Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma slutkonst kunde ju derföre användas på hvar och en af de Danska provinserna, på Skåne, Blekinge o. s. v. Man kunde ju alltid säga, i hvilken håga som helst, att någon serskild anledning borde företes, hvarföre lagen skulle tillämpas på den ena provinsen efLer den andra, och således bortresonera hela lagen.
På sådant sätt skulle man ju äfven i hvarje provins kunna komma ’ tili det föruudransvärda resultat, att alldeles inga hemman eller egendomar inom hela
Danska området tillhörde kyrkorna.
Ty hvarföre skulle Lagen ega rätt att derom gifva vitsord mera för den ena provinsen än för den andra, då de alla, lika litet som Halland, i Lagen specificeras?
Det måste påkalla en serdeles uppmärksamhet, att hvad af Kongl. Collegium förnekas, likväl af de
Danske lagkunnige anses alldeles otvifvelagtigt.
1 det ofvan anförde betyget, (Litt. A), hänvisar Koldéntp Rosenvinge på Christian IV s stora Recess, såsom den ofelbara källa, hvarutur lian anser förhållandena med. de hemman i Halland, af hvilka landgille utgjordes lill kyrkorna, böra bedömas.
Att han icke ensam hyser denna öfvertygelse, inhemtas af ännu ett annat i handlingarne befintligt intyg, afgifvet den 22 Juli 1826, af Geheime-Archivarien Grimm Johnsson T hor kelin, på begäran af en Halländsk man, Sven Hansson Thim, sorn i Danska archiven sökt upplysningar och äldre handlingar rörande Halland.
Thorkelin intygar, att inga sådana i Kongl. Geheime-Archi vet funnos, med undantag af det, ”sorn haves, i de, af Danmarks höilovligste Konger, Christian lil og Christian IV udgivne Recesser i Aarene 1547, 1558 og 1643, hvor der handles om Halland, angaaende Tiende, Kirkernes Indkomster, disses Vediige-hoidelse, Vaergemaal, Regnskab, Bondejords, som gives til Kyrken, Bygsel og Fasste”, hvaraf visar sig, att äfven denne grundlärde forskare förklarar Christian lV:s Recess, tillika med de äldre Danska Recesser, utgöra gällande Lag för Halland i Stais-Utskoticts Ullålande, N:e 182. 31 allt hvad kyrkornas inkomster angår.
Men skulle man vilja jäfva de Danske Lagkunniges omdöme, så hoppas jag, att Svenska Regeringens erkännande, genom dess hefullmägtigade afgifvet, icke lärer jäfvas.
Från den lid efter 1(360, då Sveriges Regering sökte afhjelpa de ingrepp i invånarnes lagliga rättigheter, sorn blifvit begångne under Drottning Christinas sednare regeringsår, ege vi ännu flera de tillförordnade Commissionernes domar, hvilka härom gifva fullkomlig upplysning.
Jag åberopar innehållet af Kongl.
Commissariernes den 14 Juni 1670 gifne utlåtande, (Litt. L), å Presterskapets af Halmstad och Åhrestads härader insinuerade begäran, att kyrkorna må fä åtnjuta Städsmålet (af dess gårdar, jordar, m. jn.), efter Christian den JP:s Recess Lib. /., Cap. f., Arli. 38, 3g, hvaröfver Kongl.
Commissionen resolverat, att kyrkorna böra njuta städsmålen, emedan de uti de Danskas tider följt Landgillet och efter den grund derom, uti Recessen finnes.
Enligt samma Commissions protocoll för den 3 Juni, (Litt. I.) har Landshöfdingen åberopat Christian lY:s Recess såsom gällande
Lag i afseende på presters kallelse till pastorat, och Commissionen resolverat, att dermed skall förhållas alldeles efter det, sorn Recessen innehåller.
Mångå sådane resolutioner, grundande sig på Recessen, kunde ytterligare anföras.
Men dessa vittnesbörd lära tillräckligt ådagalägga, att, när de lagenliga förhållandena af Svenska styrelsen återställdes i Halland, erkändes Christian IY:s Recess såsom Lag för provinsen.
