Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De hållna diskussionerna visa nemligen, hurusom af de representanter, som yttrat sig i ämnet, ett högst betydligt flertal ej mindre inom Vällolliga Borgare-Ståndet, än inom Hedervärda Bonde-Ståndet omfattat nämnde mening, och denna har jemväl blifvit förfäktad af pluraliteten af talare inom Ridderskapet och Adeln, hvarförutom för densamma tlere röster höjt sig inom Högvördiga Preste-Ståndet.
Det oaktadt har dock Utskottet icke förbisett, utan till granskning jemväl förehaft de yrkanden om vissa modifikationer i berörde förslag, som af åtskillige representanter, hufvudsakligen inom sistnämnde begge Riks-Stånd, blifvit framställda.
Det har nemligen blifvit föreslaget, dels att giftomannarättens utöfvande fortfarande borde förbehållas föräldrar, — ett förbehåll, som några talare ansett jemväl böra utsträckas till andra ascendenter, till fosterföräldrar eller till dem, som af föräldrar förordnats till giftomän, — dels ock att ett sådant förbehåll borde åtminstone stadgas vilkorligt eller på det sätt, att, derest föräldrar eller fosterföräldrar nekade sitt samtycke till begärdt äktenskap med mö, äktenskapet icke finge byggas förr, än viss tid förflutit, efter det en sådan begäran blifvit framställd.
Till några inskränkningar i nämnde syfte har dock Utskottet ingalunda funnit skäl; ty utom det att sådana inskränkningar, — att döma af pluralitetens inom tre Riks-Stånd uttalade åsigter, — sannolikt icke skulle blifva Rikets Ständers beslut, förekommer jemväl, att ett dylikt stadgande innebure en inkonseqvens i vår lagstiftning, som framför allt bör undvikas.
Då nemligen, såsom Utskottet redan i sitt förra betänkande antydt, giftomannarätten numera, i följd af förändrade förhållanden och olika åsigter om familjefadrens rättigheter öfver familjens medlemmar, eger en väsendtligen olika karakter emot fordom, så synes den enda grund, hvarpå giftomannarätten numera hvilar och med fullt skäl kan försvaras, vara den af Utskottet antydda och jemväl af Lag-kommittéen antagna, nemligen qvinnans behof af ledning och råd utaf en erfarenhet, som hon sjelf icke kan antagas hafva förvärfvat.
Men anser man nu, att åt qvinna, som fyllt 25 år och anmält sig att vara myndig, utan våda kan uppdragas, att sjelf råda öfver sin hand, då föräldrarne äro döda, — hvarföre skulle hon ej ega samma förmåga att råda sig sjelf, om föräldrarne händelsevis ännu äro i lifvet?
Eger lion deremot denna förmåga, då blir hvarje band på henne i detta fall obehörigt.
Och hvarföre är väl hela denna fråga väckt och af representationen i viss mån understödd, om icke för att bereda en större frihet åt qvinnan?
Det är denna utgångspunkt man måste välja och i konseqvens dermed genomföra lagförändringen eller ock afstå derifrån.
— Minst synes vördnadsförhållandet emellan föräldrar och barn påkalla ifrågasatta inskränkning.
Ett barn brister icke i vördnad emot sina föräldrar derföre, att det hyser en från deras skiljaktig åsigt Lag-Utskottets Utlåtande N:o 26. 3 om hvad som bör bereda deras lifs sällhet.
Eller skulle nu gällande lag tillstädja ett sädant bristande i vördnad, då den medgifver ynglingen att, utan faders eller moders samtycke, ingå äktenskap eller då den anvisar qvinnan utväg att, emot föräldrarnes bestämda vilja, utverka domarens bifall till sitt giftermål?
— Den sanna vördnaden, det sanna förtroendet inom familjen, upprätthålles dessutom icke genom lagarnes tvång: de kunna icke ens bevara skenet deraf.
Men der förhållandena inom familjen äro hvad de böra vara, der kan ock en fader eller moder vara viss att öfver sin dotters beslut i förevarande hänseende utöfva ett inflytande, vida större än lagen någonsin kan medgifva, och hvarifrån någon appel till domstol icke ifrågakommer.
Det är derföre icke för att upprätthålla vördnadsbandet inom familjen, utan för att söka förhindra en ung oerfaren qvinna från att ingå ett olyckligt äktenskap, som lagen bör hibehålla giftomannarätten såsom regel.
