Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
V i qvinnor kunna göra mycket till sedernas renande genom att öfva helsosam familjetukt.
Naturligtvis först och främst genom att öfva nödig t u k t öfver oss sjelfva samt vänja våra barn vid samma andliga disciplin.
Vidare kunna vi verka genom att tillsluta våra hem för och i all stillhet un- dandraga oss umgänget med sedeslösa, lätt- färdiga personer, hvilken rang, samhälls- ställning och makt de än må innehafva. » » Men, kära Ingeborg, det är j u rent af omöjligt!
Betänk våra mäns affärer, våra söners framtid och våra — våra — dött- rars — » » Giftermål.
Ja, kära vänner, fruar som flickor, j a g har betänkt allt det der och känner svårigheterna.
Men vi äro dock ej alla, gifta och ogifta, bundna af samma hän- syn.
H ä r i denna krets ser jag mer än en flicka och fru, som står så fullkomligt fri i det afseendet, att hon kan välja sitt umgänge, och det är från sådana qvinnor bannlysningen måste utgå.
H ä r är inga- lunda fråga om någon humd eller något straff, utan om en kärlekstjenst mot sådana naturer, hvilka måste känna hinder, om de skola kunna hejdas på det sluttande planet.
T r o mig, under nuvarande starka bryt- ningstid blir det en samhällsnödvändighet, att hemmen taga parti i det pågående re- formarbetet.
Säg, är det icke rent af synd, att vi mödrar, som hunnit så långt i and- lig utveckling, att vi förmå tänka öfver lif- vet och dermed äfven öfver våra pligter mot våra barn och vår nästa, öppna våra hem och bjuda sådana qvinnor välkomna, som äro så förvildade, att de genom k o - ketteri, utmanande klädsel och dito låter satt sig till uppgift att väcka och egga det andra könets sinlighet?
Fördragsamhet på sedlighetens område är indirekt medbrotts- lighet.
H ä r finnas många fall, då vi tjena menniskor med att låta dem på ett lämp- ligt sätt få påminnelse om, att ett heder- ligt hem är ett heligt rum, som ej får be- suddlas med lättfärdighetens andedrägt.
— Handla vi som kristna qvinnor, när vi till våra hem och fester inbjuda män, som anse det för småsaker, att tusentals af våra fat- tiga, värnlösa medsystrar neddragas i van- ära, nöd och elände?
F r ö k e n Hyben, ni är ond på mig, för det jag ej ville gå in i Magdalenaföreningen; jag kunde det ej, då j a g fann, att temötet för de fallna qvin- norna efterföljdes af en bal hos baron Falk- vinge, der ni, min fröken, öppnade balen med stadens erkände D o n Juan, och der de öfriga kavaljererna — — » E t t samstämmigt afvärjande skri från de unga damernas krets afbröt fru I n g e - borg.
» Våren lugna, mina damer!
J a g vet, att en vink åt detta håll är nog för att väcka till eftertanke, så att vi se klart vår väg. » » Men inte kunna vi utstöta gamla be- kanta.
» » Blott bannlysa, fru grefvinna. » » Hvad är bannlysa? » » I katekesen står — om det är den, fru Haraldson åberopar — att det är att ute- sluta uppenbart obotfärdiga syndare från — från — » » Gemenskapen med sedliga menniskor, fröken Hyben, tills de sig omvända och bättra.
J a, just detta skulle j a g vilja, att vi tillämpade i vårt umgänge. » » Hela samhället skulle då råka i strid, om något sådant försöktes, kära Ingeborg, » sade värdinnan tvekande.
H o s hvarje menniska finnes en rättskänsla, som tillfredsställes, då rättvisa öfvas.
Afven den, som domen träffar, känner, att det ligger hjelp och läkedom i ett dylikt straff — — • » Det har blifvit ett ord med läderlapps- vingar detta: ' H v a r är qvinnan ', då en man sjunkit i brott och elände », fortfor fru I n g e - borg med tårad blick; » måtte vi kunna ut- plåna detta vingade ord genom att ej småle uppmuntrande mot spelaren, slösaren och vinglaren!
