Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af de privilegier, hvilka fordom gynnade jerntillverkaren framför andra fabriksidkare, qvarstode numera knappast något enda, och om det bekymmersamma sätt, hvarpå utsigterna för det Svenska jernets afsättning omgestaltat sig, vore erfarenheten allmänt spridd.
Då således de förhållanden, som grundlagt denna höga beskattning och gjort det för handteringens idkare möjligt att densamma fördraga, icke mera funnes till, kunde den icke utan obillighet och orättvisa emot den stora del af landets innevånare, som Stals-Utskullcls Utlåtande N:o 33.
11 af denna handtering sökte sin bergning och icke heller utan stor skada för Staten sjelf bibehållas, enär denna talrika menighets undergång nödvändigt måste förstörande inverka på det allmänna välståndet.
Något giltigt skäl, hvarför jerntillverkningen numera skulle skatta efter annan grund, eller, i förhållande till den behållna vinsten, högre än andra fabriks-inrättningar, syntes ock desto roindre kunna angifvas, som bruksegaren, genom den å hans jord lagda beskattning, redan vidkändes afgift för de materialier, han för jerntillverkningens bedrifvande hade att derifrån påräkna; och då i öfrigt icke kunde bestridas, att det menliga inflytande, som de nu gällande, i sig sjelfva obilliga beskattnings-grunderna utöfvade på jernhandteringen inom Sverige, måste vara af desto betänkligare art, som denna handtering i de främmande länder, der den i större utsträckning och under mera gynnande omständigheter idkades, vore alldeles befriad från skatt till Staten, hade Fullmäktige trott sig med allt skäl kunna emotse Nådigt bifall till den underdåniga anhållan, de till Kongl. Majit i berörde hänseende framställt.
I anledning häraf hade, på sätt ofvan är omnämndt, Kongl.
Bergs-kollegium den 13 Mars 1854 meddelat underdånigt utlåtande; men då Kollegium dervid, med hänsigt till Svenska jernhandteringens allmänna ställning, åberopat hvad Kongl. Kollegium redan den 15 Juli 1853, uti ett då afgifvet underdånigt betänkande, andragit såsom skäl för dess åsigt om jernhandteringens verkliga behof af skattelindring, har Utskottet, till fullständigare upplysning i ämnet, trott sig böra här meddela det hufvudsakliga innehållet af sistberörda underdåniga yttrande, deruti Kongl. Bergs-kollegium, bland annat, anfört, att tiondejerns-afgiften, genom särskilda taxerings-resolutioner bestämd till vissa Lispund tackjern för hvarje blåsningsdygn, länge varit erkänd såsom ej allenast den tyngsta af de flerfalldiga skatter, som belastade jernhandteringen här i landet, utan ock såsom högst ojemnt fördelad, isynnerhet som vid taxeringen något egentligt afseende icke gjorts på malmfångets olika halt och godhet eller grufvornas större eller mindre aflägsenhet från masugnen, enär i förra tiderr.a den förnämsta grunden för tiondesättningen skulle, enligt då gällande författningar, hemtas från grufvornas belägenhet antingen på krono och skattegrund eller friilsemark,, sålunda, att i förra fallet 10:de-delen, men i sednare endast 30:dc-delen af tillverkningen bordo till kronan utgöras, och 20:de-delen då malmen hemtades dels från frälse och dels från skattegrund, hvilket förhållande fortfarit till dess genom Kongl. Förordningen den 21 Juni 1831 enahanda grund för beskattningen, eller 30:de-delen af tillverkningen, fastställdes såsom vid alla derefter skeende taxeringar gällande; att, ehuru, på sätt Kongl.
