Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Golfvets midt upptages af utställningar från boktryckerier, de högre bildningsanstalterna i riket m. fl.
Men innan vi inträda i denna hall möter oss alldeles vid själfva ingången en gammal kär bekant.
Det är » damernas egen » Idun, som här anordnat en elegant salong, där vi kunna slå oss ner en stund och hvila ut Så fortsätta vi vår vandring.
Utefter de bägge långväggarna och på läktaren utbreda sig de otaliga, skiftande alstren af vårt lands rika husslöjd, äfven upptagande midtpartiet af golfytan.
Största utrymmet upptages af Elfsborgs län, Gefleborgs län, Västernorr- lands och framför allt Norrbottens län.
Äf- ven Göteborgs stad har erhållit ett rikligt tillmätt utrymme.
De fyra rummen vid sidan af fonden äro anslagna till Stockholms stad, medan själfva fonden upptages af » Handarbetets vänner ».
Antalet utställare från Stockholm uppgår till 140.
Det kan sålunda icke komma på fråga att här uppräkna dem.
Hvad hufvud- staden äger af framstående skicklighet på kvinnoarbetets område finnes här samladt — • från magasin och atelierer såsom Bikupan, L. Lublin, Nordisk konst- och slöjdutställ- ning, fröken Johanna Brunsons praktiska konstväfnadsskola, Jakob Kulle m. fl.
till den stora mängden af enskilda utställare.
» Handarbetets vänner » och fröken Selma Giöbel ämna äfven utställa i stora Industri- hallen.
Under vinterns lopp komma så väl i hufvudstaden som i de olika länen förbe- redande utställningar att afhållas, vid hvilka nödiga gallringar företagas, och hvarvid be- stämmes, hvilka föremål som skola repre- sentera länen vid den stora utställningen i Stockholm.
• Middagar i soeieteten.
, lwå ni på konserten i afton? » » O, nej!
Vi äro bjudna på middag till justitierådet.
» » Är där också middag nu!
Det är den fjärde familjen inom de finare sällskapskretsarne, som har middagsbjudning i dag.
Nu bli här återigen tomma stolrader i konsertsalen!
Jag har gladt mig så ofantligt vid utsikten till att få höra denne berömde konstnär, fast jag aldrig utan bäfvan går in i en konsertsal här, ty jag har de flesta gångerna skämts erbarmligt, då konstnärerna fått sjunga eller spela för så godt som tomma hus, emedan det varit middagar eller supéer i soeieteten. » » Tja!
Hvad är att göra, kära Signe?
Tid- ningarna skrika, förstås, ut oss som omusikaliska, då societen nu gång på gång lyst med sin från- varo, men hvarför skola vi just vaia tvungna att infinna oss, när vi bjudas på roligare saker?
Här äro ju många tusental, som ej ha förhinder — — Vet du, Signe, jag tror verkligen, att det allestädes är för flertalet lika tråkigt som för mig att sitta på en konsert. » » Men, Inez då!
Inte kan du tro något sådant!
Du bara förtalar dig själf; du vill väl inte in- billa mig, att du föredrager en middagsbjudning framför en konsert af de mest framstående konst- närer! » » Det gör jag obetingadt, och det göra flere med mig — » » Döm ej om flertalet!
För mången, mången, som, i likhet med mig, längtat och trängtat efter att få höra, till exempel, Marteau, är priset där- för ett absolut hinder, synnerligast för familjer, som gärna dela hvarje fröjd med hvarandra.
Vet du, Inez, hvad du nu och alltid borde göra?
Jo, skicka din konsertbiljett till någon musikalisk själ, som ej har råd att offra två kronor på ett nöje.
Jag har åtminstone i dag förskaffat mig en glädje genom att skicka de biljetter, vi på förhand tingat, till två personer, hvilka blefvo formligen hänryckta öfver att få bevista denna konsert.
