Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Län hade, genom kungörelse den 3i December i835, allmänligen efterlyst åtskilliga ifrån orten afflyttade eller lill vistandet okände personer, hvilka icke betalt dem ådömda böter, och deribland KopparslagareLärlingen C. P. Friman, såsom af KämnersRälten i Borås dömd till 11 R:dr 32 sk. bot, eller att, i brist af tillgång, afstraffas med sexton dagars häkte vid vatten och bröd samt åtta dagars enkelt fängelse; hvarjemte Konungens samtlige Befallningshafvande i Riket blifvit anmodade samt Magistrater och Kronobeljente inom Länet förpligtade, att de efterlyste personer efterspana och, i händelse de anträffades, bötesmedlen dem affordra och till Konungens Befallningshafvande insända eller, örn tillgång saknades, bevis derom, äfvensom att låta, i sådan händelse, verkställa utsatta förvandlingSslraff och bevis deröfver inskicka.
Till följd hvaraf och med åberopande tillika af bemälde KämnersRätts saköreslängd, Friman sedermera, af vederbörande Kronobetjent ertappad och till Alingsås Kronohäkte införpassad, derstädes, ifrån den 24 Maj till den 17 Juni i836 undergått ofvannämnde serskilda bestraffningar.
Sedan jag, vid inhämtad kännedom härom och enär det verkställda förvandlingsstraffet syntes svårare än vederbordt, skriftligen anmodat Ko - 12 R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. »ungens Befallningshafvande att infordra och mig tillsända det af KämnersRätten i Borås meddelade Utslag, hvarigenom Friman blifvit till ansvar fälld, jemte det utdrag af bemälde Rätts saköreslängd, som legat till grund för Konungens Befallningshafvandes förberörda kungörelse i hvad den Friman anginge, öfverlemnade Konungens Befallningshafvande med dess skrifvelse af den 18 Februari 183^, dels ett af tillförordnade Kämnerspreses bestyrkt utdrag af KätnnersRättens
Dombok för den 27 Januari i835, som innefattade bemälde Rätts Utslag angående Lärlingarne Olof Larsson, Anders Larsson och Friman, af hvilka den förstilämnde blifvit från ansvar befriad, men de bägge sednare dömde att, enligt 3 Kap. 1 §. och 21 Kap. 8 §.
Missgerningsbalken och Kongl. Förordningen den 24 Augusti i8i3, hvardera böta för sabbatsbrott 3 R:dr 16 sk., gatubuller 1 R:dr 32 sk. och fylleri 3 R:dr 16 sk. samt derjemte, enligt Magistratens kungörelse och förbud, plikta för det de vistats ute efter tillåten tid 3 R:dr 16 sk., tillsammans 11 R:dr 32 sk., dels ock ett af P. Leyon, i egenskap af saköres-redogörare, undertecknadt extrakt ur KämnersRättens saköreslängd för år i835, som, med uppgift huruledes Friman blifvit dömd för nyssberörde förbrytelser att böta 1 1 R:dr 3a sk., slutade med orden: ”Sexton (16). dagars vatten och bröd & åtta (8) dagars häkte; Och förmältes tillika i förrnämnda skrifvelse, att Konungens Befallningshafvande icke skall hafva meddelat något förordnande i afseende å Frimans bestraffning.
Genom dessa handlingar var sålunda ådagalagdt, att KämnersRättens Utslag icke stadgade något i fråga om förvandling af de Friman ådömda böter; och att, då desamma rätteligen, likmätigt 5 Kap. 4 §•
Straffbalken och Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, skolat förvandlas till åtta dagars fängelse vid vatten och bröd samt åtta dagars enkelt fängelse, saköres längden antydde en uppenbart olaglig bestraffning, hvilken jemväl kommit till verkställighet.
