Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att brott emot dessa allmänna hygie- niska lagar och felaktig hudskötsel i öfrigt kunna framkalla hudåkommor, har jag redan antydt, men de uppstå lättare hos vissa per- soner på grund af medfödd svaghet och ' käns- lighet hos huden.
Af ven med afseende på hud- sjukdomarna kan dessutom ärftligheten ha stor betydelse, i det vissa hudåkommor förekomma hos, flere släktmedlemmar i olika generationer.
Genom ' smitta kunna hudsjukdomar öfverföras, inen detta är på långt när icke så vänligt som man i allmänhet tror; det gäller hufvudsakli- gast om vissa parasitiska hudåkommor, såsom skäggsvamp, hårsvamp, skabb och s. k. impe- tiginösa (variga) eczemér.
Yrke och sysselsätt- ning spela en stor roll vid uppkomsten af vissa hudåkommor, så ock rubbningar i nervsystemet.
Däremot spelar blodet en vida mindre roll trots den motsatta meningen hos allmänheten, som, när det gäller hudutslag, nästan alltid af läka- T v i n n e h e v i o t e r,.
I II 3 I!
och K a p p t y g e r G a r n e r, samt G a l r d i n e r K l ä d n i n g s -, K o s t y m - ren begär något af dessa » blodrenande » medel, som stå så högt i kurs hos allmänheten, men så lågt hos läkaren, som på grund af sitt me- dicinska vetande förstår, att dessa äro ett non- sens; en efter hvarje särskild sjukdom ordnad diet, bad, frisk luft o. d.
— det är hans » blodrenande » medel.
På tal om hudåkom- mornas orsaker är också skäl att varna för alla dessa • annonserade och utpuffade s. k. universal- medel vid hudsjukdomar.
Hudåkommorna äro nämligen af så olika slag och ha så vidt skilda orsaker, att det helt enkelt är en omöjlighet, att ett och samma medel skall kunna hjälpa så godt som möt alla.
Om köparen har tur, kan det utpuffade medlet passa hans åkomma, men mycket oftare slår det fel och skadar i stället-för att- gagna.- - Ju flere - åkommor det annonserade universalmedlet uppges kunna bota, desto tveksammare ' - bör man: vara i att använda detsamma.
På samma sätt kunna åtskilliga huskurmedél förvärra en från början obetydlig hudåkömma ', ja rerit af framkalla en ' svår sådan, då dylika -- medel ' af annan orsak användts.
Jag vill härvidlag, för-att taga ett exempel, blott nämna ett par mycket använda dylika nämligen janiniplåster och sensalva, hvilka genom sina starkt retande egenskaper kunna på en känslig hud framkalla mycket svåra och plågsamma utslag.
Jag kari här ej heller underlåta att påpeka ett annat tillvägagående, som allmän- heten ofta skadar sig med, när det gäller hud- åkommor.
När man nämligen får en hudsjuk- dom, får man af en bekant, » som haft det- samma », något medel, som hjälpt denne, och använder det, men det onda blir värre för hvarje dag.
Jo, det var ej alls samma hudåkomma, fastän vederbörande trodde det på grund af någon viss yttre, skenbar lik- het, och därför hjälpte samma medel den ene, men stjälpte den andre.
Jag ber, för att ytter- ligare få varna för dylika själfordinationer, att få påpeka, att den hudsjukdom, som kallas eczem, är en mycket vanlig hudåkomma, men att det ges många olika former däraf, som alla kräfva olika medel oeh olika behandling, under det att allmänheten vanligen tror, att eczem är ett och detsamma.
Det har därför händt mig mer än en gång, att patienten uttryckt den högsta förvåning öfver, att hans eczem förvärrats i betydlig grad genom t. ex. cn tjär- salva, som en af hans bekanta rådt honom eller henne att använda, därför att denne blifvit bra från sitt eczem just genom nämnda salva.
