Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den genom Wisby stifts-styrelse till Kongl. Maj:t afgifna underdåniga berättelsen om folkundervisningen på ‘Gotland åren 1861—1863 vitsordar genom fakta och siffror den allmänna, villiga och varma nitälskan, hvarmed öns befolkning, efter måttet af krafter och tillgångar, omfattat folkundervisningens stora, framtidsrika sak, och af en jemförelse med de af trycket utgifna berättelserna från de öfriga stiften för nämnda år, vill det synas, att Gotland, med hänsyn till sitt folkskoleväsende, i allmänhet icke blott mäter sig med, utan ock i ett eller annat hänseende nästan står framom de landskaper, der nämnda fosterländska sak visat den mest lofvande utveckling.
Folkskole-inspektörens på Gotland år 1863 afgifna berättelse upplyser, att folkskolornas antal med hänsyn till folknummern är, bland rikets provinser, störst på Gotland, der hvarje af de (år 1863) 70 skoldistrikterna omfattade i medeltal endast 736 personer, eller, om Wisby distrikt afräkuade», hvarje landtdistrikt räknade i medeltal endast 660 personer — ett förhållande, sorn sedan dess, genom tillkomsten af nya skolor blifvit ännu fördelaktigare.
Att vidare på Gotland nästan alla skolor äro fasta (allenast en är nemligen flyttande, dock endast med två stationer), torde för ön vara en utmärkelse, enär proportionen mellan dessa båda slag af skolor i alla cle öfriga stiften är helt annorlunda.
Vidare funnos då inom ön 12 småskolor, och dessutom 32 enskilda skolor, så att provinsen, med en befolkning vid 1862 års slut af 51,538 personer, egde 114 mer eller mindre fullständiga läroanstalter för folkundervisningens befrämjande.
Och sedan år 1863 har förhållandet så blifvit förändradt, att folkskolornas antal stigit från 70 till 74, och småskolornas från 12 till 14.
Med hänsyn till verksamhet och kunskapsmått inom de Gotländska folkskolorna lemnar en granskning af de ofvan citerade berättelserna följande resultater:
I räknekonsten hafva på Gotland nästan alla skolbarnen blifvit öfvade — ett förhållande som endast der tyckes ega runi; och hvad angår skrifkonsten, hafva likaledes nästan alla barn deruti öfvats, och äfven i detta fall kan Gotland nämnas såsom stående framom de andra orterna, bland hvilka några finnas, der endast hvart annat barn fått öfning i denna vigtiga färdighet.
Med undantag endast på Gotland synes äfven på de eljest i afseende på folkundervisningen bäst lottade orterna '/3:del eller en '/Rdel af barnen stadna under den Kongl. Stadgans föreskrifna mimimum.
Angående slutligen lärarnés lönevilkor, hafva på Gotland genom församlingarnes bidrag och med understöd af statsmedel något öfver '/3:del af lärarne i de ordinarie folkskolorna erhållit en förhöjning i lön till 400 Riksdaler eller derintill.
Dessa fakta, hemtade till en del ur öfficiela handlingar, må ådagalägga, att den Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
115 lilla ö-provinsen i denna magtpåliggande angelägenhet liar, så godt den kunnat, försökt uppfylla erkändt dyrbara pligter; men lika mycket som dessa förhållanden utgöra en anledning till glädje öfver hvad sorn redan är påbörjadt och åtgjord!, och till hopp om en alltmer tillfredsställande utveckling, lika mycket tyckas de också ålägga provinsens målsmän, en allvarlig förbindelse, att försöka bibehålla dess folkskoleväsende tills vidare på den ståndpunkt, dit det redan hunnit, och hvilken ingalunda, såsom anfördt är, blifvit ofördelaktigt vitsordad.
