Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lika uppenbart är det, att hr landshöfdin- gen ingalunda åsyftat göra sig till skiljedo- mare emellau fursteparet, som utan skrupler bevistade den officiella festen, och den norska adelsdamen, som höll sig hemma, — ej hel- ler mellan b. m:t drottningen och hennes hof- fröken.
Hr Treffenberg har utan tvifvel — för resten alldeles rätt och riktigt — reson- nerat som så: Bägge parterna handlade i öfverensstäm- melse med sin uppfattning af det rätta; de som icke missaktade värden, eller om de gjorde det, ansågo sig böra underordna sig den officiella höflighetens bud, de hörsammade inbjudningen; hon åter, som af någon anled- ning missaktade hr Sverdrup så djupt, att hon skulle känt sig förnedrad af att träda under hans tak, hon stannade hemma Ja, det var ju alldeles korrekt; ingen människa bör un- derkasta sig något, som hon betraktar för sig förnedrande.
Men för en hofdam kan det vara obehag- ligt nog att säga nej, då det väntas ett ja af henne, och så till vida visar j u fröken Vedel-Jarlsbergs handlingssätt ett erkännans- värdt kurage.
Litet mod och själfständighet — menar hr Treffenberg — skulle inte miss- kläda våra unga flickor; om man också inte kan begära af dem, att de som de ryska ni- hilistskorna skola offra lycka och lif för hvad de anse sant och rätt, så borde de åtmin- stone icke vara allt för ängsliga att trotsa konvenansen, då den kräfver mera af dem äu deras värdighetskänsla vill gå med på.
Kärnpunkten i landshöfding Treffenbergs sti- pendiestiftelse synes vara en sund och berät- tigad protest mot den åskådning, som dömer strängare en förseelse mot konvenansen än en synd mot det egna rättsmedvetandet.
Sär- skildt inom hofkretsarne torde nog lydnaden för konvenansens maktspråk tåla vid någou försvagning, däri har landshöfding Treffen- berg tvifvelsutau fullkomligt rätt.
H r Treffenbergs hedrande inlägg för per- sonlighetens frihet gent emot konveutionalis- ruens tvång skall förvisso, om ock i mindre skala, verka mycket godt.
Och någon fara 1893 tror jag icke förefinnes, att premieringen af oppositionsyttriugar å la Ida Wedel-Jarlsberg vid flickläroverket i Falun skall leda till un- derkännande af de konventionelt antagna höf- lighetsformernas betydelse för allt samlif män- niskor emellan.
Dessa former, framvuxna i bredd med den växande civilisationen, inses nu mera till och med af den obil- dade vara nödvändiga villkor för ett dräg- ligt umgängeslif.
Det finns antagna artig- hetsformer för handel och vandel, för samman- träffandet mellan obekanta liksom för det in- timare umgänget; det finnes också officiella artighetsformer för beröringen mellan stater- na och staternas represententer och verktyg.
Vi svenskar hafva namn om oss att vara särdeles artiga, och det tror jag vi kunna räkna oss till berömmelse.
Det sammanhän- ger möjligen med vårt nationella lynne, som är mera lugnt, betänksamt och behärskadt än t. ex. norrmännens.
V i äro mindre lystna efter att bravera, kanske också mera skep- tiska än de, mindre säkra på att hvar för sig sitta inne med hela sanningen, därför äfven i grunden mera toleranta och mindre begifua på att uppträda som s. k.
» sannings- sägare » i tid och otid.
V i tänka oss, att vi ganska lätt kunna misstaga oss på perso- ner, och äro därför ej så augelägna att oför- behållsamt lägga i dagen vare sig sympatier eller antipatier.
I stället sträfva vi efter att vara oklanderligt artiga mot alla, ty artighe- ten — det veta vi — hedrar ingen och för- nedrar ingen, den utgör ingenting annat än den tysta öfverenskommelsen (i allas gemen- samma intresse) att iakttaga ett visst yttre 3ätt, som omöjliggör brutalitet i umgänget, utan att aftvinga oss varmare känsloyttringar, äu vi kunna bestå alla.
