Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På det nu ej Kronan mätte gå i mistning af så stora och för odling nvtliga landsträckor, har hemställan skett att alla om jord och skogar inom Norrbottens län utfärdade privilegier, frihetsbref och resolutioner måtte varda till sin gällande kraft pröfvade, så alt hvad som ej med rätta innehades eller ej kunde försvaras, kunde till Kronan återgå samt (ill hemmans anläggning och uppodling användas.
Af företedda handlingar hafva Rikets Ständer inhemlat, att, pä sätt sålunda uppgifvet blifvit, tid efter annan betydliga landsträckor till slockfångst upplåtits åt enskilda bruksegare eller bolag, dock med förbehållen rätt för E. K.
Majit och Kronan att om de till nybyggen och odlingar tjenliga ställen särskildt förordna.
De sålunda anlagda nybyggena lemna, enligt hvad samma handlingar utvisa, ej obetydlig afkastning och erbjuda rika tillfällen till odlingslägenheter samt hafva ymnig tillgäng på timmer- och kolskog.
Utom förenämnde privilegier, afseende rätt till slockfångst för brukens och sågverkens bedrifvande, har upplåtelsen under frälsemannarätt af den privilegierade jorden tillkommit i ändamål alt befordra landets uppodling och hemmans anläggande uti ifrågavarande vidsträckta skogsmarker.
Att likväl detta ändamål ej uppnås genom att åt enskilda bruksbolag upplåta ofantliga landsträckor, som allmänneligen komma att användas endast för befrämjande af brukens interessen, visar sig deraf att en mängd nybyggen, efter det deras anläggande beviljats, sedermera aldrig blifvit grundlagda.
Alt mycken otillförlitlighet råder rörande omfånget af de äldre privilegierna ådagalägges af de i fråga härom uppkomne rättegångar samt af de vid pågående afvittringar yppade stridigheter angående rätt till grundläggandet af nybyggen.
I öfrigt och dä landsträckor upplåtos till en sådan vidd, som den, hvartill vissa bruks- och sågverks-egare nu hafva dispositionsrätt, måste den största svårighet uppstå att kontrollera, huruvida privilegierna öfverträdas.
Och har det för åstadkommande af landets uppodling i sammanhang med skogens behöriga vårdande derföre synts Rikets Ständer vara lämpligaste sättet att lemna allmogen tillfälle till nybyggens anläggande.
På det emellertid icke äldre af en eller annan grund förfallna privilegier må lägga hinder i vägen för de anstalter som i ofvanberörde afseende kunna finnas vara med det allmännas bästa mest öfverensstämmande, få Rikets Ständer underdånigst anhålla, det E. K.
Majit täcktes vidtaga sådan åtgärd, att alla om jord, skogar och stockfångst till sågverken inom Norrbottens län utfärdade privilegier må varda till sin gällande kraft så fort som möjligt pröfvade, på det att hvad som ej med rätta innehafves må till kronans fria disposition återfalla.
Stockholm den 5 Oktober 1860. 446 Expedilions-Utskoltets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o lid.
Y:o 144.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den S Okl. 1860.
Presle-Slåndet den 3 — — Borgare-Ståndet den 3 — — Bonde-Ståndet den 5 — — Rikets Stånders underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angående ändring i Regeringsformens och Riksdag s-Ordningens föreskrifter om Riksstyrelsens förande i vissa fall.
N:o 24.) S. A. K. Uti nådig Proposition till Rikets Ständer af den 17 April innevarande år har E. K.
Majit behagat erinra, hurusom Rikets Ständer vid sistlidna riksdag i underdånig Skrifvelse den 22 Juli 1857 anmält, att af dem blifvit såsom hvilande till grundlagsenlig behandling vid nu pågående riksdag antaget ett grundlagsändringsförslag rörande Riksstyrelsens förande i vissa fall, hvilket förslag, i likhet med E. K. Maj:ts nådiga Proposition den 11 Augusti 1854, innefattade, bland annat, bestämmelse derom, att, då Konungen vore af sjukdom eller resa utrikes förhindrad att sjelf vårda regeringsärendena, den till thronföljden närmast berättigade Prins, om han uppnått 18 år, skulle, i stället för Statsrådet, föra riksstyrelsen; och, då Rikets Ständer sålunda erkänt vigten och angelägenheten af en ändring i Grundlagarnes stadganden om
Regeringens förvaltning vid förenämnde tillfällen, men det lill innevarande riksdag hvilande förslaget härom fallit för betänkligheter, som syntes hafva afsett mindre frågan om Riksstyrelsens uppdragande åt tbronföljaren, än andra deraf oberoende, men i förslaget intagna bestämmelser, har E. K.
