Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
underlåten repetition af aritmetiken, samt framför allt föreskriften att lärjungar, som läsa klassiska sprak, skola inhemta eq\alions-Iäran samt läran om logaritbmer och serier, ulan att hafva sig någon tid anslagen eller skyldighet föreskrifven alt använda denna theori på lösning af' problemer, hvartill tid till stor fördel kunnat vinnas genom uteslutande af trigonomelrien och de anmärkta 11;le och I2:le böckerna af Euclides; att anordningen af det ämne, som kallas naturvetenskap och af hvars införande vid läroverken man väntat sig så stora och goda resultat, företedde ännu sorgligare anblick, särdeles i fråga om dem, som läsa klassiska språk; att sålunda, hvad under namn af allmän naturbeskrifning skulle, i första klassen meddelas, svårligen komme att bibringa de unga lärjungarne annat än da yttre formerna af några växter och djur; att ämnet redan i andra klassen blefve borttaget och ersatt af fysisk geografi, som hittills med rätta föredragits i sammanhang med historien; att botaniken i tredje, fjerde och femte klasserna affärdades med två timmar i veckan, men detta oaktadt skulle ur viss synpunkt läras grundligt medelst inhemlande i de tvä sednare af det naturliga systemet, hvilket dock för lärjungarne vid den ålder, Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o HG. 3 de i dessa klasser innehade, vore ofattligt och dessutom ej kunde inhemlas utan växtkunskap, i hvilket afseende Idolt insamling af 100 växter vore föreskri Iven ; att zoologien lika knapphändigt affa.rdades; alt i sjette klassen upptoges för den klassiska linien mineralogi, men utan all kemi föreskrefves, och lör realisterne kemi, men icke någon mineralogi ; att slutligen fysiken i sjunde klassen upptoges med blott en limme i veckan; så att hvad som sålunda i naturvetenskaperna meddelades, blott blefve litet osammanhängande kunskapsstoff i hvarje sak utan enhet och system och ulan alt någon insigt i naturen med dess föremål och krafter kunde lärjungarne bibringas, samt alt ämnet, i sådant skick föredraget, förlorade karakteren af bildningsmedel; varande i anledning häraf allt af Hr Wahlström yrkadi: l:o att den uti åberopade Kongl. Stadga af d. 14 Augusti 1856 föreskrifna läseordning mätte, innan den komme att tillämpas, underkastas revision af en Kommitté, sä sammansatt af erfarne Vetenskaps- och Skolmän, att hvarje vid läroverket förekommande ämne vore i Kommittén af sakkunnig person representeradtV 2:0 att undervisning i Sveriges författning måtte meddelas al läraren i historien och i moralfilosofi af läraren i filosofi;
b) af Herr Adelbart!, som anmärkt alt den nya Skol-stadgan icke innehölle ringaste garanti derför, att studiet af de för den praktiska mannens bildning så nödiga naturvetenskaperna skulle blifva mera verklighet än förr, då man ej bestämdt (öreskrilvit läsning af kemi och fysik ; hvadan, och då man derjemte saknade en sådan förändring af läroverksstyrelsen, som förvissar om mera verksamhet och inflytande på det hela, motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla, det en Kommitté under loppet af innevarande sommar blefve nedsatt till granskning af den nya läroverks-stadgan, samt alt afgifva yttrande deröfver; Och borde Kommittén, efter motionärens åsigt, så sammansättas, att lärarne för samtliga Elementar-läroverken i bufvudstaden och de särskilta Stiften valde för Stockholm två och lör hvarje Stift två ledamöter; c) af Herr Bydin, som yrkat att Tyska språket mätte vid alla Elementarläroverk få inträda i läseordningen före Franskan och i hvarje al läroverkets klasser utöfver den första såsom ovilkorlig! läro-ämne, utan le uma (i valfrihet, ingå.”
Motionären har ansett med skäl kunna anmärkas, att Franska språkets framhållande framför det Tyska icke rättfärdigades af den praktiska nyttan, enär, den Germaniska stamlörvandtskapen oberäknad!, Tyskan vore för oss både inom vetenskapen och det allmänna lifvet vida oumbärligare, och ej heller af vanliga undervisningsprinciper, alldenstund det lättare läroämnet alltid ansetts böra tillhöra den spädare åldern.
