Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och det rosiga anletet strålade af hälsa och lycka, medan hon stretade i de södra backarne på väg till sin sömmerska.
Hon gick Götgatan fram och vek därefter af på en sidogata Hon stannade slutligen vid ett stort, nybyggdt hus och ilade snart upp för de tre långa trapporna.
Där i förstugan funnos många dörrar med mango namn på de flesta.
Hon läste på visitkorten och fann till sist det hon sökte.
Där stod: Hilma Ströms syatelier.
Sigrid ringde och en halfvuxen flicka öppnade dörren.
— Träffas fröken Ström?
— Ja, var så god och stig in.
Flickan förde henne därmed öfver tamburen och öppnade sedan en inre dörr.
Sigrid steg in i ett litet nätt och prydligt rum, möbleradt med en säng, en treflig soffa, divansbord, några S ' S örårrf.
stolar, en rymlig byrå, en stor lampa på en hög kunde nästan förstå, att det var någonting sär- fot, och så vidare.
Det hela vittnade om en skildt.
Lyckan lyser alltid igenom!
— tillade ovanlig smak och ett utomordentligt ordnings- Hilma med en ny suck.
Den lilla sömmerskan själf såg älsklig och — Ja, jag är verkligen så innerligt lycklig.
behaglig ut, med ett par milda drömmande ögon.
Jag kunde icke ana förr, hur ljust och rikt lifvet Sigrid gick vänligt emot henne med utsträckt kunde vara.
Men, hvad ser jag, Hilma gråter hand.
ju ' i — God dag, Hilma, nu kommer jag igen.
— Ah nej, visst icke, — svarade Hilma och — Gog dag, fröken Moss, det var snällt, att torkade förstulet bort en tår, som icke ville låta fröken icke glömmer bort mig.
häjda sig i sitt lopp — det känns bara litet un- — Nej då, det gör jag visst icke, men jag har derligt, då andra tala om sin lycka; det är som icke behöft någon ny klädning på länge.
när man läser en vacker bok, tårarne komma — Och nu skall fröken ha en, kan jag förstå.
en i ögonen, fast man ingen anledning har att — Ja, snälla Hilma, nu skall jag ha två stycken.
gråta.
— Åh, bevare mig, två på en gång!
Då skall — Det finns nog en anledning ändå på botten, väl fröken riktigt ut och festa?
tänker jag!
Hvarje hjärta har en omedveten — Inte precis, men ändå ...
Jo, först skall trängtan efter lycka och jag har fått för mig, jag ha en promenaddräkt och så en annan ljus att Hilma har någon sorg, som tynger på sinnet.
Hilma har väl tid hoppas jag?
Hilma vände sig bort och en ny tår föll lång- — Är det mycket brådtom?
samt i den förras spår.
— Icke med den ljusa, men promeddräkten — Ser Hilma, det är icke min mening att vara behöfver jag allt om fjorton dagar senast.
påträngande eller ogrannlaga, men mitt eget hjärta — Det blir nog litet svårt att hinna, jag har är så fullt af tacksamhet emot den högste, och jag ville så innerligt gärna, att alla andra skulle så mycket arbete just nu.
— Åhjo, snälla Hilma, försök!
Jag är alldeles vara lika lyckliga och glada som jag.
tvungen att ha den i dag fjorton dagar till.
— Ack, det är så vänligt af fröken att intres- — Ja, nog skall jag försöka, — svarade Hilma sera sig för en stackars fattig flicka som jag.
med en suck — men jag kan verkligen icke Det känns så godt att få höra ett ' deltagande ord lofva med bestämdhet.
Ser fröken, jag har all- någon gång, men sorgen, den sitter ändå där tid velat hålla hvad jag lofvar, men numera, så ... den sitter, den får man bära, — till dess man dukar under!
(Forts.) — Hvad då Hilma?
— Jo, jag är icke så stark nu som förr, jag orkar icke mera sitta uppe och arbeta om nätterna och jag har bara tre flickor som hjälpa mig att sy.
Och så vill jag gärna ha först fär- digt det arbete, som jag först åtagit mig.
— Det är nog rättvist, snälla Hilma, och jag Emilie Björnberg (nied ' porträtt); texten af Birger Schöld.
förstår så väl, att det är svårt, men det är också ström.
— I sinnesförvirringens natt; poem af Helene Malm- så ledsamt för mig om det ej kan bli som jag qvist.
— Debet och kredit i nervernas hushållning; bear- tänkt,.
betning för Idun af Mathilda- Langtet.
