Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förrän vi fortgå till betraktelsen af tyska vetenskapens inverkan uppå den europeiska bildningen i allmänhet och på tyska nationens isynnerhet, torde det ej vara ur vägen att kasta en blick på en dess inhemska fiende, censuren i Tyskland.
Såsom censuren nu är ordnad, härleder den sig från förbundsdagsbeslutet af d. 20 Sept. 1819, hvilket stadgar:
Att «skrifter, som utkomma i form af dagblad eller häftevis, äfvensom öfriga skrifter, som icke utgöra öfver tjugu tryckta ark», ej få utgifvas «utan vederbörande auktoriteters i hvarje stat vetskap och föregående tillåtelse.»
Derjemte borde å alla tryckskrifter utsättas förläggarens namn samt å tidningar och tidskrifter äfven redaktörens.
Detta beslut egde hvarje stat att på sätt lämpligt syntes bringa till verkställighet.
Men om någon förbundsstat ansåg sig förnärmad genom en uti annan förbundsstat utkommen skrift, så vore den sednare förbunden att befordra förläggaren eller författaren till ansvar.
Äfvenså eger förbundsförsamlingen rättighet att fordra hvarje densamma misshaglig skrifts undertryckande.
I de flesta tyska stater, i Würtemberg, Baden, Sachsen, Bayern, följes nu endast detta förbundsdagens beslut, delvis mot de gällande konstitutionernas uttryckliga lydelse.
Men i Preussen har man gått ett steg längre och underkastat hvarje tryckskrift censur.
Förordningen af den 18 Oktober 1819, som ursprungligen gällde för fem år, blef 1824 förnyad, för att ytterligare gälla tills annorlunda förordnades, samt har sednare blifvit riktad med åtskilliga tillägg och förklaringar.
Den innehåller i art.
II följande:
«Censuren skall icke hindra någon allvarlig och beskedlig (anständig, «bescheidene») undersökning af sanningen, eller pålägga skriftställarne otillbörligt tvång, eller hämma den fria omsättningen i bokhandeln.
Dess ändamål är att afstyra hvad som strider mot religionens sanningar, utan afseende på serskilda religionspartiers och af staten tolererade sekters läror, att undertrycka hvad som hånar moral och goda seder, att motarbeta religionssanningarnes fanatiska inmängande i politiken och derigenom uppkommande förvirring, samt slutligen att afvända hvad som förnärmar så väl preussiska statens som andra tyska förbundsstaters värdighet och säkerhet.
Hit höra alla teorier, som afse den monarkiska och i dessa stater gällande statsförfattningens oroande («Erschütterung»), hvarje förolämpning mot de regeringar, som stå i vänskapligt förhållande till preussiska staten, och mot personer, af hvilka de bestå; vidare allt, som syftar att uppväcka missnöje i preussiska staten och tyska förbundsstaterna, samt att uppreta emot de bestående statsförfattningarna; alla försök att inom eller utom landet stifta partier eller olagliga föreningar, eller att uti en gynnande dager framställa de i något land bestående partier, som arbeta på samhällsförfattningens omstörtande.»
Vidare förmår denna förordning: att utgifvare af tidningar eller tidskrifter böra ega vetenskaplig bildning samt i öfrigt vara väl qvalificerade, hvarföre dem åligger att förelägga vederbörande nödiga betyg och polis-attestater; att förläggaren till en bok straffas, om författaren icke namngifver sig; att de äfven ansvara för censurerad skrift, om innehållet varit så listigt, att censor ej kunnat förstå dess syftning, men eljest, om en sådan bok indrages, erhålla ersättning; att straffet är från 6 månaders till 2 års fästning.
Sakegaren betalar censuren för böcker med ungefär 12 sk. och för tidningar med 21 sk. rgs. per ark, äfven om skriften af censor ogillas.
Högsta myndigheten i censur-angelägenheter är «Ministerium des Innern», men politiska skrifter sortera specielt under utrikes-, teologiska under ekklesiastik-ministern, samt alla andra under polisdepartementet af inrikes ministerium.
Dessutom finnes ett «Ober-censur-collegium» i Berlin, som meddelar ministerium Oberpræsidii i hvarje provins förslag till censorer, med dessa kommunicerar ministeriella skrifvelser och för öfrigt vakar både öfver dem och utkomna skrifter, på hvilka vederbörlig minister göres uppmärksam, om de innehålla något tvetydigt.