För- klaringen på detta för patienten obegripliga för- hållande är helt enkelt den, att deras eczem var af olika slag och därför kräfde olika be- handling, och att tjära, som är ett utmärkt medel vid vissa kroniska, torra eczem, retar och i hög grad förvärrar ett akut, vätskandc eczem.
1 samband med dylika olämpliga medel bör jag också beröra frågan om s. k. skönhetsme- del (cosmetica).
Dessa datera sig ända från den grå forntiden; ja, begäret att försköna sig med mer eller mindre konstlade medel är nog lika gammalt som människosläktet själft.
Denna människans svaghet har också samvetsgrant eller rättare sagdt samvetslöst begagnats af åt- skilliga geschäftsmakare, ofta tillhörande par- fymfabrikanternas eller s. k. teknicis krets.
Deras fabrikat utbjudas åt allmänheten i stat- liga annonser, om hvilka man i regeln kan säga, att de » lofva rundt och hålla tunt », och hvad värre är, dessa skönhetsmedel innehålla ofta nog för huden retande eller rent af far- liga saker, så att de kunna inregistreras bland hudsjukdomar framkallande orsaker.
(Forts.) ^ m ^ k Färgning, beredning o. ke- m l s G o s s k l ä d e r, S c h a l a r, F i l t a r, * tvätt jerkstaiies eket etc. billigast, då ull o. stickylle inlämpas.
Alla färger äkta o. giftfria!
my H I L D U R A S r » K B S S O X Hufvudaffär: Hötorget 1 2.
tel. 76 53.
F i l i a l: Södermalmstorg 4.
tel. 30 « 5.
Bellmans maka.
Några anteckningar med anledning af hundraårs- minnet, för Idun af B i r g e r S c h ö l d s t r ö m.
J Iland Bellmans kamrater den tid lian tjänst- gjorde i tullverket fanns våg- och stämpel- mästaren i packhuset Gabriel Grönlund, en mycket aktad man.
I sitt äktenskap med Maria Engel Friedlein hade han elfva barn, hvaraf dottern Lovisa Fredrika, född den 6 okto- ber 1757.
Det är både möjligt och troligt, att Bell- man umgåtts i denne sin äldre kamrats fa- milj och där gjort första bekantskapen med sin blifvande maka, men det var först då hon — som hushållsbiträde eller sällskaps- dam — vistades i skaldens förtrogne vän Elis Schröderheims hus, som han friade och fick hennes tro och löfven.
I Eds kyrka ' — fästmön var skrifven å Schröderheims egendom Bisslinge. — lystes det ock för paret, hvarefter bröllopet d.
19 december 1777 ägde rum i svärfaderns hem i Stockholm, Drott- ninggatan n:r 34.
Först hade emellertid skal- den underställt Gustaf I I I sitt giftermål, och konungen hade, efter erhållen kännedom om Lovisa Grönlunds, rykte, hvilket i allt var tadelfritt, gifvit sitt bifall till föreningen — något som fru Bellman på äldre dagar med en viss liten stolthet omtalade.
1 1 Äktenskapet blef i längden i c k e lyckligt.
De båda ' mäkarnes karaktärer voro väl myc- ket skiljaktiga.
A hufvudets och begåfningens vägnar voro de i harmoni, men.mellan h a n s lätta lynne, sorglöshet och oförmåga attställa för sig och de sina till en.
bättre " ekonomi och, h e n n e s sfräfva stolthet, uddhvässa ögon- kast, skoningslösa ord samt stränga ordnings- sinne uppstod en klyfta, som ej en gång barnens födelse kunde alldeles fylla.
Härtill kommo mannens ohjälpliga affärstrassel.
nå- got som han för öfrigt delade med nästan hela sin samtid, från och med konungen själf och hans gunstlingar ned till de tragikomiska figurerna i fredmanskretsarne.
samt hans allt mer ökade begärelse att} glaset finna tröst mot lifvets bekymmer och en härjande sjukdoms framfart.
Att Bellman a l d r i g var någon f ö r f a l l e n d r i n k a r e, är visst, men mer än ett ojäfvaktigt bevis finnes för att han, egentligen under sina s e n a s t e år, varit ett svagt barn af en lättsinnig och njutnings- lysten tid.
