Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En hvar, som sådant önskar, stånde fritt att, å de tider banken hålles för allmänheten öppen, af denna förteckning taga kännedom, äfvensom att, emot afgift, erhålla till rigt.igheten af vederbörande tjensteman bestyrkt utdrag derutur. § e. Bolagsreglorna böra innefatta bestämmelser i följande hufvudsakliga ämnen: a) om beloppet af grundfonden; b) om den benämning, hvarunder bolaget drifver sin rörelse; börande deri utmärkas, att delegarnes ansvarighet för bolagets förbindelser är begränsad; c) om grunderna för rösträttighets utöfvande vid bolagsstämma; d) om antalet af styrelsens ledamöter, hvilka vid hufvudkontoret böra vara minst fem; e) om antalet af revisorer och om tiden för revisionen, som årligen bör förrättas; Vitt t r, ]f f) om bankens rörelsegrenar; börande uttryckligen stadgas, att egna eller andra enskilda bankers lottbref ej få såsom säkerhet för försträckning emottagas; g) om sättet för vinnande af ändring i bolagsreglorna; b) om tiden för ordinarie bolagsstämma, som minst en gång årligen bör hållas, och om vilkoren för sammankallande af extra bolagsstämma; i) om bildandet al en reservfond och om den andel af årliga vinsten, som till densamma skall öfverföras, samt k) om de grunder, efter hvilka, med iakttagande af hvad § 11 här nedan föreskrifver, de intecknade skuldebref och räntebärande obligationer skola uppskattas, hvilka få såsom grundfondshypothek antagas. § 7.’ Grundfonden för bankbolag med begränsad ansvarighet, må ej understiga En million Riksdaler Riksmynt. § 8.
Denna grundfond skall inom ett år, räknadt från den dag, banken för allmänheten öppnas, vara till fulla beloppet i Rikets gällande mynt inbetald, samt den i § 11 här nedan bestämda andel deraf till grundfondshypothek förvandlad och i allmänt förvar nedsatt, i enlighet med hvad denna lag och bolagets reglor i öfrigt derom närmare bestämma.
Har ej grundfonden blifvit inom nu stadgade tid på berörda sätt insatt, vare oktrojen förverkad. 48 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 184. § 9.
Lottbref skall alltid ställas på viss person eller finna, och må ej utfärdas förr, än hvad till grundfonden hörer är vordet insatt, såsom derom i nästföregående § stadgas. § io. Insatt grundfond må ej genom utdelning till delegarne minskas, så länge bankrörelsen fortfar, och icke heller vid dennas upphörande i vidsträcktare mån, än att återstoden fullt motsvarar beloppet af bolagets utelöpande och gällande förbindelser af alla slag.
Medlemmar af styrelsen eller bolaget, hvilka i något häremot stridande beslut deltaga, vare, i händelse af brist bos bolaget, skyldige ansvara, en för alla och alla för en, för återbäring af hvad för mycket utdelt blifvit.
Väre ock alltid medlemmar af styrelsen eller bolaget, hvilka i annan måtto öfverträda de af Kongl. Maj:t stadfästade bolagsreglor, skyldige ersätta all genom sådan öfverträdelse uppkommande skada, en för alla och alla för en. § 11- Mom. 1.
Utaf grundfonden skall styrelsen, enligt af bolaget meddelade närmare föreskrifter, förvandla minst tio procent till grundfonds-hypothek af sådan beskaffenhet, som här nedan säges.
Dessa grundfonds-hypothek skola bestå af lätt säljbara räntebärande obligationer eller skuldebref, intccknade i jordegendom på landet inom hälften af sednast fastställda taxeringsvärde, eller uti fastighet i stad inom hälften antingen af brau dförsäkringsvärdet eller af sist fastställda taxeringsvärdet; börande likväl alltid byggnad i stad, för att inteckning deri må kunna såsom grundfondshypothek antagas, vara brandförsäkrad uti någon med vederbörligen stad fästad t reglemente försedd brandförsäkrings-inrättning inom landet. § 12- Mom. 1.
Grundfondshypotheken pröfvas af bolaget jemte Kongl Majits Befallningshafvande, eller don häri i'sitt ställe' förordnar att pröfuingen öfvervara, samt godkännas när de finnas vara af den beskaffenhet förestående § omförmäler och i öfrigt anses innefatta full säkerhet.
