Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Behofvet af lag mot detta brott har visat sig uti svärmareförsamlingarnes företag att vid sina oloflig» sammankomster låta både barndop och den h. nattvardens utdelande förrättas af dertill obehöriga personer.
Om häruti onekligen ligger ett sakramentens vanhelgande; så böra väl de personer, som dervid göra presttjenst, icke undgå ansvar; och deras brottslighet lärer väl icke kunna anses ringare, än den, hvartill man gör sig skyldig genom att förrätta vigsel, utan att vara prest.
Men detta missbruk af prestembetet bestraffas i Giftermålsbalken, äfven, om giftermålet är tillåtet, med arbete vid Konungens slott eller fäste i minst tre år.
Nu mera torde dock lindrigare bestraffning vara tillräcklig, och således ej mer än ett halft års fängelse böra föreslås; (hvartill äfven straffet för lekman, som förrättar vigsel, skulle kunna nedsättas, när vigseln sker imellan personer, hvilkas äktenskap är lofligt).
De, som deltaga i lörgripelsen mot sakramentens helgd, vare sig genom anammande af nattvard eller dopets användande på sina barn, torde lämpligen kunna straffas med penningeböter, högst femtio riksdaler.
Jag kan icke sluta behandlingen af detta ämne, utan att upptaga en för svenska statsförfattningen vigtig betraktelse.
Kyrkans enhet har för denna statsförfattning en särskild vigt.
Då, enligt vår bekännelse, ingen ting annat än Christi lära utgör normen för kyrkans tro, och tillgifvenheten för denna kyrka således icke behöfver lästa sig vid något efteråt af menniskor påfunnet föreställningssätt; kan också ingen ting annat än en afvikelse tran Christi lära rätteligen kallas ett affall från vår kyrkas tro.
Det är väl icke tillåtet att uti den offentliga undervisningen inom församlingen för någon del afvika från de vedertagna läroböckerna (symbola); men vi behöfve också icke göra oss förebråelser öfver derifrån skiljaktiga begrepp, så länge begreppen sammanstämma med en sann öfvertygelse oin sjelfva trosnormens innehåll.
Och vi kunne, under denna förutsättning, ej blott med fredadt samvete nyttja salighetsmedel) med församlingen, undervisa våra barn i vår tro, i enskilda samtal fritt yttra våra tankar, utan det är oss äfven obetaget att i allmänt tryck, eller såsom deltagande i lagstiftningen, arbeta för afhjelpande af de brister, vi tro oss hafva upptäckt i läroböckerna, för att vinna en alltmer fullkomlig öfverensstämmelse med den gudomliga normen i de heliga skrifterna
För affall kunne vi aldrig straffas, utan att hafva förnekat sanningen af det heliga Ord, hvilket ensamt i läroböckerna erkännes för ofelbart — allt under förbehåll att icke hafva väckt lörargelse genom att offentligen »träda till en villfarande lära» (M. b. 1:3) eller i lörsamlingen såsom lärare eller eljest förkunna meningar, som afvika från de vedertagna symbolerna.
Verkligt skäl att för samvetstvång öfvergifva en sådan kyrka äger endast den, sorn förnekar christendomen.
Till hvilken annan kyrka en hennes medlem må öfvergå; så kan han åtminstone icke föregifva, att han der finner christendomen mera rent uppfattad, mindre uppblandad med menniskolära, än han här i evangelisk-lutherska församlingen bekännes; och större samvetsfrihet medgifver honom visserligen aldrig någon christen bekännelse.
Vi böre då ej heller anklagas för ofördragsamhet, om vi bestride, att af staten någon annan religion bör erkännas eller förenas med oinskränkta politiska rättigheter.
En sådan gräns för religionsfriheten synes mig böra bibehållas, ej blott för kyrkans skull, hvarom redan är tält, utan ock för svenska statsförfattningens skull, hvars egna beskaffenhet i detta afseende utgör en af dess stora förtjenster.
Det är denna min öfvertygelse, som återstår att redovisa.
Presterskapet är, enligt denna statsförfattning, ett riksstånd, hvilket ej torde kunna fortfara längre, än statskyrkans enhet bibehålles.
Komme flera än en trosbekännelse att blifva erkända såsom lika berättigade; så skulle inom hvarje territorialförsamling, der liera religioner blefve rådande och prester af hvarje särskild bekännelse anställdes, tvist kunna uppstå, hvilkendera af dessa prester borde åtnjuta de presterskapet tillhörande valrätt och valbarhet till riksdagsman.