Men då ifrågasatta inskränkning i giftomannarätten således endast bildar ett undantag, kan lagbudet derom blifva ganska enkelt och i afseende å ordalagen göras så generelt, att ett särskildt uppräknande af alla de lagrum, från hvilka ett undantag derigenom medgifves, blifver öfverflödigt, helst dessa lagrum fortfarande qvarstå orubbade såsom regel.
De ordalag, Utskottet valt, utmärka uppenbart, att öfverallt, der i lag ordet giftoman förekommer, der inträder mö, som fyllt 25 år och i laga ordning anmält att hon myndigheten sjelf utöfva vill, i alla en giftomans funktioner.
Således blifver hon äfven berättigad, bland annat, att sjelf upprätta äktenskapsförord, enligt 8 kap. Giftermåls-Balken.
Endast ett enda lagrum har Utskottet, i likhet med hvad Herr Friherre Armfelts omförmälde reservation innehåller, funnit böra i den nya författningen särskildt omnämnas, nemligen 6 kap. 2 § Giftermåls-Balken, hvilken innehåller, att om son eller dotter, som är enka, gifter sig mot föräldrars vilja, medan han, eller hon, i deras hus vistas och bröd deras ater, och det sker af förakt och sidvördnad, eller med den, som ej häfver godt namn och rykte, fader eller moder eger rätt att göra sonen eller dottern arflös.
Att detta äfven bör sträckas till mö, sorn sjelf utöfvar giftomannarätten, torde för enhvar vara uppenbart; men sådant synes dock, i anseende till anförda lagrums bestämda ordalydelse, böra uttryckligen stadgas.
I enlighet med hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet vördsamt tili Rikets Ständers pröfning och antagande framlägga följande förslag till författning, angående ogift qvinnas rätt att i visst fall sjelf utöfva giftomannarätten; »Med ändring af hvad i lag och särskilda författningar finnes stadgadt angående giftomans inseende öfver mö, förordnas som följer: Ogift qvinna, som fyllt tjugufem år och i laga ordning anmält, att hon myndigheten sjelf utöfva vill, ege ock utöfva den rätt, som hennes giftoman eljest enligt lag tillkommit; dock att om sådan mö jemväl gäller hvad i 6 kap. 2 § Giftermåls-Balken i afseende å enka stadgadt år.» Stockholm den 50 April 1860. 4 L :g-Utskoltets Utlåtande N:o 26.
Reservat ion er: af Herr Grefve Sparre, E.: »Dä jag lika litet nu, som första gången detta ärende hos Utskottet förevar, kunnat inse nödvändigheten eller ens lämpligheten af en lagförändring i den af motionären angifna syftning, anser jag min pligt såsom representant fordra att fortfarande afstyrka allt afseende å motionen.
Men äfven om jag derutinnan hyste en motsatt åsigt, skulle jag dock ingalunda kunna med min röst understödja det af Utskottet nu framlagda förslag.
Ty, ehuru jag visserligen är ense med Utskottet deruti, att det vore en inkonseqvens i lagstiftningen att, såsom ifrågasatt blifvit, förklara en myndigblifven mö vara, i afseende å ett tillämnadt giftermål, i behof af sina föräldrars råd, i händelse de lefva, men eljest icke behöfva någon ledning, så anser jag det deremot både vara teoretiskt oriktigt och i praktiskt hänseende olämpligt att göra giftomannarättens upphäfvande beroende af den tjugofemåriga qvinnans myndigförklarande.
Det vore teoretiskt oriktigt; ty af denna hittills i vår lagstiftning fullkomligt okända princip skulle väl följa, att om en sålunda myndigblifven qvinna sedermera af domstol förklarades omyndig, hon då åter borde komma under giftomans inseende; men detta lärer icke vara Utskottets mening och stöde dessutom i strid med hvad som nu gäller i afseende å enka, hvilken, om hon än förklaras omyndig, likväl fortfarande är sin egen giftoman.
Men än större praktiska svårigheter skulle en lag, sådan som Utskottet föreslagit, medföra.
Förordningen den 13 Juni 1838 mäste nemligen ogift qvinna, som fyllt 23 år och vill myndigheten sjelf utöfva, derom göra anmälan hos den Rätt, hvarunder hon i förmyndaremål lyder, och, enligt författningens uttryckliga ord, är hon, »intilldess sådan anmälan skett, omyndig ansedd.»
Gör hon sålunda anmälan vid obehörig domstol, — och Rätten pröfvar icke vid inprotokollerandet deraf sin kompetens, — så är hennes anmälan utan all verkan.
