Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi kunna dock ej underlåta att redan nu nämna, det fru Östberg i Giocondas härliga parti rent af öfverträffar sig själf.
Att förväntningarna varit stora och intresset för operan redan i förväg lifligt, framgår däraf, att de flesta biljetter till premieren slutsåldes i dubbelt förköp.
Dramatiska teatern bjöd i onsdags åter på nytt program, nämligen » Pappas åsikter », komedi i 1 akt af E. Gondinet, samt » En kritikers debut », komedi i 3 akter af Echegaray.
Föreställningen, till hvilken vi i nästa nummer återkomma, gafs till förmån för k. teaterns pensionsinrättning.
Denna teaters nya program, som första gången gick förliden lördag, har lyckats lif- ligt slä an, tack vare den verkligt roliga bearbet- ning af Frans Hodells välkända lustspel » Bostads- brist » som Birger Schöldström åstadkommit med » Tre ljusa pojkar. » Det friska och harmlösa skäm- tet har på ett synnerligen talangfullt sätt moder- niserats och verkar nu så färskt, som vore det gjordt i dag; af någon lappning med nya klutar på det gamla klädet märkes ej ens sömmen.
Vim- lande af fyndiga anspelningar på den senaste ti- dens, ja, de sista dagarnes större eller mindre » begivenbeder » och därtill kryddadt med kvicka kupletter — också dessa på allt vis ä jour — är styckets framgång lika förklarlig som angenäm att konstatera.
I väsentlig mån beror denna naturligtvis af utförandet, som var alltigenom godt.
Den lefnads- lustiga trion: litteratören, musikern och målaren hade funnit ypperliga representanter i hrr Rönn- blad, Hagman och Änder.
Hr Lundahl gjorde ock en rätt rolig typ af klädmäklaren och affischö- ren, f. d. koristen Pettersson, ehuru vi anse att den ovanligt tacksamma rollen med fördel kunnat än starkare färgläggas, utan att prestationen där- för behöft slå öfver.
Lifvet är icke så fattigt på original, som det blifvit en chargon att påstå, blott man vill hålla ögonen öppna.
— Nämna v i vidare teaterdirektörsfamiljen Flaxén,.
där föräl- draparet drastiskt tolkades af hr Varberg o c h fru Lindström och dottern Adéle med täckt behag af fröken Sundqvist, så ha vi upptagit de förnämli- gare rollerna.
Den nätta lilla buffaoperetten » Gräshoppan och Myran » med Barbiers graciösa musik gafs som för- pjäs och var väl ägnad att lyckligt komplettera programmet samt gaf fru Cederberg tillfälle att visa ett nytt prof på sin förmåga af god karaktäristik i Myrans roll liksom fröken Ekström att i Gräs hoppans utväckla en sprittande liflighet ocb en fin nyanseringskonst.
(Forts.) agen efter ropade häradsdomaren Ingeborg in i sin kammare, och när hon inkommit, gick han hastigt fram och tillbaka o c h frågade i förargad ton: » Vet du, hvarför Nils vill flytta? » Ingeborg ryckte till, och hennes läppar öppnades ett par gånger, innan hon kunde få fram ett kort: » Nej I » » Nej det förstås, men något fel måste det vara, efter som han så här säjer opp sej i otid.
Jag bar sagt, att jag ska ' skicka länsman på ' n, för han har inte rätt te lämna tjänsten, när han är stadd på år, men han lofvar skaffa dräng i sitt ställe, å ingen lön vill han heller ha för den tid han varit, bara han får flytta så fort som möjligt.
Jag har frågat, hva ' han har för skäl till det; men det vill han ej säga.
Emellertid tror jag, när allt kommer omkring, att det bara är ditt fel, du har nog med ditt sturska sätt förargat honom.
Jag minns j u, hur du skrek en gång, strax han kommit hit, att jag skulle köra åf honom, å en annan gång har jag hört säjas, att du sagt åt honom själf att han skulle laga sej härifrån.