Men för Presteståndets bibehållande och för bevakande af det interesse, detsamma representerar, synes det angeläget att undvika en rivalitet af denna beskaffenhet; och ej ens en säker beräkning af ledamöter, som tillhörde hvarje kyrka, — af hvilken beräkning företrädet presterna imellan förmodligen komme att bero — skulle kunna — 80 — äga rum, derest öfvergången från den ena till den andra sanktionerade kyrkan stöde alltjemt öppen.
Det interesse för religionens bibehållande, som genom deltagandet i lagstiftningen Presteståndet åligger att bevaka, blefve på detta sätt obestämdt, då plviraliteten i Ståndet ömsom kunde tillkomma den ena, ömsom den andra kyrkans presterskap.
Så vida, i följd af dessa förhållanden, frågan handlar om
Presteståndets tillvarelse eller upplösande i egenskap af Riksförsamlingens beståndsdel; bör således uppmärksamheten fästas på detta Stånds betydelse och ändamål i sådan egenskap.
Presteståndet representerar ingen materiell del af s\enska folket, men utgör icke desto mindre en oumbärlig beståndsdel af det svenska, och troligen af hvarje annat folks representation, der christendomen bekännes.
Under denna trosbekännelse är folkets undervisande i religionen en befattning af så stor vigt, att den ej må besörjas af andra, än som dels styras af dem, hvilka innehafva högsta graden af den i samhället befintliga vetenskapliga bildning, och dels sjelfve innehafva densamma.
En viss åt dessa förtrodd hierarkisk inflytelse (för att ej säga makt) — eller ock vidskepelse och svärmeri lösgifna bland folket — äro säkerligen de alternatifver, imellan hvilka det christna samhället äger att välja.
Ty ofelbart förfaller folket i vidskeplig förvillelse, och blir en lekboll för demagogiska svärmare, om ingen autoritet finnes för en renlärig tro — jag säger icke en tvingande, på ofelbarhet pockande — en sådan gifves i vår kyrka icke — men en trovärdig autoritet för dem, sorn begära att i sin tro upplysas.
Så länge folket behöfver denna ledande myndighet, är det af yttersta vigt, att en sådan icke råkar i obehöriga händer; och den enda möjliga garanti häremot består deruti, att autoriteten finnes förenad med högsta upplysningen inom samhället.
Presteståndet, så organiseradt som det i svenska kyrkan finnes, innehåller denna garanti, både att folkets tro och dess religionsundervisning skola utgå från en sådan grad af upplysning, och att de icke skola falla i demagogers händer.
Så länge denna organisation fortfar, är Presteståndet införlifvadt med samhället, och skulle motarbeta sin egen fördel, om det ej sökte hindra folkets fanatiserande.
Den hierarkiska makt, som Ståndet kan vinna, låter icke missbruka sig till folkets uppviglande, utan att Ståndet skulle se sig sjelft jemte samhället hotadt.
Upphörde deremot Presteståndets förbindelse med samhället; så lunne det sig i förhållanden, hvaraf man sett presterskapet begagna sig för att vinna en hierarkisk makt, byggd på folkets okunnighet och vidskepelse, oberoende af samhället och för samhällsordningen vådlig.
Genom sitt veto i grundlagsfrågor äger Presteståndet i sin makt att bibehålla trosbekännelsen, så vidt den uti grundlag är sanktionerad — icke att utan Medständers och Konung» bifall förändra den.
Man lärer kunna påräkna, att detta Stånd icke förhastar sig i bekännelsens afskaffande.
När åter frågor uppkomma orri dess rätta förstånd eller sådana ändringar, om hvilka Konung och Ständer tillhörer att i allmän kyrkolag besluta; vore det väl icke helsosamt, att så beskaffade frågor kunde afgöras utan öfverläggning hos ett prestestånd och utan dess deltagande i beslutet, d. v. s utan att deras mening yttrades, som äro skyldige att bäst känna både sjelfva frågornes föremål och alla de förhållanden, hvarpå desamma hafva inflytande.
Det vore, vid dessa tillfällen, säkerligen icke önskansvärdt att hafva en riksförsamling, der det blefve en tillfällighet, om någon enda medlem funnes, som ägde grundlig insigt i öfverläggningsämnet eller skyldighet att äga den.
