Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som vallpojke såg han sig ofta i sina vakna drömmar som folksagans yngste son, åkande efter fyra hästar bredvid » nådig frö- ken », som han räddat ur jättevåld, och vid trettio års ålder gifte han sig med grefvin- nans romanläsande kammarjungfru.
Enda barnet i detta äktenskap erhöll dopnamnet Ernst efter någon romanhjelte, som synnerli- gen slagit an på gossens mor; men på hela godset blef pojken i tysthet kallad vår son, emedan föräldrarna alltid benämde honom så.
När han vuxit ut ur barnahull och kolt, blef han moderns afbild, liksom han var hennes afgud.
Hans händer voro välfor- made som hennes, med fina fingrar och vackra ovala naglar; han hade hennes långlagda, nästan förnäma ansigte med tunna läppar och något skarpt tillspetsadt i hakans form samt i den lätt böjda näsan.
Modern hade mörkgrå, lifliga ögon; sonens voro stora och mörkblå; men hans ljusa hår lockade sig kring en hög, smal panna, på samma sätt som hennes.
Pål Persson hyste en vördnadsfull beun- dran för sin vackre gosse och skulle till intet pris velat sätta honom till att uträtta några gröfre - sysslor, äfven om modern önskat det, något som dock aldrig fallit henne i hågen.
Den inrättning, som kallas folkskola, fans ännu icke till, så ingenting borde ha hindrat föräldrarna från att gifva gossen en prak- tisk, naturenlig uppfostran, så att man kun- nat bli klok på, i hvilken riktning hans an- lag lågo.
I den tiden var det en vanlig sak, att antingen mödrarna sjelfva eller ock någon annan till hushållet hörande person under lediga stunder lärde banen läsa, forma bokstäfver med bläck och penna samt en smula praktisk räkning, och här kom modern att blifva undervisare.
Ernst lärde sig ovanligt tidigt att läsa rent och förstå det han läste; troligen bidrog moderns val af öfningsböcker mycket härtill, ty hon bjöd gossen idel äfventyrliga sagor af det slag, som då förekom i flygskrifter.
Äfven visor, » tryckta i år », lärde gossen utantill, omvexlande med Lindbloms katekes.
Grefvinnan på godset blef uppmärksam på gossen och lät honom några år njuta un- dervisning af husläraren, samtidigt med ett par af husets söner, och allt mer och mer utvecklade sig gossens föreställning, att han var kallad till att blifva något utomordentligt.
Grefven talade dock med hans far och sade honom oförbehållsamt, att det var myc- ken fantasi, men ringa tankeskärpa och djup hos den nu omkring femtonårige gossen.
Men ladufogden smålog slugt vid grefvens medde- lande och hans förslag att låta Ernst välja något praktiskt yrke.
Fadern visste nog han, hvad der bodde i sonen, och så drog Pål fram ett tidningsblad ur sin rockficka och visade grefven, att Ernst var ett snille, som kunde skrifva vers och få dem tryckta gratis.
» Vill Pål då bekosta sin sons vidare stu- dier vid universitetet? » frågade grefven något öfverraskad.
Idun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— » Ernst säger, att han allt reder sig med den lärdom han fått hos herr grefven; men eljes kan han, när han nu blir konfirmerad, läsa in allt hvad han vill hemma; geni har han. » Det blef dervid.
Ernst stannade hemma » för att läsa sig till riktig skald », sade mo- dern.
Och ynglingen läste — rent af fylde sig med kunskaper i åtskilliga ämnen, men der- jemte läste han massor af öfverspända ro- maner samt ryktbare mäns biografier.
Då och då offentliggjorde han eu bit poesi i nå- gon tidning, och då han diktat sin första lilla prosabit, skref en välmenande tidningsredak- tör ett slags biografi öfver berättelsens unge författare samt uttalade sin förhoppning, att den lofvande diktaren måtte blifva förflyttad till en krets, der hans snille och anlag kunde få näring och full utveckling.
Nu uppstod det strid i hemmet.
Ladu- fogden, som var en praktisk man, trodde det vara tid att sända Ernst till Stockholm, » så att han kunde komma att praktisera i större tidningar »; han menade, att detta måste vara en bra väg för att » lära sig skrifva stora böcker, som ge pengar ».
Men Ernst afskydde allt regelbundet arbete och älskade det be- qväma lif, han förde i sitt hem.