Majit funnit sig af omtankan för de förenade rikenas väl uppmanad att göra förnyad framställning i ämnet, dervid likväl, för att i möjligaste mån Expediliuns-U tskolhts Förslag till anderd.
Skri/velse
N:o i44 447 undanrödja förut yppade betänkligheter, några andra ändringar i Grundlagarne, än som af stadgandet om regeringsmagtens uppdragande ål den lill thronföljden närmast berättigade Prins föranledas, ej blifvit ifrågasätta; varande, i enlighet härmed, förslag framstäldt till förändrad lydelse af följande paragrafer i Regeriugs-formen och Riks— dags-Ordningen, nemligen: i Regerings-formen §§:ne 39, 40, 41. 42, 43, 51, 91 och 95 : samt i Riksdags-Ordningen §§:ne 4, 9, 10, 23, 26 och 41.
Vid granskning af detta förslag, hafva Rikets Ständer, ehuru erkännande riktigheten af den åsigt, som för den nådiga Propositionen legat till grund, äfvensom af sjelfva förslaget i dess väsendtligaste delar, dock fästat uppmärksamhet vid tvänne omständigheter, på grund hvaraf Rikets
Ständer funnit sig icke kunna samma förslag bifalla.
Uti Regerings-formens 39t § stadgas uttryckligen, att, i det der förutsatta fall af Konungens vistande utrikes, regeringen skall föras i Konungens namn, hvarjemte 40 § bjuder, att, när Konungen blifver så sjuk, att Han regeringsärendena icke värdar, Riksstyrelsen skall förvaltas på sätt, som i nästföregående § bestämmes.
Då nu jemväl i 41 § föreskrifves, att, när Konung är omyndig, regeringen skall i Hans namn föras, synes deraf, att lagstiftaren antagit såsom en allmän grundsats, att, vid alla de tillfällen, då Konung finnes, riket skulle i Hans namn styras.
Men bestämmelsen härom har det nådiga förslaget icke vidhållit.
Ur 39 § hafva orden: "i Konungens namn" blifvit uteslutne, och har den nu i 40 § befintliga hänvisning till nästföregående § blifvit bibehållen.
Som nu likväl de i dessa tvänne §§ omnämnda fall äro de enda, då Riksstyrelsen skulle föras af Thronföljaren, saknas således i det nådiga förslaget uttryckligt stadgande derom, att han skulle göra det i Konungens namn.
Sammanslälles förslagets ordalydelse i dessa bägge §§ med dess föreskrift i 41 §, att, då i der lörutsatta fall Statsrådet förer regeringen, densamma skall i Konungens namn föras, skulle deraf möjligen kunna dragas den slutsats, att Regent blifvit tillerkänd rättighet att i egel namn föra regeringen.
Rikets Ständer anse det likväl vara af vigt samt öfverensstämmande med idéen för det monarkiska styrelsesättet, att alltid, utom då thronen är ledig, regeringen föres i Konungens namn, hvarom jemväl Grundlagen bör innehålla uttryckligt stadgande, på det icke en Regent må, af bristande föreskrift härom, kunna hemta anledning alt tillvälla sig magteu att föra regeringen i eget namn.
Härförutan har, vid redaktionen af 41 § Riksdags-Ordningen, i det nådiga förslaget icke blifvit införd den under denna riksdag antagna föreskriften om rättighet för Statsrådets samtlige ledamöter att bevista Riks-Ståndens gemensamma öfverläggningar, ehuru sådant synes hafva tillkommit utan afsigt att föreslå samma föreskrifts upphäfvande, hvartill icke heller skäl torde förefinnas.
Med afseende ä hvad sålunda blifvit anfördt. och då den nådiga Propositionen måste i olörändradt skick bifallas eller afslås, hafva Rikets Ständer alltså funnit sig förhindrade att det i samma nådiga Proposition framställda förslag antaga.
Hvilket Rikets Ständer få hos E. K. Maj:t i underdånighet anmäla, framhärdande etc.
Slockholm den 5 Oktober 1860. 448 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o i45.
Hi© 145.