Det bevisade eli alltför öfverdrifvet förtroende till förmågan bos den nioårige gossen, hvilken inkommer i skolan med kännedom blott af lilla catechesen, addition och subtraktion samt multiplikationstabellen, (ett. kunskapsmätt vida under Folkskolans) att antaga honom redan efter ett års skolkurs vara färdig med begynnandet af ett språk, som ansetts kosta den sexton- ä tjugu-årige gymnasisten icke obetydlig möda, samt att, redan efter ett års läsning af delta språk, vara färdig ej blott med läse-, utan äfven med tal- oell skrif-öfningar uti detsamma.
För en lärjunge vid bögre Elementar-skola med (å-årig kurs syntes resultatet blifva att han, sorn oftast efter några skolår utträdde i handel och näringar, hvarken hunnit något till gagns i Franska språket, som för hans ålder och fattning vore alltför svårt, eller inhemtat något i Tyskan, ett språk, som han dock, med någon underbyggnad ur skolan, kunde på egen hand läsa; och, utgången ur högre klasser, hade han alltid offrat mera lid på ett språk, sorn vore af vigt för diplomater och hofman, än åt det, hvilket såväl för induslri-idkaren som för vetenskapsmannen företrädesvis vore behöflig!.
Det kunde till och med, på grund al ett medgifvande i Stadgans 13 §, med målsmans bifall ega rum, att en yngling passerade ett belt full - 4 Allmänna Besväi's- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 116. ständigt läroverk utan alt läsa ett ord Tyska, om han blott, jemte Fransyska språket, toge undervisning i det Engelska; d) af Herr Cederschiöld.
Denne motionär har till en början dels beklagat att den sedan länge fortgående striden emellan de olika skolmetoderna icke genom den nya Skol-stadgan syntes hafva blifvit afgjord, dels ock fästat uppmärksamheten på det elter förmenande oriktiga i de benämningar, man gifvit de olika skolorna, då den äldre blifvit kallad den lärda eller ideela och den nya den reala eller praktiska, ehuru hvarje vetenskap hade sin rena och sin tillämpade afdelning; hvarjemte motionären erinrat att den på dessa benämningar grundade indelning af läroämnena i två klasser syntes, med afseende å hvad 1 § i nya Skol-stadgan innehåller, hafva föresväfvat författaren till samma stadga.
Derefter har motionären ingått i undersökning af frågan om hvilka ämnen sorn rätteligen borde utgöra föremål för elemenlar-undervisningen och i nämnde afseende anfört följande: “All kunskap, om den är klar och grundlig, är onekligen bildande.
Men mänskliga vetandet har nu vunnit ett så vidsträckt fäll, alt icke någon, äfven den häst begäfvade, förmår omfatta det hela.
Man måste åtnöja sig alt, efter inhemtandet af de nödiga kunskaperna, använda hela sin öfriga lefnad för alt genomtränga en enda afdelning al en vetenskap.
Del ligger stor vigt deruppå, att icke ynglingen, och ännu mer barnet, öfverhopas med en mängd olika läroämnen.
Begreppet förvillas lätt derigenom, och då dessutom hvart ämne mera sällan förekommer, glömmes den ena läxan, innan ännu den andra blifvit påbörjad.
Härvid bör man strängt iakttaga den gamla regeln: “Non mulla sed multum.“
Mera afseende bör halvas på grundligheten, än omfånget.
Maj:ts nya Skol-stadga, skall man finna deri upptagna såsom läroämnen icke mindre än sex olika språk, utom modersmålet och de Nordiska språken, således inalles 8 eller 9 språk.
Då dertill kommer åtskilliga vetenskaper, så torde icke vara ohemult att fråga, om man skäligen kan antaga, det icke en yngling skall förvirras genom studiet af en sådan mängd olika ämnen? och är det verkligen att hoppas, del han skall kunna grundligen inlära dem samtliga?
Är det icke snarare att förmoda, det resultatet kommer att blifva en fragmentarisk sammangyttring af en mängd intet samband egande erinringar från de olika läroämnena?
Den nya Skol-stadgan har, genom eftergift åt båda de stridande partierne, sålunda utsått frö till en allmän förvirring i elementar-undervisningen.
Sådant har icke heller undgått för fins uppmärksamhet, och han har derföre trott sig kunna förhindra det skadliga, derigenom att han lemnat frihet åt lärjungen att afsäga sig undervisningen i vissa språk.
