Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har tänkt sig, att hemmet skulle kunna utgöra en samlingsplats för dem, och att de där skulle finna tillfälle till umgänge med landsmaninuor och förströelse af hälsosam art. Med andra ord, här i detta hem skall den för sin utbildning arbetande unga kvinnan kunna känna sig hafva en fristad, där hon i ro och under goda förhållanden kan arbeta för sin framtid.
H ä r kan den af sitt kall ansträngda lärarinnan finna en tids hvila för själ och kropp, och den i främmande land ensamstående utländskan kan här känna sig hafva ett hem att gå till, där hon kan finna ett moderligt råd och stöd i sina bekymmer.
Villkoren för att blifva medlem af Stock- holms internationella lärarinnehem äro med flit ställda så, att de skola vara möjliga att uppfylla äfven för personer med mycket be- gränsade tillgångar.
Genom att erlägga en årsafgift af endast 1 krona, blir man s. k. passiv ledamot och har som sådan utsikt till att, så vidt utrymme och behof medgifva, blifva mottagen som pensionär i hemmet.
E n något högre afgift — 3 kronor, genom hvars erläggande man blir aktiv ledamot, berättigar att vid föreningens årsmöte deltaga i besluten.
DeD, som på en gång erlägger en afgift af minst 2 5 kronor, blir ständig medlem och befrias från vidare årsafgifter.
Inackorderingspriset kommer att ställas så lågt som efter förhållandena blir möjligt.
Hemmets ekonomiska existens är åtminstone till en början till stor del beroende på yttre understöd.
Man hyser dock den förhoppnin- gen, att hemmet med tiden skall arbeta sig upp till en god ekonomisk ställning.
Så har skett med många af de hem, man i utlandet ser, hvilka först kämpat med svårigheter, men n u uppnått en blomstrande och säker ställ- ning.
D e n vackra tanke, som ligger till grund för bildande af dessa hem, den nämligen att i någon mån för de ensamma kvinnorna er- ' sätta familjehärden, har nämligen visat sig tillräckligt lifskraftig för att tillförsäkra d y - lika företag en varaktig framtid.
Ehuru hemmet egentligen öppnas först på nyåret, komma möjligen redan i höst några pensionärer att jämte föreståndarinnan inflytta i den förhyrda lokalen, 2 6 Kungsgatan.
V i äro öfvertygade om, att många af dem, som läsa dessa rader, med varmt intresse skola omfatta detta företag, och särskildt tro vi, att föräldrar med glädje se, att något göres till lättnad och hjälp för dem, åt hvilka de anförtro det ytterst mödosamma och an- svarsfulla arbetet att fostra och undervisa det uppväxande släktet.
Den, som Ö D s k a r ingå som medlem i före- ningen eller teckna tillfälligt bidrag, kan an- mäla sig skriftligt eller muntligt hos styrel- sen för Stockholms internationella lärarinne- hem, 2 6 Kungsgatan, Stockholm, där äfven teckningslistor finnas tillgängliga.
Kvartalsprenumeranter erinras delbart om nödvändigheten förnya oktoberkvartalet, nästa nummer.
att nu prenumerationen som begynner ome- för med pärmar 313 gratis till Iduns romanbibliotek för hela årgången 1894 erhåller hvar och en af våra läsarinnor, som åtager sig den helt visst ganska ringa mödan att anskaffa en enda ny prenumerant för si- sta ki / arta / et (oktober — december) af I dun för i år.
Redaktionen har nämligen beslutit att för detta kvartal anordna en profprenu- meration öfver hela landet, på det att tidnin- gen och dess sträfvanden för de svenska kvin- norna och hemmen må bli kända i ännu vidare kretsar än hittills.
V i hoppas äfven, att ingen af våra läsarinnor skall försumma bi- stå redaktionen i denna sak, lika visst som ingen af dem är i den ställningen, r.tt hon ej kan värfva en ny prenumerant för de sven- ska hemmens organ.
För den ringa kvar- talsafgiften af kr.