Att samtiden, så nära efter Hallands afträdande, kunde bedraga sig deruti, torde väl icke påstås.
Dess offentliga erkännande lärer då äfven gälla såsom fullgilligt bevis, att stadgandena i Christian Jp:s Recess af sett de Halländske kyrkohemmanen.
Näst etter Danska Lagen måste man vid frågans utredning granska O O o o gällande kraften af den öfver kyrkornas egendomar och inkomster 1569 upprättade jordboken eller den så kallade Lunds Landabok.
Authenticiteten af denna handling, ehuru länge omtvistad, ifrågasätter jag icke, och erkänner gerna den bevisning, Kongl. Kammar-Collegium derföre anfört.
Men deremot nödgas jag helt och hållet bestrida det begrepp, Kongl.
Collegium vill ingifva om ändamålet med denna jordebok och de slutsatser^ som deraf härledas.
Kanske hade en närmare granskning af sjelfva handlingen, som ostridigt utgör ett af de väsentligaste bidrag till frågans utredning, kunnat i hvarjehanda omständigheter förändra Collegii åsigt; och man måste beklaga, att Collegium, i saknad af tillgång till en så vigtig 32 Stats-Utslcottels Utlåtande, N:n 182. handling, hvaraf dock afskrifter finnas vid Skånska Lands-Conloren, och eldigt en anteckning af Rikets Ständers Justilioe-ombudsman, bilagd handlingarne i målet, äfven i Halmstad, nödgats i det underdåniga utlåtandet förklara sig utur stånd att utreda antalet af de hemman, vid hvilka i Landaboken finnes antecknadt, att dominium tillhörer Kongl. Majit och Kronan.
Då Landaboken således för närvarande icke är tillgänglig, kan väl ej eller någon fullständig beskrifning deröfver meddelas.
Men bland de handlingar i målet, hvilka blifvit Lill Utskottet öfverlemnade, finnes ett af Rikets Ständers Justiliae-Ombudsman, dess berättelse till Rikets Ständer den 4 November 1828 bifogadt utdrag af Landaboken, hvars vitsord icke torde kunna underkännas.
Så vidt Landabokens innehåll kan lemna upplysning, rörande egande- och dispositions-rätten till Halländske kvrkohemmanen, vinnes af detta utdrag tillräcklig upplysning för att grundlägga ett allmänt omdöme öfver sjelfva hufvudfrågan.
Landaboken motsvarar hvad, som förslås med en jordebok — men uteslutande öfver kyrkornas egendomar och den af dem utgående räntan.
Den innehåller således en förteckning öfver kirkegäarderne och det landgille, som från dem erlades till kyrkan jemte giesteri-penningar.
Vid några af dessa kyrkohemman är uttryckligen antecknadt, att dominium tillhör Kongl.
Maj:t eller att städsmål med herrligheten tillhör Kronan; dessa äro till namnet uppräknade i Juslitice-Ombudsmannens ofvannämnde promemoria och stiga till ett antal af vid pass 20, men uppgifvas i tryckta handlingar till 19.
För några andra, ännu färre, finnas serskilda anteckningar om dominium, t. ex. att det är till Slichtet eller till Stichtets Länsman eller till socknepresten eller till Laholms slolt o. s. v. Deremot innehåller Landaboken ingen anteckning, innehållande uppgift, hvem dominium tillkom för den utom all jemförelse största mängden af kyrkohemmanet!, hvilkas hela antal i handlingarne uppgifves till 212.
Kammar-Collegii omdöme öfver Landabokens vitsord om Kronans eller kyrkans egande- och dispositions-rätt till kyrkohemmånen innefattas i följande yttrande: ”den omständigheten, att landaboken icke förmäler något om kyrkornas dispositions- och städsel-rätt, utmärker, att någon sådan rätt på den tiden icke af kyrkorna innehades och utöfvades, helst det ej lider något tvifvel, att i motsatt fall denna så vigtiga rätt blifvit omnämnd af kyrkoherdarne uti deras i och för Landaboken lemnade uppgifter - Stals-Utsliottets Utlåtande, N:o 182.