Jag tror, att den allmänna uppfattningen af konvenansens nytta, i denna mening ta- gen, skall hindra — äfven vid flicklärover- ket i Falun — att protesten mot allt för stränga konventionella maktspråk leder öfver till eu motsatt ytterlighet, som är minst lika dålig.
Men dithän böra vi allvarligt sträfva att ej bedöma förseelser mot konvenansen för hårdt och att, då konvenansen vill ålägga oss något, som vi känna som ett ondt, hellre bryta mot detsamma än göra det onda.
Detta är ju en enkel lärdom, som små flic- kor ej kunna taga skada af att få inskärpt.
D å vår nya pansarbåt Thule i lördags gick af stapeln vid Fionboda slip härstädes, svajade öfver dess däck en mycket stor örlogsflagga af siden, hvars dimensioner angifvas genom benämningen » åttadukare ».
Den hade några dagar förut öfversändts till sjöministern i och för detta ändamål.
Det är svenska kvinnor, hvilka kommit på den tanken och, efter hvad det säges, med 5 0 öre hvar hopbragt den ej obetydliga summan till inköp af de olikfärgade dukarne samt äfven själfva fogat dem samman till en tretungad örlogsflagga i fullt reglementsenligt skick.
I vänstra kanten, där flagg- linan är iusydd, står på ena sidan broderadt i h v i t t: » H.
m:ts pansarfartyg T h u l e », och på den andra: » Från svenska kvinnor ».
Sedan pansarbåten gått af stapeln, hade ett antal sjöofficerare inbjudit till en festlig middag i sjöofficers- messen å Skeppsholmen de damer, hvilka förfärdigat flaggan.
* Pristagarlnnor på stälnko.
V i d Stockholms allmänna skriskoklubbs täflingar å Nybroviken i sön- dags deltogo i damernas täfling fröken Hedvig Tronét från Örebro samt två helt unga flickor, Kerstin D a m -
IDUN 1893 stedt och Elsa Olsson.
Samtligas åkning vittnade om mycken öfningr och goda ansatser.
Första priset, en silfvermedalj, tillerkändes fröken T r o c é t, andra priset, bronsmedalj, erhöll Elsa Olsson, hvarjämte, såsom extra pris, klubbens bronsmedalj öfverlem- nades till Kerstin Darmstedt.
* Författarinnans minne.
D e af fru Emelie Carlén till Strömstad donerade värdesakerna ha nu anländt till sin bestämmelseort äfvensom de till fctipendiifonden vid elementarläroverket, folkskolan och navigationsskolan anslagna medel.
Dessa senare hafva dock, sedan hon skrifvit sitt testamente, under hennes sista sjukdom betydligt smält samman, så att elementarläroverket i stället för donerade 3, 0 0 0 kr.
endast erhållit Ö75 kr.
och de båda andra skolorna i stället för 1,000 kr.
2 2 5 kr.
En dotter till den store författaren C.
L. Almqvist, fröken Maria A l m q v i s t, atied här- städes i tisdags 6 3 år gammal.
* Madame Jules Grévy, hustru till förre pre- sidenten i Frankrike, har den 1 dennes aflidit.
H o n var dotter till en garfvare i Narbonne, Fraisse.
Helt ung och mycket fattig hade hon vid faderns död anländt till Paris jämte modern.
H o n lär hafva varit en utomordentlig skönhet, Jules Grévy anhöll då om hennes hand, men tillbakavisades, emedan hans ställning var så anspråkslös, att han icke an- sågs kunna underhålla en hustru.
Några år senare, 1854, förnyade Grévy sin anhållan och äktade frö- ken Fraisse.
A f detta äktenskap föddes endast ett barn, Alice, som år 1 8 8 2 blef fru W i l s o n.
Enkel och flärdlös, men det oaktadt mycket vär- dig i sitt uppträdande, förblef hon såsom hustru till franska replublikens president densamma, hon förut varit; hon omgaf sig med en liten inskränkt elit af vänner, skydde mottagningarnas glans, men än mer politiserande kvinnor och politiska öfverraskningar.