Så full af öfverspända griller han än var, kände han af instinkt, att han på en större plats skulle få kämpa hårdt för att vinna den minsta smula rykte; här hade han redan ett namn, som var på allas läppar.
Modern fruktade för att släppa Ernst ur boet.
I hennes romaneska hjerna hade upp- stått den tanken, att emellan grefvens fjorton- åriga dotter och Ernst fans ett spirande kär- leksförhållande, som borde få utveckla sig så, att skalden, som, enligt hennes tanke, stod öfver hvarje rangförhållande, kunde hem- föra grefvedottern som brud.
Före detta kammarjungfrun hade sett, att Ernst diktade en mängd qväden till » skön Kerstin »; frö- ken hette Ulrika Kristina, och nu drefs der i djupaste hemlighet en Kerstinskult hos ladu- fogdens, der madam Persson hade inredt en studerkammare åt » vår son », som under inga vilkor fick störas i sitt evinnerliga drömlif öfver böckerna.
Ladufogden visste ingenting om Kerstins- kulten, men han slog sig till ro med visshe- ten, att Ernst läste flitigt, och då de allra flesta böckerna lånades ur det stora grefliga biblioteket, kostade Ernst honom så föga, tyckte Pål.
Så länge grefvens voro bosatta på detta gods, märktes föga af Ernsts egendomligheter, men knapt var herskapet affiyttadt för att taga bostad på det egentliga fideikommisset, förr än den unge diktaren slog hela bygden med häpnad.
Nattrockar voro på den tiden ingen vanlig drägt för ynglingar, och i hvarje fall hade ingen menniska sett sådana plagg bäras vid vandringar i det fria; men nu syntes » vår son » stundom midt på dagen, stundom i ljusa månskensqvällar iklädd en blårosig kattuns- nattrock samt med en öppen bok i handen vandra genom byn, eller ock glidande fram och åter i en och samma skogsdunge nära vägen.
Man undrade, hvad han kunde finna på der, och det visade sig, att hvarje björk- stam bar ett sammanflätadt E.
K., inskuret i barken.
Detta väckte gissningar.
I hela byn visste man dock snart, hvad det betydde, men modern gick ännu i fröken- fantasier, då godsets förvaltare underrättade henne om, att Ernst höll sig med en sångmö I f-N I I k l I U U IN Tidningen nnehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er- af temligen jordisk art; det var nämligen den vackra mjölnardottern, Kerstin Björk, till hvilken han egnat alla sina otryckta sånger.
Det gör mig ondt att säga det: nu höll Ernst på att få stryk af sin varmblodiga mor, men ladufogden, som började tycka, att sonens stora böcker läto allt för länge vänta på sig, hade ingenting emot att se sin son gift med en flicka, som kunde bringa honom en qvarn i hemgift.
Var det den djupa sinnesskakningen vid de uppträden, hvilka följde, då han afböjde giftermålet, som slog eld och frambringade en liten snillegnista, eller egde han verkligen skaldegåfvor?
Hvem kan säga det om dessa förolyckade - andar, hvilka ideligen kretsa rundt kring sig sjelfva?
Ernst skref en dramatisk produkt, som blef antagen till spelning af ett ansedt lands- ortssällskap.
I en fantastisk vårkostym och spetsiga, urringade skor samt rosenfärgade strumpor, så olik andra menniskor som möj- ligt med sitt ljusa, långa, lätt vågiga johan- neshår benadt midt i pannan, reste författa- ren sex, sju mil på » rapphöna » för att i en af våra residensstäder se sitt opus uppföras.
Ladufogden, som var missnöjd med att sonen ej skulle ha någon betalning för sitt arbete, ville ej ge honom så pass reskassa, att han kunde taga in på ett hotell, utan tillsade honom att gå till en åkare, med hvil- ken Pål var bekant, och få herberge.
M o - dern kunde blott hjelpa Ernst ur denna för- lägenhet genom att gifva honom ett par kro- nor extra till ett rum på stadshotellet öfver den första natten samt dessutom förse honom med en god matsäck.
Ernst sökte under hela den uppskakande färden i sitt biografiska kunskapsförråd för att finna någon berömd man, något stort snille, som varit i ungefär samma belägenhet, innan han, som en strålande stjerna, plötsligt bländade verlden, och Ernst fann så många jemförelsepunkter, att han blott behöfde välja, hvilken han ville efterbilda i fråga om egen- heter, lämpliga att antecknas vid hans namn i kommande tiders literaturhistoria.