33 gifter sami deruti upptagen, hvaremot, enär afsigten med densammas upprättande endast var att bestämma kyrkornas tillhörigheter och inkomster, Kronan alltlorväi kunde ega, såväl dispositions-rätlen öfver kyrkohemmanet som en del af räntan deraf, ulan alt sådant i Landaboken anmärktes.
” Skulle Collegii slutsats, att Kronan alltför väl kunde ega dispositions-rätt en öfver kyrkohemmanet innefatta sanning, så uppstår det högst oförmodade resultat, ali Halländska kyrkorna, efter en ganska lång period af catholicismens välde, icke egde något enda hemman.
De kyrkornas gårdar, för hvilka i Landahoken Kronan eller någon annan uppgifves såsom dominus, kunde nemligen icke, enligt Collegii tanke, med eganderätt af kyrkorne innehafvas.
Om nu den saknade anteckningen om dominium vid de öfriga flesta, innebure skäl att tilldöma Kronan eganderätt äfven lill dessa, så skulle ovillkorligen följa, att de Halländska kyrkorna aldrig hvarken genom köp, donation eller testamente, förvärfvat någon egendom.
Huruvida man kan tilltro den Catholska kyrkan i Halland en sådan moderation, må hvar och en döma, som vill höra historiens vittnesbörd och betragta det factiska förhållandet i de öfriga Danska provinserna och i hela Norden.
En så stor historisk omöjlighet synes dock hafva bordt väcka betänkligheter om riktigheten af premisserna, hvilkas vederläggning den innebär.
Men vore det tillräckligt vittnesbörd om Kronans egande-rält till de flesta kyrkoheminanen, att ingen anteckning rörande dominium vid dem skedde, hvarföre har då vid några andra sådan anteckning skett, hvarigenom dominium öfver dem blifvit
Kronan uttryckligen förbehållet?
Hvarföre iagttogs icke samma försigtighetsmått vid de förra, som vid de sednare?
— Skulle ej någon förnuftig grund härtill böra uppgifvas, innan man antager, att betydelsen i bada fallen är densamma?
Enligt vanlig slutkonst, skulle man annars anse ofelbart, att, då Kronans dominium blifvit angifvet för några hemman, men i samma handling deremot för andra hemman icke angifvet; så måste dominium (begreppet om detta ord må för öfrigt uppfattas huru som helst) icke tillkomma Kronan för de sednare.
Att härom fälla ett opartiskt omdöme, synes icke vara svårt, då ändamålet nied Landabokens upprättande är fullkomligen bekant och dess Bih. till R.
Brot. 1844.
4 Sami 1 Afd. 2 Band. 4 Haft. 5 34 Siats-Utskottens Ullålande, N:o 182. iorm derigenom förklaras.
Landaboken är upprättad på Danska Konungen Fredric ll:s befallning.
Bref af den 11 Augusti 1569 lill alla Häradsprostar i Skåne, Halland, Blekinge och Lister, åberupadt i baudlingarne, för att bevisa Lanilabokens aulbenlicitet, bilägges liärjemte (Litt. C.).
Anledningen till Landabokens upprättande är deruti angifven.
Ko nungen hade kommit i erfarenhet, att ”presterud och kyrkorna iler i landet skulle lida förfång på de gårdar, jordar och egendomar, deni med rätta tillhöra, mest al den orsak, alt derpå är intet visst besked med jördeböcker eller register gjordt, så att man kan veta, hvad kyrkornas och presternas är, och def, sorn dertill icke finnes råd, är att förmoda, ätt kvrkornas och presternas jordar och egendomar med tiderna bortgå från kvrkorna och prestgårdarne och komma uti främmande mäns ego, sorn dertill ingen rätt hafva”.