Den första norska kvinnliga stenografen har i dagarne blifvit anställd i stortingets tjänst, tills vidare endast för ett par månader.
Fröken Louise Sparre har nämligen blifvit antagen som assistent hos de officiella slortingsreferenterna vid utarbetandet af referaten.
* Till ett dubbelt behjärtansvärdt ändamål anordnar ett antal damer onsdagen den 15 och tors- dagen den 16 dennes en vinterträdgårdafest i förening med tombola å Stora börssalen härstädes, af h vilken festlighet behållningen kommer att delas mellan de nödlidande i Norrland och fonden för anläggande af åkerbrukskolonier.
ms Teater och musik Kungl.
operan återupptog i fredags Wagners opera » Lohengrin », hvilken fortfarande och helt naturligt synes vara lika populär.
Salongen var nämligen fylld till sista plats, och publiken, öfverseende med de stundom rätt betänkliga bristerna vid utföran- det, hälsade det härliga tonverket med det lifligaste bifall.
Främst bland de, uppträdande stod natur- ligtvis hr Odmann, hvars tolkning af gralsriddaren Lohengrin i dramatiskt hänseende vunnit i uttrycks- fullhet och afrundning.
Den vokala delen gjordes vid bästa röstdisposiiion, och särskildt framstod för- klaringsscenen i sista akten med mäktigt gripande verkan.
— Elsas parti sjöngs af fru Brag, hvilken dock ej räcker till för detsamma.
Ett och annat missöde inträffade ock.
Hennes bemödanden förtjä- na dock erkännande.
Fröken Almati och hr Lund- qvist som Ortrud och Telramund äro kända från föregående Lohengrin-föreställningar.
H r Strömberg använder i konungens parti sin stämma mycket för- ståndigt, liksom ock hr Grafslröm, frånräknadt ett litet missöde, utförde härroparens parti tillfredsstäl- lande.
Körerna gingo mycket ojämt, slitningar före- kommo här och hvar.
D e t hela hade nog behöft flere repetitioner.
— Föreställningen slöt ej förr än klockan var öfver half tolf.
Ett oskick, från hvilket man borde bli befriad, består däri, att en hel del personer ej paBsa på ti- den, utan komma bullrande in i salongen, sedan musiken börjat.
Att detta i allmänhet verkar stö- rande, inser en hvar.
M e n rent af olidligt blir det, då det sker under ett musikstycke af så betydande art och så delikat natur som förspelet till » Lohen- grin ».
E n ej mindre taktlöshet är det, såsom många P r i s n e d s a t t n i n g å Tim, S p i s - S c X n ä c l s e l o r ö d Begär p r i s k u r a n t t O.
79 för sed hafva, att prata mer eller mindre högt un- der pågående föreställning.
Dylika störande perso- ner kunna gärna h å l a sig borta från teater- och konsertsalonger.
Fru Wendela Andersson Sörensens tredje gästroll å k.
operan är som Zephyrine i » Diamantkorset », den framstående konstnärinnans otvifvelaktigt bästa roll.
V i återkomma till densamma i nästa n u m m e r.
Välgörenhetsföreställningarna å k. operan till för- mån för de nödlidande i Norrland gifvas som be- kant, den första på söndag middag den 12 och den andra på tisdags afton den 1 4 dennes.
Till den förra föreställningen gälla blå, till den senare röda biljetter.
Dramatiska teafern var i medlet af förra veckan ånyo färdig med ett svenskt program, denna gång ett lustspel i tre akter af den flitige nestorn bland våra dramatiska diktare, Frans Hedberg.
M a n har på en del håll velat göra gällande, att » Familjens fästman » skulle vara allt för mycket fars för att egentligen höra hemma på denna scen, och att stycket vore väl värdigt t. er.