Man finner att en censurförfattning, sådan som den anförda, lemnar tillfälle till de strängaste åtgärder och hvilket godtycke som helst hos censorerna.
Allt ankommer, såsom vid trycktvång öfverhufvud, uppå regeringens större eller mindre tolerans.
Att man i detta hänseende numera ej har stor tillit till den preussiska, derom vittna de flera skrifter öfver Preussens och Tysklands angelägenheter, hvilka preussiska författare låta trycka i Würtemberg, Baden och till en del i Hamburg och Sachsen.
Tidningslitteraturen och politiska ströskrifter äro de mest blottställda, och med dem står vanligen eländigt till i hela Tyskland.
Likaså är statsrätten en noga kringskuren vetenskap.
Men i teologien har omständigheternas makt redan medfört en snart sagdt fullkomlig tryckfrihet, kanske äfven af politik medgifven från regeringens sida, för att leda diskussionen från politiken.
Dock måste man medge, att äfven i sednare hänseende saker läsas, angående hvilka man förvånad frågar, huru de kunnat undgå censuren.
Skulle ej af enstaka fall i sednaste tider kunna slutas till en skärpt stränghet, isynnerhet i Preussen, så kunde icke med skäl klagas öfver tryckfrihetens beskaffenhet i de länder, som icke hafva konstitutionella former.
I de konstitutionella staterna kännes den också mest tryckande, och der höras förbannelser öfver censuren alla dagar, medan man i Preussen synes mera liknöjdt skicka sig i sitt öde.
Strindbergs-litteraturen och osedligheten bland skolungdomen
Med »Strindbergslitteraturen» menas i denna lilla skrift alla »Det unga Sveriges» litterära alster, hvilka till innehåll och tendens äro beslägtade med August Strindbergs »Giftas», »Tjensteqvinnans son» och »Jäsningstiden».
Hvarför just denna benämning för korthetens skull blifvit vald såsom ett sammanfattande slägtnamn på flera likartade litterära företeelser i bunden och obunden stil, torde icke behöfva förklaras.
Det är icke min mening att öka antalet af de vanliga recensionerna öfver dessa arbeten, för eller emot dem.
Min afsigt är att med deras egna ord visa deras egentliga innehåll, hvilket i tidningsrecensionerna icke kan framhållas med tillräcklig tydlighet, på samma gång jag blottar ett fruktansvärdt samhällsondt, som till stor del är den direkta eller indirekta frukten af denna litteratur.
Framför allt och egentligen åsyftar jag härmed föräldrars och uppfostrares samt äfven de styrandes väckelse.
Men jag hyser också den önskan, att mitt ord måtte träffa den ungdom, som behöfver träffas deraf.
Föranledd dertill både af Strindbergslitteraturens öppet uttalade osedliga idéer och af de frukter dessa idéer burit bland skolungdomen, går jag att blotta och vidröra förhållanden af den beskaffenhet, att en menniska skall vara bra långt bortkommen i inre råhet och sedligt förderf, om hon icke måste göra våld på sig för att öppet kunna nämna dem vid deras rätta namn och framdraga dem ur det mörker, hvari de hafva den smygande tillvaro, som sedlighetskänslan instinktmässigt skyr att röja.
Min sedlighetskänsla bjuder mig tiga, men mitt samvete förbjuder mig det.
Och mitt samvete förbjuder mig också att stanna vid sådana halfva uttalanden eller allmänt hållna resonnemanger, till hvilka man vanligen inskränker sig, om man någon gång höjer en varningens röst i denna sak.
Ty mitt förstånd säger mig och erfarenheten bestyrker, att med en sådan halfhet och försigtighet ingenting uträttas, när faran är stor.
Att ett öppet uttalande i en broschyr skulle medföra det ansvar, som alltid är förbundet med att kasta ut bland menniskorna frukter från kunskapens träd på godt och ondt, hvarigenom särskildt de oskyldiga barnen och de oskyldiga unga kunna äta sig döden, det är tyvärr i våra dagar en alldeles onödig farhåga, en förblindelse hos äldre, aktningsvärda menniskor, som, sjelfva i sitt inre främmande för det onda i tiden, aldrig kunna sätta sig in i huru allmänt det onda är utbredt och aldrig kunna förstå, att häremot ingenting annat hjelper än att gå bröstgänges till väga – såvida någonting hjelper.
