Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Den motverkar i mer än i ett fall just det ändamål, den skulle befrämja, såsom då vederhäftige och redlige män måste undandraga sig förmyndare-befattning, af orsak, att de äro i behof af lån emot inteckning, eller då förmyndare emot sådan säkerhet i annans fastighet utlånar omyndigas medel, men inteckningen, i anseende till någon okänd tyst förrnonsrätt hos låntagaren, icke medför den påräknade säkerheten.” ”Omsorgen för Kronans, kyrkors och allmänna Cassors säkerhet för fordringar hos uppbördsman och föreståndare, genom förrnonsrätt i deras fasta egendom, är deremot af underordnad vigt, enär den för dem erforderliga säkerhet lämpligare bör kunna iagttagas och bevaras, genom borgens affordrande, en noga tillsyn samt andra försigtighetsmått, hvarmedelst åtminstone större förluster kunna afvärjas.” ”För att afhjelpa de öfverklagade olägenheterne, utan att derjemte åsidosätta en rättvis och ändamålsenlig vård om omyndiges, Kronans och allmänna Cassors med Heres rätt och fördel, har Kongl. Maj:t funnit en lagförändring nödig, hvarigenom intecknad fordran tillägges ovillkorlig företrädesrätt till betalning framför de i 17 Cap. 8 § Handels-Balken omnämnde fordringar, och omyndig lemnäs, näst efter inteckningsegare och framför alla öfrige i berörde § omförmälda kraf, förrnonsrätt för all hos föräldrar och förmyndare egande fordran; och vill Kongl. Maj:t fördenskull föreslå Rikets Ständer, att, med upphäfvande af 8, 9 och 10 §§ i 17 Cap.
Handels-Balken, i stället antaga nedanstående med 11, 12, 14 och 15 §§ i 22 Cap. Handels-Balken af Lag-Comitéens förslag till Civillag hufvudsakligen öfverensstämmande lagbud.” ”Har någon fått inteckning i Gäldenärs fasta egendom, ege förmonsrätt i samma egendom och i den afgäld, som under concurstiden deraf faller, för hufvudstol, så ock för ränta intill betalningsdagen; dock gälle förmonsrätt till ränta, som före concursens början upplupen är, ej för längre tid än tre år.
Är fast egendom intecknad för fleres fordringar och räcker den ej till för alla, håfve den, som äldre inteckning eger, företräde.
Sedan tages omyndigs fordran i hufvudstol och ränta till betalningsdagen hos föräldrar och förmyndare ut.
Äro förmynderskapen flere, egen de omyndige sig emellan lika rätt.
Derefter skola, utan förrnonsrätt sig emellan, gäldas: kyrkors, fattigcassors och sockne-magasiners fordringar hos deras föreståndare; Kronans, städers och allmänna af Konungen sLadfästade cassors, penningeverks och inrättningars fordringar hos de tjenstemän, sorn äro satte att deras inkomster uppbära, för hvad af sådan uppbörd bos Lag-Ulskottels Betänkande, N:o 81. 5 dem innestår; så ock enskildes fordringar hos embets- och tjenstemän för egendom, som desse, i och för embete eller tjenst, emottagit.” ”Genom dessa föreskrifter skulle dessutom vinnas ett nödigt förtydligande af lagbuden, angående inteckningsegares anspråk på fastighets afkastning, samt om beskaffenheten af hvad, som under egenskap af uppbörd må med förmonsrätt utgå ; att sockne-magasiner och alla allmänna af Kongl. Maj:t stadfästade cassör, penningeverk och inrättningar skulle undfå samma fördel, som flere lika beskaffade inrättningar redan åtnjuta, och att enskildte skulle tillkomma förmonsrätt till betalning lika med och icke näst efter Kronan, kyrkor och allmänna inrättningar för egendom, som embets- och tjenstemän, i och för embete eller tjenst, emottagit, utgöra tillägg och ändringar uti nu gällande 8 § af 17 Cap. Handels-Balken, dem rättvisa och billighet synas påkalla; och då Ridderskapet och Adeln sjelf torde anse den, frälseman tillagda, företrädesrätt för fordran bos dess uppbördsman för sig numera vara mindre nödig, än den måhända förut varit, lära ytterligare skäl icke erfordras för uteslutande af denna, med andras billiga anspråk på lika fördel i lika beskaffade fall, icke förenliga förmonsrätt, helst det obestämda i sjelfva stadgandet gör tillämpningen deraf osäker, och det för långifvare esomoftast torde vara svårt, om icke omöjligt, att med säkerhet få veta, till hvilka personer frälsemän uppbörd anförtrott.” ”1 händelse denna Kongl.
