Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hoppas emellertid min lilla nåd tillåtel * en gammal farbror?
B Han böjde sig ned och kysste flyktigt den lilla flickans panna utan att marka hur fientligt och forskande de inörka ögonen spandes i honom.
BO, dessa förskräckliga barn!, utropade lian därefter med en komisk grimas, ajag var också i Skåne p % besök hos nigra vänner, som jag ej träffat på ett decennium, och hvart jag kom s %g jag upp- vuxna ungdoinar, sola med sina långa figurer obarmhärtigt påminde mig om hur gammal jag b1ifvit.a Han kastade en skälmaktig blick p % Hedvig och skrattade, ett I&amp;, hjartligt skratt, behagligt och välljudande liksom lims stämina.
De gingo nu under fortsatt samtal in i förstugan.
Hedvig kunde ej frigöra sig fr %n en lätt förlägenhet.
; färgen koni och gick p % hennes kinder, och rösten hade en nervös, orolig klang.
&gt;len Ger- hard föreföll desto mera obesvarad; det r a r som om de aldrig varit skilda åt, s % gladt och förtroligt uppträdde lian ifrhii första ögon- blicket.
Sedan han tagit af sig ytterkläderna och kastat en hastig blick öfver utsikten från salongsfönstren, hvars skönhet genast fängs-
lade hans konstnärsöga, visaiie Hedvig honom upp på lians rum, där lian gjorde en mycket oinständlig toalett efter nattresan, så att Hed- vig fick vänta i iiiira en timme innan han koin ner till frukosten.
Han tycktes vara vid ett strålande lynne, å t med en barnsligt glupsk aptit, som han själf karrikerade, så att till och med Jane började skratta, och pratade under.
tiden om både gaminalt och nytt.
Xen han icke endast pratade sjalf; lian hade niimligen den hos tal- föra personer ovanliga iigenskapen att v&amp; intresserad af livad andra sRga, och så snart Hedvig yttrade någonting mötte hon alltid en så uppm~rksaint lyssnande blick i lians ögon, att all hennes förlägenhet inom några ögonblick var borta.
Hur väl hon kände igen detta sedan forna dagar l Det hade aldrig f nnnits någon människa, ' man eller kvinna, i hvars siillskap h6n kännt sig så väl till mods, som hon kände sig d % hon var tillsamnians med honom.
Det var icke blott det, att lian talade lifligt och själfullt, att han hade ett behagligt sätt, på en gång ridderligt och litet skäliiiaktigt retsamt, men liksom en del per- soner iiga en besynnerlig förmåga att narra en att säga plattheter, att bli tafatt och otymplig, så hade lian en motsatt förmåga att i sitt sällskap göra människor behagliga, att försatta dem i en harmonisk sinnesstainning.
Hon kiinde hur hon så sininingoin kom under in- flytande af denna trollkraft, hur lians närhet gjorde hennes iipptra- dande lugnt och siikert, uppeggade henne att gifva de själfullaste eller kvickaste svar hon kunde gifva, kom henne att kanna ett obe- skrifligt valbeliag både till kropp och själ.
Det blef en mycket angenäm dag.
Efter friikosteii promenerade de en stund i det vackra vädret, gingo genom trädgarden bort till björkhagen, som nu stod i sin vackraste vårskrud ined de friska, ljus- gröna löfven och de livita stammarna.
Jane följde dem hela tiden, ocli så snart Hedvig och Gerhard konimo att g&amp; bredvid hvarandra förstod den lilla flickan alltid att, smidigt och tyst som en kattunge, tränga sig em+an och skilja deni åt.
Gerhard märkte ingenting, lian VW lika vänlig mot Jane.
som mot Hedvig, plo.ckade blommor och skiiintade ined henne; den underliga skygghet hon visade honom, skref lian uteslutande på barmlig blyghet.
Då de ätit middag slogo de sig ned på verandan, dar vestersolen gjorde luften varm som på sommaren, ocli drucko kaffe där.
Sedan gick Hedvig efter sin sykorg och tog fram ett handarbete.
