Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till en början var detta blott en lek, som Helen mekaniskt eftergjorde, utan att fatta betydelsen däraf: » Ännu visste jag ej, att hvarje sak har ett namn. » Först efter ett par veckor gick meningen med dessa fin- gerrörelser upp för henne: » I detta ögon- blick af plötslig ljusning uppdagades för mig språkets mysterium. » Hon synes ha genomilats af aningar, att i sin hand ha fått nyckeln till vetandets värld, och hon gick ifrån brunnen, när denna upptäckt gjordes, » ifrig att lära allt ».
På kvällen, då hon låg i sin bädd och i tankarna ge- nomgick de fröjder hon upplefvat, kände hon sig öfverlycklig: » För första gången längtade jag till morgondagen. » Några år senare skrifver hon om sin lilla skyddsling, Tommy Stringer — blind och döf liksom hon själf —: » Endera dagen skall det lysa in i hans förstånd, att hvarje sak har ett namn.
Då skall han bli lyckligare än en kung. » I sin själf biografi skildrar hon de första lyckliga dagarna af sin » frihet », då allt föreföll henne skälfva af lif, då hon hade svårt att hålla sig stilla af glädje öf- ver » det märkvärdiga och nya ljus, som gått upp » för henne och af ifver att stafva upp allt.
Ordförrådet växte dag för dag.
Utvecklingen försiggick under detta skede med otrolig hastighet.
Abstraktioner fat- tades snart, utan förklaringar, af samman- hanget.
Helens egen berättelse o m den följande tiden, särskildt den första sommaren, er- bjuder en fängslande bild af det, som Co- menius för den tidigaste barnaåldern drömt om under namn af » moderskola », en dröm, som blott allt för sällan förverkligas.
» Min lärarinna och jag ' voro dagarna ige- nom ute, och jag njöt af det glömda lju- set och den återfunna solen. » Där sam- talades ifrigt om allt, som kom i den lilla hungriga elevens väg.
Växter och djur passerade revy, deras egendomligheter dis- kuterades, de enklaste lifsfenomenen för- klarades, lärorika besök gjordes i mena- gerier.
Äfven sedan läsning af blindskrift och skrifning snart inlärts och böckerna blif- vit Helens vänner, fortsattes år efter år denna » åskådningsundervisning », hvarvid allt som möter Helen blir föremål för lifliga skildringar och intresserade samtal.
» Jag önskar veta mycket om allting » är ett af He- lens stående uttryck under barnaåren, och en gång nedskref hon på sintafla bland annat den rörande bönen till lärarinnan: » Var god och berätta för er lilla elev många saker, när ni har god tid. » » Jag talade, » säger miss Sullivan, » med Helen medels fingrarna lika fort, som jag skulle ha gjort det muntligt, om hon varit ett normalt barn.
Den enda skillnaden bestod däri, att jag nog talade mycket mera med henne, eftersom hon helt och hållet i alla afseenden " berodde af mig. » Och genom alla dessa samtal näres och utvecklas hos Helen den henne måhända redan i ovanligt hög grad medfödda sym- patin för allt som finnes i » denna sköna värld », där hon gärna skulle vilja lefva » i sexton hundra å r ».
Få små flickor ha som hon reda på alla blommor, med deras former och färger, och hufvudet fullt af sagans och mytens sinnrika fantasier om dem.
Djuren äro hennes särskilda favori- ter; med sin hund, sin åsna och sin ponny underhåller hon sig som med vänner, » munt- ligt » och skriftligt.
Äfven den minsta mask tar hon gärna i försvar.
Men framför allt är det människan hon älskar: sina föräl- drar; sin kära lilla syster Mildred, » ljuf som en sommarmorgon »; sin elfva år yngre » baby brother », o m hvilken hon kort efter hans födelse uttalar den förhoppningen, att han skall växa upp » god och vis och kär- leksfull » som den person, hvars namn han bär; T o m m y Stringer, till förmån för hvil- ken hon afböjer den insamling, som erbju- dits henne i syfte att ersätta förlusten af hennes favorithund: » Jag älskar stora, trogna hundar, sådana som Lioness, men jag älskar små gossar och flickor ännu mera. » Hen- nes tillgifvenhet för miss Sullivan är lika sällsynt som lättförklarlig.
