Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Handtverks-ordningen den 22 December 1846 utvidgade rättigheten att både i stad och på landet få åstadkomma handtverksarbetcn, får man väl ändock medgifva, att samma tillverkningar numera blifvit på flere idkare fördelade, utan att i förhållande derefter tilltaga i mängd eller afsättning, och att således bergnings-ulvägarne för de förut endast i städerna och till en inskränktare mängd varande idkarne snarare af- än tilltagit.
Då onekligt är att handtverkarncs antal de sednare åren betydligen ökats både i städerna och på landet och desse sistnämndes minimi-afgift enligt 28 § finnes bestämd till likhet med borgares i femte klassens städer, behöfver af nedsättningen ej befaras någon minskning på det hela af bevillningen å handtverkerierna, utan skulle derigenom blott vinnas en jemnare fördelning af beskattningen, i förhållande till produkterncs af handtverksvaror förflyttning på flere händer.
Efter mitt förslag skulle 10 § kunna erhålla följande förändrade lydelse: ^Handtverkare, med dom jemförlige manufakturister och andra förut icke uppräknade borgare, skola, med bibehållande af den i allmänhet fastställda giund, till „fem procent af inkomsten taxeras, dock icke under nedanstående belopp, nemligen:
„I Stockholm och Götheborg samt första klassens städer .... r:dr 8: 1 „I städerna af andra klassen 6:
„I städerna af tredje klassen 5: - »I städerna af fjerde och femte klasserne 3: “ BevHlningi-Utskotlets Betänkande, A.-o 4. 21 Skulle, hvartill åtminstone skäl icke saknas, Rikets Ilöglofliga Ständer besluta sig till en sådan förändring, erfordras såsom en följd deraf, att första perioden af 11 § utgår och samma § börjas så här:
„Tuxeringsinännen ega att utsätta en ringare minimi-afgift — — — — — — — — — — — — — underställas*.
Medan vid 1840 och 1841 årens riksdag sökte jag att ådagalägga, att den arbetande klassen, sorn icko har någon säker eller ständig arbetslön, utan blott en tillfällig dagspenning, i allmänhet sa i stad som på landet är den mäst vanlottade, så att dess serskilda beskattning vöre obillig och tryckande, då den träffade den fattigaste folk-klassen, hvars oftast ringa arbetsförtjenst vanligen och med få mera sällsynta undantag måste påräknas och användas för de oundgängligaste lefnadsbehofven; och yrkade på sådan grund, att åtminstone bevillning efter 2 art. af bevillnings-stadgan, sora egentligen utgår af lön, egendom och rörelse m. m., för arbetsklassen måtte upphöra.
Bemödandet lyckades i så måtto, som det rönte framgång hos Ridderskapet och Adeln samt Bonde-ståndet; men deremot underkändes förslaget uti Preste- och Borgare-ståuden, och fråganjföll derefter, med några röster, i förstärkt Stats-utskott, så att uti Bevillnings-stadgan pagg.
14 och 34 ännu qvarstå följande bestämmelser:
Arbetsfolk i städerna, fran och med fyllda 18 år, som icke äro lagstadde och ej eller njuta ständig arbetslön, utan arbeta för dagspenning, eller efter serskild öfverenskommelse och beting; „I Stockholm:
Ogifte och enklingar, samt gifte utan minderåriga barn . . r:dr 1: — — Gifta samt enklingar med ett minderårigt barn ...... — 24.
— I de öfrige städcrne:
Ogifte och enklingar, samt gifte utan minderåriga barn . . „ — 32.
— Gifte samt enklingar med ett minderårigt barn „ — 16.
— På landet:
Ogifte och enklingar, samt gifte utan minderåriga barn . . „ — 24. — 22 Bevillnings-Ulskottets Betänkande, N-.o 4.
Gifte samt cnklingar med ett minderårigt barn r:dr — 12.— hvarjemte uti 29 § pag.