Fredagen den 17 maj 1889.
Tidningen kostar B yra: Klarabergsgatan 54, en tr. Annonspris: 25 bre pr petitrad (
Ingen lösnummerférsäljning.
Agnes HELLBERG.
örlidet år gick den sven- ska pressen notisen om, att det nya skan- dinaviska sjömans- hemmet i London in- vigts och öppnat sina portar till välsignelse- bringande gästfrihet.
Långt före detta var emellertid denna väl- görande institution väl känd för oss alla, och från den stora briti- ska verldsstaden för- sporde vi ofta och med tacksam glädje, hvad godt den ver- kade på desse våra hemville landsmän, som på de vida haf- ven sökt sitt sträf- samma lifsarbete.
Skandinaviska sjö- manshemmet hade un- der de sista åtta åren varit inrymdt i en hyrd lokal, n:r 88 &amp; 90 Leman Street.
Nu har det fått sin egen lokal vid West India Docks, helt nära West India Docks-jernvägs- stationen.
Danska sjö- manskyrkan ligger strax invid, hvarjemte det är beqväma kom- munikationer mellan denna plats och Surrey Timber Docks, hvarest den norska sjömans- kyrkan är belägen.
Prenumeration sker: I landaorten: å postahstalterna.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i bokladorna samt a tidningskontoren Hedenström.
Föreståndarinna för Skandinaviska sjömanshemmet JBl ' genom 2:dra årg.
Utg-ifning-stid: h v a r j e h e l g f r i fredag.
Infaller helgdag på fredagen, nt- gifves tidningen näst foreg.
i London.
Tomten är ganska rymlig, så att utrym- me fins för plante- ringar och gångar äfvensom för en kroc- ketplan.
Allt detta är af stor betydelse.
Vid det förra hyrda hemmet var det näm- ligen en stor brist, att ingen från gatan afskild plats fans utomhus, der sjömän- nen kunde vederqvic- ka sig.
Omkring 300 säng- platser finnas i detta hem.
I nedre vånin- gen är den väldiga matsalen samt kök, skafferier, ett stort, trefligt rökrum m. m.
En trappa upp finnas föreståndarinnans och hennes medarbetares enskilda rum jemte kontoret och sjömän- nens bibliotek m. m.
De tre öfversta vånin- garna äro uteslutande afsedda till sofrum åt männen.
Det är en svensk qvinna, hvars energi, hvars brinnande nit, hvars uppoffrande kär- lek hufvudsakligen skapat detta hem.
Agnes Hedenströms namn torde nog klin- ga bekant för de fle- sta bland våra läsa-
dun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kottar för ett J qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— rinnor; visst är, att det förtjenar nämnas med stolthet af svenska systrar.
Fröken Hedenström blef i späd ålder både fader- och moderlös.
Hon upptogs då af en slägtinge, som var bataljonsläkare, och i hvars hus hon erhöll en vårdad uppfostran, hvartill enligt den riktiga uppfattning, som rådde i detta hem, äfven hörde, att flickan gjordes förtrogen med skötandet af alla slags hus- hållsgöromål.
Sålunda bereddes hon från början på bästa sätt för den kallelse hon skulle få.
Men icke blott hennes yttre uppfostran gick i de rätta spåren; äfven hennes inre lif på- verkades kraftigt, till dess äfven det fördes in på rätt stråt.
Sedan Agnes Hedenström vuxit upp, kände hon sig varmt kallad att deltaga i missions- arbetet antingen på det indiska eller på det kinesiska missionsfältet och reste derför år 1875 till London.
I Englands hufvudstad hade hon att genomgå svåra pröfningar, till dess hon, just när allt ändtligen tycktes vara i ordning för afresan till Indien, af läkaren förklarades angripen af lungsot och oförmögen att uthärda ett tropiskt klimat.
Hennes kappsäckar voro redan packade, då detta utslag förändrade allt.
Hon måste stanna i London, enligt läkarens åsigt för att inom kort tid dö, men efter ett högre rådslut för att ännu i många år lefva och just i London utföra det missionsarbete, hon ämnat söka i en fjerran verldsdel.
Kort derefter vid ett besök i Plymouth fick hon för första gången höra talas om » The Strangers ' Hest » och den verksamhet bland sjömän, hvilken derstädes helt nyss hade begynt.
Återkommen till London, beslöt hon upp- söka nämda plats.
På ett underligt och mindre behagligt sätt kom hon fram dit.