Vid samma tid emottog jag Kongl. Götha Hof-Rätts Utslag af den 28 Februari 1837 uti det mål, som, på sätt min Embetsberättelse för åren i836 och 1837 (pag. 27) utvisar, AdvokatFiskalsEmbetet utfört emot ofvanbemälde KämnersRätt, angående Lärlingen Anders Larssons i lika måtto lagstridiga bestraffning, samt derjemte anmärkt skiljaktighet emellan de ifrån Domstolen utfärdade expeditioner; hvarför Rättens Ordförande och Ledamöter äfven blifvit ansvar och skade-ersättning ådömda.
Vid jemnförelse emellan handlingarne i detta mål och de nu inkomna, förefunnos icke mindre än tre olika lydande exemplar af KämnersRättens ifrågavarande Utslag, af hvilka de två ibland förstnämnde handlingar befintliga, endast R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1&40. i3 omförmälte Anders Larsson och hans bestraffning, utan att utmärka, det någon annan, varit, jemte honom, tilltalad, men det tredje, eller sist inkomna, i sammanhang, upptog Anders Larsson, Olof Larsson och Friman, såsom på en gång anklagade, hörde och dömde; I anseende hvartill och enär Kongl. HofRätten redan pröfvat Kämners-Rättens åtgärder, beträffande Anders Larsson, hafva varit olagliga och derför äfven sakfällt bemälde Rätts Ordförande och Ledamöter, samt annan eller särskild ansvarighet för den af Friman undergångna olaga bestraffning, så vidt den kunde KämnersRätten tillräknas, icke skäligen ägde rum, än i fråga om ersättnings gäldande för hans långvarigare häkte, jag anmodade AdvokatFiskalsEmbetet att ej mindre i sistnämnde afseende, än äfven till närmare utredning af anmärkta förhållandet med de flera i samma mål ifrån Kämners-Rätten utfärdade, olika lydande expeditioner, emot vederbörande anställa åtal, hvilket likväl, sedan KämnersRättens Ordförande, som i omförmälda delar ensam skulle vara ansvarig, genom döden afgått, Kongl. Hof-Rätten, medelst dess Utslag den 20 Juli 183S, förklarat ej kunna till någon påföljd föranleda.
Vidkommande åter Konungens Befallningshafvande förr nämnda, under den 3i December i835 utfärdade, kungörelse, så vidt derigenom allmän lysning efter Friman skedt och hans afstraffande blifvit förordnadt; utvisade liandlingarne, att Konungens Befallningshafvande fattat beslutet derom i LandsKontoret, och utan tillgång till KämnersRättens i Borås angående Friman gifna Utslag, eller ifrån Domstolen meddelad saköreslängd, men endast på grund af saköres-redogörarens utdrag af en sådan längd, då likväl den sakfälldes rätt och säkerhet fordrade, hvad äfven i afseende å häktad person vore bestämdt stadgadt, att nemligen bestraffning icke verkställdes med mindre antingen
Domstolens beslut eller derifrån utfärdad saköreslängd kommit Executorn tillhanda, för att vid verkställighetsåtgärden tjena till efterrättelse; men Konungens Befallningshafvande, med förbiseende häraf och lemnande obegagnad dess, enligt 1 Kap. 2 §.
Utsökningsbalken, ägande makt att tillse, det Lag och rätt vid UnderRätterne tillbörligen skipades, och att hos HofRätten tillkännagifva, om annorlunda funnes skedt vara , på ofvanomförmälda sätt förfogat om verkställighet af en i icke gällande handling utsatt, uppenbarligen olaglig bestraffning, i stället att först infordra KämnersRättens Utslag och, så vida äfven detta befunnits lika uppenbart oriktigt, förhållandet hos HofRätten, till rättelses vinnande, anmäla och dess vidare föreskrift afvakta; ansåg jag mig föranlåten likaledes ut AdvokatFiskalsEmbetet uppdraga, att emot vederbörande, R.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. som i berörde afseende sig förgått, utföra den talan, hvartill
Lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda.
