Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad din jag med min gåta vill för- drifva.
Hvad nu du bör för att ge riktigt svar.
Hvad man bemöde sig att tydligt skrifva.
1893 Hvad den ej är, som myran tog till mönster.
Hvari vårt land man brukar dela in.
Ett kast af vinden, som kan spela in, fast dörren stängd och stängda våra fönster.
Hvad, lycklige!
din flicka du får kalla.
Hvad du vill henne framför alla, alla.
Hvad som plär skvallra om den kyss hon fått.
Hvad du den kyssen — tror jag — gjorde smått.
lustig lek, där du i yra svingar.
Ett litet troll, som far på lätta vingar.
På hvad är svårt att hålla rätt balansen, och säg, hvad gick den med, den lätta dansen?
En liten dykare, hvars kött lär smaka.
Ett lämpligt färdedon för snöig nord.
Ett mjöl jag vet, hvaraf man bröd kan baka.
Hvad utan krus man m å vid dukadt bord.
En slipad huggare, som ock kan sticka.
En fingervisning åt din brädspelsbricka.
Hvad flaggan stolt ses breda ut för vinden.
Hvad finns på vägen,som vi vandra på?
Ett retadt tillstånd, Bom plär färga kinden.
Byxa: Klarabergsgatan 54, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
postaryodet inberäknadt.
Redaktör o c h FRITHIOF Baronessan |en uppskakande tra- gedie, som den 30för- lidne januari utspelades på det tysta, oansenliga jagt- slottet Mayerling invid Wien, då det stora Österrikiska kejsardömets tronföljare för egen hand ändade sina da- gar, följd i döden af den qvinna, han älskade öfver rikedom och makt, ja, öfver lifvet, har allt sedan hållit bestörta sinnen öfver hela den civiliserade verlden i upprörd spänning.
Det my- stiska dunkel, som till en början sveptes öfver kata- strofen, har småningom bör- jat skingras, och ur de hvarandra korsande och motsägande ryktena har den gripande sanningen trädt fram och befunnits — i hela sin dystra romantik — mer sagolik än sagorna sjelfva.
Mary Vetseras namn har blifvit ett af dessa, hvilka äfven en aflägsen framtid ej skall kunna nämna utan den sorgbundua sympatiens tonklang.
Den kärlek, som förde de båda unga i dö- den, kommer aldrig att för- svaras, men evigt att förlå- tas.
Ty dem, som mycket älskat, skall ock mycket förlåtet varda!
Det finnes icke en punkt i denna korta kärleksdikt, som ej blifvit från de mest skilda håll belyst; något nytt ämna vi minst af alla söka lemna.
Men när en gynsam omständighet satt utgifvare: HELLBERG.
Mary 2:dra årg.
I Stockholm: hos redaktionen^ å Stads postens hufvudkontor, i bokladorna samt å tidningskontoren.
Vetsera.
oss i tillfälle för våra läsa- rinnor framlägga den unga, olyckliga baronessans inta- gande bild, ha vi skyndat begagna det, visse om sven- ska qvinnors medkänsla och deras domars mildhet.
Ung — ett adertonårigt barn — skön och af en högättad familj tycktes lifvet ha slösat äfven öfver henne af sin rikaste lycka.
De stränga fordringar, man är van att ställa på en klas- sisk skönhet, motsvarade hon visserligen ej.
Men hon lär hafva varit af ett bedå- rande behag, af fin, medel- stor, graciös gestalt, en bländande hy, svart rikt hår.
Och mot den mörka skug- gan från detta hade de un- derbart svärmiska, klarblåa ögonen verkat med fängs- lande kontrast.
%1 För dem, som först trädde in i det rum, der kronprins Rudolf och Mary Vetsera sökt en gemensam död, tedde sig en syn, som väl aldrig torde förblekna i deras minne.
På den hvita bädden, bredvid den starke mannens döda kropp, den unga qvinnans lik, skönt ännu trots blekheten ocb.
med de ljusa ögonen slutna till evig sömn.
Och öfver det, hälft döljande de jung- fruliga formerna och skott- sårets fina blodspår, funno de friska blommor strödda — en outgrundlig kärleks sista offergärd.
idun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar för qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— Hvad vi fordra.
Tankar angående Nils Hertzbergs b o k » Qvinnans kallelse och uppfostran ».
* land de många skrifter, som i våra dagar utkommit och behandla qvinnans för- hållande till samhället och qvinnans för- hållande till mannen, torde få vara skrifna med mera intresse och kärlek till ämnet än ofvannämda arbete af professor Hertzberg.
