Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Parablen om den förlorade sonen var ett i hög grad tacksamt ämne för skoldramaturgerna.
Det har en djup religiös betydelse och framställer en af Christendomens herrligaste läror, men på samma gång medgifver det möjligheten af en fullt verldslig behandling och lemnar ett fritt spelrum för uppfinningen i utmålande af hjeltens äfventyr i utlandet.
Brask har också deraf begagnat sig.
Väl uppgifver Hammarsköld, att Brasks komedi är en imitation af Gnaphei ofvan omtalta ”Acolastus”472, och jemförer man båda, så finnas oförnekliga likheter i första akten och i slutet af den sista.
Men uti de mellanliggande akterna har Brask rört sig fullkomligt fritt; och som prof på den sedligare tonen hos Brask, kunna vi anföra, att då hos Gnapheus Acolasti äfventyr i utlandet hufvudsakligen vända sig kring hans umgänge med skökor, så upptager denna episod endast ett par scener hos den svenske författaren.
Den kunde icke undvaras, ty ungdomen skulle varnas äfven för denna frestelsen; men den upptager ej större rum än som oundgängligen behöfdes.
Öfverhufvudtaget förråder
Brask en vida rikare uppfinning, derest han icke — hvilket vi ej känna — lånat scener från andra bearbetningar af samma ämne.
Men troligast är väl, att han här begagnat sig af den erfarenhet han vunnit under sin långa resa, der han säkert mer än en gång sammanträffat med resande landsmän, hvilka varit utsatta för grofva prejerier eller fallit offer för frestelsen.
Äfventyret med värden (III. 1), som ville tvinga gästerna att äfven betala för mat, derföre att de reqvirerat vin, är tydligen ett, som han sjelf upplefvat; ty det ådagalägger icke något karakterslyte hos Acolastus, och det är dessutom det enda tillfälle, då denne icke låter ”fixera” sig.
Brask har tydligen eftersträfvat en viss fullständighet i framställandet af de faror, för hvilka den ”oförfarne vandringsmannen” i utlandet är blottställd.
Teckningen af dessa faror är utan fråga gjord med grofva drag, men saknar icke derföre bestämdhet.
På flera ställen framskymtar en hvass satir, så i teckningen af de Amsterdamska lärarnes figurer.
Dessa äro säkert målade efter naturen, om än dragen äro karrikerade.
Brask hade vistats på stället och hade liksom Acolastus börjat sin resa med att sjöledes färdas till Amsterdam473.
Äfven en och annan bifigur är rätt åskådligt tecknad; icke minst lyckad är Acolastus sjelf, hvilken icke framställes som en i grund förderfvad, utan som en svag, lättsinnig, godtrogen och njutningslysten yngling.
En indirekt satir öfver dåtidens Jeans de France har man i Acolasti beskrifning på det uppseende han skulle väcka vid sin hemkomst genom sina idrotter, men förvånande synes det, att bland de talanger, som ansågos utmärka en fint uppfostrad verldsman, äfven räknas insigt i juridik.
Men kanske har Brask, som sjelf i Holland aflade prof för juris doktorsgraden, blott infört Dr.
Sporck för att göra sig rolig öfver någon bekant löjlig holländsk advokat.
— På grund af dessa och åtskilliga andra drag tro vi oss kunna med skäl kalla ”Filius Prodigus” ett originelt drama, om vi än medgifva, att åtskilligt deruti kan från andra håll vara lånadt.
Den dramatiska formbehandlingen är i detta stycke bättre än vanligt.
Knitteln är bibehållen och blott i en scen (I. 2) utbytt mot trochaiskt versslag.
Brasks tredje komedi behandlar apostlahistorien.
Vi hafva ofvan nämnt, att kring midten af 15:de århundradet började man utvidga mysteriernas ämne-krets och att då äfven apostlahistorien deri indrogs; det var dock egentligen först i följande århundrade som detta mysterium blef så omtyckt, att det trädde i passionsspelens ställe.