Att några svårare uppträden ' nå- gonsin ägt rum mellan makarna Bellman, må dock på det högsta, bétviflas,, och skal- dens allra senaste biografs antydan om att fru Bellman möjligen kunnat vara den » Ma- lin », pm hvilken Bellman sjunger i én af sina visor, att då mannen kommer hem från krogen hon helt enkelt smörjer upp honörn, faller inom det rent löjligas område.
Till sina svärföräldrar och sin husfrus syskon tyckes Bellman.
ha stått, i ett oafbru- tet godt och hjärtligt förhållande.
Bellmansbiograferna ha som något b e t e c k - n a n d e anmärkt, att skalden.
om man undantager en liten hälften fransk, hälften svensk ariette » till Lousie », hvilken dock torde varit riktad till annat föremål.
aldrig ägnat någon af sina i hundratal räk- nade dikter till sin maka eller ens i någon af dem nämnt henne.
Ett sådant poem finnes dock, fastän det, såsom icke kändt af vare sig Sondén, Carlén eller Eichorn, ej intagits i någon upplaga af Bellmans skrifter.
I Sjöholms arkiv finns nämligen ett dokument, egenhändigt skrifvet af Bellman, och särskildt af ett stort lite- r a t u r h i s t o r i s k t intresse, såsom visande det f ö r s t a u t k a s t e t till en af skaldens allra skönaste och mest bekanta sånger.
Doku- mentet i fråga, stäldt till ej namngifven person, men, som man finner, egentligen adresseradt till Armfelt, då ståthållare på Haga lustslott, lyder: » Min Herre, Broder och Vän!
Efter gifvet löfte får jag härmedelst äran att aflämna en afskrift af det poem, jag i min makas ärender, till Herr Generalen m. m.
Baron Armfelt afgifvit.
Det har roat mig att utrita den gu- domliga Hagaparken, blott i några drag; framde- les ärnar jag i cantable kapitel på det nogaste få afmåla den minsta vue, så n ä r den läses och sjunges man lifligare skall igenkänna den och den gången, rundel eller berceau.
Fjäriln kring det lugna Haga redan syns i vingadt lopp i .sig sitt gröna skjul tillaga under blommans bleka knopp.
Minsta kräk på slumrig yra till naturens högtid väckt, (' narrar vid sefirens fläkt ur sin dvala mygg och myra.
Re ' n Brunnsvikens små najader opphöjt sina gyllne horn, att i gungande kaskader höjas öfver Solna torn.
Re ' n i skydd af krönta slammar ' på den väg man städad ser bonden mildt åt Haga ler, fålen yfs och hjulet dammar.
Snart i klara rosenbäckar ovanorna oppresa sig att inom de strödda häckar höja sina stolta stig.
Snart all nejdens ungdom stimmar, •då vid blixt af dubbla skott minsta mö med rågadt mått Gustafs skål i skuggan rimmar.
Hvad gudomlig lust att smaka inom, en så ljuflig park; att där bofast se sin maka, skyddad af en mild monark; att åt hennes fönsterruta någon gång med häpen blick och med eldad ögnaprick • ägna klangen af sin luta.
Skilj, T i i i n nådig Herre, gärna, skilj oss åt i Gustafs namn; slit vid första morgonstjärna, slit L o v i s a ur min famn.
Gäck, min ögoalust att taga, hälften af mitt glada lif.
Men mig henne återgif som en åldfru — hvar?
— på Haga!
Suppliken tyckes ej ledt till önskadt resultat. '
Den visar emellertid Bellmans för- sök att bereda sin maka, jämte barnen, ett fastare och lugnare lefvebröd än det som det fattiga hemmet kunde erbjuda.
Efter skaldens bortgång blef detta hem ännu fattigare: — rena nöden gjorde då där sitt inträde.