39 en anvisning i samma syfte lemnäs för de vid bruk, bergverk och alla öfriga inrättningar antagne arbetsfolk, som icke innehafva årstjenst*.
Bland skälen för bibehållande af denna beskattning har jag både förr och nu hört åberopas, att äfven arbetsklassen bör i sin mån bidraga till statens upprätthållande och att berörde beskattning bör fortgå såsom en uppmuntran att söka sig årstjenst eller annat ständigt arbete.
För vederläggning af förra skälet torde vara tillräckligt att erinra, hurusom arbetsfolk både i städer och på landet i alla fall be c? / ^ * tala skyddsafgift 12 sk., folkskoleafgift 12 sk., mantalspenningar 12 sk., kurhusafgift från och med 1 till och med, såsom i Stockholm, 16 sk., och kanhända på de flesta ställen dessutom fattigvårdsafgift 8 sk. samt, om arbetskarlen är gift, mantalspenningar, kurhusafgift och hälften af do öfriga utskylderna för hustrun jemte lika mycket för en hemmavarande dotter, om eu sådan under föräldrarnes ålderdom eller sjukdom dem till godo ser.
Sammanräknade utgöra dessa utskylder ingen för arbetskarlen obetydlig summa, som staten i alla fall hos honom utkräfver.
Undersöker man huru mycket den af mig till upphörande föreslagna bevillning inbringar åt staten, finner man af Riksgälds-kontorets sammandrag öfver 1848 års bevillning (det sista nu är tillgängligt) att ifrågasatta bevillning till dess debiterado belopp utgjort öfver hela riket blott 10,386 r:dr 4 sk., deribland för Stockholm ensamt 4,675 r:dr 24 sk. banko.
Sannolikt har af berörde belopp största delen blifvit afkortad för bristande tillgång, sedan likväl mycken möda blifvit nedlagd på dess debitering och utkräfvande, hvilket också •ynes tala för dess undanrödjande.
Andra skälet, eller att bevillnings påförande efter 2 Art. för arbetsklassen skulle uppmana till sökande af årstjenst eller ständigt arbete, torde vara ännu svagare, om man besinnar att sporre till en slik omtanka igenfinnes uti den öfriga, af mig uppräknade, beskattningen; och är det ej tillräckligt, bör ej förmodas att öfvermåttet skulle dertill mera verksamt bidraga.
Dessutom måste väl erkännas, att stadigt arbete ofta icke allestädes eller alla tider på året med säkerhet är att påräkna, särdeles för de gifta.
För mig åter är det också klart, att då 145 §. i Bevillnings-stadgan från afgift efter 2 Art. befriar innehafvare af en eller flera tjeuster utan lön eller inkomst, eller hvars sammanräknade belopp ej éfverstiger 200 r:dr, auskultanter oeh extra ordinarie tjenstemän af alla stater, Bevillnings-UtskotleU Betänkande, 1\:o 4. 23 hvilkas inkomster genom arfvoden och sportler icke öfverstiga sistnämnde summa; de personer, hvilka af staten eller allmänna verk åtnjuta pensioner, icke öfverstigande detta belopp, samt afskedade, eller blott karakteriserade personer, utan tjenst oeh löue-inkomst, jemte studerande, hvilka för enskild undervisning icke hafva mera än 200 r:dr lön, flere andra i samma § förekommande undantag att förtiga, synes rättvisan påkalla, att arbetsklassen, i fråga om skyldighet till beskattning, måste med de nu uppräknade, tåla jemförelse.
Om något ytterligare skäl skulle erfordras för framgången af mitt yrkande, torde ett sådant kunna sökas deruti, att vid granskning af det förut åberopade
Riksgälds-kontorets sammandrag öfver 1848 års bevillning inhemlas så märkbara olikheter i afseende å bevillning af arbetsklassen, enligt 2 art., alt då densamma t. ex. i Malmöhus län upplupit till 1,018 r:dr, har den i angränsande Christianstads län, endast utgjort 63 r:dr, samt i Jemtlands län inskränkt sig till 1 r:dr 16 sk., hvaraf skäligen slutas kan, att tillämpningen varit särdeles olika.