Maj:ts Proposition af Rikets Ständer antages, kommer den såmedelst beslutade lagförändringen, att, genom utfärdande allmän Förordning, kungöras, dervid, såsom en följd af samma förändring, till förtydligande af 2 § i 17 Cap.
Handels-Balken, jemväl bör förklaras, att hvad detta lagrum innehåller om faddergåfva, som är förvandlad och ej i behåll, icke må lämpas till den händelse, då omyndig för sådan faddergåfva eger fordran bos föräldrar eller förmyndare, i hvilket fall, efter hvad ofvanför om omyndigs fordran i allmänhet är sagdt, skall förfaras; men på det öfverförmyndare och andre vederbörande må ega erforderligt rådrum att vidtaga de försigtighetsmått, sorn, med anled ning af denna lagförändring, kunna anses nödiga, bör den dock icke blifva gällande i dé concurs- eller förmonsrätts-tvister, som bos vederbörande embetsverk redan äro eller göras anhängige under loppet af första året, efter det den nya Författningen blifvit kungjord.” b) Johan Persson från Upsala Län, och c) Petter Persson från Södra Möre i Calmar län, hvilka, under åberopande af de skäl, som å förra Riksdagen blifvit framlagda emot bibehållande af de tysta förmonsrätterne, ansett dessas upphörande vara högt 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 81. af behofvet påkallaclt och nu böra beslutas, dock med iagttagande deraf, att de omyndige blefvo emot förluster betryggade.
Den förre motionären har trott, att Förmyndare-Kamrar skulle uppfylla ändamålet; hvaremot Petter Persson funnit det vara tillräckligt, att stadganden meddelas om tillbörlig uppsigt å förmyndares förvaltning af omyndiges medel, samt hänvisat till ett, efter sista Riksdag, af Comiteen för åtgärders vidtagande i afseende på nya lagförslaget, afgifvet utlåtande i ämnet.
Vid motionernes remitterande hafva dessutom flere ledamöter i Borgare- och Bonde-Stånden förenat sig med motionärerne; deremot andre ansett ifrågavarande lagförändring ej böra antagas, såsom oförenlig med det större skydd, omyndige borde kunna påräkna af lagen, enär de sjelfve ej voro i tillfälle att sin rätt bevaka.
Hvad först beträffar frågan om inrättandet af Förmyndare-Kamrar, får Utskottet vördsamt tillkännagifva, att nyssnämnde Comité, på grund af Rikets Ständers uti ofvanomförmälde underdåniga skrifvelse gjorda anhållan, och Kongl.
Maj:ts, till följd deraf, meddelade Nådiga befallning, afgifvit ett underdånigt Utlåtande, deraf Utskottet tagit kännedom, och hvilket, efter Utskottets omdöme, på ett nöjagtigt och fullständigt sätt utreder denna fråga.
Då Utskottets beslut i ämnet kommer att grunda sig på de af Comiteen anförde skäl, anser Utskottet lämpligt, att Utlåtandet, hvilket jemväl blifvit af en motionär åberopadt, varder i vissa delar här infördt.
