Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessförinnan hade dock hr Borg i ett hög- stämdt, om det lifligaste intresse vittnande tal försvarat sin och kvinnans sak.
Han saknade ingalunda understöd i sin strid.
Stackelberg kom honom till hans hjälp med ett af sina lugna, väl afvägda anföranden, och flere andra riksdagsmän anslöto sig till hans åsikter.
V i erinra oss af dessa särskildt två, som ännu äro kvar i Andra kammaren: professor Nordenskiöld och direktör Gumselius.
En sak fick hr Borg lära sig af denna debatt, och det var, att grefve Sparres hjälp ej var mycket att lita på.
Grefve S. lem- nade här sitt skämtsamma lynne fria tyglar och påstod bland annat, att modet skulle lägga hinder i vägen för kvinnan, då hon skulle fram på de trånga gångarne i Andra
kammarens samlingssal, ett yttrande, som ådrog talaren en väl befogad tillrättavisning.
Det ringa resultat af detta förslag samt måhända den omständigheten, att hr Borg 1885 flyttade öfver till Första kammaren, där utsikterna för en dylik reform voro än mindre, torde ha varit orsakerna till, att hr Borg aldrig återupptog detta förslag.
Han öfvergaf därför icke arbetet för kvinnofrågan, han vände endast sin uppmärksamhet till ett par andra sidor af samma sak: kvinnans ställning i skolan, i kommunen och inom äk- tenskapet.
Redan 1883, då ett förslag om löneför- bättring åt folkskolans lärare och lärarinnor förelåg, tog hr Borg till orda och klandrade skarpt, att lönen för lärarinnor bestämts lägre än den för lärare.
Hau sökte i sitt anfö- rande visa, att kvinnan vore vida lämpligare att undervisa än mannen.
Detta anförande, prägladt af hr Borgs vanliga nit for sin sak, skulle måhända hafva verkat bättre, om ej han drifvit sitt påstående så långt och sökt mer, än hvad han egentligen behöfde.
Ett par år senare (1885) finna vi hr Borg såsom upphofsman till ett förslag om rätt för flickor att få inträda i sjätte och sjunde klas- serna vid rikets allmänna elementarläroverk.
Frågan om samundervisning var härmed för första gången dragen under svenska riksda- gens domvärjo, och utgången kunde man för- utse: förslaget föll, men dock först sedan sympatier för detsamma uttalats.
Fem år senare dök emellertid samundervisningsfrågan upp under lyckligare auspicier i samband med den då framlagda läroverksreformen.
H r Borg fick äfven då bryta en lans för denna fråga och det med ingen mindre än ärkebiskop Sundberg, men denna gång blef hr Borg segrare.
Första kammaren gick in på sam- undervisningen, ehuru, som bekant, förslaget sedermera af andra orsaker gick om intet.
H r Borgs verksamhet för att bereda kvin- nan tillträde till åtskilliga kommunala förtro- endeuppdrag infaller under senare hälften af 1880-talet.
V i kunna tryggt påstå, att, om också en del intresse för kvinnans ställning var orsaken till dessa reformförslag, hr Borg dock alltid i främsta rummet såg på de kom- munala samhällenas fördel, då han framlade dessa förslag.
- Praktiska reformer ha också på detta oniråde blifvit genomförda, och de visa, att hr Borgs förslag varit väl afvägda med hänsyn till tidens anda och kommunens kraf.
Vid 1887 års senare riksdag fram- ställde han sina första förslag i denna rikt- ning, åsyftande att skaffa kvinnan rätt att kunna inväljas i fattigvårds- och helsovårds- styrelse samt i skolråd.