Om mina åsigter uti förevarande fråga af de respektive liks-stånden gillas, följer deraf, att de af mig anförde bestämmelserne för arbetsfolk i städerna och på landet utur Bevillnings-stadgan böra uteslutas och derjemte andra momentet af 145 § derifrån utgå, såsom tillkommet endast i och för de förras intagande deruti.
I öfrigt har jag instämt uti hr Gustafssons motion, att bevillning efter 2 art. för gesäller, som arbeta å mästares verksiad och hos dem äro mantalsskrifne, bör upphöra, i betraktande deraf, att deras arbetskraft just är den, hvars produkt beskattas genom den bevillning, som mästare påföres, äfvensom att bevillning af gesäller i allmänhet bör nedsättas till en r:dr, eller till hälften emot bevillningen för handtverkare, hvilka utan mästareskaps eller burskaps förvärfvande erhållit tillstånd, att såsom försörjningsmedel åstadkomma handtverks-arbeten.
Sedan, uti 14 § pag. 21 blifvit föreskrifvet, att krögare, jemte flere med dem jcmförlige personer, som icke äro borgare, skola, oberäknadt bevillning för bränvinsminutering, då den tillåtes, erlägga bestämda afgifter efter 2 art., förekommer vidare pag.
22 i fortsättning af denna föreskrift, en omsägelse deraf, som börjar med “alla krögare* &c, och slutas med: “och taxeras sådane personer serskildt, oansedt de utgöra bevillning för borgerlig rörelse*.
Som jag har anledning förmoda, tillämpas detta stadgande åtminstone i Stockholm så, att de af ifrågavarande näringsidkare, 24 Bevillnings-Ulskottels Betänkande, A'to 4. sorn ännu qvarstå såsom borgare, påföras bevillning efter 2 ari. både såsom borgare och derföre, att de tillika hafva rättighet till bränvinsminutering, oaktadt denna sednare serskildt drabbas af bevillning enligt bränvins-föifattningen. 'fril förekommande af ett sådant missförstånd, härledande sig ifrån ifrågavarande tillägg, har jag ansett detsamma böra utgå, enär, utan hinder deraf, taxerings-männen ändock ega att med tillämpning af 10 § påföra borgare så hög bevillning, de för sin rörelse i alla riktliingar anses böra vidkännas.
Ehuru jag vid behandling inom Utskottet af hr Bergers motion om nedsättning af minimi-afgiften enligt 73 § pag. 61 för behållna vinsten af hvarje skeppund så väl frälse- oell hammarskattssraide, som äfven för året vågfördt rekogniiionssmide efter hammarskattsjernpriset, från f till af berörde vinst, icke förvärfvat mig den sakkännedom i ämnet, att jag tilltrodde mig att uti öfverläggningen, än mindre i omröstningen derom, deltaga, anser jag mig likväl numera vara derutinnan så hemmastadd, att jag finner berörde minimi-afgift skäligen böra nedsättas från f till y^rdel.
För min del har jag icke funnit, om ock, hvad jag ej kan hafva mig bekant, i anseende till det öfvervägande antalet af ståndspersoner i hufvudstaden, der en stor del embetsverk äro förlagde, ståndspersoner der inom Taxerings-kommittéerna böra tillerkännas någon öfvervigt emot borgerskapet, förhållandet i detta fall vara alldeles motsatt i de öfriga rikets städer, der borgerskapet måste vara det öfvervägande, emedan dessa städers bestånd deraf är ovilkorligt beroende, hvadan jag ej kunnat dela Utskottets förslag till ändring af 89 §, så att ståndspersoner, i stället för motvigt, skulle erhålla öfvervigt i antalet af taxeringsmän.
