Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den vrede som denna tanke väckte hos henne, kom henne att känna, att hon ännu lefde, att hon ej var vorden slö ännu: hon skulle ej tåla vidare förbiseende, det skulle åtminstone bytas i förolämpning en gång — och sedan — — fri!
Hon hade tackat för farbroderns råd, men hon skulle icke följa det, hon kände att hon kommit till gränsen, det skulle ske nu!
Till modern i den närbelägna staden, där redan de två barnen voro under skoltermi- nen, skulle hon resa i morgon dag.
Mannen kunde ha hinder för hästarne, men hon skulle just gå förbi ortens hyr- kusk, en visserligen brutal karl, men som hade bra hästar och numera, sedan han gift sig, vunnit ett visst anseende, som un- danskymde ett och annat fult drag från fordom, då det hviskades om stygga tilltag under ruset, som gjort honom ganska fruk- tad.
Numera hördes aldrig något sådant.
Fru Margareta steg alltså in genom grin- den till täppan vid stora vägen, som gång- stigen mynnade ut till.
» Är Isaksson hemma? » frågade hon den snyggt klädda kvinnan, som just trädde ut i den nyskurade förstugan, dit hon med- förde lukten af nykokt potatis och stekt sill, hvilka beståndsdelar af middagsmålet synbarligen nyss blifvit framsatta på en hvit duk inne i stugan, hvars dörr hon lik- väl genast tillslöt.
IDUN 1897 Ja, han var hemma.
I bersån kunde frun vara god sitta ner, där var svaiare.
Och hvad frun ville?
Jaså, i morgon till staden?
Hon skulle tala vid Isaksson och lämna svar i afton, när hon kom ner till herrgården efter mjölken.
Frun var så en- trägen som möjligt att själf få tala vid Isaksson och få svar med det samma, men mor Karin hade annorlunda beslutat, och hur hon på höfligaste vis lade sina ord, så blef det kungsord: hon skulle tala och hon skulle lämna svar.
På den återstående delen af vägen ner till herrgården, fru Margaretas vackra hem, tänkte hon på denna kvinna och hennes äkten- skap med den råa karlen, som andra fruk- tade.
Det var en hvila att tänka på något annat än sin egen numera tröstlöst tomma tillvaro.
Hon hade j u uppbjudit all sin för- måga att bibehålla denne en gång så äl- skade mans hjärta, och detta hjärta hade dock glidit ifrån henne, det var det enda vissa och oåterkalleliga.
Inga scener, inga förebråelser — endast stadigt termometer- fall.
Nu var det kommet under fryspunkten.
275 terst allvarlig stämma: » Kanske sill också? » Nej, det fanns fårbog, för folkets räk- ning.
Fru Margareta manövrerade själf denna » fiol » och stekte » glödhoppor ».
Groft rågbröd skar hon en kaka och placerade själf på frukostbordet, och när detta var gjordt, steg hennes man in i salen med sin vanliga, elegant resignerade morgonhälsning och frukosten tog sin början.
Rodnande af spiselglöd, lyfte fru Mar- gareta servietten af den ångande potati- sen och sköt fram » glödhopporna » samt bredde smör på ett stycke af det svarta brödet.
Häpnande sväfvade hans blickar från den ena ovanligheten till den andra och lyfte sig därefter till fru Margaretas nymorgnade ögon.
Ä n d a ut i köket hördes en duett af skratt, som kom så oförmodadt, att kokerskan, stir- rande på köksan, instämde af alla krafter.
Och stallpojken sprang ut till kusken och skrattade, och gud vet om inte hela sock- nen till slut instämde, med undantag — kanske — af Isaksson, som inte fick spänna för landån.
Hon kunde då så gärna tänka på andra, för henne var intet af intresse mera.
— • — * — —: * * Aftonen kom och mor Isaksson med den.
Hästarna kunde fås, men oj förr än kl. 4 e.
ni., och frun tog väl sin egen landa?