För hvarje rad möter oss en upprigtig önskan att kunna verka för qvinnans bästa, och hjertat, som dikterat orden, är en gentlemans.
Likväl — trots det skenbart rigtiga i hans slutledningar och den öfvertygelsens värme, som utmärker hans skrifsätt — uppstego i mitt sinne invändningar, af hvilka jag nu vill framlägga några få.
Men ' min opposition är långt ifrån ett påstående, att jag har rätt, snarare yttring af en skeptisk naturs mot- villighet att gifva med sig, förr än hon är fullt öfvertygad.
Sålunda finner jag särskildt anmärknings- värda herr H:s uttalanden om qvinnans be- stämmelse, qvinnans deltagande i det offentliga lifvet och qvinnans uppfostran.
Den ofta anförda satsen, att » säkraste mått- stock för ett samhälles sedliga och sociala tillstånd är den ställning qvinnan innehar », tager hr H.
till grund för sitt studium af qvinnofrågan.
Men är denna grund pålitlig?
Ingen kan förneka, att aktningen för qvin- nan och hennes frigörelse går med säkra steg framåt, och det erkännande, hon vet att för- skaffa sig för sin begåfning och duglighet, blir allt rättvisare.
Detta i de länder, der visserligen odling och kultur stå högst, men sedernas förfall allt mera griper omkring sig.
Å andra sidan visar oss historien folkslag, t. ex. judafolket, hvilka hyst djup vördnad för mo- ral och sedelag, men egt föga begrepp om qvinnans rättigheter.
Sådana erkändes sällan, följaktligen var hennes ställning ej afundsvärd.
Stödjande sig på nyss nämda, i mitt tycke, falska grund, vågar hr Ff. påstå, att historien och lifvet lemna oss den rätta vägledningen för bedömande af qvinnans uppgift.
I histo- rien, menar samme författare, kan man klart se, hvilka lifsgerningar hon är kallad att ut- föra.
— Men historien är en sann berättelse om folkens utveckling, ett ständigt upprullande efter hvartannat af bilder, af hvilka den sista alltid visar ett fullkomligare tillstånd än den näst föregående.
Vill man sålunda med tanken omfatta bilden af det allra fullkom- ligaste tillståndet, får man ej dröja vid det förflutna, utan i framtidens historia söka nå den afiägsna slutbild, der förbättrandet upphör i ideal, harmonisk fulländning.
Qvinnans historia visar hittills ett famlande och sökande efter något bättre än det bestående — ett famlande så svagt och så i mörkret, att det under långa tider nästan undgått uppmärk- samhet.
Der denna sträfvan gjort sig märkbar, har den alltid uppväckt högljudda invändningar från det manliga slägtet.
Dock hvarför skall qvinnokönet hindras i den utveckling, som är en lag för allt i naturen?
Friheten att ut- bilda sig efter sin egen håg vill äfven herr H. beröfva henne.
Han säger nämligen — * I n:r 50 af Idun för förra året återfinna våra läsarinnor ett kort omnämnande af hr Hertzbergs arbete, som just då utsändts i sin svenska drägt.
V i ha ej velat neka » F.
8. » att framställa sina mot- skäl, synnerligast som artikelförfs ställning till frågan torde delas af många.
ett I DU N Tidningen nnehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— U p p g i f å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t namn o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en krona, så er- härom undervisad af historien — att qvinnan, redan då hon utgick ur Skaparens hand, er- höll sin nppgift, och att denna uppgift under tidernas lopp tydligen manifesterat sig.
Det första kan ej bestridas, men väl det senare.
Qvinnan har ju hittills saknat sjelf- bestämmelserätt och derigenom hindrats att visa, huru långt hon med sina gåfvor kan komma.
Hon har varit, hvad männen tillåtit henne att vara, det är allt.
Hvad har då blifvit af qvinnan under detta männens förmynderskap?
En öfverfiödsvara på alla områden, som ej äro makans och modrens.
Herr H.
öppnar visserligen äfven en del andra områden för den qvinnliga ar- betskraften, dock med uttryckligt förbud för qvinnan att blifva mannens konkurrent.
I och med det samma har herr H.
stämplat qvinnans fordran på sann, mensklig frihet såsom förmätenhet och högmod.