Konungen befaller derföre
Häradsprostarne att ”utforska alla de gårdar, jordar och egendomar, som höra till kyrkorna och présterua på deras embetes vägnar, hvar de ligga, hvem dem halver och brukar och hvad deraf gifves till landgille, deröfver göra register och insända dem till Superintendenten, att han derefter må göra en rätt och viss jordebok pä alla kyrkors och présiers gärdar^ jordar och egendomar öfver hela Stiftet, på det man deral må vela, hvad kyrkans och prest ens egendom är”.
Till åtlydnad af detta Konungens påbud, upprättades den jordebok, som kallas Lunds Landabok af 1569.
Var det nu efter tydliga lydelsen af Konungens Bref, Kronans egendom, som skulle i denna jordebok antecknas?
Eller var ändamålet, endast att bestämma kyrkornas inlomUer, t. es. deras landgille? intetdera är med sanningen enligt.
JNågon misstydning al'
Konungens uttryckliga vittnesbörd, att gårdar, jordar och egendomar funnos, som ”'med rälla tillhörde" kyrkorna, till hvilka andra personer ”ingen rätt hade”, sorn vore deras ”egendom” o. s. v., lärer väl lika litel vara möjli», sorn det kati förnekas, ali icke allenast det af gårdarne utgående landgille!, utan gårdarne sjelfve skulle, till följd af Konungens föreskrift, såsom kyrkornas «egendom, i jordeboken antecknas.
Landaboken är således en jordebok, uteslutande och serskildt, öfver kyrkans — icke öfver Kronans — gårdar och egendomar; och derigenom är ju denna handlings hela inrättning och innehåll, sådant del beli irnes, fullkomligt förklaradt.
Den historiska orimligheten, alt Halländska kyrkorna, tverlemot hvad vid samma tidpunkt allmänt egde rum, skulle sak - Stats-Utsleottets Utlåtande, N:o 182.
35 na t all jordegendom, försvinner med detsamma.
Vi se ock då, hvarföre ingen anteckning rörande dominium skett vid största antalet af hemmanen.
Jin serskild förmälan 0111 kyrkornas dispositions» och städsel-rätt for de hemman, öfver hvilka kyrkorna hade full egande-rätt, kunde såsom ändamålslös ej komma i fråga — endast undantagen behöfde anmärkas, såsom verkligen skett.
Likaså naturligt det var, att de gårdar, öfver hvilka kyrkorna innehade dominium plenum utan någon inskränkning, i jordebokeu öfver dessas egendom, biefvo antecknade utan någon sådan inskränkande anmärkning; lika nödvändigt var, att der kyrkan i något afseende med Kronan eller någon annan dominus delade dominium öfver hemman, af hvilka den njöt landgillet, måste sådant anmärkas, på det icke i framtiden sjelfva jordebokeu skulle kunna föranleda anspråk på mera oinskränkt rätt öfver dessa.
Just derföre, att Landaboken, enligt Konungens förordnande, är en jordebok öfver kyrkans egendomar, äro äfven de i henne förtecknade hemman, vid hvilka ingen anmärkning at annat syfte finnes, med oinskränkt egande-rätt kyrkorna tillhöriga.
I deni igenfinue vi just de gårdar, 0111 hvilka det heter i Konungens Bref, att de med rälla tillhöra kyrkorna och äro deras egendom.
Likasom Kronans jordeböcker om egande-rälten till Kronohemman, ehuru icke vid hvart och ett serskildt hennes dominium anmärkes; så måste äfven kyrkornas jordebok, Landaboken, ega vitsord om deras egande- och dispositions-rätt till det ojemnföriigen största antalet af de egendomar, hvilka såsom kyrkohemman der uppräknas.
Men anteckningen i Landaboken: "dominium är till Kronan” eller till enskild person, kan ingalunda åberopas såsom bevis, att slädsel-rätteu åtminstone till en del kyrkohemman vid den tiden (1569) icke tillkom kyrkorna.
Mycken möda har i detta måls behandling blifvit — jag vågar säga— förspilld på vederläggningen af den saitsen, ali slädselrätlen alltid foijer landgillet.
Uppställd såsom absolut kameralistisk dogm vore| den utan tvifvel falsk, men dess motsats vore det icke mindre.
