Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men, — utom det att jag allmänhet icke tror, att åt ifrågavarande grundlag kan tillerkännas förijensten af en i alla delar harmonierande lag, af hvilken man icke skulle hafva att vänta märkbart framträdande inkonseqvenser, och jag vid detta tillfälle lemnar derhän, huruvida den åsigt, som, på sätt ofvan är anfördt, under andra decenniet af nämnde författnings tillvaro gjorde sig gällande derom, att i juryfrågan kunde upptagas andra lagrum, än de inom Tryckfrihets-Förordningen åberopade, verkligen varit med den i denna författning stadgade rättegångsordning öfverensstämmande; äfvensom jag härvid har att erinra, hurusom, äfven under den antydda inkonseqvensen, onekligen dock alltid uppfylles det stora, hufvudsakliga ändamålet af juryinrättning i tryckfrihetsmål, tillräckligt att i och för sig påkalla sådan inrättning, det nemligen, att frågan, om den tilltalade skall frias eller fällas, städse skall bero uteslutande på Nämndens af görande; — måste jag, för min del, uttala den öfvertygelse, att olägenheten af sådan inkonseqvens heldre må fördragas, intilldess den medelst lagstiftningens behöriga åtgärd kan varda afhulpen, än att Iagskipningen, trädande en sådan åtgärd i förväg, må leda tillämpningen af en grundlag in på de fria theoriernas vidsträckta fält, der man så lätt förlorar ur sigte de rätta råmärkena emellan konstitutionell afvägda rät tigheter och pligter och der den ena ofrivilliga afvikelsen från Grundlagens rätta mening lätt kan draga den andra med sig såsom följd eller underlätta den genom exemplets verkan, möjligen i mera vigtiga och ömtåliga frågor, än den nu föreva rande.
I denna mening, och fästande alltid den vigt vid Regeringsformens åberopade regel, att jag icke utan sträng logisk nödvändighet i något fall vill afvika från grundlagens tillämpning efter dess ordalydelse, lemnar jag nu åsido — såsom här icke inverkande, fastän måhända i och för sig ganska tänkvärda grunder för ändring i lagstiftningen om tryckfriheten — alla de betraktelser, som kunna göras angående juryinrättning i allmänhet, här eller i andra länder, och om både theoretisk konseqvens och praktisk nvtta i sådan utsträckning af Nämndens pröfningsrätt, som den nu ifrågastälda; likasom jag förbigår hvad roan kan hafva att åberopa från de förhandlingar hos Rikets Ständer och deras Konstitutions-utskott, sorn föregått
Tryckfrihets förordningens fastställande såsom grundlag eller dess förändring medelst antagande af juryinrättningen; ty sådana lagar stiftas icke i beräkning att de i framtiden skola vara i tillämpningen beroende på mer eller mindre säker historisk kunskap om de personers tankar och åsigter, som uppgjort lagförslagen, eller om åsigterna hos några få bland de många, som tillsammans i lagstiftande församlingen be - 95 slutit lagtextens antagande såsom grundlag, men icke efterlemnat något tillförlitligen upplysande minne af den beslutande myndighetens måhända ganska skiftande uppfattning af ordaförståndet i denna text, som var gifven att hos efterverlden gälla hvad den i och för sig förmådde — just hvad 83 § Regeringsformen afsåg.» Justitieråden Iggeström och Hoffstedt förenade sig med Justitierådet Carleson.
In fidem C. V.
För att sätta läsaren i tillfälle att på ett ställe fullständigt inhemta, på hvad sätt frågan varit behandlad, vid de föregående tillfällen, som i ofvanstående protokoll omförmälas, hafva i en bilaga lill denna Berättelse blifvit aftryckta ej mindre det åberopade prejudikatet ur 1828 års författningssamling än ock, ur Schmidts Juridiska Arkif, omröstningen i Högste
Domstolen den 30 November 1847.