— Men du skall få se, att om man ännu en höst och en vinter låter konstnärer af rang uppträda gång efter gång för tomma stolrader, så komma slutligen inga betydande konstnärer hit, och sä få vi oskyldiga lida för de skyldiga. » » Du kan ju strejka.
— Eller skall du icke på någon middagsbjudning? » » Strejka, då generalen bjuder!
Vet du hvad subordination betyder? » » Tja, hvad är att göra!
Men jag skall i alla fall skaffa mig två ställföreträdare på den väl- signade konserten.
Och nu går jag hem, kloc- kan går mot fyra och middagen är klockan fem. » » På samma klockslag som generalens.
Ack, om man ändå finge gå från bordet till konser- ten! » — — Det var endast en intim krets af tolf perso- ner, som var inbjuden till generalens.
Bordet var festligt dukadt, men gästerna lade genast märke till, att endast ett rödvinsglas fanns vid hvarje kuvert, och man undrade nyfiket, hvilken nyhet vid serveringen som nu skulle öfverraska gästerna, ty generalen, liksom också hans fru, voro tongifvande för mer än en sällskapskrets.
Soppan var alls icke märkvärdig; man var tvärtom något flat öfver att bli bjuden buljong, som var hvarken bättre eller sämre än man fick hemma i hvardagslag.
Därpå inbars en väldig helstekt gädda, så väl sönderskuren, att betjänten, som serverade, med lätthet kunde praktisera stycke efter st3 cke på silfverspaden, då gästerna lade för sig.
Man satt en liten stund, väntande på såsen och annat möjligt tillbehör till denna rätt, men då ingen- ting vidare syntes till, döko gaffiarna ned på de bruna styckena, och nu följde utrop af förvåning, förtjusning och en eller annan suck af sviken väntan, allt beroende på hvars och ens smak för denna alldeles nya anrättning, hvilken dock hade en märklig förmåga att lifva stämningen.
Omedelbart därpå följde steken med sina grön- saker, och måltiden afslöts med en dessert af ett par friska fruktsorter.
IDUN 12 1897 Fashionabla bröllop.
1 likhet med hvad som se- dan länge är bruket i ut- landets förnämligare familje- och kvinnotidningar, ämnar äf- ven Idun hädanefter meddela porträtter af ett eller annat brudpar ur de högre kretsarne hvars trolofning eller förmäl- ning på grund af kontrahen- ternas sociala ställning är äg- nad att ådraga sig ett allmän- nare intresse.
Vi hafva i dag nöjet att göra början med det lysande äkta par, hvars för- mälning i tisdags här i hufvud- staden försiggick med mer än vanlig éclat, i det kronprinsen och kronprinsessan höllo bröl- lop för kammarherren hos kron- prinsen grefve Magnus Brahe och hoffröken hos kronprin- sessan fröken Anna Nordenfalk.
Brudgummen, som är född år 1849, tillhör, som kändt, en af våra allra förnämligaste urgamla svenska ätter, hvilken nu räknar endast tvänne manliga representan- ter: den äldre brodern, tjänstgörande öf- verstekammarjunkaren grefve Nils Brahe, det stora fideikommisset Skoklosters inne- hafvare, samt den yngre, grefve Magnus Per Brahe, hvilken som herresäte besitter Rydboholms slott i Roslagen.
Grefve Mag- nus Brahe är för öfrigt f. d. ryttmästare vid lifgardet till häst och innehafvare af en hel rad lysande ordnar.
Bruden, fröken Anna Augusta Norden- falk, föddes år 1863 och äro föräldrarne: preses i Akademien för de fria konsterna friherre Johan Nordenfalk och hans maka i andra giftet Emilie Augusta Reuterskiöld.
Vigselakten försiggick, som sagdt, i tis- dags kl. 12 middagen i k. slottskapellet.
Vackra anordningar hade vidtagits i kapellet med anledning af högtidligheten.
Sålunda funnos omkring altaret prydliga blomster- grupper omväxlande med högstammiga blad- växter, och dekorationer af bladväxter pryd- de äfven kapellets nischer.