Uppläst och godkäridt hos Ridd, och Adeln den 2 Okt. 1860.
Preste-Ståndet den 5 — — Borgare-Slåndet den 3 — — Bonde-Slåndel den S — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förnyad författning om utskrifning ssättet och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet.
(Stats-, Lag- och Ekon.-Utskottets Betänkanden m. m.
Nlis 7, 21 och 29 samt Först.
Stats-Utskottets Mern.
N:o 196 och Först.
Lag-Utskottets Nio 57.) S. A. K.
Sedan bristfälligheten uti det nu i riket gällande beväringssystemel, sådant detsamma genom Kongl. Kungörelsen den 27 Oktober 1812 varit uppslälldt, blifvit genom en längre tids ostörda iakttagelser pä ett öfvertygande sätt ådagalagd och uppmärksamheten fästad på nödvändigheten att gifva åt denna så vigtiga fråga en med fäderneslandets väl öfverensstämmande lösning, så har, efter det Rikets Ständer vid sistlidna riksdag, i eulighet med E. K.
Majlis derom gjorda nådiga Proposition beviljat anslag lill en mera utsträckt vapenöfning med beväringsmanskapet, och E. K.
Majit den 19 Juni 1858 förordnat en särskild Kommitté att utarbeta underdånigt förslag till lämpligaste sättet för beväringsskyldighetens fullgörande äfvensom till ordnande af dithörande frågor, samt denna Kommitté den 30
Maj päföljde är i ämnet afgifvit underdånigt betänkande, åtföljdt af särskilda förslag till lagar, angående utskrifningen och inrättandet af allmänna beväringen, angående dess mönstring och öfriga verkställighetsåtgärder, som föranleddes af den förstnämnda lagen, m. m., E. K.
Majit uti en till Rikets nu församlade Ständer den 20
December sistlidna år aflåten nådig Proposition öfverlemna! förslag lill förnyad författning om utskrifningssättet och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet.
Efter Expeditinns-Utskottcts Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 145. 449 Efter granskning af nyssberörde förfaltningsförslag, hafva Rikets Ständer, som icke kunnat förbise att skyldigheten till personligt deltagande i landets försvar måste innefatta åliggandet att under fred bilda och dana sig dertill, i berörde förslag fnnnit ett vigtigt steg vara taget alt bringa till verkställighet den med nationalbeväringen åsyftade idé och att göra Sveriges krigslörsvar i alla alseenden nationell, samt beväringen lill eli hufvudelement i arméens organisation.
Och då första vilkoret härför är alt beväringsinrättningen så ordnas, alt densamma bildar en till strid användbar härsmagt, och att beväringsmanskapet undervisas i vapnens bruk, samt öfvas i de rörelser, som efter tidens krigskonst mäste efter vissa reglor med den största noggranhet utföras, så har äfven i del nådiga förlältningsförslaget bibehållits den utsträckning i tiden för vapenöfningarne, hvilken vid sisllidne riksdag bestämdes till två möten i stället för ett, och som funnits högst nödig för att derunder kunna hinna bibringa beväringsmanskapet erforderlig insigt i vapentjensten.
Skillnaden i dagantalet, som i anseende till de dubbla marcherna uppslår, då öfningsmölena äro två i stället för ett, har likväl, i anseende till de angelägna landtbruksgöromål, som under sommaren måste skötas på bestämda tider, synts Rikets
Ständer påkalla uppmärksamhet hvad beträffar de Norra glest befolkade Provinserna, der, enligt hvad Rikets Ständer inhemtat, beväringsynglingar stundom kunna hafva 20 mil och derutöfver till mötesplatserna samt svårigheter att ersätta förloradt arbetsbiträde är större än i de tätare bebyggda trakterna; och, om än nödvändigheten af de två-åriga vapenöfningarne icke medgifver att efterskänka det andra årets öfning, aldra minst i de orter, hvilkas läge och glesa befolkning påkalla nästan mer än annorstädes ett sä mycket som möjligt förberedt försvar, samt om äfven vapenöfningarne med andra klassen icke lära kunna försiggå annorlunda än tillsammans med stamtruppen och beskaffenheten af stammens öfningar göra det nödvändigt, att densamma är samlad på de vanliga mötesplatserna, hafva Rikets Ständer dock ansett, att i dylika orter vapenöfningarna med forsla klassen af beväringsmanskapet skulle kunna ega rum i mindre aldelningar, bataljons- eller kompanivis på spridda ställen inom ett län.