Södra teatern, men ej vår främsta dramatiska anstalt; men vi få u p p - riktigt erkänna, att vi efter afskådandet af hr H e d - bergs nyhet ej k u n D a inse, hvarför icke Dramatiska teatern någon gång skulle kunna få omväxla med äfven denna lättare genre, då den som här gif- ves ypperligt, och då produkten i fråga verkligen är rolig samt af en ganska träffsäker karaktäristik och stockholmsfärg, som förlänar den betydligt högre värde än vanligt tyskt posse.
H r Oriinder och fröken Klefbcrg gåfvo en tro- värdig bild af det » småborgerliga » revisorsparet med de tre giftasvuxna döttrarna, för en af hvilka famil- jen ändiligen varit nog lycklig att finna en fästman.
Dessa mer eller mindre unga damer hade funnit goda framställarinnor i fröknarna Bäckström, Janson och Behrens.
H r Palmes fästman och hr Personne som hans hygglige cch medgörlige farbror, fröken Åhlandcrs drastiska skvallersyster samt hr Hamrin och fru Julin som fabrikörherrskapet — vänner i huset — samtliga bidrogo lyckligt att hålla den rätta lustspelstonen uppe cch publiken vid bästa humör.
Vasateatern uppförde i måndags för första gån- gen S u p p é s roliga operett eller, som det står på programmet, komisk-mytologiska l-aktsopera » Den sköna Galathea. » I titelrollen började fru Anna Pettersson-Norrie ett nytt gästspel å denna teater, hvars salong därför också var så godt som alldeles fullsalt.
A n n a Pettersson har här otvifvelaktigt en af sina bästa uppgifter.
Ä t den sköna marmorsto- den, hvilken p å den i densamma förälskade bild- huggarens bön till Venus får lif, lyckas hon förläna något verkligt illusoriskt, likaså åt uppvaknandet och öfvergången till en modern kvinna med alla dess nycker, all dess fåfänga.
Och sången — ja, det är minsann ej ofta vi numera få höra en så- dan sång från någon bufvndstadsscen.
V i d utmärkt röstdisposition föredrog den framstående konstnär- innan sina kupletter på ett sätt, som framkallade stormande bifall.
understöddes godt af frök.
Ekström som Ganymedes.
H a d e teatern blott kunnat framställa en bättre Pygmalion än hr Rönn- blad!
Bristen på en hygglig tenor gjorde sig bär mer än vanligt märkbar.
H r Omberg var rätt ro- lig som konsthandlaren Mydas.
Med » Hector » och » Dockféen » till efterpjäser kom- mer nog detta program att länge hålla sig uppe.
Musikföreningen gaf i tisdags sin 33:dje konsert.
Programmets hufvudnummer utgjordes af Anton R u - binsleins oratorium » Babels torn », en tonmålning rik på öfverraskande effekter både i vokalt och or- kestralt hänseende.
Körerna äro här hufvudsaken.
A f synnerlig effekt äro den första kören » Till verks! » och kören » V e oss, v e!
» vid tornets sammanstör- tande.
Högeligen karaktäristiska äro likaledes semi- ternas, hamiternas och japhetidernas körer.
Den tredubbla slutkören af änglar, människor och af- grundsandar är likaledes af förträfllig verkan.
Föga mindre intressanta äro solopartierna.
Särskildt fram- stående är Nimrods, som af hr Salomon Smith er- höll en tolkning, som man ej gärna kan tänka sig bättre.
Äfven Abrams parti äger många skönheter; synnerligt vacker är monologen » Re ' n bott de hem- ska skyar tåga ».
Partiet utfördes mycket förtjänst- fullt af hr Odmann.
Uppsyningsmannens mindre betydande parti hade i hr Lundqvist fått en utmärkt tolkare.
Oratoriet synes hafva kraft mycken omsorg och möda vid inöfningen, men så erhöll det ock under herr Nerudas skickliga ledning, såväl hvad de ofta mångstämmiga körerna som hvad orkestern beträffar ett på det hela taget förträffligt utförande.
Den till sista plats fulltaliga publiken, hvaribland märktes konungen, prinsarne Carl och Eugen samt hertiginnan af Dalarne, gaf ock vid flere tillfällen X V.