1: 50 erhåller hvarje prenumerant en så afsevärd valuta, att den måste anses vida öfverträffa prenutnerations- afgiften.
Se för öfrigt härom det utförligare tillkännagifvandet i n:r 371 Till hvar och en, som alltså anskaffar en ny prenumerant på sista kvartalet för i år, sända vi gratis ocli porto- fritt vackra k / othpärmar till Iduns roman- bibliotek för I år, försedda med guld och svartsirningar och i färg efter eget val: rödt, grönt eller brunt.
D e n af Eder anskaffade nya prenumeranten bör snarast möjligt verk- ställa prenumerationen å närmaste postanstalt.
I Iduns annonsbilaga till n:r 37 finner Ni en urklippsblankett, som ni ifyller och — med bi- fogande af den nyanskaffade prenumerantens postkvitto — insänder till: Redaktionen af / dun, Stockholm, hvarefter pärmarne med första till- sändas Eder.
Stockholm i september 1 8 9 4.
Hemmets nöjen.
Efter Talmage.
et finns ej så få sätt att göra våra hem mera tilldragande och angenäma, än de i regel äro.
Föräldrar kunna ej vänta, att deras barn skola afhålla sig från de för- lustelser, som utom hus stå dem till buds, med mindre de låta hemmet blifva något be- hagligare och gladare än hvad helst annat, ungdomen kan hafva att tillgå på andra håll.
Sitten därför icke i ert hem, kära föräldrar, trumpna och ointresserade, med en hälft för- dömande blick på edra barns ystra munter- het 1 I voren själfva en gång unga, låten edra barn vara unga!
Därför att edra ögon börja blifva skumma och edra fotleder styf- va, kväfven ej ungdomsglädjen hos dem, ur hvilkas ögon skalken lyser, och hvilka dansa, emedan deras fötter spritta af lif!
D e t finns, Gudi lof, en mängd lekar och spel, som kunna, utan att i minsta mån inverka men- ligt på ungdomens moralitet, idkas i våra hem.
Glädteu upp hemmen med sådana oskyldiga förströelser!
Sitten ej och kinken öfver edra krämpor och förvånen eder öfver, att barnen kunna g l a m m a som de göra!
Tacken hellre G u d, att deras sinnen ännu äro så lätta, deras skratt så friskt, deras kin- der så rosiga och deras förhoppningar så lju- sa.
Tids nog kommer solen att skymmas äf- ven för de kära barnen, tids nog få de göra bekantskap med sorg och bekymmer och ån- gest.
N ä r stormen en gång drager samman molnen på himlen, då mån I refva seglen, men till dess!
Infören således i edra hem lekar och spel; ej endast sådana, som äro vår tids uppfin- ningar, utan äfven sådana, vi fått i arf efter föregående släkten.
Söken upplifva allehan- da sällskapslekar, hvilka förr i världen roade ung och gammal, såsom exempelvis bouts- riméer, tablåer, lefvande charader och äfven dans- och sånglekar.
D e skulle helt säkert kunna roa ännu i dag.
P å sätt som nu blifvit antydt, skulle efter hand bildas förtroliga sällskapskretsar, där man » hade roligt », i det annan ungdom dro- ges till de hem, hvilka förstode bjuda på verkligt nöje, fyllande dem med skratt och skämt och munterhet.
Lifsledan, » blasert- heten », eller hvad man nu vill kalla det fula spöket, skulle ej få något rum med i den ring, där glädjen fattat spiran.
A f förkonstlade så kallade nöjen ha vi öf- vernog.
Ofvanstående rader vilja i någon ringa mån reagera mot dem.
Blommor från frön.
en, som skrifver dessa rader, har roat sig med att draga upp åtskilliga slags blommor - - Cinneraria, Heliotrop, Coleus och Gloxinia — från frö.
Det är ganska intressant att från bör- jan följa en blommas utveckling och iakttaga hen- nes egenheter.
Men här vill jag nu egentligen orda om gloxiniorna.
Jag har betalat ett paket glox frö med 40 öre, och har jag då haft frön för flere år.