Kollegium redan vid ett föregående tillfälle ådagalagt, tiondejernsskatten öfverhufvud vore nära nog lika hög i de egentliga bergslagerna, densamma dock utginge vid särskilda masugnar ganska olika, nemligen från och med två procent af årstillverkningen eller något derunder till 3 eller 4 samt i vissa 12 Slais- Utskottets Utlåtande N.-o 33. fall ända till 5 procent; att enär en så beskaffad näririgsskatt,' som alltid skulle utgöras med viss andel af den åstadkomna produkten, antingen tillverkningen åt näringsidkaren lemnade någon eller ingen behållning, icke allenast måste blifva högst betungande för näringsidkarne, utan äfven kunde blifva menlig för sjelfva näringens eget bestånd och möjliga förkofran, lage redan härutinnan en ganska enkel förklaringsgrund till den af Rikets Ständer vid 1844 års Riksdag vidtagna åtgärd, att då, i anseende till jernhandteringens betryckta ställning, medgifva tiondejerns-skat.tens nedsättning till halfva beloppet, ehuru det vore tvifvelaktigt om under jernhandelns närvarande allmänna ställning och med de låga priser, hvartill det Svenska stångjernet i allmänhet måste afyttras, äfven med en ringa nedsättning i skatten någon verklig hjelp eller nödig uppmuntran kunde beredas tackjcrnsbergslagerne, hvilka mer och mer måste vidkännas följderne af samtidigt stegrade både kol- och spanmålspriser, under det föga eller ingen utsigt funnes till ernående af högre försäljningspris å det frambringade tackjernet; att emellertid det icke dröjt längre än till 1848 års Riksdag, innan Rikets Ständer, oaktadt exportpriset för stångjern ingalunda uppnått dess under 1830:talet vanliga medelhöjd, åter uppsatte tackjerns-skatlen med 50 procent utöfver det år 1844 fastställda beloppet; att, under tilltagande dyrhet ä malmen, kolprisen de 29 sednaste åren ökats med 40 å 50 procent och spanmålspriserna, i förhållande till tackjernets värde, i högst betydlig mån stigit emot hvad de tillförene i medeltal utgjort, så att under de sista åren bergsmannen måst använda af sin lika svåra som drygt beskattade tackjerns-tillverkning vid pass dubbla beloppet emot förr eller föga mindre än 2 hela skeppund tackjern till anskaffande af en tunna råg; samt att, då jemväl stångjernspriserne alltsedan år 1842 i medeltal stått betydligt under hvad de nästföregående decennium varit, de nu anförda båda omständigheter, nemligen kol- och spanmålsprisernest fortsatta stigande under i allmänhet ganska låga eller fallande priser å så väl tackjernet, som det till export ämnade stångjernet, nogsamt vittnade om jernhandteringens missgynnande ställning,
hvilken, i anseende till de oftast gängse låga priser å den engelska stora jernmarknaden och den täflan med främmande länders ökade tillverkningar, som deraf föranleddes, i sjelfva verket vore sådan, att snarare afskaffandet af all ordinarie beskattning å Svenska jernhandteringen till likhet med hvad förhållandet vore i Norrige och England med flera länder, borde ifrågakomma, än någon slags tillökning uti de nuvarande skatterna å denna, med undantag af vallon-smidet och några få stämplar, numera af tillfällig handels-konjunktur och främmande länders tullagstiftning ytterst beroende och derföre så osäkra, i allmänhet föga lönande och i och för sig sjelf icke vinstgifvande näringsgren, men hvilken dock för Sverige vore likaså nödvändig som naturlig och derföre äfven med den knappaste behållning måste fortdrifvas egentligen för realiserandet af grufvornas och skogens sjelfmant erbjudna, fastän eljest å vissa orter icke Slals-Utskottels Utlåtande N:o 33.
13 sällan onyttiga alster; hvadan och då för öfrigt kändt vöre, dels att under den sednare tiden många betydliga bruksegendomar icke utan största svårighet kunnat till relativt låga priser afyttras, dels äfven att redan ett icke obetydligt antal bruksegare likasom täflat att begagna sig af den deni på Kongl. Kollegii underdåniga framställning år 1852 gifna tillåtelsen att, emot befrielse från belöpande utskylder, på bestämd tid nedlägga antingen hela smidet eller ett visst antal stångjerns-verkstäder, Kongl.
Bergs-kollegium för sin del i underdånighet tillstyrkte, att bergsmän och bruksegare i allmänhet, som, med undantag endast för de på Dannemora malmfång grundade vallon-verken, omöjligen i längden kunde bära de dem ålagde dryga skatterne af alla slag, framdeles åtminstone måtte få tillgodonjuta all den nedsättning i tiondejerns- och hammarskatts-utskylderne, som af jernhandteringens bekymmersamma ställning påkallades. •—■
Med åberopande således af detta yttrande, hade Kongl.