Då Ernst en solig eftermiddag uppnådde målet för sin resa, lät han skjutsbonden bära sin nattsäck, i hvilken maten äfven var ned- packad, upp till stadshotellet och följde sjelf efter, trippande så märkvärdigt i sina frun- timmerslika skor, att han slog alla mötande personer med häpnad öfver en sådan före- teelse.
Han fick ett rum, skref sjelf små- leende sitt namn på den svarta taflan i vesti- bulen, gick så och lade en del af sitt mat- förråd in i en tidning samt trippade små- sjungaude utför trappan, nedlåtet nickande åt betjeningen.
» Författaren till den nya pjesen » hörde han hviskas bakom sig och kände, att han nu kunde våga skapa en literaturhistorisk anek- dot, den första kända, till sitt berömda namn.
Det hade varit hans mening att i en utan- för staden föga besökt park hålla sin måltid; nu slog han sig i stället ned i en trädgård, hvarest ett par forbönder sutto vid sina mat- skrin.
Det var på en gång något så teatra- liskt och hemlighetsfullt i den unge mannens sätt och min, att bönderna brådskande med- delade hvar andra, att det nog var en rymd dåre.
Ernst hörde anmärkningen och svarade med att bjuda dem dela hans måltid, och denna bjudning skedde på ett sätt, som lät landtmännen ana, att de för sig hade en af dessa » förnäma stoliar », hvilka ibland få lust att studera folklifvet.
Personer från staden gingo förbi och sågo nyfiket på främlingen; nu var Ernst öfver- tygad om, att han icke längre gick här i verlden som en okänd man.
Huset var nära utsåldt, det nya stycket hade väckt nyfikenhet; det mottogs också med bifall, och författaren blef inropad.
Ett sorl af förvåning brusade genom salen, då denna figur med johannesansigtet och den fantastiska drägten framträdde.
» Mamma, se han har röda strumpor! » ro- pade en liten gosse uppe från tredje raden.
Och Ernst såg dit upp med sina stora lätje- fulla ögon, smålog och kysste på fingret åt den lille, och så bröt en bifallsstorm lös, som i Ernsts öron var en hyllning åt snillet och det karaktäristiska i hans personliga upp- trädande.
Gossens utrop om de ljusröda strumporna skulle blifva den andra anekdoten, som knöts till den genialiske diktarens namn.
Teaterdirektören » skänkte » i ett anfall af ädelmod författaren femtio kronor, så snart ridån fallit emellan denne och publiken.
Ernst visste, att det var oförsynt litet; men hade dock ej en smula begrepp om, hvad anstän- digheten der vid lag fordrade af direktören, ty Ernst räknade i sina storhetsdrömmar tu- sentals francs, så som han lärt af franska teaterskildringar.
Skrattande stoppade han sedlarne lösa i fickan och bjöd direktören samt de fem medspelande på » sexa » samma afton, då det gick så pass högt till på stads- hotellet, att Ernst följande morgon fann för godt denna dag lefva på sin matsäck.
Pjesen spelades äfven nästa afton, och der- efter följde en kollation till ära för Ernst, föranstaltad af stadens konstälskande herrar.
Festen egde rum å ett utvärdshus med till- hörande parkanläggning, hvilken var omgär- dad med ett högt plank.
En konsert samt ett fyrverkeri hade denna afton i parken för- samlat en massa folk, som roade sig utan att hafva en aning om, att der fans en sådan stjerna som Ernst i dess omedelbara närhet.
Men de skulle få veta det.
Kort före stängningstiden uppstod buller och oväsen i parken; polisen hade gripit en person, som sökt klättra öfver planket för att komma ut.
Han lät föra sig igenom den packade folkmassan; festgifvarne sprungo ut och kände igen föremålet för deras hyllning.
— Tablå!
Den fjerde anekdoten om en stor man var färdig.
Jag tror ej, att någon författares fantasi kunnat dikta sådana scener; men hvad allt en person, som svänger rundt omkring sig sjelf, kan hitta på för att blifva bemärkt, det skall man ha sett för att ej förvånas ens öfver de största vanvettigheter.
Vid hemkomsten från detta triumftåg fick Ernst förebråelser af fadern, för det han gifvit ut » så oskäligt många pengar på en enda måltid »; men modern fann det helt naturligt, att Ernst skulle uppföra sig som — ett snille.
Nu måste han naturligtvis resa, antingen till Paris eller Stockholm.
