Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om således grundad anledning skulle förefinnas att ej ställa vår journalistik så synnerligen högt (vi hafva också hört motsatta omdömen), är så mycket större orsak för verkliga lit- terära förmågor, äfven de kvinnliga, att ägna sig åt och arbeta upp denna efter deras mening försummade del af litteraturen.
Vi kunna i alla händelser icke komma från det faktum, att den dagliga pressen år från år tillvällar sig allt större andligt inflytande, att den tum för tum eröfrar mark från det gebiet, som förut ensamt tillhört boklitteraturen, och detta icke blott i den meningen, att pressen absorberar mer och mer af litteraturens andliga intressesfär, utan äfven i den, att tidningarnas publik växer på bekostnad af böckernas.
Våra författarinnor skola därför med tiden tvin- gas in på journalistiken — • så framt de icke helt och hållet vilja förlora den stora all- mänheten som läsekrets.
som låter rösten tränga fram till den stora allmänheten.
Nu skall någon invända: att vara jour- nalist och att vara novellist äro två skilda saker; man kan inte vänta att våra för- fattarinnor, därför att den skönlitterära mark- naden är dålig, skola kasta sig in på jour- nalistiken, som för dem är främmande.
Denna invändning har sitt berättigande, i all synnerhet då det gäller skriftställare- talanger, som redan äro erkända.
För dem är också det ekonomiska problemet i all- mänhet mindre svårlöst, ehuru det skulle kunna framdragas exempel på motsatsen.
Det kan naturligtvis icke vara min mening, vare sig att öfvertala författarinnorna att lämna det belletristiska området eller att söka utrota romanen såsom konstform.
Jag vill endast å ena sidan framhålla, att myc- ket, som nu tolkas i diktsamlingar, som ingen läser, eller i digra roman-volymer, som trots sin storlek drunkna på boklåds- disken, kunde sägas i en direktare (kanske njutbarare?)
form i den dagliga pressens spal- ter.
Och å andra sidan vill jag bedja de unga kvinnor, hvilkas håg står till litterär verk- samhet, att gifva akt på den vind, som nu blåser.
Romanen har under ett långt skede varit den moderna, helt dominerande konst- formen.
Men tecken tyda på, att detta herravälde nu är på retur, och hvem skall upptaga den fallna manteln?
Hellre än att öka bokmarknadens öfverflöd på ro- maner, noveller och diktsamlingar, öfver- sättningar såväl som originalarbeten, borde den unga kvinna, som vill ägna sig åt skrift- ställeri, bryta sig en ny väg på det visser- ligen för henne obanade område, som heter journalistik.
T y o m än tistlarne växa ym- nigt, är marken där säkerligen mer fruktbar.
några, hvilka så att säga höra till deras fack.
Jag förbigår här de områden af jour- nalism, som ligga skönlitteraturen nära: no- velletter, kåserier för dagen, krönikor, upp- satser i estetiska frågor, teater- och littera- turkritik, öf versättningar.
Det ligger i sa- kens natur, att den skriftställarinna, som öfvergår till tidningsarbete, först skall tänka på dem.
Jag vill i stället påpeka några, som mera uteslutande tillhöra pressen.
Först och främst hafva vi då behandlin- gen af skolfrågan och alla ämnen som be- röra undervisningen.
Här är ett rikt fält för kvinnlig insikt och fackkunskap, och det är att beklaga att vår tidningspress vid dessa viksiga frågors behandling i så ringa grad haft till sitt förfogande kvinnliga pen- nor, utan hvilkas medverkan de helt säkert få endast en ensidig belysning.
Vidare ha vi de etiska frågorna.
Oui det är sannt, att kvinnan är mer ideelt an- lagd än mannen, att hennes sedlighetskraf är strängare, att hennes uppfattning af no- bless och g o d takt är finare än hans, då är också alldeles säkert hennes medver- kan vid de etiska frågornas behandling i pressen ovärderlig.