Kollegium vidare i underdånighet andragit, att, sedan Kongl. Maj:t till Eikets sednast församlade Ständer aflåtit Nådig
Proposition om tiondejerns-skattens nedsättning, så väl inom som utom bergslag, med en tredjedel af beloppet, Kollegium icke ansett sig tillständigt att, på grund af Fullmäktiges anhållan, tillstyrka någon särskild eller större skattelindring för tackjerns-tillverkare utom bergslag; hvaremot, beträffande den af Fullmäktige, å Bruks-societetens vägnar, sökta befrielse från utgörande af den stångjernsbruken med 1 Skeppund för 100 åsätta årliga hammarskatten, Kollegium förklarat sig hysa den åsigten, att på den ståndpunkt jernhandteringen sig nu befunne, sjelfva principen för beskattningens utgörande med viss andel af produkten, vore i sig sjelf oriktig samt derföre ock på en del ställen måste i tillämpningen visa sig skadlig eller förtryckande, nemligen i de icke sällsynta fall, då tillverkaren sjelf vid låga försäljningspris icke finge sina på produktens frambringande nedlagde kostnader ens till fullo ersatte, under det att vid en lyckligare handels-ställning
Statens så beskaffade inkomst af handteringen ändock blefve nära nog oförändrad, såsom hufvudsakligen beroende af det relativa tillverk— ningsbelöppet, men icke af näringsidkarens rätta vinst för hvarje särskildt år; och hade Kollegium alltså ansett den nu utgående ständiga hammarskatten, hvilken just derigenom vöre för en mängd jernbruk betungande att den drabbade all stångjerns-handtering lika hårdt, utan afseende derpå, om smidet lemnade bruksegaren betydlig, ringa eller alldeles ingen behållning, böra utbytas emot en, i likhet med hvad i afseende å andra fabriksnäringar eger rum, fastställd bevillning, desto hellre som, i händelse denna grund vid jernhandteringens beskattning allmänt och med fullkomlig rättvisa tillämpades, hammarskattens borttagande sannolikt icke skulle, i sjelfva verket, föranleda någon särdeles minskning af de inkomster Statsverket utaf jernhandteringen nu påräknade, utan tvärtom snarare kunde verka förhöjning deruti, oro framdeles mera gynnsaxnma konjunkturer för denna handtering skulle uppstå. 14 Slals-Ulskotlets Utlåtande N:o 33.
Deremot hafva Kongl. Kammar-kollegium och Stats-kontoret, uti gemensamt utlåtande den 22 November 1855, ehuru medgifvande, att jernhandteringen, med afseende å dess under sednare tider iråkade betryck, obestridligen behöfde ali möjlig lindring i beskattningen, likväl i underdånighet yttrat den åsigt, att afskaffandet af de ordinarie skatter, som nu utginge af tackjerns-tillverkningen oell stångjerns-smidet, icke borde ega rum, helst svårighet företedde sig att genom bevillning kunna bestämma fullt ändamålsenliga och rättvisa samt med säkra kontroller förenade grunder för denna handterings taxerande; hvaremot Kollegierna underdånigst hemställt, att, sedan tackjerns-skatten numera, enligt Kongl.
Kungörelsen den 14 November 1854, utginge med hälften af det belopp densamma före år 1845 utgjorde och hvari någon ytterligare nedsättning, efter Kollegiernes mening, för närvarande icke borde medgifvas, Kongl.
Majit måtte till Rikets nästsammanträdande Ständer aflåta nådig Proposition jemväl om hammarskattens nedsättande till hälften af dess nuvarande belopp; dock hade Kammar-kollegii och Stats-kontorets Presidenter varit från Kollegiernas åsigt i så måtto skiljaktige, att de, lika med Bergs-kollegium, tillstyrkt hammarskattens fullkomliga borttagande i utbyte mot en, på sätt i afseende å andra fabriks-näringar eger rum, fastställd bevillning.
Slutligen har Kongl. Bergs-kollegium, uti sitt sednast, den 30 Maj nästlidet år, afgifna utlåtande, dels hänvisat till de vid föregående tillfällen framställda skäl, på grund hvaraf Kongl. Kollegium ansett hammarskatten numera utgöra en för stångjerns-tillverkningen allt för mycket betungande afgift, dels vidare anfört, att priset å stångjern väl numera uppgått till högre belopp än det uti Kollegii förut afgifna underdåniga utlåtanden i beräkning tagna; men att på samma gång äfven kol, tackjern samt arbets- och forlöner i ännu större förhållande stigit; och oberoende af de mer och mindre betydliga omvexlingar, som stångjernspriset alltid visat sig vara underkastadt, syntes det med tillräcklig visshet kunna antagas, att svårigheten för Svenska jerntillverkare att täfla med de utländske måste tilltaga i samma mån som, å ena sidan, allt mer och mer fullkomnade tillverknings-methoder medgåfve de förra att af sämre råämnen åstadkomma en förbättrad produkt, och å den andra, Svenska skogseffekternas, med en tilltagande landets uppodling, oundvikliga prisstegring fördyrade det för de sednare vid deras tillverkning nödiga och vigtiga brännmaterialet.