D e n dag vi lärt oss sjelfva och männen, att hemmet är ett heligt rum, hafva vi qvinnor utfört ett storverk, ty då hafva vi gifvit männen ett ryggstöd i kampen mot både yttre och inre frestelser. » » Der vill stor vishet till för att utöfva en sådan rättvisa. » Värdinnan såg med något, som liknade ångest, u t öfver alla dessa lätt nedböjda qvinnohufvud.
T å r efter tår rullade p å fru Ingeborgs nu helt hvita kinder.
H o n hade gjort våld på sin tillbakadragna natur för att fa fram det, som så länge bränt på hennes själ.
Nu, när hon kände, att hennes ord tändt gnistor i andra själar, genombäfvades hon af en underbar rysning.
D e t var an- svaret för det tändande ordet, som för för-
h å l l e s e t t n u m m e r 4 v e c k a n u n d e r h e l a q v a r t a l e t.
FÖr hvarje 5-tal a b o n - n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvllka a f g i f t e n i n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f I D U N sta gången lade sin eldbrand på hennes skälfvande hjerta.
» Gud ger vishet, då vi hålla oss till h o - nom.
Icke sant? » frågade en ung, frisk, men lätt darrande stämma från flickornas krets.
Frågan verkade befriande och lyftande: uppgiften, som legat der mörk, tung och hård som en granitklippa, tycktes nu kunna upptagas, när de lyfte i flock, lyfte i tro och kärlek.
D e r kom ett varmt, fuktigt skimmer i allas ögon, och då efter en stund frukter och vin kringbjödos, höjde damerna sina glas för fru Ingeborg, och i hvarje blick låg ett tack för det bästa, som kan gifvas af den ena menniskan till den andra: något, som förtjenar att tänkas öfver.
Idun, e r h å l l e s e t t g r a t l s e x e m p l a r f ö r h e l a d e n t i d, u n d e r hvilken a b o n n e - m e n t e t r ä c k e r.
Ä r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a färre ä n 5, t o r d e p r e n u m e r a - tvister och husfriden blir störd af obetydlig- heter, som man egentligen icke ens borde anse sig hafva rättighet att finna besvärliga, och som det vore så lätt att öfverse med.
Om nu steken skulle vara litet för mycket stekt, om en rullgardin är uppdragen snedt, om ett lampglas springer eller en kökstalrik går i kras; om den ene finner rummet för varmt och den andre för kallt; om herrn vill hafva skåpet i salen och frun vill att det skall stå i förstugan — • är det något af allt detta, som förtjenar att husfriden blir störd, makarne missnöjda, barnen förskrämda och tjenstfolket otåligt?
Nej, det är visst icke värdt så mycken oro, och dock är dét just om sådant skräp, som man kommer i tvist.
Äfven om tvisten är obetydlig, kan den komma ondt åstad.
Ovilja mellan makar är ett litet frö, hvaraf kan upp- växa ett stort träd med bittra frukter, som Idun gratis erhåller en hvar.
som anskaffar kastar en mörk slagskugga öfver hela hushållet.
5 abonnenter, af dessa upptager afgif- Vanligtvis är det så, att mannen gör en an- ten (å 1 kr.
för hvarje qvartal) och in- märkning öfver någon sak, lika vigtig som dem sänder den samma till Red.
af Idun, vi ofvan uppräknat, och hustrun upptager an- Stockholm.
märkningen hetsigt och vresigt.
Detta härmar naturligtvis honom.
Han anser sig hafva rätt att göra anmärkningar i sitt eget hus, der en och hvar lefver på hans bekostnad.
Hon åter anser sig hafva rättighet till undseende och vänlighet, då hon vet, att hon gör allt hvad » Litet gnabb ibland hon förmår för att hålla huset vid makt och skadar intet grand, blott m a n älskar h v a r ann '. » icke kan hjelpa, att hon någon gång tröttnar Detta är ett af de » bevingade ord », som eller misslyckas.