Sedan håller hon innerligt af sina vänner, små och stora, närvarande och frånvarande, ja, öfver huf- vud alla människor.
Slutligen äro där hi- storiens, sagans och diktens hjältar och hjältinnor, som värma hennes sinne och lysa upp hennes inre värld.
» Jag är aldrig ensam; någons tankar följa mig alltid, » säger hon vid 14 års ålder till d:r Bell.
Detta under barnaåren grundlagda, mång- sidiga och lefvande intresse har hon än i behåll.
Mr Gilmer, som med henne i fjol läste Shakespeare och Burke, anmärker: » bevisföringens politiska bärvidd, rättvi- san eller orättvisan i det ena eller andra, tidsförhållandenas historia, de handlande personernas karaktärer, ordens betydelse och stilens egendomligheter, allt kom un- der debatt, antingen jag önskade det eller ej, i kraft af Helens intresse. » Vid åtta års ålder föres Helen första gån- gen till Boston.
Under vistelsen i " Washing- ton får hon, i trädgårdarna omkring Hvita huset, där hon » såg » presidenten, » lära sig om sitt lands lagar ».
I Plymouth, v i d d e n sten, där » Pilgrimsfäderna » landstigit, och i museet, som förvarar deras biblar och enkla husgeråd, ges henne » den första lek- tionen i historia ».
Några dagar senare kän- ner hon sig » stolt att vara amerikanska », då lärarinnan på toppen af Bunker Hill Monument förtäljer för henne om förfädrens strider och segrar för friheten.
På sand- kullarna i Brewster, m e d den vida Atlan- ten för sina fötter, sitter hon långa stun- der hänförd, medan lärarinnan för henne skildrade » den majestätiska oceanen och skeppen, som, likt fåglar med hvita vingar, skymtade vid horisonten ».
I DU N 1898 I sekelslutet.
örvissö har mången börjat att känna denna smakriktning osund och kväfvande och bida därför med längtan den stund, då luften blir rensad, då det enkla, friska, osökt natur- liga kommer till sin rätt och det moderna epos får blifva hvad det bör vara: ett uttryck för såväl det sanna och goda som för det sköna.
Och romanen kan hafva en så i hög grad uppfostrande och humaniserande verkan, att man blir vemodig, då man be- tänker, huru ofta den äfven kan skada ge- nom att snärja svaga unga själar och miss- rikta karaktärsdaningen.
Men icke bär blott litteraturen skulden till de missriktningar, vrångheter och öfver- drifter, som så bjärt falla i dagen, då man vill skåda kvinnosakens nutidsfysionomi un- der ögonen, om den ock kan tillräknas ett ganska drygt ansvar.
Vi böra ihågkomma, att nutidens njutningslära, den må nu upp- träda i gröfre eller finare form, följde såsom det naturliga motstånd, hvarigenom före- gående tids pessimism, stränga uppfatt- ningar och kufvade lefnadslust skulle häm- nas och modifieras.
— Måhända är jag ledd af väld, dock bekänner jag min större sympati för åttiotalets unga kvinna med sin ärlighet, sin sanningssträfvan och sin litet torra nykterhet, framför en af nittiotalets » lifsglada » unga kvinnor.
Hem och skola bära för visso ett drygt ansvar för den slapphet, den brist på mo- raliskt gry och stadga, som vidlåder själs- och karaktärsdaningen hos vår ungdom.
» Lifvet är en strid från början, ungdo- men dess bärsärksgång.
Klämmas skall han mellan sköldar, tills det vilda mod är tömdt. » Det är en ädel klang af stål i dessa skal- dens ord, och ur en dylik utvecklingsgång framgår måhända de största karaktärerna.