» Men hvarför kunde jag inte få detta svar i middags, när han ändå var hemma?
Mor Isaksson hade väl kunnat fråga ho- nom då lika gärna. » » Nej, ser frun, att tala vid en hung- rig karl, det var då aldrig värdt, och hade potatisen fått kallna, så hade allt flaskan kommit fram.
En får sköta dem, som de äro sjuka till. » Fru Margareta gick in för att packa.
» Som de äro sjuka till. » Skulle det ma- teriella spela en sådan roll?
Ja, kanhända i en arbetares lif.
— En arbetare, tänkte hon vidare, hvarför denna klassificering, äro icke alla arbetare?
Farbror Otto, denne män- niskokännare och läkare, hade en gång ytt- rat, att en skollärare behöfver mera mat än en grundläggare.
Hon packade icke, hon satt midt på golf- vet på en taburett, och tankarna gingo till- baka till hennes samtal med farbrodern på förmiddagen: » En kvinnas kärlek brukar kunna finna på tusen för andra osynliga och obegripliga medel » o. s. v. Skulle denna kvinna af folket funnit rätta sättet, under det att hon med sin själs begåfning förfelat det?
Hade hennes omsorger någonsin nedlåtit sig till det ma- teriella?
— Hon packade e j.
Hon låg vaken, tills hon hörde jaktvagnen rulla upp på gården och visste att hennes man var hemma; sedan somnade hon tungt och vaknade vid sjutiden, ovanligt uthvilad.
Kokerskan blef nästan förskräckt, när frun i den tidiga morgonstunden uppenbarade sig i köket, och bemödade sig i hög grad att dölja sin öfverraskning, då hon, efter en sväng in i handkammaren, fullständigt ändrade om programmet till frukosten — och därtill på så tarfligt vis!
Oskalad potatis — icke därför att Isaks- son åt sådan, utan därför att fru Marga- reta ur sitt minnes gömmor plockat fram, att till frukost tyckte hennes man om denna enkla rätt.
— Kristina sade med en yt- I Stockholm.
Små utställningsfunderingar och litet annat smått och godt.
F ö r I d u n ai Lovisa Petterkvist.
Bref X V.
Sista brefvet.
tt förfärligt springande och jäktande nu sedan barnen kommit!
Jag har inte tid att skrifva en smul, och väl är kanske det, ty jag fruktar, att herr- skapet för längesedan är trötta på allt mitt prat!
Emellertid, efter att alla nu är ute, ska jag passa på och af sluta mina små an- teckningar, men nog får det lof att gå i ett h u j, efter jag bara har en halftimme på m i g!
Det är så roligt att » se o m » Utställnin- gen med barnens friska ögon, men bra ned- slående är det med, ty nu riktigt märker jag, bur klen jag varit i mina » Utställ- ningsstycken ».
Man måste lära sig att se, så väl som man måste lära sig allt annat, och litet har jag allt lärt mig, det tror jag.
Först såg jag bara montrarna; så såg jag hvad som var i montrarna, och nu har jag också lärt mig se hvad som finns bakom- montrarna.
Det är ofta allvarliga, ja, ibland mycket allvarliga ansikten, som gömmer sig där.
Jojo men, man deltar inte i en utställning sådan som vår, utan att göra stora personliga uppoffringar; och när man så inte får sälja, så —!
Därför tycker jag, att alla vi, som ingenting offrat utan bara nju- tit, ska känna det som en riktigt stor glädje att få draga vårt strå till stacken genom att lossa på pungen, så mycket vi någonsin kan.
Hvad gör det, om vi får dra in på en fest eller två i vinter, om vi bara känner med oss, att vi efter våra svaga krafter understödt vårt eget lands industri och konst?