Å de ' sä- jer jag dej, att ä de ' ditt fel, att den bäste dräng, jag nånsin haft, för nyktrare å ärligare å arbet- sammare pojke finns inte, tar å lämnar platsen i otid, så är du olycklig.
A därför ville jag säja dej, att du i denna dag ber Nils glömma, om du förargat honom, å ber honom stanna kvar.
Jag vill inte ha det talet på mig, förstår du, att en pojke, som jag berömt så mycke ', inte kan stanna i mitt hus. » Någon hördes i detsamma inkomma i förstugan.
Häradsdomaren öppnade dörren, och därute stod Nils, och innan Ingeborg hann tänka eller före- komma det, sade fadern helt högt: » Kom in, Nils!
Ingeborg har visst något, hon vill spraka med dej om. » Därvid vände han själf om o c h gick ur rum- met genom dörren till köket, hindrande på samma gång Ingeborgs flykt dit.
I hög grad förvånad och upprörd inträdde drän- gen, o c h midt på golfvet såg han Ingeborg stå med bleka kinder, men trotsiga, stolta blickar.
» Vill Ingeborg något? » frågade han stilla o c h ödmjukt.
Det är bara pappa, som fått i sitt hufvud, att det är mitt fel, att Nils vill flytta » — hon skrattade till, föraktligt och kort — » å att jag ska ' be honom stanna.
Men som jag ej har det minsta med denna sak att göra, tänker jag verkligen inte lägga mej i, om Nils flyttar eller stannar kvar.
Jag har j u ingenting att skaffa med drängarne annat än att ge dom mat, å d e t vet jag, att ni fått ordentligt och tillräckligt båda tvä. » Hon talade kort och föraktligt.
Ett underligt, sorgset leende låg på drängens läppar, då han utan häftighet svarade: » Ingeborg gör rätt i att ej be mig stanna, jag gör det i alla fall inte.
Och, » här fick rösten en lidelsefull klang, » det kan j u som sagdt göra In- geborg alldeles detsamma också, nu när hon själf ska ' flytta till Järfva snart. » » Ska ' jag flytta till Järfva? » » Ja det vet väl Ingeborg bäst.
Och fast jag vet, hur ringa aktad jag är i Ingeborgs ögon, ber jag nu att — att af allt mitt hjärta få önska Ingeborg lycka. » » Lycka? » Ingeborg skrattade till häftigt och kort.
» Tack så mycket, fast jag då inte begriper, hvad Nils menar.
Åhjo, jag förstår nu.
Han låtsar tro, att jag skall till Järfva, för att få rik- tigt reda på, om Sofi ska ' dit eller ej. » » Hvad säger Ingeborg? » frågade Nils andlös.
» Jag säger, att häradsdomarens i Berga yngsta dotter snart ska ' gifta sej å att den äldsta » — hon kastade stolt på hufvudet — » aldrig nedlåter sig att be Nils stanna kvar.
Tvärtom, för all del flytta, j u förr dess bättre!
Det ska ' bli en riktig lättnad att slippa höra å si missnöjda ord å miner jämt och slippa ha en person i huset, som klan- drar ä mästrar allt, hvad man gör, som tycker sig vara mycket för mer än husbondfolket, som — som — » Hon tystnade, andedräkten tröt henne.
Den unge mannens blida, sorgsna stämma af- stack bjärt mot flickans passionerade röst, då han svarade: » Jag försäkrar, att jag inte en dag längre skall förbittra Ingeborg med min närvaro.
Men innan jag flyttar, måste jag bedja om förlåtelse, om jag - Andra Sapellnikoff-konserten med — såsom det hette i programmet — biträde af fru Softe Menter ägde m m sistl. fredag inför en ganska talrik pu- blik, hvars förtjusning öfver de båda framstående konstnärernas preslationer tog sig uttryck i - de mest entusiastiska applåder, särskildt efter fru Menters oöfverträfiliga utförande af Schuberts » Erl- könig » och hr Sapellnikoffs af Litzts spanska rhap- sodie.
