Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Angående språkundervisningen har mö- tet gjort ett positivt uttalande, som man måste tillmäta en stor betydelse.
Det be- slöt nämligen att uttala sitt gillande af flick- skolekomiténs förslag, att den egentliga flickskolan icke bör på sin läroplan upp- taga mer än två främmande språk, af hvilka det ena skulle vara obligatoriskt, det andra valfritt.
Det tredje språket borde helt o c h hållet förläggas till fortsättningssko- lan.
Om denna reform kunde genomföras, skulle den helt visst visa sig ega ett för- delaktigt inflytande på elevernas språkkun- skap.
Rörande klassantalet o c h klassindelnin- gen i våra flickskolor gjorde mötet icke något uttryckligt uttatande.
De åsigter, som under diskussionen o m denna fråga k o m m o till uttryck, tycktes dock ganska allmänt gå i riktningen af en sjuklassig skola med fortsättningskurser.
Särdeles skarp var den kritik, som fram- stäldes mot flickskolekomiténs förslag an- gående omordnandet af historieundervis- ningen.
Icke en enda talare uppträdde be- stämdt till försvar för komiténs nya system, ehuru det allmänt erkändes, att de nuva- rande förhållandena äro otillfredsställande.
Om snickerislöjdens införande i flicksko- lan, en fråga för hvilken Idun haft tillfälle uttala sina varma sympatier, höll rektor Schwartz ett intressant inledningsföredrag.
Den långt framskridna tiden tillät emellertid ingen grundlig behandling af denna högst vigtiga sak.
Helt visst hafva mötesdeltagarne åter- vändt hem med en vidgad erfarenhet o c h goda minnen af det fjerde allmänna flick- skoleläraremötet, hvars arbeten vi äro öfver- tygade icke skola gå spårlöst förbi.
Och vi önska så mycket mer, att detta må blifva förhållandet, som vi i det hela anse de åsigter, hvilka gjort sig gällande vid mötet, goda o c h riktiga.
I d B y r å och u n s Expedition hållas under sommarmånaderna öppna hvarje helg- fri dag kl. II — 2.
Också ett Drägter och revolutionsminne.
silhuetter från den stora revolutionen.
För Idun skildrade af A d o l f Hellander.
^fjl^ju, då det stora revolutionsåret 1 7 8 9, | § y § ingången till det epokgörande tidehvarf- vet, firas och menniskor från verldens alla kanter strömma till Paris, sjelfva skådeplatsen för det väldiga verldsdramat, kunde det kan- ske icke vara ur vägen att också kasta en återblick på den revolution i moder, de poli- tiska händelserna medförde.
Man hade så länge närt hat och forakt för hofvets och adelns sirliga och utstude- rade elegans.
Roccocons ömtåliga drägter med puder, muscher, röda klackar och frivolt ur- ringade klädningslif voro redan åren före revolutionen ämnen för karrikartyrritarnes spet- siga pennstift, och den tornprydnad mr Leo- nard komponerade på Marie Antoinettes huf- vud, bidrog måhända i sin mån, att detta sköna kungliga hufvud föll under bilan.
Man hade vaknat från de arkadiska lekarne och skämtet, från sonetternas honungsfina smic- ker, och man lyssnade i stället till Rousseaus och Diderots stoiska läror.
Det var prosa på poesien, kallt, friskt vatten i den skummande, förföriska champagnen, men det var nyttigt och uppfriskande som regn på utbränd mark.
Så kom revolutionen, länge väntad, men dock som ett dunderslag.
Tronen ramlade, aristokratien flydde undan en säker och blodig död, och med dem försvunno äfven pudervippan och hela det mod, som regerade 1 ' ancien régime.
Äfven då ljöd ett ord: reaktion — men den skulle komma att gå långt till baka.
Revolu- tionens män och qvinnor togo sina mönster och idéer från Roms och Greklands storhets- tid, och man kappades att, åtminstone i det yttre, likna dess hjeltar och hjeltinnor.
