Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Jag duger icke ens till gycklare, » sade han med en bitterhet, som skar mig i hjär- tat.
Han hatade sitt yrke och var miss- nöjd med allt.
Han gjorde opposition mot direktörerna, och vi hade inte lätt att få engagement för hans skull.
» Hade j a g inte haft dig, skulle jag icke fört detta lif en dag längre, » sade han.
Det var så svårt att höra; j a g bad honom lämna teatern för hvad som helst, bara han kunde få något att göra, och han sade alltid: » Det skall taga ett slut ».
Men slutet kom annor- lunda, än j a g anat.
Det var den våren vi reste i Norrland; det var så kallt, och han måtte ha " varit oförsiktig.
När vi k o m m o till Gefle, fick han lunginflammation, och en v e c k a därefter var allt förbi.
Han dog på sjukhuset.
Jag gick därifrån och till teatern och från teatern och dit.
Sista kvällen jag skildes vid honom för att upp- träda, tog han båda mina händer och kysste Då man kom fram, utfrusen och hungrig, var det den eviga jakten efter rum, och när man fått det, hade man nya fyra väggar att vänja sig vid, nya möbler, nya människor.
Men hvad gjorde det, när j a g hade min gosse!
Jag kunde arbeta så myc- ket som helst för hans skull.
Jag kunde sitta uppe om nätterna och sy hans små kläder.
Jag kunde svälta och fry- sa, om det gällde, och det hände många gånger, att jag rusade hem mellan ak- terna för att se, o m ingenting händt honom, och o m han sof.
Det var min förtvifian, att j a g måste lämna ho- n o m åt främmande — ständigt i nya hän- der — men på samma gång min glädje; han hade bara mig att fästa sig vid.
Han berodde af ingen annan, och det gaf mig kraft att aldrig tröttna.
Jag hade alltid så brådt att komma från repetitionen, j a g visste, att han väntade mig med det lilla ansiktet tryckt mot rutan, och när j a g hade någon kväll ledig så brakade j a g sitta och be- rätta sagor för honom i skymningen.
Ju äf- ventyrligare det blef, dess mer strålade hans ögon.
Jag vet inte, hvad som försiggick i den lilla hjärnan, men i sådana ögon- blick var han så lik min Jacques, och j a g drömde, att han skulle bli något stort — inte skådespelare, det skulle j a g inte velat för allt i världen.
Nu är det fyra år, sedan han dog.
Det var i skarlakansfeber en dag j a g var på repetition.
Jag trodde det var bättre.
Jag anade ingenting, men när j a g k o m hem, tänkte de, att jag skulle bli tokig.
Och flere månader efteråt kunde j a g sitta och se i rollerna, utan att vända bladet, och utan att veta, hvad jag hade läst.
Då j a g upp- trädde, var det som o m någon hade skrat- tat i mitt ställe, och när jag k o m hem o m kvällarna, tog jag fram hans kläder och hans Noaks ark, som han satt och lekte med, då han väntade på mig.
Alla de små djuren — dem har j a g ännu.
Min gosse, min lille gosse » Hon satt och såg framför sig med hän- derna i knäet, och ett par minuter var det mycket tyst inne i logen.
Därpå hördes en ringning inne från scenen, och den gamla kamraten steg u p p: » D u skall väl klä dig, » sade hon stilla och lade fram bondflicks- dräkten för den stora komiska scenen i an- dra akten.
Den lille hertigen såg på den groteska kostymen och på den stora korgen, full af målade ägg, och sade sakta, m e d ett svagt leende: » Det är inte roligt att gå in och gyckla. » (Illustratör: Viktor Andrén.)
Ö s j ä l f v i s k h e t eller s j ä l f v i s k h e t?
U nder årtusenden har inom mänsklighe- ten förkunnats en lära, hvilken äfven i våra dagar af starka stämmor uttalas, själfuppoffringens.
Denna lära manar människan att intet åstunda af jordens goda, intet eftersträfva af egen njutning eller lycka; att endast lefva för andra, endast ge.
sig, ja, om så kräfves, förinta sig.