A den med rödt sammet klädda altarringen var utbredt ett hvitt sidenkläde.
Före den högtidliga aktens början sam- » Nu ha vi god tid till en pratstund vid kaffet, » sade värdinnan och steg upp från bordet.
» Det skulle glädja min man och mig mycket, om detta sätt att göra middagar — eller kanske afskaffa dem — på dagar, då vi kunna emotse någon större konstnjutning, fallit eder alla i smaken. » » Men blir det inte dyrt att bjuda pä konsert- biljetter i stället för på stekt fisk? » plumsade öfversten ut.
» Räkna själf efter! » uppmanade värden skrat- tande med en hastig blick öfver bordet, där röd- vinskarafferna glänste i ensam storhet.
Herrarne drogo sig in i rökrummet, där öfver- sten gick grundligt igenom frågan: Åtta rätter mat med diverse finare viner för tolf personer eller tre rätter god mat med röd- vin samt tjuguåtta kronor till biljetter.
» O, jag är så glad, så glad öfver att få höra denne konstnär! » sade fru Signe, smuttande på sitt kaffe.
» Härifrån bli vi nu fjorton, som komma till konserten.
Fjorton, sexton, aderton, som jag säkert vet, fortfor hon tänkande på de fyra bil- jetter, hvilka hon och fru Inez skänkt bort.
» Men här äro tyvärr tre middagar, utom denna, inom societen!
— Bara salen ej måtte bli allt för tom nu igen! » G REFVE M AGNUS B RAHE.
lades i det mattbelagda koret ett stort an- tal bröllopsgäster, inbjudna af kronprins- paret, bland hvilka märktes statsminister Boström, ministern för utrikes ärendena grefve Douglas, riksmarskalken friherre von Essen och norske statsministern Gram, svenska och norska statsrådets ledamöter, generalen grefve Lagerberg, öfverståthållaren friherre Tamm, flere medlemmar af genera- litetet och amiralitetet, högre officerare, f. d. statsråd, presidenter och högre civila ämbets- män, medlemmar af diplomatiska kåren och den högre societeten samt herrar och damer tillhörande hofvet.
Halfva kapellet upptogs af de inbjudne i lysande dräkter.
På högra sidan om altaret voro stolar framställda för de kungliga personerna.
Midt emot sutto brudens och brudgummens närmaste anför- vanter samt ett stort antal damer tillhö- rande hofvet och societeten.
Vid tiden för aktens början infunno sig konungen samt kronprinsen och.
prins Carl, samtidigt med att änkehertiginnan af Da- larne, prins Wilhelm och prinsessan Berna- dotte togo plats i kapellets kungl.
loge vid altaret.
» Låtom oss hoppas det bästa! » smålog vär- dinnan.
» Kanske de andras gäster ha strejkat. » Man öfverenskom att gå tidigt till konserten, men vid inträdet såg dock fru Signe till sin glädje, att tre eller fyra grupper af tolf ä fjorton personer hade tagit plats på salens stolrader, och hon studsade när hon i den ena gruppen såg fru Inez if rigt vinka och nicka, att hon ville säga henne något.
» Det är en formlig komplott! » hviskade hon, då Signe gick fram till henne.
» På hvar och en af middagarna bjöds på atrapper med konsertbil- jetter; för resten endast hvardagsmat.
Genera- lens har anstiftat det hela för att rädda stadens ära. » » För att bereda oss ett nöje och afskaffa en osed, kära Inez.
— Nej, se bara, hur salen fyl- les! » » Troligen ha alla middagsgästerna skaffat sig ställföreträdare, liksom du och jag.
Tidningarna ha ju.
» » Tyst, Inez, där ha vi konstnären! » Ave.
GliEFVINNAN A N N A BEAHE, f. NoRDENFALK.
Efter de kungliga personernas ankomst infördes brudgummen af kronprinsen och bruden af sin fader och togo plats framför altaret.
Ceremonien började med att en blandad kör från orgelläktaren rytmiskt af- sjöng första versen af psalmen 33.