Han finner henne försumlig, man så ofta eftersäger och tillämpar, huru man och hon finner honom orättvis och obillig — tycker det bäst passa.
Det ligger nog också det dröjer inte länge, förr än de säga hvar andra mycket sanning deri, för att berättiga dess an- dessa artigheter, det ena ordet tager det andra, vändande, men rätt ofta förbiser man ett och och snart har den ena kanske fält ett ord, anuat ord eller glömmer att gifva det dess rätta som den andra må hända icke kan förlåta eller icke kan glömma.
Och detta allt för en kaffe- betydelse.
Man glömmer t. ex., att det måste vara litet, kopp, värd 25 öre, ett dricksglas, en knarrande helt lilet » gnabb », om det ej skall skada!
Ty dörr, en lampa, som brunnit för länge eller äfVen om » man älskar hvar ann ' », så har dock blifvit släckt för tidigt!
tålamodet sina gränser, och det kan vara far- Det är dock fråga om, huru vida man rätt ligt att fresta det allt för hårdt, äfven hos älskar hvar andra, när man icke kan återhålla den mest kärleksfulle make, far eller broder.
ett bittert ord eller en förebråelse, ehuru man Dernäst måste vi lägga märke till ordet vet, att det sårar och retar.
Detta är knappast ibland.
Vi få ej gnabbas ofta, endast någon den rätta kärleken.
Men just derför är det gång, ty eljes kan det nog hända, att de små så angeläget att icke sätta den unga lyckan tvisterna undergräfva kärleken, och då förso- och kärleken på allt för hårda prof.
Vårda ningsscener allt för ofta upprepas, blifva de vi ömt den känsla, som förenar oss med vår slutligen enformiga och förlora sin uppfriskande äkta maka, så kan hon växa och förkofras och till och stärkande kraft.
slut blifva sådan som hon bör vara: stark, varm, Men först och sist måste vi ihogkomma, varaktig, segrande öfver tid och omständighe- att om sädana små tvister ej skola skada tref- ter.
Men vanvårda vi vår kärlek, dör han, naden och familjelifvets lycka, så måste man som andra blommor, när man ej grafVer och älska hvar ann '.
Kärleken måste vara varm vattnar kring dem, och slita vi med omild och stark hos båda makarne — ty det är väl hand i de späda bladen, är det ju klart, att äkta makar den gamla sentensen egentligen växten aldrig kan trifvas.
gäller — om icke små tvister skola qvarlemna Hur mången, både man och qvinna, har ej en tagg, som länge sårar, eller ett litet ärr, med sorg och saknad tänkt till baka på de få som smärtar mer än man tror.
Och stundom bittra ord, fälda i hastigt mod och fåfängt händer att så sker, äfven om » man älskar ångrade, som blefvo uppslaget till en tvedrägt, hvar ann ' ».
hvars olycksbringande följder förbittrade hela Derför är det säkrast att icke så obetin- deras lif!
Derför — låtom oss aldrig glömma, gadt lita på det gamla ordspråket.
Det vore att » ett mjukt svar afvänder vreden », och ej nästan bättre att ändra om det ungefär så här: heller, att det är oss qvinnor det i första rummet åligger att söka med ett mjukt svar » L i t e t g n a b b och g r ä l afvända den billiga eller obilliga » vreden ».
Det s t u n d o m l y c k a n stjäl, d e r h o n eljes k u n d e trifvas väl. » måste medgifvas, att en obillig anmärkning är Kärleken är en ömtålig planta och hon svår att fördraga; men skulle det då vara all- måste vårdas väl, om hon skall blomma rikt.
deles omöjligt att med saktmod upptaga den?
Och hennes rot skall stå djupt och hennes Vore det icke åtminstone skäl att försöka?