Nu litet smått skäms jag för våra ryska inköp, fast på det hela taget har ju de inbjudna främlingarna också rät- tighet att bli hågkomna, men att för dem glömma våra egna » arbetare », som sträfvat så för att göra Gamla Sverige heder, får vi inte göra.
Det vore riktigt fult och otack- samt och styggt!!
I går såg vi på stan i hyrkuskekipage.
Barnen var alldeles hänryckta och det un- drar jag inte på.
Ja, det säger jag, att fortsätter Stockholm att öka ut sig och försköna sig på det här viset, så, får det lof att snart skaffa sig ett annat land att vara hufvudstad uti, ty för våra förhållan- den är den redan nu alldeles för praktfull!
På Uställningen har flickorna inte hunnit längre än till montrarna med fruntimmers- toaletterna uti ännu, herrarna däremot har alldeles förälskat sig i möbelutställningen, som ju också är någonting alldeles utsökt, förståsigpåare må prata hvad de vill om bristen på nationel stil!
Kan inte det, äf ven inom möbelindustrin, just vara vår nationela stil att i sig upptaga alla stilar utom den nationela?
För öfrigt så tycker inte jag för min del, att den där utsökta nationela stilen är så ofantligt mycket att stå efter, om man ska döma efter den där märkvärdiga natio- nela chäslongen, som står hos fröken Giöbel och som lär vara det enda verkligt-äkta- svenskt-nationelt-konstnärligt-originella söm finns i möbelväg på hela U tställningen!
Beror väl på hur folk ser det!
Ser man, att chäslongen är en snillrikt omskapad järn- vägslår (Svensk förstås!)
så antar jag, att den är alldeles utsökt.
Eljes har den allt sina sidor — eller rättare sagdt den har inte sina sidor!
Skaffar man sig en soffa, så är det för att sitta eller hvila skönt, och inte för att trilla i backen på ömse håll, bara man vänder sig — ty trilla hur konstnärligt man någonsin vill, så tror jag nog att man ändå i längden föredrar att inte trilla alls.
Soffan må vara hur okonstnärlig och hur litet järn- vägslåraktig som hälst.
När jag kommer hem, ska jag odla Hortensior i massor!
Jag har alltid förut tyckt de blommorna vara så klumpiga, men nu, när konsten tagit dem om hand, ser man först hur konstnärliga de är.
Fröken Giöbels drapperi med Hortensiabård är så utsökt, att det för alltid har botat mig för min smak för korsstyngsbroderier och granna färger.
Det egna och intressangtaste med Utställ- ningen är, att så mycket just af det man först hvarken förstått eller så mycket tyckt om, stannat kvar i minne och sinne och beredt sig husrum till döddagar.
Det är nog Utställningens själ, som på det viset tagit ut sin rätt, tänker jag.
Men jag är tokig jag, som pratar så mycket extra, när jag har så förfärligt ondt om tid!
I går hade Ruffen och jag en liten väl- komst- och afskedskolifej på Hasselbacken.
Redaktören, allas vår redaktör förstås, var också så innerligt god och gjorde oss den äran — och Lycko förstås, fast jag först rakt inte trodde det var han, så förändrad var han.
Han var glad, kvick, roljg, bad få säga tant (ändtligen!!)
och kom oss nästan att skratta ihjäl oss genom sin ovan- liga förmåga att härma.
» Du är ju en riktig lustigkurre, du, min gosse, » sa jag till sist och torkade mig i ögonen, som var våta efter skrattet.
Han blinkade,
276 » Visst, » sa han, » tala bara inte om det. » » Huru då d u?
» sa jag nyfiket.
» Jo, ser tant Lova, » (hvad jag tyckte det där tant Lova låter naturligt och trefligt!)
» det finns inga som människorna är så grymma emot som mot » lustigkurrar ».
Den allra tarfligaste af ens bekanta anser sig ha rättighet att bli road, ständigt road — och hvad ens vänner angår — — » Han häjdade sig.
» Ja, en lustigkurre har egentligen inga vänner.