Gloxinians frön äro utomordentligt små.
Till såningstid har jag användt maj eller juni.
I en kruka med fmsållad, något sandblandad jord sår man fröna, strör några få korn af samma bland- ning öfver dem och lägger en glasskifva öfver krukan.
Man bör hålla jorden vid jämn fuktig- het — vattnet måste falla ned endast som fint duggregn — och skugga krukan, isynnerhet sedan de små, finludna plantorna kommit upp, hvilket sker efter ett par, tre veckor.
När 4 ä 6 små blad vuxit fram, brukar jag » skola om » småttin- garna, då jag vanligen afskär hjärtbladen, för att plantorna må komma nog djupt i jorden.
Det kan vara svårt nog att få plantorna att lefva öf- ver vintern — men det går.
Bor man i » kalla norden », är det kanske skäl i att på hösten » plan- tera ner » de små krukorna i större krukor och endast vattna på den » yttre jorden », eftersom största faran för de späda plantorna ligger där- uti, att man i vintertid så lätt förvattnar dem.
Hafva gloxiniorna emellertid öfverlefvat första vin- tern, kunna de sedan i många år vara till glädje.
Vid gloxiniornas planterande förfar jag antin- gen som vid andra blommor — lägger ett lager af träkol ofvanpå stenskärfslagret i botten af bur- ken — eller också blandar jag sönderkrossade träkol i de nedre jordlagren.
Jag använder en- dast lätt sandblandad jord.
Kolet både göder och ger starkare färg åt blommorna.
Gloxiniorna be- höfva emellertid kraftig jord, och jag har hört någon säga, att de böra omplanteras hvarje må- nad.
Detta är nog öfverdrifvet, men en träd- gårdsmästare bar sagt, att man skall sätta om dem två ä tre gånger på året, och det låter ju rimligt.
Jag har emellertid ej praktiserat detta, är rädd att oroa blommorna för mycket.
Man kan, sedan plantorna blifvit nog stora, någon gång gifva dem en svag gödselvattning, andra året göra det starkare, eller rakt af blanda något gödsel i jorden.
Fårgödsel lär vara att föredraga, emedan den ej så lätt alstrar mask.
För att man ej skall behöfva vara rädd för mask, måste all gödsel, som blandas i blomkrukorna, vara väl brunnen, likaså måste vattnet, då man lagar till gödselvatt- net, vara kokhett.
Sedan gloxinian blommat i juni — september Maftnr M ö b e l t y g e r, Gardiner, P o r t i e r e r Lager n. b., I o. 2 tr„ Vesterlånggatan 79.
1894 I U U IN al * (förslå året blommar den ej), vissna bladen små- ningom, och hela växlen blir skräpig.
Man skall då så småningom sluta upp med vattningen och, sedan jorden blifvit så torr, att den ej kan mögla, sätta krukan i ett skåp, på en låg blomhylla eller annorstädes, där man ej behöfver vara rädd ait rotknölen fryser.
Det praktiseras också att taga upp rolknolen ur jorden och plantera den på nytt, dä våren kommer.
Min fyraåriga » glox » har hvarje höst, sedan de gamla bladen vissnat bort, börjat skjuta på nytt — • och så har jag låtit den hållas, men stammen är nu knotig och ful.
För att åtminstone sommartiden — gloxinior- nas egentliga växttid — ersätta dem den fuktiga luften i ett drifhus, har jag då mina » glox » stå- ende i ett soligt f ö n s t T och vattnar dem temligen mycket, hvaraf ju alstras fuktig värme.
Öfver alla små plantor har jag glas, drifhus i miniatyr.
Mot solen skyddas alla mina » glox », både stora och små, genom pappersark, tunna nog att ej fullkomligt förtaga ljuset, ehuru rie utestänga den skarpaste solen.
De blommande gloxiniorna flyt- tar jag in på blomsterbordet, då blommorna vara län * re.