Ämnet är dock ofelbart ett af de vigtigaste, äfven såsom politiskt betraktadt, ett af dein, på hvilka samhällets lugn och välfärd mest hvilar.
En så stor hierarkisk makt, som här blifvit tecknad, men ej större, är i Sverige genom Presteståndet gällande.
Mot en större och en farligare är fäderneslandet fredadt, så länge dess grundlagar bestå.
Intet egenmyndigt prestvälde står tillsammans med upplysningen och friheten; men ett lagbundet, inom sina behöriga gränser inskränkt, är den enda och rätta motvigten ej blott emot en ultramontan hierarki, utan ock emot det icke mindre fruktansvärda välde, som den inhemska fanatismen inkräktar, när han bemäktigar sig en vidskeplig folkmassa, förledd af sjelf kallade predikanter, de der erkänna (ifver sig ingen ecklesiastik myndighet. — 81 — dighet.
Utan tvifvel är den en vis inrättning, denna reformationens gamla kyrkoförfattning, hvarigenom i vårt land ej blott papismens laglösa hierarki är afskaffad, utan ock Presteståndet fått sig försäkrade så vigtiga fördelar, att kyrkans bestånd är presterskapets högsta angelägenhet.
Derföre frestas väre prester lika litet att affalla till papismen, som att blifva politiska folkledare, såsom deremot skulle ske, i läll de ägde inga egna fördelar fästade vid statens.
Här i landet visar sig presterlig fanatism icke annorlunda, än hos en och annan s. k. läsareprest, som dock hvarken angriper Presteståndets myndighet eller statens lugn, utan endast använder (oftast för egennyttiga ändamål) en rent religiöst vidskeplig hänförelse.
Men i stället för en sådan, öfver skrämda och blödiga sinnen stundom ganska mäktig religiös rörelse, skulle komma att förete sig en blandad, i hvilken religionen vöre endast vehiklet för politiska ränkor, i fall politik blefve ämne för de fanatiserande predikningarna, såsom händelsen vore, om platser i nationalrepresentationen komme att utgöra föremål för läsarepresternes förhoppningar.
Detta åter vore, hvad sorn skulle inträffa derigenom, att representanterne utsåges medelst allmänna val, och predikanterne således blefve valbare till allmogens ombud i riksförsamlingen.
Hittills hafva deras röstvärfningar kunnat användas blott till lediga prestsvsslors erhållande; och framgången deraf har ej sällan visat, hvad den religiösa fanatismen ensam förmått, utan tillblandning af politik.
Det är icke svårt att föreställa sig, hvilken ny kraft de röstvärfningar skulle vinna, i hvilka svärmeriets falt blefve religiöst-politiskt, med så mycket jordiska passioner inblandade i vidskepelsen.
Det lärer vara af sådana skäl, sorn man i England uteslutit prester från valbarhet till Parlamentet.
I en folkrepresentation synas prester icke lämpligen annorlunda kunna inkomma, än dels genom val inom presterskapet och dels genom sjelfskrifvenhet (i kraft af sjelfva einbetet).
Det är på detta sätt, som Presteståndet i Sverige äger del i representationen, och bevakar en folkets angelägenhet af största vigt, så länge religionens förening med upplysningen erkännes för en af folkets stora angelägenheter.
För uppfyllande af en sådan bestämmelse har det funnits nödigt att vid samhällets interesse fästa presterskapet genom lämplig aflöning samt så inrätta dess organisation, att det sättes i nödvändighet att tillegna sig icke blott nödtorftig religionskunskap, utan tidehvarfvets högsta vetenskapliga framsteg i allmänhet.
Uti kyrkans fördelaktigaste embeten skulle nedläggas belöningen för sådana framsteg, och religionsvården såmedelst oskiljaktigt förknippas med all tidehvarfvets upplysning.
Onekligen ett ganska jordiskt, alldeles materielt medel till befrämjande af det mest andliga ändamål; men hvilka andra medel finnas väl att för ändamålet välja?
Hvad som på jorden skall lefva och verka, mäste i allmänhet med jordiska medel närås.
Att underhålla ett presterskap lör bästa möjliga pris, är ett problem, sorn icke lärer kunna lösas med bibehållande af en för samhället önskansvärd kyrkoordning.
