Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Leander, under hvilkas ernbetsutöfning anmärkte försummelsen hufvudsakligen ägt rum, anställa och utföra den ansvarstalan, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde, och hvarvid klaganderna äfven borde beredas tillfälle att närmare uppgifva och styrka sina ersättningsanspråk, hvilka i den mån, de funnes befogade, borde af Advokatfiskalsembetet understödjas.
Under utförandet af detta åtal har Lagmannen Leander med döden algått; hvarefter Advokatfiskalsembetet den 4 Nov. 1846 hos Kongl. Hofrätten hemställt, om icke åtalet emot honom kunde förfalla och endast emot Herr Landshöfdingen Grefve Mörner detsamma fullföljt; och sedan vidare skriftvexling samt vittnesförhör i målet föregått, derunder åtskillige bland klaganderna nedlagt sin talan; har Kongl.
Hofrätten uppå Advokatfiskalsembetets hemställan anmodat Konungens Befallningshafvande att inför Kongl.
Hofrätten utreda, om och på hvad sätt kronobrefbäringen i länet då mera blifvit slutligen reglerad; i anledning hvaraf Konungens Befallningshafvande i utlåtande den 27 Oktober 1848 gifvit tillkänna, alt sedan, till följd af den i länet utfärdade allmänna kungörelsen den 20 December 1830
Kronofogdarne inkommit med rapporter om brefbäringens ordnande i sådant skick, att imellan fogdekontoren, länsmännen och kyrkorna posten endast en gång fram och en gång åter i hvarje vecka expedierades, med bestämda dagar så väl för dess afhämtning å fogdekontoren som för dess återkomst, samt de brefbäringsskyldige icke inkommit med klagan öfver någon härvid skedd afvikelse från de offentliggjorda föreskrifterna i 1830 års Kongl. Bref; ärendets vidare handläggning af Konungens Befallningshafvande icke blifvit ansedd erforderlig, än den som sedermera varit föranledd af åtskilliga brefbäringsskyldiges tid efter annan framställde ansökningar om befrielse eller lin - dring i detta onus genom detsammas förflyttning å andra hemman eller sjelfva postgångens reglering i annan rigtning, derom, till följd af sjelfva sakens natur, frågor ofta måste uppstå efter inträffade förändringar i Kronobetjeningens bostadsorter, ombyte af fjerdingsman med mera, och hvilka frågor då blifvit i vanlig ordning afgjorda med rätt för den dermed missnöjde alt å ort som vederborde i Konungens Befallningshafvandes beslut söka ändring och rättelse.
Uti slutligt memorial bär sedermera Advokatfiskalsembetet den 22 Oktober 1849 yttrat, att Herr Landshöfdingen Grefve Mörner i sin den 12 December 1846 afgifna förklaring väl uppgifvit, att sedan de i Konungens Befallningshafvandes Kungörelse den 20 Dec. 1830 från Kronofogdarna infordrade upplysningar till Konungens Befallningshafvande inkommit, Konungens Befallningshafvande skulle hafva försländigat
Kronofogdarna att låta meddela de brefbäringsskyldiga, å hvilka dagar dem åiåge att kronoposten fortställa; äfvensom Landshöfdingeembetet i sitt utlåtande af den 12 Aug. 1845 uppgifvit, att Konungens Befallningshafvande då å nyo anbefallt
Kronofogdarna att inkomma med uppgift å kronobrefbäringsskyldige samt de dagar, då posterne expedierades, på det Konungens Befallningshafvande kunde komma i tillfälle att ärendet handlägga i öfverensstämmelse med 1830 års Kongl. Bref; men som Konungens Befallningshafvandes slutliga yttrande under den 2'7 Oktober 1848 bestämdt innehölle, alt någon vidare handläggning af ärendet än den, som omförmältes i Konungens Befallningshafvandes utlåtande af den 15 April 1844, hvarken ägt rum eller ansetts erforderlig; så nödgades Advokatfiskalsembetet antaga, att ofvannämnde uppgifter icke med sanna förhållandet öfverensstämde; i följd hvaraf Advokatfiskalsembetet ock, under åberopande af de grunder, Justitiä-Ombudsmannen i sin skrifvelse till Advokatfiskalsembetet utvicklat, ansåge sig böra lägga Herr Landshöfdingen Grefve Mörner till last, att den i Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 4 Dec.