Förslaget om kvin- nans inträdesrätt i helsovårdsstyrelsen blef visserligen af Första kammaren förkastadt, men med sitt förslag rörande kvinnan i fat- tigvårdsstyrelse och skolråd firade hr Borg en dubbel triumf: förslaget antogs nämligen af För- sta kammaren (visserligen blott med en rösts ma- joritet), och då det på grund af sakernas gång visade sig nödigt att än en gång framlägga frågan för riksdagen, tog regeringen saken om hand och framlade till 1889 års riksdag ett för- slag om behörighet för kvinna att inväljas i skolråd och fattigvårdsstyrelse.
Detta förslag framkallade en het strid.
Lagutskottet, hvars mångårige ordförande, landshöfding Bergström, vid flere tillfällen uppträdt mot reformer i kvinnans ställning, hade afstyrkt förslaget.
Bland kämparne för reformen märktes äfven redaktör Borg, som kraftigt och vältaligt lade sitt ord med i vågskålen.
Han fick också upplefva den triumfen att se förslaget antaget af riksdagen och utfärdadt såsom en nu till ef- terlefnad gällande lag, som redan på flere ställen i vårt land vunnit tillämpning.
Redan vid 1883 års riksdag väckte frih.
Stackelberg motion om kvinnans fullmyndig- het d. v. s. om upphäfvande af egendoms- gemenskap mellan äkta makar.
I striden om detta förslag deltog hr Borg med vanligt intresse och vanlig lifiighet, om han också af formella anledningar ansåg sig ej kunna vara med om att bifalla förslaget.
En variant af detta förslag har hr Borg framlagt vid inne- varande års riksdag.
Han har där föresla- git åtgärder, afsedda att underlätta skils- messa mellan makar, där fadern ej kan eller vill försörja familjen.
Det förslag redaktör Borg senast lagt fram för svenska riksdagen rör frågan om kvinnans ålder vid ingående af äktenskap.
Den läg- sta åldern är i nu gällande lag bestämd till 15 år.
V i d 1890 års riksdag föreslog emel- lertid hr Borg, att den skulle bestämmas till 21 år.
Denna reform ansågs dock gå för långt; förslaget föll i båda riksdagens kam- rar.
V i d innevarande års riksdag har det dock åter kommit upp, ån en gång frambu- ret af hr Borg, som denna gång föreslagit äktenskapsålderns bestämmande till 18 år.
V i ha härmed antydt grunddragen af re- daktör Borgs verksamhet för kvinnofrågans lösning.
Under senare år har denna verk- samhet upptagit en stor del af hans ar- bete såsom riksdagsman.
Direkt på hans initiativ hafva väl icke reformerna på detta område tillkommit, men han har varit den som stått i brechen, den nitiske banbrytaren, då det gällt i vägen stående fördomar.
Detta är en verksamhet, som ej förtjänar att glöm- mas, och som säkerligen ej heller blir glömd.
L. V. En kopp kaffe!
m » &lt; " &amp; [a, jag tackar; men godt skall det vara », tycka!
vi oss höra mången läsarinna utropa vid åsy- nen af rubriken här ofvan.
Litet hvar af oss har nog lagt märke till, buru stor skilnad det är i smaken på det kaffe, som bju- des hos fru A. och fru B., fru C. och fru D., och då man några gånger druckit kaffe på olika ställen, får man ett sådant intryck af detsamma, att man ensamt af dess smak skulle kunna säga, hos hvem man befinner sig.
Kaffets smak beror naturligtvis i främsta rummet på kaffesorten.
Kaffet är af två hufvudslag: det arabiska eller abyssiniska, som endast växer å hög- ländta trakter, och det liberiska, hvilket trifves på låglandet och förekommer endast i Afrikas ekvtorial- trakter.
Det först nämnda är af otaligt många sorter, af bättre och sämre smak allt efter växtplatsen.
Mest värderadt är mokkakaffet, det verkligt äkta nämligen, därnäst det javanska och det eeylonska; sist kommer det amerikanska.
Af amerikanska kaffesorter anses vanligtvis det brasilianska vara det sämsta.
