Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bodmeribref skall innehålla: 1. långifvarens namn; 2. kapitalets och premiens belopp; 3. uppgift om de för lånet pantförskrifna föremål; 4. fartygets och befälhafvarens namn; 5. uppgift om resan, för hvilken lånet upptages; 6. tiden när, och orten hvarest lånet skall betalas; 7. uppgift om handlingens egenskap af bodmeribref; 8. uppgift om de omständigheter, hvilka föranledt lånets upptagande, när det af befälhafvaren skett; 9. dagen när, och orten hvarest lånet afslutes; 10. underskrift af den, som bodmerilånet upptager. § 133.
Bodmeribref kan ställas tili order och utfärdas i flera exemplar, då i hvarje skall utsättas, huru många exemplar utfärdade blifvit.
Äfven emot den, på hvilken bodmeribref blifvit öfverlåtet, må den betalningsskyldige göra invändning att befälhafvaren ej varit till lånets upptagande berättigad. § 134.
Inom åtta dagar från fartygets ankomst till den hamn, der den resa slutar, för hvilken lånet blifvit upptaget, skall, såvida ej vid aftalets ingående annan öfver - 84 enskommeise träffad är, lånet jemte premien inbetalas eller de förpantade föremålen till långifvaren afstås.
Uteblifver betalningen eller afstås ej de förpantade föremålen inom den tid nu sagd är, eger långifvaren att beräkna sig till godo ränta såväl å kapitalet som premien. § 13S.
Betalningen skall vid förfallotiden erläggas till den, som viser sig vara rätt innehafvare af ett exemplar af bodmeribrefvel, och å detsamma qvitteras. § 136.
Anmäla sig flere behörige innehafvare af bodmeribref, skall egaren af de för— bodmade föremålen, i händelse han vill öfver dem förfoga, nedsätta bodmeribrefvets belopp i allmänt förvar eller hos gode män, som utses af domstolen, der innehafvarne af bodmeribrefven ega att om företrädesrätten tvista. § 137.
Långifvare deltager icke i gäldande af gemensamt haveri; dock skall han, i den mån de förpantade föremålen i följd af gemensamt eller enskildt haveri blifvit otillräckliga till lånets gäldande, vidkännas deraf uppkommande förlust. § 138.
De förbodmade föremåien häfta solidariskt för skuldens återbetalning.
Långifvaren ar berättigad att, eller fartygets ankomst till den hamn, der lånet är förfallet, och före betalningstiden, söka qvarstad å samtliga de förbodmade föremålen. § 139.
Befälhafvaren är förbunden att sörja för de förbodmade föremålens vård och bevarande.
Det är honom förbjudet att företaga någon handling, hvarigenom uppkommer större eller annan fara, än den, sorn vid aftalets ingående varit förutsatt.
Bryter han häremot, blifver han långifvaren ansvarig för all deraf uppkommande skada. § 140.
Har befälhafvaren godtyckligt ändrat den i bodmeribrefvet utsatta resa. eller godtyckligt alvikit från den vanliga vägen, eller efter resans slut utsatt de förbod - 85 made föremålen för en ny fara, utan att långifvarens interesse det fordrat, så ansvarar befälhafvaren personligen för den del af länet, till hvars gäldande ej panten räcker, såvida han ej beviser att minskningen i pantens värde ej härledt sig från resans förändring, eller från afvikelsen, eller från den nya sjöfararn
De förpligtelser, denna och föregående § ålägga befälhafvaren, vare äfven för honom gällande, när lånet är upptaget af redare eller lastegare, om lånets upptagande är befälhafvaren kunnigt och såvidt han från deras uppfyllande icke är förhindrad af andra, honom bindande aftal. § *41 Har i de fall, §§ 139 och 140 omförmäla, befälhafvaren handlat efter redarnes föreskrift, varén desse för uppkommen skada personligen ansvarige. § 142.
Betalas ej bodmerilånet vid förfallotiden, kan långifvaren hos behörig exsekutor eller domstol fordra försäljning genom offentligt utrop af förbodmade fartyget eller lasten, äfvensom alt den förbodmade frakten till honom öfverlemnas.
Har förbodmadt gods, efter lossning ur fartyget, öfvergått i tredje mans hand, kan långifvaren ej göra sin rätt emot honom gällande, såvida han är i god tro. § 143.
Låter befälhafvare förbodmadt gods lossas lill lastemottagares förfogande innan bodmerilånet betaldt är, blifver befälhafvaren personligen ansvarig för så stor del af lånet, som med godset hade kunnat gäldas.