Hemman och jordar kunde blifvit till kyrkor donerade och testamenterade med förbehåll af någon viss del af egande- eller nyttjande-rätten; till andra deremot hade kyrkorna genom köp, gåfvor, testamenten m. m., förvärfvat full egande-rätt.
Men här kan ej vara meningen att förfäkta någon viss theoretisk satts; frågan är endast om ett verkligt factum.
Då bör Landaboken sjelf först rådfrågas.
Enligt Juslitiae-Ombudsmannens ofvan åberopa - 36 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 182. de transsumt, finnes der vid ett enda hemman (Torup fol. 47), anmärkt: ”Städsmål och härligheten är till Kronan” och vid ett annat Q Jonstrup fol. 154) ”dominium med städsmålet häfver socknepreslen”; men deremot vid större antalet af dem, för hvilka någon anmärkning är bifogad, namnes blott dominium, men icke städsmålet, såsom Kronan eller någon annan dominus förbehållet.
Månne icke häraf bör slutas, alt dominium eller herrlighet icke var förenad med städsel-rätten, der sådant icke uttryckligt angifves?
således ej vid flera, än vid de två nämnda hemmanen?
Dominium plenum innefattade både egande- och all ny ti jande-rätt, således lätt till både landgille, städsmål och hemmanets öfriga herrligheler (jagt, liske, skogsfång m. m.); men landgille och städsmål kunde innehafvas af en, den öfrige herrligheten åter af en annan, eller ock kunde landgillet allena tillkomma kyrkan, men städsmål och hemligheten en annan.
I båda fallen egde ett deladt dominium rum — ett dominium non plenum.
Att ett sådant dominium lion plenum skulle kunna vara menadt, der dominium i Landaboken tillegnas Kronan, är ej förnekadt; men man har invändt, alt det icke kan antagas utan bevis för hvarje fall.
Dervid kunde erinras, att motsaltsen lika litet bör utan bevis antagas, då tidens handlingar vittna, alt dominii fördelning mellan serskilda innehafvare var något ganska vanligt; och man kunde äfven med mycken sannolikhet sluta af den ofvannämnde olikheten i Landabokens ordalydelse, att städselrätten icke var förenad med det der anmärkta dominium, utom vid de fall, der della förhållande bestämdt angifves.
Men hvarföre skulle man icke, den fullkomliga oväldigheten och sanningen till pris, ömsesidigt erkänna, alt dominium är i denna lidens handlingar mångtydigt -— och att det bevis, som bygges på en viss antagen tolkning deraf, vare sig för eller emot en mening, blifver dock en blott gissning.
Deremot är det factiskt säkert, alt vid den tiden, då Halland lill Sverige afträddes, innehade kyrkorna städselrätten enligt Dansk Lag, och att Svenska Regeringen då utan inskränkning erkände, att Landgille och städsmål hade i de Danskas lider åtföljt hvarandra.
Ett bevis derpå är anfördt utur Kongl. Commissionens domar 1069 och 1670; flera skola löija.
Om således 1569 slädselrätten till några få kyrkohemman icke tillkom kyrkorna, så var den under tiden till 1645, genom Konunga-försäkran, upplagen i allmän Dansk Lag, förvärfvad.
Denna tvistefråga borde således betragtas såsom längesedan afdömd till kyrkornas förmon, och någon resning i domen icke yrkas, sedan den snart i 200 år egt laga kraft.
Ville man ålägga hvar och cn Svensk Slats-Utihottets Utlåtande, N:o 182. 37 man eller Corporation att med bref och insegel frän 1500-talet styrka sin egande- eller räntetagande-rätt, så skulle mänga ostridiga lätts-lörhållanden sättas på spel.
Frågans utredning fordrar slutligen ett öfvervägande af tvänne förmenta exempel, hvarigenom de auctoriteter, som afgifvit underdåniga utlåtanden, trott sig kunna styrka, att Danska Konungar utöfvat egande- och dispositions-rätt öfver kyrkohemman.