Qvinnan anser denna fordran rättmätig och definierar sålunda sin bestämmelse: qvinnan skall, sedan hon fritt och otvunget utvecklat sig i den riktning hennes individuella håg och anlag utvisa, få, såsom hon sjelf önskar, söka sin utkomst och arbete för mensklig- hetens framåtskridande.
Såsom man af det redan sagda kunnat ana, är herr H.
ingen vän af qvinnans del- tagande i det offentliga lifvet.
Han erkänner visserligen, att hon eger den begåfning, som härtill fordras, ja, han nekar ej, att samhället kunde hafva stort gagn af upplysta och in- sigtsfulla qvinnors direkta ingripande i dess angelägenheter, dock anser han detta långt ifrån önskvärdt och förmenar henne afgjordt tillträde till politikens område.
Hvarför då dessa inskränkningar?
För att ej den ljufva frid, som nu hvilar öfver qvin- nans tillvaro, må störas!
Det är idel ömhet om qvinnans subtilt danade väsen, hvilket ju skulle illa medfaras i det offentliga lifvets vimmel.
Jag tviflar på att tänkande qvinnor äro tacksamma för denna välmening.
Lyckligtvis torde den tid snart komma, då det skall anses för en orimlighet, att det ena könet föreskrifver lagar för det andra och liksom binder händerna på halfva mensklig- heten.
Ännu lefva vi i detta sakernas till- stånd, och många finna det alldeles i sin ord- ning.
Slafvarna funno också sin ställning helt naturlig, till dess frihetens dag kom.
Men hvarför togo de ej långt förr ett ener- giskt steg till sin befrielse?
Det kommer att frågas så en gång äfven om qvinnan.
Saken är, att länge undertryckta varelser tyckas finna sig väl.
Det är tämjandets hemlighet.
Naturen blir hälften vana och hälften re- signation.
Ännu några ord om qvinnans rätt att del- taga i politiska angelägenheter.
Borde icke hvarje qvinna inse vigten och betydelsen af att ernå denna rättighet?
Samhället behöfver på många områden reformeras; ingen nekar att qvinnan är nödvändig vid denna reforma- tion.
Hittills har hon blott medgifvits ett indirekt ingripande.
Skall hon emellertid kunna med fria händer tjena det allmänna samt äfven sitt eget bästa, måste hon ega tillträde och talan der, hvarest lagarna, äfven hennes, dikteras.
Öfvergå vi nu till herr H:s åsigter om qvinnans uppfostran, finna vi, att han grundar dessa på en för henne egendomlig själsdaning.
Denna skulle fordra, att, såsom hittills varit vanligt, först och främst qvinnans känslolif utbildas.
Förståndets utveckling kommer i andra rummet.
» Det är icke så mycket hennes förstånd som hennes hjerta, som be- höfver näring ».
vill i anologi här- med tilldela henne många undervisningsämnen, men från dessa borttaga den vetenskapliga kärnan.
Endast den allra ytligaste bildning skulle vara för qvinnan lämplig, helst under form af bildande konst, skönliteratur och hvad som i öfrigt kan inverka på hennes sinnen.
För en abstrakt själsverksamhet anses hon ej ha hvarken behof eller anlag.
Men är nu denna omtalade, egendomliga själsdaning verkligen för qvinnan ursprunglig?
Har den icke snarare framkallats af ett en- sidigt och ofullständigt uppfostringssystem?
För den, som tänker sig in i saken, tyckes det senare vara det antagligaste.
Ä r så för- hållandet, blifva de hittills gällande princi- perna för qvinnans utdaning förkastliga.
Tvärt om tyckes hon ha full rätt att erhålla lika grundlig utveckling af förståndsfunktio- nerna som mannen.
Säkert skulle hon hafva ofantligt mera glädje och nytta häraf, än af att, såsom herr H. förordar, få sitt känslo- och fantasilif uppjagadt.
Ä t detta håll har hon redan hunnit mer än tillräckligt långt.
Derom vittnar mycket — bland annat den ofta omtalade och ständigt förargelseväckande nervositeten.
Totalintrycket af herr H:s bok blir det, att qvinnan bör lefva i en finare, högre sfer än mannen, hvilkens pligt det är att så mycket som möjligt skona henne från detta jordelifs obehag.
Många qvinnor kunna emellertid intyga, att detta behagliga sätt att lefva ej blef deras lott; någon manlig beskyddare ha de ej.
För att icke tryckas allt för hårdt af ogynsamma omständigheter, fordra de att sättas i tillfälle att beskydda sig sjelf va.