1830 påbudna reglering af kronobrefbäriugsskyldigheten inom
Kronobergs län icke blifvit fullbordad under hela tiden från Mars månads början år 1831 till början af Augusti 1845 eller under loppet af fjorton år fem månader; likasom Advokatfiskalsembetet, på grund af hvad under skriftvexlingen inför Kongl.
Hofrätten förekommit, förmenade det böra till last föras Herr Grefven och Landshöfdingen gemensamt med då tillförordnade Landssekreteraren, nu mera Assessorn i Kongl. Göta Hofrätt Herr C. W.
Carlson, hvilken tjenstgjort såsom Landssekreterare i nämnde län intill 1846 års slut, att berörde reglering blifvit ytterligare fördröjd ett år 180 och fem månader, samt Herr Grefven och Landshöfdingen gemensamt med nu varande Landssekreteraren Herr Assessorn G.
Lagerstråle, hvilken vid 1847 års början tillträdt Landssekreteraretjensten, att samma reglering ännu vid slutet af Oktober 1848 eller efter förloppet af ytterligare ett år och tio månader icke blifvit till slut befordrad; hvarföre Advokatfiskalsembetet yrkade, att så väl Herr Landshöfdingen Grefve Mörner, som Assessorerne Carlson och Lagerstråle, hvardera i den mån åsidosättandet af embetspligt blifvit dem till last förd, malte dömas att böta det belopp, Kongl.
Hofrätten funne skäligt bestämma, samt Konungens Befallningshafvande dessutom förpliglas vid laga ansvar att inom två månader från erhållen del af Kongl.
Hofrättens blifvande utslag fullgöra i fråga varande reglering och derom till Kongl. Hofrätten afgifva berättelse; alt i afseende på den af klaganderna fordrade ersättning, Advokatfiskalsembetet, på anförda grunder, och med åberopande af hvad genom vittnen utredt blifvit, hemställt, om icke den klaganderne Johan Svensson i Grännaforsa samt Anders Svensson, Jonas Svensson, Andreas Johansson, Jonas Jacobsson, Jonas Johannesson och Jonas Christofersson i Ryd tillkommande skadeersättning, sedan öfrige klagande frånträdt sin talan, borde bestämmas till elfva skilling fem runstycken banco för hvarje tionde vecka på hvarje af de förra innehafdt fjerdedels mantal i Ryds by, räknadt för Jonas Christoferson och Jonas Johannesson från och med år 1836 samt för Johan Svensson, Anders Svensson, Jonas Svensson, Anders Johansson och Jonas Jacobsson från början af Mars månad 1831, äfvensom om icke denna ersättning borde utgöras af Herr Grefven och Landshöfdingen ensam, så vidt den belupe för tiden från Mars månads början 1831 till början af Augusti 1845, af Herr Grefven gemensamt med Assessorn Carlsson från sistnämnde tid till 1846 års slut och af Herr Grefven gemensamt med Assessorn Lagerstråle från 1847 års början tilldess kronobrefbäringen i länet blifvit eller blefve genom vederbörligen kungjord t beslut författningsenligt reglerad.