Kanske skulle myc- ket af den grofhet, den brist på finess, som tyvärr ofta vidlådt den offentliga disskus- sionen i vårt land, hafva varit borta, o m i tidningsredaktionerna suttit flera kvinn- liga medarbetare.
Kanske skulle då ett och annat lagförslag, afsedt att utjämna orätt- visorna i fördelningen af ansvaret för ett begånget sedligt felsteg, rönt större erkän- nande.
Kanske skulle också något af den moraliska fariseism, som i kvinnans namn pålägger olidliga konventionella band och predikar förföljelse mot allt, som är osmin- kadt och naturligt, då vara afslöjad.
Är då öfver hufvud taget journalistisk verksamhet passande för kvinnor?
Har en kvinna med litterär begåfning de nödiga förutsättningarna för att lyckas på detta område af skriftställen?
Den första frågan lämnar jag, för så vidt det är en konvenansfråga, helt och hållet å sido.
Hvar och en följer i våra dagar den väg, på hvilken böjelser och omstän- digheter föra henne in, och någras fördomar skola säkerligen icke hindra någon att egna sig åt publicistiskt arbete.
Men har frågan den innebörd, som jag strax därefter gifvit den, förtjänar den allvarligt begrundande.
Ganska säkert skulle samhället i lika grad som pressen själf vinna därpå, att våra skrift- ställarinnor mera ägnade sig åt publicistisk verksamhet — och för dem skulle öppna sig ett nytt, stort oeh fruktbart fält.
Gasset.
Dessutom, vår tid är ju en demokratisk tid.
Dess sträfvan går ut på att göra så breda lager af befolkningen som möjligt, politiskt, kommunalt, litterärt, konstnärligt intresserade.
Böckerna äro barn af ett mer aristokratiskt tidehvarf.
De äro för dyra för att direkt och i tillräckligt antal kunna nedtränga till de djupa lederna.
Därför är det, som vår tid tillgripit journalistiken, därför är det också som pressen blifvit och T y tidningsarbetet är icke blott ett fy- än mer skall blifva vår tids främsta bild- siskt fordrande och ansträngande arbete, ningsmedel.
De författarinnor, som hafva eftersom tiden för dess fullgörande vanligen något att säga den stora allmänheten, måste är strängt begränsad och knappt tilltagen, i framtiden göra det genom tidningarna.
utan det kräfver äfven specialkunskaper, Och i själfva verket är det så, att de allra som endast förvärfvas genom omfattande flesta af våra skrifvande kvinnor tala studier eller långvarig rutin.
För egen del till den stora allmänheten.
De äro i detta är jag emellertid förvissad om, att många fall helt och hållet genomträngda af tidens kvinnor äga en äfven bland män sällsynt demokratiska anda.
Om de fortfarande säga arbetsförmåga och energi.
Andra än pro- sin mening i bokens form, är det i allmän- duktiva och nervkraftiga personer böra emel- het icke därför, att de önska vända sig till lertid icke ägna sig åt detta slags arbete, en liten » elitpublik », utan därför att de som är mer enerverande än något annat.
hänga fast vid en gammal vana.
Hvad nu kunskaperna beträffar, är det En framstående kritiker har nyligen ut- naturligt, att ett så vidtomfattande fält, talat den förhoppningen, att svenska skrift- som det, på hvilket den moderna journalis- ställare och konstnärer skola närma sig all- men rör sig, erbjuder många skilda om- mänheten genom att göra sin konst mer råden, som hvar för sig fordra en särskild lättförstådd.
Den klyfta, som nu faktiskt utbildning.
Man skall kanske säga, att få ligger mellan konsten och den stora publi- kvinnor äro hemmastadda i politikens irr- ken, kan minskas endast genom ett allvar- gångar eller förtrogna med den mångfald ligt bemödande från konstnärernas sida att af praktiska frågor, som uppställa sig inom träda folket närmare.
Och det sker icke det kommunala lifvet.