Tack vare oblyga skriftställare och skriftställarinnor är vår tids ungdom i allmänhet fruktansvärdt underkunnig om det onda, om det orena och smutsiga.
Slutligen vill jag förklara, att jag, såvida jag finner det nödvändigt, är beredd på att icke låta denna broschyr vara mitt sista ord i ämnet.
Möjligheten att jag måste fortsätta, då jag en gång börjat, hade jag tagit med i beräkningen, när jag satte mig ned att skrifva.
Osedligheten bland skolungdomen.
I början af år 1885, således för två år sedan, skref jag, i samråd med andra lärare vid det läroverk jag tillhör, en artikel med samma syfte som denna broschyr.
Jag lemnade den till en Stockholms-tidning, hvars redaktion lofvade intaga den.
Men detta blef icke af.
Tidningen drog sig för att öppna sina spalter för en artikel med sådant innehåll.
Och dertill kunde den ju hafva sina skäl.
Jag nämner detta för att redan i början betona, att det visst icke är upptäckter från i går, som drifvit mig att nu fatta pennan.
När man lefver i den lugna tron, att allt är som det skall vara, och så det plötsligt visar sig, att man lefver i en illusion, då öfverrumplas man lätt af den menskliga svagheten, att öfverdrifva och att handla i öfverilning.
En och annan, hvilkens hjerta klappar lika varmt som mitt för skolungdomen, torde nog känna sig benägen för att i min broschyr se en produkt af denna menskliga svaghet.
För att minska den benägenheten, aftrycker jag nämnda tillämnade tidningsartikel, så mycket hellre som vi genom den genast föras in i den sak vi nu vilja behandla.
Till skolungdomens föräldrar och målsmän.
Skolväsendet står i våra dagar bland frågorna på dagordningen och upptar till stor del det allmänna intresset.
Mycken tid, mycken omtanke och stora summor offras för skolan.
Skolpalats byggas, undervisningsmaterielet är utsökt, fordringarna på lärares och lärarinnors insigter och undervisningsskicklighet skärpas.
Skolmöten hållas, skolkomitéer tillsättas och utgifva digra betänkanden.
Med gymnastik, luftvexlingsapparater, rationel fördelning af det intellektuela arbetet o. s. v. sörjer man för ungdomens helsa.
Denna omsorg och denna offervillighet för ungdomens bästa måste ju glädja alla ungdomens och fosterlandets vänner.
Men den, som är inne i våra skolförhållanden och ser verkligheten på nära håll, känner ibland på ett särskildt smärtsamt sätt, att något väsentligt fattas.
Den sitt kall älskande läraren, som med glädje och förhoppningar sköter sitt arbete, står ibland helt oväntadt framför förvillelser bland ungdomen, som förvandla hans glädje till sorg och hans förhoppningar till tvifvel, förvillelser, som kanske komma honom, åtminstone för ett ögonblick, att i det storartadt anlagda skolväsendet se endast ett glänsande skal kring en maskstungen kärna, se endast en stor »nutidslögn», för att använda ett uttryck lånadt från nutidsrealismens ordförråd.
Men är han af hjertat tillgifven sin uppgift som lärare och tror på sitt kall, så tror han också på ungdomen, och de mörka tankarne försvinna.
Då och då har en klagan försports om rådande osedlighet i våra skolor.
Men ämnet är lika ömtåligt, som det är gammalt.
Man drar sig helt naturligt af många skäl för att vidröra det och ännu mera för att taga itu med sjelfva saken.
När särskild anledning förefinnes, är det dock en pligt att tala och handla, och detta är isynnerhet religionslärarens pligt.
Derför har jag skrifvit denna uppsats.
Det tillkommer skolan att väcka föräldrars och målsmäns uppmärksamhet på ett ondt, som kanske är dem mycket nära utan att de ana det, ett ondt, som kan blifva deras barns andliga och kroppsliga ruin, om det ej i tid uppdagas och botas.
Osedligheten är tyvärr ingalunda sällsynt bland skolungdomen.
Jag syftar härmed närmast på den hemliga synd, som man kallat »ungdomens farligaste fiende», och som ofta blir den unges olycka för hela lifvet.
Men i våra skolor för gossar är bland lärjungarne äfven den gröfre osedlighet, som har sin härd i prostitutionens nästen, icke heller så sällsynt, som man kanske tror.