— De båda högt skattade konstnärerna skulle som i onsdags gifva ytterligare en konsert, denna gång å k. operan och i förening med hof- kapellet.
Fru Hwasser-Engelbrechts matiné i söndags hade naturligtvis, såsom man på förhand kunde för- utse, fyllt k.
Dramatiska teaterns salong till sista plats.
I Kiellands bekanta proverb » På hemvä- gen » hade matinegifvarinnan ett ypperligt tillfälle att visa sin eminenta förmåga som skådespe- lerska, och vi kunna ej annat än beklaga, att hen- nes talang på sista tiden så nästan helt och hål- let undandragits scenen.
Att vi ej äro ensamma om denna mening, därom vittnade det lifliga bi- fall, som efter styckets slut kom fru H.-E.
till del.
— Öfriga biträdande vid matinéen voro alla gam- la bekanta, hvilka hvar på sitt håll bidrogo att hela tiden hålla den synnerligen animerade stäm- ningen i salongen uppe.
Hr Ragnar Grevillius gifver om söndag med biträ- de af talrika förmågor och efter ett omväxlande program matiné i Berns ' salong.
Om fru Louise Pyks konsert nästkommande tisdag i Musikaliska akademien erinra vi ännu en gång.
Med detta n:r följer Iduns Mode- och Mönstertidning N:r 2 (108) Byrå: Drottninggatan 48, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
Fredagen den 10 januari 1890.
Agathe yj / dun ville gärna en &lt;k| gång inom sitt por- trättgalleri inrym- ma bilden af en fram stående personlighet äf- ven från broderlandet Norge.
Vi behöfde ej länge tveka vid valet.
Ty näppeligen någon samtida norsk kvinna torde ha förskaffat sig en sådan popularitet, ett sådant omfattande och välförtjänadt rykte som fru Agathe Backer- GrMidahl.
Långt utom fäderneslandets gränser har hon genom sin konst bidragit att göra det kändt och äradt.
Särskild t under det nyss tilländagångna året har hennes namn ofta varit nämndt, äfven här hemma i svenska tid- ningar och musikaliskt intresserade kretsar, med anledning af den stora framgång, de lysande triumfer, hon firade vid sitt deltagande i säson- gens förnämsta konser- ter i den stora världs- staden vid Themsen.
Inom Sverige är hon sedan länge känd och kär hållen.
En hvar, som varit i tillfälle att vid något af hennes be- sök njuta af den öfver- lägsna virtuosens ge- digna konst, glömmer det sent och tilldelar henne obeslridt en af till dem, som abonnerat a densamma.
Redaktör o c h FRITHI0F utgifvare: HELLBERG.
3:dje år g. Utg-ifningrstid: h v a r j e h e l g f r i fredag.
1 Stockholm: hos redaktionen, I bok- ladorna samt å tidningskontoren.
Backer-Gr0ndahI.
de allra främsta plat- serna bland vår tids pianister.
Agathe Backer-Grnn- dahl är född i Holme- strand den 1 december 1847 och dotter af kon- sul N. Backer.
Intill sitt nionde år framlefde hon barndomstiden i denna lilla stad vid Kri- slianiafj orden.
Intryc- ken från den tidiga barn- domen sätta ofta i out- plånliga karaktärsdrag sin prägel på fantasi- rika naturer, och — pm äfven omärkligt för en själf — ger hemmet med alla dess minnen färg äfven åt den mog- nare ålderns stämnin- gar.
Man har således allt skäl att antaga, att den drömmande roman- tik, som är karaktäri- stisk för fru Backer- Gr0ndahls alstring och konst, redan tidigt fått näring af födelsebyg- dens egendomliga skön- het och det inåtvända, tysta lifvet i hemmet.
Som barn var Agathe för det mesta fåordig och hade anlag för me- lankoli, men tröstade sig i ensamheten på sitt eget vis.