Att detta är en oriktig föreställning bevisas bland annat däraf, att det kaffe, som går i handeln under namn af » äkta mokka », ej är annat än frånplockade små brasilianska bönor, hvilka man genom färgning eller svag röstning gifvit en mokkabrun färg.
Brasilien är så stort och så olika till sin beskaffenhet, att kaffe från dess olika landsdelar är af stor olikhet; det finns brasilianskt kaffe, som i godhet kan mäta sig med det bästa java.
Det fordras stor sakkännedom för att vid inköp af kaffe kunna välja en god sort.
Härvid torde kaffets lukt vara det bästa rättesnöret: ett kaffe med frän, obehaglig lukt, kan svårligen gifva en god dryck.
Vidare bör man förvissa sig om, att kaffet ej är färgadt, ty ett verkligt godt kaffe behöfver aldrig någon förklädnad.
Tvättar man kaffebönorna i hett vatten, då upplöses färgen, om sådan finnes, hvarför detta bedrägeri är lätt att skydda sig för.
Men det färdiga kaffets smak beror ofantligt mycket af tillagningen.
Häraf kommer det sig, att personer, som köpa af samma kaffeslag, likväl bjuda på kaffe af så skild smak.
Vi skola nu se till, huru man bäst skall kunna ehålla en kopp godt kaffe.
Då kaffet vid röstningen upphettas, bortgår en större eller mindre mängd af dess värdefulla bestånds- delar.
Därför bör det rostas i ett kärl, som är så tätt som möjligt, och röstningen ej fortsättas längre, än att det kan få svalna i brännaren.
Det bör ej kolas, brännas svart, utan gifvas en rostbrun färg, mörkare eller ljusare allt efter kaffesorten.
Efter röstningen förvaras det i om möjligt lufttätt kärl.
Vid kokningen males endast så mycket, som går åt för hvarje gång.
Det males till fint pulver, men ej förr än det skall användas, ty det förlorar mycket af sin arom, då det är i beröring med luften.
Vattnets beskaffenhet har vid kaffekokningen större betydelse, än man i allmänhet tror.
Personer, som resa mycket, göra snart den iakttagelsen, att en och annan ort utmärker sig framför andra genom sitt goda kaffe.
En sådan ort är Böhmens hufvudstad, Prag, kaffekännares förlofvade land, och det är endast vatt- nets beskaffenhet, som skaffat nämnda stad denna ära.
Godt källvatten är det bästa, men som vattnets sam- mansättning är olika i olika källor, bör den, som har två eller flere olika vattenställen till sin disposition, försöka dem alla, bestämma sig för det, han funnit bäst, och sedan aldrig använda vatten från något annat ställe till kaffe.
Nödgas man använda regn- eller flodvatten, kan man genom tillsättande af en liten bit soda öka vattnets förmåga att utdraga och tillegna sig kaffets smakande beståndsdelar.
Liksom vid bränningen bortgår äfven vid kok- ningen en stor del af kaffets arom.
Därför erhåller man det bästa kaffet genom att hälla det pulverfsera- de kaffet i ett kärl, som kan lufttätt tillslutas — t. ex. en s. k. kaffepumpa — öfvergjuta det med kokande vatten och låta det stå på ett varmt ställe ' / « timme att draga, men icke koka.
Den färdiga drycken be- håller på så sätt den arom, som man hos det obrända kaffet kan förnimma med lukten.
Många personer, ovana vid så lagadt kaffe, tycka ej om dess smak.
Dem skulle vi vilja tillråda att låta kaffet koka, men endast 3 — 5 minuter, samt då kitteln lyftes af elden lägga en eller ett par teskedar kaffepulver på kitteln, som får stå på spiseln en tio minuter utan att koka.
En liten bit torrt fiskskinn eller torkad ägghvita lagd på kaffet gör, att detta fortare blir klart.
Af allt, som säljes eller användes såsom kaffesur- rogat, finns intet, som förtjänar detta namn.