H o n frå- gade någon af qvinnorna på gatan efter stäl- let, och snart hade nämda qvinna jemte flere andra gripit fröken Hedenströms hårflätor samt körde och skuffade henne framför sig, utan att hon visste hvarthän.
Hon kom dock på detta sätt fram till sitt mål och fick genast i uppdrag att samtala med några skandina- viska sjömän, som voro församlade i ett sär- skildt rum.
Första försöket lyckades icke så bra, och på återvägen såg fröken H.
med förskräckelse, i hvilken usel stadsdel The Strangers ' Rest var beläget.
Hon tänkte då, att hon icke mer skulle våga sig dit.
Men sedan på natten kunde hon ej lätt somna.
Hon började undra, om det ej ändå vore hennes lifs uppgift att verka just vid The Strangers ' Pest.
Och hon lofvade sig sjelf att nästa afton åter gå dit.
Sedan den dagen har fröken Hedenström i tio års tid nästan hvarje vecka, ja, nästan hvarje afton verkat på denna plats.
Stor välsignelse har gifvits åt hennes arbete, och rummet för de skandinaviska sjömännen har måst utvidgas, så att sittplatser nu finnas der för omkring 200 sjömän.
Men det befans inom kort nödigt att äfven inrätta ett hem för sjömännen, ty eljes blef den goda säd, som vid The Strangers ' Rest såddes i deras hjertan, alltför ofta förqväfd under deras vistelse på de usla herbergena.
Den goda saken lät fröken H.
finna vän- ner, som kunde och ville bistå henne, och hemmet kom ett par år efter begynnelsen af hennes verksamhet vid The Strangers ' Rest till stånd i en hyrd lokal samt fick, som of- van omnämts, förledne år sitt eget hus.
Beundransvärd är den makt, som fröken, I P \ I U I I U NI IN Tidningen innehåller nästan uteslutande orlginalbidrag.
— Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er- H.
utöfvar öfver sjömännen.
Många äro de förlorade söner, hvilka genom henne hafva blifvit återförda från förderfvet, och stora äro de besparingar af de sjöfarandes mödosamt förvärfvade inkomster, som genom hennes verk- samhet göras för hvart år samt komma dels sjömännen sjelfve dels deras hemmavarande familjer till godo i stället för att hamna på dåliga nästen eller i ficktjufvars händer.
Agnes Hedenström bär nu ej längre det flicknamn, under hvilket hon gjort sig så känd.
I början af detta år ingick hon nämligen äk- tenskap med ingeniör A.
Welin, hvilken sedan många år bistått henne vid hemmets skötsel.
D å Idun i dag framlagt Agnes Heden- ströms bild för sina läsarinnor, är hon viss att dermed ha gjort många en glädje.
Må alla hennes systrar i det gamla fosterlandet med sina varma hjertans intresse deltaga med denna qvinna i hennes verk, och må hvar och en, som dertill är i stånd, äfven i ger- ning bistå henne på det sätt hon kan!
Just denna samma bilden ... (Efter Alfred id dina fötter Meissner.)
leka två barn med ö g o n blå, o c h qvällens strålar glorian omkring din panna slå.
Just denna samma såg Rafael bilden fordomtid, der felas ju blott, att palmen stod susande h ö g invid.
Jag sjelf är såsom herden, s o m, lutad m o t sin staf, betraktar den sköna taflan o c h tjusas derutaf.
är linnes ett förhållande, hvilket, i sig sjelft fullständigt aktningsvärdt, blifvit ® ^ så neddraget inom de dåliga qvickhe- ternas och det simpla skämtets område, att finkänsliga qvinnor, tyckes det mig, måste skygga till baka för den titel, som åtföljer det samma.
Jag syftar här på benämningen svärmor och allt det löje eller snarare grin, som är häftadt vid detta slägtskapsförhållande, och jag kan våga tala derom, emedan jag lyckligtvis aldrig personligen haft något att skaffa med det samma.
Men jag har sett nog deraf på det af- stånd, som^ tillåter betraktaren att få en någorlunda klar och opartisk blick öfver de handlande personerna.
Det är ett egendomligt sakförhållande detta, att alla anekdoter och så kallade qvickheter, som röra sig kring detta ämne, blott tala om mannens svärmor, aldrig om hustruns, så att man kunde vara frestad antaga, att alla äkta män vore moderlösa varelser, i fall man ej visste att mången 1C2 gift qvinna kunde ha lika grundade skäl som mannen att klaga öfver sin » svärmor ».