» Jag har försökt, » svarar må hända mången, stam skall vara kraftig, om hon skall stå emot de upprepade huggen af tvedrägtens skarpa » men det hjelper icke. » Försök om igen!
Ty af de små tvisterna blifva så lätt Mathilda Langlet.
stora tvister.
Och det blir så lätt en vana, att den ene ej tål ett ord eller en anmärkning af den andre.
Och slutligen går det derhän, att äfven de allra minsta småsaker förorsaka Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet.
" Litet gnabb ".
3 Den gamla husmamsellen.
- ^ u r ofta hör man icke åldrige män beröm- mas både före och efter döden för deras goda gerningar, men sällan eller aldrig der- emot ett åldrigt fruntimmer.
Har hon dertill den olyckan att vara gammal mamsell eller, som det numera kallas, fröken, kommer väl aldrig något beröm i fråga, möjligen ett hån- leende, för det hon stannat på öfverblifna kartan.
Och dock är det just oftast denna ensamma, tysta och tillbakadragna gamla, som inom fa- miljelifvets stilla krets utgör den tysta kraften, den arbetaude myran, medan familjens öfriga medlemmar, såväl gamla som unga, ännu ligga försänkta i Morfei armar eller ock öfverlemna sig åt nöjenas eller fåfängans hvirfvelvindar.
Gjorde man sig blott besvär att någon gång tänka på, hvad dessa gamla och tillbakasatta varelser i all tysthet uträttade, skulle man finna det otroligt, att en sådan kraft, en sådan ar- betsförmåga, en sådan sjelfuppoffring kan finnas hos dessa ofta förbisedda qvinnor?
I mitt tycke äro de hemmets goda genier, hvilka ut- rätta allt och fördraga allt.
Nästan alltid ser man dem förbigångna, och det är verkligen med innerligt deltagande jag ser deras läppar darra af rörelse, då de för- ödmjukas och förhånas.
Hvilka förströelser bestås väl dessa stackars vid försakelser vanda varelser?
» Åh, Augusta (eller hvad namn hon nu har) stannar helst hemma! » heter det.
» Hon har det och det, som hon så gerna velat ha fär- digt, men ej fått tid till. » Nå, nu får hon .då riktigt vara i fred — sedan alla andra gått för att roa sig — och kanske.
gråta ut i ensamhet de tysta tårar, som den starka sjelfkänslan nyss tvingade henne att hämma.
Låtom oss en gång göra, hvad vi för länge sedan bort göra: skänka dessa våra arbetande systrar vår aktning och tacksamhet!
Och framför allt: kommen väl i hog att respektera ålderdomen, den må nu framträda i den vördade matmoderns eller i en tjenares skepnad!
G. Bjurström.
Pristäflingen å sid. 6 torde observeras, Täf lingstiden utgår den 31 januari.
jg^ff edan vi uti p_ Iduns första profnummer ^3 varit i tillfälle att framhålla en allmänt ' &lt; ?&lt;2&gt; gängse åsigt om tomheten och intresse- lösheten i vårt sällskapslif, vore det äfven i sin ordning, att vi nu sökte bidraga till dess förbättring.
Det är emellertid vida lättare att kritisera och oblidt granska lifvets och vår omgifnings missförhållanden, än att råda bot för dem.
Dock, denna sistnämda svå- righet löser oss i ingen mon från skyldigheten att åtminstone söka göra så godt vi kunna.
Hvad som främst åsyftas är ett vaknadt in- tresse för saken i sin helhet.
Och frågan är ju också tacksam att bearbeta.
Det kan verk- ligen åstadkommas åtskilliga reformer äfven på 6
— B i d r a g från alla o m r å d e n f ö r q v l n l l g v e r k s a m h e t m o t t a g a s m e d t a c k s a m h e t.
Endast en sida af p a p p e r e t b ö r sällskapslifvets område.
Der ute i lifvet, ute i verldslifvet stormar man fram, liksom stode domen för dörren, man äflas att rifva ned så mycket för att kunna blifva i tillfälle att be- böfva något nytt.