Till slut vill jag nämna, såsom min speciella åsikt, att de blommor, » glox » eller andra, hvilka man själf uppdrager från frön eller » skott », blifva härdigare än de, man köper från drifhus.
Människan är kosmopolit, dock finnas j u män- niskor, hvilka ej tåla ombyte af luftstreck.
Bland blommorna, fruktar jag, är det ganska få, hvilka tycka om förflyttning.
Således: Lilian, Sofie, Anna, Frida och allt hvad I heten: hafven I godt om pengar, men ondt om tålamod, köpen växter, men viljen I med liten kostnad skaffa er en fönster- trädgård, sån och sätten skott!
Med litet tålamod och mycken kärlek till blomstren skall det gå bra.
— Och Gud gifver växten.
(Forts.) J a g tror i alla fall, att vi med stor försik- tighet böra b e d ö m a verkligheten efter r o m a n - litteraturen, i s y n n e r h e t den p a r i s i s k a r o m a n - litteraturen.
Det ä r ett g e n o m g å e n d e faktum, att för- fattare i alla l ä n d e r helst välja s å d a n a äm- n e n, s o m ge anledning till förveckling och strid eller k u n n a ge stoff till n å g o t slags patos.
Den hvardagliga, j ä m n a lyckan är, af all- ting, j u s t det, som ä r minst att s ä g a något om.
Att två m ä n n i s k o r ä r o lyckliga, hålla af h v a r a n d r a och a r b e t a för sig själfva och familjen u n d e r lifvefs vanliga, större och min- dre besvärligheter, ä r icke ett poetiskt ä m n e, å t m i n s t o n e icke ä m n e för en r o m a n, hvari det psykologiskt invecklade och u t o m k r i n g s p ä n n a n d e ä r o två så viktiga fakulteter.
De lyckliga ä k t e n s k a p e n kan m a n alltså vara s ä k e r på, att vi icke finna beskrifna i franska r o m a n e r.
Skulle de därför blott u n d a n t a g s v i s finnas?
Om m a n med ett lyckligt ä k t e n s k a p förstår ett idealförhållande mellan två m ä n n i s k o r, som i allt äro s k a p a d e att lyckliggöra h v a r a n d r a, t r o r j a g icke, att världshistorien kan u p p v i s a m å n g a s å d a n a förbindelser.
En italienare s a d e en gång till m i g: » Det finns inga lyckliga ä k t e n s k a p, h v a r k e n i sö- dern eller i n o r d e n.
Efter tjugufem å r s s a m - lif kan ett ä k t e n s k a p bli ett lugnt v ä n s k a p s - förhållande, men till d e s s ä r det — ett hel- vete. » Utan att dela d e n n a d r a s t i s k a uppfattning af ä k t e n s k a p e t s lycksalighet, vågar m a n dock tryggt säga, att de ideala ä k t e n s k a p e n ä r o sällsynta, liksom alla mänskliga ideal, n ä r de realiseras.
Men om m a n med ett lyckligt ä k t e n s k a p förstår ett godt och innehållsrikt samlif, ett g e m e n s a m t a r b e t e, med b a r n e n s uppfostran som väsentligt mål, finns det u t a n tvifvel lika m å n g a lyckliga ä k t e n s k a p i F r a n k r i k e som i alla a n d r a länder.
Man m å s t e k o m m a i h å g, att där som öf- verallt finnas två slag af m ä n n i s k o r, de lätt- sinniga och de allvarliga.
De lättsinniga taga allting lätt, — alltså äfven ä k t e n s k a p e t, och de allvarliga uppfatta ä k t e n s k a p e t s o m en vik- tig och allvarlig sak.
Följden af d e n n a upp- fattning är, att alla allvarligt t ä n k a n d e frans- män efter en kort ceremoniel förlofning bli goda och trofasta äkta m ä n, och att det finns m a s s o r af franska kvinnor, hvilka, efter att knappt ha k ä n t sin trolofvade, blifva de mest e x e m p l a r i s k a ä k t a m a k a r och m ö d r a r och af sina b e u n d r a n d e söner aldrig n ä m n a s u n d e r a n n a t ä n: » ma sainte m é r e.