Men nu är, såsom hvarje jurist känner, vår lag högst ohestämd i fråga om rätt domstol i förmyndaremål, så att jemväl Ofver-Rätter derutinnan icke sällan meddela emot hvarandra stridande beslut.
Huru ville man då med någon billighet fordra, att Presterskapet skulle förstå bedöma, om qvinnans anmälan skett vid behörig domstol eller ej?
Den enskilde, som ingår transaktioner med en qvinna, hvilken påstår sig vara myndig, får skylla sig sjelf, om han ej ser sig före, utan missledes, ty han eger frihet att aftala eller icke-aftala med henne.
Men prest skulle få sig såsom en skyldighet pålagd prölningen i ifrågavarande fall, och om han obehörigen vare sig utfärdade eller vägrade lysningen, så gjorde han sig, i hvilketdera fallet som helst, skyldig till ett tjenstefel.
Säkert är, att split och missbelåtenhet derigenom icke sällan skulle uppstå emellan församlingens medlemmar och Presterskapet; men en ännu betänkligare fråga, den om ett, efter en sålunda obehörigen utfärdad lysning, tillkommet äktenskaps bestånd, framställer sig, — och till en lag, som framkallar något sådant, anser jag mig böra på det högsta afstyrka bifall.» af Herr Olivecrona, K.: »Då den ifrågasatta lagförändringen första gången behandlades i Utskottet, var jag ej der närvarande.
Vid diskussionen hos Ridderskapet Lag-Ulshotlels Utlåtande N:o 26. 5 och Adeln yttrade jag, att giftomannarätt i den utsträckning, som nu gällande lag upptagit denna institution, kunde vidtåla en jemkning, men att giftomannnrätten dock alltid borde qvarstå för föräldrar.
Då nu likväl, i detta sednare hänseende, min uttalade åsigt icke i Lag-Utskottet lyckats vinna bifall, återstår för mig oj annai, än att emot Utskottets beslut nedlägga min reservation.
Vill man hos oss åstadkomma en reform i lagen om giftomannarätt, bör man, eidigt min tanka, först och främst utgå ifrån en viss, antaglig princip, som bestämmer grunden både för giftomannarättens tillvaro och för dess upphörande, och sedan i andra rummet se till, att man icke heller på ett betänkligt sätt rubbar pietetsförhållandet median barn och föräldrar.
Anser man giftomannarätt böra qvarstå i lag, måste detta vara på grund af ett hos qvinnan supponeradt behof af ledning genom råd af personer, hos hvilka man kan förmoda en mera mogen erfarenhet, lugnare besinning och tillika verklig välvilja för qvinnan, då hon skall taga ett steg, som bestämmer helo hennes framtid.
Anser man den närvarande giltomannarätten kunna tåla någon inskränkning, så bör det ske af den anledning, alt den upplysta opinionen i landet nu mera tilltror qvinnan vid en viss ålder ega den mognad i omdöme, att hon ej vidare behöfver stödet af andra personers råd i nyssnämnde hänseende; men ingalunda bör en sådan lagförändring, på sätt Lag-Utskottets majoritet föreslagit, göras beroende af den omständigheten huruvida qvinnan, efter fyllda 23 år, i vederbörlig ordning gjort anmälan, att, såsom myndig, sjelf vårda sin egendom.
Ty qvinnans omyndighet i afseende på dispositionen af hennes förmögenhet, å ena sidan, och hennes behof af giftomans biträde vid fråga om ingående af äktenskapsaftal, å den andra, stå icke till hvarandra i oskiljaktigt sammanhang; ja, hon kan mycket väl vara i omyndighets-tillstånd med hänseende till sina förmögenhets-förliållanden, men oförhindrad, att, utan inhemtande af någon persons råd, fritt bestämma sig vid aftal om blifvande äktenskap.
Detta synes äfven Utskottet hafva erkänt, då Utskottet sjelf anlor, att, enligt nu gällande lag, en enka, som för slöseri blifvit under förmyndare ställd, likväl är sin egen gifto man, om hon vill ingå nytt äktenskap.
Enligt Utskottets förslag, om det antages såsom lag, skulle också säkerligen en mö, som, efter fyllda 25 år, i laga ordning anmält sig sjelf vårda sina förmögenhets-angelägenheter, men sedermera, på egen begäran, återigen blifvit omyndig förklarad, likaledes icke vidare vara beroende af någon giftoman.
Och vid sådant förhållande, då Utskottet ställt den ogifta qvinnans befrielse ifrån giftomannaskap i sammanhang med hennes myndighet, visar detta att Utskottets förslag icke hvilar på en säker och fast princip, utan leder till besynnerliga inkonseqvenser.