Ladufogden ville dock ej bestå mera penningar, än som var nödvändigt att förflytta » vår son » till landets egen hufvudstad.
Och der — men hvarför fortsätta skildringen af ett lif, hvars enda mål var det egna jaget!
» Vår son » slutade sitt förfelade lif på det numera icke ovanliga sätt att genom ett sjelfmord ådraga sig samtidens uppmärk- samhet.
Han hade då uttömt sina föräldrars till- gångar, men de erhöllo i stället ett afskeds- bref från honom, och det brefvet blef offent- liggjordt i flere tidningar.
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af Det nya i huset.
jtEj|f tomten.
An i går vid morgonoäkten fans här blott den gamla slägten; förr ' n man tände aftonljuset, kom dock ännu en i huset.
tomten.
Förste tomten.
Hans små händer!
Förste Intet tåckare kan Andre tomten.
Underbara!
Ljusan dag, då natten föll, noga vakt om allt jag höll: klar och lugn var spiselns flamma, stjernans milda blick del samma.
Förste Nå, hvad strängt för tomten.
Lugnet vakta, larm och buller akta!
Förste t tomten.
göra?
Andre tomten.
• Regn, fall lätt på rutans släfva!
Vind, kan gerna fjerran blifva!
Kissemiss, så artig var och i natt ditt oljud spar!
Lilla råtta, tyst och blyg, genom bod och trappa smyg!
Er jag säger, port och dörr, knarren ej så gällt som förr!
Förste tomten- Säg, hvar råkas vi härnäst?
Förste Tst — tomten.
steg!
Försvinna Annie öllfit de många uppsatser, som i detta ämne influtit, och som visserligen bevisa, bäst!
att intresset för det samma är lifligt, kunna vi dock naturligen icke införa alla för att ej trötta med ideliga upprepningar.
Då emellertid » fru Annas« uppsats synts oss väl genom- tänkt och framgången ur en rik erfarenhet, ha vi ej velat neka den plats och dermed våra läsarinnor tillfälle att taga del af den samma.
* tomten.
Ja, lått på tå smög jag mig ur kammarns vrå, öfver hvita bädden böjd såg den lille slumra nöjd.
Andre Idun, erhålles ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken aconne mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera frågan ».
(Efter Johannes Tröjan.)
Andre i i Kt KJ IN Ännu en gång » skafferinyckel- S a m t a l p å vindsloftet.
Förste i i-n I L- / * Ehuru jag kommer ett par nummer for sent, kan jag ej underlåta att bedja Idun införa mitt och mångas med mig hjertliga tack till fru H.
Kamke, för hvad hon yttrat om » sparsamhet uti det lilla ».
Hvad jag nu kommer att säga förestafvas allt af egen erfarenhet.
Första halfåret af mitt giftermål hyste äfven jag den åsigten, att man aldrig skulle läsa in något för tjenarne.
Jag lät allting stå för olästa dörrar, sylter, specerier, frukter, linneskåp, med ett ord allt.
Men oaktadt jag sjelf öfvervakade mitt hushåll och var ständigt med vid mottagningen, märkte jag snart, att allt hade en förvånansvärd åtgång.
Jag rådgjorde med äldre, mera erfarna husmödrar, och de rådde mig till att läsa undan, hvad de uti sin under många år samlade erfarenhet funno borde vara un- danläst.
Jag sade då till min tjenarinna, att jag såg, det hon ej egde förmågan att med sparsamhet och omtanke hushålla, och att det var bäst jag hade förråden under mitt eget ansvar; gick då för mycket åt så var felet mitt.
Under de två år hon var hos mig voro vi å ömse sidor belåtna med denna min sparsamhetsåtgärd.
De andra tjenstflickorna jag haft har jag pröfvat för att se, om jag skulle kunna lita på dem; men sorgligt nog har resultatet aldrig utfallit till min belåtenhet.
Så t. ex. — till en af dem framlemnade jag 8 ® bordsmör, som jag beräknat räcka ea månad för 4 personer.
Jag sade henne, att hon skulle hus- hålla, med det så, att det räckte så länge jag beräk- nat.
Det räckte under hennes lmshållnig en och en half vecka.
Likaså med kaffe, socker, mjölk m. m.
Denna flicka hade på egen hand förestått hushållet uti den familj, der hon förut tjenat, och der hus- hållet bestod af fyra personer såsom hos oss.