Häremot är, uti afgifna förklaringar, anfördt bland annat: af Herr Landshöfdingen Grefve Mörner, att han i afseende på reglering af kronobrefbäringen inom länet fortfarande ansåge åtgärderna, som skett, tillräckliga och bestridde, på sådan och i öfrigt uppgifna grunder, de påståenden, Advokatfiskalsembetet emot honom framställt; af Herr Assessorn Carlsson, att ehuru, sedan Konungens Befallningshafvande låtit bero vid kronofogdarnes i afseende på brefbäringen afgifne rapporter, någon vidare åtgärd, enligt Herr Assessorns förmenande ej varit erforderlig, han likväl, efter det Justitia - 181 Ombudsmannens skrifvelse af den 28 Februari 1845 till Konungens Befallningshafvande ingått, vidtagit förberedande åtgärder till en allmän kungörelse i ämnet, men att då, i följd af skedda ombyten bland kronobetjeningen och andra förhållanden, åtskilliga ansökningar imedlertid blifvit hos Konungens Befallningshafvande gjorda rörande förändringar på flera ställen inom länet af förut bestämda marcherouter för brefbäringen, Herr Assessorn trott, att med kungörelsens utfärdande borde anstå, tilldess nyssomförmälta ärenden blifvit pröfvade, samt att någon sådan pröfning icke ägt rum, under det Herr Assessorn bestridde Landssekreteraretjensten, hvarföre någon hufvudsaklig åtgärd i ämnet icke af Herr Assessorn vidtogs; samt af Herr Assessorn Lagerstråle, att han först genom Advokatfiskalsembetets slutpåstående, som blifvit honom delgifvet den 12 sistlidne November, fått sig bekant anmärkta förhållandet, och derefter redan den 30 i samma månad, på sätt bifogadt utdrag af Landskansliets protokoll innehölle, för Herr Grefven och Landshöfdingen väckt förslag om kungörande af de för kronobrefbäringen bestämda dagar, men att Herr Grefven och Landshöfdingen ansett omförmälta åtgärd icke vara af behofvet påkallad.
Genom slutligt utslag den 16 sistlidne Augusti har Kongl.
Hofrätten först i fråga om jäf emot ett afhördt vittne, Gabriel Christofersson i Norra Grännaforssa, med åberopande af 1'7 kap. 7 § Rättegångsbalken förklarat, att sorn ostridigt vore, det samma vittne vid den tid, då han sitt vittnesmål afgaf, varit klaganden Johan Svenssons tjenstehjon, något vitsord icke kunde detta vittnesmål tillerkännas, samt beträffande derefter hufvudsaken sig utlåtit, att enär, vid det af Herr Assessorn Lagerstråle ådagalagda förhållande, någon försummelse uti i fråga varande hänseende icke kunde föras honom till last, han blefve från åtalet frikänd; likasom med afseende å hvad Herr Assessorn Carlson i ofvanberörde måtte till sin befrielse anfört, och då dessutom, i följd af den utaf Herr Landshöfdingen Grefve
Mörner fattade och vidhållne åsigt, att brefbäringen vore behörigen ordnad, det skäligen kunde antagas, att om än andra åtgärder af Herr Assessorn vidtagits, än dem han uppgifvit, sådant icke medfört åsyftad verkan, Kongl. Hofrätten ansåge
Advokatfiskalsembetets mot honom framställda påståenden icke eller kunna bifallas; men emedan Herr Landshöfdingen Grefve Mörner till last läge, att sedan kronofogdarne i länet, efter erhållet förständigande, redan före slutet af Februari månad 1831 inkommit med uppgifter på de dagar, posterne af dem på brefbäringen expedierades, Herr Landshöfdingen, oansedt han genom de i anledning af klagandernes angifvelser vidtagne åt - 182 gärder blifvit erinrad om det ofullständiga skick, hvari frågan om brefbäringens reglerande sig befann, likväl allt sedermera underlåtit att åt ärendet meddela den vidare handläggning, som med Kongl. Brefvet den 4 December 1830 varit öfverensstämmande och med Konungens Befallningshafvandes den 20 i samma månad i ämnet utfärdade kungörelse påtagligen åsyftats; ty pröfvade Kongl. Hofrätten, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma Herr Landshöfdingen för omförmälte embetsförsummelse att böta ett hundrade riksdaler till treskiftes; hvaremot Kongl. Hofrätten destomindre funne skäl att lemna bifall åt
Advokatfiskalsembetets yrkande om föreläggande för Konungens Befallningshafvande att brefbäringen i enlighet med omförmälle Kongl. Bref reglera, som förändrade stadganden i afseende på densammas utgörande nu mera blifvit genom Kongl. Cirkuläret den 30 November 1849 meddelade.