Lag samma vare för den, som emottagei varor med kännedom att de för bodmerilån häfta. § *44.
Om den resa, för hvilken bodmerilånet är upptaget, inslälles helt och hållet, skall länet genast betalas, med ränta och två procent provision, men utan premie.
Har fartyget redan afseglat, skall den betingade premien lill fullo gäldas, äfven om resan sednare inställes.
Slutar resan i annan hamn än bestämmelseorten, är lånet vid den i aftalet bestämda tid, eller, i brist af öfverenskommelse, inom åtta dagar, förfallet till betalning i den hamn, der resan inställes, utan afdrag å premien.
Betalningstiden räknas fran den dag, resan blifvit inställd. se Om Haveri. § 148.
Såsom gemensamt haveri anses all skada, som, till räddning ur en fartyg och last gemensamt hotande fara, med afsigt tillfogas fartyg eller last, så ock den skada, som, afsigtligt eller icke, uppkommer till följd af en dylik åtgärd, samt de kostnader, hvilka deraf vållas. § 146.
I gemensamt haveri ersättes isynnerhet: \.
Varor och fartygels tillbehör, som kastas öfverbörd för att lätta fartyget i sjönöd, eller när det förföljes af fiender, samt den skada, som tillfogas fartyg eller last, för att kunna verkställa kastningen, eller som äro en följd af de derför nödiga åtgärder.
Master och fartygs redskap, som kappas eller på annat dylikt sätt uppoffras, för att rädda fartyg och last, såsom för att bringa fartyg af grund, för att hindra det att kantra, eller för att bringa det under segel. 3.
All å fartyg och gods liden skada, då fartyget efter erhållen läcka eller för annan lägervall ej kan hålla sjön och med afsigt blifvit satt på grund; kostnad för att bringa fartyget i flott vatten, i säkerhet och till skeppsvarf, äfvensom godset i säkerhet; skada, som åkommer fartygets redskap, när det kommer af grund.
Har fartyget af olyckshändelse kommit på grund, ersäftes i gemensamt haveri ej annan skada å redskap eller annan kostnad än den, som skett för att åter göra det flott samt för att bringa det och godset i säkerhet. 4.
Kostnad, som uppkommer derigenom att fartyget till undvikande af en, fartyg och last under resans fortsättning gemensamt botande, fara inlupit i nödhamn.
Till denna kostnad räknas: utgifter för främmande biträde till fartygets förande till och från hamnen; lotspenningar, bak-, hamn- och andra skeppsumgälder; skada, tillfogad fartyget för lossningens verkställande; kostnad för lastens lossning, magasinering, återinlastning och stufning, när gods måste lossas för all bringa fartyget i hamn eller för att verkställa reparation å detsamma; besättningens underhåll medan fartyget uppehålles i nödhamnen.
Är orsaken fartygets iståndsättande, 87 beräknas kostnaderna för uppehållet endast till den tid, vid hvilken reparationen hade kunnat vara verkställd.
Slutar resan i nödhamn, beräknas såsom gemensamt haveri endast kostnaden för fartygets förande i hamn och besättningens underhåll, till dess beslut blifvit fattadt att resan skall i nödhamnen sluta. 5.
Skada, som träffar fartyg och gods under försvaret mot fiender, kapare eller sjöröfvare; hvad som, till räddning eller återiösen af fartyg och gods, eller till återlösen af någon bland besättningen, som i fartygets tjenst blifvit våldsamt bortförd eller lemnad som gisslan, är vordet utgifvet, så ock kostnad till underhåll, skötsel, läkemedel och belöning åt den, som under striden blifvit sårad, tili begrafning af den döden ljutit och lill gåfva ät hans enka och barn. 7.
Frakt af det gods, hvilket såsom gemensamt haveri ersättes eller som, i det fall här nedan i mom.
11 omförrnäles, blifvit på annat ställe än bestämmelseorten försåldt.
Kostnad, som måste göras för att, till räddning från isgång, i hamn inisa fartyg, liggande på öppen redd. 10.
All kostnad vid de i denna § omförmälda olyckshändelser, för deraf föranledd protest och sjöförklaring, så ock för värdering af fartyg och gods, till utredande af deras andel i dragande kapitalet för haveribidrag. 11.