Och försöktes denna lösning under tillvarelsen af någon politisk eller religiös frihet; så skulle den desto hastigare medföra kyrkans söndring från samhället, vare sig att kyrkan folie i egna inhemska folkledares händer, eller att den blefve ett rof för främmande hierarki.
Bättre synes då vara att genom biskopsstift och goda pastorater, för hvilkas erhållande högre vetenskaplig bildning är ett vilkor, fästa upplysningen vid kyrkans angelägenheter.
Så har svenska kyrkoförfattningen blifvit organiserad, i sammanhang med de vetenskapliga undervisningsverken, utgångna från den grundtanken, att de i främsta rummet hade att sörja för kyrkans behof, och att detta var det högsta för samhället.
Mig har denna inrättning, jag bekänner det, förekommit likasom anlagd under en högre ledning, än tidehvarfvets medvetande, i hvilket det skedde.
Jag har derföre vågat kalla den en vis inrättning, och betraktar den såsom ett hufvudmoment i detta politiska system, hvilket hittills skyddat fäderneslandets frihet och upplysning och hvars bestånd och utbildande är föremålet lör min högsta förhoppning.
Att förstöra denna, kanhända i sitt slag enda kyrkoförfattning, afskaffa biskopsembetena, sönderstycka alla de pastorater, hvilkas inkomster öfverstiga en prestmans nödtorftiga R.
Just■ Ombudsm.
Einb.-BeräUelse för år 1852.
H bergning, vore visserligen vägen både till befrämjande af religionsfrihetens förespråkares önskan orh till undervisningsverkens efterlängtade emancipation från prostväldet; men det vöre också vägen till kyrkans emancipation — från lärdomen, från upplysningen, sådan vetcnskaperne äga den.
Sedermera måste det blifva lättare, ömsom att för svärmares läror och förehafvanden vinna anhängare bland presterskapet, och ömsom att hos prester träffa förföljelseanda mot olika tänkande, i stället för det upplysta och fördragsama nit, som röjt sig under den senare tidens sekteriska oväsende.
Detta allt kan icke inträffa, så länge ett prestestånd tinnes, sådant det svenska är j denna stund.
Huruvida ett sådant kan blifva farligt; om från detsamma mycket andligt förtryck är att befara; om det velat och förmått hindra allmän upplysning och tankefrihet; om, med ett ord, det utöfvar någon förderflig inflytelse, i hvilken rigtning som helst — det allt är hos oss kändt af långlig erfarenhet; och deraf skräines man svårligen, i fall man om sakernes skick vet något mer, än huru partianhängare vilja hafva dem betraktade för gifna alsigters framgång.
Hvad som deremot skulle bända, i en mer eller mindre aflägsen framtid, i fall man upphäfde Presteståndet, och framför allt i fall man gjorde prestmän valbara vid allmänna folkval, har ingen ännu här sett; men mindre kan väl icke skäligen derom sägas, än att våda är i företaget.
Man gör mig utan tvifvel det inkast, att i andra länder, hvilka icke äga våra inrättningar, så vådliga verkningar dock icke alltid visat sig af de religiösa svärmerierna, hvarom rätteligen endast fråga nu är.
Man har i våra dagar väl sett folkrörelser; men de hafva kommit från andra orsaker, och det är falskt att i allmänhet påbörda tidehvarfvet en så stor benägenhet för religiös hänförelse o. s. v. — Jag tror dock icke, att tidehvarfvets särskilda benägenhet är, hvad som härvid väsendtligen bör tagas i betraktande.
Man stiftar ju icke lagar för dagen Om de rörelser lyckligtvis här uteblifva, hvilka hos andra folk uppkommit från lössläppande af blott materiella förförelser; om således samhället bär förblifver lugnt för politiska oroligheter; så är derigenom dock endast den orsak overksam, för hvilken hos andra folk i våra dagar religiösa oroligheter uteblifvit.
Allt tyckes deremot i vårt land visa, det sådana oroligheter när som helst äro färdiga att utbryta.
Jag har sagt min tanka i ett ämne, som visserligen har sina stora betänkligheter, och der det kanhända är lika svårt att besluta sig till handling, som att overksam afbida den utgång af händelserna, hvarmed framtiden hotas.
Efter mycken tvekan har jag stadgat min tanka härom; men sedan detta skett, har jag ej kunnat tveka om min pligt att, så vidt på mig ankommer, bringa den stora frågan i öfvervägande.