Dessutom hade till redan anförda skäl för hammarskattens upphörande ytterligare kommit den af Kongl. Maj:t under den 19 December 1855 meddelade tillåtelse att ur Riket utföra tackjern, hvarigenom, i annat fall, den inhemska jernförädlingen skulle komma till den utländska i ett alltför missgynnande förhållande; och hade Kongl. Kollegium tillika i underdånighet tillstyrkt, det Kongl. Majit måtte i Nåder föreslå Rikets
Ständer att jemväl borttaga de i Bevillnings-förordningen befintliga föreskrifter, angående visst maximum och minimum vid taxeringen af stångjcrnsverkens behållna vinst utaf deras tillverkning. Slats-Utslcottets Ullålande N:o 33. 15
Med afseende å hvad så väl Bruks-societetens Fullmäktige, som Kongl. Bergs-kollegium äfvensom Kongl. Kammar-kollegium och Stats-kontoret underdånigst anfört, har Kongl. Maj:t uti högstberörde Nådiga Proposition förklarat sig anse den Svenska jernhandteringens i allmänhet särdeles missgynnande ställning skäligen föranleda dertill, att all ordinarie beskattning å denna för Sverige naturliga och nödvändiga näringsgren blefve upphäfd.
Då emellertid, hvad amginge tackjerns-tillverkningen, den del af denna handtering, som inom bergslagerna bedrifves, vore med särskilda privilegier gynnad och omhägnad, fann Kongl. Maj:t ej skäl att, så länge dessa privilegier och friheter bibehöllos, ifrågaställa någon ytterligare nedsättning i beskattningen af denna näringsgren, än hvad redan blifvit genom Kongl. Kungörelsen den 14 November 1854 i Nåder beviljadt; hvaremot för tackjerns-tillverkningen utom bergslag befrielse från den tryckande ordinarie skatten numera syntes vara både af billigheten oell behofvet påkallad, hvadan Kongl. Maj:t således i Nåder föreslagit det Rikets Ständer måtte för sin del medgifva en dylik befrielse.
Vidkommande åter stångjerns-tillverkningen ansåge Kongl. Majit, lika med Fullmäktige i Jern-kontoret samt Bergs-kollegium, den derå lagda ordinarie skatt böra helt och hållet borttagas, en åtgärd särskildt påkallad, på sätt Bergs-kollegium äfven erinrat, af den rubbning i stångjerns-tillverkningens hittills åtnjutna förmåner, som uppkommit genom den år 1855 meddelade tillåtelse till råämnets, eller tackjernets, utförande ur landet; hemställande alltså Kongl. Majit, att hammarskatten måtte helt och hållet upphäfvas och stångjerns-tillverkningen hädanefter, i likhet med annan varuförädling, endast beskattas genom årlig bevillnings-taxering, dervid något minimi-belopp för uppskattningen af behållna vinsten icke heller vidare syntes böra, mera än för annan industri, fastställas.
Hvad sålunda i denna fråga förekommit har Utskottet tagit i noggrannt öfvervägande, men finnér för sin del de af Fullmäktige i Jern-kontoret äfvensom Kongl.
Bergs-kollegium omförmälde, här ofvan anförde omständigheter och förhållanden icke innefatta något öfvertygande bevis för den yttrade åsigtcn att Svenska jernhandteringens ställning för närvarande skulle vara så missgynnande, att afskaffändet af all ordinarie beskattning å denna näringsgren vore af behofvet påkallad.
I motsats dertill har Utskottet trott de sednare årens erfarenhet ådagalägga att de för ifrågavarande handtering ofördelaktiga omständigheter, som uti Kongl.
Bcrgs-kollegii vid föregående tillfällen afgifna underdåniga utlåtanden blifvit åberopade såsom stöd för Kongl. Kollegii yrkande om berörde beskattnings upphörande, och hvilka äfven vid sednaste Riksmöte föranledde Rikets Ständer att medgifva en betydlig nedsättning af tionde-tackjernsskatten, numera, i afse - Slats-Ulskottcl$ Utlåtande N:o 33. ende å såväl tillverkningens belopp, som de för svenskt jern gällande pris, äro i väsendtlig man förändrade, hvilket synes gifva anledning till den förhoppning, att en gynnsammare framtid för denna handtering torde vara att emotse.