Genom denna valfrihet uppkomma möjligen i skolans öfversta klass fyra till och med fem olika linier, nemligen en utan något klassiskt språk, den andra med Latin, den tredje med Latin och Grekiska och den fjerde med Latin, Grekiska och Hebreiska samt dessutom ytterligare en med två eller tre lefvande språk.
Huru det skall blifva möjligt att väl ordna en skola, med lyra eller fem olika undervisningslinjer, kan jag icke fatta, och skulle högligen önska lä se det problemet fullständigt löst.
Finge jag framkasta en gissning i detta afseende, skulle sådant härleda sig derifrån, att förfin icke för sig klart besvarat frågan om ändamålet med undervisning.
Innan man kan afgöra frågan om hvilka ämnen, som böra ingå i elementar-undervisningen, måste man hafva redigt fattat, hvad man åsyftar med denna undervisning.
Innan man väljer medlen, mäste man känna målet som eftersträfvas.
Således först, Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 416. 5 hvari är ändamålet med elemenlar-undervisning?
Om man vill närmare granska förhållandena, skall man finna att för bildning nu för liden fordras egentligen kunskap i språk och historia.
Skulle jag tillåta mig en definition på bildning, vore jag benägen att kalla den en förmåga att vid i lifvet mötande fall kunna om dem bilda ett eget och grundadi omdöme.
Äfven den skarpsinnigaste kan icke fälla säkert omdöme ulan sådan kunskap.
Men i lifvet är man oftast tvungen att genast lätta sitt beslut; man kan då icke uppskjuta detta för att först inhemta nödiga kunskaper.
Dem mäste man förut innehafva.
Enligt denna min uppfattning bör en bildad person äfven hafva en någorlunda klar kännedom om de föremål och förhållanden, som kunna mola honom i lifvet.
Så, för all begagna ett nyss an förd t exempel, skulle det för honom vara af vida större vigt att känna hvad luft och vatten är, än hvilka mandater, som fört Alexander Magnus till odödligheten.
Äfven eli annat svar å ofvannämnde fråga brukar lemnäs, särdeles af den s. k. gamla skolan.
Med undervisning, säger den, äsyltas en harmonisk utbildning af alla själens egenskaper.
Men huru sker sådant?
Huru är ett sä önskvärdi mål möjligt att praktiskt vinna?
Härpå svarar samma skola med orubbad säkerhet, alt det sker genom studiet af de klassiska språken och deras litteratur.
Vill man äter höra eli annat, väl mindre grannt och klingande svar å frågan, må man vända sig till en förståndig läder, som har en son att uppfostra.
Han skall troligen svara, att han sänder sin son lill skolan, på det denne må blifva en bra och duglig karl.
Detta svar, sä enkelt och så trivialt, torde dock innebära en praktisk sanning.
Om man föreställer sig lifvet under bilden af en resa, bör man icke vid dess början förskaffa sig de egenskaper, som kunna bereda lättnad och fördel under fäiden?
Ämnar man företaga en resa. rustar man sig olika för en färd öfver Alperna, olika för en vandring genom urskogarne, och olika för en resa öfver verldshalvet.
Men nu är resan genom lifvet gemensam för oss alla; och huru olika än vår ställning må vara, är det hufvudsakliga dock lika.
Jag skulle vilja säga alt uppfostran är en beredelse till lifvet.
För att väl genomgå detta, erfordras alt man känner de föremål, som derunder mötas.
En sådan kunskap är af nöden, dels för att undanrödja de hinder, som lägga sig i vägen, och dels för att draga nytta af de fördelaktiga omständigheter, som erbjuda sig.
Vill man, i öfverensstämmelse med denna åsigt, bestämma de ämnen, hvilka böra vara föremål för allmän elementar-undervisning, mäste man tillse, hvilka de föremål och förhållanden äro, som möta alla här i lifvet.
Del första, som man härvid påträffar, är, utom vår egen organism, den yttre naturen och dess inverkan på oss.
Och hvad är väl detta studium annat, än ett studium af de lagar, Gud följer vid Sin skapande verksamhet.
Sig för menniskan genom Sina verk, är det medelst studium af dessa verk. man vinner kännedom om 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande IS:o El6.
Hans storhet och makt.
Hvarje verklig naturforskare slutar derföre med alt finna sin egen obetydlighet,, samt att nedfalla och tillbedja Guds vishet och makt.
Tider hafva funnits, då idkarne af dessa vetenskaper för folket utpekades såsom de, hvilka förskrifvit sig åt djefvulen.