Vid utbyte af säkerheter förfares på enahanda sätt, sorn vid den första pröfningen. § 13- Grundfondshypotheken skola uti Landtränteriet eller annat allmänt förvar nedläggas i kassakista, försedd med särskilda lås, hvartill styrelsen och ett af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande utsedt allmänt ombud hafva hvar sin nyckel.
Expediti orts-Utskottets Förslag lilI underd.
Skrifvelse, N:o 184. § 14- Mom. 1.
Delegarne skola sig emellan utse en styrelse, hvilken eger att, enligt den instruktion, som af bolaget utfärdas, och under sådan kontroll af offentlig myndighet, som i denna lag stadgas, banken förvalta och i alla mål för bolaget lagligen tala och svara.
En hvar delegare, som till styrelse-ledamot utses, skall i hankens förvar deponera minst, ett lottbref, hvilket icke, så länge han i styrelsen qvarstår, får från banken utlemuas. § 15- Ledamot af styrelsen kan från sin befattning skiljas genom i behörig ordning fattadt bolagsstämmobeslut.
Afgående styrelse-ledamot förblifver ansvarig för de åtgärder, i hvilka han deltagit, till dess, etter i vanlig ordning skeende revision, ordinarie bolagsstämma beviljat decharge. § 16.
Namnen på styrelsens ledamöter samt på dem, hvilka ega att underskrifva bolagets förbindelser, skola, efter hvarje ordinarie bolagsstämma, äfvensom då någon förändring i dessa afseenden eljest inträffar, anmälas hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande och införas i allmänna tidningarno. § 17.
Styrelsen åligger: att när som helst hålla bankens räkenskaper och handlingar tillgängliga för Kongl. Maj:ts Befallningshafvande eller dess ombud, samt för den särskilda undersökning Kongl. Majit kan finna godt att låta anställa; att genast efter hvarje qvartals slut i närvaro af Kongl. Majrts
Befallningshafvande eller dess ombud upprätta och derefter ofördröjligen till Kongl. Majit insända, äfvensom genom allmänna tidningarne offentliggöra en öfversigt af bankens ställning; börande denna öfversigt jemväl innehålla uppgift om upp-och utlåningsränta samt disconto, som, under den tid öfversigteu omfattar, varit i banken gällande; att, så snart ändring i upp- eller utlånings-ränt.a eller disconto beslutes, ge nast derom i allmänna tidningarne kungöra; att, efter verkställd revision, till Kongl. Finans-departementet insända revisionsberättelsen, äfvensom att låta införa densamma i allmänna tidningarne: och att ställa sig till noggrann efterrättelse hvad denna lag bjuder samt de af Kongl. Majit fastställda bolagsreglor föreskrifva.
Sker afvikelse härutinnan och varder ej det anmärkta förhållandet inom en månad rättadt, ankomme på Kongl. Majit ait i svårare fall förklara bolaget häfva förverkat rättighet att bankrörelse drifva.
Prot. 1862—1863, 10 Sami. 1 Afd. 19 Häft. 7 50 Expedition*-(Jtékoitéts Förslag lill anderd.
Skrifvelse, J\:o i84. § 1&
Enskildes förhållanden till banken må ej för allmänheten yppas. § 19.
Alla skriftliga ufh an dl in gar, sorn bolags-styrelsen för bolaget ingår, skola undertecknas å bolagets vägnar medelst utsättande af dess antagna benämning, vid äfventyr att eljest styrelsens ledamöter, som afkandlingen underskrifvit, skola för fullgörande af bolagets derpå grundade förbindelse ansvara såsom för egen skuld, en för alla och alla för en. § 20.
Bankens bufvudkontor må endast i stad öppnas. § 21.
Genom kungörelse i allmänna tidningarne skall tillkännagifvas när banken öppnar sin rörelse; och skall underrättelse om dagen, då sådant sker, till KoDgl.
Einans-departementet insändas. § 22. Mom. 1.
Förr än banken öppnar sin rörelse, skall inför Kongl. Maj:ts Befallningshafvande styrkas: a) att inför Rådstufvu-Rätten i den stad, der bolagets hufvud-kontor är beläget, blifvit i hufvudskrift förevisade och uti inteckniugs-protokollct ordagrannt intagne såväl den af Kongl. Maj:t för bolaget utfärdade tillstånds-resolution, som ock bolagsreglorna, samt att Rätten, på bolagets bekostnad, låtit i allmänna tidningarne införa kungörelse om det ingångna bolaget; b) att till banken blifvit å lotter ne inbetalte minst tio procent af grundfonden, äfvensom att handlingar, hvilka bolaget efter pröfning godkänt, äro bos banken aflemnade till säkerhet derför att återstoden af grundfonden varder, jemlikt § 8, inom ett år i banken insatt.