Kostnad och förlust vid anskaffande i nödhamn af medel, som der blifvit använda till gemensam nytta för fartyg, frakt och last, eller för att betala sådana kostnader, hvilka som gemensamt haveri skola gäldas, såsom förlust, uppkommen genom prisskilnad, när en del af lasten, lill medels anskaffande, måste föryttras; bodmeripremie, då penningar, till gemensamt behof, mäste genom bodmerilån anskaffas; vexelkostnader, försäkringspremie och laga ränta, när medel genom annan utväg beredas. 12.
Utgifter för utredning och fördelning af all skada och kostnad, som i denna § omförmäld är. § 147.
Gemensamt haveri eger rum, fastän den fara, som föranledt detsamma, varit vållad af befälhafvare, redare eller godsegare, eller då befälhafvare, utan tillräcklig 88 anledning, företagit den handling, hvaraf det gemensamma haveriet följt.
Talan om skadestånd vare dock öppen emot den, som vållat haveriet; och är denne förlustig den ersättning i haveriet, som honom eljest kunnat tillkomma. § 148.
Gemensamt haveri eger rum endast då både fartyg och gods, belt och hållet eller delvis, och ej blott ettdera, blifvit räddade. § 149.
Egare af gods och af fartyg vare aldrig förbunden att, utan särskildt åtagande,, till gäldande af gemensamt haveri, bidraga med mera, än värdet af det, för hvilket han i fördelningen af haveriet deltager. § 150.
Uppstår fråga om vidtagande af en sådan handling, hvaraf gemensamt haveri kan löija, kalle befälhafvaren, der faran det medgifver, till rådplägning styrmannen och dem af besättningen, som kunnigast och erfarnast äro, så ock redare och godsegare eller deras ombud, der de ombord finnas.
Äro meningarne skiljaktiga, gånge alltid befälhafvarens i verkställighet.
Rådplägning och beslut, så ock en kort berättelse huru verkställighet följt, skall, så skyndsamt sig göra låter, i fartygets dagbok, om sådan föres, intagas och af dem, som i rådplägningen deltagit, undertecknas. § 151.
Har befälhafvaren, utan egarens tillstånd, å fartygets däck lagt annat gods, än sådant, som i § 87 omförmäles, eller vid dess sidor gods fastsurra! eller i dess båt inlastat, och godset förthy, efter skedd kastning, icke blifvit i det gemensamma haveriet upptaget, håfve godsegare rätt till skadeersättning, såsom i § 50 sägs. § 152.
Skall sjökast ske, åligge befälhafvaren tillse att, såvidt faran det medgifver, gods eller fartygs tillbehör, som» för ändamålet med kastandet lämpligast är, såsom varande af större rymlighet, svårare tyngd eller minsta värde, först kastadt blifver, så ock att från kastning i det yttersta vårdas penningar och gods af högre värde. § 153. 89 * $ 153.
Det gods, som kåstedt blifvit, skall befälhafvaren till märken, nummer och innehåll noga låta anteckna.
Kan den anteckning vid godsets kastande ej genast ske; vare han skyldig att, sednast vid utlossningen, genom jemförelse mellan det intagna och det lossade godset, utröna och anteckna hvad kastadt är, i båda fallen med anmärkning om hvad som varit å däcket lasladt. § 154.
Såsom gemensamt haveri ersättes icke: 1. fartygs tillbehör, som blifvit kastadt, när det vid kastningstillfället varit å däcket liggande, utan att der hafva sin rätta plats; 2. gods, som legat å däck, när det ej kastas för att lätta fartyg, som kommit å grund, äfvensom gods, hvilket varit vid fartygets sidor fastsurradt; 3. gods, hvarå konnossement ej blifvit utfärdadt, eller som ej finnes i lastbok eller å manifest antecknadt, derifrån dock undantagsm befälhafvarens, besättningens och passagerares kläder och andra tillhörigheter, när eganderätten till dem med ed eller annorledes styrkes; 4. dyrbarheter, penningar och värdepapper, som ej blifvit för befälhafvaren angifna; 5. skada å fartyg, dess tillbehör eller last, uppkommen genom pressning med segel; skada å fartygets pumpar, uppkommen när pumpning sker för att hålla fartyget läns; 6. segel, som blåst sönder; mast, stång eller rå, som blifvit bräckt eller fallit ner, och sedan kappats. § 155.
Skada å fartyg skall, om reparation verkställes i nödhamn, derstädes, annars i bestämmelseorten, värderas af dertill, för hvarje särskildt tillfälle, af behörig myndighet utsedde, sakkunnige män.