» Vi n o r d b o r h a ett visst öfversitteri gent emot de r o m a n s k a folken, så s n a r t det gäller frågan om ä k t e n s k a p och familjelif, och in- billa oss, att ett d j u p a r e s a m b a n d mellan äkta m a k a r och mellan föräldrar och b a r n e n d a s t s t å r att finna bland g e r m a n i s k a och anglo- sachsiska racer.
Men d ä r o m ä r vårt b e g r e p p ofta lika oriktigt som s y d l ä n d i n g a r n e s b e g r e p p om v å r a privat- förhållanden, n ä r de tro, att vi b o i hålor och att björnar gå o m k r i n g på v å r a gator.
Man finner h o s o s s högst sällan en s å d a n tillgifvenhet h o s b a r n e n för föräldrarne, som m a n mycket ofta m ö t e r i F r a n k r i k e, och den o m s t ä n d i g h e t e n, att föräldrarne gifta bort bar- nen, ä r långt ifrån alltid o l y c k s b r i n g a n d e.
T v å n g s ä k t e n s k a p äro och förbli öfverallt en dödssynd, m e n icke alla inklinationspartier bestå sitt prof, och icke heller äro alla för- ä l d r a r goda och a l l v a r s a m m a nog till att med förstånd och framgång välja för sina b a r n.
Alt därför u p p s t ä l l a någon regel för, h u r u förlofningar skulle ingås med största utsikt att lyckas, ä r och förblir en omöjlighet.
Man kan e n d a s t k o n s t a t e r a, att h o s oss af- göra de u n g a själfva sin framtid, i F r a n k r i k e afgöres den af f ö r ä l d r a r n e.
R e s u l t a t e t visar, att d e t ena så väl som det a n d r a kan b å d e lyckas och m i s s l y c k a s.
* * * Om förlofningarna i F r a n k r i k e börja med b e r ä k n i n g af alla möjliga a n d r a ting än det personliga tycket, så börja d ä r e m o t i Italien de allra flesta förlofningar med förälskelse.
S ö d e r n ä r de v å l d s a m m a k ä n s l o r n a s land, och d ä r förälskar m a n sig så plötsligt, s o m om m a n skulle h a fått ett skott i bröstet.
Det s e r ut, s o m om Cupido fortfarande ginge o m k r i n g och affyrade sina pilar d ä r n e r e, och h a n s n a m n ä r o c k s å i n b l a n d a d t i folkvisorna vid sidan af n a m n e n på helgon och s k y d d s - patroner.
» Amore » är den k r o n i s k a och e p i d e m i s k a s j u k d o m, hvaraf hela n a t i o n e n lider u n d e r alla årstider.
Den börjar m e d, att de två unga h a sett h v a r a n d r a p å gatan, i teatern eller k y r k a n.
Den u n g e m a n n e n blir gripen af en plötslig, vansinnig kärlek.
Han tillbringar sin tid med att v a n d r a kring g a t o r n a och p a s s a på vid p r o m e n a d t i d e n för att få se en s k y m t af sin gudinna, n ä r h o n v a n d r a r förbi med sina för- äldrar eller sin duefia (ty i södern går al- drig en u n g flicka e n s a m p å gatan).
Han förföljer h e n n e på afstånd.
Han s t å r vid en p e l a r e i kyrkan, m e d a n den s k ö n a b e r vid ett altare.
Han ä r h v a r kväll p å teatern, n ä r h o n sitter i sin loge, och med ryggen mot scenen g e n o m b o r r a r h a n h e n n e med sin kikare.
Han s u c k a r nedanför h e n n e s fönster; — är h a n en m a n af folket, spelar h a n guitarr för h e n n e; han p a s s a r på att s m y g a sig in i s a m m a kafé, d ä r h o n om aftonen går med sina föräldrar, och h a n dricker ett glas soc- kervatten vid det ena b o r d e t, m e d a n hon äter sin glace vid ett annat i n ä r h e t e n, och han tar icke ett ögonblick sina ögon ifrån h e n n e.