Och om äfven reaktionen öfverraskat oss, om vi börjat lägga sordin på vår reformifver, står dock målet oss närmare än förr.
Hvarför alltså, om vi erkänna att nöjet i sig sjelft innebär en lifgifvaude, själsstärkande kraft; om vi erkänna, att vi alla utan undan- tag äro i stånd att qväfvas af en massa energi- dödande, bedöfvande hvardagligheter, under hvilka vi tvingas att resignera, om vi funnit att lifvet, att den stora organismen, i hvilken vi alla utgöra en, om också obetydlig muskel, ej kan uppehållas med suckar, bekymmer, miss- modiga funderingar — hvarför skola vi då icke på allvar söka brygga oss ett sådant lifs- elexir, skapa oss nöjen — verkliga nöjen.
Der finnas så många olika pretentioner, nä- stan lika många som antalet individer.
Det är sällsynt, att två eller tre helt och ogrumladt sympatisera.
Den ene ler åt lustspelet, ope- retten, den andre hånar hans löje.
Vi kunna icke säga: så eller så skall man göra för att ha roligt.
Vi kunna endast påpeka, att vi alla i allmänhet så sällan äro i tillfälle att roa oss.
Och det är derför vi med glädje inför Iduns läsekrets skulle vilja framlägga ett och annat spörsmål i detta afseende och på så sätt i all enkelhet våga hafva en egen åsigt.
Vunne vi anhängare, så mycket lyckligare; förenade kraf- ter göra arbetet lätt.
Vi skola nog under ti- den ej fullkomligt lyckas att med blida ögon granska ett och annat, detta erkännes villigt, men alltid skall uppsåtet, den goda viljan söka motväga djerfheterna och de kanske litet för direkta omdömen, som komma att fällas.
För att under julen och nyårstiden, barnens tid, hvilken ju enligt sägnen » varar ända till påska », kunna väcka intresset äfven för den » lilla sällskapsverlden », skola vi sätta oss in i de smås tankegång och se om ej åtskilligt också här vid lag finnes att ordna.
Seder- mera torde vi må hända våga oss in på vid- sträcktare områden.
Barnbjudningarna blir alltså ämnet för nästa artikel.
E t t g r a t i s e x e m p l a r af I d u n e r h å l l e s f ö r samladt 5-tal Iduns modetidning mer sista förr första med mönsterbilaga gången nummer.
på grund hvarje abonnenter, med Kan januari omöjligen af n ö d v ä n d i g a utkom- månads utgifvas förarbeten.
Paolo ocI \ Qiovanna.
G oldschmidt.
Bemyndigad öfvers.
af C. Hrg.
den gamla staden Padua bodde en ung man, som älskade en flicka, men som måste lemna staden, utan att få tillfälle att säga henne det, och då han återkom, var hon gift.
Han förtärdes af sorg och längtan efter att blott fä se henne; men denna längtan var mycket svår eller omöjlig att tillfredsställa, ty hon gick aldrig ut, undantagandes i kyrkan, och då väl beslöjad och alltid åtföljd af sin man, som var mycket svartsjuk.
I n I U I I M U IN a n v ä n d a s o c h m a r g i n a l l e m n a s.
Paolo kände till slut, att han ej kunde, lefva utan att få se hennes ansigte, och då all lifs- kraft inom honom hotade att utsina, gick han till hennes man, och antingen af svaghet eller själsstyrka stälde han till denne en ovanlig anmodan.
Han berättade honom om sin kär- lek: att han älskat Giovanna först, och bad sin lycklige medtäflare om tillåtelse att få se henne ett enda ögonblick en gång i veckan.