Han är bara en slags luktsalts- flaska, som de han håller af sätter under näsan, när de känner sig dufna och trötta.
— Därför så — —!
Käppen är ett mun- lås, ser tant Lova!
Tanguser får åtminstone ha själslif, d e!
» » Kan man glädja folk, så bör man, » sa jag bestämdt.
» Ja, efter sina krafter, inte öfver sina krafter!
Men människorna är omättliga — när det gäller » bli roade ».
I synnerhet här i Stockholm, där alla roar sig och ingen har roligt!
Ja, tant Lova får väl känna själf så småningom. » » Det tror jag intel » sa jag.
» Jag bar inte mer att ge än jag ger, j a g!
» Lycko blef blek och blicken fick ett ut- tryck, som om han stirrat sig trött efter ett mål, omöjligt att uppnå.
Så nickade han, så där som man nickar i förståelse, klappade sakta min hand och gick till de andra.
Jag tror bestämdt, att han lärt sig att hålla af mig litet ändå!
Den behållningen blir nog den rikaste af allt rikt jag fått emottaga under dessa månader.
Redaktören var så god och höll ett det utsöktaste, mest öfverdrifvet tacksamma tal vid supén, men så sa han något som, hur utmärkt fint det än var insockradt, ändå — — Det är inte tvifvel om, att en så kultiverad person hade rätt — men —!
I hvad fall som helst, om det är några fler.
af herrskapet som tror, att jag inte » skrifvit Svenska », så får jag försäkra, att det verkligen är Svenska jag skrifvit, efter jag inte kan något annat språk, om det också bara är sådan tarflig svenska som vår Herre kan och lär, och inte sådan, som pro- fessorer ger ut ordböcker efter.
Hvar fågel sjunger efter sitt näbb, heter det ju, och Gud ske lof att ha ett näbb, om det också inte är högsvenskt!
Det säger jag!
I dag på förmiddagen försökte vi lyckan hos Tombolan i Maskinhallen.
Beda spe- lade bort 10 kronor, kronofogden 20, Ruffen 30 och jag 5.
Snygg summa!
Och så vann vi bara en usel femma tillbaka, kanske just samma en, som jag nyss stoppat i gapet — mässingsgapet förstås!
Nej, det får jag lof att säga, att ska man ha något nöje af Tombolor, så ska man åtminstone vinna lika mycket som man förlorar; eljes är de alldeles misslyckade och därtill högst skadliga, ty när t. ex. herrar förlorat en 20 ä 30, ja, ibland 100 kronor på Tombolan, » så ger de tusan » att köpa något hvarken af industrien eller konsten.
Och hvad — — Ringer tamburklockan redan!
Aldrig har en half tim ma kilat i väg så kvickt förut!
Måtte ha tillhört den moderna tidlöpningssporten.
Jag får allra ödmjukast tacka för mig.
Har jag på något vis beredt herrskapet glädje eller gjort någon smula nytta, skulle det göra mig bra lycklig!
Om inte, så måste jag försöka att bära det, efter jag vet, att jag verkligen bjudit till, fast det inte alltid, dess värre, IDUN varit möjligt att ' nu i sommarhettan hålla sig så pigg och frisk och instruktiv som det varit önskligt.
Om en vecka eller så reser vi hem allesammans, utom kusin Johan, som måste fara hem, hux flux, efter hans pappa klippt af sig ett par fingrar i en rullmaskin, hvilket jag inte haft plats att tala om förut.
Sedan kommer nog Ruffen och jag att stanna för godt i gamla Jockmock.
Vi håller på att bli utslitna nu och då är det bäst att hålla sig både ur lifvet och ur lit- teraturen!
Dessutom ha vi under denna oförgätliga tid samlat så mycket i ladorna, att vi ha själaspis för hela vårt återståen- de lif.
Skrik inte, barn, jag kommer ju strax!
(Det är åt de mina!)