Qvin- norna kammade upp sitt hår å la grecque, och männen friserade sig å la Titus.
Korsetten föll bort, och den snäfva kjorteln smög sig mjukt efter kroppens former.
D e höga röda klackarne försvunno och lemnade rum för sandalen, och alla de smycken damerna buro borde, för att vara fullt comme il faut, så mycket som möjligt närma sig antiken.
Män- nen kunde naturligtvis ej gå så långt som qvinnorna i dessa modeförändringar.
Frank- rikes klimat lämpade sig icke riktigt för att promenera omkring i toga och sandaler, med bara armar och blott ett band om pannan som hufvudbonad, men de tröstade sig med att döpa om sitt » biträde » Jean till Agricola och Baptiste till Aristides.
Allt skulle vara antikt, romerskt eller grekiskt, och med frans- männens rika fantasi och lifliga temperament lefde de i en dröm af glad berusning, midt under det guillotinen dagligen förrättade sitt blodiga värf.
Våra läsarinnor skola icke tro, att i denna skräckens och de snabba domarnas verkstäl- lande tid allt sällskapslif låg nere, och att i verldens hufvudstad allt var dödt och stilla.
Tvärtom, i dessa brytningens och de stora händelsernas dagar spelade sällskapslifvet en stor roll.
Tiden var rik på djerfva, banbry- tande andar och icke minst på sköna, snill- rika qvinnor, hvilka senares ord icke vägde lättast i vågskålen.
Man hade hunnit vänja sig vid de hemska skådespelen på revolutions- platsen och äfven vid vapendånet vid landets gränser, och man tyckte sig behöfva veder- qvickelse mellan blodsdopen.
Derför dansade Paris och sökte utveckla hela sin republikan- ska prakt.
Salongerna strålade i ljus, och musikens toner fjödo.
Man samlades för att ha roligt och för att konspirera, och konventets ledamöter, hvilka må hända nyss uttalat döds- domen öfver en uppsnappad emigrant, nalka- des här sin dam med det älskvärdaste leende.
Om vi skulle kasta en blick in i madame Talliens salong en balafton.
Det var hos henne, som allt hvad Paris egde stort, fruk- tansvärd!, snillrikt, skönt och behagfullt sam- lades, och här nämndes namn, som outplånligt äro ristade på verldshistoriens blad.
V i skola först betrakta damerna.
Midt i salongen står värdinnan, madame Tallien, helsande gästerna.
Hon är hög och stolt som en romarinna i sin hvita, antika drägt, och ögonen under den bländhvita pannan lysa som stjernor.
Men vi skola taga i betraktande hennes baldrägt — en baldrägt under revolutionen.
Ja, den kommer sannerligen icke till korta vid en jemförelse med vår tid — tvärtom!
Den mjuka, graciösa figuren är iförd en vid kjortel af hvitt, mjukt muslin.
Något särskildt lif brukades ej, utan drägten samman- hölls om midjan af ett slätt guldbälte.
Kring kjorteln, sex tum från fötterna, går ett broderi i guld efter antikt mönster och löper äfven ett stycke upp i sidvåden.
Öfver de bara skuldrorna faller tuniken, hvilken är öppen i sidorna för att lemna frihet åt de blottade
sköna armarna och sammanhålles vid axlarna af runda smycken.
Genom det krusiga, upp- kammade bruna håret smyger sig en rad hvita perlor, och kring armarna slingra sig smala guldormar.
När vi tillägga sandalerna, utan klackar, med sina korslagda guldband öfver den höga vristen, så ha vi baldrägten i ord- ning, och den är sannerligen förtjusande.
Allt kommer till sin rätt.
Kroppens mjuka for- mer, rörelsernas plastiska frihet, frånvaron af all förkonstling, allt bildar gemensamt ett har- moniskt helt.
Tänk blott, värdaste läsarinnor, så mycket oharmoniskt vi ha eröfrat oss sedan den tiden.
Men vi se oss vidare omkring i den lysande samlingen.