Den engelske författaren Howells, som i flere å r var konsul i Venedig, säger i sin be- skrifning öfver de venetianska förlofningarna, att det j u s t icke m å t t e vara behagligt för en u n g d a m att s å d ä r från morgon till kväll h a en tillbedjare i h ä l a r n e på sig, om h o n icke tycker om h o n o m.
Det m å s t e störa h e n n e s andakt i kyrkan, att s e en u n g d a n d y stå som en staty vid en pelare och suga på knoppen till sin pro- m e n a d k ä p p, m e d a n h a n s l u k a r henne med ögo- nen och sedan följer h e n n e till utgången för att r ä c k a h e n n e vigvattnet.
Medan h o n sitter i sin loge, k a n s k e om- gifven af a n d r a b e u n d r a r e, skall h o n bestän- digt k ä n n a den efterhängsne tillbedjarens ki- k a r e som en dubbelpistol siktande på sig.
Hon kan icke se ut genom fönstret, utan att ha den oundviklige midt emot på en trottoar, s t i r r a n d e som en detektiv u p p emot h e n n e s balkong.
Allt detta måtte, som sagdt, vara rätt obe- hagligt, om den unga skönheten icke finner sin tillbedjare » s i m p a t i c o ».
Men m a n m å s t e också antaga, att de unga d a m e r n a i södern lika så väl som h o s oss, j a, ä n n u b ä t t r e, förstå konsten att med blic- k a r och å t b ö r d e r uttrycka sitt hjärtas mening.
F i n n e r en italiensk flicka den förälskade yng- lingen besvärlig, afväpnar h o n h o n o m s ä k e r t inom kort genom iskall likgiltighet.
Ar d ä r e m o t tycket ömsesidigt, lefver hon, liksom h a n, på alla de flyktiga ögonblick de k u n n a m ö t a s och utan ord säga h v a r a n d r a, h u r u förskräckligt kärleken förtär d e m.
Ur författaresläkten Carlén har en ny länk brutits ur kedjan.
Fröken Christina Carlén afled efter långvarigt lidande å Stockholms sjuk hem den 22 september.
Hon var född den 22 december 1831 och syster till skriftställaren Johan Gabriel Carlén.
Tillsammans med sin syster, den bekanta skriftställarinnan Octavia Carlén, inne- hade hon en följd af år ett mycket besökt lån- bibliotek i det numera ombygda hörnhuset vid Norrmalmstorg och Hamngatan.
Äfven den aflidna sysslade med literaturen.
Under de senare åren har hon varit mycket sjuklig.
* En kvinnlig nykterhetsorganisation.
Me- dan man väntar på ankomsten af de hundra re- presentanterna för Världens kvinnors nykterhets- förening, hvilfea den 1 oktober anträda sin resa kring jorden med petitionen om rusdrycksförbud, har en del högre stående kvinnor börjat organi- sera ett » Svenska kvinnornas nykterhetsförbund » med ledning i Göteborg och lokalföreningar öfver hela landet.
Förbundet vill verka på sätt, som lämpa sig för svenska åsikter och förhållanden, och hoppas, bland annat, kunna » motverka det bland vårt lands kvinnor allt mera tilltagande bruket af be- rusande drycker », men » får icke under några vill- kor sysselsätta sig med politiska frågor eller del- taga i valagitationer eller sluta sig till petitioner, ställda till riksdagsmän, myndigheter, korporatio- ner m. m., » och utgör således på sätt och vis en protest mot » världens kvinnors » agitationsresa.
o.ta,, öto
I D U N 1894 Till den stora hvilan.
I söndags afled här- städes änkefru Maria Sofia Sjögren efter ett par dagars sjukdom i den höga åldern af nära 96 år; hon var nämligen född den 13 november 1798.
Den gamla var för sina år ovanligt kry och rask, och ingen kunde märka på gumman, att hon när- made sig så nära hundratalet som hon gjorde.