Gerhard, som rökte en cigarett.
den enda han brukade röka på dagen, satt tillbakalutad i en hvilstol ocli följde tyst och] ned half- slutna ögon hennes rörelser.
sDu tycker jag blifvit mycket gammal, inte s a m t?
, sade Hed- vig leende, då hon kände liur ' envist Gerhard fixerade henne.
, Nej, tvärtom.
J a g satt just och förvånade mig öfver hur det ä r möjligt, att en människa förändras s&amp; litet p % tio ås.
Det per- sonliga, det individuella, sjalen i dragen, det där som för oss konstniirer ä r ett emditio sine qua non att träffa, om vi-vilja åstadkomma ett konst- verk, det är orubbligt det samma hos dig, du ser ut som en människa, som inte lidit skeppsbrott på en endt illusion.
3Ien det kan jo hända, att ' detaljerna i ditt utseende äro litet rubbade; dei ar jn möjligt, att du har en och annan liten rynka, som jag inte.
kan se.^ D J a, det är nog mycket troligt,, srarade hon med en flyktig roii- riads,.
det ar till och nied troligt, att jag har rynkor som dn Ilnn se.
År, sidana som jag genomlefvat, g$ int6 furbi utan att lämna spgr efter sig.
Men det har du rätt i, att nigra illnsioner lia inte ram- lat för mig, t y jag liar aldrig haft n5gi.a.
Jag Ilade blott tro, en fast, orubblig tro på att det r a r en innerlig djup kärlek, som styrde vårt lif, äfven d % det $&amp;g som mörkast ut, och den tron har jag, Gud vare tack, oförändrad kvar.
Det ar kanske den, som ger ett drag af ungdom å t mitt ansikte,.
som jag försäkrar dig annars verkligen är gammalt .. 8 Han svarade ej; han smklog blott, böjde sig frainat och .fortfor att fixera henne med en blick, som tycktes vilja saga idigonting, kt hvilket lian för ögonblicket ej knnde finns ord.
I det samma kom Jane frkn trädgarden upp på verandan.
Hon hade förklädet fullt af ängsblommor och hon satte sig ned 11 % banken bredvid modern, så nara hoii kunde koninia, och började binda sink ' buketter.
Gerhard reste sig hastigt upp och drog en lätt suck, liksom hade han blifvit störd i en angenäm stämning.
För första gangen sedan han kom hit gaf lian ' närmare akt på Jane.
* Ett egendomligt barns, tänkte han, shvilken energi i det dar bleka, spada ansiktet.
Hon är vacker ...
ett förtjusande h k r.
det ar på samma gång n %goiiting, jag vet icke livad.
nagonting, soni stöter tillbaka.
Jag skulle inte vilja vara hennes mor eller.
.r, E n obehaglig stickande känsla afbröt hans tankegipg; men han skakade genast bort den och började kny0 sanitala.
Så småningom komino de in p % inera allmänna ämnen; l m be- rättade oni sin vistelse utonilands, om sina resor och konststudier.
Hedvig var nn nästan utesliitande &amp; Iiörarinna; då och då gjorde hon en anmärkning, inflickade ett benndrande eller fösvånadt utrop, men.
dessemellan satt hon tyst, med arbetet nedsjunket i knäet - lyssnande, kanske mest p % ljudet af lians stämma - och gjorde under tiden sina iakttagelser öfver lionoin.
Hur lik äfven 1ia.n var sig, liur lätt tidens tand berört det vackra, fina ansiktet, om än också Aans hy fått en och annan rynka, håret grånat, och uttrycket i ögonen, som förr gnistrade af lif och ungdoms- lust, hade blifvit djupare och allvarligare!
Hur val hon kände igen lionoin i allt, %sikter, uppfattning, lifsåskådning!
Om någon räddat sina illusioner från skeppsbrott, så var det i sanning han!