Utskottet har nemligen af Kongl. Bergs-kollegii underdåniga berättelser om förhållandet med bergshandteringen inhemta!, att tackjerns-tillverkningen stigit under år 1854 från 747,208 Skeppund till 749,253 Skeppund och år 1855 till 963,593 Skeppund, och att stångjerns-tillverkningen, som år 1854 nedgick ifrån 718,570 till 643,373 Skeppund, år 1855 åter uppgick till 794,969 Skeppund, äfvensom att skeppningspriset på våg- och stångjern, enligt samma berättelser, under år 1854 utgjort 16 å 17 R:dr och år 1855 19 å 20 R:dr pr Skeppund; och om äfven det måste medgifvas att, såsom Kongl. Bergs-kollegium erinrat, priserna å kol, ved och arbetslöner under berörde 2:ne år icke obetydligt stigit, så är det dock å andra sidan ett allmänt kändt förhållande, att bruksegendomarnes försäljningsvärde under de sednare åren uppgått till vida högre belopp än förr, hvilken omständighet, tillika med de högre prisen å jernverkens produkter, torde tillfyllest ådagalägga att denna handtering måste lemna sina idkare en sådan behållning, att de jemförelsevis lindriga afgifter, som äro densamma ålagda,, icke bora, åtminstone under närvarande förhållanden, finnas särdeles betungande.
Hvad särskildt angår Kongl. Majrts
Nådiga framställning om tackj erns tiotidens upphörande för alla utom bergslag belägna hyttor och masugnar, har Utskottet trott sig böra erinra, dels att denna skatt numera, jemlikt Rikets Ständers beslut vid sednaste Riksdag och Kongl. Maj:ts i öfverensstämmelse dermed utfärdade Nådiga Kungörelse den 14 November 1854, utgår med endast hälften af det belopp, densamma före år 1845 utgjorde, och dels att ytterligare en väsendtlig förmån blifvit tillverkarne af denna vara beredd genom den, enligt Kongl. Kungörelsen den 19 December 1855, medgifna tillåtelsen till utförsel af tackjern, hvilken måste i betydlig mån befordra utvecklingen af denna näringsgren: och får Utskottet, i betraktande af dessa omständigheter, vördsamt afstyrka Rikets Ständers bifall till högstberörde Nådiga framställning.
Beträffande åter stångjerns-tillverkningen och den deraf utgående hammarshatten, så ehuru Utskottets nu yttrade åsigt, att jernhandteringens allmänna ställning för närvarande ingalunda är så ofördelaktig, att afskaffandet af all ordinarie beskattning derå af behofvet påkallas, enligt Utskottets tanke med allt skäl kan anses gällande äfven i afseende å stångjerns-tillverkningen, har Utskottet likväl icke kunnat förbise, att samma omständighet, hvilken här ofvan blifvit anförd såsom en väsendtlig förmån för tackjerns-producenterne, nemligen tillåtelsen till utförsel af tackjern, måste hafva en alldeles motsatt verkan på den näring, för hvars bedrifvande taekjernet är ett oumbärligt råämne.
Enär således det icke kan förnekas, att, på sätt Bergs-kollegium jemväl erinrat, den inhemska - Slals-Utskollets Ullålande N:o 33.
17 ska jernförädlaren skulle genom nyssnämnda förändring komma till den utländska i ett allt för missgynnande förhållande om ej någon ersättning blefve honom beredd, anser Utskottet med billigheten öfverensstämmande, att en nedsättning af hammarskatten utaf denna anledning måtte varda medgifven.