Men då bland alla åtgärder till folkbildningens befrämjande, de, som vidtagas för danande af dugliga lärare, kanske äro de mest ingripande och inflytelserika, torde det kunna påstås, att det genom indragandet af seminariet i Wisby skall uppstå högst betänkliga olägenheter, som tvifvelsutan medföra ett beklagligt hämmande af eller ett ännu mer beklagligt tillbakaskridande i den sak, som nu är stadd i så löftesrik utveckling.
Öns aflägsna läge; de kostsamma sjö-och landtresorna till det seminarium på fastlandet, som blifvit för Gotland liksom anvisadt; svårigheten att sig uppehålla på en från hemmet så långt afskiljd ort, der alla. små, men relativt mycket vigtiga förbindelser med hemmet i hänsyn till seminaristens hushållning alltid blifva dyra, och vissa tider af året kanske omöjliga — allt detta i förening med det inom Gotlands län iakttagna förhållandet, att endast medellösa ynglingar egna sig åt denna verksamhet, torde medföra den följd, att Gotländska lärare för de Gotländska folkskolorna icke blifva att påräkna.
Man har på Gotland haft ett talande exempel på denna svårighet att vid ett genom hafvet från hembygden skiljdt seminarium kunna bereda sig erforderlig lärarebildning: sedan nemligen Calmar seminarium upphört att vara en bildningsanstalt för manliga lärjungar, kommo till Wisby fyra lärjungar från Öland, men ingen af dem förmådde, af helt och hållet ekonomiska skäl, att hålla ut längre än en termin, ty hafvet skiljde från hemmet, och från hemmet skulle den nödvändiga handräckningen komma.
Om alltså Gotland sjelft icke kan komma att med lärare förse sina relativt mycket talrika folkskolor, hvilkas antal dessutom nästan årligen plär ökas derigenom att annexförsamlingarne skilja sig från moderförsamlingen och anlägga egna skolor; — så måste dessa lärare påräknas från fastlandet.
Men dervid finnas omständigheter, som otvifvelaktigt skola föranleda stora svårigheter.
Först och främst kan antagas, att fastlands-seminariernas utexaminerade lärjungar alltid skola företrädesvis söka anställning i de respektive hembygderna, och endast de minst begåfvade skola kanhända finna sig hågade att å andra orter söka sig verksamhet och nödtorftig bergning.
Men äfven för många af dessa torde resan öfver hafvet till den aflägsna öprovinsen blifva afskräckande, och Gotland skulle på sin höjd få dem, som blifva öfver, sedan folkskolorna på fastlandet försett sig med de bästa och med de bättre.
Vidare är väl bekant, att på Gotlands landsbygd, liksom i Dalarnes, fortlefver ännu bland allmogen en mycket egendomlig, för fastlandsbon länge obegriplig provinciel mun-art, liksom ock många i lynne och folksed starkt utpräglade egendomligheter, och man torde lätt kunna föreställa sig den ömsesidiga svårbegriplighet, som skall uppstå, när 116 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 50. från någon provins på fastlandet en son af folket, med sin provins’ starkare eller svagare språkbrytning, skall uppträda såsom barnalärare bland en befolkning med en för honom ny dialekt, nya folkseder och mångartade egendomliga förhållanden, hvilka den, enligt snart föråldradt språkbruk, så kallade ”främlingen” icke förstår och kanske aldrig skall lära sig att rätt uppfatta.
Folkskolelärarens framgång beror ock till stor del på hans förhållande till föräldrahemmen; men den främmande läraren, hur skicklig han i sin egentliga sak än må vara, torde aldrig så kunna sätta sig in i nyss antydda säregna förhållanden, som en infödd.
Hvad angår Wisby folkskolelärare-seminarium, som våren 1864 räknade 24 elever, hafva dess till och med nämnda år utexaminerade 129 lärjungar (hvilka med mycket få undantag egnat sig åt lärarekallet) alla vunnit anställning.
För seminariets nuvarande lärjungar blir det efterhand tillräckliga ledigheter.