Öfver AdvokatFiskalsEmbetets, till följd häraf, hos Kongl. HofRätten anmälda talan, hafva Landshöfdingen och LandsKamereraren sig förklarat, hvarvid den sistnämnde andragit, att Konungens Befallningshafvande icke, på sätt anmärkt blifvit, enligt saköres-uppbördsmannens uppgift, utan efter Magistratens i Borås reqvisition och ett af MagistratsSekreteraren bestyrkt utdrag af KämnersRättens saköreslängd, bägge vid förklaringen fogade, skall hafva utfärdat ifrågavarande kungörelse, hvilken expedition likväl, efter hvad LandsKamereraren erkänt, icke blifvit för Landshöfdingen specielt föredragen: att hvad anginge frågan om tillämpning af Konungens Befallningshafvandes, enligt 1 Kap. 2 §.
Utsökningsbalken, ägande makt, att hafva tillsyn å lagskipningen vid UnderRalterna, LandsKamereraren icke tillkom me att ingå i förklaring deröfver, då, vid betraktande af den för LänsStyrelserna fastställda arbetsordning, nämnde makt ej kunde i LandsKontorsExpeditionen utöfvas; men att en sådan maktutöfning, vid tillfällen som det ifrågaställda, sjmtes hvarken möjlig eller lämplig, så vida, om den borde äga rum, LandsKontoret alltid skulle nödsakas att förut vända sig till Konungens Befallningshafvande i LandsKansliet, för att få veta om förvandlingsstraffet vore riktigt bestämdt; med åberopande af hvilka omständigheter Landshöfdingen, för egen del, erinrat, att den i Lag och Landshöfdinge-instruktionen utstakade gräns emellan judiciella och administrativa Embetsmyndigheterna skulle, om icke hindra, åtminstone befria Landshöfdinge ifrån skyldigheten att tillse och granska, huruvida Domstolarnes beslut i lagskipningsväg voro med Lag öfverensstämmande, hvilket ock skulle vara oförenligt med hans öfriga göromål, afven om en sådan granskning inskränktes till brottmål, polisförbrytelser och de flera mål, der kroppsstraff på ett eller annat sätt kom i fråga, och att, ehuru Landshöfdinge, i hvad på honom ankom me, borde söka att rätt befordra och orätt hindra samt tillse, att hvar och en finge njuta Lagen tillgodo, det likväl, för utöfningen af denna hans embetspligt, måste förutsättas, att den blifvit påkallad af förfördelad persons klagan eller af underordnades anmälan örn förefallen olaglighet, eller ock föranledd af någon uppenbar lagöfverträdelse, som händelsevis kommit till Landshöfdingens egen kännedom.
Då, oaktadt dessa andraganden, AdvokatFiskalsEmbetet vidare fullföljt ofvanberörde anmärkningar och framställt slutpåstående, deröfver vederbörande jemväl blifvit hörda; har Kongl. HofRätten i detta mål, genom R.
Just, Ombudsm.
Emb.-Ber. den 14 jfan. 1840. 15 Utslag den 20 Juli i838, sig utlåtit och, ined afseende å hvad Landshöfdingen och LandsKamereraren i deras afgifna förklaringar anfört, funnit sig icke kunna bifalla hvad af AdvokatFiskalsEmbetel anmärkt och påstädt blifvit.
Vid granskning af delta Kongl.
HofRättens Utslag, hvartill skälen måste sökas i afgifna förklaringarne, kunde deremot först erinras, att då Konungens Befallningshafvande, sedan jag infordrat, jemte KämnersRättens i Borås angående Lärlingen Friman meddelade Utslag, det Utdrag af samma Domstols saköreslängd, som legat till grund för Konungens Befallningshafvandes ifrågaställda kungörelse, endast insändt ett af saköres-uppbördsroannen bestyrkt utdrag af saköreslängden, det äfven skäligen bordt antagas, att ingen annan handling än denna tjenat till efterrättelse vid kungörelsens utfärdande, och att, ehuru de flera handlingar, hvilka då äfven, efter hvad sedermera hos Kongl. HofRätten blifvit uppgifvet, skola varit tillgängliga, under vanliga förhållanden lagligen kunnat till omförmälda åtgärd föranleda, det likväl, i afseende å ärendets behandling i öfrigt, syntes anmärkningsvärd!, att, fastän Kongl.