En annan uti del nådiga författningsförslaget intagen vigtig förändring, består deruti, att en del af beväringsmanskapet lemnäs tillfälle att under fredstid friköpa sig från vapenöfning medelst erläggande af en viss afgift och att de medel, som derigenom inflyta, skola användas till bevärings-inrättningens Utbildande derhän, att utur sjelfva beväringen skulle kunna erhållas det för densamma nödiga underbefäl.
Då, i den mån Krigskonsten utvecklats, behofvet af befäl ständigt ökats och Arméens brukbarhet till stor del hvilar på dugligheten hos detta befäl, hvilket till det antal, som nu linnes vid den indelta och värfvade arméen måste vara otillräckligt, om detsamma skulle fördelas pä både den gamla stammen och beväringen, hafva Rikets Ständer icke kunnat annat än till alla delar gilla den i det nådiga författningsförslaget vidtagna utväg att inom sjelfva beväringen söka erhålla ett tillräckligt antal reservbefäl, och funnit denna utväg så mycket heldre böra anlitas, som uppmuntran att få tjenstgöra öfver soldatgraden i väsendtlig mån måste bidraga att åt beväringsinstitutionen gifva en lyftning, hvars första frukter skola visa sig i en allmännare åtrå Bih. till It.
Prot. 1859 #■ 1860. 10 Sami. 1 Afd. 57 450 Expeditions-Utskottets Fors ing till underd.
Skrifvelse N:o 445. och täflan att genom hyfsning i seder samt ordning och bildning göra sig förtjent af befordran, på samma gång beväringsskyldigheten måste komma att kännas lättare, då uppmuntran går i bredd med pligten.
— Hvad angår rättigheten att lösa sig fri från vapenöfning, så hafva Rikets Ständer icke funnit något att deremot erinra, helst meningen med denna rättighet icke är alt tillstädja befrielse från beväringsskyldighetens personliga fullgörande i krigstid saint de medel, hvilka genom befrielseafgifterna komma att erhållas, äro ämnade alt användas till förmän för sjelfva bevärings-inslitutionen.
— Men i fråga om detta användande hafva Rikets Ständer trott tillfället vara inne att bereda laglighet åt en grundsats, hvars tillämpning af allmänna meningen ansetts ännu säkrare, än beväringsinrätlningen, leda till ett verkligen nationelt försvar, nemligen ungdomens tidiga öfvande i militäriska sysselsättningar; och, ehuru lång tid torde åtgå innan häraf äro att vinna sådane resultater, som kunna verka till lindring i beväringsskyldigheten, hafva Rikets Ständer likväl funnit sjelfva principen desto heldre förtjena uppmärksamhet, som öfningar i marcher, gymnastik och vapenkonst i sig sjelfva ega en i physiskt hänseende för det uppväxande slägtet högst välgörande inflytelse, hvilket erfarenheten redan ådagalagt vid de skolor, der sådana öfningar blifvit införda.
Det är äfven af sådan anledning, som Rikets Ständer ansett sig böra uti det stadgande i förslaget till beväringslagen, hvilket handlar om användandet af de ifrågavarande afgifterna för vapenöfningsfrihet, inrymma föreskrift om den genom dessa medel uppkommande beväringsfondens användning till beväringsinrältningens ytterligare utbildande.
För öfrigt hafva Rikets Ständer, hufvudsakligen på de uti den nådiga Propositionen anförda skäl, funnit sig böra antaga de utaf E. K.
Maj;t föreslagna bestämmelser, utom i några få delar, hvilka här nedan omförmäles.
Stadgandet i 8 §, att den, sorn är urståndsatt, till följd af lyte eller sjukdom, att inställa sig vid mönstring, skall styrka sådant medelst insändande af bevis af både Pastor i församlingen och Kronofogden i orten, har synts Rikets Ständer icke allenast nog strängt, i anseende (ill svårigheten för mången, hvilken har lång väg lill Kronofogdens bostad, att anskaffa dennes intyg; utan äfven olämpligt, emedan det icke låter tänka sig, alt Kronofogden kan hafva sig bekant, hvilka alla, äfven i fögderiets aflägsnaste delar, vid ett visst tillfälle ligga så svårt sjuka, att de ej kunna färdas till mönstringsplatsen.