Och att seminariets arbete varit godt och framgångsrikt, röjes bäst genom beskaffenheten af dess lärjungar samt dessas verksamhet; att flera bland dem med verklig utmärkelse, många mycket nöjaktigt fullgöra sina åligganden, samt att den Gotländska folkskolelärare-korpsen är lifvad af en frisk och god anda, är af stiftets folkskole-inspektör i dess ofvan åberopade officiela berättelse med uttryckliga ord intygadt.
Med anförande af dessa skäl, och då det bör vara Statens pligt att för sina stora ändamål icke allenast väcka och framkalla bemödanden och krafter, utan ock att hägna och uppmuntra de krafter, som redan blifvit väckta och börjat verka; och då provinsen Gotland, utan öfverdrift, kan sägas hafva varmt uppfattat och med mycket nitiska ansträngningar och jemförelsevis betydliga uppoffringar inom sig sökt förverkliga folkundervisningens stora tanke, samt derföre måste känna det hårdt, att snart se sig i mistning af det vigtigaste medlet och vilkoret både för denna saks upprätthållande och för möjligheten af dess rikare utveckling; så vågar jag vördsamt föreslå, att Rikets Höglofliga Ständer måtte till Kongl Maj:t ingå med underdånig anhållan, att seminariet på Gotland, i följd af lokala skäl (— liksom det i Norrland —) och tillsvidare med samma organisation som det egt till innevarade års hösttermin, måtte få fortfara i sin verksamhet, och att Rikets Ständer dertill behagade anvisa erforderliga medel, med hänsyn till så väl seminariets stat, som stipendier till dess lärjungar, enligt hvad förhållandet varit före nyssnämnda hösttermin.
Man skall hoppas, att seminariet i Wisby, om det får fortvara, framdeles skall befinnas förtjent af den förstärkning i hänsyn till lärarekrafter och materiel, som redan kommit de andra bibehållna seminarierna till godo.
Om remiss häraf anhålles vördsamt.
Stockholm den 11 November 1865. C. J. Bergman.
N:o 51. 117 N:o 51.
Af' Herr HCUSChCIl, L. V., angående dels Blår adsr ätter nes organiserande enligt Lag-beredningens förslag, dels ock förberedelser till ändringar i domstolarnes organisation och verksamhet.
Uti en under N:o 241 i tredje Afdelningen ll:te Samlingen af Bihanget till Riks-Ståndens Protokoll intagen motion, ”angående dels Häradsrätternas organiserande enligt Lagberedningens förslag, dels och förberedelser till ändringar i domstolarnes organisation och verksamhet”, — har jag, bland mycket annat, föreslagit: l:o) att Häradsrätterna måtte organiseras så, som Lagberedningen föreslagit i afseende å Landsrätt; 2:o) att i den mån, det ske kunde, protokollsföringen vid Häradsrätt måtte komma att bestridas af särskild, derför ansvarig, Notarie, ungefärligen så, som Lag komitéen föreslagit i dess uti motionen omförmälda, och till en del in tagna förslag till Notariats-inrättning på landet; samt 3:o) att Häradsrätterna måtte oftare, än nu sker, bålla ordinarie ting.
Derjemte hade jag fästat uppmärksamhet på flera frågor, hvilka, rörande domstolarnes organisation och verksamhet, behöfde närmare utredas, och deribland den, huruvida ordföranden i Under-rätt på landet, i fall den borde vara organiserad annorlunda än Stads-domstol, framdeles skulle, såsom hittills i verkligheten vore förhållandet, vara envåldsherre öfver både ransakning, protokoll och beslut, med rättighet att sjelf, utan appell, vitsorda sina anteckningars rigtighet, då den ifrågasattes eller bestreds; eller ock om, i hvarje Rätt, borde finnas åtminstone en sjelfständig protokollsförande, mot hvilken anmärkningar rörande protokollet kunde rigtas, för att af Rätten pröfvas.
