Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt Banko-Reglementets 115 §, äro Fullmägtige bemyndigade att, till bibehållande och förstärkning af Bankens metalliska kassa, låta, efter en kurs af 128 sk. eller derunder, på Stockholms och Götheborgs Börser, uppköpa vexlar, dragna på 90 dagar eller kortare tid å Hamburg eller Altona, betalbara i Hamburg, och på tjenligaste vis disponera den för Bankens räkning i Hamburg stående fond, antingen medelst afgifvande af vexlar eller införsel af silfver.
Vexlar må dock ej afgifvas förr, än vexelbrist visar sig genom vexeikursens stigande så högt, att ultagning af silfver från Banken, till begagnande för betalning af skulder på utrikes ort, kan med fördel verkställas; och uti HG § stadgas derjemte, att det för Bankens räkning i Hamburg stående 24 Kongl. Majl.-s Nåd.
Skrifvelse, N:o 40. belopp ej må under vintermånaderna öfverstiga
En million och under sommarmånaderne 500,000 Riksdaler Hamburger Banko; börande öfverskottet i silfver till Banken indragas.
Såväl det i Hamburg stående belopp, som silfver under transport, upptages i beräkningen af Bankens metalliska kassa.
Införsel och utförsel af silfver äro förenade med betydlig kostnad, utgörande för hvarje Riksdaler specie vid införsel, med beräkning af slagskatt, omkring 4 sk. och vid utförsel 2 sk.
Sv. Banko.
Kursen på Hamburg kan således omvexla mellan 124 och 130 sk., särdeles om, under den tid af året, då sjöfarten är stängd, en ymnigare tillgång på vexlar skulle inträffa och Bankens vexelköp redan hade uppnått det för dem bestämda maximum.
Då emedlertid silfver för inrikes penningc-rörelsen ej erfordras, fram- och återsändningar af silfver medföra onödiga kostnader, och goda vexlar på Hamburg utgöra det beqvämligaste och förmånligaste medlet för liqvider på utrikes ort; så anser Komitéen, äfven till undanrödjande af en tillfällig och för handeln menlig förbättring af bankosedelns silfvervärde, det vara af vigt, att förändrade föreskrifter om Bankens vexelhandel blifva meddelade.
1 detta hänseende föreslås: att Banko-Fullmäglige må bemyndigas, att till obegränsadt belopp, efter en kurs af 127 sk., köpa godkända vexlar i Hamburger Banko, dragna på 90 dagar eller kortare tid, och i Hamburg betalbara; att Bankens i Hamburg slående fond må under alla tider af året kunna uppgå till En million Riksdaler Hamburger Banko; att indragning af silfver till Banken endast må ega rum, då det erfordras för myntning eller till fyllnad af det för Bankens siifverförråd nu bestämda minimum af 2,500,000 Riksdaler silfver specie; att vexlar å Bankens I Hamburg stående fond må afgifvas på 90 dagar efter en kurs af 129 sk. eller på kortare tid med godtgörelse af diskont derutöfver; samt ali, med diskont-beräkning, vid alla tillfällen, vexlar pä kort tid må af Banken kunna säljas, och deremot vexlar på 90 dagar af densamma köpas.
När Bankens behållning i Hamburg uppgått till En million Riksdaler Hamburger Banko, synes öfverskottet af uppköpta vexlar lämpligen kunna användas till inköp af Svenska Hypotheks-Föreningars i nämnde, myntslag ställda och i Hamburg kurserande obligationer.
Dessa obligationer kunde alltid, vid förefallande behof, emot metallisk valuta der åter föryttras, och den förlust, som tilläfventyrs någon gång vid försäljningen skulle inträffa, ersattes genom den ränta, Banken å dem under tiden erhållit; och om de kunde lill större belopp af Banken inköpas och bibehållas, så hade derigenom, utan skada för Banken, ett bidrag blifvit lemnadt till minskning af Svenska jordegares skuldsättning på utrikes ort.