Vi äro dock icke några vikinganaturer längre, hvarken i lekamligt och ännu mindre i and- ligt hänseende; därför tarfvar ock denna sats i våra dagar betydliga modifikationer.
Men anser man, att den inrymmer någon sanning, då blir kontrasten mellan den gam- maldags uppfattningen och den moderna rent af himmelsskriande.
— Se här den basis, på hvilken åtskilliga varieteter af vår tids unga kvinnor utvecklas.
Barnen veta af intet annat tvång än skolans arbetstvång, i öfrigt växa de upp i frihet och själfsvåld.
Ungdomen drifves af individualitetens ten- denser, som ofelbarligen utveckla egennytta, despotism och nyckfullhet.
En eller annan känner sig måhända tillika manad att » lefva i sanning », visande sitt förakt för erfaren- het och auktoritet, och detta mången gång under ett så ifrigt ådagaläggande af likgil- tighet för andras omdöme, att det nästan ingifver tvifvel på verkligt oberoende däraf.
Att många af de lyten, som vanpryda vår tids unga kvinnor, få tillskrifvas en i hemmen ofta rådande, sorgligt slapp både tukt och anda, kan säkerligen icke förnekas.
Det tyckes mig nästan, som vore ungdomen inom vår medelklass den, som mest blifvit anstucken af de idéer och det skick, som kännetecknar » le-fin-du-siécle » — detta så betecknande, men så odrägligt utslitna ut- tryck.
— Åtminstone, mera ytligt att döma, förefaller det mig, som om medelklassens mödrar ofta ställde vida större anspråk på 235 förfining i skick och sätt, tal och uttryck hos sina städerskor och kammarjungfrur än på sina icke alltför sällan tobaksdoftande, högljudda, säkra och » gå-på-iga » unga dött- rar.
Jag tror verkligen (jag vågar tala en- dast i största allmänhet), att man jämförel- sevis finner flere väluppfostrade unga damer bland aristokratien och bland borgareflic- korna.
De senare äro mera timida, mindre själfsäkra och mindre bevandrade i littera- turen.
De förra växa ganska ofta upp i stort yttre tvång och under en massa kon- ventionella hänsyn, hvilket, om det än icke medför något så verkligt och godt resultat, dock vänjer dem vid en viss själftukt och förskaffar dem öfning i själfbehärskningens ovärderliga konst.
Ur medelklassen rekry- teras företrädesvis våra ämbetskvinnor, och bland dem frodas företrädesvis och måhända ursäkligt nog denna hänsynslöshet och själf- viskhet, denna ringaktning för familjeband och därmed följande plikter, som är så upp- lösande för familjelifvets innerlighet och kontinuitet.
» Familjeflickorna » inom medel- klassen få ofta lefva i mycken sorglöshet och under en frihet från tvång, som skulle förefalla flydda generationer rent af häpnads- väckande.
För visso skulle det icke vara rättvist att tillvita skolorna, att de visserligen odla ungdomens förståndsgåfvor, men lämna dem utan sedlig ledning och religiösa grundsatser; ty just i våra dagar blir skolan allt mera medveten om sin plikt att uppfostra och dana karaktärer.
— Men resultaten, efter dem spanar man ännu tämligen fåfängt.
Jag har här påpekat några fula sjuk- domssymptom, som finnas hos vår kvinnliga ungdom.
Det onda kan uppträda mer och mindre ohöljdt, mer och mindre stötande, understundom helt förtäckt.
Men det är ett ondt, som genomsyrar alla de mera bildade samhällslagren.
Det har försimp- lat och skämt tonen i hela umgängeskretsar, och det har stört friden i månget hem samt förorsakat obotliga missförhållanden.
Ibland skymmer detta fula lyte bort de glädjande frukterna af kvinnoemancipatio- nen.
I sådana ögonblick gripes man af misstro till framåtskridandet, och man blir frestad att anställa ofördelaktiga jämförelser mellan de unga kvinnorna vid seklets mor- gon och i dess afton.