Väl kan man af många ämnen bereda en dryck, som till färg och utseende liknar kaffe, men aldrig någon, som besitter kaffets egenskaper.
Med litet besvär kan man dock göra en ganska afsevärd besparing vid til- lagning af kaffe genom att tillgodogöra sig de vid röstningen bortgående flyktiga beståndsdelarne hos kaffebönorna.
Lägger man små bitar af brödkanter eller skorpor eller ock särskildt för ändamålet bakade nötstora, porösa bröd i brännaren tillsammans med kaffet, då detta rostas, så uppsuger brödet en stor del af den arom, som eljes skulle hafva gått bort genom skorstenen.
Af så behandladt bröd kan man koka verkligt kaffe, och om det krossas och kokas tillsammans med kaffebönor, minskar det något åt- gången af dessa.
Hvarför dricker man så gärna kaffe?
Den som vant sig vid det, kan nog finna behag i dess smak, men det är dock ej detta, som skaffat det så många vänner.
Sitt stora anseende har det erhållit på grund af sina egenskaper.
Måttligt njutet verkar det lifvande på både kropp och sinne, förtager känslan af trött- het, skärper tankeförmågan och eggar till nya an- strängningar.
Jean Paul har ej så orätt, då han säger: - » kaffet har skapat den eldige araben, teet den eeremonielle kinesen ».
Af europeiska land stå Byss- land och England framom alla andra i tekonsumtion, och invånarne i dessa land äro också beryktade för sin flegma.
Kaffet befodrar också matsmältningen, hvarför man får en sådan känsla af välbehag, då man ofvanpå middagen druckit sitt kaffe.
Kaffet blandas vanligt- vis med socker och grädde, som båda äro mycket närande.
Då man på morgonen ej har smak för fasta födoämnen, utan endast dricker en kopp kaffe med bröd, är det därför på sin plats att begagna dessa tillsatser, men då man vid middagen ätit sig mätt och det endast skulle verka menligt att tillföra magen ytterligare näringsämnen, bör man dricka sitt kaffe utan grädde och helst äfven utan socker.
Enligt nyare undersökningar öfver kaffets verk- ningar framgår, att det verkar fördelaktigt på mat- smältningen, endast om bland födoämnena ingår kött såsom en viktig beståndsdel; för den däremot, som uteslutande eller hufvudsakligen lefver på växtföda äro kaffets verkningar högst menliga.
Man talar om kaffet såsom någonting alldeles onö- digt, men skulle vi på en gång beröfvas denna dryck, skulle det kunna medföra skadliga följder.
Att för- tärandet af spritdrycker i så betydlig grad minskats, torde till en god del böra tillskrifvas kaffet, hvars bruk förvisso mycket bidragit till sedernas mildrande.
Ingen äktenskapsskilnad vill lagutskottet veta af i de fall, som herr Borg föreslagit inneva- rande riksdag.
Det afstyrker nämligen hans motion om att, då fattigvårdsstyrelse nödgats lemna en fa- milj understöd på grund af mannens supiga eller i öfrigt lastbara lefverne, fattigvårdsstyrelsen skulle ega att, därest hustrun därtill samtycker, anmäla makarne till skilsmessa först på ett år och, om för- hållandena icke undergå någon förändring till det bättre, sedermera till slutlig skilsmessa.
Stockholms äldsta invånarinna har af- lidit.
Huvudstadstidningarna ha under de senare åren på frn Anne Maria Berns ' födelsedag innehål- lit meddelanden om den åldriga damens helsotill- stånd m. m.
Icke blott inom en trängre familje ' krets utan i alla samhällslager har intresset för Stockholms äldsta invånare, hvars fenomenalt höga ålder ådrog sig allmän uppmärksamhet, tagit sig ett uttryck i talrika besök i hennes hem, gratulationer, sändningar af kort o. s. v. Den gamla har nu ändtligen efter en mer än 103-årig lefnad lagt sitt hufvud till ro.