Med hela vigten af sina stora fördelar, må dock Svenska kyrkan visserligen icke fägna sig att äga all den trygghet för sitt bestånd, som henne i egenskap af mensklig inrättning kan tillfalla.
Ty icke i annan mån får sådan trygghet af någon kyrka påräknas, än som hon löser det stora problem, hvari hennes bestämmelse ligger.
En läst och regelbunden kyrkoförfattning, utan intrång i samvetsfriheten — den sanna religionsfriheten, hvilken lik all annan frihet fÖrspilles genom oordningarna och endast genom ordning kan skyddas — är detta stora problem, hvilket ej annorlunda låter sig lösas, än genom en fortgående, en aldrig afstadnande reformation.
Kyrkan får ej mer än samhället betrakta sig såsom en gång för alla fulländad.
Vill hon bestå; så måste hon underkasta sig en aldrig hvilande granskning och antaga de förbättringar, som derifrån utgå.
Att tillegna sig allt hvad christligt hon ännu saknar, och frånskilja sig, hvad ochristligt sorn ännu hos henne kan finnas, är sättet att alltjemt förvärfva både frihet och fasthet.
Uppysningen skall ej upphöra att forska i kyrkans lära och i hennes författning; och kyrkan skall deraf draga samma fiifdel, sorn samhället genom upplysningen tillskyndas. l)et är genom friheten att tänka och yttra sin tanka, icke genom frihet att på hvarje sätt göra den gällande hos den största möjliga folkmassa, som odlingens ljus tändes och lefver i samhället; och det kan ej vara genom andra medel, som det lefver i församlingen.
Endast på denna väg, men icke genom fritt fortgående offentliga slitningar imellan religionspartier och deras meningar, kan utbildas en ljus och lefvande kyrka, der friheten njuter enahanda fördelar. — 83 — sorn det fria och lagbundna borgerliga samhället.
Ett sådant hvarken bygges eller bibehallcs genom idel utsväfningar af lösgifna krafter; och lika litet bygges eller vidmakthålla på detta sätt en kyrka.
Men också, om tankans och forskningens fria utöfning i någondera blifver ofruktbar, om intet bruk till ständig förbättring göres af deri vinst, upplysningen samlar, kari inför henne hvarken kyrka eller samhälle bestå.
Jag har häraf ej kunnat komma till annan slutföljd, än att verksamhet ar af noden, och att lära i dröjsmålet kari vara för hand, innan man det väntar.
Stockholm i Januari 1853. S. L THEO REKI .V. »4.
Fröman RIKETS HÖGLOFLIGE STÄNDERS JUSTITIÄ-OM BUDSMANS Be rättelse TILL IIIHSDAGEI ÄR 1853, al följd af Berättelse från Trychfrihets-1å.ommittéen.
STOCKHOLM, 1853. p. A. NORSTEDT & SÖNER, Kongl. Boktryckare.
■ I Zf $ 'J I INNEHÅLL. sid.
Om penningar och effekter, som med häktade personer anhållas — Om omedelbar förvandling af ådömda böter — Om tillämpning af 1810 års Kongl. Förordning angående mildring i straffet för lägrad qvinna ... 3.
Om straffsystemet i allmänhet och särdeles fängelset vid Vatten och bröd — Emot missbruk af Tryckfriheten — Om Opinionsnämnden 4.
Om arbetets organisation vid jordbruket .
— Om gentalan utan genstämning — Om skogarnes tillstånd och skogslagstiftning
— Om sammanläggning af prygelstraff och böter 7.
Om straffet för innchafvande af dyrk — Om ådömande af tukthusstraff enligt Kongl. Brefvet den 4 Febr. 1700 — Motions väckande uti dessa samt de i föregående berättelser efter sista Riksdag upptagna Iagreformsfrågor 8.
Bfhde i Elfsborgs län för verkställande af förvandlingsstraff utöfver högsta kroppsplikt ... 10. 4) Borgmästaren i Westervik för vägrad handräckning till verkställighet af ett skuldfordringsutslag . 11. 5) Ledamöter af Stockholms Rådstufvurätt för Vägran att å sjukhus afhöra ett sjukt vittne ... 12. G) Häradshöfdingen N. C.
Claesson för upptagande af en icke instämd talan (forts, från 1851 års berättelse) 13. 7) K.