Rikets Ständer, som ansett det kunna antagas, att ett så uppenbart förfall, som det, hvilket här förutsattes, bör kunna af en hvar bedömas, hafva af nämnda anledningar trott sig böra, i stället för orden ”Kronofogden i orten”, uti den ifrågavarande § insätta ”Ordföranden i sockennämnden”.
Enär det i 18 § bestämda ansvar för den, som tager lega af tvänne eller flera, icke öfverensslämmer med det i förut, gällande lag stadgade straff för härmed jemlorliga förbrytelser, i det nemligen, enligt Kongl.
Förordningen den 7 September 1858, den, som låter sig legas af tvänne husbönder, skall böta från fem till tvåhundra R:dr, eller, i fall omständigheterna äro försvärande, kan dömas till fängelse från 2 månader till 2 år, hafva Rikets Ständer, som ansett en sådan öfverensstämmelse i lagstiftningen oeftergiflig, funnit sig, i afseende på ansvar för ifrågavarande oredlighet, endast böra hänvisa till sistnämnda författning.
Expedilions-Utskottels Förslag till urtderd.'
Skrifvelse N:a 145.
451 Uti 33 § förekommer det stadgande, att den, hvilken uti fredstid, i afsigt att undandraga sig beväringspligten, rymmer eller afstympar sig någon lem, skall, om han eger förmögenhet, erlägga uti böter ett belopp, som svarar emot den för året fastställda afgift för vapenöfningsfrihet.
Då likväl påföljden för den, hvilken i krigstid föröfvar samma gerning, blifvit bestämd till skyldighet att utgifva hvad som erfordras för legande af annan karl i hans ställe, samt, enligt Rikets Ständers tanka, böter dessutom icke böra stadgas endast för den>, hvilka ega förmögenhet, hvaremot de öfrige skulle från ansvar vara frie; har det synts Rikets Ständer principenligt. att det ifrågavarande beloppet användes till samma ändamål, som alla de andra afgifterna för vapenöfningsfrihet, d. v. s. ingå i beväringsfonden, och alt således orden ’’uti böter” böra ur § utgå.
Ehuru det högst sällan torde inträffa, att beväringsmanskapets Usta klass, sedan den blifvit inmönstrad till undergående af vapenöfning, och afgifter blifvit erlagde af dem, som från öfningarne önska befrielse, varder till krigstjenst uppbådad, innan lörsta årets vapenölningsmöte försiggått, skulle sådant likväl möjligen kunna hända; och då i detta läll den, hvilken erlagt berörde afgift, synts Rikets Ständer vara berättigad, att återbekomma hela afgiften, likasom den, hvilken uppbådas först det andra året, blifvit tillerkänd rätt att återfå hälften af densamma, har i enlighet härmed ett tillägg blifvit gjordt i den §, som afhandlar detta ämne.
Vidare, och enär påföljden att varda till nästa års beväringsklass öfverflyttade skulle stadgas för dem, hvilka, genom underlåtenhet att medhafva sina prestbetyg, vålla att de icke kunna blifva|till£.vapenöfningpynmönstrade, hafva Rikets Ständer ansett nödigt, att sättet för preslbetvgens införskaffande och det undantagsfall, då den beväringsskyldige åligger att sjelf medtaga sitt betyg, förut finnas i författningen omnämnde; och är af sådan anledning en ny g, innehållande föreskriften härom, af Rikets Ständer uppställd.
Likaledes hafva Rikets Ständer funnit nödigt att förtydliga den i 11 § 2 mom. af det nådiga för fatt n ings förslaget förekommande anvisning om hvad den har alt iakt taga, som efter det mönstring redan försiggått önskar alt, emot afgifls erläggande, vinna befrielse frän vapenöfning.
Till förekommande af all misstydning, rörande å ena sidan beväringens frihet från arbetskommenderingar och, å den andra, beskaffenheten af de arbeten, hvilka manskapet är skyldigt alt under tjenstgöring utföra, hafva Rikets Ständer ansett sig böra härom gifva en bestämdare anvisning än den, som finnes från 1812 års beväringslag, intagen uti E. K.
Maj:ts nådiga förlättningsförslag.
Stadgandena i 8 § 2 mom. af högstberörde förslag, att den, som i de derstädes åsyftade fall utfärdar vigtiga betyg skall vara underkastad ”lagligt ansvar” och i 42 § angående laga försvar, hafva blifvit såsom öfverflödiga uteslutne.