Sedan Comiteen meddelat upplysning om anledningarne till stiftandet af Justitiae-Collegium och Förmyndare-Kammaren i Stockholm, hvilka hufvudsakligen varit, dels vederbörandes försummelse att anställa arfskiften och för omyndige tillsätta laga förmyndare, dels ock, der sådane blifvit förordnade, deras vårdslöshet och otrohet vid förvaltningen af egendomen samt sorglöshet i afseende på myndlingarnes uppfostran; så yttrar Comiteen vidare: ”Någon annan allmän inrättning till vårdande af omyndiga och deras egendom, än den nu nämnde, lärer icke finnas.
Deremot innehåller allmänna lagen och dithörande författningar åtskilliga till detta ändamål syftande stadganden, hvilka hittills jemväl, utan Förmyndare-Kamrar, om än icke fullständigt, dock i det närmaste tillräckligt, betryggat omyndigas rätt och bästa.
I detta afseende må hufvudsakligen nämnas föreskrifterne: att domaren ovillkorligen skall tillse, att bouppteckning, då dödsfall timat, ej må för länge uppskjutas, än mindre underlåtas; att afskrift af bouppteckning skall vid domstolen förvaras; att enkling eller enka ej få gå Lag-Utskottets Betänkande j N'.o 81. 7 i annat gifte, förr än barn eller andra arfvingar äro afvittrade; att arf ej raå skiftas utan lottning, der någon arfvinge är omyndig; att dess jord ej må säljas, bortskiftas eller förpanlas, utan nästa frändes råd och domarens samtycke; huru förmyndare förordnas och hvilka det åligger att förmynderskap förestå; att förmyndare är pligtig att låta uppfostra den omyndige, vårda barnagods som siLt eller gälda skadan, samt förränta och förkofra dess redbara penningar, som bäst och säkrast pröfvas o. s. v.; hvarjemte är förordnadt, att barna-arf skall hos föräldrar och förmyndare med förmonsrätt utgå.” ”För att bereda controll å förmyndares förvaltning, är honom i 23 Cap. 1 § Arfda-Balken ålagdt att årligen, om så fordras, men ovillkorligen hvart tredje år tillställa den omyndiges fränder eller och den, som i deras ställe af domaren förordnas, rigtig räkning öfver hvad han om händer haft, att de samma räkning må öfverse.
Likasom skyldigheten att vårda minderåriga barn och deras egendom ansetts tillhöra närmaste skyldeman, så borde ock slägten utöfva uppsigten öfver förvaltaren.
Denna grundsats är uråldrig och förekommer redan i 7:de Fl. Ärfda-Balken Uplancls-Lagen, der det heter, att hvar som hade barnagods under händer, skulle för det gods hvarje år göra rigtig räkning för nästa frände.
Samma stadgande är sedermera upptaget i 1442 års Landslag, äfvensom uti Kongl.
Stadgan om rättegångar af den 25 Februari 1598, hvilken Författning bland annat innehåller, att om närmsla fränder icke vore till mogen ålder komne, eller vistades utrikes, skulle fyra beskedlige män tillsättas och förordnas, de der borde öfverse förmyndare-räkningen samt den omyndiges bästa veta och befordra.
Jemnväl uti Stads-Lagen, 15:de Kapitlet Giftermåls-Balken, finnes årlig redovisnings-skyldighet inför nästa fränder, eller om de ej vore till, inför Borgmästare och Råd, ålagd hvarje förmyndare, som ej ville ställa borgen, att det gods han emottagit, skulle till fullo återlemnas lill barnen eller deras arfvingar, och denna föreskrift upprepas ytterligare uti Kongl. Förmyndare-Ordningen af den 17 Mars 1669, deri dock icke något förmäles om borgens ställande för barnagods.” ”Då Rikets Ständer ej ansett nödigt att uppgifva de grunder, hvarå en allmän Stadga om Förmyndare-Kamrar, efter Rikets Ständers tanka, borde hvila, eller närmare antydt ändamålet med de påtänkta nya institutionerne, än alt dermed åsyftas controller å förmyndare, torde det i första rummet tillhöra Committerade, att undersöka huruvida FörmyndareKamrar på landet och i städerne må kunna organiseras på ett sådant sätt, 8 Lag-Utskottets Betankande ^ N.-o 81. att de förmente bristerne i det hittills gällande förmynderskaps-systemet må kunna derigenom helt och hållet eller till en del afhjelpas.” ”Vill man göra sig reda för de omständigheter, som under närvarande tidpunkt skulle fordra förändring i sättet för förmyndare-vårdens utöfning, torde desamma ej finnas vara af den vigt, som man i allmänhet föreställer sig.