I Frankrike skrefvo bröderna Gréban i medlet af 15:de århundradet mysteriet Actes des Apótres, behandlande alla apostlarnas historia; detta mysterium uppfördes i Bourges 1536, i Paris 1541 samt i Tours 1547.
Äfven i Tyskland bearbetades ämnet, och 1592 skref Joh.
Brunner sin ”Tragico-Comoedia Apostolica d. ä. die Historien der heiligen Apostelgeschichten, inmassen sie von St.
Luca, dem heil.
Evangelisten, beschrieben und dem N. T. einverleibt, in Form einer Comödien gebracht”474.
Brasks stycke har titeln:
Acta et Martyria Apostolorum.
Thet är Een Tragico-Comoedia om Apostlarnars Gärningar och jämmerlige Marterningar.
Stält Aff Sam. P. Brasck.
Hållin in publico Theatro i Linköping, uppå Pedherszmesse Dag 1648.
Linköping 1648.
Stycket har 5 akter, prolog och epilog, men saknar dylika aktprologer, som funnos i ”Filius Prodigus.”
Huruvida Brask i detta stycke följt något visst utländskt mönster, veta vi väl icke, ehuru vi icke anse osannolikt, att han kunnat från ett sådant hämta ett eller annat motiv.
Men näppeligen torde detta drama vara en öfversättning.
Stilen och tonen äro desamma som i hans öfriga dramer, och innehållet har han hämtat från biblen och legenden.
Att här den dramatiska enheten är lösare, än i hans ”Filius Prodigus,” följer af sjelfva ämnets natur.
De tre första akterna sluta sig till Nya Testamentets berättelse om apostlagerningarna, men ingalunda med den trohet, som utmärker våra äldre bibeldramer, i hvilka versen ofta blott utgjorde en parafrasering af bibelordet.
Brask lånar från biblen sjelfva händelsen, men framställer den på sitt eget sätt.
Den rigtning, som redan skönjdes i 16:de seklets bibeldramer, att försätta den heliga handlingen in i de förhållande, som tillhörde skaldens egen tid, och gifva den den tidens kostym, denna rigtning är hos Brask fullt utbildad.
Öfverstepresterna Hannas och Caiphas skildra den döde Kristus som en förförare, en ”elak och bullersam karl,” de förtälja hvarandra de sagor, de hört om hans död, om hans uppståndelse och om pingstundret, samt besluta att med stegel och hjul, mord och brand utrota de kristna.
Apostlarna uppmuntra hvarandra att lefva och dö i sin tro.
Petrus och Johannes bota den halte i templet (Ap. Gern.
1—8).
Saulus uppmanar sina satelliter att biträda vid de kristnas utrotande; Petrus kommer och håller en predikan om Messias, men afbrytes af Saulus med en vederläggning, som slutar med att Petrus piskas ut ur templet.
Saulus och hans folk gräla med en kristen man och en kristen qvinna samt misshandla och slå dem.
Öfverstepresterna och hela rådet öfverlägga om de mått och steg, som böra tagas mot de kristna; Gamaliel råder till hofsamhet (Ap. G.
V. 35—39).
Öfverläggningen afbrytes af Saulus, som kommer med Stephanus, framställande honom som en man, ”som ey weet huth,” och hänvisande till vittnena Mickel och Pelle, ”hvilka äro trovärdiga sällar.” De vittna enl.
Ap. G.
VI. 13, 14.
Stephan håller ett tal, men betydligt kortare än i Ap. G.
Saulus ropar ”slå ihjäl, slå ihjäl!” och derpå stenas martyren, under det att bödlarna hafva sådana uttryck som detta:
”Denne stenen skall intet swijka,
Jagh slår til at Hjärnen skal spricka” m. m.
Larvatores glädja sig, men englarna sjunga en sång i två versar, som börjar: ”O, onde werld! o, onde werld!”
Andra akten framställer i 6 scener Sauli uppdrag af rådet, hans resa till Damascus, synen på vägen och hans omvändelse genom Ananias.
Behandlingen är lika med i första akten.