Der se vi madame Roland, modig som en man, hängifven som en qvinna endast förmår vara.
Hennes drägt är till snitt lika med madame Talliens — det äro för öfrigt alla, men färgerna vexla.
Madame Roland bär blått, och den sköna damen med den bleka hyn, det blåsvarta håret och de drömmande ögonen, som står i hennes närhet, har enbart hvit drägt.
Hvem är hon med det sorgsna ansigtet här i festsalen?
Det är en ung enka — det är Josephine Beauharnais.
Hon ser tankfullt ut öfver den lysande samlingen, utan att fästa sig vid någon.
H o n märker inte ens Barras, som inträder — Barras, som skall kyssa bort hennes enketårar, till dess han öfverlemnar henne åt den lille obetydlige man- nen der borta i fönsterfördjupningen.
Hvem är då han, som ingen märker och ingen bryr sig om?
Det är bara en liten artillerikapten, och han ser butter och förargad ut — ett obetydligt namn ännu.
Om några år gick det med dån öfver verlden.
Men dansen börjar och paren hvirfla om.
Valsen har nyss kommit på modet, den är också ett revolutionens barn, jemförd med roccocons sirliga ^menuett.
Der dansar Saint Just med sin sköna, hängifna väninna Marianne.
Ännu har han sitt vackra hufvud på axlarna, och ögonen stråla mot henne, som frivilligt följde honom till schavotten.
Den unge kap- ten Bonaparte har också vågat sig in i dansen och svänger om med den vackra fru Récamier — hon, som sedan gick så illa åt den store caesaren i sina memoarer.
Men bort från dan- sen i en fönsternich sitter fru Stael, omgifven af en mängd unga författare, hvilka leende lyssna till hennes sarkasmer och ofta bittra skämt.
H o n är ful, men snillet strålar ur ögonen, och kritiken, som flödar öfver hennes tunna läppar är mördande.
Qvällen går, man roar sig, och få bry sig om att tänka på morgondagen.
Kanhända man redan står på de » misstänktes » lista.
I dag famnar man en skön dam — i morgon den olycksaliga plankan.
Voilå tout!
Ett århundrade har gått, sedan den stora revolutionens män tände sin renande eld, och moder och seder ha under tiden varit i stän- dig vexling.
Hvarje tid har sin smak, men hur det är, återvänder alltid något af det gamla och tillkämpar sig, för en tid åtmin- stone, väldet på nytt.
Revolutionens moder komma väl i sin helhet aldrig igen, men de- taljer spåra vi då och då.
Snitten är oanvänd- bar, men tygerna bli moderna.
Se blott i våra butiksfönster — dessa fina, mjuka, små- blommiga musliner.
Samma väfnad och samma mönster, som då madame Tallien var modets drottning.
Äfven i damernas frisyr märks en återgång, det i nacken uppkammade håret och knuten i hjessan — och äfven hattarna, de så kallade » kyss-mig-om-du-kan » - hattarna, med sina stora skyddande skärmar och lig- gande plymer, påminna icke litet om revolu- tionens moder.
Måhända det ligger i luften.
Den unga flickans rum.
fPfmvarje ung flickas rum bör vara till- talande och smakfullt ordnadt, men derjemte enkelt och anspråkslöst.
Ingenstä- des bör der genom bjerta färgmotsättningar, rik förgyllning och dylikt en större verkan framkallas, och aldrig får en dyrbar och ståtlig möbel väcka uppmärksamhet.
Inom detta fridlysta område får modet icke sätta sin fot.
Om det ock nu för tiden föreskrifver mörka, tunga gardiner, ta- peter o. s. v. till våra bostäders dekorering, så bör dock den unga flickans rum vara ljust och vänligt.
I stället för elegans skall här gratie herrska.
Tapeterna böra vara i matta, indifferenta färger, så att de saker, som användas till att pryda med, tyger, taflor, bladväxter kunna framträda fördelaktigt.