Det var samma öfversvall af romantik, som en gång kommit hennes hjärta a t t klappa för det sköna i lifvet; det var sainina naivetet, som i förening med hans världsvana och siikra uppträdande gaf en så egendomligt sympatisk prägel %t hela hans personlighet., Han hade i sin karakter .detta starkt utpräglade drag af barnslighet, soni är egendomligt för konstnärsnaturer; lian s a r blixtsnabb i att tro på .hvad han hörde .och såg, så snart det gjorde intryck på lians fantasi.
Hans omdömen voro gnistrande kvicka, poetiska, men aldrig psykologiskt skarpsinniga; det sköna ocli det goda väckte hos honom en lika obegränsad hänfö- laelse, som det fula väckte afsmak; liksom ett barn s %g han ingen jämkning, inga förmedlande sidor.
Och detta karaktersdrag återfann hon nu hos den 40 åriga man- nen likadana som hos den 20-åriga ynglingen.
Den riktning lians lefnadsförhållanden tagit hade ocksh varit ägiiad att utveckla det - han hade blifvit bortskiimd af lifvet, människorna hade beundrat så- väl honom so111 hans konst, de hade kelat.
med hans egenheter, livilka de fiinno lika intagande som hans yttre person.
Han var också myc.
ket begåfvad och hade vunnit stort erkännande, fastän lianaldrig slu- tit sig .till något parti eller någon modern kopstniirsskola, utan alltid lefvat isolerad, dels i Rom, dels i Miinchen.
Däremot hade han för- glskat sig i de gamla inastarnes taflor; renässansens poesi, så öfver- ensstämrnande med det barnsliga, impulsiva i hans natur, hade sniirjt honom i en trollkrets, ocli hela hans lifsåskådning, den religiösa ocli moraliska såväl som den estetiska, var bunden däri.
d ed vig förstod nu detta, som hon förr blott kannt, men hon tju- sades därför icke, mindre däraf.
Hennes reflekterande natiir, lika mak- ' tig af hänförelse som lians, ineii inåtvänd och kritisk, till följd af alla de pröfningar och själsstrider Iion inåst genomgå, njöt af beröringen med denna oinedelbarliet, soin af de flydda åren icke bar &amp; got annat spår än ett !itet stänk af veinod.
Det dröjde ej läiige, innan de voro sh inne i gamla förhållan- '
den som om de tio %r, under hvilka de lefvat åtskilda., varit lika många dagar i stiillet .. Liksoin förr koinmo de in i oandliga diskus- sioner öfver alla tänkbara ämnen - religion, moral, konst, litteratur; liksom förr vor0 deras sammandrabbningar skarpa, ja, till och med skarpare än förr genom den större erfarenhet de kunde sätta emot hvarandra, och liksom förr anklagade de h~arandra, bkde högt och i tankarna, f ö r oriib blig envishet, en anklzgelse hvartill de nog begge två vor0 berättigade.
De liade olika hsikter 0111 nästan allting.
Han var helt och hållet främmande f ö r nutiden, följde ej med dess andliga rörelser, laste ej den senaste litteraturen, ja, agekterade att icke ens kanna namnet p&amp; en del ' yktbaïa författare af den nya skolan.
Hon dar- emot var en nutidskvinna, som följde med p&amp; alla omriden, och som laste, om ej det mesta, S&amp; dock det basta, som kom ut.
Hans okunnighet harinade henne, så mycket mera som hon markte, att han niistan skröt därmed, och hon föresatte sig att:) uppfostra.)
Hon började shledes med att gifva honom en bok af en framstående modern för- fattare, som hon själf tyckte mycket om, och som hon nii ville att iifven lian skulle beundra.
Han priitade emot, men det hjälpte ej; han måste taga boken och lofva att för hennes skull lä+ den.
Detta iippfostringsförsök aflopp emellertid mycket olyckligt.
Re- dan morgonen darpk lämnade lian tillbaka boken med en ironisk för- säkran, a t t den öfvertraifade lians djärfvaste förväntningar p&amp; dumheter och osmakligheter.