I en scen utgjuta Sauli följeslagare de vildaste hotelser mot de kristna; i en annan framställes utförligt deras försök att få den blinde Saulus inqvarterad hos några kristna i Damaskus.
Akten afslutas med att englarna sjunga psalmversen: ”Allenaste Gud i Himmelrik.” Ps. 24 v. 1.
Tredje akten behandlar i 12 scener Pauli öden på hans resor i Asien och Grekland.
I monologer berättar Paulus sjelf om de länder och orter han besökt, och på scenen framställas endast de märkligare tilldragelserna.
Så i 2 Scen., der Paulus inför Sergius slår Elymas med blindhet.
Elymas, som kallar apostlarna ”hutlare och prackare och näsvisa rackare, icke värda en rutten böna,” uppräknar för Sergius allt hvad han genom sin trolldom förmår uträtta, hvilket är ungefär det samma som svenska allmogen tillskrifver s. k. ”kloka gubbar”:
”För alle Siukdommer weth jagh booth,
För Fibel, Swartsjuka och Tarmesooth,
Åthgärning weth jagh för Kalfwedöde,
The må wara swarta, the må wara röde.
Jag kan ock så godh Lycka spå,
När jagh eens Handh beskodha fåhr;
The Qwinfolck, som willia giffta sigh,
The komme och sökie rådh hoos migh;
På timmen skall jagh them manfolck fly,
The ha intet behoff löpa långt i By.
Signa kan jagh och så mächta wäl
Öfwer barn, boskap, hästar och fää.
Swärdsbreff kan jagh ock artigt skrifwa
At folck så hårda som steenar blifwa.”
Sjunde scenen är en rigtig godbit för en skolkomedi.
Här disputerar Paulus med en atheniensisk filosof och det hvimlar af skolastikens tekniska termer.
Paulus framställer sina satser om Kristi båda naturer, hans födelse m. m. såsom postulater, de der ej kräfva bevis.
Filosofen vederlägger från sin ståndpunkt hvarje sats, och Paulus svarar med att uppställa en ny.
Ur synpunkten af en disputation står Paulus sig temligen slätt; men meningen med scenen är blott att visa, huruledes filosofien fåfängt söker begripa kristendomens mysterier.
I 9:de scenen införas två narrar (Ardeliones), tillhörande prefecten Gallios hof.
I förbigående omtala de den stora nåd Paulus åtnjuter af deras herre; men förnämligast vänder sig dock samtalet om mat och dryck.
Versen består här af jamber och har i reglen åtta och sju stafvelser.
Jeppe.
Hey, Viva, Viva, Broder min, Intet kan oss nu mangla, Wij äre Folck och icke Swijn Hey lustigh med hwar andra!
Wij wanka i ett härligit Hoff Ther wij har fullt för Nebben; Therföre böre wij wår Herre loff, Viva, so lang wir leben.” — — — — — — — — — — Jeppe.
I gåår tå war mulit Solskinswär, Itt hett Grötefatt migh brende, Doch fattar jagh nu better modh, Jagh känner migh stoor lijsa.
I Dagh fick jagh itt kålfaat godt, Thet kan min Buk bewijsa.
Robbe.
Altijdh så talar du om Maat, Jagh älskar mera dricka.
Rätt som i gåår så ock i Dagh, Jagh dricker så Buken må spricka.
Een kanna i drycken tagher jagh uth, Thet är migh ganska lätt att göra; Än tå een til med ruth och struth, Tå kan jagh Hebraiska uthföra. — — — — — — — — — — Jeppe.
Doch lefwom alt som wij förmå, Wij hafwe een rijk Herre.
Ålefötter och annat gott wij fult fåå Blå Wälling, som icke är wer re.” m. m.
Akten slutar med englarnas sång: ”Vi lofve, vi prise, vi tillbedje dig.” Ps. 24 v. 2.
Fjerde akten är den utförligaste och skildrar alla apostlarnas martyrdöd.
Här bildar hvarje scen ett helt för sig, emedan nästan enhvar är egnad åt ett särskilt martyrskap.