De orsaker, som ursprungligen föranledt inrättningen af Förmyndare-Kammare inom hufvudstaden, hafva nästan alldeles upphört, och hvad deraf kan anses återstå, har ej någon allmännare erfarenhet för sig.
Någon hrist i föreskrifterna om efterlefvande makas skyldighet att afvittra dess arfvingar, innan nytt gifte ingås, har ej blifvit anmärkt, hvarken i afseende på berörde föreskrifters verksamhet lill befordrande af det dermed åsyftade ändamål, eller öfver svårigheten vid deras handhafvande af vederbörande embetsmän.
Klagan öfver uragtlåtenhet att skifta arf, då sådant bordt ske, kan icke med fog föras, så länge lagen låter bero af arfvingarne, ehvad omyndige bland dem finnas eller ej, att sjelfve bestämma tiden för skiftet, endast med förklarande, att den eger vitsord, som skifta vill.
Olägenheten eller lidande, härrörande af försummelse att tillsätta förmyndare, hafva hittills icke varit öfverklagade och böra för framtiden icke befaras, så vida vederbörande presterskap ej åsidosätter sitt åliggande att hos domaren anmäla inträffade dödsfall, och denne, sin embetspligt likmätigt, tillser, alt bouppteckning hålles och förmyndare förordnas, der så nödigt är.
Exempel af otrohet och vårdslöshet hos förmyndare äro lyckligtvis sällsynte.
De förluster, som omyndige någon gång fått vidkännas genom förmyndares iråkade obestånd, skulle tilläfventyrs nästan alltid kunna förekommas, om den i lag föreskrifne uppsigt å honom blifvit behörigen iagttagen.
Huruvida de säkerhetsmått, lagen i detta afseende redan förordnat, må kunna utvidgas eller närmare bestämmas, är ett ämne, hvaröfver Committerade vidare få yttra sig; men nu bör ej lemnäs oanmärkt, att det skäl för inrättning af Förmyndare-Kammare på landet, som Rikets Ständer anfört, eller i allmänhet bristande insigt hos allmogen i skrif- och räknekonst, till det mesta förlorar sin vigt, om man besinnar, att färdigheten i dessa ämnen är vida mera utbredd nu än förr, och dagligen alltmer sprides.
Utan att ifrågasätta nyttan och ändamålsenligheten af en serskild förmyndare-styrelse inom hufvudstaden, eller inrättningens lämplighet för en eller annan bland Rikets större städer, der serskilde förhållanden möjligen kunna underlätta dess organiserande och göra den användbar, anse dock Committerade, vid betragtande af ämnet från en allmän - Lag-Utskottets Betänkande, 2V.-0 81. 9 männare synpunkt, någon sådan våda och osäkerhet för de omyndiges rätt och bästa icke vara för handen, att en hufvudsaklig förändring i nu gällande stadga»- om förmyndarevårdens utöfning må på grund deraf ega rum.” ”För att ådagalägga rigtigheten af delta omdöme, torde vara nödigt att ingå i undersökning om grunderne, hvarpå de föreslagna nya inslilutionerne skulle hvila, samt följderna, som deraf vöre att vänta, i hvilket afseende Committerade således få anföra:” ”Förmyndare-Kammaren i Stockholm är, enligt hvad redan blifvit anmärkt, på en gång laga domstol i åtskilliga mål, och ett förvaltande Verk, hvilket, under full ansvarsskyldighet, ej allenast eger inseende öfver förmyndare, der sådane linnaus, med rättighet alt, oberoende af dero, till de omyndiges bästa vidtaga de åtgärder, sorn pröfvas lämplige, utan äfven ganska ofta omedelbart vårdar de omyndiges angelägenheter.” • ”Domsrätten är likväl icke någon nödvändig egenskap hos en Förmyndare-Kammare, hvilken, den förutan, ganska väl kan bestå och verka.