Genom de sålunda anförda prejudikat visar det sig, att den ofullständighet eller otydlighet, som vidlåder lagstiftningen i detta ämne, icke kunnat af lagskip ningen genom stadgad praxis afhjelpas, enär dylik meningsskiljaktighet tid efter annan uppdyker inom lagskipningens högsta instans.
En sådan företeelse påkallar alltid uppmärksamhet af lagstiftaren och företrädesvis, när den yppar sig i en fråga af den vigt och den ömtåliga beskaffenhet, som förevarande, der de olika meningarne röra grundbegreppet af en rättsanstalt, nära förenad med en bland de vigtigaste politiska rättigheter inom samhället och följaktligen, under politiskt oroliga tider, lätt kunna växa till våldsamma partistrider.
Är härmed, såsom jag hoppas, nödvändigheten af en lagstiftningsåtgärd ådagalagd, så bör det vara lika uppenbart, att en sådan med största fördel för saken tillvägabringas vid en tidpunkt af inre lugn.
Under senare riksdagar hafva varit å bane förslag till omskapning af juryinrättningen, och sådana torde väl ännu återkomma.
Jag behöfver ej påpeka, huru angeläget det måste vara att vid sådane förslags upprättande och pröfning redan hafva afgjord frågan om den hos oss befintliga jury inrättningens begrepp och verksamhet, d. v. s. huruvida juryn endast har att yttra sig, om en tilltalad är brottslig eller oskyldig, eller ock tillika äger att i större eller ringare mån deltaga uti bestämmandet af det straff, som bör drabba den skyldig befunne.
Visshet i detta afseende är ändtligen af nöden vid hvarje val af jurymän, och blifver det i ännu högre grad, ju mera anspråken på enhvar lagtiliämpares insigter och omdöme genom den snart i verksamhet inträdande nya straffjagen ökas.
I ett ämne af så stor vigt och omfattning
Samt af så djup betydelse har jag icke tilltrott mig att framställa förslag till erforderlig ändring eller förklaring af den gällande lagstiftningen.
Jag har endast kunnat och bordt fästa uppmärksamheten ej mindre på nödvändigheten, att någon åtgärd i ena eller andra afseendet vidtages, än ock 96 på den omständighet, att tiden för en sådan åtgärd ur flera synpunkter nu torde kunna anses lämplig.
I min sednast afgifna Berättelse yttrades, att jag af anförda orsaker befarade, det någon större minskning i antalet af balanserade mål, som berodde på Högste Domstolens pröfning, icke vore att förvänta under år 1862.
En sådan minskning inträffade likväl äfven nämnda år; och under år 1863, för hvilket år jag här nedan till jemförelse sednaste berättelsen meddelar redovisning, har minskningen i nämnde balans varit så stor att densammas fullkomliga försvinnande bör kunna emotses, om inträffar under de år, då vidlyftigare lagförslags pröfning
Jag meddelar här: än något uppehåll alltid upptager domstolens tid.
Sammandrag af Revisions-Sekretcrarncs Årbets-Redogörclser för är 1863.
Balans, enligt dessa redogörelser, vid slutet af år 1862.
Revisionssaker Skiftesmål ....
Kammar-Rätts-mål . . General-Auditörs-ärenden Hemställda brottmål Besvärs- och ansökningsmå Kabinetts-mål 801. 128. 1. 2. 2. 679.
.1,613.
Tillkomna mål under år 1863.
Revisionssaker 375.
Skiftesmål 154.
Kammar-Rätts-mål 7. General-Auditörs-ärenden . 19.
Hemställda brottmål . 13.
Besvärs- och ansökningsmål . 956.
Kabinetts-mål Revisionssaker Skiftesmål Kammar-Rätts-mål 1.685.
A/gjorde mål under år 1863. . . 604. 3,298. 215. 1.
Transport 820. 97 General-Auditörs-ärenden Hemstälda brottmål Besvärs- oell ansökningsmål Kabinelts-mål Transport
Dalans lill 1864.
Revisionssaker ....
Skiftesmål Kammar Riitts-mål .
General Auditörs-ärenden .