Någon synnerlig betänklighet torde ej möta, alt, åtminstone till |:delar af deras nominela belopp, intaga sådana obligationer i beräkning af Bankens metalliska kassa, hvarigenom omsorgen skulle underlättas, att bereda fond för den ytterligare sedelutgifning af 5 å 6 millioner Riksdaler Svenskt Banko, som komme att ega rum, i händelse enskilda Bqnker, med förlag af Rikets Ständers Bank, skola inrättas i stället för sedelutgifvande enskilda Banker.
Det förlag för Filial-Banker, som genom ny sedelutgifning, öfverstigande det nu bestämda förhållandet till metalliska kassan, måste af Rikets Ständers Bank beredas, bör icke utgå utan i den mån, som de upphörda Privat-Bankernas sedlar ur rörelsen försvinna; och Komitéen anser, för sådan händelse, lil! ytterligare säkerhet uti Rikets penninge-väsende erforderligt, att den, äfven ur annan synpunkt nyttiga, åtgärd vidtoges, att småningom, till exempel med ^e:del årligen, minska den summa af 8,000,000 - Rik "daler, Kongl.
Skrifvelse, N:o 10. 25 Riksdaler, sorn nu är i Riks-Banken anslagen till utlåning på reverser med borgen, oell att använda de sålunda återgående medlen till uppköp af Hypotheks-Föreningars eller andra godkända räntebärande obligationer.
Under nuvarande organisation af Rikets Ständers Bank och dess Styrelse skulle dess ställning utan tvifvel blifva enklare och säkrare i samma mån, som den befriades ifrån en blott på pröfning af personliga förhållanden grundad lånrörelse.
Undertecknade von Troil, Beskow, Arnberg och Warburg åberopa de i vissa delar skiljaktiga meningar, som innefattas uti deras, detta betänkande bilagda (Litt. C, !).
'E och F), särskilda yttranden.
C. D. SKOGMAN. GUST. BESKOW. MICHAEL S. WARBURG. E. v. TROIL. J. A. ARNBERG.
Prot. 18S3 & 185i. 1 Sami. 1 Afd. 6 Häft. 4 26 Kongl. ilaj:ls Nåd.
BILAGOR. i IsiU. A. Frågan om kredit-lagstiftningen sönderfaller sjelfmant i tvänne ganska bestämdt skiljda delar, hvilka, hvar för sig, fordra ett specielt betraktande, en särskild lösning, nemligen den om real- och fastighels-kr edilen och den om personal- eller handels-krediten; båda i samband med de för hvardera af dem afsedda kredit-institutioner, banker och låne-anstalter.
I öfverensstämmelse med det uppdrag, respektive Komitéen behagat anförtro mig, kommer personal- eller handets-kredil-lagstiftningen att utgöra egentliga föremålet för denna uppsats: ett fält tillräckligt vidsträckt för forskning och begrundande, Ämnadt mera att utgöra föremål för en diskussion, än att anse såsom en afhandling, är utlåtandet i vissa delar måhända alltför begränsadt.
Bristande kunskaper och en af enskilda göromål upptagen tid torde vördsamt få åberopas till vinnande af ett vänligt öfverseende med dess många fel och ofullkomligheter.
En varm och fast öfvertygelse om ärendets stora allmänna vigt, en djup undersåtlig tacksamhet till den regering, som upptagit detsamma, bland de många, som utgöra programmet för Dess landsfaderliga verksamhet, hafva uppmanat till ett öppet och oförstäldt uttalande af sådana sanningar, hvaraf ämnets utredning är beroende, och till uppdagande af flydda tiders misstag och förvillelser.
Kredit-lagarnes förbättring är ett erkändt behof; allmänna rösten, landets närings-förhållanden hafva länge påkallat dem.