Hennes farmor, som var syn- nerligen musikaliskt be- gåfvad och komponera- de samt improviserade på piano, hade, då de
I DU N 14 S å s o m s t r ä n g e n är f ö r bågen, så är k v i n n a n o c k f ö r mannen.
H o n o m böjer hon, men likväl 1890 honom lyder hon; o c h honom drar h o n, men d o c k h o n o m följer.
Bägge de h v a r a n n ' b e h ö f v a.
TiOntjfeUoiv.
gamla flyttade ut till sitt landtställe, kvar- lemnat ett gammalt klaver uppe hos barn- barnen; när det så spelades nere i vånin- gen på föräldrarnes nya piano, lade den fyra år gamla Agathe örat till golfvet för att uppfånga melodierna, som hon sedan försökte taga ut på sitt eget instrument.
Fadern kom regelbundet upp till barnen i skymningen efter middagen, fantiserade för dem på klaveret och berättade sagor och äfventyr.
En af dessa historier gaf anledning till den då femåriga Agathes första komposition; därmed var det musi- kaliska tungbandet löst, och från denna dag salt hon beständigt vid instrumentet, spelade, utan att förstå noter, hvad helst hon hade hört, och gälde för ett under- barn.
Föräldrarne gjorde dock ej stort väsen af hennes talang, och släkt och vän- ner voro ju redan så vana att möta stor musikalisk begåfning inom familjen.
Ar 1856 flyttade föräldrarne till Kristia- nia, och nu vidtog dotterns musikaliska utbildning under de förnämsta lärares led- ning.
Efter några års studier för Otto Winter-Hjelm togs hon till elev af Kjerulf, som visserligen var så öfverlupen af arbete, att han hade för princip att ej mottaga barn, men som gjorde elt undantag för denna ovanliga lärjunge, hvars begåfning och kompositionstalang på det varmaste intresserade honom.
Vid 16 års ålder blef hon, på Kjerulfs tillskynclelse, sänd till Berlin, hvars musi- kaliska akademi den tiden stod på höjden af ryktbarhet.
Bedan året därefter gaf hon, på besök i hemmet i Kristiania, sin första offentliga konsert, vid hvilken det granne- ligen visade sig, till hvilken konstnärligt hög utveckling redan nu en ulmärkt led- ning fört de rika anlagen.
Vid samma tillfälle trädde hon ock för första gången offentligen fram med en komposition: An- dante för piano och orkester.
Sedan studierna i Berlin afslutats, uppe- höll sig Agathe Backer ett par år i lugn och ro hemma i Kristiania, gaf konserter, komponerade, undervisade och assisterade vid konstnärskamraters och musiksällska- pens konserter.
Hennes anspråkslöshet var stor; ej allenast att hon medhjälpte utan någon ersättning, när hennes kamrater väd- jade till hennes värdefulla bistånd, utan hon tänkte öfver hufvud ej alls på att slå mynt af sin ovanliga talang, allt under det hon så lät sig fängslas af sin lust för kom- position, att hon till och med flyttade pianot upp i sin sofkammare för att ha det till hands äfven om nätterna.
År 1875 ingick Agathe Backer äkten- skap med sångläraren Gröndahl, hvilkens bekantskap hon gjort i Kristianias musika- liska kretsar.
Fru Backer-Grnndahl förblef visserligen ej allt framgent så stabil som under denna sin första konstnärstid, men hennes utländ- ska resor ha dock ej varit synnerligen många samt af föga långvarig art, ehuru tillräckligt många och långvariga att ut- breda hennes alltjämt växande rykte öfver Tyskland, Österrike, Italien, Frankrike, Eng- land och hela Skandinavien.
Sverige har hon varit den flitigaste gästen; ingenslädes, knappast nog i hennes hemland, torde där- för ock hennes popularitel vara djupare rotad, hennes namn högre buret.
Alla pianisters store maestro, Liszt, vi- sade en oförställd beundran för Agathe Backer-Gr«ndahls konst, och hon åtnjöt i hans hem i Weimar det mest smickrande emottagande.