Finnes säng i rum- met, prydes denna med tillhjelp af ett smak- fullt omhänge, till hvilket helst bör väljas lätt, luftigt tyg af mattblå, ljus rosa eller hvit färg — med den sistnämda ernår man den bästa verkan.
En sådan omhänges-säng är mycket lätt att skaffa sig.
Man låter snickaren fastgöra en temligen stark list lodrätt på sängens hufvudgärd.
Den bör nå vid pass 3-J aln upp från bot- ten af sängen.
Upptill fästes en 1 6 — 2 0 tum lång list vid den förra lodräta, så att den bildar en rät vinkel mot denna.
Denna kortare list ligger alltså vågrätt öfver huf- vudkudden, och vid denna fastgöres gardinen, så att den i rika veck faller ned till höger och venster om sängens öfre del och släpar till en handsbredd öfver golfvet.
Der gardinerna uddas nertill, behöfva de ej kantas med blon- der.
Framtill, på ändan af den lilla tvär- listen, anbringar man en rosett af kulörta band eller tyg.
Rosettens färg bör stå i harmonisk öfverensstämmelse med toalett- bordets utstyrsel.
Detta bord skall vara det prydligaste bohaget i en ung flickas rum.
Man kan naturligtvis hos snickaren beställa sig ett smakfullt och starkt bord, men man kan också mycket väl använda hvilket som helst simpelt bord, ja, en bra, lagom stor trälår kan omdanas till ett riktigt nätt toa- lettbord.
I en sådan lår låter man anbringa en eller två hyllor, på hvilka man sedan kan lägga förkläden, nattröjor, skor o. s. v. Bordets bredd kan lämpas efter förhållandena, men höjden från golfvet bör alltid vara 2 7 — 30 tum.
Om möjligt bör sjelfva bordsskif- van skjuta något fram öfver den undre delen.
På kanten af skifvan eller af trälåren, om man använder en sådan, fäster man med fin nubb ett smalt, hvitt band, hvarvid tyget, som begagnas för bordets klädsel, stickas fast.
Som redan nämnts, skall toalettbordets kläd- sel harmoniera med sängomhänget, men äfven här är en hvit gardin att föredraga, hvilken då måste anbringas öfver ett färgadt under- lag.
(Äfven för sängomhänget kan man an- vända ett färgadt undertyg.)
På bordets tre sidor fastgöres först starkt rosenfärgad glans- sherting, allt efter behag äfven himmelsblå, men den rosafärgade åstadkommer en vack- rare verkan.
Der of van fastgSres nu det genomskinliga gardintyget, men med så få veck som möjligt för att ej lemna onödiga gömställen för dammet.
Bordsskifvan klädes slätt med bägge tygerna, som fastnubbas efter kanterna.
Till sist förses dessa kanter med en tjock pipad remsa af moll, som emel- lertid ej behöfver anbringas på bordets bakre kant.
För att skydda bordsskifvan, lägges på den en liten duk med fransar.
På bor- det läggas nåldyna, synecessaire m. m. liksom en bok för morgon- och aftonandakt här godt kan fylla sin plats.
På passande höjd öfver bordet anbringas spegeln.
Med små medel kan man uppnå god verkan.
Köper man nämligen en billig spegel till ett par kronor, så fäster man på den smala ramen en bredare, som utskäres af papp.
Hörnen afrundas något, och denna bredare ram förses med dubbla pipade rem- sor af rosafärgad glanssherting och hvit moll.
Upp- och nedtill samt på höger och venster sida kan man fästa vackra rosetter, som sys fast, och till sist vidfästes hela ramen med hjelp af snören på spegelns baksida.
På samma sätt som öfver sängen kan man på bordets baksida anbringa en upprätt- stående stång med tvärlist i rät vinkel (denna senare dock endast hälfteu så lång som öf- ver sängen).
Härpå fastgöres likaledes först kulört sherting och deröfver framtill uddadt, hvitt gardintyg.
Spetsen framtill förses med rosett som vid sängen.