Ilemstiilda brottmål Besvärs- och ansökningsmål Kabinetts-mål 820. 18. 15. 1,168. 161. 572. 67. 7. 3. 467. .2,182. .1.116.
Då således ingående balansen utgjorde 1,613 piål och den utgående 1,1 16 .3,298.
Har följaktligen balansen minskats med 497 mål.
Utaf den sålunda redovisade minskning af balanserade mål belöper å Revisionssaker 229. 497.
Skiftesmål 61.
Hemstälda mål .... 2.
Besvärs- och ansökningsmål. 212.
Hvaremot ökning i balansen ägt rum å Kammar-Rälts-mål med . . 6. General-Auditörs-mål med . i. .504, 7. 497.
Jemförelse för sistlörflutna fem är mellan antalet af Inkomna mål Afgjorda mål. 1859. MO. 18/il. 1802. 1803.
\859. 1800. 1801. 1802. 1863.
Revisionssaker 27 8. 382. 404. 380. 375. 266. 265. 439. 441. 604.
Skattemål 138. 151. 131. 130. 15 4. 157. 138. 209. 169. 215.
Hemstälda mål 70. 6 2. 29. 14. 13. 71. 56. 37. 12. 15.
Andra mål och ärenden 1286. 1284. 1136. 1147. 1143. 1253. 1151. 1433. 1319. 1348.
B ilansen af
Devisionssaker utgjorde
Vid slutet af år 1852 301. 1853 4 16, hade under året ökats med 115.
Transport 1 15. 13 98 Transport 115.
Vid slutet af år 185i 515, hade under året ökats med 99. GO. 106. 81. 6. 12. 117.
Summa ökad balans under dessa år 596.
1861 862 hade under året minskats med 35. 1862 801 „ „ 61. 1863 572 , 229.
Summa minskning dessa 3 år 325.
Under 1863 års embetsresa besöktes delar af Södermanland, Nerike, Vestergötland, Halland, Skåne och Småland.
Rörande fängelsernas tillstånd och skötsel, företrädesvis cellfängelsernas, har jag endast alt upprepa de fördelaktiga vitsord, som varit i föregående berättelser uttalade.
Alven de gamla straffängelserna äro under de senare åren bragla i ett mer tillfredsställande skick, än de föiut varit, ulan att dock behofvet af ett nytt, efter senare liders fordringar inrättadt, större fängelse kan anses förminskadt.
Vid häradshäktenas beskaffenhet kunna deremot åtskilliga anmärkningar med fog göras; men. i följd af de lättade kommunikationerna och det införda bruket, att å cellfängelserna hålla ransakmngar, blifva, efter hvad jag erfarit, många af de i fråga varande häktena sällan begagnade, hvadan olägenheterna af deras förfallna tillstånd äro mindre kännbara. livad deremot angår förvaringsrummen för Häradernas arkif, hafva dessa här och der gifvit anledning till anmärkningar af betänkligare art.
Sålunda påträffade jag ett häradsarkif förvaradt i ett vindsrum, dit endast en bräcklig stege ledde, och I *'l •
. hvilket var omgifvet på sidorna och inunder af upplagdt hö och halm, ailt i en med boningsrummen sammanhängande träbyggnad, belägen i en med trähus hufvudsakligen bebygd stad.
I en annan stad befanns ett härads-arkif inlagdt i ett rum i öfra våningen af ett trähus, ofvanpå en tvättstuga och gränsande till andra bebodda rum, hvarest delta arkif således var utsatt ej allenast, såsom i nyssnämnde fall, för eldsfara utan ock för den menliga verkan af de från tvättstugan uppstigande vattenångor, af hvilken inverkan också spår förmärktes å de äldre der förvarade handlingar.
På 1855 575, 1856 681, 1857 762, 1858 768, 1859 780. 1860 897.
99 andra ställen åter, der arkifven voro förvarade i stenhus, hade, till följd af bristande luftvexling, handlingarne blifvit betydligt skadade af mögel.