Inom tre månader efter det banken öppnats, skola grundfondshypothek, efter hvad i § 11 bär ofvan sägs, vara anskaffade, godkända och i allmänt förvar nedsatta. § 23. Mom. 1.
Enskild bank, hvarom denna lag handlar, må ej utfärda tryckta eller graverade förbindelser, ställda till innehafvaren eller till viss man eller or der, att betalas vid anfordran, utan endast efter uppsägning eller efter viss tid, och må dessa förbindelser icke lyda å mindre belopp, än 500 Riksdaler. Mom. 2.
Insättningsbevis med eller utan utfäst ränta, s tälld t till vissman, må ej lyda å mindre belopp än 100 R:dr och bör innehålla, att öfverlåtelse deraf skall till nye egarens säkerhet i banken anmälas. Expeditions-Utskottets Förslog lill underd.
Skrifvelse, N:o 184-. 51 § 24. Mom. 1.
Till förbindelser, lånereversaler, qvittenser, kontrakter och bevis må begagnas tryckta eller graverade blanketter.
Qvittenser för insatta medel gälla endast såsom verifikationer, men må icke öfverlåtas eller i rörelsen utlemnas. § 25.
Bankbolag må ej drifva handel med annat än guld och silfver, in- och utrikes vexlar, samt allmänna räntebärande papper, ej heller ega annan fastighet, än som för bankens inrymmande är behöflig; men vare oförhindradt att inropa pantsatt eller utmätt egendom, som utbjudes på auktion, dervid bankens rätt och säkerhet kan vara beroende; dock med iakttagande deraf, att sådan egendom åter varder försåld, så snart detta utan förlust för bauken kan ske. § 26.
Yid fordringars utsökande njute bankbolag samma rätt till handräckning, som för Rikets Ständers
Diskontverk nu är eller framdeles varder beviljad; börande lagsökning för fordran inom en månad från förfallotiden anställas. § 27.
Rätter domstol i sak mot bankbolag, äfvensom då bankbolag råkar i konkurstillstånd, eller söker årsstämning å sina borgenärer, vare Rådstufvurätt i den stad, der bolagets hufvud-kontor är beläget. § 28.
Har bankbolag, enligt något räkenskapsårs behörigen reviderade bokslut, gjort sådana förluster, att bankens reservfond och tio procent af grundfonden gått förlorade, då skall banken ställas under utredning och bolaget derefter upplösas, så framt ej bolaget på en af samma anledning sammankallad bolagsstämma förklarar sig villigt att inom tre månader, genom erforderligt tillskott å lotterna, återställa grundfonden till dess behöriga belopp.
Maj:ts Befallningshafvande åligge noggrannt tillse, att sådant bolagsstämmo-beslut inom sagde tid blifvit fullgjordt.
Har ej så skett, varde bolaget ovilkorligen under utredning stäldt. § 29.
Träder bankbolag, hvarom denna lag stadgar, i verksamhet utan att hafva erhållit sådan stadfästelse, som i § 1 sägs; stånde hvar, som emellertid å det bolags vägnar förbindelse ingår, derför i personlig ansvarighet till fordringsegaren, såsom för annan sin förbindelse, efter allmän lag.
Expedition s-Ulskotlels Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 185.
1 \:o 185.
Upplflst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 27 Nov. 1863.
Preste-Slåndel den 27 — —■ Borgare- Ståndel den 27 — — Bonde-Ståndel den 27 — — Rikets Stånders under duniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition med förslag till ny Strafflag.
(Lag-Utskottets Betänkande N:o 35, Utlåtande N:o 55, samt Meni.
N:ris 70 och 74 och Först. Lag-Ulsk:ts Meni.
N:o 78.) S. A. K.
Under den 23 Sept. 1862 har E. K.
Majit täckts till Rikets nu församlade Ständer aflåta nådig Proposition med förslag till ny strafflag.
Detta förslag, hvilket, på sätt E. K.
Majit antydt, endast utgör ett sammanförande af de vid sednaste riksmöten i de mest vigtiga delar af brottmålslagstiftningen vidtagna ändringar och en i enlighet med de dervid följde grunder verkställd omarbetning af dess öfriga delar, har följaktligen, såsom i allo öfverensstämmande med den af E. K.
Majit och Rikets Ständer redan beslutade lagstiftning, blifvit i det hufvudsakligaste af Rikets Ständer godkändt.