Anspråkslöst och förtroendefullt öfverlemnas det ringa arbetet till' respektive Komitéens granskning, för att till sina grundsatser 'antagas, eller för att utbytas af andra, möra öfverensstämmande med fäderneslandets gagn och rättvisa fordringar.
Real-kredilen i sin dubbla egenskap af säkerhet i lös eller fast pant, det egentliiga hypotheket, är äfven den af stort inflytande på landets väl, men den är till sin natur alldeles skiljd från handcls-kredilén; och de förändringar som, beträffande densamma, böra ifrågakomma, kunna verkställas fullkomligen oberoende, och med särskildt fästadt afseende på dess fordringar, till undvikande af svårare skakningar vid återgång från möjligen oriktiga grundsatser till det mål, som bör eftersträfvas: den fasta egendomens största möjliga successiva frigörande från de skuldbördor, som beklagligen alltför mycket trycka den.
Betänksamhet, varsamhet, uppmärksamhet på förhållandena, sådana de nu äro och hvilka Staten i viss mån sjelf inledt och framkallat, äro här lika mycket af nödvändighet som af sträng rättvisa påkallade.
Staten sjelf kan det minst vara tilllåtet att våldsamt förtrampa anspråk, som den sjelf fostrat.
Vid tillämpningen af rik - kongl.
Skrifvelse, N;0 4Ö. tigare grundsatser måste den första omsorgen blifva att läka de sår, hvartill den väsendtligen medverkat.
Men om detta gäller i afseende på lagarne för fastighets-krediten, så är det ännu mera nödvändigt alt oaflåtligt följa regeln i fråga om handels- eller personal-krediten, särdeles i Sverige, der förvillelserna varit så långvariga, der, under politiska hvälfningar, nationen, så att säga, blifvit inledd på förderfvets väg och der alltmer fördjupat sig.
Framfarna tiders erfarenhet står varnande emot alla dessa reaktionära åtgärder, hvilka mer än en gång bringat landet i olyckor, förqväft den späda broddén af ett lofvande handels- och närings-lif, och under långa årslöljder försänkt det i vanmakt och armod — dessa åtgärder, åt hvilka man gifvit den träffande benämningen af strypsystem.
Sorgfälligt och såsom en Statens pligt emot sig sjelf och dem, som äro inledde till begagnande af handels-kredilen och de dermed sammanhängande låne-anstalterne, sådana de utvecklat sig och nu äro, måste derför hvarje åtgärd vara så beräknad, att den icke dödar i stället för att lifva, att den stödjer och upprätthåller, under det att den bereder återgång.
Der icke detta med lika mycket allvar i viljan, som uppmärksamhet vid verkställigheten iakttages, skall reformen förfelas och olyckor deraf alstras, som förtjena namn af orättvisor, emedan de af individerna i många fall icke kunna förekommas.
Det är isynnerhet i fråga om kredit-institutionerna eller låne-anstalterna, som denna stränga uppmärksamhet måste iakttagas.
Stafven skall brytas, icke öfver de skuldsatte, utan öfver skuldsättnings-systemet.
Att stadna på den vilsna vägen, räcka en Ariadnestråd till de vilseförda och utstaka en ny bana, bepröfvad af erfarenheten, godkänd af förstånd och kärlek till fosterland och medmenniskor, se — den är den ordning, i hvilken reformen skall företagas, fortgå och fulländas, långsamt men bestämdt, utan våldsamma skakningar, som motarbeta den och göra den förhatlig.
Uppoffringar blifva af nöden, men till dessa är äfven Staten skyldig.
De äro försonings-offer, och för vida mindre vigtiga ändamål har Staten användt sina medel, uppbjudit sina krafter.
Sådane äro i fråga om sjelfva reformen och dess genomförande de åsigter, som läggas till grund för denna korta uppsats.
Men för de ändamål, som sökas: stadga i myntvärdet, ordning och punktlighet i affärer och liqvider, äro inga bank-lagar, inga kredit-lagar hvar för sig tillfyllestgörande.