I förhoppning att herrskapet godhetsfullt ursäktar möjligen varande skavanker och brister och ser till den goda viljan, har jag den utsökta äran att teckna mig som herrskapets allra mest ödmjuka och tacksamma tjänarinna Lovisa Petterkvist.
Jag hade inte på villkor tänkt skrifva något P.
S. den här gången — — men när man är till den grad upplöst af harm och förargelse — — så hvar ska man utgjuta sig o m inte i siu egen publiks sympatiska sköte!!
Hvem fick jag se i dag ligga i bokhandelsfönstret, skinan- de och ny, om inte Buckholtskan!!
Hon tycks ha öppnat något slags hotell nu på gammeldagarna, och därifrån har hon, bara för att göra mig harm — det kan jag svära på — skrifvit » bref från Utställningen », hon m e d!
Ruffen säger att hennes Utställ- ning är i Berlin!
Om hon så skrifver utställningsbref från Japan, så säger nog folk att jag apar efter henne ändå.
Ska då det där gamla spöket aldrig d ö!
Ruffen ville köpa henne.
» Fattas bara det, » sa jag.
» Nej aldrig får hon sätta sina pärmar inom mina dör- rar vidare, ty om också jag i början, af blyghet, sköt henne framför mig, såbehöf- ver hon väl inte hålla på att alltjämt stjäla af mig min författareära för det! » Jag får verkligen be om ursäkt för det här » utbrottet » — hvilket nog var mycket opassande, efter jag verkligen tagit adjö, men jag är så van vid att gå till herr och fru publik med både sorg och glädje att — — Emellertid är jag bra lycklig, att det här brefvet är det sista, ty efter detta skulle jag inte ens kunna skrifva en enda rad till!
Apor är söta — som apor betraktade — men som människor?
Allra helst som en människa så nära släkt som man är till sig själf!
Hu, då!
* Förståelse.
1807 git dig till en annan, till någon, som du mötte därute på vandringsleden.
Det var ett inre tvång, som enade dig med denne andre, du kunde icke stå emot och du ville det heller icke.
Du kände det sällsamt, men du hade dock din lust däri.
Det var som hade du blifvit rikare för hvarje gång du mötte denne andre, det var som hade du fått lösning på någon hemlighetsfull gåta, hvarpå du länge grubblat.
Du vardt allt vekare till sinnes, det kom ljusa dröm- mar in i hågen.
Inte sant, du kände det så?
Förståelse — finns det ett vanare, finare ord?
I detta ord har du klaven till hjärtats ljusa, rika språk.
Utan förståelse finns ingen väg mellan tvänne sinnen, kun- na inga gyllene, spänstiga broar slås från hjärta till hjärta.
Men är det för handen, detta hemlighetsfulla något, detta som vi kalla och nämna förståelse, då är vägen öppnad och bron slagen för allt det ljuf- vaste, som den ena människan kan gifva den andra.
Många människor har jag mött på min v ä g; oftast blef det j u blott ett yttre när- mande, det var något främmande, något kyligt, något alldagligt och enahanda.
Men så var • där en och annan, man stannade för, stannade undrande, stannade sällsamt gripen.
Det var kanske ett helt hastigt sammanträffande, man möttes och skildes, men intryck fick man med, intryck för lif- vet.
Den ena människan har ofta ett un- dersamt inflytande på den andra.
Man kan inte förklara det, man kan icke analysera — man känner det endast.
Öga möter öga, spörjande, svarande — tankarne finna genklang hos hvarandra — det blir stäm- ning, stämning.
A c k, jag ville tacka dem alla, som mött mig så, jag ville tacka dem med fuktig blick och ljus håg.
T y det var ljuft att så mötas, att känna denna inre frändskap, detta enande band, denna djupa förståelse.
Kanske var det vemodigt ock, men vemod hör nu en gång till äfven det ljusaste och renaste här nere.