S C H U M A C — — Kongl.
honeverantör JL7 N o r r l a n d s g a t a n, S t o c k h o l m, H -,, J- * och särskildt vid slutet sitt lifliga bifall tillkänna.
— Konserten inleddes med en uvertyr till tragedien » H a k o n Jarl » af .T.
Hartmann samt den be- kanta arian » D e t vare nog » ur oratoriet » Elias », med känd talang föredragen af hr Smith.
Grefvin- nan Math.
Taube var nämligen af sjukdom hindrad att uppträda.
I samband härmed kunna vi ej underlåta att ännu en gång rikta ett skarpt klander mot de ledande männen i Musikföreningen för den försumlighet — lindrigt sagdt — med hvilken de behandla pressen.
I olikhet med öfriga konsertanordnare, hvilka alltid sända de resp. tidningarnas musikrecensenter två biljetter till bästa platser, sänder Musikföreningen en biljett (stundom ingen alls) och då ofta till någon af de sämre platserna i salongen.
Såsom nu till cf- vannämnda kcnsert, då vi erhöllo en plats på sidan i salongen längst uppe vid dörren i det värsta dra- get från denna.
V i återsände naturligtvis biljetten under protest och köpte oss en ann^.n på midtel- partiet.
V i äro ej ensamma om detta missnöje, ty enligt hvad vi försport har en af de mera framstå- ende dagliga tidningarnas musikrecensent funnit sig föranlåten att göra på samma sätt.
Så pass nytta har likvisst Musikföreningen af tidningarnas om- nämnanden af dess konserter, att den borde iakttaga ett honettare bemötande mot pressens representanter.
D e t kan eljes hända att alla omnämnanden både före och efter konserterna utebli.
Filharmoniska sällskapet ämnar ännu en gång ut- föra Gunnar Wennerbergs » Stabat mäter », nämligen måndagen den 13 dennes å k. operan.
M a n lär härvid kunna påräkna Salomon Smiths medverkan i baspartiet.
Par Brikoll-körcn, som bekant hufvudstadens för- nämsta manskör, gifver i morgon lördag sin sed- vanliga vårkonsert i Musikaliska akademien.
Johannes Elmblad, den framstående bassångaren, bar anländt till hufvudstaden och gifver konsert i Vetenskapsakademiens hörsal nästkommande onsdag den 1 5 dennes.
Konsertmästaren Tor Aulin, den genialiske leda- ren af de gouterade kammarmusiksoareerna, förbe- reder en konsert till den 21 dennes med biträde af den framstående och här välbekanta sångerskan E l - len Nordgren Gullbranson från Kristiania.
Därjämte lämnas biträde af konsertmästaren Zetterqvist samt af k. hofkapellet under förste hofkapellmästaren C. Nordqvists anförande.
Programmet lär komma att bjuda på flere nyheter.
(Forts.) Sista o n s d a g e n i m a j hade alltid » Y.-kretsens lärareförening sitt ordinarie halfårsmöte i folksko- lan i staden.
Till kretsen hörde icke blott Y:s lärare och lärarinnekår, utan äfven lärareperso- nalen i de närmast kringliggande socknarna, s å att kretsen räknade ett fyrtiotal m e d l e m m a r.
Skol- föreståndare Skog var kretsens ordfördande.
En dag i slulet af april kom h a n in i Kerstins klass.
» Fröken S a n g v i n, » sade han, » det är så, att fru N o r é u s, lärarinnan i Skärsta, s o m vid vårt m ö t e i nästa m å n a d skulle ha hållit lektion, a n m ä l t för- hinder, och nu ville j a g bedja er träda i hennes slälle.
m n e t är » upplösning af satsen till dess enklaste beståndsdelar. » Ni kan visserligen taga flickorna ur er egen klass, men j a g s e r b e l i r e, att det blir de äldsta i skolan.
De äro naturligtvis mer h e m m a i grammatiken. » Kerstin kände sig ängslig.
» Men tror herr Skog, alt j a g kan det? » frågade hon.
» Naturligtvis kan ni det.