Om också en sådan slutsats kunde, ulan konstlad tolkning, dragas af de åberopade handlingarne, så kunde dock ett eller två enskilda facta, som hafva Danska Lagen emot sig, omöjligt gälla för annat, än, hvad de då voro — olagliga tillgrepp.
Men handlingarne sjelfva innehålla verkligen icke, hvad man utur dem velat bestyrka.
— Konung Fredric II upplät till Herr Sten Bilde af Vandas (såsom orden lyda i Salu-brefvet af den 13 Februari 1562) ”vår och Kronans rättighet, sorn är herrligheten af sju kyrkohemman uti Gjöding härad, Broby socken, Lundomb by, till evärderlig egendom'", men med undantag af ”hvad landgille och rättighet, som hörer till Önnesta kyrka”; Och Kongl. Kammar-Collegium tvekar icke att förklara herrlighet här höra anlagas betyda så väl egande- som dispositions-rätt.
Men sjelfva Salu-brefvet tillerkänner ju
Önnesta kyrka någon mera rättighet utom landgillet; och till denna ytterligare rättighet hörde städsmal elter Dansk Lag. ‘'innu mera!
Vid den likaledes af Kongl.
Kammar-Collegium åberopade ransakning, som igenfmnes i Skånska Commissionens prolocoll för den 20 Mars 1688, förekom fråga, ”om herrligheten af de 7 kyrkohemman i Broby socken och Lundomb by, hvaraf afgår nugot landgille till Önnesta kyrka?” och svarades: ”dagsverken, jagt, fiske, svinollon, med allt annat, sorn af andra sina frälsegods, undantagande det kyrko-landgille, som Önnesta kyrka deraf häfver”.
Vi hafva ju således der en ganska tydlig och klar definition på den härlighet af de 7 kyrkohemmanet som af Konungen 1562 såld es till Bilde och ännu 1688 innehades af egaren till Vandås.
Den bestod i dags verken, jagt, fiske, svinollon, — rättighet lill vissa årliga afgå Ider och förmoner; och just derföre, emedan Konungen ej kunde upplåta mera, då egande-rätten tillhörde kyrkan, lät han i Salubrefvet både uttryckligen angifva, hvad han sålde, genom de annars ovanliga ordalagen: ”Vår och Kronans rättighet, som är herrligheten”, och tillika förbehålla kyrkan ej allena landgille!, utan hennes öfriga rättighet.
Hade nemligen meningen varit att sälja egande-rätten lill hemmanen, så hade, efter tidens sed, Sa - 38 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 182. lii brefvet inneliällit en specificerad uppräkning af hemmanens egor med trllegnad räll lör köparen all dem nyttja och bruka.
Väl har Kongl. Collegium velat styrka sin åsigt genom åberopande af Önnesta kyrkas kvrkoslol, upprättad den 20 Februari 1665, som upptager gårdarne och det årliga landgillet, med tillägg: ”allt annat följer Vandåse herregård”.
Men enligt Lagens föreskrift (se Bilag.
Litt. B., § 19) upptogs i kvrkostoleu endast kyrkans vissa inkomst — hvad som ärligen borde inflyta — icke den exlra-ordinarie och tillfälliga (den uvisse inkomst, § 38), hvartill städsn»iil holde. 1 kvrkostoleu svfta.r således äfven ”allt annat,” som tillföll J o 7 egaren af Vandås, endast på det öfriga ärliga> som al hemmanen utgick: dagsverken, jagt, fiske, svinollon o. s. v., — såsom vi af ransaknings-prolocoiJel inhemtat.
Från räkningen öfver bevisen på en Dansk Konungs egande- och dispositions-rått till kyrkohemmanet måste alltså det nu granskade såsom obehörigt åflo ras.
— Det kan icke elier synnerligen förstärkas genom den af Kongl. Kammar-Collegium anförda anteckningen utur en jordebok öfver kyrkornas egendomar i Christianstads Län, upprättad år 1760, innehållande, att ”alldenstund dominiurn icke tillhör kyrkan, så kan ej eller kyrkan få någon städja”.