Där- efter följde vigseln enligt formuläret, för- rättad af hofpredikanten Bring, hvarefter kören sjöng en hymn af G. Wennerberg och akten afslöts med sista versen af ofvan- nämnda psalm.
Efter ceremoniens slut framträdde ko- nungen, kronprinsen och prins Carl till brud- paret och framförde sina lyckönskningar, hvarefter de nygifta fingo mottaga välgångs- önskningar af sina närmaste anförvanter och öfriga inbjudne.
Den högtidliga akten bevistades af ett hundratal personer, som erhållit inträdes- kort till kapellet.
Efter vigseln gaf kronprinsen dejeuner för brudparet och dess anförvanter samt omkring ett hundratal öfriga inbjudna per- soner.
De nygifta afreste efter déjeunern till grefve Brahes egendom Rydboholm.
På stjärnevingar.
Skiss för Idun af Vera, ^ ^ å treflig ungdom som prästgårdens fanns •A — ' icke i nejden.
Glädtig, sällskapsvan, musikalisk.
Sjundeklassistens nyss klarnade basstämma hade den mjukaste timbre, äld- sta dottern sjöng alt och den yngsta, Her- tha, hade en klockren sopran.
Vice pastorn, som varit sånganförare inom sin nation i Lund, älskade sången ända till passion.
Det var naturligt att ungdomsglädjen i prästgår- den oftast tog sig uttryck i klingande toner, och hade lifsmodet hos de unga icke kun- nat brusa ut genom sångens ventil, skulle det rent af tryckt de respektive innehaf- varne, så mäktigt låg det i sinnena.
Läpp- jandet på lifvets dryck hade hos dessa fyra unga kvarlämnat oblandadt söt smak på tungan.
1897 Vice pastorn hade utgått ur ett burget, lyckligt hem.
I prästgården, där inkomster och utgifter däremot haft rätt svårt att gå ihop, hade far och mor burit alla bördor på egna axlar och aldrig lossat på banden och bedt barnen försöka på med ett hjäl- pande tag.
Nu voro far och mor gamla och silfver- hvita i håret och hade börjat hvila sig nå- got.
Inga särdeles bittra minnen tyngde de gamle o c h öfver deras godmodiga läppar frambröt mången gång skrattet i kapp med den sorglösa ungdomens.
Ett par faderlösa unga flickor voro sedan hösten inackorderade i familjen.
Ella Bure, » Älfvan », en femtonåring med rikt blondt hår och någonting drömfint, skärt blom- mande under ett par djupblå ögon, lofvade att bli en skönhet.
För sin moder, hvars enda barn Ella var, utgjorde hon i denna värld solen, luften, lifvet själft.
Men då Ella uppnått sina femton år, ville hon ovillkorligen på en tid komma i en familj med ungdom, och då man sökte efter en god och glad sådan, fann man prästens i Granlid vara den mest lämpliga.
Vid det gästfria hemmets dörrar stannade åkdon både bittida och sent.
Trädde en frusen resande någon vinterkväll från köld eller oväder in i prästgårdens stora sal med fyra fönster, där familjen vanligen satt sam- lad i skenet från en stor spiselbrasa och från en taklampa, slog känslan af hemtref- nad emot honom som en varm våg och lät honom erfara psykiskt välbehag på samma gång som fysiskt.
Ella fann sin första afton i prästgår- den lik ett uppvaknande till lifvet.
Där- hemma låg det liksom sordin öfver tillva- ron.
Ingen var ung, ingen förde väsen.
Här klingade skrattet, infallen haglade.
Skämtet var så hemmastadt i alla hörn, att man aldrig gick säker för det.
Prosten trollade sin gummas fingerborg bort i kakel- ugnsnischen och prostinnan vände upp och ned på prostens bok, bäst han läste.
Borta i ett hörn satt sjunde-klassisten, som hän- delsevis var hemma, då skolan var stängd för nervfeberepidemi, och » drog handskar » med de yngsta flickorna.