Hon var född i Edebo socken i Boslagen den 13 augusti 1787.
Landtmätaren i Stockholms län Carl Wilhelm Lindman, som afled 1849, var hennes fa- der.
Ar 1815 ingick fru Berns äktenskap med bankokassören Johan Fredrik Berns.
Den gamla hade lefvat under icke mindre än sju konungars regeringstid.
Hon hade varit med om att jorda fyra af sina barn.
Ända till dess hennes sista timme den 15 dennes slog, var den åldriga i besittning af sina själskrafter, och äfven i kroppsligt afseende var hon vid ovanligt kraftig vigör.
Kxmversationskxirser med begränsadt delta- gareantal (högst 10) anordnas från och med nästa vecka å Nya språkkursen härstädes (Mäster Samuels- gatan 19).
Till en början ha blott engelska och tyska upptagits på dessa konversationstimmars program, i det senare språket skall kursen ledas af en infödd tysk lärarinna.
Förutsättning för att få deltaga i kurserna är att ega vanliga skolkunskaper i de nämda språken.
De torde särskildt lämpa sig för dem af Iduns läsarinnor, som i sommar ämna vistas utomlands.
I engelska öppnas äfven aftonkurser, för hvilka icke så mycket förkunskaper äro af nöden.
operan, som i anseende till hr Odmanns opasslighet ledsamt nog gång på gång måst inställa den fortsatta reprisen af » Otello », gifver i afton åter » En midsommarnattsdröm » af Shakepeare med Men- delssohns musik.
I Pucks roll debuterar en ung elev från balettkåren fröken Lindsén, om hvilken man hyser mycket stora förhoppningar.
Sjätte symfonikonserten egde rum redan den 21 dennes eller endast en vecka efter den närmast fö- regående, detta för att sätta den publik som besö- ker dessa värdefulla musiktillställningar, i tillfälle att höra hr Salomon Smith till stor orkester utföra » Wo- tans Abschild von Brunhilde und Feuerzauber » ur Wagners » Walktire ».
Wotans Feuerzauber är ett praktstycke af .djärf tonmålning, ftillt af bedårande klangeffekter.
Äfven själfva sången är af stor skön- het, och hr Smiths gedigna föredrag underlät ej att väcka entusiastiskt bifall.
Konserten inleddes med den från föregående sym- foniafton bekanta Brahms 4:e symfoni, och besan- nade sig på det gynnsammaste vår i förra numret uttalade förmodan, att densamma vid förnyadt åhö- rande skulle vinna i fattlighet och intresse.
Kväl- lens andra stora nummer utgjordes af » symfoniernas symfoni », den härliga Beethovens c-moll-symfoni med nummer 5.
Som vanligt väckte det odödliga mästerverket ett nästan hänfördt bifall.
Utförandet var ock på alla händer högeligen godt och jämnt, till en verklig heder för både orkester och dirigen- ten, hr Franz Neruda.
Programmet upptog slutligen ett andantino ur Franz Schuberts musik till » Bosamunda », en me- lodiskt smekande och poesifylld komposition, mot hvilken möjligen endast kan invändas, att temat är väl enformig npprepadt.
Dramatiska teatern har fortfarande med fram- gång gifvit sina båda nyaste stycken » Pater noster » och » Margot ».
Till omvexling med detta program har äfven gifvits » Falska juveler » och » Ära ».
Dramatiska teaterns nätta nya program blir sam- mansatt af två stycken: » Kärlekens triumf », skåde- spel på vers i två akter af G. Giacosa, öfvers.
fr. italienskan af H.
Key, samt » Familjelycka », komedi i tre akter af A. Ch.
Leffler, hertiginna di Cajanello.
I början af mars har man att motse en intressant debut af en ung norska, fröken Marie Mejlcsnda; som på svenska språket kommer att utföra Svan- hilds roll i Ibsens » Kärlekens komedi ».