Men Utskottet har vid detta tillfälle äfven trott sig böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet derå, att ehuru de särskilda privilegier och förmåner, hvarmed jerntillverkningen sedan äldre tider varit omhägnad, blifvit tid efter annan till väsendtlig del upphäfde, samt Kongl. Majit i anledning af Rikets Ständers vid 1840—1841 och 1844—1845 årens Riksdagar gjorda underdåniga framställningar, åsyftande jernhandteringens befrämjande genom en mera utsträckt frihet i yrkets bedrifvande, genom Dess Nådiga Förordning den 27 April 1846, meddelat förnyade och med nyssnämnde åsigt närmare öfverensstämmande stadganden angående stångjernssmidet och den gröfre jernförädlingen, så förefinnas likväl ännu i detta hänseende åtskilliga inskränkningar och förbud, hvilka, om ock ländande till fördel för vissa producenter, dock torde på denna näring i dess helhet utöfva ett menligt inflytande; af hvilka stadganden Utskottet ansett isynnerhet det, som uti 2 § af högstberörde Nådiga Förordning finnes meddeladt derom att ny stångjernshärd eller annan verkstad för tackjerns nedsmältande och beredande till smidbart jern eller för stålberedning eller annan jernförädling, icke får, i andra orter än de egentliga tackjernsbergslagerna, utan särskild undersökning och Kongl. Majits
Nådiga pröfning, anläggas på mindre afstånd än 2 mil från förut privilegieradt jernverk eller s. k. ädlare verk, medföra en aliför stor inskränkning i den frihet, som bör tillkomma hvarje industri-idkare, hvadan upphäfvandet af detta stadgande synes företrädesvis önskligt och behöfligt; ■—och då det med allt skäl bör kunna ifrågasättas, att de privilegierade bruksidkarne, på samma gång som en lindring i utskylder dem beredes, äfven å sin sida afstå från någon del af sina särskilda rättigheter och förmåner, har Utskottet, på grund af hvad nu blifvit anfördt, funnit sig böra hemställa, att Rikets Ständer måtte i underdånighet förklara sig icke finna skid att till Kongl. Majits
Nådiga framställning om hammarskattens upphörande lemna bifall i vidsträcktare mån än att Rikets Ständer för sin del medgifva, att hammarskatten må från och med nästkommande år tillsvidare nedsättas till hälften af det belopp, hvarmed densamma hittills utgått, dock med förbehåll att ofvan anförda stadgande uti 2 § af högstberörde 1846 års Nådiga Förordning varder från samma tid till all kraft och verkan upphäfd.
Vidkommande åter den af Kongl. Majit i sammanhang med frågan om hammarskattens upphörande Nådigst gjorda framställning, att vid hädanefter skeende bevillningstaxering för stångjernstillverkningen något minimibelopp för uppskattBih. lill R.
Prol. 18S6 $ 1837. 4 Somt. 4 Afd. 41 Häft. 3 18 Slals-Vtskottels Utlåtande K:o 33. ning af behållna vinsten icke vidare borde mera än för annan industri fastställas, har Utskottet icke ansett lämpligt att vid detta tillfälle härom meddela yttrande; utan torde denna fråga, efter föregången behandling af Sammansatt Stats- och Bevillnings-Utskott, få af dessa Utskott gemensamt underställas Rikets Ständers pröfning.
I sammanhang härmed har Utskottet jemväl förehaft 2:ne särskilda af Hedervärda Bonde-Ståndet remitterade motioner, nemligen: a) af Riksdagsfullmäktigen J.
Bergström från Kopparbergs
Län, som, jemte tillstyrkande af bifall till hvad Kongl. Maj:t, beträffande jern-beskatfningon, föreslagit, hemställt, att, då en del bergslager icke vore i åtnjutande af den förnämsta bergslagsfriheten, frihet från rotering, och andre möjligen kunde finnas villiga att emot åtagande af rotering vinna frihet från del besluta att tackjernstionden jemväl inom bergslagerna skulle upphöra, så vidt dessa voro roterade eller ville underkasta sig rotering; men då Utskottet, på här ofvan anförda skäl, funnit sig icke kunna tillstyrka tackjernstiondens upphörande utom bergslag, kan vid sådant förhållande, denna motion icke föranleda till vidare yttrande å Utskottets sida; samt b) af Riksdagsfullmäktigen Erik Hansson från Gefleborgs Län, sora, för dep händelse att Kongl. Maj:ts
Nådiga framställning om hammarskattens upphörande icke skulle vinna Rikets Ständers bifall, hemställt att nu gällande stadgande oin minimi-afgift å hammarskatt måtte upphäfvas och denna skatt få utgå i mån af tillverkningsbeloppet.; och som Utskottet, i enlighet med ofvan yttrade åsigter, anser en så vidt möjligt utsträckt, frihet i afseende å jerntillverkningens bedrifvande böra medgifvas hvarje dess idkare, samt åläggandet af en högre beskattning för den ringare tillverkningen synes desto mindre öfverensstämma med billigheten, som denna beskattning, äfven då den utgår efter samma,grunder, måste tyngre drabba den mindre betydliga produktionen, har Utskottet, med anledning af förevarande motion, funnit sig böra hemställa det Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att hvad uti Kongl.