Jo! de som sjeffve kallade sig Guds tjenare; men hvems tjenare voro de väl, om icke mörkrets eller djefvulens.
Deras bemödanden åsyftade alt förhindra kunskapen om Gud och hans verk, samt qvarhålla folken i mörker.
En dunkel, men säker instinkt sade dem, att i samma mån ljuset fick utströmma öfver mensklighelen, skulle deras makt, som endast trifdes i mörkret, försvinna som nattens skuggor för den uppgående solen.
Numera hotas väl icke naturens studium med bålet eller inqvisitionens tortyrer, men såsom eli arf från de vördnadsvärde katholska fäderna qvarstår ännu en benägenhet att nedsätta och förringa värdet af naturstudiet.
Om vigten af ett studium bör mätas efter det inflytande, det haft pä mensklighetens utveckling, så bör man tillse hvad naturstudiet och hvad philosofien i detta afseende uträttat.
1 denna sednare vetenskapen mötes man af det förunderliga förhållandet, alt den tyckes aldrig gjort något bestämdt främste,*.
Om philosophien verkligen gjort säkra och bestämda framsteg, skulle sådant icke kunna ega rum.
När der en villfarelse blifvit riktigt vederlagd, kan den aldrig vidare uppträda, utan när sanningen väl blifvit insedd, qvarstår den orubbad.
Här finnes eli bestämdt framåtskridande.
Dess fria verksamhet hindrades af hvarjehanda fördomar och förföljelser, hvarigenom den tvangs att insvepa sig i mystiska formler, hvilka sedermera icke kunde tydas af adepterna, ulan fattades ofta omklädnaden såsom det väsentliga.
Först sedan Bacon skrifvit sitt Novum Organum, och sedan en riktig plan för naturens studium blifvit utkastad, törst då kunde några egentliga framsteg ske och först då började mensklighelen känna verkningarne af de nya vetenskaperna.
Men deras underbara verkningar pä mensklighelens civilisation hafva egentligen uppenbarat sig på sednare (ider.
Sedan Schéele och Lavöisier slitit de sista banden emellan chemien och alchemien samt skingrat den fördomens dimma, som omhvärfde detta studium, så har pä icke stort mer än ett halft sekel chemien, i förening med physiken, nästan alldeles omskapat verldens utseende!.
Hvad förut icke ens kunde anas, hvad de orientaliska sagornas fiffigaste fantasi icke kunde uppdikta, det framstår nu såsom verklighet.
Odens korpar voro sengångare emot vära elektriska telegrafer.
Hvad vår Nordiska saga tilldelar endast en Oiver-Gud, slår nu hvarje enskild menni ka lill buds, och det i vida högre grad.
Del är sagdl, att menniskan blifvit skapad att vara naturens herre; men lör att intaga denna thron, för att kunna beherrska denna väldiga undersåte, lordras det att hon grundligen känner densamma.
De gamla sagorna vela omtala huruledes adepter väl kunde framkalla andar, men icke förmådde styra och beherrska dem, utan blefvo offer för deras obändighet.
Så kan äfven nu den okunnige sätta naturens krafter i verksamhet, men endast den insigtsfull förmår leda dem lill ett för sig och mensklighelen gagneligt mål.
Hvad kan mera bestyrka menniskans öfverlägsenhet öfver andra skapade varelser, än förmågan att låta naturkrafterna i sitt ställe arbeta?
Om således de vetenskaper, som kraftigast befordrat mänsklighetens civilisation, böra intaga främsta rummet, då mäste i sanning naturstudiet tillerkännas en hedersplats.
Mången har velat framställa uaturstudiet såsom ledande till alheism och derföre fördömligt.
De säga i sin enfald att, om naturen styres af vissa olörlinderliga lagar, blifver Guds verksam - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o HG. 7 het obehöflig.
I sin förblindelse måste de hofva fattat ett förunderligt begrepp 0111 naturlagar; ty hvad betyder i sjelfva verket ordet: naturlagar?
Rimligen icke annat, än vår uppfattning af Guds eviga och oföränderliga verksamhet.
Hos Gud mäste frihet och nödvändighet sammanfalla till enhet.
Men då menniskan, såsom ändlig och ofullkomlig, icke kan fatta den eviga, absoluta sanningen, måste den ålnöjas med att, genom betraktande af Guds för oss uppenbarade verkningar, sammanföra de af dem, som synas likartade, till klasser, hvilka sedermera af oss benämnas naturlagar.