Men blott genom att tala ett förståeligt språk, det finnes återigen andra ämnen, som ägna utan äfven genom att välja ett språkrör, sig mycket väl för kvinnliga publicister, ja vilja * £ r e / lickor F r å n på e n t u r i s t f ä r c l vandring.
i D a l a r n e af Mabel.
Klockan 3 på morgonen aflägsnade vi oss och gingo att bese utsikten från Käringberget.
Sol- uppgången fingo vi ej se i följd af moln, men Siljan låg härlig i den tidiga morgonstunden.
Kl. 5 gingo vi till kojs i vår hederliga koppar- slagares kök och voro så tidigt uppe morgonen därpå för att åter se kyrkbåtarna och kyrkgåugen.
En synnerligen anslående predikan hölls af pro- fessor Ekman från Upsala.
Det var äfven ett brudpar i kyrkan, öfver hvilket vid altaret lästes välsignelsen, vigseln hade förut ägt rum.
Bru- den var klädd i en vacker kulldräkt, prydd med glaspärlor och pappersblommor.
På kvällen foro vi åter med båten till Rättvik, lågo där öf- ver natten och anträdde på morgonen vandringen till Mora.
Det är fyra mil dit, hvaraf vi dock fingo följa med på en vagn en mil.
I Mora besågo vi Utmelandsmonumentet.
Det är en liten byggnad uppförd öfver den källare i hvilken, som bekant, Gustaf Vasa doldes af Tomte Mats hustru.
Monumentet är enkelt och värdigt det stora minne det ägnats.
På torsdag förmiddag besågo vi Mora, dess kyrka, en liten utställning m. m.
Gärna hade vi också besett arti- sten Zorns konstsamlingar, men som Prins Eugen väntades dit som gäst, vågade vi ej störa.
Där- efter gingo vi till Orsa, under vägen gjorde vi en liten afstickare till utsiktsberget Kisa.
Väd- ret var mycket gynnsamt och utsikten härlig öfver Siljan och Orsasjön.
Vi rastade här flere timmar och anlände först kl. 8 e. m. till Orsa.
Vägen till Orsa är särdeles vacker och omväx- lande.
I Orsa var svårt att få rum, slutligen fingo vi godt logis.
På morgonen gingo vi till Fryksåsen, en fäbod nordväst om Orsa, på grän- sen till Finnmarken Med fäbod menas som bekant en liten bondby uppe bland bergen, dit bönderna om sommaren skicka kreaturen på bete.
Kvinnor och barn följa med, och männen komma upp ibland för att sköta det lilla åkerbruk, som ibland finnes däruppe.
Fryksåsen ligger 1760 fot öfver hafvet.
Folket däruppe är egendom- ligt nog ända från Mora.
Vägen dit upp går genom en mycket vild och vacker skog, och un- der vandringen genom denna välsignade vi fler- faldiga gånger Turistföreningen, som genom röd färg på somliga träd visade oss rätta vägen.
Framkomna till Fryksåsen, togo vi in hos en gumma, som gaf oss mjölk och tunnbröd.
» Mo- rän » var en riktigt rar gumma, men kunde ej gifva oss logis annat än i en lada, ty stugan var bort- tingad åt andra turister, som skulle komma se- nare på kvällen.
Vi lågo hela eftermiddagen uppe i skogen, njöto af den ljufliga fridfullheten och utsikten, sprakade med vallgummorna och läto dem berätta sagor och sägner.
Vidskepel- sen är ganska stor där uppe.
Vi fingo åtskilliga historier, om hur trollen velat narra dem till skogs, bytt bort barn m. m., till bästa.
Solnedgången var härlig och göt sitt trolska skimmer öfver Orsasjön strax nedanför skogen och Dalälfven, som förenar Orsasjön och Siljan vid Mora strand.
Åt andra sidan ser man öfver Finnmarkens i alla möjliga gröna skiftningar skim- rande skogar, och längst bort Skattunge by och sjö samt skogen som förtonar i fjärran.