Vid denna motions handläggning i Lag-Utskottet uppstod, bland annat, fråga om åklagare-magtens organisation, om protokollens justering, m. m.
Jag får nu ånyo väcka dessa frågor, och förnya berörda motion N:o 241, samt anhålla, att Lag-Utskottet, på grund deraf, utarbetar de förslag till lagstadganden och underdåniga skrifvelser, hvilka Utskottet kan finna skäligt föreslå.
Stockholm den 11 November 1865. L. V. Henschen. 118 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 52. X:o 52.
Af Herr HCDSChC!!, L.
V.j angående tiden, hvarunder hrända eller distillerade spirituösa drycker få säljas, och allmänna näringsställen hallas öppna.
På sätt inhemtas af sidorna 14—37 af mitt särskilda yttrande, intaget i hosfogade tryckta utdrag af Upsala Magistrats-protokoll för den 28 September 1864, har frågan om tiden, hvarunder näringsställen, å hvilka spirituösa drycker alyttras, få hållas öppna, utgjort föremål för bestämmelser, dels i allmänna författningar, allt ifrån den tid, Stadslagen utgafs, dels ock i särskilda föreskrifter, gällande för universitetsstaden Upsala.
För att icke göra denna motion alltför vidlyftig, vill jag ur omförmälda yttrande icke ens anföra allt hvad der, angående berörda tid, finnes aufördt, utan endast anmärka : l:o) att, enligt 22 kap. Byggninga-Balken Stadslagen, värdshusvärd (”tavärnare”) ej fick sälja öl eller andra drycker sednare är. klockan 9 på aftonen ; 2:o) att, genom 3 § i Kongl.
Resolutionen den 2 Mars 1660, Krögare förbjöds ”till kyrkiofolket” utminutera öl eller vin ”för eller under tide-gierden;” 3:o) att, enligt 9:de punkten, 2:dra afdelningen i Kongl, stadgan den 2 Oktober 1665, alla krogar skulle tillslutas klockan 7 aftonen före högtidsdagar; 4:o) att, enligt 8:de § i Kongl. Resolutionen på Presterskapets besvär, den 10 December 1672, öl, bränvin och annat sådant, som af Krögare i kyrkoby, såldes före eller under predikan ”och til någon thess hinder och försummelse sampt
Sabbatsdagars ohelgande,” skulle vara konfiskabelt; 5:o) att i l:sta punkten 5:te § 2:dra afdelningen i Kongl.
Stadgan den 17 Oktober 1687 föreskrifvits, att alla källare, öl- och bränvinskrogar skulle tillslutas klockan 7 aftonen före Söndagen, och ingen utskänkning eller förtäring der tillåtas före klockan 4 om Söndagsaftonen; 6:o) att den ännu ej uttryckligen upphäfda 8:de § af Kongl.
Förordningen den 17 April 1733 var så lydande: ”På Sön- och Högtidsdagar skola alla Krogar, Kiällare och Caffehus vara tilslutne Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
119 til klåckan 7 om aftonen, ifrån samma tid af den föregående dagen, och ingen, utom de, som giästa och spisa, under förenämnde tid där inlåtas, vid Tio Dal.
Silf.mts. vite:
Börandes til den ändan andre, som på sådane dagar behöfva ifrån kiällare til deras nödtorft några varor låta afhemta, sådant giöra dagen förut, inan klåckan 7 eftermiddagen:
Dock må dem, som äro vane att hämta sin spis ifrån Värdshus eller kiällare, och vilja äta hemma i sina Camrar, samma frihet på Sön- och Högtidsdagar lämnas, så väl som dem, hvilka på sådane ställen ordinairt spisa, äfven som ock den, hvilken är sink, och antingen efter Medici förordnande, eller sielf längtar efter någon mat eller dryck, at styrkia sig med i sin svaghet, må på sådane dagar kunna der utinnan saklöst betjänas.