Jag hr också lilligt öfvertygad derom, att, vill man frånträda den i 1754 års lag uttalade grundsats, skall man icke finna någon annan giltig rätts grund att förklara qvinna befriad ifrån skyldigheten att inhemta sin giftomans yttrande, då hon vill ingå i äktenskap, än alt uppställa en viss ålder såsom bestämmande norm för ett lagstadgande i sådan syftning.
Att giltomannarätt lör fader och moder bör i lag qvarstå, anser jag vara 6 La g-Ut skottets Utlåtande N:o 26. högst nödigt, så vida man vill vidmagthålla vördnadsförhållandet mellan barn och föräldrar.
Ty skulle en dotter, sina föräldrar alldeles oåtsporde, kunna knyta en äkta förening, måste sådant utan tvifvel uppfattas såsom ett betänkligt förbiseende af den vördnad, som dottern är skyldig sina föräldrar.
Lagen bör åtminstone icke uppmuntra dertill genom borttagandet af föreskrifter, som hvila på en fullt sedlig grund.
Då Utskottet likväl söker förklara att »ett barn icke brister i vördnad mot sina för»äldrar, derföre att det hyser en från deras skiljaktig åsigt om hvad som bör be»reda dess lifs sällhet,» så bör härvid erinras, att det icke är hysandet af en olika åsigt, men att förbigå föräldrarnes råd vid fråga om äktenskap, som å barnets sida ådagalägger bristande vördnad.
Att helt och hållet borttaga föräldrars giftomannarätt öfver döttrar, sedan dessa blifvit myndiga, dertill saknas äfven anledning af den omständigheten att främmande lagar, hvilka man så gerna hos oss vill åberopa såsom efterföljansvärda exempel, ännu i dag nästan öfverallt bibehålla en sådan giftomannarätt, ja till och med stadgat en mycket strängare i det afseende, att äfven söner måste inhemta sina föräldrars bifall, då de ämna ingå äktenskap.
— Christian V:s Norske Lov af år 1687 bjuder i 5:dje boken 18 kap. 1 art.: »Hwo Hustrue vill havé, bede hende af For»celdre eller roette Vcerge, dog med hendes ja och Villie;» och denna föreskrift har ej undergått någon förändring genom 1845 års lag, enligt hvilken norsk qvinna blir myndig vid 95 års ålder.
Enahanda stadgande förekommer äfven i Christian F.s ännu i Danmark gällande lag af år 1685.
I Preussens atlgemeine Landrecht II: 1: § 45. heter det: »Kinder aus einer Ehe zur rechten Hand können sich öhne Ein willigung ihres leiblichen Vaters nicht giiltich verheirathen;» § 49.
»Bey noch minderjährigen vaterlosen Waisen ist die Einwilligung der Mutter und des Vormunds nothwendig.»
Och enligt grundsatserna i das gemeine Hecht, der denna ännu har gällande kraft i Tyskland, kunna håde fader och moder på giltiga skäl förvägra bifall till sitt barns giftermål.
I Frankrike har likaledes den gällande Code Napoleon i art. 148—160, under liera detaljerade föreskrifter, tillerkännt en slags giftomannarätt ut fader och moder öfver sina barn, eller, i händelse af föräldrarnes frånfälle eller oförmåga att kunna förklara sin vilja, åt farföräldrar och morföräldrar.
De nya lagar i Holland, Schweitz och Italien, som äro bildade efter mönstret af Code Napoléon, hafva med några mindre modifikationer upptagit enahanda stadganden.
I England och dess kolonier blir qvinnan visserligen vid 21 år fullt myndig och derjemte vid denna ålder af lag oförhindrad att ingå äktenskap, utan att förut behöfva inhemta sina föräldrars samtycke dertill.
Men sedens magt i detta land är så stark, att seden i detta fall supplerat en föreskrift, som saknas i den skrifna lagen.
Och i den vidsträckta testamentsrätt, som i England är erkänd, ligger också ett strängt band på barn att icke gifta sig utan föräldrars samtycke, enär barn, som sådant göra, äfventyra att blifva förlustige arf efter sina föräldrar.
Enligt min tanka bör, såsom jag förut anmärkt, giftomannarätten alltid qvarstå för föräldrar.