Nummerlotteriet gaf de efter- lefvande en liten begrafningshjälp, men de flere rörande ansökningar, hon, dels i eget, dels i äldste sonens namn *,, ingaf under de närmast följande åren om att dels få behålla den pension, mannen haft från Gustaf I I I och äfven ur hans sons handkassa, dels nå- gon liten befattning vid hofekonomien, blefvo af hertig Karl och Reuterholm hjärtlöst » lagda till handlingarna ».
Först då vid slutet af århundradet Gustaf I V Adolf själf tillträdt regeringen och förmält sig, tyckes man vid * De läsas i kontrollör Björkmans härom året utgifna märkliga arbete » Bellmansforskning ».
hofvet erinra sig Bellmans änka: hvarje jul sände drottning Fredrika henne 50 rdr b:ko.
Till äldste sonen, Gustaf, hade Gustaf I I I och hans drottning stått fadder, och konungen hade vid mer än ett tillfälle lofvat draga försorg om hans framtid, men konungens broder fann sig ej på ringaste sätt bunden vid dessa löften.
Sedan en Gustaf Bellmans ansökan att intagas som frikadett vid Karl- berg af hertigen afslagits, tvang nöden den ännu ej 14-årige gossen att taga värfning som simpel nummerkarl vid Lifgardet till häst.
Här tjänade han upp sig till först korporal, sedan fanjunkare och blef 1800 som kornett utan lön förflyttad till Smålands dragoner.
Aret^därpå gick han i Napoleons tjänst och stupade i Spanien, man tror 1 8 1 1.
Sonen Karl ingick, också han som barn, vid flottan i underofficersgraden, fick.sedan tjänst- ledighet för att segla i handelstjänst och hördes sedermera aldrig af.
Yngste sonen, Adolf, ägnade sig åt handeln och detta med framgång: han var sidenkramhandlande (boden var i huset n:r 57 Västerlånggatan, hörnet af Tyska brinken) och en mycket aktad man.
hvarpå som bevis må bl.
a. fram- hållas, att han var en af Borgerskapets femtio äldste samt ledamot af sällskapet Pro Fide et Christianismo.
; men äfven honom skulle den åldriga modern se före sig nedstiga i grafven och detta under mer än vanligt sorgliga förhållanden; Adolf Bellman blef nämligen sinnesrubbad, gjorde i yrseln slut på sin förmögenhet, omkr. 30,000 rdr, och måste intagas till vård å en asyl för svag- sinta, där han 1834 under badning fick slag och drunknade.
Om det senaste kvartseklet af fru Bell- mans lif skulle eftervärlden ' varit i det när- maste okunnig, därest ej två personers vitt- nesbörd funnes.
Den ena var den först för några år sedan i hög ålder bortgånga s t a t s - r å d i n u a n E h r e n s t a m, hvilken 1S79, i en offentlig gensaga mot åtskilligt af hvad pro- fessor Fryxell velat finna, berättade, att hon i många år umgåtts med Bellmans änka, men a l d r i g hört denna om sin make fälla andra än vänliga omdömen.
Den andre var C r u s e n s t o l p e, hvilken i en liten nu mera alldeles förgäten tidning från 1840-talet om- talat sin bekantskap med fru Bellman.
Ar 1824 hade Crusenstolpe under en lust- färd till Gripsholm blifvit bekant med henne.
Till växten var hon.
beskrifver han henne.
magerlagd och lång samt mycket låghalt.
Hufvudet utgjorde hos henne i a l l a afseen- den och bemärkelser den h ä r s k a n d e delen.
De starkt framträdande anletsdragen, hvilka hade ett visst äktenskapstycke af skaldens, voro öppna och ädla, och ur de stora, eldiga, bruna ögonen blixtrade ännu i hennes höga ålder stolthet och satir.
Att göra hennes vidare bekantskap var ej lätt, säger Crusen- stolpe.
Det anade henne, att den söktes för den ryktbarhets skull, som hennes make fäst vid det namn hon bar.
Det slags uppmärk- samhet, hvaraf de flesta skulle fuunit sig smickrade, besvärade, nästan förtröt henne.