Bordets gardiner få dock arrangeras så, att de ej hindra begag- nandet af spegeln.
Naturligtvis gäller att vid anordnandet af det hela använda en viss konstnärlig smak, då det annars lätt blir klumpigt och fult.
Finnas två fönster i rummet, kan man lämpligtvis placera toalettbordet mellan dem och på väggen uppsätta ett par små lampor i armar, dels till prydnad, dels till nytta, när man gör toalett om aftonen.
I stället för lamporna kan man ock ha blomkrukor med vackra bladväxter på ömse sidor om bordet.
För att ej missförstås vill jag dock an- märka, att det ofvan beskrifna toalettbordet aldrig bör begagnas som tvättbord.
Som så- dant är bäst nyttja en af de kända små pelarrunda, temligen billiga kommoderna af trä eller bleck, som kan finna sin plats i ett hörn af rummet.
Samma lätta tyg, som man yalt till säng- gardiner, bör ock användas till skjutbara jalousier för fönstrens nedre rutor.
Till de andra gardinerna, möjligen ock till en portiere vid dörren eller som förhänge vid en hörn- hylla, må man välja ett tyg, som harmonierar med gardinerna vid säng och bord.
Finnas råd och utrymme till en liten soffa eller en länstol, må man ock söka ta hänsyn till deras klädsel.
Jag vill nu sluta med att uttala som min öfvertygelse, att den unga flicka, som förstår att pryda sitt eget lilla rum med smak och trefnad och med minsta möjliga medel, säkert ock i andra hänseenden skall visa sig vara huslig och förståndig, medan omvändt den, som lefver blott för att roa sig, helt visst kommer att ha ett oordentligt och otrefligt hem att vända åter till, när » nöjet » är förbi.
Anna FrcenJcel.
Qvartalsprennmerationen m å s t e nu o m e - d e l b a r t förnyas af alla, som önska e r h å l l a t i d n i n g e n ritan a f b r o t t.
Qvinnogymnastik.
En serie uppsatser efter » Vort Hjem ».
Genom en förnuftig och ratiouel följd af rörelser i denna apparat kan en sned rygg vid daglig öfning bli så godt som alldeles bra, men vederbörande, som naturligtvis måste vara i en yngre ålder, bör efter en läkares noggranna undersökning söka anvisning till dessa öfningars verkställande på rätt tid och på rätt sätt.
g) Okhängning i 10 sekunder stärker i synnerhet nacken och ryggens muskler, vidgar bröstkorgen och har ett gynsamt inflytande på andedrägtsorganen (Fig. 13).
Denna figur är tecknad i vanlig drägt, En t e t e Af å tete.
E — th.
(Slut fr. föreg.
Fig. 13. då det ej är meningen, att det skall vara särskild drägt till alla öfningarna.
Men korsetten, detta för- färliga plagg, måste sjelfklart vara bannlyst från all gymnastik.
Att intaga den i figuren angifna ställ- ningen fordrar mycken öfning, men man kan till en början flytta räcket så lågt ned, att tåspetsarne kunna lätt stödas mot golfvet.
h) Sträckhängning med höftvridning verkar särskildt på sido- och ländrnusklerna och har, liksom de fle- sta rörelser på räcket, en förmånlig inverkan på and- hemtningen, blodomloppet och nervsystemet.
När kroppen hänger fullkomligt stilla i sträckhängning, vridas höfterna långsamt starkt till venster, hållas i denna ställning i fem sekunder (Fig. 14) och vridas Fig. 14. derefter på samma lugna sätt lika starkt till höger, hvarefter sträckhängning åter intages.
Hufvudet skall hållas fritt från armarne, axlarne få ej skjutas upp och benen icke korsas.
I figur 15 framställes dörr-räcket.
Genom ett IP ' 1 Fig. 15. förbiseende kom denna afbildning icke med i före- gående nummer, der den egentligen borde haft sin plats.
||H3Kan knäppte utan vidare upp knapparne och .JIlCp hängde upp den.