De äro med hvarandra så intimt förbundne, att de endast i ett sammanhang och med stöd af hvarandra kunna föra till målet.
Man må från andra länder låna eller sjelf nedskrifva de mest godkända, de yppersta kredit-lagar: de skola blifva fruktlösa, om icke kredit-institutionerne lämpas derefter; man må införa det mest bepröfvade banksystem: det skall förfela sitt ändamål, om ej lagarne, som röra krediten, ställas i öfverensstämmelse dermed.
Sanningen häraf är enkel och påtaglig, men den har dock i vårt fädernesland varit förbisedd i nära halftannat århundrade.
Detta förbiseende har orsakat, att man under tiden genom ändringar i kredillagarne velat bola oredor, som ostridigt haft sitt upphof uti ett förvändt bank-system, och felen uti lagarne rörande krediten, genom ändringar och obetänkta utsträckningar vid ordnandet af bank-väsendet och låne-anstalterna.
Sålunda har man så småningom aflägsnat sig från de grundsatser, dem den Europeiska rättsutvecklingen gjort gällande, och från de coulumer, dem verldens mest upplysta handelsfolk antagit.
Huru denna parallela förstöringsprocess oafbrutet fortgått, inhemtas, om man med det förtjenstfulla arbetet: »Anteckningar om Rikets Ständers Bank»*), jemför de *) Stockholm 1845 af C. D. S. 28 Kongl. Majus Nåd.
Skrifvelse, N:o 10. författningar rörande krediten, sora under samma tider ufgåfvos, Vid hvarje period af penninge-väsendets förstöring hafva, i afsigt att framtvinga en ordning och redbarhet, som endast genom bank-väsendet kunde vinnas, stränga kreditlagar påbjudits, och sålunda afvek man alltmer från förra tiders riktigare grundsatser i afseende på utsöknings- och konkurs-rätten.
Hedan uti 1730 års konkurslag och de klagoskrifter och författningar, som näst föregingo den, skönjer man dessa afvikelser i spåren af mynt-teckens-perioden.
Den äldre lagen, att plöjningen om afträdes- eller alskrifnings-förmån skulle först och för sig sjelf afgöras, alldeles skiljd frän borgenärernas inbördes rättstvister, är redan här utesluten, och denna vigtiga pröfning lemnad att i sammanhang med konkursen afdömas; och det antagna rättsbruket, motsvarande andra länders lag, att, i fråga om ackord, minoriteten måste vika för majoriteten, är jemväl utelemnadt.
Frihetstiden, och särdeles på 1750- och 1760-lalen efter de svindlande sedelemissionerna och låneutsträckningarne, hvarpå vanligen följer kreditbrist, undergiiigo kreditlagarne en ny och än större förstöring, derom en mängd författningar bära vittnesbörd; af hvilka det torde vara tillfyllestgörande allt åberopa 1756 års förordning rörande bysättning, — bysättning utan skonsamhet* för nära nog ali slags gäld.
Efter Riksgälds-Kontorets sedelemissioner och näst 'före 1800 (1803) års realisation utkommo de s. k. 1798 års förordningar, dikterade af samma reaktionära anda och byggda på samma falska grunder som deras föregångare uti exekutiv- och konkursprocesseyi.
Ånyo vacklade myntvärdet, sedan, likasom vid sjuåra kriget, kostnaderne för 1808 års krig blifvit kastade på Banken.
En ny sedelflod öfversvämmade landet, diskontrörelsen utvidgades, och straxt efter det gifna moratorium följde 1818 års konkurslag, med bibehållande af alla grundfel från sina föregångare, och i samma anda följde en ny, 1830, samtidigt med de ifriga förberedelserna till 1834 års realisation.
Djupt måste man beklaga, att inga åtgärder då vidfogos till återgång från det i början af seklet införda systemet af lån mot personel borgen och med rätt till omsättning.