Man tycker sig se dessa graciösa, sirliga unga damer från år- hundradets början, tillbakadragna, blygsam- ma och hänsynsfulla.
Mindre » ärliga » må- hända än nutidens unga damer.
Kanske en smula tillgjorda, i motsats till vår tids sökta naturlighet.
Ängsligt döljande sina känslor, icke braverande med dem.
I dessa stunder är det, som man blir frestad att undra, om allt det, som under vårt århun- drade gjorts för att höja kvinnans ställning, upplysning och framåtskridande, verkligen bidragit att lyfta och bilda hennes själ och ande, om det medfört några synnerligen tillfredställande resultat.
Jag är nog opti- mist att tro att så är, men jag längtar att se nästa sekels unga kvinna framgå ur vår tids kaos ren, fri och stark — väl discipli- nerad, rustad och mogen att beträda nya, fruktbringande fält för sin ande och verk- samhet.
* Vill du icke blifva bättre, så upphör du snart att vara god.
S:t Bernhard.
" Små krukor ".
Pennteckning för Idun af Jenny Hallin.
J eonard Zabell satt tankfull och stödde sin W runda haka med en krocketklubba, under det att hans korta åttaåriga ben fingo dingla utan stöd ned från kanten af den tämligen höga gröna trädgårdsstolen.
Det var likväl inte värre, än att tåspetsen på hans bruna sko nådde ner, då han sträckte på sig riktigt.
Han kunde till och med böka upp ett litet, litet grand jord med den, och det såg ut, som om just detta var målet för hans sträfvan.
Vid hans energiska försök därmed kom en bred, hvit rand af det bästa hull, man kunde önska, till synes mellan hans korta, svarta sam- metsbyxor och de långa tricotstrumporna.
Det brydde han sig inte ett tecken om, ty han hade viktigare saker att tänka på, och den där gräf- ningen med tåspetsen var inte alls det viktigaste, fastän det såg så ut.
På den sandade gången hördes hastiga, små- trippande steg.
Leonard höjde hufvndet för att se, hvem det kunde vara, men solstrålarna silade ned mellan körsbärsträdens blomfyllda grenar, utan att hejdas af de mjälla outvecklade bladen, och bländade honom.
Han knep ihop ögonen, så att de blefvo som smala strimmor, men strå- larna, listade sig mellan de långa ögonfransarna in i dem ändå.
Nå ja, han cisste ju i alla fall, att det var Lilly.
Det var ingen i hela huset, som trippade och dansade så där lätt som hon — inte han själf en gång!
Han försjönk i tankar igen och gräfde för om- bytes skull med den vänstra foten.
Läget var obekvämt, och den högra behöfde hvila efter sina ansträngningar.
» Lellan — Lellan!
! » Nej, Lellan satt bara med munnen i strutform och såg djupsinnig ut.
» Lellan, du!
Här har jag gått och letat efter dig. » En solbränd liten hand lades på hans knä på den hvita randen mellan byxorna och strumporna.
Nu ändtligen hade han funderat ut så pass, att han kunde både höra och svara.
En späd- Iemmad sexårs flicka stod framför honom, och det var mycket riktigt Lilly, hans lilla kusin, som befann sig på ett långt sommarbesök hos hans föräldrar.
Han kastade krocketklubban bredvid och skyn- dade att dra upp strumporna.
» Det var riktigt bra, att du kom, Lilly, jag ville just tala vid dig! » Den lilla flickan släpade i hast dit en träd- gårdsstol, som stod i närheten, och klängde för- siktigt upp på den yttersta kanten däraf.
Så var hon då i ordning att höra på.
» Jo, Lilly, kan du tänka dig!
— Det är en, som är förlofvad, och en till, som är förlofvad, här i det här huset, » sade han viktigt i hviskande ton och visade på det ståtliga boningshuset, kring hvilket kaprifolium och knoppande klangrosor lindade sina veka grenar.