Kan skadans utrönande eller afhjelpande ej ske utan lossning af lasten, förordnen värderingsmännen derom.
Ej må botande af; skada eller lossning af last företagas utan att besigtning och värdering, sorn nu sagdt är,1 föregått, derest ej befälhafvaren kan styrka, att skadans obetydlighet ej lönat, eller trängande nöd ej medgifvit, besigtnings och värderings anställande.
12 90 § 156.
Skadans belopp utgöres af värderingssumman, när reparation af skadan ej verkställes, eller, efter verkställd reparation i nödhamn, värderingssumman understiger verkliga reparationskostnaden; men af verkliga reparationskostnaden, när denna understiger värderingssumman.
Beloppet ersättes fullt ut för skada ä skrofvet, när fartyget ej varit tvä år i sjön.
För dylik skada, som timat sednare, äfvensom för annan skada afdrages, såsom skilnad af nytt emot gammalt, en tredjedel, och å ankarkettingar en sjettedel Ankaren ersättas alltid fullt ut.
Från ersättningsbeloppet sker derefter afdrag för värdet eller försäljningsbeloppet af sådant, som i skadadt skick egt värde och blifvit beräknadt att med nytt ersättas. § 157.
Vid bestämmande af skada å gods, som skall i gemensamt haveri ersättas, utrönes godsets beskaffenhet och mängd genom konnossement, manifest, faktura eller andra bevis, dess värde enligt gångbart pris å oskadadt gods af samma art i bestämmelseorten, när fartyget dit anländer.
Har godset ej något gångbart pris å den ort, bestämmes värdet genom uppskattning af sakkunnige män, utsedde på sätt i § 155 säges.
Slutar resan i nödhamn, eller bergås gods efter skeppsbrott, träda nödhamnens eller bergningsortens pris i stället för bestämmelseortens.
Från det sålunda funna värdet afdragas landnings- och försäljningskostnader, tull och frakt. § 158.
Har gods gått helt och hållet förloradt, utgöres skadans belopp af värdet, utrönt på sätt § 157 säger.
.§ 159.
Har gods blifvit skadadt, utgöres skadans belopp af skilnaden emellan godsets värde i oskadadt tillstånd, utrönt på sätt § 157 bestämmer, och dess värde i skadadt tillstånd, med afdrag af landnings- och försäljnings-kostnader, tull och frakt.
Sistnämnde värde utrönes genom uppskattning af sakkunnige män, utsedde på sätt i § 155 säges.
Har godset likväl, innan haveriräkningens uppgörande, blifvit försåldt, anses desi försäljningspris, med de afdrag, föregående moro. stadgar, utgöra dess värde i skadadt tillstånd. 91 § 160.
Vid beräkning af den ersättning, som skall utgöras för gods, uppoffradt eller skadadt i gemensamt haveri, afdrages den skada, det lidit genom enskildt haveri före, vid eller efter haveritillfället. § 161.
Slutar resan i nödhamn, beräknas frakten efter de grunder, § 5 bestämmer. § 162.
Skadan fördelas 5 fartyg, last och frakt, i förhållande till hvarderas värde. § 163.
Fartyget deltager i gäldande aT gemensamt haveri efter: 1. värdet, hvartill fartyget, när faran upphört, uppskattas af sakkunnige män, utsedde på sätt i § 135 säges; och 2. värdet af den skada å fartyget och dess tillbehör, hvilken enligt § 156 beräknas till ersättning i gemensamt haveri.
Faran upphör i den hamn, der fartyg och last skiljas åt, eller, om nödhamn dessförinnan anlöpes till skadans botande, i denna. § 164.
Lasten deltager i gäldande af gemensamt haveri efter: 1. värdet af allt det gods, som vid haveritillfället funnits ombord, och ej, före fartygets ankomst till den hamn, der faran upphör, gått förloradt, utan alt sedan hafva blifvit bergadt, utrönt, för oskadadt gods, på sätt § 157 stadgar, för skadadt gods, enligt §§ 159 och 160; och 2. värdet af det, som beräknas såsom ersättning för gods, förloradt eller skadadt i gemensamt haveri.
Om den hamn, i hvilken faran upphör, gälla bestämmelserna i föregående §. § 16S.
Frakten deltager i gäldande af gemensamt haveri med halfva beloppet af: 1. den frakt, som är förtjent; 2. den frakt, som beräknas till ersättning i gemensamt haveri. 92 § 166.
Ar ej viss frakt öfverenskoramen, vare om dess bestämmande lag, som i § S sägs. S *67.