Om man befarar några missbruk af den magt, som sålunda fort - Lag-Utskottets Utlåtande N:o 26. 7 farande bör tillkomma föräldrar, vore likväl ganska lätt att i lagen inlägga sådana korrektiv, att missbruken skola göras ytterst sällsynta eller nära nog omöjliga.
Emellertid då Utskottets majoritet icke velat lyssna till förslag i sådan riktning, kan jag af de skäl, jag nu anfört, icke annat än afstyrka bifall till Utskottets förslag.» af Herr Biskopen, f. d.
Stats-rådet, Anjou, hvilken förklarat, att då den fråga om inskränkning i stadgandena oin giltomannarätt, som, med anledning af RiksStåndens återremiss af Utskottets förra betänkande i ämnet, nu blifvit föremål för pröfning, icke förut varit inom Utskottet väckt, Herr Stats-rådet nu instämde i den af Herr Olivecrona afgifna reservation. af Herr Domprosten Björling: »Då Lag-Utskottet af Ständernas återremiss i detta ämne ingalunda varit förbundet att föreslå en från dess förra beslut så alvi— kande lagstiftning, och denna dessutom är i sig sjelf oformlig och måste leda till ganska mycken oreda, så får jag reservera mig emot samma lagstiftning och afstyrka dess antagande.» af Herr Professoren Sundberg, med tillkännagivande, det han fortfarande ej ansåg någon ändring i gällande lag rörande giftomannarätt behöflig, samt att den motsatta mening, som inom Riks-Stånden sig yppat, åtminstone icke bort föranleda ändring i annan syftning, än den Herr Olivecrona i sin reservation uttalat; i följd hvaraf och då en sådan åsigt icke inom Utskottet vunnit bifall, Herr Professorn förenade sig med förbemälde reservant att till Utskottets förslag afstyrka bifall. af Herr Staaff: »Då jag funnit den af mig i min vid Utskottets förra betänkande i detta ämne fogade reservation uttalade åsigt att ogift qvinna, som fyllt tjugofem år, borde skäligen kunna befrias från giltomans inseende, oberoende deraf om hon förklarat sig myndig eller ej, icke sakna allt understöd inom representation, anser jag mig böra bär ånyo upptaga denna min åsigt, så mycket hellre, som tvifvel försports om lämpligheten af Utskottets nu framställda förslag, i anseende till svårigheten att afgöra om qvinnas myndighetsanmälan skett vid behörig
Domstol och hon således i sjelfva verket vore att såsom myndig anse.
Det kan ock med skäl ifrågasättas hvartill den formalitet skulle tjena, att en tjugofem-årig qvinna som ville sjelf utöfva giftomannarätten, först skulle ingifva en skrift till Domstol, deruti hon förklarade sig myndig, — fastän hon kanske i öfrigt icke ville sjelf utöfva myndigheten, en myndighet af föga vigt i en tidpunkt, då qvinnan i allt läll omedelbart derpå ej vidare deraf vore i behof.
Jag vågar derföre mot Utskottets betänkande anmäla min reservation, i det jag vördsamt till Rikets Ständers bepröfvande framställer följande förslag till förordning, angående rätt för ogift qvinna att vid viss ålder sjelf utöfva giftomannarätten.
Med ändring af hvad i lag och särskilda författningar finnes stadgadt angående giftomannarätt, lörordnas som följer: 8 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 26.
Ogift qvinna, som fyllt tjugufem är, ege sjelf utöfva den rätt, som hennes giftoman eljest enligt lag tillkommit; dock att om sådan mö äfven gäller hvad om enka i 6:te kap. 2 § Giftermåls-Balken stadgadt är.» af Herr Thollander: »Ehuru jag, lika med hvad Utskottet i detta betänkande yttrar, anser att för de inom representationen uttalade åsigter, om nyttan och nödvändigheten af en lagförändring uti ifrågavarande hänseende, Utskottets derifrån skiljaktiga tanke måste vika, kan dock denna skyldighet icke sträcka sig derhän, att Utskottet bör föreslå ett lagstadgande, som ej står tillsamman med grunderna för lagstiftningen i öfrigt rörande samma ämne.
Det principvidriga uti att göra ogift qvirinus rätt att oinskränkt förfoga om sin hand, beroende af hennes rätt att sjelf vårda sina ekonomiska angelägenheter, är af flere andre reservanter tillräckligen ådagalagdt, och jag får derföre instämma i det förslag, Herr Staaff uti sin reservation framställt.» Herr Domprosten Knös har begärt få antecknadt alt lian ej i detta ärende deltagit.
Rumstedt, 1800.