Han tillade: » I och edra slägtingar, så många af dem I önsken, kunnen naturligtvis vara närvarande; I kunnen alla vakta på mig, att jag icke säger ett ord eller företager något, som är emot eder ära, och dessutom gifver jag eder mitt ord på, ja, jag vill bekräfta det med hvilken ed som helst, att jag intet skall företaga, up- penbarligen eller hemligen, emot eder husliga fred och lycka, hvilket jag ej heller tror skulle lyckas mig; ty eder hustru är dygdig och vet dessutom intet om min kärlek, men jag kän- ner, att jag måste dö, annars skulle jag ej heller kunnat förödmjuka mig så djupt och bedja eder om, hvad jag nu besvär eder att tillåta mig. » Stefano Mattei var ej blott svartsjuk, utan äfven mycket stolt och fåfäng.
Det var der- för ej af ädelmod, utan af tillfredsstäld stolt- het, som han nästan leende svarade Paolo: » Det vill jag, på min ära, ej neka eder; hvilken dag i veckan viljen I komma? » Paolo valde fredagen, som var nästa dag, och Stefano skildes från honom med orden: » Godt, på fredag; men I fån endast se eder omkring i rummet, hvarefter jag vill följa ut med eder, som om I haden ett ärende till mig. » Nästa dag hade Stefano Mattei alla sina slägtingar samlade hos sig.
Han hade ej för dem alla berättat om Paolos besök och afsig- ten dermed, blott anförtrott saken till en svå- ger, som derpå omtalat den för sin hustru, och naturligtvis teg hon icke, då hon kom till- sammans med de andra.
Derför var det bland flere af de församlade, om ej högröstadt, så dock hemligt tal om Paolos sällsamma eller löjliga anhållan, och man roade sig på förhand öfver den roll, han skulle komma att spela; ty det är nu en gång så, i synner- het bland qvinnor; att, ehuru de hafva djup medkänsla för kärleken, kunna de dock skratta åt förälskade, ja, tala illa om kärleken.
Men då dörren gick upp, och Paolo in- trädde, mycket blek, och kastade en blick på Giovanna, en kort blick, men så sällsam, att det såg ut, som om hans själ följde med och blef liggande framför henne, kunde ingen skratta.
Några kände medlidande, andra vrede, andra åter sade sedan, att de i detta ögonblick varit till mods, som när en döende skall undfå den sista smörjeisen.
Han kände med ens, att han handlat mycket lättsinnigt och infört något i sitt hus, som aldrig skulle kunna utplånas, och att, om han hvarje vecka skulle hafva en sådan scen, skulle han i sin egen själ få ett helvete och blifva till åtlöje för hela staden.
Han reste sig derför hastigt, och i det han enligt aftal följde Paolo ut, sade han: » Om I åter sätten eder fot öfver min trö- skel eller klappen på min dörr eller endast gån förbi mitt hus, skall jag låta piska eder af mitt folk, eller skall jag döda eder som en hund. » Ännu bäfvande och bländad utbrast Paolo: » Bryten I edert löfte?
Tagen i lifvets ord åter?
Akten eder!
Då skall anblicken af henne ej bli eder förunnad; men jag skall se henne! » Stefano drog sin dolk och kastade den efter Paolo, dock utan att träffa honom.
Då Stefano kom till baka in i rummet, hade qvinnorna lemnat det, och han återsåg ej sin hustru, förr än hon kom beslöjad ut för att med honom gå till kyrkan till vespern, afto- nen före S:t Cecilias dag.
Hon låg länge knä- böjande, så att de fleste lemnat kyrkan, innan hon slutat sin andakt.
Men då gick hon raskt upp emot högaltaret, kastade sig ned på trappsteget och sade till den andlige, att hon vigde sig till Kristi brud.
Stefano kunde intet uträtta häremot, utan måste gå ensam hem.
Denna händelse omtalades mycket i Padua.
Några sade, att Giovanna fattat sitt beslut, af harm öfver Stefano, som, genom att på sådana vilkor införa en främling i huset, visat, att han ej älskade henne högt nog eller på rätt sätt.
Andra menade, att Giovanna alltid äl- skat Paolo och nu, då hon såg, att han älskade henne, ej ansåg det passande att längre vara en annan mans hustru.