Brefvet till samtlige Landshöfdingarne den a3 April 1782 stadgade, att till LandsSekreterarens föredragning och expedition hörde alla mål rörande handhafvandet af Lag och förordningar, som till rättvisans befrämjande lände, samt verkställigheten af domar i brottmål, Konungens Befallningshafvande ej dess mindre, genom LandsKontoret, utfärdat den kungörelse, på grund hvaraf Friman, som saknat tillgång till de honom ådömda böter, blifvit till kroppsstraff befordrad.
Denna afvikelse från stadgad ordning, redan i och för sig sjelf oriktig, hade vid detta tillfälle föranledt "fullbordan af en olaglig bestraffning, hvilken troligen ej kommit till verkställighet, derest målet blifvit uti LandsKansliet liandlagdl.
Hvad LandsKamereraren anfört derom, att frågan, huruvida det, enligt saköreslängden, af KämnersRätten den sakfällde ålagda kroppsstraff varit med lag öfverensstämmande eller ej, läge utom gränsen af hans tjenstebefattning, kunde lika litet motsägas, som atl LandsKamereraren icke bordt sträcka sitt tillgörande derhän, att deltaga i ett beslut, hvarigenom angående verkställighet af samma straff förordnades.
Så väl nämnde tjensteman, hvilken förmält sig icke hafva ärendet för Landshöfdingen ordenteligen föredragit, som den sistnämnde, hvilken sådant oaktadt kungörelsen underskrifva, hade begge lika skyldighet, att fästa uppmärksamhet vid den i författningarne fastställda form för dylika måls beredning och afgörande.
Utom berörde ömsesidiga uraktlåtenhet, vore jern väl serskildt mot Landshöfdingen anmärkt, att han, oaktadt erhållen kännedom om KämnersRättens 16 R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. uppenbarligen lagstridiga förvandlings-beslut, underlålit att derom i Kongl. HofRätten göra anmälan och, innan något vidare lillgjordes, afvakta sisthemälte Rätts förordnande.
Det fall Landshöfdingen, uti sin af HofRätten såsom domskäl åberopade förklaring, omförmält, eller att en uppenbar lagöfverträdelse händelsevis kommit till bans egen kännedom, bade verkeligen inträffat, så vida han underrättat sig om kungörelsens innehåll, när densamma honom till underskrift förelädes; och vid sådant förhållande syntes Landshöfdingen äfven hafva ägt all anledning att iakttaga, hvad åt honom uti t Kap. 2 §.
Utsökningsbalken är vordet uppdraget.
Någon pröfningsrätt af underdomstolarnes beslut vore visserligen icke Konungens Befallningshafvande tillständig, men att inskränka den i nämnda lagrum stadgade skyldighet, att tillse, det lag och rätt vid dessa domstolar tillbörligen skipades, ända derhän, att anmälan hos Kongl. HofRätten angående ett påtagligen laglöst beslut, deraf den sakfällde eljest skulle komma att lida, må anmärkningsfritt uteblifva, torde ej heller rätt väl öfverensstämma med Lagens bokstaf och mening, eller med Landshöfdingarnes instruktion, som i 5 §. innehöll, att de skulle noga tillse, det Kongl. Maj:ts undersåtare njuta Sveriges lag till godo.
I hvad mån, Friman fått tillgodonjuta Lagen, vore lätt att bedöma för en hvar, som endast ville genomläsa KämnersRättens saköreslängd.
Om sålunda Landshöfdingen, efter iakttagande deraf, funnit en skälig anledning att åtminstone begära del af KämnersRättens i detta mål gifna Utslag, hade han, efter hvad under det emot hemälde
Rätt serskildt anställda åtal blifvit utredt, inhämtat, att Utslaget och saköreslängden innehållit olika straffbestämmelser; vid hvilket förhållande och då ingendera varit med lag enlig, Landshöfdingen utan tvifvel skolat anse sig förpligtad till den oundvikliga åtgärden, att detta ärende hos HofRätten anmäla.
Med åberopande af dessa skäl, och på det att frågan, om och huruvida Konungens Befallningshafvande i ett mål af beskaffenhet, som det ifrågavarande, och under sådana förhållanden, som här förekommit, ägde alt utöfva den pligt, 1 Kap. 2 §.