Som Peter Andersson i Ryd och Johan Johannesson i Sköldstad uti en från dem jemte Olof Andersson och Johannes Magnusson i Ryd den 5 Nov. 1847 till Kongl.
Hofrätten ingifven skrift frånträdt sin emot Herr Landshöfdingen Grefve Mörner rigtade talan; lemnade Kongl. Hofrätten de två förstnämndes sedermera fullföljde ersättningsanspråk utan något afseende; och då all tillförlitlig grund saknades för bestämmande af det lidande, som genom ofvannämnda försummelse tillskyndats dem af klaganderna, hvilka angifvelsen behörigen fullföljt; kunde icke någon ersättning i detta hänseende dem tilläggas, äfvensom, enär de ej förtecknat sina utgifter å målet, Kongl.
Hofrätten ansåge deras påstående om godtgörelse derför, emot stadgandet i 21 kap. 1 § Rättegångsbalken, icke kunna i vidsträcktare mån bifallas, än att Herr Landshöfdingen Grefve Mörner förpligtades att till dem återgälda lösen för ett exemplar af Kongl. Hofrättens utslag med derå tecknadt belopp; hvarförutan Herr Grefven skulle dels ersätta kostnaden för den å Advokatfiskalsembetets vägnar tillförordnade Häradshöfdingen Bursies o O inställelse vid det i målet anställde vittnesförhör inför Wexiö Rådstufvurätt, med det belopp, som af allmänna medel redan vore eller framdeles kunde varda till honom utbetalt, dels ock vittnen Anders Magnusson i Klinten och Salomon Johansson i Sköldstad med två R:dr till hvardera, Peter Olof Magnusson i Sköldstad Germundgården med 3 R:dr samt Daniel Andersson i Boatorp, Johan Ånström och Johannes Månsson i Moheda jemte A. Medin och Daniel Svensson i Wegby med en R:dr 16 sk. till hvarje; deremot de sju klaganderne (hvilkas talan blifvit upptagen) jemte Peter Andersson i Ryd och Johan Johannesson i Sköldstad, hvilka med de förra på - 183 fordrat (jäfvade) vittnet Gabriel Cbristoferssons hörande, förpligtades att godtgöra denne för inställelsen vid Rådhusrätten i Wexiö med en R:dr 16 sk., allt banco.
Så vidt detta utslag angår Herr Assessorn Lagerstråle, har jag ansett detsamma välgrundadt.
Men i öfrigt har jag först och främst funnit mig höra anmärka det befrielseskäl, som till Herr Assessorn Carlssons fördel blifvit användt, icke af honom sjelf, men af Kongl.
Hofrätten, nemligen att i följd af den utaf Landshöfdingen fattade och vidhållna åsigt, att brefbäringen vore behörigen ordnad, det skäligen må kunna antagas, att om än andra åtgärder af Assessorn Carlsson vidtagits, än dem han uppgifvit, sådant icke medfört åsyftad verkan.
Skulle nemligen ett sådant antagande kunna tillintetgöra den ansvarighet, som landssekreterare åligger, för åtgärder och beslut, mot hvilka han icke reserverat sig, så syntes mig denna ansvarighet svårligen någonsin kunna tillämpas, och följaktligen blifva i sjelfva verket ingen.
De skäl, som i öfrigt blifvit åberopade för Assessorn Carlssons frikännande, hafva ej heller förekommit mig grundade; och då jag dessutom trott heslutet om skadestånd till de klagande icke höra lemnäs oklandradt; har jag hos Kongl. Maj:t öfver Kongl. Hofrättens i fråga varande utslag anfört underdåniga besvär; äfvensom Herr Landshöfdingen Grefve
Mörner detta utslag i underdånighet öfverklagat.