Detta är, säga öster- landets djupaste andar, vägen till den enda varaktiga frid och fröjd, som begränsade väsen i denna bristfulla tillvaro kunna röna.
T y så snart vi personligt äga eller efter- sträfva något, skälfva vi af lidelsens feber eller själfviskhetens kyla, af ångesten att förlora eller möjligheten att misslyckas.
Blott den, som för egen del intet äger och intet kräfver, intet hoppas och intet åtrår, men helt utgifver sig själf för andras väl, är den i sanning fria och i sin frihet lyck- liga människan.
Men också en annan, denna alldeles mot- satt, lifsåskådning har förfäktare, en åskåd- ning, som under tidigare skeden inom vä- sterlandets odling mer än en gång kraftigt varit häfdad, ehuru kanske aldrig med en sådan energi som nu.
Denna lefnadsvishet manar till hänsyns- lös, full och fri utveckling af den egna per- sonligheten.
» Lef », säga denna läras för- kunnare, » uteslutande för din egen varelses kraf; bruka allt och alla som medel för dessa krafs tillgodoseende.
Den fria, för- näma öfvermänniskan har rätt att taga för sig allt det yppersta i lifvet, att suga alla dess drufvor, obekymrad om åt andra läm- nas endast de tomma skalen. » Starka personligheter äro ofta böjda för ytterligheten.
Denna synes dem mest följd- riktig och mest storslagen, emedan den i förstone icke tyckes innebära den för en utvecklad tanke pinande nödvändigheten af inkonsekvenser, eller den för en utpräglad karaktär vidriga utsikten till kompromisser.
Ur denna böjelse för ytterligheter kan till dels förklaras, att så många betydande människor i vår tid tro sig ha mottagit lif- vets stora sanning från endera af dessa, hvarandra alldeles motsatta vishetslärare, antingen den, som för den obetingade själf- uppoffringens eller den obetingade själfhäf- delsens talan.
Och många obetydliga män- niskor bli deras eftersägare, emedan det som absolut sanning förkunnade har en hypno- tisk makt öfver svaga sinnen.
Den, som bemödat sig att allsidigt be- trakta tillvarons grundvillkor, måste emel- lertid förvånas öfver att någon i vare sig den ena eller andra af dessa endols sanna lifsåskådningar tror sig ha funnit det ideal, som är värdt att eftersträfva och möjligt att förverkliga.
T y hela den mänskliga odlingen är j u tvärtom uppkommen och fortfarande satt i rörelse genom växelverkan mellan dessa båda grundkrafter i människonaturen, själfbeva- relsen och offervilligheten.
Lika väl som den senares utrotande skulle framkalla en allas strid mot alla, skulle den förras till- intetgörande följas först af ett allmänt stilla- (Forts. å sid. 410)
I DU N 1893 409 ~ ' B.
I Nikolai kyrka folket trängdes, Det var julafton, en predikan hölls, I festligt skimmer hela templet glänste Och psalmen ljöd om Guds och jungfruns son.
Dit hade rike gått att tacka Herren För all hans nåd och sedan vända om En hvar till sitt, att tända gran i hemmet Och byta gåfvor, dela glädje ut.
Dit hade arma gått att hämta styrka För lifvets kamp, en glimt af ljus i sorg, Och höra budet: Frälsaren är kommen, Som tager de betungade sig an.
F ", * En gubbe såg jag där, ett barn, en kvinna, Som tagit plats vid Herrens altarrund, Förty det fanns ej annat rum att välja, livar bänk var full, och folket stod på gången.
Den gamle syntes böjd af år och jämmer, Jag visste, hvem han var och hvad han led: Hans son, den kvinnas man, som honom följde, För ett begånget brott i häkte satt.
Den arma makans kind var mycket fårad, t blicken låg ett genomkämpadt ve.