Utsökningsbalken honom ålade, måtte varda af Högsta Domaremakten pröfvad och afgjord, hafva å mina vägnar underdåniga besvär öfver Kongl. HofRättens ofvanberörde Utslag blifvit hos Kongl.
Maj:t anförda, med fullföljd af det slutpåstående, AdvokatFiskalsEmhetet framställt; hvaröfver, efter vederbörandes hörande, Kongl. Majit, med dess Högsta Domstol, genom Utslag den 27 Augusti sistlidna år, sig utlåtit och funnit skäl icke vara anfördt, som i öfverklagade Utslaget kunde - R.
Emb.
Ber. den 14 Jan. 1840.
17 de verka ändring; om hvilket beslut Herrar Justitie Råalen Themptander, Strålej Bredberg; Nordenstolpe och Grefve Sparre sig förenat.
Herrar JustitieRåden Nyblaeus och Engelhart åter hafva yttrat, att, ehuru vid granskning af handlingarne i målet inhämtats, att sedan Magistraten i Borås, uti skrifvelse till Konungens Befallningshafvande, öfversändt ett Utdrag af KämnersRättens i nämnde
Stad saköreslängd för år i835, upptagande endast summariskt, att Kopparslagare-Lärlingen Friman var, för fylleri, oljud på allmän gata, sabbatsbrott och öfverträdelse af ett Magistratens vitesförbud, fälld till böter, 11 R:dr 3a sk., hvaraf någon fördelning icke blifvit utsatt, och innehållande derjemte en så lydande anteckning: ”Sexton (16) dagars vatten och bröd, och Åtta (8) dagars häkte,” samt begärt, att Friman, hvilken, enligt bevis, tecknadt å berörde
Utdrag af saköreslängden, icke funnes i Borås eller derifrån uttagit prestbevis eller pass, måtte varda allmänneligen efterlyst; hade Konungens Befallningshafvande i Lands-Kontoret, utan att infordra det Utslag, hvarigenom Friman blifvit till ansvar fälld, eller fästa uppmärksamhet derå, att i saköreslängden vore antingen bötesbeloppet oriktigt utfördt, eller förvandlingen felaktigt uträknad, samt att af samma saköreslängd, sådan den kommit Konungens Befallningshafvande tillhanda, icke kunde urskiljas i hvad mån förvandlingen af böterna varit mot Lag stridande, genom ifrågavarande kungörelse, icke allenast förordnat om Frimans efterspanande och böternas uttagande, utan äfven meddelat föreskrift, att, om tillgång hos honom saknades, det i kungörelsen utsatta förvandlingsstraffet af sexton dagars fängelse vid vatten och bröd samt åtta dagars enkelt häkte skulle verkställas; likväl och som af Lagens stadgande i 1 Kap. 2 §.
Utsökningsbalken icke finge dragas den följd, att Konungens Befallningshafvande ålåge, att granska till dess verkställighet öfverlemnade, af Domstolar meddelade beslut, och Konungens Befallningshafvande således, äfven med iakttagande af en annan mera noggran behandling af detta ärende, kunnat förbise det felaktiga uti förvandlingen af de Friman ådömda böter, utan att sådant ovilkorligen bordt medföra ansvar; pröfvade ofvanbemälde Herrar JustitieRåd, för deras del, rättvist, att fastställa det slut, hvaruti HofRätten stannat.
Af handlingar, hvilka genom Konungens Befallningshafvande i Malmöhus Län mig tillliandakommit, hade jag inhämtat, huruledes KämnersRätten i Lund, efter föregången ransakning, medelst Utslag den 22 Juli Rik. till R.
Prot. 1840. 2 Sami. 3 i8 R.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. i836 dömt drängen Lars Svensson, som erkänt, det han låtit åt sig skrifva och sedermera begagnat ett falskt prestbetyg, att derför, enligt 8 Kap. 3 Missgerningsbalken, mista äran och böta i3 R:dr 16 sk.