Han blef » dömd » att säga en osanning åt en liten fröken med aristokratiska händer.
» Klara har förtjusan- de händer, » sade han.
» Det skulle ju vara en osanning! » utbrast den unga damen för- närmad.
Ett muntert skratt — och lilla fröken, som forrådt sig, blef pionröd.
Vid pianot fantiserade vice pastorn däm- padt.
Han sneglade ibland åt den unga Hertha, som i husmoderliga småvärf flög omkring lätt som ett fjun och liksom förde ljusa strimmor med sig, hvar hon dansade fram.
Ville hon icke sjunga i kväll?
Visst ville hon.
Snart fyllde ett smältande solo, en duett eller kvartett det låga, ovanligt stora, rummet.
Prosten älskade » Stilla skuggor » och pro- stinnan » K o m afton, sänk dig neder » fram- för alla andra nummer, De unga flickorna ville ha romanser och ballader, och reper- toaren tillfredsställde allas smak.
» Mamma, här är förtjusande, får jag fara tillbaka hit strax efter julen? » skref Ella till sin mor i december, kort innan hon skulle resa hem till julafton.
Det blef som dottern önskade.
Strax på nyåret fick hon återvända till Granlid.
Julkalasen hade ännu icke ägt rum hos alla grannarne.
Det hos kammarherrens var IDUN lyckligtvis ännu att vänta och det brukade vara det roligaste af alla.
Där fick man alltid dansa efter » riktig » musik, och de långa nevöerna, som alltid julade ute hos kammarherrens, och för hvilkas skull man ställde till dans, voro fulländade dansörer, om de också ej voro särdeles hemma på andra områden.
13 Allt detta komplimenterande gjorde emel- lertid fruarna till hälften förlägna, och när helst kammarherren, som alltid sade t i stäl- let för d, beklagade att han så sällan » hate tet nöjet att se tamerna, » så såg t. o. m. den morska majorskan ganska tam ut.
Emellertid kom bjudning till kammarher- rens på torsdag.
Ella jublade.
Nu skulle hon få dansa till kl. 2 på morgonen och frossa på glace och konfektyrer.
Mot de unga från Granlid, som med sin friska sång piggade upp sällskapet i sin hel- het, var grefvinnan alltid ' mycket nådig.
Mot sin man var hon dessvärre sällan ai- mabel.
På detta minnesvärda kalas råkade herre och fru emellertid illa ut för hvarandra, fast det annars alltid tycktes vara grefvin- nan som behöll slagfältet.
Det taltes om giftermål.
» Ja, » inföll grefvinnan, » giftermål i och för sig är nånting horribelt, man kan i alla fall gifta sig mer och mindre dumt.
Jag, som såg en Oxhufvud, en Svinhufvud och en Leyonhufvud bland mina friare, var likafullt nog stupide att ta ett fårhufvud. » Troligen skilde sig kammarherren icke mycket från sina medfriare; den tidens hög- borne herrar hade i regeln börd och rela- tioner att tacka för sin ställning i samhäl- let, för hvilken de för öfrigt kunde passa eller alls icke passa, allt som det föll sig.
Den gode kammarherren kunde i likhet med sina samtida icke vidare ledigt behandla sitt modersmål, en omständighet som stun- dom beredde orten en liten förlustelse.
Så annonserade han en gång i länstidningen efter en förlorad brun hund » med hvit nos samt ben samt svans » och tillkännagaf en annan gång om en nyuppsatt kvarn: » mal- ningen sker under mina ö g o n ».
oförgätliga kalas, där Ella hade den stora glädjen att få dansa.
Grefvinnan satt i en låg gungstol och kammarherren stod händelsevis bakom.
Tankspridd gungade den gamle herrn ett par tag på stolen, då i en blink.
i ett hemskt, allt förlamande ögonblick.
sto- len gick öfver med den nådiga.
Salongen blef utrymd såsom genom ett trollslag.