Den lille ensam log i fröjd åt ljusen: Hans späda sinne kände ej ännu De kval, som vilja hvarje glans fördunkla Och kasta skugga öfver julen själf.
Han hört allenast — barnen höra mer Af äldres samtal än de äldre tro —, Att fadren » satt i mörkret » och var borta.
Så högt, att jag förnam det, till sin moder Brast ut: » Då skiner ljuset väl också Men detta » satt i mörkret », som en gång Han snappat upp och format om i drömmar, På stackars far, som sitter än i mörkret? » Den späde tystad blef, men lätt en tår Stod ofta för hans själ i tysta stunder, Föll ned på moderns kind, den sorgetärda, Ty, mörkrädd själf ibland, den lille tyckte, Och hon och gubben bytte tankfullt blickar Att mörkret dock det värsta var af alll.
Jag satt dem nära.
Prästen valt till text De helga ord om höjdens soluppgång, Som jordens folk besökt och skiner klart På alla dem, som än » i mörkret sitta » Och under dödens skugga dväljas än.
Han talte mildt.
En evangelisk ton Af frid och kärlek klang i allt, han sade, Han ofta återkom till nådens ljus, Hvars rena frälsningsstrålar än besöka De många arma, som » i mörkret sitta ».
Och, bäst det var, den lille, som hört på, Men mig det tycktes, att ett skimmer föll Af hög förklaring på den vackra gruppen Af gubbe, kvinna, barn, som tagit plats, Där sparfven näste fått och svalan bo, Invid ditt altar, Herre Zebaoth.
(MLU ?TRAT8R: David Ljungdahl.)
410 stående, sedan af en allmän återgång inom hela kulturtillståndet.
De, hvilka anse själfuppoffringen som det högsta sedliga målet, glömma dessutom att den, som icke för egen del lefvat, älskat, längtat, lidit, sträfvat, felat, upprättats — den har heller intet att gifva andra af dju- pare medkänsla, förstående, tröst, hjälp eller utveckling.
Medmänniskors hunger kunna de mätta, deras sjukdomar kunna de vårda, men ett andligt lidande förstå de icke, lika litet som « t t hungrande hjärta.
» För att kunna ge ett själf, måste man äga ett jag » • — och o m dessa nu helt offervilliga verk- ligen hafva ett » själf » att hängifva, så är det endast emedan de en gång icke varit lika mycket utan ett » j a g », som de nu äro.
Dessutom, o m vi antaga, att alla verkli- gen nådde till själfutplånelsens ideala höjd, hvem blefve där föremål för deras offer- villighet?
Då alla människor endast gifva, hvar äro de, som skola mottaga?
Eller, för att antaga det mera rimliga, att en stor del af mänskligheten blefve helt uppoff- rande, så skulle den andra delen, af hvil- ken intet kräfdes, för hvilken allt offrades, ju bli ytterligt stärkt i sin själfviskhet och sålunda få ytterligt svårt att ens i någon ringa mån närma sig det fullkomliga offer- lifvets ideal?
Detta kan i själfva verket icke uppehål- las som det allmängiltiga, öfverallt och all- tid eftersträfvansvärda målet, annat än med det omedvetna, men af erfarenheten mycket djupt motiverade antagandet: att det alltid blir ytterst få, som verkligen komma att följdriktigt genomföra idealet.
T y utan detta omedvetna antagande skulle man snart inse, att det tillstånd icke kan vara idealet som, om det slutligen nåddes, skulle ställa hela mänskligheten med till gifvande utsträckta händer, men inga händer framsträckta till mottagande, eller också orsaka att det fåtal, som skulle taga emot, finge sina händer så öfverfulla, att de ej skulle kunna räcka ut ens ett lillfinger till stöd åt en annan.
De skulle således nödgas stanna långt från det ideala tillståndet, på det de andra måtte kunna dess fullständigare förverkliga det.
De åter, som omfatta den obetingade själfviskhetens lifsåskådning, skulle, o m den- na följdriktigt genomfördes af alla eller blott af ett flertal, hela lifvet igenom befinna sig i en rasande strid mot de många, hvilkas själfviskhet komme att sammanstöta med deras egen, och som de antingen måste be- segra eller besegras af.