Sedan gingo vi till kojs i vår lada och skrat- tade hjärtligt åt allehanda små missöden där- inne.
Klockan / .,3 väckte » morän » oss och vi besågo tillsammans med åtskilliga turister och ungdomar från Orsa den vackra morgonrodnaden ocli soluppgången.
Så åto vi frukost allihop till- sammans, och därpå bröto vi upp för att gå mot Wåmhus.
Alla tre äro vi ense om, att dagen vid Fryksåsen var den härligaste på hela resan.
I Orsa var visst dans på kvällen, men vi ansågo oss ej ha tid till en så stor krok.
I Våmhus hämtade vi våra ränslar, som fått följa med en vagn dit direkt från Orsa, så skaf- fade vi oss tre koppar varmt vatten i en bond- stuga, bröd från en bagare och hade sedan en treflig chocoladfrukost på tre man hand i det gröna.
Vi åhörde äfven gudstjänsten i kyrkan.
På eftermiddagen togo vi våra ränslar på ryggen för att gå mot Mora strand, men blefvo visade en alldeles orätt väg.
Vägen var mycket vacker och alldeles obebodd.
Klockan 6 på eftermidda- gen mötte vi en kulla, som sade oss, att vi voro på väg till Älfdalen.
Först visste vi ej hvart vi skulle taga vägen så sent på kvällen, men så kom kullan ihåg, att i en närbelägen fäbod fanns en mas, som skulle fara till Morastrand den kväl- len.
Vi gingo dit, träffade masen och fingo, som väl var, skjuts på en rankig kärra utan fjädrar.
I alla fall anlände vi på kvällen, välbehållna och muntra, till Moranoret.
Där togo vi in på hotellet och sofvo riktigt ut.
Måndag - morgon gingo vi till Gesunda fäbod, åto hos en » mora » och gingo sedan öfver en ståtlig 3 km.
lång pålbro öfver till Sollerön.
Där fingo vi logis hos en mycket vänlig familj, som dock endast hade två ytterst smala sängar och ett minimum af sängkläder att erbjuda.
Att komma i säng alla tre var därför lättare sagdt än gjordt.
Först gjordes energiska försök att få rum två i samma säng, men detta befanns på goda grunder vara omöjligt.
De båda som skulle ligga i säng fingo då afstå hvarsin persedel ur sin bädd, hvilket kompletterades af våra gångkläder och därpå fick sedan nummer tre ligga på golfvet.
o 1 Vår afsikt hade varit att morgonen därpå be- stiga Gesundaberget, men som molnen lågo som en nattmössa på bergets topp, afstodo vi därifrån, Vi togo därför skjuts till Björka fäbod (/ - mil) och gingo sedan till Siljansnäs (omkr. 3 mil).
Hela västra stranden, som vi nu voro på, är yt- terst glest bebygd och ännu mycket litet besökt af turister, men den är ojämförligt den vackraste delen, som vi sågo.
Skogarna äro gränslöst stora och vackra.
Märkvärdigt nog ser man dock mest unga späda träd, inga stora skogens jättar.
I Siljansnäs lågo vi hos klockaren och gingo på onsdags morgon öfver Leksand till Insjön.
På vägen rodde vi ett par gånger för att slippa om vägar.
I Insjön var mycket folk samladt till missions- möte och i följd däraf ondt om rum, men efter litet sökande fingo vi ligga hos en bondhustru.
På fredags morgon foro vi till Säter med tåg, uppehöllo oss där för att se grufvorna, hvilket dock 3 4 ej lyckades.
Därifrån foro vi till Krylbo, lågo där öfver natten och inträffade fredag förmiddag i Stockholm.
Från Insjön och hem kunde nog färden fördel- aktigare hafva gjorts mindre hastigt och någon annan väg valts, exempelvis genom Norbergs kanal och Mälaren, men af många skäl måste vi skynda hem.
Som af ofvanstående framgår, drog vår resa 14 dagar.