Banco, eller, i brist af böter, i stället straffas med tolf dagars fängelse vid vatten och bröd; derefter Executionsförvaltningen i nämnde stad, då Lars Svensson saknat bötestillgång, den 19 April 1S37 införpassat honom till Malmö, för att, enligt medföljande Utdrag af Kämners-Rättens saköreslängd, i Länets häkte undergå ådömda kroppsstraff^, hvilket ock, utan erinran, blifvit verkstäldt; hvarjemte, i anledning af hvad jag uti aflåten skrifvelse anmärkt, dels om RämnersRättens obehörighet att döma i detta mål, dels emot sådan olaga doms verkställighet, Konungens Befallningshafvande i svar derå förmält, att granskningsrätten af KämnersRättens saköreslängd eller bedömande af dess mer eller mindre riktiga beskaffenhet icke tillkommit Konungens Befallningshafvande, som följaktligen ej kunnat undgå alt befordra den sakfällde lill straff i den ordning, saköreslängden stadgat.
Vid öfvervägande häraf och då, efter hvad jag i nyssåberopade skrifvelse anmärkt, Lagens uttryckliga bud, dels i 5 Kap. 1 §.
Rättegångsbalken, att uti mål, som å lif eller ära gå, KämnersRätt äger alt endast ransaka, men icke döma, utan vansakningen till RådstufvuRätten insända, dels i 25 Kap. 5 §. samma balk, att sistnämnde Rätts Domslut i sådana, med flera svårare, brottmål ej heller må gå i fullbordan, utan skola HofRätten underställas, att der först vidare pröfvas och skärskådas, uppenbarligen blifvit vid ifrågavarande tillfälle öfverträdda, och hvarken Domare eller Konungens Befallningshafvande finge förebära okunnighet om dessa Lagstadganden, såsom tillhörande första elementerna af Lagskipningen i brottmål, har jag, genom skrifvelse den 3i October sistnämnda år, uppdragit åt AdvokalFiskalsEmbelet i Kongl.
IIofRätten öfver Skåne och Blekinge att, till beifran af omförmälda förfaranden och till vinnande af den rättelse deri, som lagligen borde och då mera kunde äga rum, talan emot vederbörande anställa; dervid AdvokatFiskalsEmbetet ägde att icke allenast åtala KämnersRättens obehöriga åtgärd, alt, på sätt genom dess Utslag den 22 Juli i836 skedt, döma öfver anklagelse för ärerörigt brott, hvilken ålgärd måste KämnersRätten destomera till last räknas, som Utslaget icke blifvit till ÖfverDomarens pröfning hemstäldt, utan äfven i sammanhang dermed påstå, att detta obehörigen tillkomna Utslag, som ej kunde anses vinna laga kraft, måtte upphäfvas och undanrödjas samt målet till RådstufvuRätten i ofvannämnde
Stad förvisas, att der i laga ordning afdömas och derifrån Kongl.
HofRältens skärskådan underställas; hvarefter och sedan detsamma R.
Emb.-JBer. den 14 Jan. 1840.
19 blifvit af Kongl. HofRätten pröfvaclt och afgjordt, åtalet emot KämnersRätten skulle vidare, efter omständigheterna, Lag och sakens vigt likmätigt fullföljas.
Och hvad åter beträffade Konungens Befallningshafvandes förordnande om verkställighet af KämnersRättens Utslag, så enär, enligt 1 Kap. 2 §.
Utsökningsbalken, Konungens Befallningshafvande, som väl icke finge befatta sig med det som DomareEmbetet tillhörde, dock ägde makt
Ett tillse, det
Lag och rätt vid UnderDomstolarne tillbörligen skipades, och att, om annorlunda lunnes vara skedt, gifva HofRätten det tillkänna, hade AdvokatFiskalsEmbetet att, med anmärkning, huruledes vid ifrågavarande tillfälle, Konungens Befallningshafvande både kunnat och bordt hos Kongl. HofRätten anmäla den uppenbara olaglighet, som KämnersRätten i detta mål begått, samt emedlertid innehålla med bestraffningens verkställighet, hvarigenom denna följd af Domstolens olagliga förfarande kunnat förekommas, tillika yrka, att den af Konungens Befallningshafvande förordnade verkställighetsåtgärden, såsom icke med Lag enlig, måtte af Kongl. HofRätten ogillas, och Konungens Befallningshafvande sålunda om sitt misstag, till framtida rättelse vid lika beskaffade fall, erinras.