— Sc. 1. Apostlen Andreas kommer till Schytien, får se en Schyter och håller sig undan, under det denne berättar om Schyterna och deras lefnadssätt.
De äro jordens älsta folk, föra nomadlif, älska rättrådighet, afsky tjufveri och förakta guld m. m.
Andreas vill omvända honom, men efter en stunds samtal hotar Schytern att sätta en pil i ryggen på apostlen och kör honom ur landet.
— Sc. 2. Andreas kommer till en annan landsort, men träffar der bödlarna Harpax och Labrax, hvilka öfverhopa honom med skymford och korsfästa honom.
Paulus och Petrus uppmuntra samt taga afsked af hvarandra och föras derpå ut för att halshuggas.
Som prof meddela vi Petri ord:
”Hwad hielper thet timmeligh Lijff, Som warar een så lijthen Tijdh; Men thet ewige längst blifwer, Thet oss Gudh wisserligen gifwer.
Wij gå nu til Döden frimodige, Wij lijde för Christi bekännelse.
I Himmelrijket så få wij roo, Låtom Werlden fara medh sin otro.”
En Mesopotamisk solprest uppträder och förrättar ett slags gudstjenst med löjliga ceremonier, häftigt rytande samt sjungande och bedjande på en obegriplig rotvälska eller som det heter:
”Hic recitat quædam non intellecta verba.” Apostlarna Thomas och Judas ifra emot denna Gudsdyrkan, kallande presten en ”gammal skalck”; de predika om den treenige Guden, men komma i häftig ordväxling med presten.
Elymas kommer denne till hjelp, och apostlarna dödas med spjut och svärd, hvarefter presten välsignar Elymas i det obegripliga språket.
Mathias är i Ethiopien och råkar ut för tvenne ethiopier, ifriga anhängare af den gamla läran; de hata apostlen, som med framgång predikat evangelium, kalla honom en hutlare, prackare, Buss, säckeryckare, stormund för steken m. m. och bjuda honom draga ur landet, eljest skall han få ”sin kaka bakad.”
Apostlen, litande på sin goda sak och sitt samvete, vill ej gå.
Då ropar den ene
”Tagh thenne Örefijl, honom upäth!
Aff hugg skall tu väl blifwa mätt, Slå til Stalbroder och war icke seen,
Jagh geer tigh een Örfil, som ej är slem.
Slå til med Yxan och dräp honom ihiäl, Thet kunna wij förswara medh godh skäl.
Jagh gifwer tigh än een klinck på Nacken, At tu skall säga tu slap icke om snappen.
Bär nu omkull tu långe dröön, Nu har tu fååt tin Tjufwa löön.”
Bartholomæus och Philippus äro i Indien.
Två indier tala om landets rikedom, dess många djurarter, dess handel m. m., men frukta förfång af den nya läran.
De få se apostlarna och öfverfalla dem.
Den ene slår Bartholomæus till döds med en stång, den andre ränner en knif i Philippus, så att ”Tarmarna sqwaala på marken all.”
Mattheus har råkat in bland anthropophagerna.
I denna scen når råheten sin höjd.
En menniskoätare uppträder med följande tal
Kan skee, godt Folk, j undre här,
At min Buk något tjocker är.
Jagh är een Man, som Folk upäter,
Theras Kööt, Seener, Been och Märg jagh fräter.
Een Man til Lijffz tager jagh hwart måål,
Och een halff ther til, om jagh kan fåå.
Twå har jagh uppswulgit i Dagh
Thet gjorde jagh i lätteste lagh.
Een slinker wäll efter, kunne jagh then få;
Så blifwer min Buk något stindare än tå.
Mat kan jagh ingalunda lijda.
När jag ej får Folk, min Mage han swider.
Men Quinfolkz Kött är mächta godt;
Jagh smakar thet hälst, när thet är rådt.
Jagh må bekänna så sööt är thet,
At man må slicka Fingren ther wedh.”
Han får nu se Mathæus, som han dock tycker för gammal att äta.
Mathæus söker omvända honom, men denne återkommer ständigt till sin buk och sin hunger, så att Mathæus utbrister:
Bewara oss Gudh, hvadh säger tu?