Hvar sin bädd hafva vi endast undantags- vis haft, utan turvis sofvit två i samma.
Hufvud- sakligen ha vi lefvat på mjölk, som vi köpt i stugorna, och bröd, som vi fått i bagarbodar eller stugor, och hafva vi ätit med strykande aptit hvad vi än fått.
Kräsen får man ej vara, ty både ordentlighet och snygghet kunna ofta nog vara omtvistliga i stugorna.
Vi beräkna, att ha gått till fots omkring 20 mil, hvarunder vi burit ränslarna på ryggen under circa 10 mil, under resten ha de endera kvarlämnats eller fått följa med något åkdon eller båt.
Resan gick oss till omkring 60 kronor hvar.
Ja, nu törs jag väl ej göra berättelsen om vår lilla färd längre, ty äfven en redaktörs tålamod har gränser.
Jag kan blott tillägga, att om den hos någon ung läsarinna kan väcka håg och tjäna till någon ledning vid en liknande färd, skulle den uppfylla min djärfvaste förhoppning.
Säkert är att vår färd hos oss tre deltagarinnor efter- lämnat oblandadt glada minnen, stärkt och här- dat vår kropp och lärt oss att än mer än förr älska vårt sköna fosterland.
V- f '.
" .n:.
' * — — " " Hoffröken ' '.
En Djurgåidsbild från 70 talet.
Af Ebba.
| nder loppet af flere år hade hon varit en daglig företeelse på vägen, omsväf- vad af ett tätt dammoln.
Hon var nämli- gen vägsoperska, och något annat namn än » hoffröken » hade jag aldrig hört på henne.
Förmodligen hade folkhumorn gifvit henne denna benämning, emedan hon stod under » hofjägarens » kommando.
Då man, fröjdande sig åt de klara, so- liga vår- och sommarmorgnarne, plötsligt såg de närmaste föremålen insvepas i en tjock sky af damm, visste man, att » hof- fröken » var utanför på vägen.
Och såg man henne inte, hördes hon dock på långt håll, då hon med sin stora kvast skrapade bland stenar och grus, med gäll och skarp diskant grälade än på bröd- och ölutkörare, som aldrig visste hålla ur vägen, utan styr- de kurs rätt på » fröken » och sedan skrat- tande undskyllde sig med » tjockan », än — hotfullt lyftande sin kvast — på okynniga pojkar, hvilkas största förnöjelse tycktes vara att springa rakt på och öfver de hopsamla- de sophögarne, på så sätt spridande deras innehåll utefter vägen igen.
Eller ock kom » hoffröken » i delo med sina yrkessystrar, öfver hvilka hon tycktes hafva ett visst öf- verinseende.
Att dessa ej ordentligt begag- nat sin kvast och sina ögon, det kunde » hoffröken » ofta visa » papper » på.
T y in- för de pliktförgätnas ögon och under deras näsor stack hon papperslappar, hvilka hon med egna händer hopsamlat efter dem på deras vägstycken samt diken och bac- kar däromkring.
Till en sådan försumlig- het gjorde sig » fröken » själf aldrig skyl- dig — ingenting undgick hennes uppmärk- samhet, hon sopade sina vägstycken lika noggrant som nånsin en kammarjungfru sin våning.
Den enda, med hvilken hon tycktes stå på fredlig fot, var en smutsig, snusig och krokryggig gubbe, hvars uppgift det var att i sin kärra upptaga och bortföra, hvad » frö- ken » och hennes yrkessystrar hopsamlat.
Vid detta sitt arbete åtföljdes han troget af » fröken », som med sin kvast beställ- samt makade upp allt på hans skofvel, hvarunder ett gladt och lifligt samspråk all- tid fördes mellan de tu.
Men hvad » hof- fröken » i lugn och vänskaplig sinnesstäm- ning hade att förkunna, kunde ej af utom- stående uppfattas, emedan hennes röst där- under icke på långt när hade den » kläm », som den i vredens ögonblick ägde.