Något behof att, såsom Utskottet föreslagit, vid 103 § införa föreskrift om serskilda krono-ombuds tillförordnande vid Taxerings-kommittéerua i städerna, har jag ej kunnat inse, enär en, sannolikt öfverflödig, kostnad blott derigenom skulle uppkomma, serdeles som redan nu uti 114 § finnes åliggande för landskamereraren, att vid Pröfnings-kommittéerna anmärka huruvida kronans rätt vid Taxerings-kommittéerna blifvit iakttagen.
Såsom följd häraf har jag icke eller deltagit uti förslaget i 121 § om förhöjning för uppbörden med^:dcls procent af bevillningssumman.“
Uti Bevillning*-Utskottets Betänkande, No 4. 25
Uti förestående reservation i hvad den angår nedsättning af minimi-afgiften för städernas handtverkare, arbetsklassen påförd bevillning, burskap egande värdshusidkares beskattning, samt
Utskottets förslag om sammansättningen af städernas Taxerings-kommittéer och tillförordnande af krono-ombud vid dessa kommittéer, har hr Rönblad instämt. 8:0 af hr Brodin: § 23.
„I brist af erforderlige upplysningar, och då det icke synts mig fullt lämpligt, att posthemman, som äro frikallade från både rotering och kronoskjuts, skola åtnjuta lika frihet från bevillning, som de enahanda hemman, hvilka blott äro befriade från kronoskjuts, har jag icke gillat den af Utskottet tillstyrkte förändrade redaktion af denna paragraf. § 42.
Då jag, af skäl, som här nedan skola anföras, ansett mig icke kunna biträda den af Utskottet föreslagna förändrade ordalydelse af nuvarande 137 § i Bevillningsstadgan har jag äfven trott det vid 2:dra mom. af denna § gjorda tillägg ej erfordras. § 73.
Uti 2:dra mom. af denna § har blifvit tillstyrkt, att i intet fall mindre än |.del, eller mera än Udel anses såsom bruksegares behållna vinst af hvarje skeppund så väl frälse- och hammarskattssmide, som äfven för året vågfördt rekognitions-smide efter liammarskatts-jernpriset.
Då det likväl lärer vara otvifvelaktig^ att samma vinst blifver högst olika för olika bruk och att, vid många, den föreskrifna minimi-beräkningen deraf enligt räkenskaperna är för hög, samt enär det icke är förenadt med betydliga svårigheter för en Taxerings-kommitté, att af tillgänglige eller infordrande kalkyler bedömma den behållna vinsten af hvarje braks-tillverkning, hvarigenom, om, på sätt hr Berger uti ingifven motion yrkat, nedsättning i minimibestäminelsen af vinsten sker, förlust för det allmänna icke kan uppkomma, har jag Bi A. (ill fl. St.
Prot. 1850 f 1851. 5 Sami. i Afd. 3 Bält. .4 26 Bevillnings-Vlskotlets Betänkande, iV.o 4. ansett hr Bergers motion så vida förtjent af afseende, att berörde minimi-vinst bör bestämmas tili x!j.del i stället för f:del. § 81.
Utskottet i denna § föreslagit eller att vid uppkommande lika röster emellan taxeringsman den mening bör gälla, som länder till kronans förmån, har jag icke kunnat biträda.
Eit slikt stadgande har uti äldre Bevillnings-förordningar väl funnits, men ganska välbetänkt blifvit borttaget.
För kronan eller staten synes det nemligen ej böra medföra någon förlust, om, i så beskaffade fall, den skattskyldige endast påföres den lägre afgiften, eller, hvad som är detsamma, den mening blefve gällande, som länder till den skattskyldiges förmån, i enlighet med hvad som nu finnes föreskrifvet.
Rättelse kan, om den är af behofvef påkallad, i sådan händelse lätt meddelas af Pröfnings-kommitté.