Och s % kom det en 11ei skur af kvicka anmärk- ningar, af karrikeringar öfver vissa sitnatioiier i bel attelsen, så roliga, att Hedvig, trots sina bemödanden att se missnöjd ut, ej h n d e låta bli att slcratta.
Och det var förgäfves hon sökte göra inrandningar, det var f örgäf ves ho11 påpekade f ölafattarens mening, griindtanken i boken, han hade orubbligt fastnat pk en del osköna detaljer, och allt hvad hon sade besvarade lian blott med en skakning på hiifvudet och ett föraktfullt: ~lijalper inte, shdana der skildringar äro redervärdiga och jag känner mig lycklig öfver att jag inte förstår det djupsinniga i dems.
%Du ar som ett stort barno, svarade Hedvig, till Iialften skam- tande, till hälften förtretad, sett barn som bara sl&amp;r och sparkar mot hvad det ej tycker om, utan att vilja taga reson.
: &gt;, Ja.&gt;, svarade lian och lade sin hand p % den omtalade boken, soni det är att vara barn att ej förstå ' den här, så hoppas jag alltid få förblifva det.
Så liinge jag lefver skall jag ' sparka och slå ', som
v du säger, åt .det stygga och osköna.
Hvad skola vi göra med det i konsten, det Sr det stora, det sköna vi mäuniskor längta efter., » ilgeii lifvet är icke alltid skönt.
o » Nej, tyvärr, inen det ar ett sorgligt faktum, som vi ej kunna förändra, men jag kan inte se någon orsak livarför vi skola upprepa det i konsten?
Tvartoiil, livad lifvet nekar oss det skola vi söka just i idéernas värld; det är diktens och konstens uppgift att skänka » P i så sätt får du icke sanning i koiisten », invande Hedvig » den skönhet du söker blir en dimbild, p i hvars verklighet dn ej kan t-ro.
» » Ocli hvein har sagt att det är sanning vi söka? » utbrast Ger- hard liaftigt.
» Det är en löjlighet att tala om sanning i konsten; lifvet är s i oandligt rikt, s&amp; kompliceradt, att ingen konstnär någon- sin kunnat eller skall kiinna taga ined alla drag, Pfven i den enklaste bild lian tecknar.
Konsten eller dikten &amp; r egentligen bara e t t ide- aliserande, ett intuitivt utväljande af de drag, som ge det mfijligast ' basta uttryck åt den idé ' som besjälar min konstnärsailde.
Det är inte sanniiig ocli verkligheter vi människor beliöfva, ty det ha vi nog af i lifvet - det är just det vi inte finna i lifvet, idealerna, som höja, rena, stärka ', oss, vi vilja ha!
Och tro du mig, allt det liar moderna pratet om realisin och om det fulas och vederstyggligas be- ïiittigancle skall försvinna, som tillfälliga ströiiiningar försvinna; konst- narer ocli diktare skola återfil sitt förnuft, lämna de patologiska fun- deringarna å t herrar liikare och själfva %tervänch till skönheten, som de nu i sitt blinda hat nastan vilja jaga bort ur diktens ocli konstens värld .. &gt;.
S % snart Gerliard tystnat, ja till och med litet förr, började Hedvig med sina motskäl, och så voro de på nytt inne i en af dessa långa debatter, so111 roade deni begge lika mycket ocli soin alltid slutade utan att någon af dem gjorde den minsta riibbniilg i sina åsikter.
Men huru lifliga och envisa de begge voro, fanns det likväl aldrig ilkgon bitterhet i deras meningsutbyten; under de skilda åsik- ter, hvilka ständigt bröto sig mot hvarandra, låg, likt djupets stillhet under vågornas fradgande skiiin, den varma känslighet soin utmärkte dem begge, den innerliga sympati, soin de ömsesidigt allt sedan barn- domen ingifvit livarandra.
q '
Så förflöt0 nhgra dagar; Hedvig r a r i en lycklig och upprörd sinnesstämning.
Hon kände sig ung p % nytt, och med denna känsla förenade sig en sorglöshet, som annars aar främmande för hennes karakter och lynne.