Oftast hafva dessa för förstöring blottstälda arkif genom sin ålder och fullständighet varit af stort värde; och jag har derföre låtit mig desto angelägnare vara att uppmana vederbörande domhafvande till vidtagande af de åtgärder, som på dem berodde och kunde vara egnade att emot förstörelse betrygga så dyrbara skatter, samt, der Domhafvanden ej tilltrott sig att af Häradsboerne kunna utverka de för ändamålet erforderliga medel, vändt mig till Konungens Befallningshafvande; men afvaktar ännu underrättelser, i hvad mån dessa bemödanden röna framgång.
I sammanhang härmed torde lämpligen böra omnämnas det särdeles otillfredsställande skick, hvaruti jag fann Kongl. Göta Hofrätts aikif.
Detta förvarades i en träbyggnad, som, utom det att han var blottställd för eldfara, i följd af byggnadsämne och belägenhet i granskapet af andra bebodda trähus, befanns gammal och förfallen samt till utrymmet alldeles otillräcklig.
Hedan vid inträdet i förstugan möttes blicken af böcker och handlingar uppstaplade i högar på golfvet, och dermed voro äfven, inne i rummen, icke blott hyllorna ulan äfven golfven öfverfyllda.
Denna brist på utrymme hade haft till följd, alt under långliga tider någon inven tering af arkifvets innehåll ej kunnat verkställas, eller förteckning deröfver upprättas, — ett lörhäll,inde, så mycket mer att beklaga, som derigenom ej mindre Kongl. Hofrättens egna domböcker och protokoller vid inträdande behof icke utan största svårighet kunna tillrättaskadas, än ock rättsökande parters till Kongl Hofrätten ingifna original handlingar, kartor och kartebeskrifmngar, löpa fara att blifva förlagda och komma åsido, så att de kanske aldrig mera af egarne kunna återfås.
För att bereda lämpligare och rymhgare förvaringsrum åt detta dyrbara arkif skola utan tvifvel medel begäras hos Hikels näst sammanträdande Ständer; och jag har, i denna förmodan, funnit särskild anledning att här vidröra ämnet.
Under denna resa egnade jag särskild uppmärksamhet åt efterlefnaden af Kongl. Förordningen angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egen dom den 24 September 1861, i hvad samma nådiga Förordning stadgar om domares och domstolars skyldighet att hålla förteckning öfver förmyndare och tillse, att desse i föreskrifven tid och ordning fullgöra deras redovisningsskyldighet
Härvid bar jag mer och - mer kommit till insigt af allt det arbete, alla de svårigheter, som äro förenade med upprättandet af nämnda förteckningar, synnerligast på landsbygden.
Den åsigt, som till en början af åtskilliga domstolar och domare omfattades, att ofvanåberopade förordnings föreskrift om dylika förteckningars upprättande vore att hänföra endast till tiden e‘ter Förordningens utfärdande, så att de derförinnan tillsatte förmyndare icke skulle behöfva upptagas i förteckningen, har jag haft den tillfredsställelsen att finna nästan allmänneligen öfvergifven.
På de flesta ställen har arbetet med dessa förteckningars upprättande varit med alfvar begynt, på flera ställen, fullbordadt, och på de få ställen, der del varit alldeles forsum madt, har jag dock rönt beredvillighet att efter - 100 komma mina erinringar om nödvändigheten af skyndsamma åtgärders vidtagande för berörda ändamål.
IMen under allt detta har hos mig stadgat sig den öfvertygelse, jag i nästföregående Berättelse uttalade, att om äfven denna kontroll öfver förmyndarnes redovisningsskyldighet bringas lill fullkomlighet, — hvarom ofelbar visshet likväl näppeligen kan vinnas, — är dermed de omyndigas säkerhet ändock icke på ett nöjaktigt sätt betryggad, med mindre deras reda penningar och värdepapper ställas under vård af någon offentlig, redoskyldig myndighet, t. ex. en afdelning af kommunalstyrelsen.