Detta system, vidrigt till sin princip, stridande mot allt begrepp om rörelsens fordringar och i sina yttersta verkningar undergräfvande familjelyckan, välståndet, enskilda rättskaffensheten och offentliga moralen, har, tyvärr, sedermera allt vidare utgrenat sig.
Systemet, som växte, och fick fast fot i principerna genom Filial-Diskonterne, Banko-Diskonten och Låne-Kontoren, inympades på Privat-Bankerne, icke endast i utläningsväg, utan äfven medelst Kreditiv-rörelsen, hvilken i ganska många fall icke annat varit än en under förändradt namn bedrifven utlåning mot borgen.
Det har erhållit en ytterligare utsträckning genom Hypotheks-Föreningarne, hvilka icke förkastat att på fiktiva papper med personlig borgen sprida de penningar, dem fastigheterna temporärt icke kunnat absorbera, samt slutligen mångenstädes ingått såsom utlånings-maxim uti de så menskovänligt tänkta Sparbankernas rörelse.
Ingen förkastelsedom är för sträng öfver detta system, denna näringarnes vampyr, denna kräfta för nationens moralitet och välstånd; inga uppoffringar äro för stora, för alt utan skakningar derifrån återkomma till en nyttig och rationel diskontrörelse.
Emedlertid har sedan 1834 myntvärdet varit fast och orubbadl.
Men om en inre .vantrefnad under samma tid vittna Riksdagarnes annaler, med den stora mängden af motioner till ändring uti utsöknings- och kredit-lagarne, äfvensom de flere författningar, hvilka derefter utkommit, alla åsyftande att leda till en bättre sakernas ordning, men vanmäktige, emedan de blott voro nya utvexter på ett i sin innersta rot under nära halftannat århundrade från all handelsrätt afvikande system, och derjemte icke egde stödet af sitt conditio sine qua non, ett ordnadt Bankväsende.
Skrifvelse, N:o 10. 29 En, fast' flyktig*-öfversigt af den närvarande ställningen med afseende på våra handels- och närings-förhållanden skall närmare åskådliggöra denna vantrefnad.
Om. å ena 'sidan, det med tillfredsställelse erkännes att, i bredd med en stigande folkmängd, landets handel och näringar under de sednare decennierne vunnit en betydlig tillväxt, att dess jordbruk uppuålt en förut aldrig hunnen böjd, attén och annan näringsgren med sällspord hastighet uppblomstrat och att dess handelsflotta vidgat sitt lästetal och sitt farvatten, så kan, å andra sidan, det icke förnekas, att det länge gått och ännu går en allmän klagan i stad och land öfver penningebrist och bristande förtroende, öfver opålitlighet i uppfyllande af aftal och ingångna förbindelser, öfver osäkerhet vid bedrifvande af rörelse, öfver ett alltmer tilltagande allmänt obestånd, öfver alltför mycken frånvaro af moral, då fråga är om affärer, öfver otrygghet, då fråga är om den eganderält, som af dem beror.
Och vi kunna icke tillbakavisa denna klagan.
Den vitsordas af erfarenheten dag för dag.
Officiela tidningen med sina konkurs-kallelser är derom ett aulhentikt, fast sorgligt, bevis.
Domstols-annalerne vittna icke allenast om mängden af utsökningar, utan äfven om den långsamhet, sorn ofta vidlåder dem.
Den Svenska, länge och med skäl beprisade, ordhålligheten är vorden en saga i fråga om penninge-Iiqvider, och redbarheteii är tvifvelaktig vid egendoms-afträdelser.
Att söka betäckning hos en gäldenär, hvars oförmåga att göra alla fullt rätt dock är känd, anses knappt såsom vanhederlig!, och sådana gäldenärer äro ej heller mycket tveksamma vid meddelande af betäckningar.