Hon blundade för framtiden och lät sig bort- föras af dessa stämningar af förtrolighet och vänskap, som räckte hela det förflutna till lif, och hvars tjusning ännu mera ökades af den härliga våren, af promenaderna i skogen, af de ljusa kvallarne, som de tillbragte i bersån eller pk verandan.
Det r a r endast tanken p&amp;, Jane, som ibland oroade henne, men afsen denna oro sköt hon ifrån sig; hon ville ej ens för sig själf erkänna att den lilla flickans sätt och utseende vittnade om ett öfverretadt nervöst tillstånd, än mindre ville hon medgifva att hennes barn icke som förr var hennes första och sista tanke, ja, att det till och med fanns ögoriblick, d i Janes efterhängsna kärlek föreföll henne besvärlig.
Hvad Gerhard beträffar skulle han varit fullkomligt lycklig om blott Jane icke funnits.
Men det lilla bleka ansiktet med de djupa, forskande ögonen, som han i början knappast lagt märke till, hade s % småningoni .uppväckt en oöfvervinnelig antipati hok honom.
Da J a n e kom och satte sig bredvid modern och makade sig s i nära hon möjligen kunde, eller ännu mera da hon p % promenaderna trängde sig emellan honom och Hedvig kände han en motvilja, som han knap- past förmådde dölja.
Han tyckte sig aldrig ha sett ett s; lillgam- malt, osympatiskt barn.
~ H v a d Jane ä r för ett underligt barns, sade lian en gång till Hedvig, shon leker inte som andra.
Men a r det nyttigt för henne att sitta så här och lyssna pk hvad stort folk säger, skulle det inte vara bättre för .henne, att någon gang rara tillsammans med .jamn- åriga 3 S Men han shg att Hedvig icke tyckte on1 lians fråga, och lian vågade ej mera vidröra detta ämne.
&gt;Jane har alltid varit mest tillsammans med mig., srarade hon kort,, vi äro inera som systrar än mor och dotter, min lilla, trofasta flicka?
hon delar alla mina sorger och vi skulle ej kunna lefva utan livarandra.
Hon ä r det käraste, det basta jag iiger, utan henne knnde jag ej burit l i f v e t!
~ Hon sade detta ined en öfverdrifvet häftig ton, liksoni hade hon försvarat sig mot någon.
Han srarade henne ej, och de ater- kommo ej mera till äninet.
Däremot försökte han med den mest talmodiga påpasslighet att begagna hvarje tillfälle, som yppade sig, att f&amp; r a r a på tu nian hand
med Hedvig.
Jane brukade om morgonen gå ner i ladugården, och då försummade lian icke, afven on1 Hedvig än var aldrig så sysselsatt med hiisl~ %llsbest~~r, att genast uppsöka hennej och det dröjde icke många ~ninuter, förrän lian genom trollkraften i sin person ' ocli sitt samtal lyckats draga Hedvig bort ifrån det hon hade för händer.
Men så snart Jane kom underfund med,.att hennes mamma icke soin vanligt om niorgnarne .gick och stökade ute i köket, .utan satt och pratade med ~lionoma, upphörde hon med sina besök i ladugården och kom i stallet ocli slog sig ned p % verandan.
Men då blef Hedvig otålig.
D Jane, min flicka, hvar&amp;r sitter du här och hänger?
:, frågade hon missnöjd, liv ar för a r du icke som vanligt nere i ladugården och Iijälper Maja?
D Jane sköt ut sin underläpp ocli dinglade med benen.
~ H v a r f ö r är mamma inte ute i köket och bakar?, mumlade hon på en gång djarft ocli skyggt.
Gerhard sainnianpressade lapparne ocli knöt sin ena hand.
DDU lilla s,lynaD, tänkte lian, ahvad det skulle vara för en vällust att få, nypa dig i örat!
S Hedvig sade ingenting.
Hon såg blott på Jane med en sorg- sen, genomträngande blick, som kufvade den lilla flickan mera .an ' de skakpaste förebråelser.