Hon blef då kall och " sluten samt gaf ej sällan luft åt sitt missnöje i bitande skämt och ett öfverlägset leende.
En hög ämbets- man, varm vän af snille och konst, hvilken en gång i ett samkväm samlade hos sig de återstående lämningarna från Gustaf I I L s tidehvarf, bjöd henne i en utsökt artig biljett och anhöll att få med sitt ekipage hämta sin » nådiga cousii.e » hvilken tid hon själf behagade bestämma; men hon afslog bjud- ningen, skyllande på sin höga ålder och sin
skröplighet; rätta orsaken omtalade hon dock for Crusenstolpe: » Jag vill ej låta begapa mig som ett underligt djur. » Men om, efter länge fortsatt umgänge, hon fann sig vara sökt äfven för sin e g e n skull, blef hon slutligen meddelsam och förtrolig, och man kunde då ej infinna sig nog ofta.
Själfmant upprullade hon för den, hvilken lyckligen genomgått skärselden af hennes miss- tankar, mången härlig tafla från tjusar- konungens dagar.
Redighet och bestämdhet utmärkte hennes berättelser, hvilka merendels kryddades med någon träffande satirisk an- märkning.
Hon förstod mycket väl att be- döma sitt umgänge och att lämpa beteendet efter den vänskap, hon hyste för hvar och en.
V i d ett tillfälle sade hon sig vilja in- skärpa i Crusenstolpes minne dem hon högst värderade inom litteraturen, och hon förärade honom tre jettoner, öfver fru Lenngren, Kell- gren och — Bellman.
En annan gång tog hon fram ur ett skrin och gaf sin gäst en af bruten, nedrökt kritpipa, hvilken hon för- täljde vore just densamma, som hon på sin mans begäran, tio minuter innan han afled, stoppade åt honom, och hvilken pipa, som slocknade med honom, Bellman höll i mun- nen, då han gaf upp andan.
Ej heller Crusenstolpe hörde henne någon- sin fälla något förklenande eller nedsättande ord om maken, mer än att hon lät förstå, att hon i deras äktenskap i rågadt mål erfarit lifvets bitterhet, beroende på att Bellman ej f i c k lefva med och för sin hustru så uteslu- tande, som bägge makarna önskat och som han gjort, om icke samtidens beundran och de talrika vännernas enträgenhet belägrat deras tjäll.
Bekant är.
i förbigående s a g d t.
hen- nes berättelse till annan person: » Michaél satt en afton hemma och sjöng för mig och lekte med barnen, och vi beredde oss på att få en riktigt treflig kväll; men så kom den skojarn Sergel och drog utaf med honom, och se ' n såg vi honom inte på ett par, tre dygn. » Den föraktliga benämningen på Sve- riges störste konstnär må vara i Bellmans stackars hustrus mun både förklarlig och ursäktlig!
På de små pensioner — de voro 60 rdr b:ko årligen från civilstatens pensionskassa, 50 rdr b:ko fråu Knigge ' ska fonden samt 133: 16 s. m. från sällskapet Par Bricole — hvilka efter sonens bortgång utgjorde hennes enda tillgångar, drog hon sig, med sitt efter- dömliga ordningssinne och sina små behof, fram.
Hennes tarfliga bostad.
den var sist i huset n:r 1 Lappgränd.
och hennes klädsel prålade endast med den utsöktaste snygghet.
Ända till september 1846 kunde hon om dagarne sitta vid sitt fönster och sysselsätta sig med läsning och smärre handarbeten.
Några veckor innan hon fyllde sitt 90:de år fick hon en åkomma i fötterna och måste lägga sig till sängs.
Hon förnötte sedan ti- den i samtal med de få besökande och i joller med en kanariefågel, som flaxade mel- lan sin bur och hennes säng.
Det var tör- hända i hennes inbillning makens ande, som omsväfvade henne, ty hon kallade fågeln M i c h a é l.