Men derhän kommer det aldrig, om herr H:s mening allt framgent skulle göra sig gällande.
Att den nu gillas af många, syntes af de smickrande omdömen, som en stor del af tid- ningspressen bestod herr H:s bok.
Tidningarnas berömande yttranden kommo mig att läsa denna bok — min känsla af det obefogade i detta allmänna gillande nöd- gade mig att skrifva dessa rader.
F. S. Moderssorg och modersfröjd.
Fritt efter Becker.
et ges ej skönare en sång, än den i sina toners gång besjunger, hur oändligt när till modershjertat barnet är.
Det ges ej skönare en sång, än den som diktade en gång, hur evig kärleks stråle göt sig klar och varm i moderssköt.
Det än för när Det än hur sitt ges ej hjerta mera armt, det som- gråter tungt och varmt älskadt barn, när lyckan svek, hoppet från dess sida vek.
ges ej hjerta mera rikt, det åt modersglädje vigdt; sällt, på armen gunga få kärleksbarn med ögon blå!
O moderssorg och modersfröjd — oändligt vid är himlens höjd, dock än omätligare är den glädje, som ditt hjerta när!
Och mera djup än hafvets våg, dit aldrig menskligt öga såg, den smärta utan ro och tröst, som rymmies i ditt modersbröst!
För hvarje 6-tal abon- nenter, som gamlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af Bref till tant Anna.
Stockholm, den 22 febr.
É | | | | i i literär njutning af ovanligt intresse i^fe^e väntar oss stockholmsboar i dessa dagar, då vårt södra grannlands store kritiker doktor Georg Brändes väntas hit för att hålla trenne föreläsningar om Göthe.
Du, kära tant, känner d:r Brändes ' verk- samhet och är en varm vän deraf, jag vet det, men jag har med förvåning funnit, att den stora massan af Sveriges qvinnor känner mycket litet till denne man, hvars kamp för humanisering, utveckling och framåtskridande äfven innefattar kampen för qvinnan, och hvars namn sedan mer än halftannat årtionde till baka är i hela den civiliserade verldens yppersta kretsar kändt bland de största för att icke säga såsom det största norden för närvarande eger på det andliga området.
Detta är sagdt, utan att man ett ögonblick glömt vare sig Ibsen, Björnson eller någon annan af » vore Konger i Aandens Bige ».
T y de må hvar för sig vara enastående i begåfning, i originalitet, i storslagen hänförelse, men doktor Georg Brändes oförgängliga ära är det att ha gjutit nytt.
lif i en andligt död nation och gifvit första impulsen åt den rika and- liga utveckling, som utmärker de sista decen- nierna här i norden.
De föreläsningar, han åren 1 8 7 1 — 7 5 höll i Köbenhavn, och som sedan utkommit af trycket under titeln » Hovedströmninger i det nittonde Aarhundredes Literatur », utgöra oomtvistadt den ursprungliga tillskyndelsen till våra dagars uppsving på det andliga området icke blott i Danmark utan i hela Skandina- vien.
— Såväl Ibsen som Björnson ha sjelfve erkänt den skuld, i hvilken de stå till denne lifgifvande ande.
Men dessa föreläsningar, hvilka vid sidan af tusentals beundrare och lärjungar äfven förskaffade honom en del hätska fiender bland de ortodoxe och konservative, hvilkas tunga blund han stört, orsakade att han ej fick den professur i estetik, som var honom ämnad.
Förbigås kunde han dock ej, och följden blef, att professorsstolen ännu i dag står obesatt.
Brändes tillbringade nu flere år i Berlin, i afsigt att studera tyska förhållanden — och följden af denna vistelse blef en ny rörelse i Danmark med honom som utgångspunkt, afseende att närma nationalfienderna till hvar- andra under kulturens internationella baner.
Här — likasom i öfrigt på politikens område lika väl som på literaturens — har Brändes ' inflytande varit epokgörande.
Och den stäm- ning, som i Danmark endast af tillfälliga för- hållanden till en tid hålles tillbaka, växer med sina rötter allt djupare in i folkmedve- tandet.
Denna stämnings kärna är att alla folk äro bröder och böra räcka hvarandra trofasta händer för att i gemensam sträfvan arbeta för utveckling och frihet.
Detta är » europeismens » vackra lära, som med ädel stolthet reser sig emot förgångna tiders brutala åskådningssätt.
Efter vistelsen i Berlin återvände Brändes i följd af sina landsmäns ifriga böner till Köbenhavn, der hans vänner och menings- fränder, som fruktat att han för alltid skulle förloras för fäderneslandet, genom samman- skjutande af medel beredt honom en privat professur.