Endast i vissa fall hafva Rikets Ständer ansett sednaste tiders mildare åsigter böra i den nya Lagen vinna en mera utsträckt tillämpning.
Sådant gäller i främsta rummet de i E. K.
Majits nådiga förslag förekommande bestämmelser om absoluta dödsstraff.
De jemförelsevis få brott, för hvilka i förslaget dödsstraffet fortfarande qvarstår, hafva väl synts Rikets Ständer i allmänhet vara sådane, att den allmänna rättskänslan icke skulle finna sig tillfredsställd, om ej detta straff kunde å dem följa.
Men det grofva och upprörande i dessa brott utesluter dock icke möjligheten, att jemväl vid dem mildrande omständigheter kunna vara öfvervägande.
Brottmålslagskipningens auna Bih. till B.
Prot. 1862—1863. 10 Sami. 1 A/d. 1 2 Etvpeditions-Utskotiflis Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 185. ler ådagalägga tvärtom, att just vid de grofsta brotten omständigheterna kunua vara som mest skiftande; och det är derföre, och såsom en konseqvens af latitudsystemet, som Rikets
Ständer ansett dödsstraffet icke böra någorstädes vara absolut, utan öfverallt, der det i E. K.
Maj:ls nådiga förslag blifvit sålunda bestämdt, ställt, såsom ett alternativ, vid sidan deraf, straffarbete på lifstid.
På enahanda grund hafva Rikets
Ständer jemväl ansett straffarbete på lifstid icke eller böra såsom absolut straff förekomma, och derför på de ställen, der sådant varit i förslaget stadgadt, såsom alternativ derbredvid uppställt straffarbete påviss tid.
Jemväl i fråga om en del af öfriga straffbestämmelser hafva Rikets Ständer ansett nedsättning i straffen kunna ske; hvaremot Rikets Ständer på andra, fastän fä ställen funnit någon skärpning nödig.
Att särskildt motivera en hvar af de sålunda gjorda förändringarna kan ej ifrågakomma, enär, såsom Lag-beredningen i sina motiver ock anmärker, “grunderna för afvikande straffbestämmelser svårligen kunna uppgifvas annorlunda än genom åberopande af skiljaktiga begrepp om brottens mer eller mindre svåra natur och om rättvisan i förhållande dertill af det straff, som för hvarje särskildt brott bör utsättas", samt det torde vara öfverflödigt att på hvart ställe, der sådan afvikelse förekommer, upprepa denna särskilda grund.
Endast de särskilda skäl, som någon gång för förändring i straffbestämningarne förekommit, äro derför här nedan uppgifna.
Härförutan hafva, i följd af den åsigt, Rikets Ständer hysa om rätta karakteren af den i Strafflagen förekommande påföljd af förlust af medborgerligt förtroende, hvartill hörer, att densamma skall så vidt möjligt är utgöra en återspegling af den allmänna meningen och dess uppfattning om det mer eller mindre vanärande i ett brott, Rikets Ständer ansett det vara af vigt, att domaren icke af Lagen förklaras pligtig att ådöma berörda påföljd ovilkorligen för alltid för andra än sådana brott, som i och för sig äro af en så låg och vanärande beskaffenhet, att för gerningsmannen förlust af medborgerligt förtroende för alltid måste i allmänna omdömet blifva en följd af brottet, ehvad den vore i Lag stadgad eller icke.
Af denna anledning hafva Rikets Ständer på flera ställen i Strafflagen, der enligt E. K.
Maj:ts förslag bestämmelse om förlust af medborgerligt förtroende för alltid förekommer, infört alternativet “på viss tid“.
Ett dylikt alternativ finnes redan på ett ställe i E. K.
Maj:ts förslag, nem ligeu i 3 kap. 13 §; och den latitud i domarens prötningsrätt, Rikets Ständer så lunda antagit, är följaktligen icke någon afvikelse från förslagets principer, hvilka dessutom i fråga om påföljdens ådömande för viss tid lemnat domaren valet emellan fem eller flera, till och med 10 år.
Ständer nu öfvergå till de mera speciella aumärkningar, som blifvit framställda vid förslaget, kommer den kapitelordning att följas, som är deri iakttagen och göres således början med 1 KAP. Örn devi, som Svensk Straffrätt underkastade liro.