Likaså har den uti förslagets 36 § förekommande och enligt Rikets Ständers tanke i en lag icke lämpliga uppmaning till rikets innevånare att genom enskilda sammanskott bilda invalid- eller pensions-kassor blifvit utelemnad.
Hvad redaktionen af ifrågavarande lagförslag angår, hafva Rikets Ständer funnit sig föranlåtne att deruti vidtaga åtskilliga förändringar, hvarigenom omflyttning af paragraf-följden i berörda förslag äfven varit nödvändig. 452 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 445.
På grund af hvad sålunda är vordet anfördt, få Rikets Ständer, med förklarande, att E. K.
Maj:ts ifrågavarande nådiga Proposition ej kunnat oförändrad bifallas, underdånigst tillkännagifva, alt Rikets Ständer för sin del beslutit en författning angående den allmänna beväringen, så lydande, som härhos bifogade förslag, med dertill hörande 2:ne bilagor Litt.
A och B, utvisar.
Härförutan hafva Rikets Ständer funnit godt att, i öfverensstämmelse med hvad E. K. Maj:t i förevarande nådiga Proposition äfven hemställt, bifalla, det mölesunderhållet och beklädnadskostnaden för bevärings-eliterna, med undantag af beväringsunderofficerare, må bestridas, det förra af anslaget på Fjerde Hufvudliteln till beväringsmanskapets vapenöfningar, och den sednare utaf de för anskaffning och underhåll af beväringsmanskapets beklädnad i allmänhet afsedda medel.
Slutligen få Rikets Ständer hos E. K. Maj:t underdånigst anhålla, att E. K. Maj:t täcktes, till lättnad för de beväringsskyldige i sådana orter, der de hafva särdeles lång väg till öfningsplatserna, vara betänkt uppå medel, hvarigenom det blefve möjligt att i dessa orter lörsta klassen af hvarje års beväringsskyldige kunde få i mindre afdelningar vapenöfvas; äfvensom att E. K.
Maj:t måtte i nåder tillse, på hvad sätt en mera allmänt utbredd färdighet i vapenkonst och andra militärisk a öfningar må, till gagn i en framlid för fäderneslandets försvar, kunna genom undervisning i skolorna bibringas det uppväxande slägtet.
r Expedition*- U tsko t tets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 145■ 453 Förslag’ tili Författning, angående den Allmänna Beväringen.
Med upphäfvande af Kongl. Kungörelsen om utskrifningssättet och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet den 21 Oktober 1812, Kongl. Förklaringen den 13 Mars 1816 samt Kongl. Kungörelserna den 45 Februari 1849 och 17 Februari 1858, stadgas, som följer:
Örn tiden för beväringspligtens inträdande och upphörande, samt om dem, hvilka från samma pligt äro undantagne. § 1 Hvarje Svensk man skall vara skyldig att deltaga i allmänna beväringen från och med året näst efter det, dä han fyllt 20 år, till och med det år, då han uppnår 25 års ålder.
Undantag härifrån ega endast rum i de fall, som här nedan i §§ 2, 4 och 18 omförmälas. § 2.
Allt det till
Rikets handelsflotta hörande sjöfolk, som är å Sjömanshusen eller i Magistraternas rullor inskrifvet; så ock Sjökaptener och Styrmän, hvilka aflagt de för befälhafvare eller Styrmän å Svenskt handelsfartyg i författningarne föreskrifna kunskapsprof; äfvensom Maskinister å ångfartyg, tillhörande enskilde personer eller bolag, skola, emot det att de äro befriade från all vapenöfning eller tjenstgöringsskyldighet med beväringsmanskapet i fredstid samt i öfrigt åtnjuta de i §§ 25 och 34 bestämda förmåner, vara pligtige att under krig tjenstgöra å Kongl. Maj:ts flotta från och med året näst efter fyllda 20 år till och med det år, då 35 års ålder uppnås; dock vare den härifrån fri, som före inträdet i sjömansyrket fullgjort sin beväringspligt. § 3.
Beväringsmanskapet indelas årligen, med undantag af det uti § 2 omförmälda, i fem klasser, af hvilka till den första höra de, som under nästföregående året fyllt 20 år, till den ändra klassen de, som då fylldt 21 år o. s. v. Dock kan öfverflyttning från en klass till en annan ske af den anledning, som i § 18 sägs. 454 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse J\:o 145. § 4.