Så voro där ock andra, som man aldrig såg, men med hvilka man enats genom ord och toner — i dikt och sång.
Okända och dock kända vänner fjärran från — ack, äfven dem ville jag tacka, tacka för vän- skap och förståelse, för hjärtevärme och solljus.
De veta kanske icke, hur de gladt mig, de veta kanske icke, att blotta tanken på dem lyst upp de mörka stunderna, lyst upp dem underbart.
Ack, jag ville säga dem alla, kända och okända, dem jag såg och dem jag icke såg, jag vill säga dem ett tack för fagra ord, för djup känsla, för hägn och glädje och samstämmighet.
Jag ville säga dem det bästa jag vet, i dröm- mande stämning, i ljus förståelse.
Och du, som läst hvad jag nu skrifvit i ungdoms- varm känsla, dig ville jag räcka handen trofast och gladt, med ett leende: Vi ses igen!
• u har säkert många gånger läst » Fän- rikens hälsning » af den finske diktar- kungen, och du har säkert också liksom jag gärna stannat för några säreget fagra ord däri, jag menar dessa: » Man ser ett anlet, en röst man hör, Och fängslas, gläds, vet ej själf hvarför. » Och lika säkert har du där ute i lifvet erfarit den djupa innebörden och sanningen af dessa ord.
Du har känt denna sällsamma makt, inte sant, denna makt som oemotståndligt dra- Alla utställningsbesökande damer inbjudas vördsamt till ett besök i » Iduns sa- long » — belägen i Nordiska museets byggnad å utställningsplatsen — där hviloplatser och toalettrum gratis stå till våra ärade gästers förfogande.
Glömmen ej att inskrifva edra namn i den härför af sedda boken!
IDUN 1897 277 " Iduns salong " och dess V " värdinnor ".
år korta nordiska sommar skrider nu med snabba steg mot sitt slut, och den vackra sommarsaga, som ännu speglar sitt féeri där ute i Saltsjöns och Djurgårdsbrunns- vikens enade böljor och som vi nämna den stora Stockholmsutställningen, är äfven den blott ett minne snart.
Hur flyktiga äro de ej, dessa sista septemberdagar med deras genomskinliga luft, som förlänar dem en prä- gel af vemod likt det skimmer af förklaring, som plägar hvila öfver ett kärt anlete, det vi känna att vi ej länge få behålla ibland oss.
Dock ännu brusar lifvet där ute i » som- marstaden » med alltjämt stigande vågor: festens sista timmar äro ock dess mest glänsande.
När kvällarne mörkna, locka illuminationens lampor med tiotusentals glim- mande ögon, och från minareternas tinnar slunga de elektriska ljuskastarne kaskader af flammande eld öfver hufvudstadens natt- himmel.
Och som med en smattrande fanfar, hvars toner skola genljuda till de aflägsnaste vrår af vårt vida fosterland, bereda vi oss att afsluta den unika festen med konunga- jubileets glänsande skådespel.
Den lilla vrå där ute i utställningsstaden, som Idun specielt fått räkna för sin, har under den gagna sommarens lopp haft gläd- jen mottaga otaliga bland våra vänner.
Och ännu hoppas vi att många, rätt många, in- Fröken A n n a Berg.
Fröken G e r d a C e d e r l u n d.
nan allt är slut, skola hinna teckna sitt namn i vår » visitbok ».
En stor procent finns dock förvisso af våra läsarinnor, som endast » i tankarne » fått göra sin utställ- ningsresa.
Ej minst för dessa ha vi trott det skulle vara af intresse att i sin tidning få en vy af » Iduns salong » på utställnin- gen, och bringa vi därför i dag en fotogra- fisk afbildning.
Tyvärr ha den för fotogra- fering mindre gynsamma belysningen på platsen och omöjligheten att arrangera nå- gon artificiel sådan medfört, att reproduk- tionen ej blifvt så fördelaktig, som vi kunnat önska.