Du har hört mig tala om hans föreläsnin- gar, hvilka utgöra alla literaturvänners stör- sta njutning under den på andliga intressen så rika vintersäsongen i Köbenhavn.
Åhörare- skarorna, som samla sig i kö på och nedan- i r \ I L / i i 11 U IN Idun, erhålleg cit gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- för universitetets stora trappa, få aldrig rum i åhöraresalen — ändock universitetshusets största.
För dem, som komma för sent vid stormlöpningen uppför trapporna och tillbaka- trängas vid den allt utom hänsynsfulla striden om platserna, och.
för de många, som före- dragit att lugna sin otålighet, upprepas före- draget en dag senare i veckan.
Det har så- lunda förekommit, att samma föredrag måst upprepas trenne gånger.
Den öfvervägande delen af åhörarne utgö- res af damer, men detta förhållande torde ej kunna tillskrifvas någon annan omständighet än den, att dessa företrädesvis disponera sin tid under en timma, då männen till stor del äro upptagna.
T y doktor Brändes har ingen- ting gemensamt med dessa damernas favoriter, hvilkas dragningskraft en man har svårt att förstå.
Hans skönhet är tankens ochhjertats, icke ansigtets, och hans väsen är både enskildt och offentligt obeskrifligt vinnande genom sin enkla fiärdlöshet, parad med ett egendomligt mjukt behag och åtbörder i tonfall, men fritt från hvarje spår af affektation.
Jag måste för utrymmets och tidens skull alldeles afhålla mig från att nämna något om det fängslande språk, den mängd af geniala och befruktande tankar m. m. m. m., som utmärker hans föredrag.
Men det är möjligt, att den starka köben- havnska dialekten första aftonen kommer att beröfva äfven dem, som fullt obehindradt läsa det danska språket, någon del af föredragets finaste bouquet; denna olägenhet skall dock säkerligen med första aftonen vara öfvervunnen.
Afundas nu ej allt för mycket din Guido.
I D femte U U S pristäfling.
3) För den bästa och rikhaltigaste samling af praktiska råd och rön för hus och hem (afsedda för Iduns smala spalter) utdelas ett pris af likaledes 20 kronor.
X * F " Ett extra pris ~~ %K &amp; på 25 kronor har Redaktionen dess- utom beslutit utdela för den bästa beskrifning öfver skandinavisk badort eller sanatorium, ett ämne och en fråga för dagen, då snart de sedvanliga vårfunderingarna för sommarsejou- ren torde stå för dörren.
Från qvinnans arbetsfält.
Studier från Stockholms horizont af J. N — g.
Telefonisterna.
* jSflfjet är ej att förundra sig öfver, att qvin- d y P?
nan, i sin från så många håll förkätt- rade sträfvan att vinna ökad arbetsterräng, genom den allmänna oviljan ofta afskrämmes från att på områden, der mannen af ålder va- rit allenaherrskande, upptaga en svår konkur- rens.
Konkurrens är strid och derför ock eg- nad att skapa bitterhet och hat.
Det är der- för att könshatet, om det skulle i större utsträck- ning väckas, innebär så oöfverskådliga vådor för allt vårt sociala lif, som just könskonkur- rensen (eller konkurrensen de olika könen emel- lan) måste gifva hvarje sansad betraktare an- ledning till betänksam fruktan.
Så mycket lämpligare och mera glädjande bör det då förefalla alla vänner af en förstån- dig qvinnofrigörelse, när ett helt och hållet nytt arbetsområde för henne öppnas, betingadt af nya tider och nya förhållanden.
Hon kan då, om hon med vakenhet passar på, rycka fram och taga den nya platsen i besittning utan att behöfva tränga sig till den samma med forne innehafvare.
V i ha ock att från de senare åren anteckna många olika tillfällen, då nya arbetsfält öppnats och under fredligt besittnings- tagande af qvinnan tillgodogjorts.
Särskildt på det moderna yrkesområde, vid hvilket vi i dag ämna dröja, har qvinnan fun- nit stor och allmän användning.
För endast 20 år till baka var begreppet » telefonist » något helt och hållet okändt; för ännu ett decen- nium sedan låg telefonväsendet så i sin linda, att det minst af allt kunde bli tal om nägon särskild yrkesklass i detta sammanhang; i den dag, som i dag är, sysselsätter det svenska te- lefonväsendet flere hundratal personer, af dessa den största parten qvinnor.