Sjelfva ordet natura innebär i sig en märkvärdig betydelse, den nemligen af det, som skall födas, sorn skall blifva.
I enlighet härmed skapade Gud icke verlden, utan skapar den oupphörligt.
Kan något för menniskosinnet vara mera upphöjdl, mera förädlande, än att, så vidt i mensklig förmåga står, loija Skaparen i Dess verksamhet, Men hur långt än mensklig vishet och forskning må gä, aldrig hinner den skapelsens början.
Dessa tvenne böcker äro de, som, enligt min åsigt, företrädesvis böra studeras.
Endast genom alt betrakta Guds uppenbarelse vinnes verklig kunskap.
Philosolerne må uppställa syslemer, del ena klyftigare än det andra; men i den män de icke äro grundade pä kunskapen 0111 naturen, — menniskan, såsom naturprodukt, deri inbegripen, störta de för en vidgad emperi.
Alla deras med stort sjelfförtroende uttalade satser smälla undan sorn snö för naturvetenskapernas uppgående vårsol.
Har icke den abstrakta . philosophiae velat visa nödvändigheten af ett visst, då kändt, antal planeter i vårt solsystem, och dock upptäcka Astronomerna, denna philosophi till trots, ständigt nya planeter.
Den absoluta sanningen kan icke af värt förnuft fattas, endast brytningen af dess ljusstrålar kan ingå i vårt medvetande.
Endast genom alt betrakta Guds verksamhet kan menniskoslägte! stiga allt högre och högre i vetande, men det absoluta når del dock aldrig.
På grund af hvad jag nu yttrat, anser jag naturvctenskaperne böra ingå såsom ett hufvud-elernent tili elementar undervisningen.
Utom de redan anförda, förefinnes ännu ett vigligt skäl härför.
Detta är den öfvande inverkan naturstudiet har pä det ungdomliga sinnet.
Ledes detta studium riktigt, blir det icke instängdt inom skolrummet, ulan följer ynglingen öfverallt, hvart han än må vända sig.
Allestädes påminnes han 0111 de läror, skolan lemnal honom.
Han tvingas således att utom skolrummet erinra sig de satser, han der inhemta!.
Delta gör kunskapen lefvande samt gör den (ill en ingredierande beståndsdel hos lärjungen och icke blott lil! en tom minneslexa, hvilken bortflyger lika lätt som den kommit.
Om således, för inhemtande af verklig kunskap, fordras sjelfverksamhet hos lärjungen, så tviflar jag alt något studium finnes, som mera lifvar en sådan verksamhet, än studiet af naturen.
Vidare mötes, under lifvet menniskan, icke blott såsom naturprodukt, utan såsom en moralisk, i samhälle med sina likar, förenad varelse.
Menniskan blir således ett vigtig! föremål för undervisningen.
Genom att beherrska språket, beherrska!' man äfven menniskorna.
En stor författare har i delta afseende sagt:
''Quarn magnum, quarn excelsum praestare hominibus in eo ipso, quo homines praestant animalibus."
Derföre riktade de nästan alla krafter vid undervisningen 8 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande IS:o i 16. på inhemtandet af modersmålet.
Men som erfarenheten visar, att nästan ingen blir fullkomligt mäktig något fremmande språk, måste hvar och en, som genom talet vill kraftigare inverka på sina medmenniskor, dervid begagna sig af modersmålet.
Detta insåg ock en af verldens största författare.
I sin ungdom tvekade Gölhe någon lid, antingen han skulle välja Franskan eller Tyskan för sina skrifter.
Hans snille sade honom snart, att han aldrig med full säkerhet skulle komma alt beherrska något annat språk än sitt modersmål, och derigenom förskaffade han åt verlden en af dess största författare, som i motsatt fall troligen aldrig hunnit samma fulländning.
Kännedomen af den jord, vi bebo, måste äfven vara vigtig för hvarje menniska.
I forntiden, innan ännu några almanaehor funnos, var kunskapen om dessa ämnen vida större än nu.
Lika litet kan någon med anspråk på bildning sakna kännedom om de större planeterna eller de vigtigare stjern konstellalionerne.
Och frågas härvid, finnes något föremål, som lifligare kan ingifva menniskan begrepp om Guds makt och storhet, än betraktandet af det oändliga, med otaliga verldar ölversådda himlahvalfvel?