Just det ökade besväret ej allenast med redogörelses afgifvande oftare, än förr vanligt varit åtminstone i landsorterna, utan ock med redogörelsens inlemnande till Gode Männen samt med företeende af dessas bevis hos domaren, har, enligt uppgift, mångenstädes haft till följd, att de vederhäftigaste synnerligen bland allmogen undandraga sig förmyndarebefattningar, som sålunda måste anförtros åt personer i mindre betryggande förmögenhetsvilkor, de der emottaga uppdraget med beräkning på den penningtillgång, som derigenom kommer till deras förfogande.
Jag vågar derföre förnya den hemställan jag förut gjort, att lagstifningen rörande vården om omyndiges egendom ej må anses afslulad med nyssåberopade nådiga Förordning.
Slutligen bör jag ej underlåta att omnämna, hurusom jag under resan hos två eller tre domare påträffat förtjenst fulla arbeten, hvilka hvarken i lag eller gällande författningar äro föreskrifna, utan i följd af desse embetsmäris egen omtanka och nit tillkommit — jag menar ett slags Register öfver alla i domsagan befintliga fastigheter, upplagande fastigheternas natur, enligt jordeboken, alla med äganderätten timade förändringar samt alla inteckningar, med ett ord, allt det hufvudsakligaste, som i de påtänkta, så kallade Hypotheksböckerna skulle inflyta.
Dessa med mycken möda, — och ändock blott för egen efterrättelse, då de icke äga något slags officiel egenskap — utgöra det bästa bevis på det ständigt stigande behofvet af dylika Hypotheksböcker och huru önskvärdt det vore, alt denna tillernade reform ju förr desto heldre bragtes till utförande.
Stockholm den 30 April 1864. ft. å.
Bilaga till Justitie-Ombudsmannens år '1864 utgi/na Berättelse. I.
Maj:ts Utslag uppå de besvär Stads-fiscalen Assessoren A.
Salomonsson, å tjenstens vägnar, och Ofver-auditeuren Theodor Sundler, hvar för sig, i underdånighet anfört deröfver, att, sedan Stockholms stads kämnersrätt, hvarest, till följd af JustitiaeCantzlers-embetets utaf Häradssöfdingen, Lagmannen Gustaf Fröbergers ansökning föranledde förordnande, Assessoren Salomonsson anstält åtal emot Ofver-auditeuren Sundler, såsom utgifvare af den från Elméns och Granbergs boktryckeri här i staden utkommande tidningen:
Anmärkaren, för det, uti en i N:o 2 af samma tidning för lördagen den 5 Januari detta år införd artikel, med öfverskrift »Species facti», innefattande berättelse om två vid Sollentuna Häradsrätt under Lagmannen Fröbergers ordförande handlagde rättegångsmål, emellan förre Sergeanten L, H.
Elgström och Majoren P.
Rudbeck, skulle förekomma, icke allenast lögnaktiga uppgifter och vrängda framställningar till allmänhetens förvillande, utan ock smädliga uttryck emot Lagmannen Fröberger i och för hans embete; efter det den till pröfning af ofvanberörde Artikels laglighet valde Jury eller Nämnd med nej besvarat de, med föranledande af Assessoren Salomonssons slutpåstående, framställde tvenne frågor, den första: om den åtalade skriften vore brottslig efter det af actor åberopade lagrum, 3 § 12 mom. af Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers Tryckfrihets-Förordning den 16 Juli 1812, samt den den andra: huruvida berörde skrift vore brottslig efter de af actor likaledes åberopade lagrum 3 § 8 mom. i nämnde förordning samt 18 Cap. 8 § Missgernings-Balken; medelst utslag den 16 sistlidne Februari, sig utlåtit och, i anledning af det utaf nämnden gifna omförmäldte svar, Ofver-auditeuren Sundler från allt ansvar i saken befriat, med förklarande tillika, att vid det förhållande, att actors emot Sundler förde talan blifvit efter Justitim-Cantzlers-embetets förordnande anstäld, Kämnersrätten funnit sig icke kunna fästa afseende å