Kommer gods, som i gemensamt haveri blifvit upptaget, efter dispachens uppgörande till rätta, njuten de, som till gemensamma haveriet bidragit, i förhållande till deras andel, ersättning ur samma gods, efter afdrag af bergarelön och andra kostnader. § 168.
I gäldande af gemensamt haveri deltaga icke: 1. proviant och ammunition; 2. befälhafvarens och besättningens hyror; 3. befälhafvarens, besättningens och passagerares kläder och andra tillhörigheter, hvilka till gods och varor icke kunna räknas; 4. allt hvad någon tager på sig och sjelf räddar; 5. det gods, hvilket i § 154 mom. 1, 2, 3 och 4 från ersättning undantages, såvida det ej blifvit räddadt. § 169.
Utredning af den skada, hvilken såsom gemensamt haveri gäldas skall, och fördelning af densamma sker genom haveriräkning (dispache), upprättad af dertill förordnad tjensteman fdispacheur).
Dispache upprättas på det ställe, der fartyg och last skiljas åt, eller der dispache för den ort vanligen uppgöres. § 170.
Befälhafvare eller den, hvilken haveriet angår, vare skyldig att till den dispacheur, som skall utreda och fördela haveriet, skyndsamt aflemna alla handlingar, hvilka af dispacheuren anses nödvändiga för skadans utredande och fördelning, samt honom i öfrigt med nödiga ujjplysningar tillhandagå. § 171.
Sedan dispacheuren fått emottaga fullständiga haverihandlingar, vare han skyldig att sist två månader derefter å dag, som genom anslag å stadens rådstufva af honom kungöras bör, hafva denna upprättad och tvefaldt utskrifven med derå 93 tecknad underrättelse, inom hvad tid den missnöjde bör, till sin talans bevakande, målet vid domstol anhängigt göra; utgifve ock det ena exemplaret till den, handlingarne aflemnat, och hålle det andra öfrige delegare i haveriet tillhanda. § 172.
För haveribidrag, som af gods bör utgå, ege befälhafvare till godset samma rätt, som för fraktfordran (§ 117).
Fartyget må ej lemna den hamn, der haveriet blifvit uppgjordt, förr än bidragen af fartyg och frakt blifvit guldna eller säkerhet derför ställd. § 175.
Till enskildt haveri räknas all skada och kostnad, hvilken ej till gemensamt haveri kan räknas, såsom: 1. tillfällig skada å fartyg eller gods af eld, isgång, storm eller sjöstörtning, af fartygets segling eller drifvande på annat, af dess stötning på klippa, grund eller strand, af uppkommen läcka, genom bristande, skamfilande, bortblåsande, eller förlust af mast, stång, rå, segel eller annan fartygets tillbehör, så ock af skeppsbrott, kondemnation, sjöröfvares borttagande af fartyg eller last eller plundring af skeppsredskap eller af gods, när det sker, utan att befälhafvare något deraf utgifver till befrielse från ytterligare våld; 2. kostnad för sådan omlastning af gods, som i § 116 sägs, så ock den förhöjning af frakt, som dervid måste erläggas; 3. reklamationskostnad, när fartyg och last, efter skedd uppbringning, hvar för sig reklameras; 4. kostnad för protest och sjöförklaring i anledning af de i denna § omförmälda olyckshändelser, då gemensamt haveri tillika icke egt rum, så ock kostnad för besigtning och värdering af sådan skada, som i mom.
1 upptagen är; 5. arvode till kommissionär vid de i föregående momenter omförmälda olyckshändelser och för dervid gifua penningeförskott; 6. kostnad och förlust, som i § 146 mom.
11 omförmälas, när anskaffandet af penningar varit föranledt af enskildt haveri. § 174.
Alla sådana förluster och kostnader, som i föregående § omförmälas, falla enskildt å fartyg, frakt eller last, eller å den del af lasten, som af skadan träffad blifvit och kostnaden föranledt. 94 Hafva kostnader, som ej kunna till gemensamt haveri hänföras, blifvit gjorda å fartyg och last, då skola de efter billighet fördelas å de föremål, för hvilkas nytta de blifvit använda. § 175.
Slitning å fartyg och redskap, skeppsumgälder och kostnader i lastnings- och lossningsort, så ock karantäns- och annan kostnad i den hamn, fartyget anlöper för motvind, svårt väder eller af annat skäl, som ej kan räknas till gemensamt eiler enskildt haveri, faller fartyget ensamt till last, såvida • derom ej annorlunda vid fraktslut aftaldl är.