Den 19 dennes om kvällen er- bjöd den Svenska teatern en syn, ej allt för hvardagsvanlig, men hvilken ovilkorligen kommer den sanne habituéns hjärta att klappa en smula fortare: en glänsande premiérpublik, från golf till tak besättande den ståtliga salongen intill sista plats.
Snart sagdt allt hvad vår hufvudstad eger af rang inom vetenskap, konst, literatur och societet hade här mött för att bevittna, i hvad mån Ibsens senaste dramatiska gåta, den mångomskrifna » Hedda Gabler », kunde taga mänsklighet och förklarande gestalt i scenisk dräkt.
Vanskligt har det alltid visat sig att ernå en till- fredsställande tolkning af den ryktbare diktarens dunkla verk; man ansåg denna gång Svenska tea- terns försök till och med ganska djärft.
Må så vara; det var i hvarje fall en berömvärd djärfhet, det konstnärliga modet hos en institution, som ofta visat sig ärligt vilja det bästa.
När nu ej längre fru Fåhrteus kan räknas med bland de disponibla, egde näppeligen någon svensk tragedienne större förutsättningar att individualisera Hedda Gablers motsägelserika natur än fru Engel- brecht.
Hennes spel verkade väl till en början, i synnerhet i den första akten, väl tungt; hon så att säga antecipierade det tragiska, och godt hade varit, om disharmonien i Heddas väsen, som ju egentligen endast har sin grund i innerlig leda och blaserthet, verkat något lättare och mera ytligt nyckfull.
1 den mån handlingen utvecklades och den tragiska ra- men slöt sig allt tätare omkring Heddas personlig- het, växte emellertid fru Engelbrechts framställning till ett verkningsrikt och ekvivalent uttryck för för- fattarens storslagna intentioner.
Värdigt vid sidan af fru Engelbrecht stod fröken Seelig med en fint utmejslad och karaktärsrik figur.
Sedan den begåfvade unga skådespelerskan gjorde sin uppseendeväckande debut som Hedvig i » Vildanden », har hon enligt vårt förmenande ej åstadkommit nå- got så sannt kändt och verkande som denna hennes fru Elvsted.
Den gången spelade den unga flickan med naivitetens ursprunglighet, hälft på instinkt, balft på skickligt inlärd lexa; man hade svårt att säga, hvar den konstmessiga ledningen slutade och de rika förutsättningana togo vid.
I fru Elvsted träder den mognade, reflekterande konstnärinnan emot oss; en konst, som så väl beherskar så rika resurser, inger hvarje teatervän de ymnigaste för- hoppningar för framtiden och för stunden en odelad glädje.
Hr Olssons Jörgen Tesman utmärktes för en syn- nerligen lyckad mask och ett konsekvent genomfördt spel.
Man har anmärkt, att hr Olsson gjorde den distraite vetenskapsmannen nästan för bortkommen och löjlig.
Helt visst kunde dock rollen i oskick- ligare händer frestat till att än ytterligare chargeras; vi funno Svenska teaterns Jörgen Tesman hålla un- gefär det rätta måttet för att utan osannolikhet eller osmaklighet gifva vederbörlig förklaring och relief åt Heddas motvilja.
Eilert Lövborgs parti är måhända det vanskligaste i hela stycket; det fordrar en skådespelare med en rent titanisk kraft af inre glöd, som dock alltjämt måste dämpas och så att säga endast glimta fram.
Att hr Zakrison ej fyllde ett sådant mått, kan knap- past förebrås honom.
Hans prestation kännetekna- des dock af ett ärligt studium, som ej undgick lö- nen af en viss framgång.
Hr Engelbrechts assessor Bräck föreföll oss väl kylig.
Låt vara att denne gamle libertin är en mä- stare i förställning och slug beräkningskonst; han gömmer dock en fruktansvärd passion inom sig; nu blir man nästan öfverraskad, när man sent omsider upptäcker Bräcks beräkningar på Hedda.