En fullkomlig, fri och förnäm själfhäfdelse skulle, för en följd- riktig egoist, visa sig möjlig endast om han tankes ensam i ett samhälle, där alla an- dra äro helt offervilliga.
Där skulle han segerrikt kunna uppnå den obegränsade själf kärl ekens ideal.
Men de själfuppgif- vande varelser, som omgåfve honom, skulle, och med skäl, synas honom så andligen fattiga — då de för egen del intet efter- sträfvade, intet tillägnade sig — att de snart intet skulle ha att ge honom, vare sig af lifvets sötma eller sälta, och egoisten skulle troligen bli svagsint eller själfinördare af lifsleda öfver att alldeles motståndslöst kun- na njuta tillvaron.
Medgifves riktigheten af det ofvan sagda, torde tänkande människor sedan icke kunna förorda något annat än harmoniens ideal.
Och den sedliga harmonien är: jämvikten mellan osjälfviskhet och själfviskhet.
Detta ideal kunna vi aldrig antaga oss drifva ut till orimliga ytterligheter, efter IDUN som själfva dess begrepp innebär den mått- fullhet, hvilken utesluter öfverdriften.
I den mån, som detta harmoniens ideal förverkligas hos individen, vill denna bevara sitt eget lif, främja sin egen bildning, skapa sin egen lycka.
Med idealet för ögonen sträfvar han att, ur sin fysiska och psyki- ska naturs grundämnen, arbeta fram en harmonisk personlighet så, som den ädelt jämviktsfulla stöden mäjslas fram ur mar- morblocket.
En om möjligt sund och väl utbildad kropp, en vidgad och klarnad in- telligens, en fördjupad och förfinad känsla, en fast och samlad vilja, m. e. o. en hel personlighet som, i hvad på individen själf beror, skall kunna lefva ett rikt och lyck- ligt lif — att genomföra en sådan själf- utveckling, det anser den af harmoniens ideal bestämda människan vara sin första plikt mot sig själf och mot andra.
Men hon vet tillika, att hennes egen fulla, utveckling icke kan vara oberoende och iso- lerad, utan tvärtom, att den är möjlig en- dast under växelverkan och i samband med andra människors, liksom allas utveckling är beroende af arten och rikedomen i hvar individs utveckling.
Den till harmoni sträf- vande människan vill därför lika litet för sin utveckling eller lycka obetingadt offra andra människors, som hon för deras ut- veckling eller lycka obetingadt vill offra sin egen.
Hon söker tvärtom noga urskilja när hennes uppoffring eller, när hennes själfhäf- delse kan gagna alla andra, men skada blott henne själf, eller när de skulle skada alla andra och gagna blott henne själf, eller när de skulle gagna både hennes egen och an- dras utveckling eller skada både hennes egen ocu andras.
Och hon har därjämte att, i hvarje särskildt fall, afgöra propor- tionen mellan hennes eget och andras gagn eller skada.
Om skadan blir ringa för an- dra, men stor för hovine själf eller omvändt; om gagnet blir ringa för henne själf, men stort för andra eller omvändt — dessa för- hållanden måste också af vägas, då hon af- gör uppoffringens eller själfhäfdelsens be- rättigande vid hvarje gifvet tillfälle.
Ingen väljer alltid rätt; att ens ofta lyc- kas göra det kan endast den, som en gif- mild natur eller en allsidig utveckling skänkt den fina etiska instinkt, som leder till att besluta sig för det, som verkligen mest gag- nar både ens egen och andras utveckling, eller som åtminstone förenar den minsta möjliga skada med det största möjliga gagn.
Alla M Ä N S K L I G H E T E N S härligaste gestalter hafva företett K O N T U R E R N A till en sådan den etiska konstens harmoniska skapelse; de ha kommit oss att ana, huru framtidens män- niskosläkte skall varda: rikt på jämviktsfulla personligheter, som äro starka nog att kunna vara fullkomligt goda, goda nog att kunna vara fullkomligt fria, fria nog att kunna vara F U L L K O M L I G T lyckliga.