Afskaöandet af flere Special-Domstolar i senare tider synes utmärka ett gillande å lagstiftarens sida af de skäl, som åberopas för införande af enhet i domstols-väsendet.
Yid sådant förhållande och då fördelen häraf lärer vara obestridlig samt giltiga orsaker till stiftande af serskildta domstolar för behandling af förmynderskap» och andre dermed mer eller mindre sammanhängande mål icke kunna uppgifvas, torde med visshet böra antagas, att ett förslag om
Domsrättens skiljande i desse mål från de allmänna domstolarne och dess öfverflyttning till dömande Förmyndare-Kamrar, skulle hvarken förtjena eller vinna bifall/’ ”Fid bestämmande af den verkningskrets, som må kunna för allmänna Förmyndare-Kamrar utstakas, framställer sig vidare till besvarande frågan, huruvida och i hvad mon desamma borde ombesörja eller deltaga uti vården om de omyndig® och förvaltningen af deras gods, det vill säga, om Kamrarne skulle blifva öfverförmyndare eller medförmyndare, der laga målsmän funnos, och, då sådane saknades, omedelbart förestå förmynderskapet eller ock huruvida Kamrarnes verksamhet borde inskränkas derhän, att de endast skalle ega att controllera laga förmyndares åtgärder och förvaltning?’ ”Att närmaste skyldeman bör vara den omyndiges målsman, och att nästa fränder ega granska hans förvaltning, är en grundsats, som bibehållits oförändrad, både uti nu gällande
Lag och uti det utarbetade förslaget till ny Civillag, hvilket ännu ej hunnit pröfvas.
Flere århundraden beBih. till R, St, Brot, 1840, 7 Sami, 4 A/d, 23 Haft, 2 10 Lag-Utskottets Betänkandej N:0 81. 'vittna dess användbarhet, men dess vigtighet, fastän tidigt insedd, hvilar icke blott på häfd, utan äfven på moraliska och politiska skäl, hvilkas vigt lagstiftaren icke bör misskänna.
I föräldrars naturliga förhållande till sina barn ligger den ursprungliga grunden för deras rättighet och pligt att icke endast sjelfve vårda och besörja barnens bästa, under deras omyndiga år, utan ock att förordna, af hvilka, efter föräldrarnes död, denna omsorg och, vård skall fortsättas.
Der ett sådant förordnande icke skett, innebära den vänskap och det förtroende, sorn vanligen råda eller böra linnas emellan närskylde personer, en pligt för närmaste inom slägten att träda i föräldrars ställe, och åtaga sig de omyndigas sak.
Att det ömsesidiga förhållandet af faderlig myndighet och moralisk ansvarighet, å ena sidan, samt barnslig lydnad, erkänsla och tacksamhet, å den andra, mäste verksamt bidraga tili befästande af slägtskapsförbindelserne, kan lika litet betviflas, som de senares välgörande inflytelse på sedlighet och barnauppfostran.
Också har förmynderskapet alltid varit betragladt såsom en famille-angelägenhet, den mediemmarne af slägten bordt besörja och som ej öfvergå tt till medborgerligt åliggande, så vida skyldeman funnits, hvilka egt fallenhet att dermed taga befattning/’ '^lägternaa totala befrielse från förmynderskapet och dess öfverflyttning till allmänna administrativa Förmyndare-Kamrar, torde emedlertid aldrig komma i fråga.