Att deremot gilla den föreslagna redaktionen af § förutsätter den åsiglen, att personer, sorn vilja påföra en högre skatt, alltid ledas af rättvisare och skäligare grunder, än de sorn uttala sig för en lägre taxering och det lärer väl icke få antagas.
Ilärförutan måste en skattskyldig, som blifvit debiterad större skatt än han bör utgöra, om förslaget vinner bifall, antingen underkasta sig de kostnader och besvärs-ändriugssökaudet medförer eller ock utbetala den någon gång obilliga bevillnings-afgifteu. §§ 88, 89, 92 och 119.
Den tillökning af antalet utaf ståndspersoner i Taxerings-kommittéerna för städerna, hvilken blifvit af Utskottet tillstyrkt, leder icke, efter mitt omdöme, till det dermed afsedda ändamål eller en rättvisare beskattning.
För dessa ståndspersoner är det i de flesta fall ej möjligt, att noggrannare, än borgare, af hvilka flertalet af städernas skattdragande innevånare utgöres, cga kännedom om dessa, deras inkomster och lefnadskostnader m. m., sorn bör ligga till grund för taxeringen.
Någon annan orsak till ett förstärkt tillkallande af ståndspersoner, kan jag ej tänka mig, ly ett antagande deraf, att vissa medborgare-klasser skulle med mera nit och samvetsgrannhet, än andre, fullgöra de åligganden, hvartill de af medborgerlig pligt och aflagd ed äro förbundne eller att borgare skulle, genom sitt större antal, utöfva ett menligt inflytande å taxeringarne, är hvarken rättvist eller af erfarenheten bestyrkt.
Bemllniugs-Utskottels Betänkande, N:o 4. 27
Då nu härtill konimer, att ej mindre i Stockholm, der i tjenst varande embetsman af deras tjensteåligganden merändels äro förhindrade att taxeringsmannauppdrag sig åtaga, svårighet många gånger mött för Taxerings-kommittéens lämpliga sammansättning i denna del, än ock, att i de smärre städerne denna svårighet torde blifva ännu större, samt förslaget att i Stockholm bestämdt invälja tjenstemän af de förvaltande embetsverken, uppenbarligen inskränker den valfrihet de skattskyldige nu ega vid utseende af taxeringsman, utan att kunna medföra någon fördel, utom möjligtvis vid taxeriug af tjenstemän, i afseende å hvilka Taxerings-kommittéernas tillgöranden dock i de flesta fall inskränka sig till enkla debiteringsåtgärder, har jag trott förändring i sammansättning af städernas Taxerings-kommittéer och tillökning i ledamöternas antal ej böra ega rum, och nuvarande 88, 89 och 92 §§ i Bevillningsförordningen oförryckta bibehållas.
Samma grunder hafva föranledt mig, att ej biträda Utskottets förslag till förändring af 119 §. § 137.
Då, i följd af nu gällande föreskrifter, handelsbetjente, gesäller och fabriksarbetare kunna sig sjelfva mantals- och skattskrifva synes det mig ligga i sakens natur, att de handlande, fabrikanter och handtverksmästare, hos hvilka de vid mantalsskrifningen varit anställde och som icke kunna förneka sina bemälde biträden att, derest de sådant åstunda, sjelfve sig skattskrifva, ej rimligtvis kunna förpligtas att > sådan händelse ansvara för deras utskylder.
Om, såsom jag tror, genom den utvidgade skattskrifningsrättigheten förlust för staten af bevillnings-afgift till betydligt belopp uppkommit, bör rättelse häruti, om sådan af ständerna önskas, genom förändring af de derom utfärdade författningar söka beredas, men af denna omständighet följer icke att borgerskapet bör åläggas skyldighet att godtgöra en sådan förlust i tillkomsten hvaraf de icke egt del och af hvilken de icke framför andra skördat någon förmån.
För verkställigheten möta ock stora och nästan oöfvervinnerliga svårigheter.