, Vi befinna oss ungefärligen i samma förhållanden, som åtskilliga af de talare skildrat, hvilka i Frankrike förberedde antagandet af 1807 års Handelslag (Gode de Commerce), och det torde tillåtas, att till jemförelse derutur låna några utdrag.*) »Hela verlden biel’ handlande, hvarje hus ett magasin, hvarje undervåning en köpmansbod, hvilken, smyckad med stora kostnader på kredit och med hopp om framgång, snart slängdes med skandalen af en bankrutt och ånyo öppnades af okunnigheten eller sveket., oerfarenbeten eller oredligheten.» »Ordning och sparsamhet, dessa båda källor till'framgång i ett borgerligt hus, äro icke allmänligon regerande och de äro alltför litet bemärkta, isynnerhet i de större städerne.
Magasinernas och butikernas prakt, bostädernas och personernas lyx äro alltför mycket rådande bland mängden af näringsidkare, och de hafva trädt i stället för den grannlaga uppmärksamhet, den anspråkslösa redlighet, den stränga noggrannhet, sorn fördom gjorde af köparen en kund och af kunden en vän.» »Man har sett affärsmän utan böcker, böcker utan ordning och sammanhang och ganska ofta böcker, hvilkas skenbara riktighet för det sista året icke annat vär än en veckas verkliga bedrägeri, ett skrifveri, uppstäldt att för borgenärerne fördölja sveket, för rättvisan brottet.» »Konkurser**), långt ifrån att vara föremål för blygsel, hafva blifvit medlet till en förmögenhet, hvars källor man knappt bryr sig om att dölja; och om denna mängd af bankrutter icke alltid voro ett verk af brottet, voro do åtminstone ett verk af okunnigheten, emedan hela verlden ville göra affärer utan att veta, hvad dertill fordrades.» »Allmän ordning har icke varit mera garanterad än enskild eganderält.» *) Corps de Droit Commerciat Frangais.
Paris 1841, pag. 168 et 169.
(Regnaud dc S:t Jean d’Angely). **) Ibid. pag.
208 et 209.
(Segur). 30 Kongl.
»Också, oaktadt lagens stränghet emot brottsliga bankruttörer, har ingenting varit mera sällsynt, än dess tillämpning; och i sanning, ingenting har så uppmuntrat till dessa brott, som just denna strafflöshet.» »Och seder och tänkesätt hafva varit och äro ännu alltför öfverseende med ett sådant handlingssätt.
Lagarne äro icke tillfyllestgörande emot så grofva förbrytelser.» »Beklagligen har en rättvis, sträng lag blifvit ett allmänt behof; den allmänna oviljan påkallar den, den allmänna rösten väntar den, och allt hvad landet har ädelt bland näringsidkare gör derpå anspråk.» Sådana tecknas
Frankrikes kommerciela förhållanden af de utmärkte män, sorn motiverade antagandet af Gode de Commerce, och vi hemställe till hvar och en, som eger någon närmare bekantskap med Sveriges inre närings- och handelsförhållanden, om teckningen icke kunde gälla äfven för detta sednare Iand.
Yi rekapitulera den.
Hela verlden söker handelsrätt.
1 hvarje hus inredes handelsbod.
Ordning och sparsamhet saknas.
Reda och noggrannhet i bokföring äro ej allmänna.
Konkursernas antal tilltager.
De hafva sitt upphof i oerfarenhet och vårdslöshet och sluta med brott.
Lagen träffar dem sällan och allmänna moralen glömmer deni alltför snart.
Om det ej kan nekas, att ställningen, utan all öfverdrift, är sådan, så ligger det ock för en dag, huru den måste leda till sedernas och moralitetens förfall, huru derunder en landets allmännare uppblomstring i dess rörelse är omöjlig.
De stundligen återkommande löftesbrotten vid liqvider måste så småningom vänja de trafikerande från all löfteshelgd och förlika dem med lögnen.