Een Epicureer ästu nu.
Antropophagen hotar slutligen att äta upp Mathæus, om han längre talar om sin Gud, och han har redan bitit i honom, då en erkeengel kommer, frälsar apostlen och drifver bort menniskoätaren med sitt svärd.
Jacob d. ä. Jacob d. y. och Simon dragas inför öfverstepresten Hannas; som anklagare uppträda en bildsnidare, två skomakare och två bönder.
Bildsnidaren klagar, att han blir bragt till tiggarstafven, om han efter deras bud ej skulle skära afgudabilder.
Den ene skomakaren beklagar sig öfver att apostlarna förmena honom arbeta om söndagen; den andre säger, att då de till honom sagt detsamma, hade han laskat dem, bedt dem veta hut och lagat att de kommo fyrfota ut ur verkstaden, men då hade de gått upp i templet och läst öfver honom en fanders text.
Den ene bonden har likaledes att beklaga sig öfver att ej få plöja på söndagen, oaktadt lördagen är den rätta sabbathen.
”Skulle wij ha twå Sabbather i weckan,
Så hadhe wij hwarken Brödh eller dricka”
den andre berättar i ett temligen slipprigt tal, att apostlarna förbjudit honom att lefva med den qvinna han tagit till sig, sedan han förskjutit sin hustru.
Hannas dömmer dem till döden, och anklagarna slå dem, innan de utföras till afrättsplatsen475.
Apostlen Johannes förtäljer i en monolog, att han ensam är qvar, sedan alla hans medapostlar lidit martyrdöden; han har länge bott på Pathmos och der fått i ostörd ro predika.
Härmed tycker man stycket kunna vara afslutadt; men en så god och ifrig lutheran som Brask kunde ej släppa ur händerna ett tillfälle att förhärliga Lutherdomen och gifva de andra kristna kyrkorna ett sidohugg.
Derföre tillägges ännu en martyrscen, och den nye martyren blir Luther.
Tranio och Lyco, f. d. Sauli handtlangare, utfästa sig att med svärd och eld utrota kristendomen.
De träffa först en fransiscanermunk, som talar om sin ordens reglor, sina späkningar, fastor, böner m. m.
På bödlarnas uppmaning att afsvärja sin tro, nekar han länge.
”Eij kan jagh Christum min Messiam
Förneka eller Jungfru Mariam.”
Men sedan han tvenne gånger blifvit lagd öfverända och fått dugtigt stryk, ger han med sig.
Nu träffa de en Calvinist, som talar om prædestinationsläran.
Han låter ej skrämma sig, utan ger örfil för örfil, men sedan han en stund gjort motstånd, viker äfven han för öfvermagten och afsvärjer Kristus.
Derpå kommer en Anabaptist, talande om sin sekts läror.
Han hotas med knifstyng och låter deraf skrämma sig till eftergift.
Slutligen kommer Luther; han talar:
Jagh weet at jagh ey aff min gär ning
Blifuer iu för min Gudh rätfärdigh, Uthan Christi förtiänst och nådh, Som skaffar i oss rådh och dådh.
Mine giärningar för Gudi äre Som itt slemt och styggeligit kläde, At om jagh them will lijta på Eländigt blir mitt tilstånd tå.
Therföre Christus, min Herre kär, Han migh allena rättfärdig gör.
På honom jagh troor, i honom jagh döör; Han migh aff thenne werldene för.”
På bödlarnas hotelser svarar han med att bekänna Kristi namn; och då de vilja tvinga honom att ”uppäta” sina ord, svarar han:
”Jagh weet at Gudh migh styrkia skall
Och frälsa migh ifrån all qwaal.”
Då han framhärdar i sin ståndaktighet, dödas han och utandar sin sista suck i orden:
”Min Ande Gudh anamma tu,
Min själ jagh tigh antwardar nu!”
Femte akten är lika kort som de andra äro långa och upptager endast halfannan sida.
Den bildar blott ett slags slut-tablå.