Fröken Rylanders tant Tesman verkade innerligt och naturtroget.
Man har visserligen ej skäl att hoppas något långt lif på repertoaren för » Hedda Gabler ».
Ett ärligt tack har dock Svenska teatern förtjänat, då den beredt den publik, som öfverhufvud taget be- sitter några djupare literära intressen, tillfälle att skärskåda Ibsens senaste arbete inom den ram, som är den enda rätta och framhäfvande för alstren af den sceniska teknikens störste möderne mästare.
Ä denna teater gifves i midten af nästa vecka för första gången » Kumlander », folklustspel med kupletter, efter en idé af L ' Arronge, fri bear- betning af Hararald Molander.
af hr Holmquist.
Titelrollen spelas Filharmoniska symfonikonserten gaf i måndags sin sjätte konsert (tredje abonnementskonserten) i Mu- sikaliska akademien inför fullsatt talong.
Såväl det synnerligen anslående programmet, hvars första af- delning var egnad att hylla minnet af N, W.
Gade, som det goda utförandet af detsamma och publikens entusiastika bifall visa oförtydbart, att Filharmoniska sällskapet och dess symfoniorkester blifvit en af de viktigaste faktorerna i hufvudstadens musiklif.
Och det kan ej annat än glädja musikvännen att finna, det dylika företag, som bidraga att höja och förädla allmänhetens smak for god och gedigen musik, krö- nas med framgång.
Programmets första afdelning var som sagdt afsedd att utgöra en välförtjänt hyllning åt den nyligen bortgångne danske tonsättaren Gade.
Efter en af premieraktören hr Törnqvist framsagd prolog af hr Ivar Damm med musik ur » Ossianuvertyren », » El- verskud » och » Korsfararne » sjöng hr Filip Försten ett par romanser ur » Elverskud », och erkännas må- ste att hr F. sällan låtit höra sig så till sin fördel som denna gång.
Af den framstående sångarens vanliga böjelse att detonera märktes denna gång intet.
Föredraget af dessa nummer såväl som af Kjerulfs visor i konsertens andra afdelning var varmt och innerligt samt prägladt af musikalisk smak och finess.
Gades förträffliga symfoni n:r 4 erhöll liksom öfriga orkesternummer ett förtjänstfullt utförande.
En norsk folkvisa af Joh.
S. Svendsen var ett förtjusande litet stycke, bearbet.
för stråkor- kester.
Konserten afslöts med Edvard Griegs Peer Gynt-suite, hvars alla satser nu liksom förra gången väckte entusiastiskt bifall.
Suiten kan säkerligen ännu flere gånger med framgång upptagas på ett konsertprogram.
Hr Hallen, sällskapets skicklige ledare, fick ofta under aftonens lopp mottaga publi- kens hyllning.
Tredje kammarmusiksoarén gafs i tisdags i Veten- skapsakademien inför fullsatt salong.
De unga exe- kutörerna, som denna gång biträddes af en så emi- nent förmåga som hr Franz Neruda, ådagalade fort- farande ett högst förtjänstfullt samspel med god ny- ansering samt ett godt omdöme vid val af program.
Bifallet var synnerligen lifligt, särskildt efter Kiels pianokvintett, som också utgjorde programmets mest anslående nummer.
Pianostämman sköttes förtjänst- fullt af fru H. Svedbom.
Filharmoniska sällskapet gifver om torsdag den 5 mars sin andra abonnementskonsert, vid hvilken Brahms härliga » Kequiem » utföres.
Att detta skall locka fullt hus, taga vi för gifvet.
Hrr Arvid Ödmanns och Salomon Smiths matiné sistl. söndag i Berns ' konsertsalong var naturligtvis till trängsel besökt och bifallet efter alla af matinégif- varne sjungna nummer rikligt.