Men om, med bibehållande af förmyndare, så beskaffade Förmyndare-Kamrar derjemte skulle införas, blefve det nödvändigt att med noggrannhet bestämma hvarderas serskildta verksamhet och det inbördes förhållandet dem emellan.” ”Efter Committerades föreställning måste en administrativ Förmyndare-Kammare ega skyldighet att, antingen medelbart eller omedelbart, besörja eller åtminstone deltaga uti förvaltningen af de omyndiges angelägenheter.
Den boi’de vara, hvad Justitiae-Collegium och Förmyndare-Kammaren i Stockholm i sjelfva verket nu är, öfverförmyndare eller ock medförmyndare.
I samma mon formynderskaps-bestyret anförtroddes Kammaren, måste redovisnings-skyldigheten dit öfvergå, ty det vore lika orättvist emot den omyndige att frikalla Kammaren från ansvarighet, som mot förmyndaren att ålägga honom ansvaret för Kammarens beslut och tillgöranden.
” ”Otvifvelagtigt skulle en inrättning roed så vidsträckt verkningskrets ej kunna införas utan betydliga förändringar i det nuvarande förmynderskaps-systemet och afvikelsen från grunderne derför.
Föreställer man sig Kammaren såsom ansvarig och redovisningsskyldig öfverförmyndare, för - Lag-TJtskoltels Betänkande IV\o 81.
11 sedd med den derifrån oskil jagtiga rättigheten att, oberoende af föräldrars och förmyndares vilja, anordna eller anbefalla, hvad som lill de omyndiges bästa bor iagttagas, torde det ej kunna nekas, att en sådan magt icke rätt väl stöde tillsammans med föräldrars i förnuftet grundade och i vår lag erkända myndighet öfver deras barn.
Äfven om en föreskrift meddelades, likartad med den, som i 1667 års Förordning gafs Arf- och Förmyndare-Kammaren i Stockholm, ”att icke vara emot föräldrars lagliga välde eller yttersta vilja,’ vore dermed föga hulpet, ty ett dylikt, emot principer för en administrativ Förmyndare-Kammare stridande stadgande skulle ofta antingen paralysera dess verksamhet eller ock blifva utan ali betydelse.” ”Vid detta förhållande kan man icke tänka sig förmyndarens ställning till en sådan Förmyndare-Kammare annorlunda, än såsom underordnad.
Ehvad han vore af naturen bestämd, genom testamente nämnd, eller af domaren tillsatt, blefve förmyndaren dock esomoftast föga annat, än verkställare af Kammarens vilja, inför hvilken han ock borde vara lör sine åtgärder redo skyldig.
Emedlertid skulle de nedsatta anspråken på moralisk eller juridisk ansvarighet sannolikt minska nitet och omsorgen ho* mången förmyndare, och det vigtiga budet, att han skall vårda barnagodset som sitt eget, torde hildora i betydelse, derest han sättes i tillfälle att, till sitt skydd inför lagen och allmänna omdömet, åberopa Kammarens föreskrifter." ”livad nu är sagdt, gäller äfven till större delen om administrativa Förmyndare-Kamrar, hvilkas verksamhet vore inskränkt till deltagande med laga målsman uti förmyndare-vården
I detta afseende bör tillika anmärkas, att, om begge skulle ega lika myndighet, blefve, ehvad förvaltningen dem emellan delades eller ej, Kammaren icke något mer eller annat, än hvarje biträdande förmyndare nu är eller kan vara."
”Men äfven om giltigheten af dessa anmärkningar icke vore satt utom tvifvel, framställa sig dock emot införandet af förvaltande förmyndarestyrelser, hinder af mera objectiv beskaffenhet.
De nya institutionerna kunde nemligen ej organiseras annorlunda, än antingen såsom embetsverk eller såsom municipal-corporationer.