Sedan Kongl. Göta Hofrätt, enligt hvad min sista berättelse innehåller, genom utslag den 20 Augusti 1849 afgjort aktionsmålet emot Konungens Befallningshafvande i Östergötlands och Jönköpings län för anmärkt lagstridigt förfarande emot Hökareenkan Helena Andersson, och besvär öfver detta utslag blifvit hos Kongl. Maj:t i underdånighet anförda, dels af Advokatfiskalsembelet i bemälte Kongl. Hofrätt, på min anmodan, i hvad utslaget angick frikännelse för Konungens Befallningshafvande i Jönköpings län, och dels af Konungens Befallningshafvande i Östergötlands län, såsom genom utslaget sakfälld; så har Kongl. Maj-.t medelst Nådigt Utslag den 14 sistlidne
Mars förklarat
Sig finna skäl ej vara af någondera klaganden anfördt, som kunde till ändring i öfverklagade utslaget föranleda. 184 Ett ärende, sorn utan lagskipningens mellankomst förfallit, har jag ansett likväl böra här upptagas, enär deri förekommit en rättsfråga, hvaröfver anledning till missförstånd visat sig hehöfva att för en annan gång undanrödjas.
Genom tidningspressen hade jag erhållit kännedom om ett vid Danviks hospitalsinrättning inträfladt, äfven vid besök på stället af mig iakttaget förhållande, hvilket föranlät mig att uti skrifvelse den 10 September 1849 till
Direktionen öfver berörde inrättning begära dess yttrande, huruvida personer, som under föregifvande af sjukdom och sinnessvaghet på egen begäran blifvit vid inrättningen emottagne, sedermera der allt framgent anses kunna emot sin vilja qvarhållas, äfven efter det tillförlitligen utrönt blifvit, det de hvarken äro med sjukdom eller sinnessvaghet behäftade.
Uti svar härå af den l4 i nämnde månad förmälle
Direktionen, att då, enligt Kongl. Maj:ts nådiga Instruktion den 19 Augusti 1845 hospitalet med dertill hörande dårhusinrättning hade till föremål ”att vårda obotliga ”dårar och sjuklingar, till läkarebehandling emottaga svagsinte samt herbergera och underhålla krymplingar, åldrige, bräcklige, värnlöse fattige ”personer,”
Direktionen för behörigt iakttagande af detta stadgande ansett erforderligt orh såsom ett oeftergifligt vilkor för bifall till ansökning om inträde å inrättningen, att den sökande med behörigt läkare- och prestbetyg tillförlitligen styrkte, det lian befunne sig i sådana omständigheter, de der, enligt högstberörde Instruktion, berättigade honom till inrättningens omvårdnad, så att blotta föregifvandet i berörde måtto icke i något fall kunde vinna afseende, äfvensom alt, Direktionen veterligen, dittills icke inträffat, att någon å hospitalet eller dårhuset intagen person derstädes, i följd af Direktionens beslut, emot sin vilja qvarhållits, sedan utrönt blifvit, att vidare omvårdnad för honom vid inrättningen ej varit af nöden; vid hvilket förhållande och då den händelse, som i strid härmed uti min skrifvelse förutsattes, ej heller borde dädanefter befaras, vidare utlåtande i anledning af samma förutsättning icke af Direktionen ansågs erforderligt.
Efter emottagande af detta svar trodde jag mig böra vidare i tillämpning utföra den fråga, jag till Direktionen framställt, och anförde derföre i ytterligare skrifvelse den 18 Oktober 1849, hurusom jag af ett inför Direktionen den 29 Augusti s. å. hållet, offentligen genom tryck k tillgjordt protokoll inhämtat, att en på Danviks hospital befintlig person, förre Tingsskrifvaren August Theodor Widman, hvilken enligt vederbörande läkares edeliga 185 edeliga intygande vore behäftad med fallandesot och deraf stundom mindre vetande, blifvit på egen ansökning och emot en medgiftssumma af 600 R:dr banco den 7 November 1843 intagen å hospitalet; att denne Widman redan i Februari månad 1844 hos Direktionen begärt att från hospitalet blifva utskrifven samt återfå den för honom erlagde medgiftssumma, men att Direktionen, på grund af nämnde läkarebetyg, ansett sig icke kunna till en sådan ansökan lemna bifall; hvarefter Widman i berörde afseende ingått med underdånig ansökan till Kongl.