Lilly spärrade upp sina ljusblå ögon.
Hon kunde knappt tro det och skakade hufvudet, så att det långa, ljusa hårets tvärklippta nedre kant nådde ner till det mattblåa sidenbandet, som löst höll tillsammans hennes hvita klädning.
» Jo, visst är det sant, vet jag!
Det är Totti och farbror Algot, du!
Mamma sade det nyss för mig, när jag var inne i salongen.
Jag frågade, om jag fick tala om det för dig, och det fick jag. » » Har Tora fått förlofvad?
Hur ser förlofvad ut,&gt; frågade Lilly med väckt nyfikenhet.
du är liten, lilla Lilly, » tyckte Leonard mildt med ofantlig öfverlägsenhet.
» Förlofvad kan man bli, men det ser ingenting ut, inte!
Och så kan man inte bli det heller, förrän man är så rysligt, rysligt gammal — Totti är tjugutre år och farbror Algot tjugufem! » Hans stora, mörkblå ögon sågo forskande på Lilly för att se, hvilket intryck detta meddelande skulle göra.
Hans lilla lekkamrat blef häpen, men inte på det sättet, som han tänkt sig.
» Är Tora bara tjugutre år?
Jag tänkte, att hon åtminstone var femtio, » utropade hon.
» Det tyckte du, för att du är liten och inte har gått i skolan, men så är det i alla fall inte.
Mamma är ju inte femtio år en gång. » Då Lilly för några veckor sedan för första gången kom på besök till major Zabells, tog Leonard genast hand om henne med beskyddande manlighet och hon var med sina sex år på nac-
236 ken tillräckligt kvinna för att finna sig väl där- med.
Därför var han, som var åtta år och gått i skolan en tidrymd på ett och ett hälft år, myc- ket stor och förståndig — och stark se ' n!
— och hon mycket, mycket liten och i behof af ständig omvårdnad och ledning.
Därom voro båda full- komligt eniga.
När Lilly fått sitt misstag angående kusin Toras ålder vederbörligen rättadt, funderade hon vidare på det konstiga talet om förlofningen.
» Lellan du, hur blir man förlofvad? » » Det vet jag, det, för jag satt inkrupen under hängasken med kattungen i famnen, när Totti och farbror Algot förlofvade sig.
Om du vill vara Totti, så skall jag vara farbror Algot.
Vill du? » Jo då, Lilly ville så gärna, så gärna.
» Skall jag ha hatten på mig? » » Det kan kanske göra detsamma, » tyckte Lellan tveksamt, » nej, det är bäst, att du tager den af, för Tora hade ingen hatt, » tillade han med vun- nen öfvertygelse.
Lilly lade sin stora spetshatt på gräset och strök tillbaka ett par hårbucklor från sin mjäll- hvita panna.
Nu väntade hon Lellans vidare ordres.
Han satte alla fingrarna i sitt lockiga bruna hår och tänkte efter.
Det är inte så lätt heller att ge en lektion i, huru man förlofvar sig!
» Jo, nu — nu kan vi börja!
Vi flytta tillsam- mans våra stolar och låtsar, att det är soffan därborta. » Han visade med handen åt en hvitmålad järn- soffa framför ett par knoppande jasminbuskar i närheten af den omtalade hängasken.
Efter åtskilligt kånkande stodo stolarna i an- taglig position.
» Nu skall du sätta dig på stolen där — dra ner klädningen, så kan man tro, att du har lång klädning!
— Ta ett strå eller hvad som helst att plocka med fingrarna på!
Ja då, det duger.
Sen ska du böja nacken och se andäktig ut och se ner och titta opp på mig! » Lilly hängde ängsligt på stolskanten och såg ut, som om hon sålt smöret och tappat pängarna.
» Så ja, det är bra!
Nu skall du bara se på mig ibland också. » Lilly hvälfde ögonen uppåt, så att hon nära nog vände ut och in på dem.