Orsaken till att det blott är hustruns mor, som hånas och förlöjligas på detta sätt, torde väl först och främst få sökas deri, att allt detta osmakliga och mången gång olycksbringande skämt utgår uteslutande från männens krets; men det torde dessutom hafva sin rot i det gamla stränga lydnads- förhållande, hvari hustrun stod till sin make, och som bjöd henne att till en viss grad underordna sig hans närmaste slägtingar, särdeles hans föräldrar.
Men det får dock ej förnekas, att hustruns mor i verkligheten spelar en mera framstående roll i äkta makars samlif, än mannes mor förmår.
Undantag dervidlag gifves naturligtvis, och man skulle äfven kunna påvisa sådana äktenskap, der svärfar spelat ormen i pa- radiset, men då är det företrädesvis man- nens far, som är ofredsstiftaren.
En mycket verksam orsak till » svärmors » falska ställning till sin dotters make får sökas deri, att så många mödrar, tvingade af nöden eller jägtade af fördomar mot alla ogifta qvinnor, hafva betraktat sina unga döttrar som en marknadsvara, till hvilken de sökt köpare, och det med en ifver, både ömklig och löjlig för utomstående att skåda, men ändå djupt sorglig att se för dem, hvilka betänka äktenskapets vigt såväl för individen som för det samhälle, hvaraf hans hem utgör en beståndsdel.
Det är lätt begripligt, att då en mor blott söker en man till att försörja sin dotter eller för att skaffa henne en passande sam- hällsställning, kan det ej bli fråga om större sympati emellan » svärmor » och honom, och den fingerade slägtskapen emellan dem med ty åtföljande konventionella sken af öm förtrolighet äro just ej egnade att sam- manknyta bandet emellan de två.
Skulle det dertill vara så olyckligt, att mannen sett mera på yttre företräden hos den qvinna, han valt, än på hennes inre värde, då måste hans missnöje, när han.
nyktrar till från sinlighetsruset, företrädesvis riktas mot den, hvilken han måste betrakta som an^tifta- rinnan af hans äktenskap.
I sådana fall — och de äro ty värr allt för många — blir det svårt, om ej omöjligt, för hustruns mor att vinna sin svärsons tillgifvenhet, äfven om hans maka lyckas förvärfva sig en plats i hans hjerta, och, sorgligt att säga, händer det ej så sällan, att sådana mödrar, som hållit jagt efter svärsöner, slutat sitt lif, som om de vore barnlösa qvinnor, eme- dan deras gifta döttrar antingen helt och hållet ställt sig på sina mäns sida mot de af dem afskydda svärmödrarna, eller ock, i följd af sina olyckliga » förnuftsgiftermål », dragit sig bort från den mor, som drifvit dem in i olyckan.
Någon gång, fast mera sällan, kan visser- ligen mannens mor ha spelat rollen af äktenskapsmäklerska, men då männen i allmänhet anse att äfven ett mindre lyckligt äktenskap är för en qvinna bättre än intet, så har en hustrus svärmor under alla för- hållanden lättare att häfda sin ställning till svärdottern än dennas mor sin värdighet gent emot svärsonen.
Det kan också stundom ligga något älsk- ligt hjertevärmande blott i att se förhållan- det emellan en ung hustru och hennes makes mor, ett förhållande som utgör ett af de älskligaste dragen i qvinnans karaktär, och man vore dervid manad att tro, det en moders kärlek till sin son vore af ädlare
h illes ett .lummer I veckan under hela qvartalet.
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af natur, än den hon hyser till en dotter, om man nämligen ej visste, hur den menskliga naturen blifvit liksom öfvergrodd af hvar- jehanda ogräs, hvilket måste bortrensas, för att man skall få fram det äkta menskliga, gudsbilden i menniskan.
Hur innerligt tacksam är ej ofta en mor mot den qvinna, som älskar hennes son och gör honom lycklig!
För en sådan mor blir svärdottern en blodsförvandt, en dotter, och för denna gifves ingen » svärmor » utan en » mamma » eller » farmor », som är hennes förtrogna, ömma och taktfulla rådgifvarinna.
Ett liknande förhållande kan naturligtvis ega rum emellan en hustrus mor och dennas svärson, och der detta förhållande förefinnes, är det en god borgen för huslig lycka.
Men det får ej förtigas, att en dylik tillgif- venhet dem emellan är mera sällsynt, och jag vågar tro, att både mor och dotter hafva större skuld till att så är, än den äkte mannen.