Som jag under sju års tid fört noga uppgift på inkomster och utgifter uti vårt lilla hushåll, så vet jag precis, hvad som åtgår, och att man kan lefva godt, med tillräcklig och väl lagad mat af prima varor, på den hushållskassa min man gifvit mig.
Under min ledning går det utmärkt, men en tjenst- flicka kan omöjligt hushålla med den summan.
Ett exempel på deras okunnighet.
En dag hade vi grytstek.
När flickan burit in maten på bordet, gick jag ut i köket for att säga till om något.
Fick då se stekgrytan stå under vattenledningen, full med vatten.
» Hvar gjorde Marie af den sås, som var qvar i grytan, » frågade jag.
Den sköljde jag bort förstås, blef svaret.
Jag gjorde henne uppmärksam på, att den sås, som blir qvar uti grytan, kan man späda ut och gömma till en annan dag, när man värmer upp öfverblifven stek.
Det hade hon aldrig hört talas om — men huru hade hon också det kunnat, när på de förra ställena frun ej befattat sig med hushållet, utan Marie sjelf fått styra med allting efter eget godtycke.
Dessa exempel, jag nu anfört, bevisa ej någon oär- lighet hos tjenarinnorna, men deremot en stor lik- giltighet och försumlighet hos dem om husbondfolkets tillhörigheter.
En tjenarinna hade jag, som var mig kär och till- gifven som en syster.
Hon var af s. k. bättre familj, fastän hon var fattig och genom föräldrarnes frånfälle hennes uppfostran blifvit försummad, så att hon ej kunde antaga annan plats än som tjenstflicka.
Hon var glad och vänlig, utan att vara närgången, ärlig och pålitlig; under hennes tid hade jag, då som nu, lås för mina tillhörigheter, men hon yttrade aldrig missnöje deröfver, utan tog det som en gifven sak uti ett ordentligt hus.
Hon fick oftast nycklarne att sjelf taga fram, hvad som behöfdes, och med lugn och förtroende lemnade jag henne nycklarne, om jag reste bort en dag eller par.
Till min både saknad och glädje erhöll hon sedan en husmamsells- plats, hvilken hon skötte till sin matmoders synner- liga belåtenhet.
Ett exempel, jag hörde af en fru, från landet ber jag äfven att få anföra.
Hon hade en tjenarinna, som hon hade alla skäl i verlden att lita på.
H o n var på stället i två år, då frun gjordes upp- märksam på, att den » trogna tjenarinnan », för hvil- ken ingenting var inläst, tog hvetemjöl, kryddor och smör från husbondfolket, lät baka åt sig, tog så kaffe, socker, punsch och viner och höll kalas ute i det gröna för sina bekanta.
Samma fru hade en kokerska, som hotade barnen med ris, om de be- rättade, ait hon bakade pepparkakor, då herrskapet var borta.
En liten nioårig flicka var dock så oför- skräckt, att hon ej teg af fruktan för den orättvisa agan.
Ja, otaliga exempel kunde jag anföra och deri- genom bevisa, att en ordentlig matmoder bör och skall hafva husets förråd inlästa och sjelf lemna fram, hvad som behöfves för dagen, samt se till, att det.
ordentligt användes och tillgodogöres till hus- hållets nytta.
Ty » genom vishet varder ett hus bygdt, och genom förstånd vid makt hållet; och genom klok hushållning varda kamrarne fulla med allehanda kosteliga och sköna rikedomar ».
En mycket vis och klok statsekonom sade till mig på tal om detta: » lås och nycklar äro ej till för tjufvar utan för ärligt folk och för ordentlighetens skull; ty en ärlig person tänker aldrig på, att något är inläst, och känner sig ej sårad deraf, och för tjufven är intet lås starkt nog ».
Dessutom händer det den allra bästa och ordent- ligaste matmoder, att hon kan glömma, att hon gifvit bort eller förstört det eller det, och då är det godt för både matmodern och tjenaren veta, att matmodern ensam har att ansvara för det bortkomna.
Och för öfrigt, om det endast är för oärliga menniskor, som det läses, då hade väl hela den stora tjensteperso- nalen på forntidens borggårdar bestått af idel dåligt folk, efter som borgfrun sjelf delade ut allting cch gick med den stora, tunga nyckelknippan vid sin sida.
Detta mode finnes ännu t. ex. i Tyskland, der hvarje hustru är en dylik borgfru, det må nu vara uti ett stort eller litet hem, fastän det i vårt lilla fattiga Sverige har blifvit ett mode att nästan anse som ett fel hos husfrun, om hon ser till sitt hus och tager vara på dess förråd.