Hennes ögonlock började skalfva, ocli blicken, som först .trotsigt ' sett in i moderns, gled åt sidan, under det hon makade sig ned från banken ocli med drtijande steg begaf sig till ladugården.
Men de föl j ande morgnarne kom Hedvig, ' trots Gerliards alla försök att locka henne, icke lit på verandan.
Sh gjorde han ett förslag att måla Hedvigs porträtt, för att liiirigenoin f&amp; henne för sig.
Hedvig blef mycket intresserad, och de började genast sittningen.
Första seancen fingo de vara ensamma, men redan följande g %ng kom ' Jane ocli knackade på, och fastan Hedvig sag.
liur Gerhard mörknade, släppte Iion in den lilla flickan, som under liela tiden satt i en vrå och stirrade p i modern och Ger- hard med sina underliga, inisstänksamma ögon.
Det blef nu under nhgra dagar en häftig kamp om dessa sean- cer; ~ e i h a r d förklarade, a t t om Jane vore inne kunde han ej måla, ocli Hedvig lofvade honom att under dessa timmar syss&amp;ätta Jane ined ' annat.
Men hon höll ej sitt löfte; då Jane, ibland mot slutet, ibland till och.
med i början af sittningen, g %ng på gång kom och Gttade i .dörren och ville tala vid moderp, nändes denna ej visa bort ' 15,.
henne, så mycket mera som den lilla flickan på sista tiden varit mer $11 vanligt nervös och känslig.
Hon hade flere aftnar haft verkliga paroxysmer, under hvilka hon snyftande kastat sig till moderns bröst och med 1lviska.nde stämma klagade öfver att denna ej mera höll af hennc.
Hen då Gerliard ej fick vara .ensam med Hedvig, tröttnade han p % målningen; efter fyra seancer slutade han upp och förstörde ut- kastet som, enligt hans försäkran, var alldeles misslyckadt.
(Slutet i nästa niiininer.)
om pensionsrätt.
Den ~pei~sionsrättsfråga », för Iivilken vi liar nedan g5 att redogöra och som nyligen behandlats af fiillinäktige f ör kongl.
telegraf verkets pensionsinrättning, synes oss val värd att beakta i en tidskrift af .Dagnys natur, ' emedan den kastar ett klart ljus öfver den i mer an ett afseende skefva ställning soni kvinnor, anställda i. statens tjänst, $n i dag iiinehafva.
Sakförhållaiidet iir i få ord följande.
Af en kvinlig telegrafist hade till fullniaktige inlämnats en motion om äudring af 13 8 i pen- sionsinriittningens stadgar gående ut darpi, att k.iiin~za cmsttilld i tele- grafverlcets ~ h z s t, som i följd af likte~zskays iagkende nfskec2ns från sin Befaitni ?zg nadtte dterfd sina hos verkets l~e~zsio~zshzrtitt~~i~zg iqzscttta medel eller ock tilldtas att siso,n deldgn~e i i~zr&amp;zi~zgen kvnrstd.
blef emellerti (1 af direktionen för pensionsiiirattnii1ge11 afstyrkt samt af fullmilktige sedermera förkastadt.
Enär dels själfva motionen och dels det, soin niot direktionens utlåtande af motionären anförts, p&amp; ett särdeles klart och öfvertygande sätt frainställer s !~väl själfva ärendet som det berättigade i motionärens ansgråk, tveka vi ej att liar i sammandrag efter de i telegrafverket tillgängliga l~andlingarna återgif va fragan.
Genom cirkrilar till samtliga telegrafstationer den 14 februari 1867, så.ledes föi mera an 25 år tillbaka, anför motionären, hade kongl.
telegrafstyrelsen förklarat, att kvinna, sedan Iion ingått aktenskap, darigeiioin i allinanhet skulle anses liafva frånträdt sin anställning vid telegrafverket, och såsom skal därtill sarskildt anfört, att kvinlig telegrafist genom giftermål hör anses hafva vunnit deri utkomst, som med 7~enmzes inikiide vid telegrafverket val egentligm varit dsyftad.