Bfhde i Calmar län för underlätet besvarande af 3:ne skrifvelser 17. 11) En tillförordnad Ordförande i Kinnefjerdings Häradsrätt för origtig förvandling af böter ... — 12) Kämnersrättcns i Calmar
Ordförande för dröjsmål med aflemnande af ransakning öfver en häktad person 18. 13) Karantänsbefälhafvaren vid Slitö för olaga spärrning af ett hus vid lägenheten Lenna (forts, från 1851 års berättelse) 14) Rådstugurätten i Gefle för vägradt upptagande af angifvelse om fylleri 19* 15) Borgmästaren i Westervik för ofullständiga domböcker samt Ordföranden i Kämnersrätten der städes för försummadt aflemnande af en ransakning med häktad person 20.
16) Domhafvanden i Edsbergs och Lekebergs m. fl. härader för vägran att ordna häradernes arkifver (forts, från sista berättelsen) 22. 17) Kämnersrättcns i Malmö Ordförande för dröjsmål med aflemnande af ransakning öfver en häktad person — 18) Domhafvanden i Marks härad för häktade personers lösgifvande, efter det de blifvit sakfällde, men innan de undergått straff — Om bysättning för löpande förskrifning, ställd på längre förfallotid än tolf månader 23. sid.
Om rälta beloppet af en förhöjning i Konsulstaxan för Svenska och Norrska Generalkonsuln i Åbo (forts, från sista berätt.) 26.
Om det af Justitiä-Borgmästaren i Göteborg utöfvade befäl öfver der varande Stadssoldater (forts, från sista berätt.) — Om Kongl. Svea Hofrätts arkif (forts, från 1849 års berätt.) — Bemärkelsen af hvad lagen kallar medgift eller hemföljd 27.
Huru bör i ansökan om inteckning fastigheten, som skall intecknas, vara uppgifven?
Och är fastighet såld, innan salubref är utfärdadt?
. . ,. 29.
Kan en fordringsägare i konkurs genom öfriga borgenärers beslut förmenas att utsöka gäldenärens fordringar? 36.
Skall en ansökan om inteckning pröfvas i det skick, den vid ansökningens ingifvande befanns, och kan sökanden icke utan förnyad ansökning njuta till godo en för honom före sakens afgörande uppkommen fördel? 37.
Ytterligare anmärkningar i frågan, huruvida fastighetsköp må anses afslutadt, innan salubref är utgifvet — Om de s. k.
Ständers underdåniga skrifvelser och i anledning deraf vidtagna åtgärder 53.
Sid. 11 rad. 6 står: kommer; bör vara: komme » 16 » 26 » K. Bfhdes » » K.
Uti Berättelsen för år 1852 n 1 rad. 6 nedifrån står: 24), som bör utgå.
Till Rikets Ilo lil o 11.
Silander.
Sedan jag för åren 1851 och 1852 i ldreskrifven ordning utgifvit särskilda embetsberättelser; återstår nu att för den derefter förflutna tiden fortsätta redovisningen af det uppdrag, sorn jag vid sista Riksdag emottog, att vara Rikets Höglofl.
Då jag företager denna fortsättning, har jag att börja med den anmälan, att jag för denna gången icke medhunnit något ytterligare försök i den ena af de hufvudafdelningar, som utgöra embetets verkningskrets, eller Lagreformen.
Men hvad som icke lar underlåtas, så vida jag ej bör anse mitt arbete i denna väg alldeles fruktlöst, är att ur de til! sista Riksdag aflemnade berättelser här upptaga en sammandragen öfversigt af de särskilda, ännu icke afgjorda ämnen, på Hvilka detta arbete blifvit användt; så att, i händelse något afseende skulle kunna fästas på de behof af förbättringar, jag sökt ådagalägga, anvisning ej må saknas på de undersökningar, berättelserne derom innehålla. f< St.
Emb.-Berältelse för år 1853.
1 Uti 1848 års berättelse förekommer den iakttagelsen, (sid. 29) att sedan genom K. Förordn. den 18 Dec. 1823 »blifvit tillåtet att vid utskrifning af Underrätts dombok, som till Hofrätten insändes, utesluta undersökningar i alla brottmål, samt endast utskrifva en kort rubrik jemte utslaget, häraf pa ett och annat ställe visat sig den verkan, att fullständiga protokoller ej blifvit uppsatta i andra brottmål, än der parterne, för talans fullföljande i högre rätt, begärt deras utlemnande.