» Du kan det ändå bättre än själfva Totti, » tyckte Leonard uppmuntrande, » så nu kan vi börja riktigt. » Han drog ned den hvita blusen om sin knub- biga byst och ordnade sjömanskragen.
När det gäller riktigt på fulla allvaret, så kan ju det yttre också vara af sin icke så lilla vikt.
» Nu sätter jag mig nära invid dig, och så flyttar du dig lite ' längre bort, och så tittar du upp — så där, du vet!
Sen så säger jag: » Aldrig, aldrig i hela vida världen! » för det sa ' farbror Algot, just när kattungen sprang, så att jag kunde höra, hvad de sade.
Då säger du: » Jo, pytt också! » Det skall vara så, för så gjorde Tora!
Så ja, Lilly, nu gjorde du det riktigt bral Men nu kommer det värsta.
Då sa ' farbror Algot: » Tora, Tora, hur kan du ha hjärta att säga och tänka så? » Hans röst var så tjock och grof, att det lät, som om den kom här nerifrån. » Leonard visade med sin feta, lilla näfve på sin rosett, och Lilly förstod fullkomligt, att far- bror Algots röst nog varit ansenlig.
» Då blef Tora röd som en kokt kräfta, och ögonen blefvo så, att man kunde tro, att hon skulle börja tjuta.
&gt; » Skall man inte säga gråta, Lellan, » frågade Lilly i tillrättavisande ton.
• » Äsch — du förstår ju, hvad jag menar!
Du som är en flicka, skall naturligtvis alltid säga gråta, men med en pojke är det inte så noga.
Men nu skall vi hålla på, tills det blir slut.
Och nu är det det värsta, Lilly: nu skall du bli röd och tårögd också!
Jo, nu vet jag!!!
Du är så blek, men du kan godt nypa i kinderna!
Nyp riktigt, riktigt hårdt, så att det gör duktigt, duk- tigt ondt!
Då får du nog tårar i ögonen_och blir kanske lika röd, som Tora blef. » Lilly var lydig som vanligt och nöp med all den kraft, hon hade i sina späda händer.
Inom sig fruktade hon, att Lellan skulle finna sig för- anlåten att gripa in, och det var klokast att göra sitt bästa att förekomma detta.
» Är det bra au,&gt; frågade hon undertryckande en grimas, som smärtan framkallade.
» Jaa då!
Tora var inte så röd på långt när.
Se ' n tittar du bara på dina fingrar!
Då gör jag så — — — » Han kastade sig på knä, så att dammet yrde om honom, och nappade med blixtens hastighet åt sig en af Lillys små händer, frampressande; IDUN » Älskling, håll mig inte längre i ovisshet!
Säg att du vill bli min!!
! » Flickungen satt handfallen.
Han hade ju inte sagt, hvad hon skulle svara på detta.
» Säg, / a, säg ja, » hviskade tillbedjaren manande.
» Ja, » skrek hon, glad att ha fått upplysning i sin okunnighets mörker.
Då det frigörande ordet var sagdt, for friarn upp som en raket, och den häpna flickan blef med all hast klämd och kramad.
Leonard var helt andtruten.
» Det var sant det, » utropade han förskräckt, » jag skulle kyssa dig också — det höll jag rakt på att glömma!
Ja visst skall det vara midt på munnen, vet jag !&gt; Sedan kyssen var öfverstökad, satte han sig bredvid Lilly och lade armen om hennes skuldra.
» Se ' n så satt de och hviskade och tittade så vådligt på hvarann, och Tora pratade allra mest — — och då är det du, som skall prata! » » Hvad skall jag säga då ?« » Hvad som helst — det gör ingenting, hvad det är, bara man kan tro.
att de sade det, för- stås, » hviskade han och stirrade utan att blinka in i hennes ljusblå ögon.
» Ser du, Lellan!
Där är Misse, » hviskade hon knappt hörbart och besvarade hans smäktande ögonkast.
Leonard såg ut, som om ett tvifvel ett ögon- blick sänkt sig i hans själ.