Valet emellan dessa olika styrelse-former torde emedlertid ej lemna rum för någon tvekan; ty stiftandet af embetsmyndigheter, till handhafvande af förmyndare-bestyret inom Stånds-classer eller inom vissa distriet, voro af många skäl i allmänhet olämpligt och på de fleste ställen i brist af medel tili betäckande af kostnaderne derför, overkställbar^ Skulle åter Förmyndare-Kammaren blifva en muniei - 12 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 81. pal-inrättning, erfordrade det stadgande, att en hvar, som utsågs till ledamot deri, borde, såvida laga, förfall ej visades, vara ovillkorligen pligtig att mottaga kallelsen, emedan skicklige och vederhäftige ledamöter eljest ofta icke kunde erhållas.
Men de mödosamma och tidsödande göromål, som otvifvelagtigt komme att åtfölja en dylik befattning, jemte den vidsträckta, stundom oberäkneliga ansvarighet, som, efter hvad redan är antydt, dervid oundvikligen måste fästas, lära likväl innefatta åligganden, hvilka ej rättvisligen kunna, genom lag, enskiulte medborgare påbördas.” ”Undersöker man de möjliga fördelarne af ifrågavarande institutioner; så förekomma dessa äfven temligen tvifvelagtige.
Att tillsynen å den omyndiges uppfostran icke kunde blifva serdeles verksam, bör, vid betragtande af local-förhållanden, Kammarens trägna göromål i öfrigt, och åtskilliga andra orsaker, med sannolikhet förmodas.
Icke kan med visshet eller ens med grundad anledning antagas, att säkerheten för de omyndiges egendom skulle för framtiden mera betryggas, ty, utom det, att klagan öfver missvårdnad i detta hänseende hittills ganska sällan försports, är den händelse icke otänkbar, att genom hvarjehanda felagtiga förvaltniugs-åtgärder, eller ock genom svek eller grof försummelse hos en eller flere ledamöter, skada hunde tillskyndas de omyndige tili vida större belopp, än genom färre, voro i tillfälle den ersätta.
En enda sådan händelse kunde medföra vida svåaare lidande, än flera enskilda förmyndares förgörelse och försummelse.”
'Det är ock anmärkningsvärd!, att, fastän den i Stockholm för nära dvå sekler tillbaka stiftade Förmyndare-Kammare kunnat tjena till föresyn för dylika inrättningar på andra ställen, har dock icke någon ståndsciass, stad eller landsort, funnit nödigt att antingen sjelf införa eller hos Kongl. Maj:t begära införande af Förmyndare-Styrelser, hvilka kunnat öfvertaga ledningen af de omyndiges angelägenheter.
Häraf synes man berättigad till den slutsats, att de händelser då barnagods, genom målsmans vanvård, gått förloradt, varit jemförelsevis sällsynta och således behofvet af administrativa Förmyndare-Kamrar ännu icke inträd t eller blifvit allmänt erkändt.” ”De bär ofvan anförde skäl och omständigheter, dertill ännu flera, liemtade från locala förhållanden, som i vårt vidsträckta land äro mångfaldigt olika, från förmögenhetstillståndet hos folket, från den nuvarande domstols-inrättningen och andra orsaker, kunde läggas, hafva hos Committerade stadgat den öfvertygelse, att en lag om allmänna administrativa Förmyndare-Kamrars inrättande i form afmunicipal-anstalter, ej kan, utan afvikelse från hittills erkända grundsatser för föräldrars magt och myiir Lag-Utskottets Betänkandej N:o 81, 13 digliet öfver devas barn samt förnärmande af medborgares rätt, utfärdas; äfvensom att dylika inrättningar i närvarande tidpuuct på de flesta ställen hvarken behöfvas eller skulle medföra nytta.” ”Hvad slutligen angår frågan, huruvida inrättning af sådane Förmyndare-Kamrar må finnas nödig, hvilka, utan alt deltaga i förvaltningen af omyndigas egendom, endast skulle ega att utöfva uppsigt å förmyndare; torde dervid böra tagas i betraglande beskaffenheten af den controll å förmyndarevården, som efter lag eger rum, samt utredas huruvida densamma må böra förändras.