Vid den tid, då detta skedde, var Giovanna aderton år.
I hennes tjuguåttonde år, då hon genom sin fromhet och blidhet förvärfvat sig ett sådant namn, att hon nästan betraktades som ett hel- gon, blef hon allt svagare, och i förbidan på dödens ankomst biktade hon sig för sista gången.
Genom biktstolens lilla galler sade hon till munken, som satt der inne och lade sitt öra upp till gallret: » Helige fader, i öfver tio år har jag natt och dag blott haft en tanke, och ännu i detta ögonblick tänker jag blott på en enda, en man vid namn Paolo.
Kan detta någonsin varda mig förlåtet?
Skall Herren hafva barmher- tighet och miskund med mig? » Munken svarade: » Det gifves större miskundsamhet i himlen, än jorden drömmer om.
Himlens härskaror med Guds moder i spetsen bedja för dem, som hafva känt en stor och hel kärlek och ej för dennas skull handlat illa och icke glömt Herren. » Giovanna sade: » Men, helige fader, min synd är stor; jag har för min kärleks skull nästan glömt min herre och frälsare; ty ännu i denna stund, då jag känner döden nära, har jag en stor läng- tan: den, att som vedergällning för de tio år, jag nu lefvat, mina ögon måtte i min döds- stund få skåda Paolo; ja, det tyckes mig, att blott med tillhjelp af en sådan anblick, som skulle vara ett underverk, min själ kan slita sig lös och gå till Gud.
Helige fader, huru kan en sådan synd varda förlåten, och huru kan min arma själ få lugn att dö? » Munken svarade: » Min dotter, vänd ditt öga mot det lilla galler, hvarigenom du talat med mig. » De andra nunnorna hörde ett svagt skri från biktstolen, derpå blef det tyst.
Då man slutligen blef uppmärksam på, att det fortfor att vara så tyst, nalkades man och fann munken och nunnan sittande döda, hvar och en i sitt rum.
— Sen till, ä r a d e l ä s a r i n n o r, a t t Idun finnes alla bekanta!
edra hos U p p s a t s e r, s o m ej ä r o b e t e c k n a d e m e d » Efter- tryck förbjudes », gifvande af må källan.
aftryckas med an-
Manuskript, s o m ej a n t a g e s till i n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, s å v i d a p o r t o bi- f o g a s.
Teater och Musik- afdelningen måste på grund af bristande ut- rymme stå öfver till nästa nummer.
Likaså afdelningen F r å n fruntimmersverlden, upptagande åtskilliga notiser från in- och ut- landets fruntimmersverld.
Skiss för Idun af M i a.
Eftertryck lörbjudes.
|et ringde på tamburklockan hos gamla » hennes nåd » von Sternberg.
Den stolta fröken Ebba, som varit syssel- satt med att på nyårsdagen efter middagen ordna innehållet i sin sekretär, rafsade allt- sammans i en hög och lade andra profnumret af Idun, den nya qvinnotidningen, öfver sam- lingarna, hvarefter hon framför trymån lätt och behändigt ordnade några motsträfviga strån i luggen.
» En visit så här dags, hvem kan det väl vara? » frågade hon sig och gick att öppna.
» Nej men se, du, kära Elna!
Godt nytt år och hjertligt välkommen i Tag af dig ytter- kläderna inne hos mig och låt oss prata litet, mamma är i kyrkan, jag är alldeles ensam, » ljöd det från tamburen, under det Ebba drog väninnan in i sitt rum.
» Tack, tack, kära du.
Förlåt, att jag gör visit så här dags, men det har varit mig omöj- ligt att titta upp förr.
— Godt nytt år och god fortsättning!
— Så tråkigt, att tant inte skulle vara hemma! » larmade väninnan och kysste Ebba på kinden, midt i meningen.
Derefter slog hon sig ner i en fåtölj vid sidan af skrifbordet och fortfor i samma muntra och lifliga ton: » Hur ha ni mått under julen?