Men på alla de öfrige dagarne ifrån den 1.
Augusti til den 1.
Maji, böra alla Krogar, Kiällare och Caffe-hus vara tilslutne klåckan 9. om aftonen, och ifrån den 1.
Augusti klåckan 10 om aftonen.”
Denna allmänna författning kan ingalunda anses npphäfd genom den i l:sta punkten 8:de § 3 kap. Missgernings-Balken meddelade föreskrift, att ”mat och dricka må säljas til nödtorft, sedan Gudstiensten är förbi;” och det desto mindre, som författningen, delvis anförd i 1807 års offlciela lagsamling, i allmänhet ansågs gällande till dess Kongl. Förordningen emot fylleri och dryckenskap den 24 Augusti 1813 utfärdades.
I denna förordning är ej heller 1733 års ofvanintagna författning uttryckligen upphäfd; hvaremot 1813 års förordning är uttryckligen upphäfd genom Kongl. Förordningen emot fylleri och dryckenskap den 16 November 1841; 7:o) att, enligt Kongl. Plakatet den 26 Februari 1793, ”skola alla källare, Caffe-hus, Näringsställen och krogar vara tilslutne ifrån Lördags afton Klockan Sju, såsom föi ut stadgadt varit, och ingen skänkning eller förtäring der tillåtas til samma tid om Söndagsaftonen, endast med undantag för dem, som å dylika ställen gästa och spisa, eller derifrån sin mat hemta.”
Derjemte förnyades hvad i ”Kongl.
Brefvet af den 13 Augusti 1733 om Gästgifvaregårdar å landet” föreskrifvits; 8:o) att, genom 2:dra mom. i Kongl. Cirkulärbrefvet den 28 Augusti 1798, all bränvinsförsäljning i minut i städerna, undantagande Stockholm och Carlskrona samt städerna i Göteborgs och Bohus län, förbjöds från och med den 1 Oktober samma år; 9:o) att detta förbud förnyades genom Kongl, Kungörelsen den 5 November 1799 ”huru med bränvinsbränningen förhållas skal;” 10:o) att i 7:de § af Kongl.
Förordningen den 15 Juni 1800, om bränvinstillverkning och försäljning, ytterligare förbjöds ”alt krögeri med bränvin på landet och i städerna, Stockholm undantagen;” hvaremot det tilläts söknedagar å gästgifvaregårdar och andra näringsställen för der spisande gäster; ll:o) att i de författningar härom, hvilka utfärdats från början af vårt nuvarande 120 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 52. statsskick, det varit förbjudet att annorledes, än vid måltider sälja bränvin minut; 12:o) att vid den nya lagstiftning, som börjades vid 1853 års riksdag, det då tillsatta särskilda Utskott i betänkandet N:o 13, dateradt den 18 Juni 1854, yttrade: ”Då det är kändt, att de flesta och anstötligaste företeelser af dryckenskapslasten visa sig vid större folksamlingar, der icke blott exemplet alltför lätt förleder, utan äfven följderna isynnerhet väcka förargelse och föranleda leif och brott, har Utskottet trott, att lagstiftningen bör vara särdeles omtänksam att förhindra försäljning af spritdrycker vid dylika tillfällen (§ 24).
Utskänkning af sådana drycker samt parti- och minuthandel dermed under sön- och helgedagar torde äfven böra förbjudas, med det enda undantag, att i stad, der många finnas, som icke hafva eget hushåll, utan nödgas att på värdshus dagligen förse sig med mat och dryck, utskänkning af spritdrycker må hållas spisande gäster tillhanda under ett par måltidstimmar (§ 26).