Talade månne Totti om Misse till farbror Algot, när hon hviskade till honom därborta på bänken?
Let var förstås inte godt att afgöra — han hörde ju inte ett ord!
På verandan hördes i detsamma hastiga steg.
» Nej, aldrig du, aldrig, » hördes en munter flickröst.
» Ja, förr får du heller aldrig handsken igen, » svarade en manlig röst.
» Det får du se det! » Det lilla paret pä den provisoriska bänken glömde sin förlofning med ty åtföljande kärleks- kutter och vände sig mot boningshuset.
Där syntes Tora i full fart förföljande den stackars farbror Algot, som sprang för brinnande lifvet med en röfvad ljusbrun handske.
Toras mörka lockar voro ostyriga och slogo henne i ögonen, och hennes kinder blossade i kapp med rosorna kring verandans räcke.
Hon måste stanna och andas ut ett tag.
Då kom farbror Algot helt nära och räckte fram hand- sken riktigt retsamt.
Tora efter honom och så full språngmarsch igen.
Leonard stötte Lilly i sidan.
» Nu nu prof går de, för det sa mamma, att de snart skulle! » * VII.
T^Jck, Iduns snälla läsarinnor, Hur tacksam inan sig känna bör AU ha ett blad, som skrifves för Och läses blott af kvinnor!
Om mannen med sin fina takt Ibland så lågt sig värdigas att sänka Att Idun några blickar skänka Och kritisera den kantänka, Vi ägna honom lugnt vårt djupaste förakt.
Hvart skulle vi, om den ej fanns, oss vända Att våra djupa tankar sända, Som Idun sprider se ' n så fort från trakt till trakt.
Och hvar kan annars fritt man prata Om saker mera delikata, Som intressera dock hvar flicka och hvar fru Som t. ex. nu En sak, som fylla bör med sorg hvart kvinnligt sinne: Man förr sin stolthet salt uti ett bländhvilt linne Med spetsar, broderi och » pet », 1898 EU utsökt plagg, som hvar en vet, Men modet gör ibland förtret, Ty, mina läsarinnor, märken, AU snart det finnes icke mer, Ty som jag uti bladen ser Blir hädanefter kolsvart — särken!
En paus här jag gör, att I mån hämta er Snart blir ju mänskligheten vriden.
Man utaf taft, brokad och siden Nu sömmar sig en svart chémise, Som ej på byke läggs, men när dess tid är liden På Karl den tolftes raska vis Förpassas ut ur tiden.
Så ha vi glunkas hört ännu en annan sak, AU ganska snart oss modet bjuder Att gå med muscher, smink och puder, Och, kära, hvarför ej, ifall det sker med smak.
Och sedan, fruar små, ifall man törs det hviska, Vi kläda våra män uti peruk och pislca Och hårrosett där bak.
Med allvar djupt man bör om detta ämne tala, Ty mer än förr behöfs att skyla hjässor kala Och pulsa männen upp på alla sätt och vis.
Mig tyckes allra bäst att bilda en förening Att i så viktig sak få tala ut sin mening Och så att fästa ut på öfligt sått ett pris För den, som visste bäst på hvilken grund skall _ byggas, Att mannen på allt sätt för billigt pris kan snyggas, AU från vårt täcka kön för bjärt ej sticka af.
Men ännu för all del så tysta som en graf, Ty form så viktig sak har grundligt hunnit dryftas, Bör ej för våra män en flik af slöjan lyftas.
— Gunås så visst, det känns så högst beklämdt mitt sinn.
För er kanske den hulde maken Är genast villigt med om saken.
Jag har så litet hopp om min!!
— Man kan ej förebrå oss heller, Därför att vi till ytan se, Då nyss en bisp tänkt ut modeller Att ny mundering prästen ge.
Där har han suttit och funderat Och grubblat på sin bispestol, Ibland med skräddarn konfererat, Och så till sist han modellerat En dräkt, som stöter smått på — kjol.