År 1875 erhöll konstnärin- nan den särskildt för en kvinna ovanliga utmärkelsen af en kallelse till professor vid Peaboodykonservatoriet i Boston; anbud i samma riktning gjordes henne sedermera år 1882 af konservatoriet i Helsingfors.
Hennes anspråkslösa sinne, som dock alltid främst skattat en lugn och utan allt braskande framgångsrik verksamhet i det kära fosterlandet, förmådde henne afböja dessa och liknande erbjudanden.
Af brö- dralandens konung har hon utmärkts med medaljen » pro literis et artibux » samt invaldes redan efter sitt första uppträdande i Stockholm till medlem af Musikaliska aka- demien.
Till Finlands mödrar.
* En lön som denna, hur varmt den menas, Kan endast skänkas, men ej förtjänas; Det är Guds eviga kärlek blott, Som mäter mänskor med delta mått.
Ack, detta lif, så förströdt, förfeladt, År blott elt styckverk af hvad vi velat!
I sköra lerlcärl vi bära gåfvan, Och alll, som duger, är skänkt från ofvan.
Guds kraft allena i oss består, Och hans är guldet, men slaggen vår.
Och vi gå bort, men den kära handen, Som en gång ledl oss i främlingslanden, Den trogna handen, som för oss strider.
Skall aldrig tröttna i tiders tider Alt fostra framlid åt Finland än; — Jag kysser, och jag välsignar den!
Zacharias Topelius.
M " Ingen af döttrarna vill stanna i hemmet ".
* Af A v e.
(^äg mig del renaste band, det bästa, Som kan på jorden ett hjärta fästa; Säg mig en kärlek, som tålig vakar Och hoppfull lider och glad försakar!
Sök ut för dem elt förtroget namn: Del kan blott vara en moders famn!
Det kan blott vara den kära handen.
Som först oss ledde i främlingslanden, Den trogna handen, som aldrig vikit Ifrån vår sida, när allt oss svikit, Och ställ med böners och lårars makt Vid lifvets porlar som änglavakt.
All se den famnen oss sträckt Ull möte, Som bar oss förr vid sitt moderssköte, All se den kärlek, som allt förlåter Och allt försonar, oss söka åter, Del är en vårluft i årens höst, Del smäller is i elt mänskobrösl.
AU se del första föreningsbandet För lifvel, världen och.
fosterlandet, Se hjärtats, tankens och, sedens höga Upp / qstrarinna med lår i öga Oss kärligt räcka förenad hand, Del är att famnas af folk och land!
Del måste böja den mest förmätne, Del måste höja den längst förgätne; * V i tillåta oss ur Topelii till julen nyutkomna diktsamling » Ljung » anföra detta vackra poem.
» Till Finlands mödrar » — vänder sig i forsla hand den gamle skalden; men de hjärtevarma orden ha en allmän tillämplighet, som.
helt visst skall komma dem att gå lika direkt till svenska modershjärtan.
» V j U l e j, ingen af dem vill stanna i hemmet, tlfiUt » det vet jag bestämdt, » säger den med tre döttrar begåfvade enklingen » I kupéen »; men han uppgifver ingen orsak till en så vrång vilja hos sina barn.
Han låter oss däremot se, att han ej är säker på fötterna i ekonomiskt hänseende, och att döttrarna därför torde blifva tvungna till att bidraga till familjens underhåll.
Under sådana förhållanden kunde det j u synas, som om fadern borde med tillfredstäl- lelse tänka och tala om döttrarnas beslut att gå ut i lifvet och förtjäna uppehället åt sig och honom; men tänka vi närmare på saken, så finna vi, att han hade grundade skäl till sitt vemod.
Han inser nämligen först och främst, att hos oss det sammanlagda beloppet af tre i verk, bolag eller inrättningar strängt arbetande kvinnors afiöning ej går upp till hälften af den summa, som gifves åt män inom samma arbetsfält, och detta ofta som ersättning åt mannen, för det han där ser på, medan kvinnorna arbeta.