Sedan, till följd häraf, Ad vokatFiskalsEmbetet hos Kongl. HofRätten anmält detta mål och, i anledning af hvad dervid hemstäldt blifvit, Kongl.
HofRätten uti skrifvelse till RådstufvuRätten i Lund af den 11 Maj i838, med undanrödjande af KämnersRättens ofvannämnde domslut, förständigat RådstufvuRätten att bedöma det emot Lars Svensson för förfalskningsbrott anställda åtal, och RådstufvuRätten, genom Utslag den 38 i samma månad, hvilket Kongl. HofRätten den 26 nästderpåföljde Juni gillat, fällt Lars Svensson Lill enahanda ansvar, som det af KämnersRätten bestämda, med förklarande derjemte, att, då han redan undergått bestraffningen, vidare fråga derom förfölle; är AdvokatFiskalsEmbetets talan ytterligare utförd, hvarvid, med erinran, att det sålunda tillkomna förhållandet icke kunde utgöra giltig ursäkt för KämnersRättens lagstridiga förfarande i detta mål, yrkadt blifvit, att bemälde Rätts Ordförande och Ledamöter, för deras begångna och i afgifven förklaring erkända Embetsfel, måtte fällas till bötesansvar, enligt grunderna i 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken, äfvensom Ad vokatFiskalsEmbetet emot den af Konungens Befallningshafvande lemnade handräckning till verkställighet af KämnersRättens olaga Domslut, andragit hvad min förrberörde skrifvelse i detta afseende innehåller; hvaremot Konungens Befallningshafvande, i dess förklaring häröfver, hufvudsakligen förnyat den förr gjorda invändningen, att Konungens Befallningshafvande enligt Lag, icke ägde någon gifven skyldighet att granska Domares beslut. 20 R.
Emb. Ber. den 14 Jan. 1840. hälst det å vederdelosidan åberopade Lagstadgandet i 1 Kap. 2 §.
Utsökningsbalken på sin höjd kunde åsyfta tillsyn derå, huruvida Domstolarnes ting och sammanträden höllos på den tid och i den ordning, Lag bjöde och utsatt vore; hvadan Konungens Befallningshafvande undanbedt sig den af AdvokatFiskalsEmbetet påyrkade erinran.
Öfver hvad sålunda å ömse sidor förekommit, har Kongl. HofRätten, genom Utslag den 8 October sistlidna år, sig utlåtit, att då KämnersRätten, genom ifrågavarande Utslag, emot bestämda föreskriften i 5 Kap. 1 §.
Rättegångsbalken, dömt i sak, som å ära gått, hvilket lagstridiga förfarande ökats dermed, att Utslaget icke blifvit Kongl. HofRättens pröfning understäldt; pröfvade Kongl.
HofRätten, i förmågo af 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken, rättvist döma Kämnei sRättens Ordförande och Ledamöter att derför böta, Ordföranden Tretton R:dr 16 sk. och Ledamöterne hvardera Sex R:dr 3a sk. banco; Och beträffande den emot Konungens Befallningshafvande gjorde anmärkning, så, enär, enligt 25 Kap. 5 §.
Rättegångsbalken, hvad UnderRätt dömt öfver angifven förbrytelse, som å ära gick, icke finge i fullbordan sättas, utan Utslaget derom först skulle till IIofRätts pröfning hemställas, funne Kongl. HofRätten Konungens Befallningshafvanckes åtalade förfarande, att meddela verkställighet å KämnersRättens ifrågakomne om åtaladt förfalskningsbrott gifna Utslag, sådant det upptagits i samma Rätts till Konungens Befallningshafvande öfverlemnade saköreslängd, hafva varit emot tydlig