Alla apostlarna jemte Stephanus och Barnabas, klädda i hvita kläder och med sina insignier, gå öfver scenen, sjungande: ”Lofwer Gudhi, j Christne.” Christus med englarne möta dem, och sedan apostlarna bugat sig, hvar i sin ordning, sjunga englarna: ”Jauchzet dem Herren.”
Slutligen talar Kristus till apostlarna och lofvar dem att till lön för deras arbete och vedermödor få ingå i hans fröjdesal, hvarefter apostlar och englar tillsammans uppstämma en sång på melodien af ”Alleneste Gud.”
Epilogen lärer, att de, som vilja vara kristna, få ej alltid dansa på rosor, samt att Gud risar dem han hafver kär, för att på sistone vända deras sorg i glädje.
För sig betraktad är den föga uppbygglig, denna osmakliga blandning af religionssatser, kristliga lärdomar, böner, psalmer, skällsord, slagsmål, grofheter och blodsscener, men betraktad ur historisk synpunkt vinner den mera intresse.
Var skolkomedien mönstret för den förra komedien, så står denna närmare det rena mysteriet, såsom det utbildades straxt före reformationen, och den med detta beslägtade franska och tyska tragikomedien.
Ej blott ämnet, äfven den allmänna tonen i behandlingen, visar tillbaka på detta mönster.
Vi hafva förut påpekat, att medeltidsdramats iögonenfallande sträfvan efter naturalistiska effekter var en följd af oförmågan att idealisera.
Det var från 15:de århundradet denna sträfvan syntes i tilltagande, och med full afsigt lades nu råa uttryck äfven i ädla personers mun, jemte det att grymma, vedervärdiga, ja, rent äckliga handlingar försiggingo på scenen.
Det var ock vid denna tid, som Apostlagerningarna började dramatiskt behandlas, ty dessa liksom martyrernas historia lemnade för denna rigtning ett särdeles lämpligt stoff. ”Mysteriernas författare trodde sig ej kunna bättre visa det sublima hos martyrerna, än genom den handgripligaste och mest öfverdrifna framställning af deras qval”476.
Det var väl icke blott en tillfällighet, att just nu detta ämne för första gången i Sverige blef behandladt.
De långa krigsåren hade gjort sinnena hårdare: den, som ej sjelf varit ögonvittne till krigets grymheter, hörde dem dock dagligen omtalas.
De finare känslorna förslöades, det tarfvades starkare retelser för att göra intryck på mängden.
Läger-råheten inverkade äfven på uttrycks- och tänkesätt i andra klasser än soldaternas; och från oqvädingsord gick man lätt öfver till handgripligheter.
Braskens stycken afspegla detta.
Till och med hans apostlar kunna ej underlåta att begagna skällsord, och kristendomens fiender tala endast i sådana.
I hvarje akt förekomma regelbundet några scener, i hvilka stryk utdelas; och hela fjerde akten är ett oafbrutet piskande.
Visserligen framställas ej några sådana gräsligheter (halshuggning, lemlästande, hudflängning m. m.), hvilka voro vanliga i medeltidens franska martyrdramer, men det finnes dock tillräckligt af brutala scener.
Apostlarna föras väl ofta utom scenen för att dödas, likvisst först sedan de inne på scenen fått åtskilliga hugg och slag; men detta kom sig icke af någon känslans finhet, utan deraf, att man i skolsalarna saknade de gamle mysteriernas maskineri; genom dessa maskinerier blefvo nemligen de handlande personerna raskt förbytta med dem liknande dockor, på hvilka sedan alla sådana exekutioner verkställdes, hvilka ingen menniska utan med fara för lifvet kunde utstå.
Om nu vid sidan af denna brutalitet ett sedligt och religiöst intresse yttrar sig, så må man besinna, att för Brask det ena som det andra var lika mycket natur.
Intetdera var hos honom konstladt eller sökt; han var med hela sin själ både grofhuggare och trosifrare.