Ni har en hel m å n a d att förbereda er på, och stycke i l ä s e b o k e n får ni förstås själf välja.
N å, ni går j u in på det?
Jag kan j u säga er, alt kyrkoherden och inspek- tören gärna vilja höra er, ty det är fråga om att i sinom tid förändra er plats till ordinarie, och då bör j u fröken i främsta r u m m e t k o m m a i åtanke vid förslaget. » Den dag, då lärareföreningen s a m m a n t r ä d d e, hade skolan lof.
M a n s a m l a d e s i bönsalen, s o m E R a k e s &amp; S i s c u i t s fäs hos de flesta ftpecerlliandlare *
IDUN 80 alllid förut plägat dekoreras m e d flaggor.
Man höll lektioner och diskuterade till m i d d a g e n.
På aftonen arrangerades ett g e m e n s a m t s a m k v ä m.
Kerstin kände sig helt förvirrad i denna s a m - ling af f r ä m m a n d e kamrater.
D e m a n l i g a voro till det m e s t a äldre m ä n, och m å n g a af lärarin- norna hade också hunnit öfver medelåldern.
I a l l m ä n h e t sågo de d o c k samtliga v a k n a o c h in- tresserade ut.
F r a m m e.
i d katedern satt den sir- lige kyrkoherden Olofsson.
H a n bar v a s a o r d e n — s å s o m han nästan alltid plägade, äfven vid gan- ska o m o t i v e r a d e tillfällen.
Han hade fått den så- s o m sekreterare i h u s h å l l n i n g s s ä l l s k a p e t den tiden h a n varit k o n s i s t o r i e a m a n u e n s i stiftstaden.
Bred- vid h o n o m satt folkskoleinspektören, doktor B l o m, adjunkt vid läroverket.
Det var en torr, mager, gänglig g a m m a l m a n, s o m alltid såg m i s s b e l å t e n ut, på grund af att ena m u n g i p a n var långt ned- dragen — en följd af alt han alltid h e m m a gick med en s j ö s k u m s p i p a m e l l a n tänderna.
Mötet börjades m e d en p s a l m s å n g o c h bön af kyrkoherden, och så var det Kerstins tur att träda fram.
De åtta flickorna, s o m uttagits ur högsta k l a s s e n för att tjänstgöra s o m » u n d e r v i s n i n g s m a - teriel sntto på sin bänk m e d nystärkta förkläden, s l ä t k a m m a d e och nytvättade.
Kerstin h a d e ur » F o l k s k o l a n s läsebok » valt stycket o m » R e n e n ».
O c h där löstes sats efter sats, och Kerstin försökte att göra de olika ordens ställning o c h värde å s k å d l i g a för flickorna, s o m v i s a d e sig g a n s k a kunniga.
J e Bidrag mottagas med tacksamhet.
var s å mycket m e r a » e x p a n s i v t », j u s t h v a d j a g menade. » Att hon velat säga » expressivt » förstod Kerstin.
Hon märkte snart att Karin L ö f ofta begagnade främmande ord, hvilka hon m e d största lugn i världen uttalade på alldeles galet sätt.
S å sade h o n » e x p l o s i t i o n », så det skorrade i öronen.
Meningsutbytet o m d e n n a punkt upptog största delen af den till kritik a n s l a g n a tiden, s å att Ker- stin slapp temligen bra u n d a n, och när h o n sedan fick blifva en alldeles passiv deltagare i mötet, fann hon dess förhandlingar b å d e lärorika och intressanta.
» D e t här är en v a n a från b a r n d o m e n, » sade hon, » o c h nu är den för g a m m a l o c h ingrodd.
H e m m a röker j a g dock för det m e s t a pipa — så att ingen ser det, förstås.
Ser ni, j a g är nästan lappska, född uppe vid M u o n i o älf i en backstuga, och där får m a n röka för den otäcka m y g g e n s skull.
Hvar gång j a g k o m m e r in till staden, kö- per j a g mig alltid en cigarr, det är det enda j a g spenderar p å; m a n har m i n s a n n inte råd att vara öfverflödig m e d 3 0 0 kronor o m året.