Under hela Ii Ivel framträda tingen i förhållande till hvarandra; kunskapen om dessa förhållanden kallas mathernatik, och någon kunskap härom kan icke saknas hos någon menniska.
Kunskapen härom måste, börjad i barndomen, fortgå genom bela Ii Tvet, för att bereda öfvergången ifrån delta till ett annat lif, på andra sidan grafven.
Kunskapen om de ämnen, jag nu uppräknat, är nödig för hvarje menniska; och först genom att förvärfva sig en klarare insigt deri, eger man anspråk på benämningen bildad.
Undervisningen i dessa ämnen bör derföre vara gemensam för alla; först efter ”inhemtandet af en någorlunda kunskap deri, inträder fack- eller special-studiet.’’ Vidare anför motionären: “Emot denna förteckning torde anmärkas, alt fremmande språk deri saknas.
Sådant har likväl icke skett af glömska Enligt min åsigt kan verklig och äfven stor bildning vinnas utan kunskap om något fremmande språk.
Ehuru berörde sals innebär sin fullkomliga sanning, gör dock ställningen i vårt fädernesland kännedomen af fremmande språk vigtig för hvar och en, som antingen vill en vidsträcktare beläsenhet, eller står i förhållande lill utlandet.
Genom de nu i hög grad lättade kommunikationsanstalter, höra resor till fremmande länder till ordningen för dagen.
Antingen man således sjelf reser till utlandet eller hemma sammanträffar med ulländningar, måste man försaka många tillfällen till intressant utvexling af idéer, om man saknar kunskap uti de mera utbredda språken.
En följd af dessa förhållanden har ock blifvit, att de tre mest utbredda lefvande språken numera icke kunna undvikas vid ett väl ordnadt elementar-läroverk.
Inbegreppet af dessa kunskaper utgör hvad jag vill kalla del humanistiska, och skulle således idéen af homo först realiseras genom inhemtandet af en klar kunskap i dessa ämnen.
Denna Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o -1 '16.
9 Denna uppfattning af begreppet humanistisk bildning bestrides i allo af gamla skolans förkämpar.
Enligt deras åsigt utgör kännedomen om de klassiska språken ett oundgängligt vilkor för ali grundlig bildning, hvilken derförutän röke förefinnes.
För att rätt kunna bedöma ett sådant påstående, torde det vara nödigt kasta en blick på historien om de klassiska språkens studium, och tillse huruvida icke den nödvändighet, som lilIskrifves detta studium, mer tillhört en förfluten lid, än det tidehvarf, i hvilket vi lefva.
När, efter barbariets mörker, hågen för vetenskaperna åter Väcktes, fanns icke någon annan litteratur, än Grekernas och Romarnes samt Arabernés, hvilka sistnämnde af de förra hemtat sina kunskaper.
Under sådana förhållanden nödgades hvar och en, som nitälskade för vetenskaperne, alf hemta kunskapen om dem hos Greker och Romare.
Genom flera omständigheter blef småningom Latinska språket de lärdas språk.
Härpå skrefvos alla afhandlingar, förfaltarne mätte tillhöra hvilken nation som helst.
Man läste, skref och talade nästan intet annat än Latin: och det behandlades derföre af den lidens lärde med stor lätthet.
Delta förhållande egde till stor del rum ända intill slutet af förra seklet, ehuru de nyare språken under tiden alltjemt inkräktat pä Latinets område.
Med delta århundradets inträde har de lefvande språkens öfvervigt blifvit öförtydhar.
Undantag härifrån eger rum endast i särskilda fall för vissa ämnen.
Genom att behandla vetenskaperne på de moderna språken, har äfven uppstått en sjelfständig modern litteratur, hvars öfverlägsenhet
Öfver de gamlas ingen rimligen lärer drista bestrida.
En följd häraf har ock blifvit, att äfven de, sorn ex professo studera de klassiska språken, nödgas att läsa flera böcker på de moderna språken, än på Latin.
Alla ämnen, älven de som röra de gamla folkens förhållanden, historia, språk m. m., äro skrifna pä lefvande språk.
Härigenom har Latinska språket, från att vara hvardagsmat lör de lärde, småningom blifvit en skåderätt, som endast framtages vid högtidligare tillfällen.
Småningom har också Latinet blifvit mer och mer främmande för de lärde, sedan det dagliga umgänget dermed upphört.