Den alltför ofta under betänkliga förhållanden gångna eden att »han icke vidtagit eller vidtaga låtit någon åtgärd, som till en eller annan borgenärs förfång lända kunnat,» måste föda af sig ett alltmera allmänt förakt för hvad samhället har mest heligt, och detta just inom den medborgareklass, hvars ständiga beröring med den stora massan af folket borde utgöra föredömet för andra.
Se der i få ord den i moraliskt hänseende så djupt beklagansvärda följden af det närvarande tillståndet.
Ensamt detta påkallar Statsmakternas allvarliga uppmärksamhet, uppmanar hvarje ädel medborgare att kraftigt medverka till en nödvändig återgång.
Det gäller att bevara samhällets förnämsta grundval: kärleken till sanning och dygd.
Men föga mindre värdt af uppmärksamhet är detta närvarande tillstånd utur materiel synpunkt med afseende på allmänt och enskildt välstånd.
I och för sig sjelf är det redan en bekymmersam sakernas ordning, att eganderätten så ofta kränkes både i fråga om tiden för utfäst betalning och om sjelfva betalningen.
Det är klart, att denna omständighet återhåller företagsamheten, inskränker rörelsen, tvingar lill en större försigtighet och varsamhet, än som annars vore nödig, och fjettrar näringslifvet i alla dess utgreningar.
Det är denna inbetalningarnes osäkerhet, som förklarar det för vårt land så egna och visserligen icke lyckliga förhållandet, att en näringsfirma så sällan går genom flera generationer, som orsakar att rörelseidkaren så ofta drager de kapitaler, han möjligen lyckats att samla, utur rörelsen och lägger dem uti fastigheter.
Det är samma opålitlighet i liqyiders ingående som nödvändigt ammat och underhåller detta absolut förkastliga borgens-syslem, hvars kombinationer af förbindelser pro et contra orsaka, att den deri invecklade, till sin borgerliga existens, icke mera beror af egna affärer utan af andras, af hvilkas ordningssamma verksamhet ingen gemensam fördel betingas, men af hvilkas motgångar eller försummelser allas ofärd är beroende.
Skrifvelse, N:o 10. 31 -Det är denna personlighetens pantförskrifning, vare sig i form af borgen eller af skuldsedlar utan erhållen valuta, som upprätthåller dessa allmänna och enskilda låneanstalter, hvilka med glömska af all erfarenhet, med blindhet för de sorgliga företeelser, som dock ligga under ögonen, i sin ordning bidraga att förvärra det onda.
Det är ytterligare denna onaturliga lätthet att i offentliga låne-anstalter erhålla lån, utan att beviset öfver en föregången affär derför ligger till grund, som förer till obetänksamhet och vanvård i penningarnes användande, rycker dem från produktiva ändamål och ger dem till pris ål flärd och lyx, alstrar öfverdrifna och omåttliga njutningsanspråk, gör för en tid umbärlig all ordningssamhet och beräkning i affärers bedrifvande, och som verkar, först till försummelse, sedermera till ohåg, derefter till ving leri och svek och slutligen till en upplösning med brott.
Och vid sidan af desse här antydde förhållanden kan en redbar och stadgad han delsrörelse, kunna fasta och vexande näringar svårligen trifvas.
Den ordningssamme köpmannen, som kalkylerar sina inköp och försäljningar, och noggrannt beräknar den vinst, honom med rätta bör tillkomma, måste oftast uppoffras genom dessa ständigt återkommande handelns parasiter, hvilka, utan beräkningar, endast köpa och sälja, lika mycket om med vinst eller förlust.
Hans arbetsamhet, hans omtänksamhet, hans redbarhet, hans sparsamhet läro icke tillfyllestgörande för sjelf-upprätthållelse uti en så onaturlig tällan.
Och lika blottställde äro näringsidkarne i allmänhet.