Apropos, det blir för sent för mig att resa h e m i afton.
Har ni kanske någon g a m m a l soffa h o s er, s o m jag kunde få ligga på i natt, gjorde ni mig en riktig tjänst. » Utanför salen, där middagen ägde rum, fanns en stor veranda, s o m vette åt en trädgård.
Den a n v ä n d e s dock ej n u, ty trots den tämligen fram- skridna årstiden var det m y c k e t kyligt i luften.
Efter en stund kastade dock Kerstin på sig en sjal och gick ut.
1 det bortersta hörnet, hvarifrån hon ej var synlig för n å g o n af de innevarande, stod Karin Löf, lutad m o t en af stolparne, och — rökte på en stor cigarr.
V i d Kerstins steg v ä n d e hon på hufvudet, m e n tog ej cigarren ur m u n n e n.
Karin L ö f v a r onekligen en bland de under- ligaste af dem.
R e d a n under själfva m ö t e s f ö r h a n d - lingarna hade Kerstin gång på gång låtit sina ö g o n hvila på denna s t o r v ä x t a robusta gestalt m e d det kantiga ansiktet af nästan m o n g o l i s k typ.
Hon tycktes vara omkring fyrtiofem år.
Kerstin h a d e h v i s k a n d e frågat en kamrat, h v e m h o n var, o c h fålt veta, att h o n var s m å s k o l l ä r a r i n n a i Ulfva, en af kretsens längst bort b e l ä g n a s o c k n a r.
A h j o, det trodde Kerstin nog kunde gå för sig.
T a c k, det var hyggligt af er.
D å säger ni m i g till aie ni går. » (Forts.) U n d e r m i d d a g e n lade Kerstin ytterligare märke till henne.
H o n hade en strykande aptit, åt m y c k e t o c h pratade icke m i n d r e m e d en grof, skarp röst.
Hon hade o c k s å k o m m i t till Kerstin.
» Jag finner, » sade h a n, » den hållna lektionen på det hela taget g a n s k a förtjänstfull, redig, klar o c h logisk.
H v a d j a g har att a n m ä r k a, gäller dock icke den enbart, utan en principfråga.
O c h d e n n a l y d e r: » H v i l k e t b ö r a n s e s bättre vid lektionerna i m o d e r s m å l e t, antingen att a n v ä n d a de s v e n s k a eller latinska benämningarna, som förekomma i grammatiken!
S o m vi hörde, a n v ä n d e lärarinnan ö m s o m de svenska, ö m s o m de latinska termerna.
För m i n del anser j a g detta icke riktigt.
Vi k u n n a aldrig på vårt språk gifva en ersättning, s o m fullt riQsfotanf.
m o t s v a r a r de uttrycksfulla latinska n a m n e n.
Där- för b ö r a barnen v ä n j a s vid d e m.
S v e n s k a termer blifva krystade och kunna aldrig utgöra en s å d a n hållpunkt för m i n n e t s o m de korta f r ä m m a n d e orden. » Diskussionen blef liflig.
N å g r a af de yngre gåfvo obetingadt företrädet åt s v e n s k a b e n ä m n i n - gar o c h kunde icke förstå, hvarför m a n skulle a n v ä n d a ett så för barnens begrepp ofattligt ord s o m substantiv, när m a n hade det utmärkta sven- ska tingord.
A n d r a åter höllo strängt på latinet.
Uppfodrad därtill, förklarade Kerstin, att hon all- tid funnit det godt att v ä x e l v i s a n v ä n d a båda delarna, så alt barnen v a n d e sig vid d e m.
Däri- g s n o m lärde de sig o c k s å fatta betydelsen af de f r ä m m a n d e orden, s o m a n n a r s m å s t e blifva u l a n m e n i n g för dem.
P å förslag af herr S k o g kom m a n öfverens o m att t i l l s a m m a n s äta m i d d a g på ett större nykter- hetsvärdshus.
D ä r u n d e r fick Kerstin tillfälle att göra m å n g a n y a bekantskaper.