En gesäll, t. ex., som sjelf mantalsskrifver sig för 1852, aflemnar sin mantalsförtcckning om hösten 1851, taxeras under loppet af år 1852, och skall betala sina Utskylder i Februari 1853.
Om han nu straxt efter mantalsskrifningen lemnar 28 Bevillnings-Utskottets Betänkande, JV:o 4. det af honom då innehafda arbete, lärer han svårligen underkasta sig afdrag å sin arbetsförtjenst för utskylder, som han säger sig sjelf vilja betala och om hvilkas rätta belopp tvifvel många gånger kan uppstå.
Obehag och tvister emellan husbönder och mästare samt deras arbetare blifva häraf enda följden om man ock antoge, hvad jag ej kan, att vederbörande, under sådane förhållanden och med kännedom om den betydliga risk de sig underkastade, aflemnade tillförlitliga uppgifter å de hos dem vid mantalsskrifningen anstälde arbetare eller andra biträden.14
Uti denna reservation hafva instämt: Herrar Berg, Hjort och Syk. 9:o af hr Murén:
„Uti bestämmelsen i nuvarande Bevillnings-förordnings 14 att utländning som i riket utbjuder eller försäljer utländska varor skall erlägga 50 r:dr för tiden till och med 3 månader, samt för hvarje månad derutöfver 50 r:dr, har Utskottet föreslagit den förändring att afgiften för de första 3 månaderna skulle förhöjas till 75 r:dr, men deremot nedsättas till 25 r:dr för hvarje månad derutöfver.
Emot den första af dessa förändringar, nemligen förhöjningen från 50 till 75 r:dr, så motsatt den mildare princip, som i den sednare gjort sig gällande och hvilken jäg biträdt, får jag mig vördsammast reservera.
Då utländning möjligen oftast nog, icke kan behöfva besöka mera än en eiler annan stad i landet och således hinna utföra sine handelsaffärer på vida kortare tid än 3 månader, måhända på 2 å 3 veckor, men hvarföre i alla fall 75 tdr skulle betalas, och deremot högst sällan torde inträffa att han, längre tid än 3 månader, behöfver sig i landet uppehålla, så innebär den nu föreslagna föländringen en stor förhöjning uti denna redan förr obilliga beskattning.
Jag kan icke instämma uti den så ofta framhållna åsigten att denna sorts handel skulle vara för vårt land skadlig emedan vi derigenom påfördes utländskt öfver flöd m. m.
Om så är förhållandet så kan jag deruti icke finna annat än godt, ty enligt mitt begrepp om handel i allmänhet, så måste det tillhöra dess natur och bestämmelse att den tillägnar det ena landet det andras öfverflöd, och befordrandet af en dylik utjemning af naturens gåfvor anser jag böra i möjligaste måtto underlättas.
Erfarenheten vitsordar dessutom att inhemsk tillverkning af åtskilliga varuslag, först uppkommit efter att dessa varor någon tid förut införts och utbjudits af utländske handlande, ja, exempel saknas icke eller att sådana utländningar sig här bosatt och anlagt fabriker.
Förnekas kan icke eller att dessa personer, ej alltid en - Bevillnings-Utskottets Betänkande, Bo 4. 29 dast sälja, utan ofia nog äfven köpa varor af lande's produkter och lennia underrättelser om huru dessa böra vara qvalificerade för att i utlandet vinna afsättning och som vi sjelfva icke gerna hålla resande för utbjudning af rara export-artiklar, så synes mig utläudningars besök här så mycket behöfligare.
På grund härutaf tillåter jag mig vördsammast föreslå, att den hitintills stadgade afgiften af 50 r:dr för de första 3 månaderna, måtte bibehållas oaktadt den sednare för hvarje manad derutöfver af året, så som Utskottet föreslagit, nedsättes till 25 r:dr; samt att nu stadgade bötesbelopp 300 r:dr, såsom varande allt för högt i förhållande till förseelsen, måste nedsättas till högst 150 r:dr, hälst det icke torde kunna antagas som omöjligt att okunnighet någon gång skulle kunna vålla uraktlåten betalning i behörig tid af bevillningen.“
Uti denna reservation hafva hrr Bjuhr och Berg sig förenat. 10:o af hr Ekelund'.