Hvilken slutsats drager man af detta yttrande?
fortsätter motio- nären.
Svårligen iiågon annan au den, att anstallandet vid telegraf- verket af kvinnor icke borde betraktas annorlunda an såsom .ett barm- liartighetsverk, livilket verkets styrelse visserligen hade funnit sig böra utöfva gent emot en del arbetssökande unga kvinnor, men hvars upphörande borde anses falla af sig sjalft .så snart dessa kvinnor vunnit sin iitkoiiist, för s i vidt nämligen detta skett genom ing6ade af giftmnzfil, ty intet annat satt för vinnande af bärgning, såsom t. ex. genom arf, ' anföres såsoin anledning till skiljande från befattning hos telegrafveYket.
För 25 år sedan torde möjligen ett sådant betraktelsesätt liafva varit öfverensst~iniuaiide med en inera allrnan mening rörande kvinlig v&amp;ksamliet, men näppeligen kan det vara hållbart i vHr tid, då kvin- nan fått tillträde till och med erliand framgång verkar inom ett stort antal af de arbetsområden, livilka fordom voro inannen uteslutande förbehållna.
Å t denna den nyare tidens åskådning beträffande för- delningen af sainliallsarbetet inellan man och kvinnor kan inan val afven anse att koiigl.
telegïafverket liar skattat; ja det bör ej anses för djärft att påstå, att anstallandet i telegrafverkets tjiinst af kvin- nor, hvilkas aflöningsansprhk fortfarande äro vida 18; re an männeizs, icke.
ar mindre förmånligt för verket an för kviiliian.
Såsoni ytterligare skal för afskedande af kvinlig telegrafist vid hennes inträde i äktenskap anföres i nyss %beropade cirkular, att kvinna vid giftermal koinnier » under mannens målsmanskap », hvilket, likasoin » öfriga liarvid förekoininande omstandiglieter~ borde anses utgöra anledning till hennes skiljande frbn tjänsten.
Obligatoriskt afskedstagande slttes einellei-tid ej i fiiga, då en kvinlig ' telegrafist ingår äktenskap ined telegraftjänsteinan, oaktadt hon naturligtvis af- ven då kommer under ~iiiaiinens målsinanskap », och med ~öfriga före- kommande oiiistäiidigheter~ torde ej kunna menas andra an shdana, af hvilka kvinna är lika ' beroende, vare sig Iion är gift med telegraf- tjänsteman 811er med man i annat lefnadskdl.
Om emellertid kvinnas afskedande ur telegrafverkets tjänst i följd af giftermål redan i och för sig icke ar nled billighet förenligt, bör det anna mindre kiinna försvaras att hon, jainte det hon göres för- ',. '
lustig en befattning som hon oförvitligt skött, afven afliandes icke allenast ratten att fortfarande tillhöra verkets pensionskassa utan afven sina för ethåliande af pension gjorda inbetalningar.
Notionären piivisar därefter att icke allenast billighetsskäl tala för undanrödjande af de anförda missförhållandena, utan äfven att själfva ordalydelsen Iios reglementet för telegrafverkets pensionsinratt- ning icke lämnar stöd för det har ifragavarande förfaringssättet.
Enligt ' det åberopade reglementet ar de.t nämligen endast under tvenne angifna.
förutsättningar, som de i pensionsinrattningen gjorda insat- serna gå helt och hå.llet förlorade.
Antingen skall delägare före pensions %ldern taga ~Jsked f r h telegrafverkets tjänst eller ock skall ha % ph annat satt hafva förlorat sin pensioilsi.iitt, Med den första förutsättningen, menar motionären, kan icke rimligtvis afses annat an ett frivilligt afskedstagande och med den andra, att delägare för- verkat sin rätt att åtnjuta pension i följd af nhgon af de orsaker som uppräknas i 8 1 2 af reglementet eller, brott mot allmän lag, förlust af medborgerligt förtroende eller srhrare tjänstefel&gt;.