Maj:t, som häröfver infordrat först Direktionens, samt derefter Öfverståthållareembetets och vederbörandes underdåniga utlåtande; dervid Direktionen förmält, att i anseende lill det vilda sinnelag, Widman under sitt vistande i hospitalet visat, samt hans stora begifvenhet på dryckenskap, Direktionen gerna skolat se, om Widman, öfver hvars förflutna lefnad Kongl. Poliskammarens diarier lemnade ett ganska ofördelaktigt vittnesbörd, kunde från hospitalet skiljas, men att så länge han vore hospitalshjon vid Danviken och Hospitalsstyrelsen följaktligen måste ansvara för hans vårdande derstädes, Direktionen ansåge oeftergilligen nödigt att afhålla honom från besök utom hospitalets område, helst ett om honom afgifvet läkarebetyg innehölle, att han hade fallandesot och deraf stundom vore mindre vetande; och hade Öfverståthållareembetet öfverlemnat Stockholms stads Justitiäcollegii och Förmyndarekammares yttrande, hvaruti, sedan Widmans förre förmyndare, nu mera aflidne Lagmannen Harlingsson upplyst, att Widman, sorn varit anklagad och straffad för särskilda uppgifna brott, vöre af ett så obändigt lynne, att ingen enskild person kunnat honom längre tid vårda, samt att han trenne särskilda gånger varit å korrektionshus intagen, Justitiäcollegium, under vitsordande af hvad om Widman sålunda anfördt blifvit, yttrat, att dä Collegium, med kännedom om hans sjuklighet och oförmåga att sjelf till sin bergning bidraga samt hans benägenhet för ett ostadigt och oordentligt lefnadssätt, hyste den öfvertygelse, att både han sjelf och det allmänna skulle lida genom hans entledigande från hospitalet, der han hade sitt tillräckliga underhåll, men hindrades från möjligen tillämnade nya förseelser och brott, Collegium ansåge sig böra afstyrka nådigt samtycke till Widmans underdåniga anhållan; och hade Kongl. Majit uti nådig Skrifvelse till Öfverståthållareembetet den 31 Oktober 1844 meddelat det beslut, att Kongl. Majit, på grund af hvad sålunda förekommit, icke för godt funnit att å i fråga varande ansökan fästa något afseende.
Imedlertid hade Hospitaisinspektoren anmält hos DirektioJust.
-Onibudsmans Emb.-Berättelse lill 1850 års riksdag.
24 186 nen, att Widman, alltsedan han på hospitalet intogs, visat ett ilsket och vildsint uppförande samt haft bekantskap med och besök af illa kända och för brott straffade personer; hvarföre Inspektoren, för bibehållande af nödig ordning vid hospitalet och på grund af gällande instruktionen, den 14 Maj 1844 låtit Widman intagas uti ett af de enskilda, ljusa, låsta rum, hvilka år 1842, enligt
Direktionens beslut, å hospitalet för bibehållande af god ordning inreddes, och hvarest Widman alltsedan njutit kost, underhåll och vård; hvilken anmälan Direktionen den 19 Juli 1844 låtit i protokollet införa.