Det oskick, som tyvärr inrotats, att de dagar, hvilka borde hållas i helgd, just företrädesvis blifvit likasom anslagna till ett tanklöst och hejdlöst lefverne, torde böra motarbetas med alla medel, som stå lagstiftning och styrelse till buds; och den ovilja, hvarmed ett dylikt lagbud, som det nu föreslagna, möjligen kommer att mottagas af det gamla oskickets invanda vänner, bör icke förvilla eller afskräcka de för sedlighet och ordning nitälskande;” 13:o) att i öfverensstämmelse härmed Utskottet föreslog ett så lydande stadgande: ”Under sön- eller helgedag må ej bränvin, som är föryttradt genom partieller minuthandel, till köpare utmätas eller utlemnas.” ”Å så väl gästgifvaregård, som annat näringsställe i stad och å landet, vare utskänkning då förbuden; dock må i stad klockan mellan 1 och 3 eftermiddagen utskänkning ske till spisande gäster;” 14:o) att, i Kongl. Förordningen den 18 Januari 1855, det förra af dessa moment intogs, men att det sednare ändrades till följande lydelse: ”På landet vare då ”(helgedagar)” all annan utskänkning förbjuden, än på gästgifvaregårdar vid måltider till resande, derest Vår Befallningshafvande ej, på grund af särskilda omständigheter, undantag meddelat.
I stad ege vederbörande myndighet att bestämma, hvilka timmar om dagen utskänkning må vara tillåten 15:o) att vid näst derpå följda riksdag, som börjades den 15 Oktober 1856, sammansatta Utskottet föreslog, att, både å landet och i stad, all utskänkning af bränvin under helgedag skulle vara förbjuden; men att detta förslag icke antogs, utan det äldre stadgandet bibehölls i 27 § af Kongl.
Förordningen den 27 November 1857; 16:o) att vid 1860 års riksdag sammansatta Utskottet yttrade: ”Enär ordalagen uti 27:de § 2:dra momentet af nu gällande Förordning antyda, Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
121 tyda, att polismyndighet i stad endast för sön- eller helgedagar eger förordna hvilka timmar utskänkning må vara tillåten, hvaraf man dragit den slutsats, att polismyndighet icke eger magt att för någon tid af dygnet på söknedagar förbjuda utskänkning af eller minuthandel med bränvin; men obestridligt är att ordningens handhafvande inom städerna skulle i hög grad försvåras, ifall sådan utskänkning och minuthandel finge å söknedagar hela dygnet utöfvas, har Utskottet ansett nödigt att vederbörande myndighet genom bestämd löreskrift förklaras berättigad att bestämma, hvilka tider å dygnet minuthandel med och utskänkning af spritdrycker må vara tillåten.”
Och på grund af denna motivering föreslogos stadgar, hvilka Ständerne i skrifvelsen N:o 156 återgåfvo med följande lydelse: ”Vederbörande myndighet ege att bestämma hvilka tider å dygnet minuthandel med och utskänkning af bränvin må vara tillåten.” ”Skulle anledning förekomma dertill, att minuthandel med eller utskänkning af bränvin bör förbjudas i stad vid något af de tillfällen, som i § 25 nämnas (d. v. s. auktioner, marknader, mönstringar och andra folksamlingar) eller å landet vid de tillfällen, som i samma §:s 2:dra mom. omförmälas, (uppbördsstämmor, mantalsskrifningar, ting m. m.) ege vederbörande myndighet jemväl att derom meddela föreskrift;” 17:o) att Konungen, som godkände detta förslags sednare morn., ändrade deremot det första till följande i Kongl. Förordningen den 7 December 1860 begagnade lydelse: § 26.