Här stå vi åter vid samma mörka punkt, som i en föregående uppsats påpekades.
Kvinnan har ännu ej lärt sig inse, att det vi kalla staten, samhället, folket, är en lef- vande organism, i hvilken ej den ena lemmen eller det ena sinnet kan misshandlas och skadas, utan att hela samhällskroppen äfven lider och skadas därvid.
Fadern » I kupéen » inser, att alla hans tre döttrar skola nöja sig med de lägre platserna i » försäkringsbolagen?, fastän de, utan tvifvel, långt bättre än han, landt- brukaren, tillegnat sig de kunskaper, som kräfvas för äfven de högre posterna därstä- des.
Och dock skulle han, fadern, kunnat * Denna uppsats ansluter sig till en i n; r 4G för i fjor införd artikel, benämnd » / kupéen », en dialog i kvinnofrågan, hvilket vi nämna för våra nytillträd- da prenumeranter.
' IDUN 1890 göra anspråk på en direktörsplats, medan andre mäns döttrar skötte allt arbetet för honom.
Men han saknade naturligtvis alla andra relationer, än hvad som stod honom till buds genom mannen till en hustru, som nödtorftigt försörjde honom och barnen.
Detta är tragikomiskt, men det är däremot rent sorgligt, att kvinnobildningen skall stå ' på en sådan punkt, att kvinnan äfven i rent oträngda mål så förbiser sin egen värdighet och det allmänna bästa, att hon skattar sig lycklig, att, utan all utsikt till befordran, få träla för ett knappt bröd, medan män, icke ens hälften så dugliga som hon, ta heders- posterna och ej sällan förstöra både sig själfva, sina familjer och bolagens kassor.
Se detta är ett drag af trälsinne hos — de tre dött- rarna.
Det skulle ej innebära den ringaste fara vid konkurrensen emellan man och kvinna, om blott båda parterna uppträdde fullstän- digt jämnlika.
Icke i ett bland tjugu fall skulle det hända, att i en täflau om platser, lämpliga för båda könen, kvinnan skulle afgå med segern.
Härtill behöfver man ej leta efter andra skäl än detta, att antingen är den platssökande kvinnan hustru och mo- der samt därmed äfven mindre väl skickad till att utbyta hemmets värld mot kontorets, eller också ligger det inom sannolikhetens om- råde, att hon ingår äktenskap och därmed återbördas af hemmet, kanske just som hon väl hunnit sätta sig in i det offentliga lifvets bestyr.
Skulle det ändå någon gång hända, att en framstående plats gåfves åt en kvinna i stället för åt en man, så kunde man vara tämligen viss om, att hon i så fall egdejust den duglighet och de egenskaper, som plat- sen kräfde, egde dem i högre mått än någon af medtäflarne, och då blifver ju hennes framskjutna ställning en vinst för samhället och möjligen också för henne själf.
En dylik rättvisa på täflingsbanan skulle säkert ej så litet bidraga till, att det öfver- tag, som kvinnan nu har genom sin stör- re sedlighet, ordningssinne och plikttrohet skulle upphäfvas genom mannens siräfvan att uppnå denna hennes höga ståndpunkt, och då vore vi alla att lyckönska till en bättre och gladare tidsålder.
Månne ändå ej fadern » I kupéen » miss- tog sig om sin tredje dotter?
I sagorna bru- kar den yngsta af de tre vara en klok, klar- synt och varmhjärtad flicka.
Nekas kan det visserligen ej, att här gif- ves en bred ström af så ytlig kvinnobildning, att många unga själar flyta utan roder och styre ut i världen med det gamla ordstäfvet: » Bära hvart det bära vill, blott det icke bär tillbaka mot hemmet! » måladt på den fladd- rande tankens vimpel.