Sun diers påstående om ersättning för det han genom ifrågavarande rättegång skulle blifvit onödigt och utan anledning besvärad; så har Kongl. Maj:ts och Rikets Svea Hof-rätt, hvars pröfning
Kärn - 2 nersrättens berörde beslut är vordet underställdt, genom utslag den 5 påföljande Mars, förklarat, att som i förevarande mål talan är vorden förd om ansvar för ej mindre lögnaktiga uppgifter och vrängda framställningar till allmänhetens förvillande och förledande, hvarom 12 mom. i 3 § af Tryckfrihets-lagen handlar, än ock smädliga uttryck om en Rikets embets- och tjensteman i och för embetet, derom i 8 morn. af nyss åberopade § förmäles, och således det förhållande inträffat, hvarföre stadgande funnes meddeldt i 15 mom. 5 § af Tryckfrihetslagen, som innehåller, att alla mål, angående förbrytelser mot samma lag, borde vid alla tillfällen då fråga kunde uppstå om flere olika brotts bestraffning, särskilt behandlas; men sådant icke blifvit i detta mål iakttaget, hvarigenom äfven emot föreskriften i 4 mom. af sist åberopade 5 §, enligt hvilken i trxckfrihetsmål endast en fråga borde till nämnden framställas, tvänne sådane i ett sammanhang blifvit nämnden till besvarande förelagde; hvarförutan den ena af dessa frågor, emot hvad samma moment föranledde, upptagit mer än ett lagrum, eller, jemte 3 § 8 mom.
Tryckfrihetslagen, äfven 18 Cap. 8 § Missgernings-Balken, hvilket sistnämnde lagrums tillämpning dessutom domaren allena tillhört; blefve, enär Tryckfrihetsförordningen såsom grundlag, jemlikt 83 § Regeringsformen, borde efter dess ordalydelse i hvarje särskilt fäll tillämpas, Kämners-rättens utslag, i anseende till omförmälte, i förevarande mål begångne fel emot den stadgade särskilte rättegångsordningen för behandlingen af tryckfrihets åtal, af Hofrätten undanröjdi, och målet åter förvist till Kämnersrätt, som hade att detsamma åter företaga samt dermed lag och beskaffenheten likmätigt förfara; deruti ändring i underdånighet blifvit sökt; hvaröfver Hofrätten blifvit hörd, samt klaganderne hvar emot annan i underdånighet sig förklarat; med Kongl.
Maj:ts högste domstol beslutet; gifvet Stockholms Slott den 13 Maj 1828.
Majit har i Nåder låtit
Sig föredragas dessa underdåniga besvär; och som do af Hofrätten åberopade 4 och 15 momenterne af 5 § Tryckfrihetslagen innehålla, det förra: att domaren bör för nämnden framställa denna fråga: är skriften brottslig efter det lagens rum åklagaren åberopat? och det sednare: att alla mål angående förbrytelser emot berörde lag skola, vid ansvar för domare och embetsmän. med största skyndsamhet afgöras, och vid alla tillfällen, då fråga kunde uppstå om flere olika brotts bestraffning, särskilt behandlas, äfvensom att den brottslige i alla de fall, då han ej redan gjort sig saker till dödsstraff eller fästning för lifstiden, skall särskilt undergå den bestraffning, som han, enligt nämnde lag sig ådragit; alltså och då åklagaren Assessoren Salomonsson för en af de emot Ofver-auditeuren Sundler åtalade förbrytelserne yrkat ansvar efter 3 § 8 mom. af Tryckfrihetslagen och 18 Cap. 8 § Missgernings-Balken af allmänna lagen; finner Kongl. Maj:t Kämnersrättens åtgärder, i afseende på frågornes uppställning och öfverlemnande till nämndens besvarande, icke afvika ifrån den rättegångsordning, som, enligt ordalydelsen, uti förstnämnda 2:ne lagrum för mål af denna beskaffenhet blifvit föreskrifven; hvarföre Rongl.