Den förra lasten bör enligt min mening betraktas och behandlas hufvudsakligen såsom en sjukdom, och båda nu antydda former af osedlighet bland skolungdomen hafva i de flesta fall, enligt min öfvertygelse, sin första upprinnelse i okunnighet och lättsinnigt oförstånd.
En sorgfällig aktgifvenhet på barn och ungdom, en sorgfällig vård för att förebygga detta onda, kärleksfulla varningar och råd äro härvidlag hvarje uppfostrares pligt.
Isynnerhet gäller detta ungdomens föräldrar och målsmän.
Skolan ensam kan i detta fall föga uträtta.
På hemmet hvilar största ansvaret.
Från hemmens sida sökes orsaken till ungdomens klenhet och sjuklighet ofta i ett öfveransträngande skolarbete.
Det är icke min mening att förneka, att öfveransträngning förekommer.
Men min fullkomliga öfvertygelse är, att det myckna talet om öfveransträngning i skolan oftast är ett kringgående af en verklighet, som rätteligen har ett helt annat namn, och som är ett samhällsondt i högsta grad, emedan den är grunden till en moralisk och kroppslig maskstungenhet hos ungdomen och sedermera blir grunden till maskstungna äktenskap och maskstungna familjeförhållanden.
Att tala om det påpekade ondas orsaker och botemedel var icke nu min mening.
Jag ville blott, såsom redan är sagdt, af förekommen anledning väcka uppmärksamheten på att det onda finnes i kanske större utsträckning, än man gerna vill tro.
I stället för att gå in på kapitlet om orsaker och botemedel tillåter jag mig anmäla tillvaron af en liten bok, med hvilken jag för en tid sedan gjorde bekantskap.
»Ungdomens sedliga uppfostran med hänsyn till könens inbördes förhållande» af D:r Elizabeth Blackwell.
Sigfrid Flodins Förlag.
Trots vissa longörer och tavtologier innehåller den mycket af värde för uppfostrare och lämpar sig äfven för att sättas i händerna på den mera vuxna ungdomen.
Samverkan mellan skolan och hemmet är ett önskningsmål, hvarom man mycket talat.
Men hvad har man gjort för dess uppnående?
Nästan intet.
Vi hafva läraresällskap af frivillig och privat natur, der skolans angelägenheter afhandlas af derför intresserade lärare.
Skulle icke sällskap kunna bildas, i hvilka lärare och lärarinnor stundom finge sammanträffa med fäder och mödrar för att gemensamt med dem öfverlägga om ungdomens uppfostran?
John Personne,
Är det möjligt, att det står så illa till? frågar säkerligen mången, förskräckt och tviflande på samma gång.
Ja, det är icke blott möjligt, utan det är en sorglig verklighet.
Den korta skildring, som i denna artikel blifvit gjord, är så långt ifrån öfverdrifven, att den istället med flit är hållen i så lindriga ordalag, som dess författare då ansåg sig kunna begagna utan att inför skriande fakta förfalla till ett vidrörande vid ytan, hvarigenom ingenting blir uttaladt.
I en tidningsartikel måste man af lätt begripliga skäl behandla sådana frågor med en försynthet i framställningssättet, som icke i samma grad fordras i en broschyr.
I en sådan har en författare fria händer, och af denna frihet känner jag mig, såsom jag i Förordet redan förklarat, för sakens skull manad att i det följande begagna mig.
Att en utbredd osedlighet smyger omkring i våra skolor är, såsom i artikeln nämndes, en ingalunda ny erfarenhet.
Ofta har detta hemska förhållande varit föremål för skolmäns och uppfostrares bekymmer.
Jag har framför mig ett par böcker, som erinra härom.
Den ena är »Gymnasial-Pädagogik» af den 1868 aflidne framstående pedagogen Karl Ludvig Roth; den andra är första årgången (1865) af »Pædagogisk Tidskrift», då utgifven af Lektor L. A. A. Aulin.
Den fruktansvärda utbredningen af onani eller sjelfbefläckelse i både goss- och flickskolor afhandlas här af tyska pedagoger på 1830-talet och af svenska på 1860-talet.
Detta samhällsonda, ty så må man väl med fullt skäl kalla det, var under det sistnämnda årtiondet föremål för mycken uppmärksamhet hos oss.
1862 utkom en svensk öfversättning af Kapffs »Warnung eines Jugendfreundes vor dem gefährlichsten Jugendfeind», hvilken utförligt anmäldes i tidningen Wäktaren.