Äfven för de mest afsides boende af våra läsarinnor, de der till äfventyrs sällan komma till direkt erfarenhet af städernas och specielt storstädernas moderna lif, torde numera detta kulturområde vara så välbekant, att vi ej behöfva slösa ord på att söka klargöra, hvad som rätt menas med en » telefonist » och hvari hennes arbete består.
Öfver en stor del af vårt land väfver telefontrådarnes korrespondens- nät sina luftiga maskor; i flertalet af våra mera betydande stadssamhällen har det nya umgän- gesmedlet tagit verldsbekant uppsving.
Öfver 15,000 telefoner äro för närvarande i verksam- het inom vårt land, hvaraf mer än 6,000 en- samt i Stockholm.
Det största telefonbolaget inom Sverige, ja, inom hela verlden, är Stockholms allmänna telefonaktiebolag, hvarför vi ock med allt skäl kunna lägga detta och förhållandena inom det samma till grund för en kortfattad skildring af de qvinliga telefonisternas ställning inom yrket.
Visst torde väl vara, att icke allestä- des inom de mindre telefonsamhällena telefo- nisternas arbete och vilkor äro så mönstergildt ordnade som inom denna typiska inrättning, men der ännu önskningsmål återstå att efter- sträfva, der ännu förbättringar jemsides med sjelfva institutionens utveckling och tillväxt kunna komma att göras och helt visst äfven blifva gjoida, kan näppeligen en bättre norm s På grund af flere samträffande orsaker har ar- tikel I I i denna serie nummer för nummer fördröjts.
Hädanefter kommer emellertid serien att ostördt in- flyta med en \ två uppsatser i måöaden.
t i o n ske å närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör föreläggas, lagd.
än den hvilken här redan är.före- Hvad först sjelfva arbetslokalerna angår, är väl kändt, att det nämda Stockholmsbolaget, allt sedan det för snart tvänne år sedan in- vigde sin nya ståtliga lokal vid Norra Smed- jegatan, härvidlag presterar det ypperst möj- liga.
Den stora apparatsalen är ytterligt rym- lig, ljus, luftig och i all måtto beqväm.
Hvil- ken stor roll dessa faktorer: ljus, utrymme och frisk luft spela för utöfvarne — eller rättare utöfvarinnorna — af ett enerverande.
och an- strängande arbete behöfver ej särskildt påpekas.
Den nämda apparatsalen är mer än 110 fot lång, 29 fot bred och 21 fot hög.
På sidan om denna sal är till telefonisternas beqvämlig- het sörjdt för ändamålsenliga frukost-, toalett-, bad- och kapprum.
De rent yttre betingel- serna för de unga telefonisternas materiela väl- befinnande äro således på ett mönstergildt sätt tillgodosedda.
Härutinnan kan ock knappast för mycket göras.
Ty det är fåfängt att söka förneka, det telefonistens yrke är af en synnerligen ansträn- gande art.
Den evinnerligt spända uppmärk- samhet, de måste iakttaga, det enerverande surret från de tusentals ringapparaterna och kopp- lingsbordens klapprande klaffar, den särskildt ansträngande natt-tjenstgöringen — allt förenar sig att undergräfva ett icke allt för starkt nervsystem.
Och våra damer äro icke särdeles välkända att i detta hänseende vara öfverflödigt starkt utrustade.
Att sjukdomsförhällandena vid det Allmänna telefonbolaget dock ställa sig så gynsamt, som nedan af siffror närmare framgår, vittnar godt om, hvilka lyckliga resultat kunna ernås genom ändamålsenliga arbetslokaler och ett rationelt ordnande af arbetstiden.
Vid Stockholms allmänna telefonaktiebolag äro för närvarande anstälda 100 qvinliga tele- fonister, hvilka, fördelade i två vakter, förrätta allt arbete vid expedition af samtalen.
Den vanliga tjenstgöringstiden är ena dagen kl. 8 — 12 f. m. och 3 — 6 e. m. och andra dagen kl. 12 — 3 samt &amp; — 10 e. m. Hvarannan söndag är fridag, och under de öfriga sker tjeii3tgöring antingen kl. 8 — 3 eller kl. 3 — 1 0.
Nattjenst- göringen, kl. 10 e. m. — 8 f.
ra., bestrides äf- ven af qvinliga telefonister, som ock, alterne- rande med sina andra kamrater, utföra dag- tjenstgöring.