De yngre kavaljererna störtade hufvudstupa nedför trapporna ända ut i snön och damerna dunstade ut i salen, rödblåa under bemödanden att förbli allvarsamma, Kammarherren stod alldeles handfallen; hofetiketten kände inga regler för ett fall som detta.
— » Hvem kunde ana att stolen skulle gå öfverända.
kunte gå öfver an- ta.
. » upprepade han liksom mekaniskt.
Betjänten var den ende som hade nog presence d ' esprit att vända fru grefvinnan med rätsidan uppåt.
Den så till sagandes konstpaus i soiré- programet, som uppstod genom den oför- modade kullerbyttan, var ej lätt att fylla i.
Men grefvinnan, hvars ögon gnistrade af undertryckt raseri, ropade: » en vals! » och musiken föll blixtsnabbt in med » Avant le bal ».
Aldrig har en dans gått med mera schwung eller de dansande paren sett skalkaktigare ut.
I kabinettet lugnade nu grefvinnan sina nerver genom att för några äldre damer visa familjejuvelerna — blott för nöjet att få förringa mannens.
ska juvelerna, pah.
» sade hon föraktligt, » här ser ni mina familjjuve- ler.
Detta armband har tillhört min mor- mors mormor, född markisinna.
» här följ- de ett långt franskt namn med visst två de.
» det är ursprungligen en skänk till familjen af Louis quatorze. » Hon blickade stolt upp på ett dampor- trätt på väggen, porträttet af en skönhet, grefvinnan själf i unga år med små lockar kring pannan.
Ofrivilligt jämförde de närvarande origi- nalet och porträttet och lika tydligt som det sagts högt uttalades i åtskilliga blickar: » skall detta vara hennes n å d?
» Men ute i salen gick dansen så bedåran- de vackert just nu.
De unga flickornas ljusa klädningar och långa lockar böljade i en långsammare takt.
Ögon strålade, hjär- tan klappade, berusade af sin egen fullhet; ungdomen kände sin makt och sin lycka, njöt i fulla drag, log mot hvarann och mot det obekanta lifvet.
Ella var så genomträngd af ungdom- lig lycksalighet, att den skära skönhets- knoppen med ens slog ut till ros och drog till sig allas blickar.
Till och med den förfärligt förnäma, fast tyvärr något lytta gamla fröken från läns- residenset betraktade henne beundrande och glömde att afundas.
» Men hvad är hon lik, la petite?
En fé, en rosenalf? » frågade hon sin kavaljer.
» Hon är lik skaldens dröm, tror jag, » svarade denne, som äfven ville yttra sig poetiskt.
För egen del stördes icke kammarherren af det lilla skämt man anställde öfver hans tvetydiga svenska.
Han hade nog af be- kymmer med att hålla ihop resterna af en fordom lysande förmögenhet och att gå ur vägen för utbrotten af sin högättade ma- kas lynne.
Aldrig, aldrig skall det gå ur åskådarnes minne, det som tilldrog sig under detta Därute stod månen blank på mörk grund och i dess kalla sken gnistrade jordens stjärnsådda täcke.
Då de dansande bröto upp, hade det på morgonsidan blifvit ännu några grader kal- lare än förut.
Vägen gick genom djup, frostfransad barrskog och så öfver insjön.
Som ett barns själ låg den lugn och ren, öppen för månglansen — och kylan.
Bjäl- Visst var grefvinnan, som alltid räckte bara två finger till hälsning, en bra nog originell värdinna, frånsedt paryren: hän- gande hår, urringad sammetsklädning se ' n 1830-talet och äkta spetskragar med kon- serverad smuts se ' n — l ' ancien regime, men dock, hvad man hade roligt där!
F. d. kammarherren, som var » bara adel », ansågs äfven som ett original, förmodligen på den grund att han i uppträdandet så mycket skilde sig från herrarne på orten för öfrigt.
Det var j u ingen som andats hofluft mer än han.
Den som gjort detta under ett hälft lif har troligen rätt obetyd- ligt i behåll af sin ursprungliga utrustning.