Det är en sorglig sanning, att flertalet af våra flickor påverkas af en bildningsflod, hvilken, oaktadt sin flac- ka grund, eller snarare just emedan den är flack, förer utåt mot de dunkelt hägrande möjligheternas okända kuster i stället för att visa inåt på den enskilda begåfningen, hvil- ken för de allra flesta flickor pekar mot de olika verksamhetsfälten inom hemmens värld.
Månne icke ändå en af tre unga flickor helst önskar sig en själfständig verksamhet som husmoder, antingen i sitt och en makes gemensamma hem eller hos en ogift broder eller hos sina åldriga föräldrar?
Jag kan ej rå för, att jag, trots allt, sät- ter mitt hopp till den missmodige faderns tredje dotter.
Det är tyvärr mycket troligt, att hon, i likhet med sina två systrar, har fått vana att anse en hög dyra läroböcker för liktydigt med god uppfostran, att hon förvexlar min- neskunskap med lifsupplysning; att hon an- ser sig » mogen », för det hon förvärfvat sig ett slags skolbetyg därpå, och att hon vid ordet hem blott fäster föreställningen om en far, som skall behandlas likt ett ruttet ägg, en mor, antingen förslöad eller rent af för- härdad genom fullständigt själlösa hus- och matbestyr.
Då kan det visserligen med skäl se mörkt nog ut på lifvets järnväg för den ensamme fadern, men ändå hyser jag fast tilltro till hans tredje dotter.
Du, stackars ensamme man, jag vill hviska till dig, hvad du bör göra: lufta ut de osunda ångorna i ditt sinne, drif ut de onda andar- ne ur hemmet (ibland stå de med kött och blod vid hemmets härd); räck så famnen åt den tredje dottern och gif henne en förtrogen väns plats vid ditt hjerta och en friboren kvinnas plats i ditt hus!
Då skall du se, hur hon jublande slår ar- marne kring dig, i den lycksaliga känslan af att ega ett naturligt rotfäste, från hvilket hon kan utveckla sig till en andligt mogen kvinna, redo att, med de henne gifna rättig- heterna, äfven ikläda sig de plikter och det ansvar, som därmed följa.
Och medan så de två ute i lifvet sträfva för familjens väl — för den lilla i hemmet och den stora, som heter fäderneslandet — går den tredje dottern, som den vårdande och skyddande anden, stilla i sin lilla värld; men när de tre systrarnas arbetsförtjänst sy- nas och jämföres, så visar det sig säkert, att hennes icke är ringare än de två andras.
Iduns nionde pristäfling.
Redaktionen har bestulit all vid Iduns ni- onde pristäfling, den första för innevarande år, Ull hvilken vi härmed inbjuda våra ärade läsarinnor, utfösta t v ä n n e olika pris, näm- ligen: ett första pris å F y r t i o (4 0) k r o n o r för d e n b ä s t a b i o g r a f i s k a u p p s a t s - ö f v e r någon i e n eller a n n a n riktning fram- stående s v e n s k k v i n n a, antingen nu lef- vande eller hvilkens verksamhet infallit under innevarande sekels senare hälft.
Denna upp- sats får ej till omfång öfverskrida 3, högst 4 af våra vanliga spalter.
Vidare utfösta ett vi: andra T j u g u f e m för pris (2 5) å k r o n o r den bästa och mest uttömmande öfver: » Den unga förlofningstiden », vid ej blott uppsats kvinnans plikter under hvarvid bör fästas afseende de etiska, utan ock de rent prak- tiska.
För läflingen om detta pris sätta vi ej någon bestämd begränsning till utrymmet så- som vilkor.
De täflande uppsatserna böra vara skrifna blott å en sida af papperet samt åtföljda af förseglad lig adress.
Täpingsskrift.
namnsedel med fullständig och tyd- Konvolutet betecknas med ordet: Samtliga uppsatser skola vara insända inom den 15 inst.
Vi uttrycka vår vissa förhoppning om ett lifligt och intresseradt deltagande.
Stockholm i januari.
Farlig lek.
an måste nästan sluta ögonen för det bländan- de solljuset, som strömmade emot honom, då han inträdde i salen.