De sålunda omförmälta förfoganden, för så vidt de grundade sig på förutsättning af Widmans sinnessjukdom, hade visserligen synts mig vara i sin ordning; men angående rigtigheten af denna förutsättning hade hos vederbörande vid början af år 1845 tvifvelsmål uppstått, samt Widman, för undersökande af hans helsö- och sinnestillstånd, blifvit förflyttad till dårhuset; och sedan denna undersökning för sig gått, hade Öfverläkaren Doktor Sonden den 10 November 1845 meddelat ett bevis häröfver, af innehåll: ”att Widman lika litet under flera månaders vistande på dårhuset ”röjt något tecken till vansinne, som han der eller på hospitalet haft något ”anfall af fallandesot, så att något skäl icke förefunnes att ytterligare qvarhålla honom på dårhuset, derifrån han, såsom ägande förmåga af sitt för”nufts bruk, blefve utskrifven.” Sedan, i följd häraf, Widmans inspärrande på dårhuset i egenskap af svagsint ej kunnat fortfara, men hans afstäugande från gemenskap med öfriga hospitalshjonen likväl kommit i fråga på det sätt, att Inspektoren hos Direktionen anmält, det Widman vore af så vildsint och våldsamt sinnelag, at.l han ej utan särskild bevakning kunde vårdas i hospitalet; så hade Direktionen under den 10 November 1845 fattat det beslut, att Widman skulle jemte en annan person förflyttas till en särskild vid inrättningen befintlig lokal, vid samma tillfälle anordnad ”för sådana å hospitalet intagna ”personer, hvilka gjort sig kända för mer eller mindre brottslighet samt ”vildt och obändigt sinnelag, eller visade benägenhet att fortsätta omgänge ”med illa kända och för brott straffade personer, för att der vårdas på ett, ”sätt, som betoge dem tillfälle att störa ordningen och lugnet på stället;” och i denna lokal hade Widman alltsedan nämnde tid varit bosatt jemte den andra personen i 3:ne rum, hvarifrån utgången varit öppen till en särskild gård, kallad Sjögården, men ingen frihet till utvandring utom densamma medgifven. 187
Vid detta förhållande yttrade jag mig icke hafva kunnat finna annat, än att bemälte August Theodor Widman, på egen begäran emottagen vid Danviks hospitalsinrättning, blifvit der qvarhållen emot sin vilja, äfven efter det tillförlitligen varit utredt, det han hvarken vore behäftad med sjukdom eller sinnessvaghet, såsom vid hans intagande blifvit föregifvet, och att jag ej heller kunde finna, att verkan af detta förhållande i någon mån förändrades genom det läkarebetyg, hvarmed föi’egifvandet varit styrkt, enär ej ens verkligheten af den uppgifna kropps- och sinnessjukdomen skulle hindrat, att efter dess försvinnande Widman bordt såsom frisk behandlas; att hvad åter behandlingen anginge, jag dervid trott mig böra anmärka, att hvarken den åberopade, för Direktionen utfärdade nådiga Instruktionen eller, mig veteidigen, någon gällande lag tilläte, att en frisk och icke svagsint person instängdes och emot sin vilja qvarhölles, vare sig på dårhus eller annan barmhertighetsinrättning; att de mot Widman åberopade skäl för en sådan behandling, hämtade från hans vildsinta och brottsliga uppförande, säkerligen icke legat under Direktionens pröfning, utan bordt, i händelse af fog, underkastas vederbörlig domstols skärskådan och beslut, och att således Widman bordt af Direktionen ställas på fri fot, derest Direktionen ej funnit sig föranlåten att å behörig ort anmäla honom till häktande i egenskap af brottsling.
Men jag utbad mig, innan vidare åtgärd i ämnet af mig vidtoges, underrättelse, huruvida Direktionen funne godt att emot Widman förfara, på sätt jag antydt, samt anmärkte derjemte, att i allt fall tvistefrågor kunde uppstå, hvilka måste särskildt afgöras, dels huruvida hospitalsinrättningen borde befrias från skyldighet att med Widmans försörjning fortfara, och dels huruvida befrielse härifrån måste förenas med skyldighet att återbära större eller mindre del af den för honom uppburna medgiftssumma.
Häruppå meddelade
Direktionen den 17 sistlidne