Om kammarherren trodde man, att han icke längre hade normal ryggrad.
Han bugade och bugade oupphörligen, låg lika dubbel för prostinnan och kronofogens fru, som han någonsin gjort det för salig kungen och drottningen.
IDUN 14- lerklangen tonade som konstlös musik till den mystiskt tjusande text månen skref i nordisk vinternatt öfver slumrande skog, öfver isbunden sjö.
Ingen af prästgårdsungdomen var försedd med pälsverk.
Kölden trängde lömskt ge- nom hvarje ytterplagg.
» Älfvan » satt i knät på Sofia, prostens äldsta dotter, då det icke hade varit möjligt att utfinna en an- nan plats åt henne i de två öppna slädar, hvaröfver prosten förfogade.
Men » Älfvan » tyckte, att hon hade florsklädning och ett par snökristaller på axlarne och att flingorna blefvo till hvita vingar som förde henne högt, ända till stjärnorna.
Ja, där hade hon visst re ' n gjort besök den kvällen; hon hade haft så gudomligt roligt, men allra roligast hade det i alla fall varit att dansa med Hugo, sjunde-klassisten.
Hertha hade dansat tre gånger med pro- vinsialläkaren och tänkte med rodnande kinder på hans ömma blickar.
I hennes fantasi fanns ej plats för v. pastorn, han var j u nästan en bror, tyckte hon.
V. pastorn hade naturligtvis icke dansat.
En manlig arm kring Herthas smärta lif var den kväljande syn, som han nu lönlöst sträfvade att förjaga.
» Ella, du sofver! » ropade plötsligt Sofia förskräckt, då Ella sjönk ned mot hennes axel.
» Nej, nej.
» mumlade » Älfvan », men tycktes i alla fall strax insomna.
Då ändrade man plats, bäddade ned » Älf- van » på slädans botten och lät henne stödja sig mot Sofias knän.
Så ändades då hemfärden i månljus på knarrande stråt.
Ingen hade sett, att dö den på sin svarta häst ridit bredvid Elias släde ett godt stycke väg.
Från den natten började Ella hosta tidigt o m morgnarne.
Då sofvo de unga rums- kamraterna djupt.
I prästgården var man lika främmande för sjukdom och svaghet som för spirituosa och weltschmerz.
Sedan barnen voro små, hade ingen i den famil- jen någonsin legat sjuk.
Prostinnans ner- ver hade måhända gått till ro och döttrar- nas möjligen icke vaknat ännu.
För egen del hade prosten aldrig betalt ut ett läkar- arvode.
Med fru Bures stumma förtviflan föll den första djupa slagskuggan öfver prästgårdens ljusa hemlif Den vek ej därifrån under långa år.
» Älfvan » fördes hem.
Midsommarsolen lyste ännu på de tärda dragen.
När rosornas tid kom, flämtade ännu lifslågan.
Då kom en dag v. pastorn, som passera- de orten, att hälsa på Ella och höra efter hennes befinnande.
Den bestörtning han erfor vid åsynen af hennes förändrade ut- seende, afspeglades i hans ansikte, och ändt- ligen förstod Ella själf, att hon var invigd åt döden.
» Måste jag dö, jag som icke lefvat.
mer än fem månader, » tillade hon hviskan- de.
Det var just så lång tid hon tillbragt i prästgården.
V. pastorn, som nyss satt provinsialläka- rens trolofningsring på Herthas hand, vän- de sig bort, mumlande: » Månader eller år, det är detsamma.
för alla kommer det en vinternatt, då lifvets glädje fryser till döds.
» Men högt sade han: » Minns ni, att ni tyckte er ha snöstjär- nevingar och flyga högt upp mot skyn, då ni for hem från julkalaset?
Nu växa vin- garne, lilla Ella — jag ser dem. » Ella fäste sina onaturligt stora ögon på pastorn.
» Jag ser också något nytt hos er.
det skall så småningom bära äfven er högre upp.