Ont fartygs segling eller drifning på ett annat. § *76.
Hvad befälhafvare har att iakttaga till undvikande af sammanstötning med andra fartyg; derom är särskildt stadgadt. § 177.
Uppstår skada å fartyg derigenom alt ett fartyg seglar eller drifver på ett annat och är befälhafvaren eller någon af besättningen dertill vållande, ersätte han skadan och rederiet ansvare derför efter hvad i § 50 stadgas.
Är sammanstötningen förorsakad genom vållande å båda sidor eller af rätt våda; drage hvartdera fartyget sin skada.
$ 178, När sammanstötning skett, skall domstolen, vid bedömande af frågan om vållandet, taga i betraktande om tiden medgaf öfverläggning eller om beslut skulle plötsligen fattas.
Härleder sig sammanstötningen från vållande å båda sidor, ege domstolen likaledes alt pröfva om endera befälhafvaren är väsendtligen mera vållande än den andre, och, i sådant fall, ålägga honom att gälda en del af det andra fartygets skada. § 179.
Ligga två eller flera fartyg för ankar, och kunna de hvarandra för när komma; vare den befälhafvare, som sist ankomrnit, skyldig att, på den andres tillsägelse, 95 flytta sig längre bort, så snart det ske kan.
Gör han det ej, svare bans fartyg och frakt för all skada, som genom den motvilja det andra fartyget tillskyndas, och drage sjelf sin egen. § 180.
Lasten i det fartyg, som skadar ett annat, må ej i något fall i fartygets ersättningsskyldighet deltaga.
Har gods blifvit skadadt genom fartygs sammanstötning med ett annat och är befälhafvaren eller någon af besättningen å ettdera fartyget dertill vållande, vare lag, som i § 177 mom. 1 sägs.
Är vållande å båda sidor, gälde hvardera befälhafvaren den skada, som lasten i hans fartyg åkommit, der ej den ene befälhafvaren är väsendtligen mera vållande än den andre, i hvilket, läll vare lag, som i §178 mom. 2 sägs. § 181.
Vill man söka skadestånd för fartygs segling eller drifning på ett annat; gore det först genom protest, och sedan, i brist af godvillig öfverenskommelse, genom stämning i laga ordning.
Ej må i och för det skadestånd fartyget uppehållas, sedan rederiet för ersättningen behörigen godkänd borgen ställt.
Om strandning och skeppsbrott, så ock om skeppsfyud och strandvrak. § 182.
Råkar fartyg i sjönöd, skola befälhafvare och besättning göra allt hvad som står i deras makt, för alt afvärja olycka och icke öfvergifva fartyget, så länge hopp om räddning finnes.
Är räddning omöjlig och faran så hotande, att de nödgas öfvergifva fartyget, böra befälhafvare och besättning, så snart sora möjligt, draga försorg om bergning af fartyg och gods, dels genom att sjelfve återvända till vraket, dels genom att skaffa nödig hjelp. § 183.
När ett fartyg behöfver hjelp af båtar och folk, skola de kringboende, så snart de erhållit underrättelse derom, infinna sig på stället att sådan hjelp erbjuda.
De må dock vid bergningen lika så litet påtvinga befälhafvaren sin hjelp som vägra den, derföre att öfverenskommelse om viss betalning ej skett. 96 Strandegaren och de kringboende skola, när de fått kunskap om tjmad sjöolycka, straxt göra anmälan derom hos kronofogde eller länsman, hvilken, oin han anser det nödvändigt, skall infinna sig på stället, att vid hergningen gå befälhaf varen tillhanda.
Befälhafvaren vare skyldig att leda bergningsbestyret, der ej, efter ortens lag, sådan befattning är honom förbjuden. § 184.
Öfver allt, som bergadt varder, så ock öfver antalet af manskap, farkoster och foror, som begagnas till bergningen och godsets forsling i land lill upplagsställe och uppläggande derstädes, före befälhafvaren sjelf eller genom styrmannen å fartyget noggrann anteckning; vare ock skyldig att granska och till rigtigheten, genom påskrift, erkänna alla i och för bergningen afgifna kostnadsräkningar; att besörja det bergade godsets sorgfälliga vård och, så skyndsamt sig göra låter, dess besigtning.
Kan det bergade ej utan skada ligga under öppen himmel, äro de kringboende skyldige att, emot billig ersättning, lemna nödigt förvaringsrum derför. § 185.