”Minuthandel med och utskänkning af bränvin vare, äfven då den för öfrigt medgifven är, i allmänhet icke tillåten sednare å dag än till kl. 10 på aftonen; egande dock vederbörande embetsmyndighet, der särskilda omständigheter föranleda behof af annan tids bestämmande, att derom förordna;” 18:o) att vid sednaste riksdag väcktes flera motioner för åstadkommande af inskränkning i rättigheten att utskänka spirituosa å helgedagar, samt att det sammansatta Utskottet yttrade derom, bland annat: ”Till stöd för dessa motioner har blifvit anfördt, att, isynnerhet i städerna, söndagarne ofta på ett för sabbatsfriden störande sätt egnades åt dryckenskap; att något skäl ej förefunnes, hvarföre samma inskränkning i rättigheten att å sön- och helgedagar sälja starka drycker, som gälde för landet, ej äfven borde gälla i städerna; att öfvertygelsen, det förbudet mot starka dryckers försäljning å sön- och helgedagar skulle innebära ett afgörande steg till hämmande af bränvinets missbruk, blifvit allt mera allmän, samt att, äfven om ett dylikt förbud som det ifrågavarande skulle i sina följder till en början kännas besvärande för den ordentlige mannen, han likväl helt säkert vid närmare öfBih nu K.
Prot. 1865 Sr 1866. 11 Sami. 3 Åfd 16 122 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 52. vervägande af de fördelar, en sådan försakelse å hans sida skulle medföra för hans svagare bröder, skulle utan missnöje underkasta sig den uppoffring, förbudet komme att medföra; och har Herr Björk särskildt omförmält, att till Magistraten i Göteborg blifvit ingifven en ansökan om inskränkning i utskänkningsrätten å sön- och helgedagar, undertecknad af omkring 8,800 personer, till största delen tillhörande arbetsklassen, hvilken ansökan äfven blifvit af motionären till Utskottet öfverlemnad.” ”Beträffande åter motionärernes yrkande om inskränkning eller upphäfvande af rättigheten att i stad å sön- och helgedagar utskänka starka drycker, finner Utskottet väl, på de af jnotionärerne anförda skäl, någon ytterligare inskränkning i denna rättighet vara af behofvet påkallad, men då ett förbud mot all utskänkning å sön- och helgedagar på flera ställen säkert skulle föranleda talrika öfverträdelser, anser Utskottet det böra öfverlemnas åt städernas kommunalstyrelser att bedöma, i hvad mån en sådan inskränkning i nämnda rättighet må vara behöflig, samt åt Konungens Befallningshafvande att, efter af kommunal-styrelsen härom fattadt beslut, och sedan magistraten blifvit i ämnet hörd, utfärda påbud om dylik inskränkning;” 19:o) att Utskottet på grund häraf föreslog, att efter 2:dra mom. i 28:de § skulle införas ett så lydande stadgande: ”1 stad kan utskänkning af bränvin under sön- och helgedagar än vidare inskränkas eller helt och hållet förbjudas, derest beslut derom fattas af kommunal-styrelsen samt af Konungens Befallningshafvande, efter Magistratens hörande, godkännes.”
Detta förslag blef af Rikets Ständer gilladt, och intogs i deras underdåniga skrifvelse af den 16 sistlidne November, N:o 170, samt biet af Konungen faststäldt blott med den ändring, att efter ordet samt sattes heslutet, och i stället för ordet ”Konungen” sattes ”Wår”, Alldenstund nu både Utskott, Ständer och Konung tillika bibehöllo 26 §:ns l:sta mom. oförändradt, sådant det här ofvan intagits; fördenskull, och enär, enligt detsamma, ”vederbörande embetsmyndighet”, hvilka ord, enligt äldre författningar, hvaraf orden tagits, betyda Magistraten i städerna, eger förordna om tidsbestämmelser för minuthandel och utskänkning, har en motsägelse eller åtminstone en inkonseqvens i nuvarande författning uppkommit emellan 26 § Irsta mom. och 3:dje mom. 28 § i det, att olika myndigheter berättigats att besluta om tiden för utskänkning.
Och som den, hvilken skall tillämpa en författning, är skyldig, att, der så ske kan, tolka den så, att direkt motsägelse mellan författningens olika delar undvikes, hvilket i denna fråga är möjligt på det sätt, att 3 mom.