Att den lilla smutsiga gatsoperskans käns- lor någonsin skulle kunna höja sig öfver vänskapens nivå, eller att hon, under det hon med sin kvast skrapade den torra, dam- miga vägen, drömde någon ljuflig dröm om » gröna skogar, ett eget bo och en hälft så ö m » — det föll mig dock aldrig in.
» Hoffrökens » yttre liknade till det mesta hennes eget arbetsfält: » grått i grått » var det intryck man först erhöll af henne, när hon stod uppå vägen.
Endast hufvudet vi- sade en gladare färgton.
Och på söndags- morgnarne var hennes hvita, hårdt stärkta » tresnibb », som bakåt gick ihop i en spet- sig vinkel, riktigt bländande.
För hvarje vec- kans dag försvann dock så småningom så- väl den bländande glansen som den spet- siga vinkeln och på lördagen harmonierade hufvudbeklädnaden med den öfriga dräkten.
Det var likväl inte blott färgtonen i hen- nes toalett, som var anmärkningsvärd, det var äfven hennes sätt att drapera den.
För- modligen på det ej kjolen skulle blifva kvastens konkurrent, hade hon dragit upp den under förklädesbandet högt mot ryg- gen, hvarvid den uppdragna delen bildade en stor turnyr eller — puckel, hvilket man vill; och under den ridå som bildades af den uppdragna kjolen skymtade ett par grå nedhasade strumpor på ett par stora ned- hasade kängor, hvilkas » tungor » aldrig bun- dos af något fängsel, utan ständigt voro i en glappande rörelse.
Under kulna och ky- liga dagar fulländades dräkten af en gam- mal trasig sjal, som flere hvarf var lindad omkring lifvet.
Emellertid försvann den » gråklädda da- men » en vacker dag ifrån vägen och blef där ej mer synlig.
Det blef ock jämförel- sevis tyst därute, öl- och brödvagnarne skramlade förbi utan ackompanjemang af okvädinsord, och mot pojkarnes och gardi- sternas ryggtaflor höjdes ej längre någon hotande kvast.
Jag tänkte i mitt stilla sinne, att » hof- fröken » tillföljd af det myckna damm, hon under årens lopp inandats, ryckts bort af galopperande lungsot, och i tankarne höll jag öfver den hädangångna följande paren- tation: Så har då den stackars fattiga vägsoper - skan slutat sin vandring, blifvit frigjord från stoftet och får hvila sig ifrån sitt ar- bete.
Flennes namn var okändt, hennes kall ringa och föraktadt, men samvetsgrant och plikttroget stod hon dock städse på sin post.
Och ehuru ingen skulle ha velat till- erkänna henne någon som helst ställning i samhället, var hon dock nödvändigare för detta än mången firad skönhet.
T y huru tilltygade skulle icke de erkända samhälls- medlemmarnes blanka fötter, de promene- rande fina damernas broderier och plisséer hafva blifvit, om ej vägsoperskan varit deras föregångare.
Och huru skulle ej den bildade människans ordnings- och skönhetssinne rå- kat i uppror vid åsynen af flottiga pappers- lappar, halmstrån, stickor och oändligt myc- ket annat skräp, om ej hennes skarpa öga
och dito kvast samt hennes hårda och smutsiga hand långt förut varit i verksam- het och gjort deras väg behaglig.
Och lik- väl tänkte nog ingen däruppå — och ännu mindre tänkte väl någon på att tacka hen- ne därför!
Men af en, som ser längre än till ytan, har hon kanske dock nu fått det erkännan- det: » Hvad hon kunde, det gjorde hon. » Med ett visst deltagande betraktade jag den gamle körsvennen, som nu mer fick gå ensam vid sin kärra och ensam fylla den.
Med bästa vilja i världen kunde jag likväl icke hos honom skönja ett spår af saknad eller sorg efter hans trogna följeslagerska; tvärtom såg gubben kryare, piggare och gladare ut än någonsin förr.