I 1 § af detta kap. uttalas den ovilkorliga regel, att inländsk man skall efter Sveriges lag och vid svensk domstol varda dömd, jemväl för brott som han Expeditons-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 185. 3 begått utom Riket; och annat undantag finnes ej derifrån gjordt än det i 3 § förekommande, att han förut undergått straff för brottet å annan ort.
Lika med E. K. Maj:t hafva Rikets Ständer ansett inländsk mau böra vara underkastad svensk straffrätt jemväl för brott, som han begått utom Riket, då det blifvit föröfvadt å Svenskt fartyg eller emot Sverige eller svensk man.
Beträffande deremot andra, af inländsk man utom Riket begångna brott, hafva Rikets Ständer funnit lika betänkligt att förklara Svensk straffrätt böra ovilkorligen å sådana brott tillämpas, som att lemna dem i allmänhet utan straffpåföljd.
Å ena sidan låter det nemligen tänka sig, att handlingar, brottsliga enligt vår lag, vore icke allenast straff-fria utan till och med sådana, att till deras begående den allmänna meningens påtryckning i det främmande landet vore så stark, att den skulle stämpla med vanära den främling, som i detta fallet icke böjde sig för landets sed, såsom fallet t. ex. mångenstädes är i fråga om dueller; och det vore icke billigt, att den, som sålunda genom omständigheternas tvång blifvit ledd till en handling, för hvilken han måhända till och med prisats oi det främmande landet, skulle vid hemkomsten lida straff för samma handling.
Å andra sidan vore det att befara, att den allmänna rättskänslan skulle finna sig sårad om en person, om hvilken det vore kändt, att han i utlandet begått svåra och skamliga brott, skulle undgå att har i hemlandet derför ställas till ansvar.
Af sådan anledning och på det att rättvisans och billighetens fordringar må kunna i hvarje särskildt fall vinna tillbörligt afseende, hafva Rikets Ständer för sin del ansett det böra få bero på E. K.
Maj :ts förordnande, om ifrågavarande brott skola här i Riket åtalas.
Af den förändrado ordställning, som, på grund af hvad nu blifvit anfördt, Rikets Ständer funnit sig böra antaga för 1 §, har blifvit en följd, att ordet “jemväl“ uteslutits ur 2 §. 2 KAP. Om straff, som efter denna lag ådömas må.
I 9 § af detta kap. stadgas hvad från utmätning undantagas bör.
Väl kan det icke helt och hållet förekommas, att i följd af olika förmögenhetsvilkor bötesstraffet drabbar sakfällde med olika tyngd.
Men den ytterliga ojemnhet, att genom böters uttagande den ene försänkes i nöd för framtiden, då den andre lider en förlust, som väl för ögonblicket kan kännas tryckande, men dock icke betager honom möjligheten af framtida utkomst, synes böra genom lagstiftningen, så vidt möjligt är, undanrödjas; och det är derföre Rikets Ständer, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad två af Högsta domstolens ledamöter på af dem till dess protokoll anförde skäl föreslagit, gifvit åt denna § en förändrad redaktion, skiljande sig från E. K.
Maj:ts nådiga lörslag egentligen deri, att Rikets
Ständer från utmätning undantagit jemväl den sakfälldes enda fasta egendom, hvaraf han har sin nödiga bergning, nödig bostad, till jordbruket nödiga lösören samt hvad den sakfällde eljest till sin närings bedrifvande behöfver.
15 § upptager såsom särskildt straff för embetsman endast afsättning.
Det nu brukliga suspensionsstraffet eller “förlust af embete på viss tid“ skulle således ej komma att bibehållas.
Sådant har likväl af Högste domstolens fleste ledamö - 4 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 185. ter, på de i dess protokoll upptagna skäl, yrkats; och hvad till vederläggning deraf blifvit anfördt, har synts Rikets Ständer icke vara fullt ftfvertygande.
Den omständighet, stt suspension eller afhållande från tjenst kan ega rum redan innan dom fallit, såsom följd allenast af åtal, har sin fulla motsvarighet i det fängelse som användes emot en för brott allenast misstänkt person, och torde ej utgöra, något giltigt skäl emot suspensionens användande jemväl som straff.