Den religiösa toleransens begrepp fanns icke till för honom; calvinisten var honom lika litet behaglig som anabaptisten eller katoliken, och förmodligen har han icke saknat lust att handtera dem alla på samma handgripliga sätt, som Tranio och Lyco göra i hans drama.
Vi erinra oss, att äfven i ”Filius Prodigus” kommer religionsspörsmålet på tal (IV. 1, 2), och att der läran om påfvens ståthållarskap på jorden blir föremål för hån (II. 7); en kyrklig tendens uttalar sig äfven i Brasks sista drama.
Några skildringar ur folklifvet har man i böndernas och handtverkarnas uppträdande i 4:de aktens 8 scen, och den lysande beskrifningen på Schyternas urgamla dygder (IV. 1.) är ett af dessa offer på patriotismens altare, hvilka från den Messeniska skolan äro oss så bekanta.
— Sångerna, och än mera upptåget eller, som det då kallades, ”presentationen” i sista akten visar, att Brask lärt af utlandets dramatik att icke underskatta hvad som kunde slå an på massan; hvilket ytterligare bestyrkes af hans ”Mars Germanicus Victus,” till hvilken vi nu öfvergå.
Trettioårakrigets slut firades på flera ställen i Sverige med mycken högtidlighet.
Vi hafva omnämnt hofvets fester vid detta tillfälle, och vi hafva hört Stjernhjelm slå sin lyra till stegrande af festfröjden.
Brask stämde äfven sin och lät sina gymnasister i Linköping uppföra en komedi till fredens firande d. 29 Juli 1649.
Det har äfven här icke aflupit utan en efter omständigheterna stor högtidlighet.
Man ville visa, som det heter i prologen, att
”Alla sigh nu glädje aff Hiertans grundh
At the hafwa få lefwat then stundh,
Tå krijget hafwer fått een ända,
At hwar kan sigh til roligheet vända.”
Mars Germanicus Victus.
Thet är Comaedia
Om thet wälendade Tydske Kriget.
Stält aff Samuele P. Brasck.
Lincop. Eloq. et Poës.
Lectore et P. in Egby et Rinna.
Och hållen i Linköping d. 29 Julij 1649.
Linköping 1650.
Ej mindre än 103 ynglingar utgjorde skådespelarepersonalen.
För ett festskådespel sådant som detta har författaren tydligen ansett endast den förnäma allegoriska formen användbar.
Den hade genom hofbaletterna fått en officiel karakter; den var ock i sjelfva verket den beqvämaste.
Allegoriens förnämsta lyte, det att blott röra sig med väsenlösa schemer, kunde icke så mycket störa en publik, hvilken icke var van att på scenen se personer tecknade med en djupgående karakteristik.
Och dessutom erbjöd allegorien den fördelen, att på den hvarken verklighetens eller logikens lagar behöfde strängt tillämpas.
Också äro båda öfverträdda med en naivitet, som visar huru litet både författaren och åskådarna haft öga för de osannolikheter och motsägelser, hvaraf stycket hvimlar.
Mindre anmärkningsvärdt är, att vid sidan om Mars, Bellona, Pax, Allemannia och verldsdelarna uppträda påfven, jesuiter, skomakare och bönder, ty äfven dessa sednare äro abstrakt hållna.
Men underligare är, att allegorien ställes sida vid sida om sin egen betydelse; i samma scen, der Allemannia uppträder och plundras, talar Mars om att nu begifva sig ”in i Tyskland på en annor ort.”
På ett besynnerligt sätt sammanblandas hedniska och kristna föreställningar.
”Guds ark og
Dagon ikke kand
I ett Capell forenes:”
sjöng den danske skalden T.
Reenberg, men heter detta kapell en allegorisk dikt, då går det opåtaldt för sig.
Så berättar
Pluto på ett ställe, att han och hans bröder, Jupiter och Neptunus, efter lottning sinsemellan delat verlden, så att han fått underjorden, Jupiter himmel och jord samt Neptun hafvet; och straxt derefter talar Mundus om Kristi tillkommelse till domen.
Det är Jupiter som utsänder Herkules (Gustaf Adolf) att hjelpa de evangeliske.