Lag-Vtskoltets Betänkande M 21- 1 M 27 Ank. till Exp.-Utsk. den 22 Maj 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om förklaring af Kongl.
Förordningen angående ej mindre lifstids-stådja och undantags-aftal, än ock all annan afhandling om nyttjanderätt till fast egendom å landel, den 9 November 1844.
Denna Förordning stadgar i 1 g, att, på sätt angående arrende-afhandlingar, ingångna för viss tid, är föreskrifvet, skall ock annan handling, hvarigenom besittnings- eller nyttjanderätt till hus eller jord å landel blifvit på viss tid eller på lifstid upplåten, hos Härads-rätten intecknas och inteckningen behörigen förnyas, lör att, emot egande- eller intecknings-rätt, hvilken tillkommer annan, än den, som upplåtit eller lika med honom förbunden är, hafva bestånd.
I 2 § af samma Författning föreskrifves åter, att om den, som å annan öfverlåtit sin eganderätt till fast egendom å landet, dervid såsom undantag förbehållit sig nyttjanderätt till större eller mindre del af samma egendom, eller afkomst deraf, han eger säkerhet derför i den öfverlåtna egendomen, med den förmånsrätt, allmänna lagen i 11 Kap. 2 § Jorda-Balken obetald köpeskilling tillägger; men försummar han att, inom den i berörda lagrum utsatta tid, afhandlingen, hvari förmånerna betingade äro, för Härads-rätten uppvisa och i inlecknings-protokollet intaga låta, eller att inteckningen derefter behörigen förnya, njuter han ej sedan bättre rätt, än för annat fordrings-anspråk.
Dessa stadganden skola dock, enligt hvad Riksdags-fullmägligen Anders Jonsson från Wermlands län uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet memorial påstått, vara ofullständiga och i högsta behof af förklaring, i hvilket afseende motionären anmärkt: att författningen endast talade om hus eller jord samt fast egendom å landet, men deremot icke om qvarnar och vattenverk, oaktadt dessa voro så väl genom vår lagbok, som genom äldre och nyare författningar till begreppet Bih. till B.
7 Samt. 1 Afd. 13 Höft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande M 27. alldeles skilda från de förra; — samt att dessutom i författningen endast nämndes upplåtelse, undantag eller förbehåll på viss tid eller på lifstid, men ej sådana rättigheter för everldliga tider.
Derutaf hade ock inträffat, att sedan ett eller flera byalag, som egt en större forss eller vattenfall, deruti byggt en husbehofsqvarn, och vid försäljning af vattenfallet till någon, som der uppfört icke blott qvarnar, utan jemväl sågar och jernbruk, förbehållit sig för everldliga tider fri husbehofsmaining, så hade, i uppkommen tvist emellan byamännen och nya egare till bruksegendomen, angående beståndet af de förres omförmälde förbehåll, det der icke blifvit intecknadt, domstolarna stannat i skiljaktiga beslut i så måtto, alt en Underrätt ansett 1844 års ifrågakomna författning icke vara på ett sådant fall tillämplig, hvaremot Hof-rätten hyst en motsatt åsigt.
I följd deraf och då helgden af en hel menighets gamla och häfdvunna rätt vore af större vigt än en eller två bruksegares fördelar, yrkade motionären »en sådan förklaring af nämnde Kongl. Förordning, alt den ej må afse för everldliga tider förbehållen tullfri husbehofsmalning vid qvarnar eller likaledes förbehållen fri sugningsrätt vid sågverk.»
Vid pröfning af detta, till Lag-Utskottets behandling hänskjutna, förslag anser Utskottet det vara af vigt, att noga skilja emellan de begge väsendtligen olika frågor, som blifvit af motionäien framställda och af hvilka den första är den, huruvida vattenverk, såsom qvarnar och sågar, äro för läst egendom att anses.
Delta synes af motionären besvaras nekande; men häruti ligge uppenbarligen ett misstag.
Flerestädes i våra lagar och författningar utmärkes otvetydigt, att vattenverk äro i omförmälda hänseende att anse lika med jord.
Denna grundsats uttalades, bland annat, i 10 Kaj). 2 § Giftermåls-Balken af 1734 års lag; och den förändring, som nämnde lagrum sedermera undergått i afsigt att bereda hustru lika giftorätt med mannen, har så mycket mindre rubbat ifrågavarande princip, som denna qvarstår på andro ställen i lagen, såsom i 18 Kapitlet Jorda-Balken.
Någon tvekan härom har ej heller, så vidt Utskottet kunnat inhemta, i praxis egt rum.