1865 diskuterades frågan i Stockholms läraresällskap, af hvilken diskussion ett referat intogs i Pædagogisk Tidskrift, och 1867 utgaf Lektor P. Waldenström i samma ämne »Om ungdomens farligaste fiende».
Nog har man alltså fäst uppmärksamheten på detta onda, talat och skrifvit derom och äfven gjort åtskilligt till dess förebyggande.
Men saken har dock ingalunda uppmärksammats så, som den bort, och framför allt har man på långt när icke gjort hvad man varit skyldig att göra.
Att närmare ingå på detta ämne, att tala om orsakerna, följderna och botemedlen är icke nu min uppgift.
Jag tror, att hvad som behöft och kunnat sägas om allt detta redan är sagdt och finns tillgängligt för hvar och en, som kan läsa.
Men handling är just hvad som behöfs, ty det onda anställer sina härjningar bland ungdom af båda könen i samma förfärande utsträckning som förut, om icke i ännu värre.
Detta behöfver sägas.
Det är emellertid icke utbredningen i våra skolor af den nu vidrörda formen af osedlighet, som föranledt mig att sända ut denna skrift, utan den bland skolgossarne vida mer än man kan ana förekommande gröfre formen af otuktslasten, samlif med prostituerade qvinnor.
Det var upptäckter i den vägen, som för två år sedan föranledde mig att skrifva den tidningsartikel, hvilken icke förr än nu blifvit offentliggjord i denna broschyr, som skrifves just med anledning af nyligen gjorda upptäckter utaf samma slag.
Det ser ut som om skolans målsmän ansett denna ännu hemskare form af otuktslasten till den grad vara ett undantagsförhållande bland skolgossar, att förekomsten af densamma bland skolans lärjungar hvarken bort eller behöft dragas under någon pedagogisk diskussion.
Och till detta antagande torde man också, dess bättre, hafva haft grundad anledning.
Att sedliga förvillelser af sådant slag äfven sedan långt tillbaka förekommit bland skolungdom är ju ett oförnekligt faktum.
Men jag är öfvertygad om att skolans målsmän förut haft rätt, då de betraktat sådana förvillelser såsom mera sällsynta undantag.
Nu åter befinna vi oss på den punkt, att dessa män, om de vilja se verkligheten i ansigtet och göra sin pligt, måste upptaga till behandling såsom skolfråga det faktum, att skolgossar lefva i otukt med prostituerade qvinnor.
Såsom en skolans angelägenhet bör detta förhållande betraktas och behandlas af samma skäl som förekomsten af onani bland skolungdomen så blifvit behandlad.
Af kamrater i skolan blir den oskyldige skolgossen införd i i lasten, genom kamratumgänget i skolan sprides lasten bland skolungdomen.
Skolan kan på det sättet blifva de ungas förderf, om skolans lärare och styresmän ej göra sin pligt.
Blunda de för saken, söka de öfverskyla den för att skolans anseende och deras eget ej skall lida, eller nöja de sig med att från läroverket i tysthet aflägsna de lärjungar, som blifvit ertappade eller öfverbevisade, ehuru det onda visar sig vara ett utbredt ondt med djupa rötter, då äro de pligtförgätne.
Man behöfver icke anse uppfostran vara skolans mål, icke anse skolans lärare såsom uppfostrare för att af skolan fordra, att hon gör hvad hon kan, för att hennes lärjungar inom hennes murar skola vara skyddade mot förförelse.
Men hyser man om skolan, såsom ännu åtminstone är förhållandet hos oss, den enda riktiga åsigten, att hennes mål är uppfostran och icke blott ett förståndsmeddelande af kunskaper, då har man rättighet att af henne fordra mer i sedligt hänseende än skydd för lärjungarna mot osedlighet.
Då hvilar på henne det dryga ansvaret att göra hvad i hennes förmåga står för att leda hvarje lärjunge in på sedlighetens och tuktighetens väg, och hon bör då också utan alla konsiderationer söka nedbryta hvarje hinder för möjligheten att uppfylla denna ansvarsfulla pligt.
Dock, om skolans pligt och ansvar må härmed vara nog taladt för denna gång.
Det är icke till skolans män jag nu vänder mig.
Vill en lärare meddela sig med sina kamrater och ställa en uppmaning till dem om ett kraftigt bekämpande af ett ondt, som rör skolan, bära genare vägar till det målet, än den, på hvilken jag nu slagit in.