Majt:t pröfvar rättvist, att, med ogillande af Hofrättens öfverklagade utslag, återförvisa målet till samma Rätt, som har att, utan hinder af det nu undanröjda beslutet, derutinnan laglikmätigt sig utlåta; finnaudes Kongl. Majt:t icke skäl, 3 att å Öfver-auditeuren Sundlers påstående, om åtals anställande emot de Hofrättens ledamöter, som till öfverklagade beslutet bidragit, afseende göra, Det vederbörande till etc.
Under Kongl. Maj:ts Secret. C. H.
Engelhart*).
På anmälan bos Justitie-Kansleren af Kyrkoherden Nils Johan Ekdahl och Justitie-Kanslerens förordnande, väckte Stadsfiskalen A. M.
Lindborg åtal vid Stockholma Kämners-Rätt omot förre Ilandelsbetjenten Edvard Danie!
Sjöberg, i hans egenskap af ansvarig utgifvare af Tidningen Söndagsl/ladet, för särskilda uti N ris 12 och 14 deraf för d. 21 och 28 Mars 1847 under rubrik »Prestvalet» och »Memoirer öfver förflutna veckan» införda artiklar, hvilka ansetts innefatta smädliga och ärekränkande beskyllningar emot Ekdahl, i egenskap af valförrättare vid ett inom Hedvig Eleonor® församling i Stockholm hållet Komministerval, derför Stadsfiskalen å S. yrkade ansvar enligt 3 § 8 moni. af Tryckfrihetsförordningen samt 18 Kap. 8 § 3 och 4 mom. och 60 Kap. 5 § 1 och 2 mom. M.B. Kämners-Rätten, i Utslag d. 21 Juli 1847, yttrade sig: att som den i målet valda Nämnd med ja besvarat den af Kämners-Rätten till Nämnden framställda frågan, huruvida de i ofvauberörde artiklar förekommande, i protokollet särskildt utmärkta ställen voro brottsliga efter det af Lindborg åberopade lagens runi, 3 § 8 moni.
Trykfrilietsforordningen, i följd hvaraf S., såsom Tidningens utgifvare, vore förvunnen att hafva smädat Kyrkoherden Ekdahl för embetets skull, samt berörde smädelse!- ansågos gå å Ekdahls heder, ära, goda namn och rykte, dömde Kämners-Rätten, likmätigt nyssanförda moment och 4 § 7 mora.
Tryckfrihetsförordningen samt 18 Kap. 8 § och 60 Kap. 4 och 5 §§ M B., S., att mista äran, undergå 28 dagars fängelse vid vatten och bröd samt inför Rätta göra Ekdahl offentlig afbön; hvarförutan Kämners-Rätten stadgade, att omförmälde smädeskrifter skulle konfiskeras.
Utslaget underställdes Svea IIof-Råtts pröfning.
S. anförde besvär. Hof-Rätten meddelade Utslag d. 18 Aug.
1847: att hvad först anginge den af S. i besvären gjorda invändning derom, att fel i rättegången hos Kämners-Rätten förelupit i så måtto, som Kämners-Rätten, vid framställandet af ofvanberörde fråga till den valda Juryn, äskat dennas yttrande deröfver, huruvida de åtalade artiklarne voro brottslige efter 3 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen, men icke upptagit de öfrige lagens rum, hvilka åklagaren åbe - ') Högste
Domstolens protokoll den 13 Maj 1828 visar, att icke någon skiljaktighet, i afseende på detta utslag, yppat sig.
I beslutet deltogo Justitieråden Frih. Kurck, Orbom, Ewelius, von Bosén, Temptander, Isberg och Grefve Hård. 4 ropat, och att målet förthy borde återförvisas till bemälde Eätt, fanne Hof-Rätten, jemlikt 5 § 1, 4 och 5 mom.
Tryckfrihetsförordningen, jemförda med grunderne i 3 § af samma Förordning, omförmälda invändning icke förtjena afseende; samt att, beträffande sjelfva målet, Hof-Rätten pröfvade rättvist, i förmågo 3 § 8 mom. och 60 Kap. 4 § 1 mom. och 5 § 1 mörn.