Att suspensionen skulle nedsätta embetsmanneus anseende inom den krets, der han är satt att verka, är ett antagande, som, enligt hvad Högste
Domstolens yttrande ock innebär, ingalunda må anses vara af erfarenhetens vitsord bekräftadt, hvaremot med visshet torde kunna antagas, att om i följd af det högre bötesbelopp, som vid saknad af suspensionsstraffet ofta måste en felande tjensteman ådömas, förvandlingsstraff, som väl ofta blefve fallet, skulle behöfva tillämpas, sådant vöre i vida högre grad än suspensionsstraffet ej allenast förödmjukande för tjenstemannen sjelf, utan äfven nedsättande för embetets värdighet; hvarföre, och då i allt fäll det armod, hvari, genom utgifvande af ett högt bötesbelopp, en tjensteman alltför ofta kunde blifva försatt, stundom ej kunde undgå att utöfva ett menligt inflytande på tjenstens behöriga skötande, Rikets Ständer ej ansett rådligt att utesluta suspensionsstraffet.
Det är dess bibehållande, sorn föranled t den förändrade redaktionen af 15, 16 och 17 §§. 3 KAP. Om delaktighet i brott.
Den enda förändring, Rikets Ständer i detta kap. funnit nödig, rörer 4 § och utgör endast en redaktionsförändring. hvarigenom Rikets
Ständer ansett förslagets mening vara på ett mera lättfattligt sätt återgifven. 4 KAP. Orri sammanträffande af brott och om förening eller förändring af straff, så ock om återfall i brott.
I sednare mom. af 8 § hafva Rikets Ständer vidtagit en mindre redaktionsförändring derigenom, att i ordställningen “äro straffen af beskaffenhet att de, efter, ty i föregående §§ stadgadt är, ej kunna jemte hvarandra fullt verkställas“ ordet “fullt“ blifvit uteslutet.
Detta ord har nemligen synts ogentligt för det fäll att fråga är t. ex. om både straffarbete och fängelse, hvilka straff, enligt hvad i 6 § är stadgadt, icke ens till någon del kunna verkställas jemte hvarandra.
Ordet är i allt fall öfverflödigt.
— För öfrigt är i samma moment uttrycket “vederbörande Hof-EäW‘ förändradt till “Hof-Rätten“.
I 11 § hafva Rikets Ständer deremot för sin del beslutat en förändring i sak.
De hafva nemligen, lika med Högste Domstolens fleste ledamöter, ansett giltig anledning icke förefinnas att frångå den hittills följda regeln, att. förhöjdt straff för återfall i brott ej må tillämpas, med mindre det nya brottet blifvit be - Expeditions- Utskottets Förslag lill tind er d. Skrifvelse, N:o 185. 5 gånget, sedan det förra straffet blifvit till fullo verkstäldt, och detta således visat sig vara för återhållande från förnyad brottslighet otillräckligt. 5 KAP.
Om sär skilda grunder, sorn utesluta, minska eller upphäfva straffbarhet.
Såsom följd deraf att dödsstraffet icke någonstädes i Rikets Ständers förslag förekommer såsom absolut, utan att straffarbete på lifstid städse blifvit såsom alternativ stäldt vid sidan deraf, hafva Rikets Ständer ansett den i 3 § af detta kap. anbefallda straffnedsättning kunna och böra bestämmas enahanda, för så väl dödsstraff som straffarbete på lifstid, hvarjemte strafflatitudens minimum blifvit, i likhet med hvad framdeles flerestädes förekommer, nedsatt från åtta års straffarbete till sådant arbete i sex år.
Genom 14 § 2 mom. i E. K.
Maj:ts förslag har blifvit stadgadt, att straff skall vara förfallet för brott, som ej blifvit åtaladt inom tio år, om det ej i lagen med svårare straff än straffarbete i två år belagdt är.
Sjelfva tidsbestämningen i ett preskriptionsstadgande är visserligen alltid mer eller mindre godtycklig — beroende af en hvars uppfattning af det billigaste.
Men vid jemförelse af den i 1 mom. af ifrågavarande § stadgade preskriptionstid af två år har den i sednare mom. bestämda tid af tio år synts Rikets Ständer icke vara betingad af skiljaktigheten i de förutsatta straffen — två års fängelse enligt det förra och lika lång tids straffarbete enligt det sednare momentet; — hvadan Rikets Ständer utbytt siffran tio emot fern.
Äfven i 18 § hafva Rikets Ständer vidtagit en förändring.
Rikets Ständer hafva nemligen ansett de skäl, som tala derför, att sådana af embetsman i embetet begångna brott, sorn i Lagen äro belagda med annat straff än böter, ej böra vara underkastade preskription, icke i lika mån ega tillämpning på de embetsfel, som omförmälas i 25 kap. 17 § och som bestå i visad vårdslöshet, försummelse eller oskicklighet i embetet, hvarå särskildt ansvar icke är bestämdt.