Jag höll äfven några små reflexioner öf- ver männens otacksamhet och öfver deras märkvärdiga förmåga att kunna glömma, men dem nedskrifver jag icke här.
Jag fick ju i alla f a l l — i hvad som rörde » sopgub- ben » åtminstone — snart återtaga dem.
Den härliga söndagsaftonen hade till Djur- gården lockat mycket folk och på » Stora vägen » vimlade det af åkande och prome- nerande, stora och små.
Från mitt fönster betraktade jag den fiffiga taflan, och mitt öga följde de från arbetsveckans id frigjor- da, hvilka alla skyndade ut att i Guds här- liga natur hämta vederkvickelse och hvila, vare sig de kommo en och en eller grupp- vis och parvis.
Men där kom till sist ett par, som ute- slutande för en stund tog min uppmärksam- het i anspråk.
Den lille krokryggige gub- ben med de släpande stegen igenkände jag genast, ehuru han nu ståtade i snygg sön- dagshabit och med skinande hvita » hals- don » — men kvinnan vid hans sida?
Var det en gengångerska?
Eller var det » hof- fröken » själf, som i lefvande måtto åter gick vid sin gamle kavaljers sida?
Ja, det var hon, men dock i en ny skepnad.
Den- na söndagsafton uppträdde min gamla be- kanta från » Stora vägen », min hypotes om galopperande lungsot till trots, frisk och kry i hel, rödrutig, garnerad kjol, svart som- markappa med frans omkring, hela, blanka- de kängor och en stor blomsterkvast i han- den.
Hufvudduken, bländande hvit och ut- sirad med en spets, omslöt det lilla torra, solbrända ansiktet, som sken af lycka och belåtenhet.
Jag stirrade och undrade öfver hela den- na metamorfos.
Men då paret kom midt framför mitt fönster, sträckte » fröken » upp vänstra handen och ryckte fram sitt huf- vudkläde ett tag och — på ringfingret glänste två släta ringar.
Gåtan var löst på samma gång som mi- na antaganden rörande » hoffrökens » känslor visade sig vara ohållbara.
Hon var j u så- ledes mäktig kärlek, den lilla smutsiga, arg- sinta gatsoperskan!
T y att det var denna känsla, som om- skapat hennes yttre, tryckt sin stämpel på hennes anlete, blomsterkvasten i hennes hand och ringarne på hennes finger, kunde icke betvinas, lika litet som att hon fått både eget bo och en hälft så öm.
Ej heller kunde man betvifla, att hon nog nu lika omsorgsfullt och väl sopar rent för sin egen dörr, som hon förr gjort det framför andras.
tillhör jag, såväl genom släktskap som vänskaps- förbindelser, den högre samhällsklassen.
Eme- dan jag är gammal, är jag mer oberoende af modets växlingar, som jag hvarken behöfver el- ler vill låta mig tyranniseras utaf, fast jag icke v. heller vill vara så klädd, att jag på något vis Med både tacksamhet och förundran har jag väcker uppmärksamhet, vare sig genom den ena tagit del af de uppsatser, som hittills förekom- eller andra ytterligheten.
mit i denna fråga.
Jag fäster största vikten vid, eller om jag så Vill nämna, att jag är man till en fru, som må säga, lägger mest an på mina underkläder, jag allt hitintills ansett vara både sparsam och förståndig.
Efter att ha läst de nämnda upp- och som jag vill vara rikt utrustad med sådana, satserna finner jag dock, att hon ej måtte vara har jag alltid, utom det gamla, 2:ne dussin nya någotdera — åtminstone ej i sin klädsel.
Af af hvarje sort, hvaraf det ena finare att begagna denna anledning blir det nu jag, som skall helt borta, och det andra något enklare i hvardags- och hållet beställa om hennes kläder och visa lag; men båda af l:a kvalité, sydda i prydliga, henne, att det går an att kläda sig billigt, men mig passande modeller och besatta med riktigt fina och goda broderier, som jag till detta än- på samma gång elegant.