Friheten är icke målet, men grundvillko- ret för utvecklingen och står i växelverkan med denna så, att j u mer utveckling som vinnes, dess mer frihet når man och j u mer frihet, dess mer utveckling.
T y endast fri- gjorda krafters brottning och lek föra slut- ligen fram till den nyss skildrade, medvetna och genomarbetade, men till en andra na- tur vordna, sedliga harmonien.
Och eme- dan friheten sålunda är lifsvillkor för ut- vecklingen, är det en framtidens vinst för denna, att stora andar offrat sig för frihe- ten, ehuru utvecklingen i samtiden alltid förlorar på sådana personligheters under- 1893 gång.
Hvad den harmoniska individen an- går, så är aldrig undergången själfvållad, utan den beror på andras ohejdade egoism eller fullkomliga saknad af personlighet, hvarigenom den till harmoni anlagda och sträfvande individens fulla kraftutveckling blir hämmad eller helt af bruten.
Få äro danade af det ämne, ur hvilket en stor personlighet kan utvecklas.
Men de flesta skulle, om de toge vara på sig själfva, kunna utveckla det ämne till personlighet, som de äga, ehuru denna utveckling är svårare, ju mer ett harmoniens, icke ett en- sidighetens ideal föresväfvar dem.
Om det är en sanning, att » brist på snille är brist på m o d », så är den sanningen i lika grad giltig för bristen på personlighet.
Och häri torde vi finna en af orsakerna, hvarför man än mera sällan träffar kvinnliga än manliga individualiteter.
En man ge- nomglödes mera helt af sin idé, sitt arbets- mål; han är mera intensiv i hvad han vet och hvad han vill.
Han blir sålunda ofta mer ensidig, nästan alltid mer själfvisk, men mycket mer hel än en kvinna i motsva- rande läge.
Hon är — utom af kärleken — sällan helt genomträngd, har således mer lätt att vara hänsynsfull, att se sig om åt alla sidor.
Hon blir sålunda mer rörlig, snabbkänslig, mångsidig, smidig än mannen, och häri ligger hennes styrka, men, liksom mannens, vunnen med en motsvarande för- lust.
T y så föga är ännu jämnvikten in- gången i människonaturen, att en g o d egen- skap sällan är produkten af en multiplika- tion, utan endast resten efter en subtraktion.
Mannen blir den företrädesvis nydanande genom sitt större m o d att våga, sin inten- sivare makt att vilja; kvinnan blir den, ofta ängsligt, fasthållande.
Hon vårdar med tro- het ej blott hemmets seder och minnen, utan äfven samhällets traditionella känslor och rättsbegrepp.
Men denna kvinnans allmänna benägenhet är det, som ofta lagt hinder i vägen för de enstaka kvinnliga individernas utbildning.
Mannens personliga själfständighet hin- dras däraf, att han under sin verksamhet utåt i regeln måste arbeta i nära samband med andra, hvarvid han blir bunden af parti- disciplin, kåranda, befordringshänsyn, med- borgerligt förtroende eller hvad de allt heta, de utförsbackar, på hvilka han halkar bort från sin egen personlighet.
Kvinnans personlighet åter dragés ned i konventionalismens själf utplånande hvirfvel, hvilken hon förväxlar med osjälfviskhetens djupa strömdrag.
Hennes sedliga omdömes- kraft är sällan så utvecklad, att hon kan särskilja den själf uppoffring, som är värde- full för allas eller åtminstone för hennes egen utveckling, från den, som är ur alla synpunkter värdelös; hon ifrar ofta för den senare lika mycket som för den förra.
Hon litar icke på sin egen instinkt af det rätta, i fall denna instinkt skiljer sig en hårsmån från det häfdvunna.