Här är dygden hos husfrun att öfverlåta husets skötande åt legda händer.
Det skulle vara mycket intressant att af en hof- mästare eller hushållerska, som hafva ett stort hus- hålls ansvar på sig, få höra deras omdöme om fru Kamkes yttrande att hafva förråden inlästa.
Likaså stort ansvar sådana tjenare hafva inför sitt husbondefolk, likaså stort ansvar har en hustru inför sin man, det är hans inkomster hon förvaltar och såsom jag en gång förr yttrat, det är af aktning för mannens arbete, som hustrun med omsorg och sparsamhet skall sköta sitt hus.
Fru Kamke yttrar ju dessutom förståndigt nog, att när tjenarne få allt, hvad de behöfva, så är öfver- flödigt att gifva dem tillfälle slösa med mat, såsom t. ex. jag hört många fruar klaga öfver, att öfver- blifven mat från smörgåsbordet, stekt fläsk, potatis m. m. dylikt kan få slå i skåpet orördt, tills det är skämdt och förstördt; men stek, sylter, salader och dylikt, som smakar tjenarne, det går åt fortare, än det bör.
Derför kan jag ej annat än gilla fru Kamkes råd att dela af åt tjenarne och sedan läsa undan uti skafferiet det man önskar behålla till en annan middag.
Detta kan hvarken kallas » girighet eller afskyvärd grymhet », ty icke ens på de stora restau- ranterna, der sådant öfverflöd på mat finnes, få tjenarne välja sjelfva och taga af den mat, som bäst smakar dem, utan der lagas särskild mat åt betjen- ningen; så äfven på de större godsen och hos » rikt folk ».
Och ändå äro dessa tjenare glada och belåtna och se ej uthungrade ut, hvilket jag för resten aldrig upptäckt, att en tjensteflicka gör, ehuru hon vid minsta fnurra på tråden mellan matmodern och henne slår fram, att hon får svälta.
Ingenting skulle vara en husfru mera kärt och glädjande än att få anse tjenarinnan såsom sin vän, sin tillgifna trogna bjelpreda.
Huru lugnt, huru behagligt skulle det ej kännas för både fru och tjenarinna, ja, för hela familjen.
Men huru åstad- komma detta?
Jag, och flere äldre, erfarna mat- mödrar med mig hafva gjort allt för att nå detta mål.
Bjudit till med vänlighet, goda råd att använda lönen förståndigt, fristundar till läsning, nöjen och sömnad för egen del, befrielse från öfveransträngning och nattvak, visadt intresse för tjenstflickans bekym- mer och hjertesorger, men intet af allt detta har hjelpt.
Ett sätt har jag icke försökt, och det är, att genom presenter muta tjenstflickan att göra sina göromål ordentligt och blifva mig tillgifven.
T y dels har jag ej råd att använda detta medel och dels föraktar jag att köpa tillgifvenhet, der sådan ej god- villigt gifves.
Presenter och drickspenningar äro till att förstöra en god tjenare med, vill jag påstå.
Ett bra sätt!
att lära tjenarinnan hushålla, är att gifva henne sin beskärda del af kaffe, socker, smör
on ske å närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvinlig verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör — och om det ej bakas i hemmet — pengar till frnkostbröd samt fotogenpengar till kökslampan, allt pr månad, sedan man likväl först sjelf hushållat med samma förråd och sett, att det räckt fullkomligt till.
Visar hon då, att hon förståndigt hushållar med detta, så är det ju en kärkommen anledning till glädje och förtroende hos matmodern.
Hvad jag här ofvan anfört är ej för att på minsta vis motsäga A l b e r t.
uti hennes anföranden om ett hems skötande, utan endast för att gifva fru Kamke étt erkännande, att jag och många flere med mig finna, att hon har rätt uti sin uppsats öfver spar- samhet uti det lilla.
Ilidningen » V å r t L a n d » har med an- ledning af de ord, med hvilka vi i n:r 8 af Idun för innevarande år beledsa- gade baronessan Mary Vetseras porträtt, beskylt oss för drifvande af » osedlighets- propaganda ».
Man skall vara bra angelä- gen om att uppleta fel hos andra, då man i de medlidsamhetens ord, som vi fogade till bilden af nyssnämda olyckliga unga qvinna, kan spåra ett försök från vår sida att drifva osedlighetspropaganda.