Nej, såsom jag redan har sagt, till ungdomens föräldrar och målsmän och till alla utom skolan, hvilka ömma för skolans ungdom men som jag ej på annat sätt kan träffa, vänder jag mig nu just i min egenskap af lärare.
Med hvad jag yttrat om skolans pligt och ansvar har jag endast velat motivera det steg jag tagit.
Att ett sådant steg tages endast i yttersta nödfall, bör hvar och en begripa.
Och derför kunde jag kanske slippa att om sjelfva osedligheten säga mer än hvad som blifvit sagdt.
Det borde vara nog, att en lärare på detta sätt träder fram och säger:
Så sorgligt står det till bland ungdomen; men utan hemmets och samhällets verksamma och kraftiga bemödanden förmår skolan ensam intet.
Men härmed vore dock helt säkert för litet sagdt och ingenting vunnet.
Det är nu en gång så, att man allvarsamt stannar endast framför handgripliga fakta – om man stannar alls.
Utan att gå in i detaljer och utan att nämna några namn vill jag derför beröra verkligheten på annat sätt än med påståendet, att den existerar.
Jag tar då till utgångspunkt bemötandet af tviflares invändningar.
Från ett håll får man höra: »Min son måste alltid göra reda för hvart han går på eftermiddagarne och skall alltid vara hemma före aftonmåltiden, så nog kan jag vara lugn för honom och hans umgängen.»
En annan målsman upplyser: »Mina barn få aldrig annat än i sina föräldrars sällskap vara ute längre än till kl. 9 på qvällen, så jag har ingenting att frukta för mina barn.»
Sådana invändningar äro mycket vanliga och jag vill äfven antaga, att de äro grundade på fakta i så måtto, att dessa förståndiga regler för ungdomen, att vara hemma vid en bestämd tid, verkligen efterlefvas.
Ja, jag vill till och med tro, att de äro gällande för de flesta skolgossar, som kunna sägas hafva föräldravård.
Men tyvärr, det hjelper så litet.
Erfarenheten visar, att man derför långt ifrån har anledning eller rättighet »att vara lugn» och »ingenting frukta».
De qvinnor, som äro lastens offer och verktyg äro färdiga till sin afskyvärda handtering hvilken tid på dagen som helst.
Och jag vet genom skolgossars egen bekännelse, att de icke blott användt den tid på eftermiddagarne, då det varit dem tillåtet att vistas utom hemmet, utan till och med frukostlofvet kl. 11–1, till besök i lastens boningar.
Ja, för att visa, hur litet betryggande dylik försigtighet från hemmens sida kan vara och tillika hur djupt sjunken en del af våra skolynglingar är, vill jag från min erfarenhet nämna ett fall, som förekom för två år sedan.
En sextonårig gosse i sjette klassen hade genom sin ofta upprepade frånvaro från skolan, sitt förstörda utseende och sitt slarfviga skolarbete länge ådragit sig sina lärares misstänksamma uppmärksamhet.
Men som inga bevis mot honom funnos, måste hans lärare tills vidare stanna vid blotta misstanken.
Hvarje frånvaro från skolan måste betraktas såsom loflig, enär han alltid presterade intyg från sin far om giltigt förfall.
Emellertid förvandlade en tillfällighet, som man säger, misstankarne till öfvertygelse.
Förhör anstäldes; hans far, en högre embetsman, var närvarande, i början högeligen indignerad öfver att hans son blef så misskänd, ty om dennes oskuld var han öfvertygad.
Gossen nekade fräckt, och fadern tog honom i försvar; han upplyste, att sonen till och med delade sofrum med honom, för att han så mycket säkrare skulle kunna hafva sitt barn under sina ögon.
Det många dagar räckande förhöret slutade dock med fullkomlig öfverbevisning, och den nu djupt krossade fadern måste böja sig för den hårda verkligheten, att hans son befanns vara icke blott i hög grad sjunken i liderlighet och derjemte ingalunda främmande för dryckenskapens last, utan också en tjuf, som bestulit sin far för att få medel till sina utsväfningar.
Den genomförderfvade sonen hade förstått att på alla upptänkliga vis gäcka sin fars vaksamhet och bedraga honom.
Man har svårt att tro på möjligheten, att en sextonåring, som vuxit upp i ett jemförelsevis godt hem, kan vara så avancerad i det onda.
Men man misstar sig fullständigt, om man invaggar sig i den säkerheten, att detta fall var ett enstaka undantagsfall.