Ända till de tre sista dagarne af hennes lefnad sprakade hon och smått skämtade på sitt vanliga sätt.
Hon aflägs- nade samtalen, men icke tankarne, från sitt förestående slut.
» Ur denna sängen kommer jag aldrig mer, » yttrade hon med sin vanliga bestämdhet till den besökande Crusenstolpe.
Natten före dödsdagen sade hon till sin skö- terska: » Hälsa alla, a l l a bekanta och fortfar att ge mig vatten och dricka, äfven sedan jag ej kan begära det längre. » Den 24:de januari 1847 utrann hennes timglas.
Det var 101:sta årsdagen efter tredje Gustafs födelse.
I samma tempel, där Bellmans stoft d.
19 februari 1795 invigts till förgängelsen, Klara kyrka, jordfästes hans maka, d.
4 i samma månad 52 år därefter.
Par Bricole bekostade sorgeakten, och dess sångkör tog i toner far- väl af sin förste ordensskalds lifsledsagarinna.
I grafven med n:r 134 å Nya kyrkogården hvilar, bredvid sonen och sonhustrun, Carl Michaél Bellmans maka.
" De rysliga telefonisterna ".
N å g r a bittra erfarenheter af en K v i n n l i g telefonist.
När ett samtal skall kopplas af, behöfver tele- fonfröken också en smula tid på s g.
Hon har då att tvänne gånger räcka ut handen — ofta i hvarandra motsatta riktningar — för att draga ur två stycken proppar.
Nu har ni nyss kallas hr Y. till sammanträde och skall också säga till her- rar Z .. Å-, Ä-, Ö., m. fl.
och ni har förfärligt hrådtom.
— &gt;ÄU revoir, käre Y. » Ni knäpper till på telefonklykan, och samtigt vrider ni induktors- vefven möjligast minsta stycke framåt.
På sta- tionen höres blott en liten knäpp i afringnings- klaffen, och telefonfröken, som just håller på att taga emot » en beställning » ä samtal, hinner nätt och jämnt tänka: » tro, om det skulle vara afring- ning », då en lång » stilig » signa!
öfvertygar henne om att så varit meningen.
Ni, hr X., kommer tillbaka till hr Y. och — » nu har den där gamla hexan på station inte kopplat af, » ja, så låter det, men gaf ni henne lid att koppla af?
En liten otålig fröken X. bjuder pr telefon nå- gra väninnor till sig på kafferep — hon har na- turligtvis också » rysligt brådtom » och har icke tid att ge en ordentlig afringning, icke heller att göra minsta uppehåll mellan af- och påringning, kommer alltså tillbaka till sin goda vän, som hon nyss bjudit, och: » Åh, kära du, nu har fröken på station inte kopplat af. » — Nej, min bästa hr X. och ni också, min lilla fröken!
På stationen finnas många afringnings- klaffar och icke alla kunna vara lika justerade.
Några klaffar ha därför » större motstånd », andra » mindre ».
För att afringning må ordentligt höras på stationen, för att undvika att komma tillbaka till den person, man nyss talat med, och ännu ett, hvilket borde vara en glädje för goda hjär- tan — för att slippa harmas på den lilla telefonfrö- ken, för alla dessa orsakers skull bör man,litet ge akt på sina ringningar.
Vid afringning bör man sålunda kraftigt och hastigt kringvrida induktors- vefven minst ett hvarf, om man talat pä en kort ledning, men två å tre hvarf, när ledningen är läng.
Sedan bör man också — om man har aldrig så brådtom — vänta ett par ögonblick med att åter ringa på, så att telefonisten hinner koppla af.
Jag tror, man skall vinna mycket genom ett dy- likt lillvägagående — äfven tid.
Ofta uppkomma i telefon små löjliga missför- stånd, förorsakade genom abonnenters oförmåga att sätta sig in i en och annan » telefonsituation », Och hvems blir felet?
Telefonistens förstås.
Hvems eljes?
— Där ringer Axel Andersson.