Ända intill det sista företog hon promenader, och de tre trappor, som ledde upp till bostaden, be- svärade henne icke synnerligen.
Själsförmögen- heterna voro i det närmaste bibehållna, och ur sitt rika minne kunde hon framdraga den ena historien efter den andra om förhållandena i for- na dagar i Upsala, där hennes fader, rådman Lindroth, var boende, och där hon själf vistats under största delen af sin lefnad.
År 1829 änka efter kyrkoherden i Vesslands pastorat G. O. Sjögren, fick hon vid 30 års ålder ensam öfvertaga vården och uppfostran af fem små barn.
Af behållningen på den inkomst, som pastoratet under nådeåren lämnade, köpte hon ett hus i Upsala och mottog inackorderingar.
Där- med fortfor hon ända till 1 80, då hon flyttade till Stockholm.
En god hälsa, ett gladt och ge- mytligt sinnelag samt en aldrig tröttnande arbets- förmåga voro utmärkande för den gamla.
Hon efterlämnar barn, barnbarn och barnbarnsbarn.
L kring i en modern engelsk spetsborgarfamilj — är begagnadt, visar det sig till fullo uppnå syftet att försätta åskådarne i den allra bullersammaste stämning af uppsluppen häpenhet.
I hög grad är effekten af det lustiga upptåget beroende af titelrollens framställarinna.
I fru Hilda Castegren hade Vasateatern också varit nog lycklig att finna en utsökt representant för Niobes marmorskönhet och drottninglika patos.
Af de medspelande må särskildt nämnas hr War- berg, som med smittsamt humör spelade en för säkringsdirektör, det värst utsatta offret för den tårymniga helleniskans gengångarskap.
Som förpjäs till » Niobe » gifves en liten ganska lustig farsoperett, » Ut med hin! » af Paul Prandel, i hvilken särskildt fru Emma Berg samt hrr Kell- berg och Scenson skörda lifligt bifall.
Halsbandet.
Af G u y de M a u p a s s a n t.
för » Idun » af Elin C.
En gripande sorgeakt blef fröken Maria Holms likbegängelse i söndags middag på Nya kyrkogården.
Våra läsarinnor känna det sorgliga öde, som drabbade den unga damen, då hon på resa från Paris till hemlandet dödades vid järn- vägssammanstötningen i Appilly.
Hennes stoft, en blott allt för ringa ersättning för det lefvande lif, den ungdom och verksamhetsförmåga som på några minuter förintats, hade i tordags anländt till den åldriga modern, och på denna höstdag med omväxling af solglimtar och gråvädersstäm- ning skulle det nu anförtros åt jordens sköte.
Nyfikenheten hade troligen lockat många af de hundratal, som vid kyrkogårdsgrinden mötte lik- följet, dit ut till de dödas stad.
Men af den rika blomstergärd, som efter jordfästningen offrades åt den dödas minne, var lätt att förstå, att i detta lifliga deltagande många personliga vänskapskäns- lor togo sig ett uttryck.
operan återupptog i söndags » Mignon » med delvis ny rollbesättning.
Sålunda utförde fröken Lindegren titelpartiet och redde sig där- med ganska bra.
Stämman förefaller visserligen ännu outvecklad och särskildt i mellanregistret tämligen svag, men höjdtonerna få ofta en varm och fyllig klang, som är af god verkan.
I silt spel inlägger den unga sångerskan därjämte känsla och lif.
Trägna studier i såväl ena som andra hänseendet äro dock ännu af nöden.
Som Vil- helm Meister debuterade hr Nilson-Adami, hvilken för några år sedan uppträdde härstädes i opera- comiquen.
Hr N.-A.
har en ljus och hög, men tunn och spröd tenor och torde godt kunna för- svara sin plats i sekundära partier.
Ett sådant parti som det här föreliggande öfverstiger dock hans krafter.
I sitt uppträdande ådagalägger han för öfrigt en viss ledighet och savoir faire.
Hr Södermann hade öfvertagit gubben Lotharios roll, hvilken dock ej vidare syntes intressera honom.