Hon vågar icke bilda sig en egen åsikt i något ämne från och med toaletten till och med religionen - — innan hon hört vederbörande auktoriteters utlåtande.
Hon dömer en själfständig per- sonlighet, som handlat enligt sin syn på det rätta, men hvars syn afvikit från det gängse rättsbegreppet, hårdare, än en per- son, som mycket gröfre syndat mot den gängse rättsuppfattningen, men som fort- farande erkänner dennas fulla berättigande.
O m männen, genom sina samhällslagar, skapa många personlighetens martyrer, skapa
I DU N 1893 UNGA F R U N.
Ja, tack m a m m a lilla!
S V Ä R M O D E R N.
O t ä c k a v a r e l s e!
G å ifrån en sådan Guds ängel!
U NGA F R U N.
S n ä l l a m a m m a, d e t ä r j u första gången, s o m det händer.
S VÄRMODERN.
L i k s o m det v o r e n å g o n ursäkt.
Stackars d u!
D e t blir n o g inte d e n sista.
T r o du m i g, j a g känner karlarne!
M e n G u d s k e l o f, m i t t s a m v e t e ä r l u g n t; j a g sa ' d i g d e t förut.
D i n far ä r ett m ö n s t e r f ö r ä k t a m ä n; m e n h å l l a s i g h e m m a, d e t kan h a n i n t e!
D e t k a n a l d r i g en k a r l!
barnaår till dig j a g g i c k rje sorg, som g r u m l a d e min blick, dast rred din stämmas milda k l a n g tårarne att stanna jag tvang.
bytte sorglös b a r n d o m s l e k ets allvar, du ej från m i g vek.
du varmt för fjärran och .. sonens väl, m ö r k e r kämpa om min själ.
jr itui J^fnad, anspråkslös o c h o b e r ö m d, är^k^lan lik, som ligger u n d a n g ö m d i skogens natt, men ä n d o c k speglar af Guds himmel klarare än stormrördt haf.
D men u vandrar, böjd af årens släp och slit, med fåradt änne o c h med hjässa hvit, i den kärlek, som j a g speglad ser Och dock — hur stilla detta lif förgår, är det en förebild, s o m j a g ej når, men kan j a g själf fullborda något godt, af dina blickar, evig ungdom ler.
är det en frukt af hvad din kärlek sått.
Så står du för min syn, o moder kär, Hvad än j a g tänker och hvad än j a g gör, och ännu din blick j a g ser, din röst j a g hör.
hvart mig lifvet för, du blir mig när, om j a g till lyckans ljusa höjder når, Ä n n u som förr inför din ljusa tro om jag i sorgens s k u m m a dalar går.
mitt hjärtas stormar lägga sig till ro.
Så fjärran finnes ej på jord en stig, att ej din kärleks tankar hinna mig, och när en g å n g du lyktat lifvets färd, förblir du kvar hos mig i minnets värld.
Hvad och mig du v a r och är, j a g ensam vet minnes det med lifslång tacksamhet, frid öfver dina stilla Gud löne dig, när du till hvila g å r l senhöstar!
(Illustratör: Jenny kvinnorna ej färre genom de konventiona- lismens lagar, som de stifta.
Dessa lagars grundtanke är icke, att en hvar, i den mån han ej förnärmar andras rätt, skall fritt få lefva sitt eget lif, tänka sina egna tankar, känna sina egna känslor, tro sin egen tro och sålunda tillföra det hela nya personliga värden.
Utan grundtanken är tvärtom att omdana alla befintliga värden till nollor, och detta omstöpande sker hufvudsakligen i osjälfviskhetens namn.
En gång skall väl dock den tid komma, när kvinnorna hunnit bli djupt genom- trängda af storheten i det sedliga ideal, som är harmoniens.
De skola då hvarken vilja offra sin egen eller se andras person- ligheter uppoffrade; de skola då med reli- giöst nit vårda så väl sin egen som andras utveckling i frihet till lycka.
Då skall till- varon gestalta sig i en hittills osedd skön- het.