» Får jag be om Kalle Petterson? » — » Klart K. Petterson. » Men » Kalle&gt; har i detta nu hittat på, att han skulle ringa på till » Axel ».
Och där stå herrarne och ringa mot hvarandra gång på gång.
Den ene får icke något svar från sin gode vän och den andre icke från stationen.
» Axel » tror, att telefonfröken » kopplat fel », och » Kalle » tror, att samma fröken sofver.
Är det nu verkligen möj- ligt, att de båda herrarne upprepade gånger sam- tidigt trycka ned klykan, ringa fullkomligt lika långa ringningar, samtidigt lyfta upp klykan igen och sätta hörtelefonen till örat — det skulle åt- minstone vara ett mycket märkvärdigt samman- träffande.
Men huru annars förklara, att » Axel » och » Kalle » icke hvardera får den andres ringnin-; gar rakt i örat och sålunda, åtminstone någon af dem, kommer på den ljusa idéen att här är frågan om vexelverkan.
Äro kanske båda ynglin- garne för blygsamma att tänka sig möjligheten af att någon kan vilja träffa dem i telefon?
Eller lida de af döfhet, eftersom de icke höra ringnin- garna?
— Då telefonisten icke fått någon slutsig- nal, har hon ingen skyldighet att ingripa, men hon är hjälpsam och snäll.
» Nu stå herrarne visst och ringa mot hvarandra, » säger hon.
— Ja, så var det med den saken.
Men hade bara A. eller K. försökt sig på med ett enda litet » hal- loh! » hade de kanske sluppit att så länge stå och ringa förgäfves.
— En vacker dag ringer Lundström på till Krook.
» Krooken » kom allde- les nyss hem från en treflig frukost.
I det sam- ma påminde han sig, att han i dag bestämdt har en vexel som förfaller — klockan är snart tolf.
Han bokstafligen rusar in på » kontoret », och utan att akta på några små » klingelikling » — det sista af Lundströms signal — skyndar han fram till telefonen och ringer pä för att komma till statio- nen och så till banken.
Lundström får hans sig- nal i örat och förstår verkligen, att det är någon som ringer på — svarar: » Halloh »!
— » Hvem där »? — » Lundström, Lun-n-dström!
— » Jag vill ha banken.
Nu har dom kopplat rasande, » mutt- rar K.
En kort afringning och så ny påringning.
Nu frågar jag bara: hade Krook fått något svar från centralen?
Och hade telefonfröken hört att han ville till banken?
Men det där var ju bara småsaker för K. Vexeln, vexeln!
— Så ringer Mattson på.
» Bolagshandeln »!
— » Klart bolagshandeln. » Men innan fröken hinner koppla samtalet, ringer bolagshandeln och vill fram, icke till Mattson, utan till en annan abon- nent.
M. är en riktig » krut- gubbe », icke går det för sig att nu säga honom att: » det är upptaget », sedan han nyss hört: » det är klart ».
Enda utvägen är att bedja mannen på bolagshandeln först svara Mattsson.
Emellertid har M. redan ringt.
» Halloh!
är någon där? » — » Brummer » (en främling, för tillfället inne i boden).
» Brum-Brum-Brummer — jag vill ha bo- lagshandeln, » och utan att akta på B — s: » halloh, halloh, men det är ju, » etc. ringer han af och därefter till stationen igen.
» Ge mig bolagshan- deln!))
Samtalet kopplas för andra gången och M. ringer på nytt.
» Är det bolagshandeln? » Ja, det kunde han ha frågat nyss också.
— — Ännu ett fall.
A. och B. ringa samtidigt pä till stationen.
A. som först får svar — en måste ju bli den förste — vill till B., men icke är det därför sagdt att B. vill till A.
För att undvika oreda har telefonisten då alltid den utvägen att säga A. att B. är upptagen.
Men tänk då, om B. ändå ögonblicket därefter ringer på till A.
» Jag tyckte, fröken sa ', du var upptagen, » säger A.
— » Jaså, den där telefonfröken brukar narras ock- så. » — Jo, jo, det såg så ut.