Någon beskrifvande text torde vara öfverflödig, då vi j u redan tidigare lämnat en tillräckligt utförlig och orienterande be- skrifning.
På samma gång hafva vi velat presente- ra bilderna, af de två unga damer, som med oförtröttadt nit och älskvärdhet nu allt ifrån första öppningsdagen beklädt » vär- dinneskapet » i Idunssalongen.
Det har nog ofta varit en både prof vande och tröttsam upp- gift denna, att under långa, kväfvande varma sommardagar med oförminskad, vänlig upp- märksamhet stå hundraden och åter hun- draden till tjänst med handräckningar, råd och upplysningar.
Vi tro oss dock veta, att fröknarna Anna Berg och Gerda Ceder- lund uppfyllt denna sin uppgift på ett sätt, som förvärfvat dem våra gästers sympati och tacksamhet, och det är oss därför kärt att här få uttrycka äfven redaktionens varmt kända erkänsla till de älskvärda unga » vär- dinnorna ».
* Kvinnorna på utställningen.
Endast litet halm.
et är om firman Riigheimer &amp; Beckers halmflätnings- och hattfabriksutställning vi denna gång vilja tala, men för att Iduns läsa- rinnor skola hitta dit, är bäst att först påpeka, hvar den lilla vackra och pikant inredda pavil- jongen ligger.
När man går fram till industri- hallen, viker man af till höger, just där trapporna föra upp till den första viadukten, och här i för- försänkningen har man den lilla konstnärligt sirade paviljongen, hvars motstycke man icke sett på någon utställning.
Det är en nästan rund byggnad, i någon japansk eller kinesisk stil, och hela dess yttre är dekoreradt med en massa olikfärgade halmflätor, som bilda de vackraste mönster.
På taket finns en spira, som uppbär en s. k. mercuriehatt, äfven af halm.
Det hela ter sig högst originelt.
Till det yttres dekorering lär ha åtgått omkring 4000 meter flätor, hvilka ha tillverkats af flickor vid slöjd- skolan i Munka Ljungby i Skåne.
Planen till monteringen är uppgjord af vår skicklige dekora- tör hr H. von Rijswik.
När vi träda in i paviljongen, öfverraskas vi af den smak och elegans, hvarmed den är in- redd.
Öfverallt glada färger; se blott på taket som tycks vara af silke i blått och grönt och guld!
Alltsammans är endast litet halm, sam- manflätadt till fina flätor.
Speglar med stora blanka glas finnas öfverallt.
Till yttermera 2)
278 prydnad har vår skicklige konstnär hr Viktor Andrén målat några präktiga akvareller, fram- ställande unga flickor af olika nationalitet, syssel- satta med halmfiätning, och hvarmed afses att gifva en föreställning om de olika arbetsmeto- derna.
Blicka vi så från den eleganta inredningen på montrerna, så finna vi snart att deras innehåll är ovanligt instruktivt.
Här rinna vi råmaterial från olika länder, från Japan, Italien, Schweitz och Sverige.
Här ser man det mogna axet med sitt strå, den urtröskade halmen i olika stadier under förarbetet, dess färgning o. s. v., ända tills den fina vackra halmflätan är färdig till hatt- tillverkning.
I andra montrer finna vi en i sanning lysande samling modelier till färdiggjor- da hattar, så eleganta, lätta och i alla afseenden behagliga, att man knappast kan förmoda att ett bättre arbete utföres någonstädes i världen.
Låtom oss äfven se arbetet i full gång.
Vid det ena bordet till vänster äro fem små flickor från Munka Ljungby och från Upperud syssel- satta med halmfiätning, under öfverinseende af skol föreståndarinnorna fru Elsa Möller från Ljung- by och fröken Lina Jansson från Upperud.
Se blott hur kvickt de små fingrarna gå och hur halm- flätorna växa till flere meter på några få minuter!