» Hatten ta vi också af, och så utbeder jag mig den äran, att ni behagade fungera som värdinna vid ett glas lemonad och några präktiga blodapelsiner. » Han gjorde skämtsamt en vördnadsfull bugning.
» Ja, den tjensten skall jag gerna göra er. » Hon reste sig upp.
» Hvar har ni bricka och glas då? » » Ska ' strax komma fram.
Här äro glas — och här bricka. » » Så klibbig den är.
Hvad har ni fått på den? » » Punsch, allernådigaste fröken, » sade doktorn öd- mjukt.
» Då tar jag den här trasan och gnider med. » H o n hade dragit af handskarne, och nu flögo de små hvita händerna snabbt fram och åter öfver brickan.
» Nej det är för styft arbete för er.
Låt mig öfvertaga det medan ni skalar apelsinerna. » Dok- torn tog brickan, och gned den med kraftig hand.
» Blir den inte utmärkt, ni, » frågade han förnöjd.
» Jo tack, nu är det nog bra.
V i kunna sätta fram det nu.
— Men Doktor YVeiss, är det här passande? » Doktorn skrattade.
» Så mycket betänkligheter ni har.
Om ni bara visste, hval jag tycker ni är passande. » » Comme il firat, säger man herr doktor. » » Nej, fröken, inte så som jag menar det. » Ingrid rörde i sin lemonad och teg.
» Hur mår herr kapten och fru kaptenskan, fröken Ingrid?
Jag har ju helt och hållet glömt dem. » » Jo tack, pappa och mamma må bra. » Ingrid hade blifvit något stel, och blodet rusade häftigt upp och ned och purprade den ljusa hyn.
» Jag tror verkligen, att ni anser er ha begått en riktig stor synd med att göra mig och mina fattiga apelsiner sällskap. » Doktorn såg frågande på henne.
» Det är ert eget fel, som — — — » Ingrid tyst- nade och vred tillsammans sin fina spetsnäsduk till en liten boll.
» Ni är ännu lika nervös, som ni var, då vi träffa- des den der sommaren, och ser nästan lika drifhus- artad ut.
Jag minns, hur rädd jag då var för hvarje vindfläkt, som böjde den späda blomman.
Men pappas och mammas älskling var bra bortskämd. » Han hade lagt armen bakom henne på stolens ryggstöd och lutade sig fram, under det han talade.
» Hvar enda bal skulle ni besöka, stå i bazarer, vara med på roddpartier, segelpartier och allt oför- nuftigt. » Ingrid skrattade.
» Och jag mins en doktor, som hade ett nej i be- redskap hvarje gång jag vågade ha en önskan. » » Sådana der förfärliga nej får jag nästan dagligen säga åt unga, lefnadsglada damer med klen fysik.
Men är det allt, som ni mins? » » Ja, jag tror det. » Ingrids röst hade hastigt blifvit sträf.
» Hvad hette den der unga damen med kortklipta håret och de vackra ögonen, som var här i dag? » » Fröken Falk, menar ni kanske?
Säg mig, fröken Ingrid, tycker ni hon skulle passa till kuddvåder- ska, » frågade han pojkaktigt.
» Ja, hon har förmodligen de flesta aktierna, » svara- de Ingrid retligl.
» Men nu måste jag af bryta vår angenäma tete ä tete. » H o n reste sig häftigt upp.
» Hvad tänker ni på fröken; hvad vill ni jag skall tro om er?
Ni har j u inte sagt ett ord om ert ärende ännu. ».
Ingrid blef ytterst förlägen, och de mörka ögonen stodo fulla af tårar, då hon svarade: » Jag hade visst inte kommit hit utan ett ärende men er tid tycks vara så upptagen förut? » » För er har jag alltid tid, fröken Ingrid, och det trodde ni också.
Säg, att ni litade på mig! » Ingrid såg upp med en skygg blick.
» Ja, jag trodde, att ni ännu hade något intresse qvar — för oss. » » Ja, det har icke åren förminskat.