„Emot det beslut, hvaruti Utskottet slädnät, ehurn blott med 3 rösters majoritet, uti den väckta frågan om bestämmandet i 73 § Bevillnings-förordningen, af en förändrad grund för minimi-afgiften af bevillning för stångjernssmide, får jag mig vördsamt reservera.
Miuimi-bevillningen af J:del utaf hammarskatts-jern-priset är, såsom motionären öfvertygande ådagalagt för svagare verk allt för hög, och när derjemte i betraktande tages, att stångjerns-verken dessutom erlägga ordinarie skatter och serskild bevillning för alla hemman och lägenheter under bruken, och ändå dertill hammarskatt, så kan visserligen denna afgift af minst fidei extra bevillning, som efter 15 r:dr hammarskattspris, (förlidet nr beräknades det till 16 r.dr), utgör 1 r:dr 32 sk. banko per skepp., med fog kallas ytterligt orättvis.
Månget stångjerns-verk finnes, grundadt både på köpekol och köpetackjern, eller till större delen å båda eller någotdera, hvarvid det är lyckligt om behållningen för egaren utgör ^:del eller V5:del af haminarskatts-jern-priset, eller uppgår till 30 å 2 ) skilliugar banko skepp.
För att kunna göra en billig jemnkning af bevillningen möjlig för sådane mindre lyckligt lottade verk, har jag derför inom Utskottet föreslagit att, med bibehållande af antagna maximi-vinsten fidei af hammarskatts-priset, minimibehållningen måtte bestämmas till xV:del i stället för fidei, hvarigenom den behållna vinsten vid 15r:dr hammarskaUs-pris skulle anses utgöra 1 r:dr pr skeppund.
Att någon betydlig minskning i statsverkets påräknade inkomster genom denna förändring skulle upp - 30 Bevillnings-Vtskottets Betänkande, ISko 4. stå, behöfver ej befaras; ty lyckligtvis hörer flertalet af stångjerns-verk icke till den svagast lottade kategorien, men en möjlighet vore derigenom beredd alt åtminstone rättvist lindra den alltför tryckande beskattningen å de färre, som dit böra räknas.
Likaså får jag anmäla min reservation emot det Utskottets beslut, hvarigenom något förtydligande af 74 § Bevillnings-förordningen icke ansetts erforderligt, då jag deremot anser ett sådant, i likhet med hvad ene motionären hr Uhr.
Sandin föreslagit, vara af högsta behof påkalladt.
Icke blott äldre utan helt nyligen inträffade händelser ådagalägga att Taxerings-kommittéer, tvertemot hvad Utskottet anser vara, tydliga meningen utaf den åberopade §, fortfarande serskildt taxera hela stångjerns-tillverkningen, och serskildt manufaktur-förädlingen vid de bruk, som sjelfva förädla en större eller mindre del af sin tillverkning, ehuruväl blott den delen af stångjerns-tillverkningen, som icke till manufaktur användes, rätteligen borde på sådant sätt, enligt föregående 73 § serskildt taxeras.
Behof af ett närmare förtydligande, på sätt motionären föreslagit, anser jag således, lika med honom, icke kunna bestridas, och sådant dcstoheldre, som genom den förvillelse, hvaruti Taxerings-kommittéerna inledas genom den orediga uppställningen och redaktionen utaf föreskrifterna i 73 och 74 §§ vid tillämpningen af desamma till manufaktur-verk, just det förhållande kan inträffa, som Utskottet sjelft och med rätta anser högst obilligt, eller att en stångjerns- och manufakturverks-egares behållna vinst af sammanlagda tillverkningen skulle möjligen „komma att upptagas till |:delar af tillverkniugs~beloppet.“