Möjligen är det den omständigheten, att mödrar vanligen föra ett förtroligare sam- lif med sina ogifta döttrar än med sina söner samt äro vana att i allt råda de förra, hvilket vållar att » svärmor » ofta har så svårt för att afstå sin dotter till dennas make, utan att i hemlighet förbehålla sig rättigheten att framdeles som hittills hafva det afgörande ordet i hennes, d. v. s. i det unga parets, husliga angelägenher.
Mannen å sin sida är sällan sinnad för en delning af magten, lika litet som att se sin hustru gå i andra ledband, än dem han möj- ligen sjelf pålägger, och är han anlagd för svart- sjuka, delar han ej heller med nöje sin hustrus kärlek med hennes mor, i fall denna senare är taktlös nog att på sitt sätt riva- lisera med honom.
Mödrar, hvilka i sina gifta döttrars hem uppträda på detta sätt, fatta ej sällan hat till sina svärsöner blott af det skäl, att desse frånröfvat » mammorna » deras döttrars kärlek, och ju innerligare makarne sluta sig till hvarandra, dess mer tycker sig en sådan mor vara kränkt och förnärmad af sin dotters make.
Det är så orimligt det gerna kan vara att på en gång vilja bortskänka och behålla sitt barn, och män tåla sällan orimligheter af — äldre qvinnor; det kan dessutom vara tålamodspröfvande för hvarje menniska, som tänker öfver sambandet emellan orsak och verkan, att umgås närmare med någon per- son, hvars alla tankar, känslor, intryck och fantasier äro sammangyttrade till ett kaos, i hvilket personen i fråga aldrig bryr sig om att skapa en smula klarhet och ordning.
Det är just svärmödrar af detta slag, som gifva rik anledning till det osmakliga och långt ifrån oskadliga skämtet med detta slägtskapsförhållande.
Utan att ha varit part i saken, kan man dock mycket väl föreställa sig, att det skall kännas underligt, ja obehagligt, särdeles i början, att få en främmande man in i fa- miljkretsen, en man, som då han vunnit dotterns hjerta, skjuter modern åsido och ställer sig på visst sätt emellan dem båda, och det är klart nog, attt detta måste kän- nas skarpare, ju förtroligere mor och dotter hittils varit med hvarandras tankar och känslor.
Men denna naturliga känsla hör till dem, som skola underordnas under det i högre mening menskliga; här gäller den frivilliga försakelsens bud, en försakelse af sig sjelf, som är oskiljaktig från all ädlare kärlek.
I P \ I!
M I U U IN Idun, erhållet «Jt gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera Den äkta moderskärleken » söker icke sitt », för den är barnets lycka hufvudsaken, och den vet, att äfven om den kan mäta sig med, ja, öfvergår den äktenskapliga kärle- ken i styrka och tålamod, är det dock den förra, som det tillhör att draga sig inom sig sjelf, på det den senare må kunna växa sig stark nog till att uppfylla löftet: I nöd och lust!
Men denna försakelse visar sig ej — när den utgår från kärleken nämligen — i sur- mulen tillbakadragenhet eller i en hemgjord martyrgloria, hvilka båda sätt äro liksom uppfunna för att pina och reta varma, är- liga sinnen och lägga grund till misstäm- ning i det nya hemmet.
En mor, som be- sitter kärlekens fina takt — den finaste af all bildning — hon har ett sjette sinne, som säger henne, när hennes vänliga råd äro af nöden, eller när hon bör spara dem.
Det är temligen troligt, att ingen skulle ha en säkrare blick för det inre värdet af den man, dottern väljer, än just modern.
Men nu får man i det verkliga lifvet ofta se, hur en mor, antingen rent af blundar, medan det ännu vore tid att se upp och på ett förnuftigt sätt äfven öppna dotterns ögon, eller ock angripes modern så af detta nya, som intränger i familjen, att hon går som i feber och hvarken kan tänka på eller tala om annat än den blifvande svär- sonen; det ser ofta ut, som om hon sjelf vore intagen af en flickaktig, svärmande be- undran för honom.
Både den konstlade blindheten och det uppflammande känslo- ruset pläga dock hos fru svärmor försvinna med bröllopsfestens glans, och då har ingen skarpare blick för svärsonens menskliga brister än hon, och hon har tyvärr då en olycklig böjelse för att gifva den unga hus- trun del af sina upptäckter.