T y hvad kvinnan i seder och sinnen hägnar, hvad hon i känslor och handlingar främjar, det blomstrar fram i det nya släk- tet.
Och de yppersta inom detta skola ge- nom sitt lifs föredöme genomtränga alla an- dra med den sanningen: att det största, vi kunna lefva för, är vår egen och andra personligheters utveckling; det största, vi kunna dö för, är vår egen och andra personligheters frihet.
Strömoln.
s c e n e r ur ett DE ungt S VÄRMODERN.
S t a c k a r s d u!
O c h så g i c k han ä n d å!
H a n h a d e h j ä r t a att g å ifrån d i g!
UNGA F R U N.
Jag bad ju honom själf, att h a n s k u l l e g å!
D e t ä r j u i n g e n t i n g farligt, o c h när d u är h o s m i g.
O m o c k s å h e l a släkten varit h o s dig, så s k u l l e h a n ä n d å i n t e g å t t!
M e n se, säga nej f ö r e n m i d d a g, d e t h a r ä n n u a l d r i g n å g o n karl k u n n a t!
D i n far ä r ett m ö n s t e r; m e n afstå från en g l a d m i d d a g — n e j, se d e t k a n h a n i n t e!
M e n d u s k u l l e h a g j o r t s o m j a g: ä r j a g b j u d e n m e d, så g å r jag, o m j a g också är halfdöd!
O c h vet du, det h ä n d e r ofta, att m a n k r y a r till s i g, n ä r m a n får n å g o n t i n g g o d t!
D u b o r d e ha g å t t m e d — j a!
d e t b o r d e d u visst, d e t!
Snälla ' m a m m a!
j a g o r k a d e verk- ligen inte.
Ja, d å s k u l l e h a n inte h e l l e r ha gått!
M e n se, E m i l.
M a m m a, d u får i n t e tala illa o m E m i l!
H a n är så snäll, så ö m, så g o d — o m d u bara visste!
L i k s o m d e t v o r e m e r än hans e v i n n e r l i g a s k y l d i g h e t!
N ä r han får en sådan ä n g e l!
V i l l d u ha lite m e r e a u d e c o l o g n e?
Ni / ^tröni.)
förans J^edherg Några U NGA F R U N.
J a m e n, kära m a m m a!
E m i l masta s k ö t a sina affärer!
S V Ä R M O D E R N (beundrande.)
H o n f ö r s v a r a r h o n o m!
(Efter en paus, med skärpa.)
H a r h a n affärer så här d a g s?
H u r m y c k e t ä r k l o c k a n, m a m m a?
S V Ä R M O D E R N (ser på uret på kakelugnsafsatsen.)
H a l f å t t a!
(Kommer tillbaka.)
J a g frågar b a r a: h a r han affärer så h ä r d a g s?
N e j, snälla m a m m a!
H a n ä r j u på m i d d a g.
P å m i d d a g?
Efter knappa sex v e c k o r s ä k t e n s k a p!
J a g frågar G u d o c h h e l a v ä r l den: är det mänskligt?
UNGA F R U N, D o c e n t e n A s k k o m j u på g e n o m resa — h a n s g a m l a u n g d o m s v ä n — o c h d e h a ' into träffats p å f y r a år, d ä r f ö r att h a n v a r i t u t r i k e s.
Jag v a r j u o c k s å b j u d e n, fast j a g m å s t e säga n e j, d ä r f ö r att j a g i n t o m å d d e b r a.
ju äktenskap.
UPPTRÄDANDE: UNGA F R U N.
N e j t a c k!
J a g k ä n n e r m i g litet bättre nu.
G u d eke l o f!
S k a l l j a g säga åt J o h a n n a, att h o n l a g a r i o r d n i n g en k o p p t e?
J a k a n s k e d e t, m a m m a!
(Man hör en något aflägscn elektrisk ringning.
Unga frun sätter sig hastigt upp och kastar en längtande blick utåt • salongen.)
N u - k o m m e r visst L t r ' •!