Det vill nemligen synas, som någon upplysning om förhållandet, under de Danska tiderna på I560:lalet, icke gerna skulle kunna hem tas från 1760.
Men då fråga här blifvit väckt om kyrkors rätt i Skåne, synes mera skäl att tillerkänna trovärdighet åt en handling, som är 100 år äldre.
Commissionens dom, förvarad i dess prolocoll i Malmö den 21 Januari 1670 (Litt.
L.) förklarar uttryckligen, såsom ett allmänt stadgande, alt slädsmålet bur kyrkan allena tillfalla, som det af ålder häfver varit värdigt.
Det andra exemplet vill man hemta utur Konung Christian IV:s bref af den 29 Juni 1633, hvarigenom
Konungen medgifver en nedsättning al langillet för två bönder, den ene i Karup, den andre i Weissige, hvilka i brefvet benämnas
Väre och kronones bönder och tjenare.
Då i Karup, eldigt Landaboken 1569 och Hallands Jordebok för 1646 är kyrkohemman, påstås åbons benämning af ’ vår och kronans bonde” innefatta bevis, att — alla byrkohemman voro kronans.
Genom stvliseringen i ett Konungabref vinnes den upplysning, att åboen på Karup är kronobonde — således var Karup kronohemman — och alla de öfriga kyrkohemmanen måste följa med!
Bevisningsmethoden är verkligen compendiös.
Men om nu Ståts-Utskottets Ullålande, N:o 182.
39 elen tolkning, hvarigenom vår och kronans bunde och tjenare förvandlas till kronobonde, vore en lek nied ord!
Kyrko-reformationen i Danmark hade kommit till stadga redan löre 1533, och man kan vara fullt säker, att de Danska Konungarne icke längre erkände något sådant kyrkans välde öfver åboerne på hennes hemman, hvarigenom Konungen kunnat anse sig förhindrad att äfven betrakta och benämna dem såsom Hans och Kronans bönder och tjenare.
Märkvärdigt är att det åberopade brefvet är gifvet af samme Konung Christian IV, som utfärdade den stora Recessen, Hans tankar orri kyrkohemmanen och kyrkornas egande- och städsel-rätt slå der tecknade med kraften af gällande lag.
Han hade från sina företrädare redan ärft dessa tankar och de voro före hans lid upptagne i lagar, dein ,han endast samlade i sin stora Recess.
Annu i dag qvarstå inom de fordna
Danska provinserna (Skäne, Halland, Blekinge) kyrkohemmanens förhållanden till kyrkorna såsom historiska vittnesbörd orri dessa lagars innehåll.
Men — man skulle icke desto mindre med tillhjelp af curial-styleus problematiska tolkning i ett af samma Konungs bref kunna vederlägga Haus lagbok!
Det kan endast vara förlägenhet om grundade skäl, som tillgriper sådane små och obetydliga parlicularileter.
Danska provinsen Halland kunde icke, mer än Danmarks, öfriga landskaper, befinna sig i ett laglöshels-tillstånd; den stod under allmän Dansk lag.
Men Dansk
Lag tilläde kyrkorna städsel-rätt af deras hemman och jordar.
AtL äfven de Halländska kyrkorna förvärfvat sådana hemman och jordar, se vi af Konunga-bref; och hvilka de voro, visar kyrkans, efter Konungsligt påbud, upprättade jordebok. 1 denna Jordebok finnes Idol t ett enda undanlag, der städsmålet uttryckligt förbehölls kronan.
Det dorninium kronan eller enskild person utöfvade olver några bland dessa kyrkohemman, bestod endast i nyttjande-rätten af vissa hemmanets herrligheter; när en Dansk Konung saide den rätt, honom och kronan tillkom af kyrkohemman, var del endast sådana herrligheter, han kunde upplåta ät koparen.
Slädsmålen af kyrkohemmanen följde landgillet.
Sådan var .Dansk lag; så erkände Svenska regeringen, när Halland kom under Svensk styrelse.