Den elaka svärmodern, sådan som hon förekommer i småhistorierna och i bland på scenen, torde vara en mera sällsynt före- teelse inom familjlifvet; men den tanklösa, oförståndiga eller sjelfviska är deremot en mycket vanlig stötesten inom den äkten- skapliga verlden.
Bland allt osmakligt skämt förekommer mig det, hvilket rör sig kring mannens svär- mor, som det för tänkande qvinnor mest kränkande ty dels grundar det sig på för- utsättningen om en mycket ringa andlig utveckling hos såväl de äldre som yngre bland oss, dels bidrager det i icke oväsent- lig grad att göra det i sig sjelf nog grann- laga förhållandet emellan svärmor och svär- son ännu vanskligare, och derigenom in- verkar det menligt på familj elifvet.
För att få slut på dessa evinnerliga svär- morshistorier finnes ej annat medel än en ny bättre upplaga af svärmödrar, förståndiga mödrar, som hvarken öppet utbjuda sina döttrar eller listigt locka män i » snaran », och som lika litet göra våld på sina natur- liga känslor för att som son behandla en för dem temligen obekant man, som de äro i stånd till att svärmiskt hängifva sig åt det intryck, hvilket reflexen af dotterns kär- lek öfvar på moderns känslolif.
Detta är en uppgift, värdig att beaktas af hvarje mor, som lefver tillsammans med sina vuxna söner eller döttrar, så att pligt och ansvar komma i förgrunden samt anspråken och fordringarne ej växa sig för starka och qväfva både egen och andras sinnesfrid och lycka.
Den elaka, grymma styfmodern är lyck- ligtvis blott nu en allegori, som framträder i sagan; måtte också snart den elaka, dumma, sjelfviska svärmodern snart också blifva endast och allenast en myth!
Det skulle i icke ringa mån öka männens akt- ning för vårt kön och dermed äfven för det hemlif, hvilket så många män, till deras och samhällets stora skada, underskatta eller ringakta.
W t Qvinnogymnastik.
Ä land de läkare, som gjort sig till talman för kroppsöfningarne, finnes en doktor Carl Sehmidt, som vill ha dygnets 24 timmar sålunda använda: 8 timmar till sömn, 8 timmar till arbete, 8 timmar till omsorg för helsa och kroppens näring och öfning.
Kunde vi följa detta recept lika noggrant, som vi följa våra läkares, när sjukdomen en gång får tag i oss, vore det nog möjligt, att vi mycket sällan finge bruk för den senare sortens recepter.
Det kapital af helsa, krafter och deraf följande välbefinnande, som åstadkommes genom d:r Schmidts recept, skulle kunna hjelpa oss igenom mångt och mycket i lifvet, till och med om våra yttre vilkor icke vore så gyn- samma, som önskligt kunde vara.
V i kunna emel- lertid icke alla nöjaktigt inrätta vårt lif efter vår helsas kraf.
Äfven om de flesta bland oss nog kunde genomföra ofvan nämda tredelning af dygnet, skall det dock alltid halta med hvad d:r Sehmidt kallar » omsorgen för kroppens öfning ».
Det kan alltid så lätt komma andra saker i vägen, besök, läsning o. s. v., som ju allt samman har sitt berättigande, men det blir likafullt först och sist kroppen, som får sitta emellan.
De fem fristående rörelser, som vi i föregående artiklar ha genomgått, kunna visserligen i hög grad bidraga att hålla maskineriet i ordning, men den egentliga utvecklingen af kraft och smidighet bör sökas i apparater.
A f dessa kunna i hemmen ej synnerligen många anbringas, men det i art. I I om- talade räcket * är den billigaste och användbaraste af alla, som existera.
V i vilja derför gifva anvisning på några rörelser i denna apparat.
Att gå igenom hela serien af dessa skulle bli för vidlyftigt och for- dra allt för många teckningar; häri ligger alltså or- saken, hvarför vi så snabbt gå från de lättare till de svårare rörelserna.
Skulle emellertid öfningarne verka för ansträngande, kan deras långvarighet in- skränkas.
Den första öfningen kallas: a) Sträckhängning i 10 sekunder.
(Fig. 8.1 Man Fig. 8. fattar om stången ofvanifrån (öfvertag), med fing- rarne slutna till hvarandra, och hänger nu med god hållning af kroppen i 10 sekunder.
Blir rörelsen utförd på det i teckningen anvisade sättet, komma så godt som alla kroppens muskler i stark spänning.