Men, nu be- gär jag ett uppriktigt svar — mins ni ingenting annat än dessa nej från den sommar vi tillbringade tillsammans?
Kära fröken Ingrid, minns ni inte ljumma, doftande qvällar från er veranda eller nere vid stranden?
Ni föreföll mig alltid som en snö- droppe med er hvita schal, som nästan helt och hållet dolde er, och så ett par mörka drömmande ögon i ett litet blekt ansigte.
Ni var lika kall som snön, och det var blott någon enda gång, när det prasslade i löfverket bakom oss, som ni skrämd lade en liten feberhet hand på min.
Förlåt mig, fröken Ingrid, jag var lyckligare då, än när min lilla snö- droppe till sist höjde sin veka stängel och stolt slöt sig till den lysande buketten af badortens öfriga unga damer.
Nu måste jag veta, hvarför ni då var så tillbakadragen just mot mig.
För alla andra hade ni åtminstone ett vänligt ord ».
» Var jag nog otacksam att bemöta er ovänligt? » » Ni vill således icke svara.
Nu, fröken Ingrid, om ni tillåter skall jag be att få veta ert ärende. » Hans röst hade förlorat sitt veka tonfall, och det var med en otålig rörelse, han kastade tillbaka det mörka håret.
» Jag ville bedja doktorn om något stärkande ögonvatten.
Mina ögon äro ytterst klena. » » Vill ni sätta er der, får jag se riktigt in i dem. » Det blef alldeles tyst en lång stund.
Han höll hennes hufvud tillbaka och undersökte med läkarens skärpa de ljufva flickögonen.
Hon öfverlemnade sig så helt och hållet åt lyckan att åter bli vårdad af honom, att hon tyckte, att det endast varat några sekunder, då han slutat och artigt frågade, om han tröttat henne med sin långa undersökning.
Han tog raskt ett papper, doppade pennan och skref med säker hand ett recept, som han derefter med en bugning lemnade till henne.
» Ni har öfveransträngt dem, fröken Erlandsson; läser ni mycket? » » Ja, jag har ämnat studera språkvetenskap. » » Såå.
Gör inte det! » » Hvarför ej? » » Derför att ni är alldeles för klen, och jag tycker, ni kunde bespara edra föräldrar sorgen att mista er. » » Men något måste man väl göra. » » Vänta tills den rätte kommer, han förstår nog att sysselsätta er.
Så ska ' vi hoppas, att ni får bättre minne också, och kanske lär er inse, att det fins ord som smärta långt mera, än mina nej plågade er.
Lycka till, fröken Ingrid! » » Behöfver jag inte komma upp mera då? » frågade Ingrid, darrande.
H o n hade blifvit alldeles blek och läpparne skälfde.
» A h nej.
V i ska ' hoppas att ni kan bespara er det obehaget. » Han stod vänd ifrån henne och såg ut genom fönstret.
Ingrid satte på sig hatten.
Doktorn hjelpte henne artigt med kappan.
» Mår ni illa, fröken Ingrid, ni är så blek? » frågade han allvarligt.
» Har jag kanhända ansträngt er för mycket genom att tala om gamla obetydligheter. » » Nej, visst inte. » Hon drog på sig handskarne.
» Får jag hjelpa er att knäppa dem. » Han lutade sig ned öfver den fina hvita handleden.
» Ämnar ni aldrig hålla ord och besöka oss, dok- tor Weiss?
Pappa och mamma tala så ofta om er.
Ni skulle göra dem en stor glädje, och jag skulle också blifva glad, men det gör ju detsamma. » » Tror ni verkligen det? » lian såg forskande på henne.
» Ja, ni har ju så mycket att intressera er för, att mitt tycke och mina önskningar naturligtvis måste betyda intet bredvid starkare intryck. » » Ni har då inte förstått, att allt för mig är mina minnen? » » Ni är lycklig, som kan lefva på minnen.
Jag måste ega hoppet också. » Hon blef alldeles purpur- röd.