Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu, på det han icke uträcka skall sina hand, och taga desslikes af lifsens trä, och äta, och lefva evinnerliga;
Då lät Herren Gud honom utu lustgårdenom Eden, på det han skulle bruka jordena, der han af tagen var.
Och dref Adam ut; och satte för lustgården Eden Cherubim, med ett bart huggande svärd, till att förvara vägen till lifsens trä.
Och Adam kände sina hustru Heva, och hon aflade och födde Cain, och sade: Jag hafver fått Herrans man.
Och hon födde framdeles Habel hans broder.
Och vardt Habel en fåraherde, men Cain vardt en åkerman.
Och det begaf sig efter några dagar, att Cain offrade Herranom gåfvor af jordenes frukt.
Och Habel offrade desslikes af förstlingene af sin får, och af deras talg: Och Herren såg täckeliga till Habel och hans offer.
Men till Cain och hans offer såg han icke täckeliga.
Då vardt Cain svårliga vred, och hans hy förvandlades.
Sade Herren till Cain: Hvi äst du vred?
Eller hvi förvandlas din hy?
Om du äst from, så äst du tacknämlig; men äst du icke from, så blifver icke synden säker eller fördold; men städ henne icke hennes vilja, utan råd öfver henne.
Då talade Cain med sin broder Habel.
Och det begaf sig, då de voro på markene, gaf Cain sig upp emot sin broder Habel, och slog honom ihjäl.
Då sade Herren till Cain: Hvar är din broder Habel?
Han svarade: Jag vet det icke; skall jag taga vara på min broder?
Och han sade till honom: Hvad hafver du gjort?
Dins broders blods röst ropar till mig utaf jordene.
Och nu, förbannad vare du på jordene, som sin mun öppnat hafver, och tagit dins broders blod utu dina händer.
Då du brukar jordena, skall hon icke straxt gifva dig efter sin förmågo; ostadig och flyktig skall du blifva på jordene.
Och Cain sade till Herran: Min missgerning är större, än att hon må mig förlåten varda.
Si, du drifver mig i dag utaf landet, och jag måste gömma mig undan ditt ansigte, och måste ostadig och flyktig blifva på jordene.
Så varder mig gående, att hvilken som helst mig finner, han slår mig ihjäl.
Men Herren sade till honom: Nej, utan den som slår Cain ihjäl, det skall sjufalt hämnadt varda.
Och Herren satte ett tecken på Cain, att hvilken som helst honom funne, skulle icke slå honom ihjäl.
Och så gick Cain ifrå Herrans ansigte, och bodde i det landet Nod öster ut, på hinsidan Eden.
Och Cain kände sina hustru, och hon aflade och födde Hanoch, och han byggde en stad, hvilken han nämnde efter sin sons namn Hanoch.
Men Hanoch födde Yrad: Yrad födde Mahujael: Mahujael födde Methusael: Methusael födde Lamech.
Men Lamech tog sig två hustrur: Den ena het Ada, den andra Zilla.
Och Ada födde Jabal; af honom kommo de som bodde under tjäll, och hade boskap.
Och hans broder het Jubal, af honom kommo de, som brukade harpor och pipor.
Födde ock desslikes Zilla, nemliga Tubalkain, som var en mästare i allahanda koppars och jerns verk; och Tubalkains syster var Naema.
Och Lamech sade till sina hustrur Ada och Zilla: I Lamechs hustrur, hörer mina röst, och märker hvad jag säger: Jag hafver dräpit en man mig till sår, och en yngling mig till blånad.
Cain skall varda hämnad sjufalt, men Lamech sju och sjutiofalt.
Adam kände åter sina hustru, och hon födde en son, och kallade honom Seth, sägandes: Gud hafver satt mig en annor säd för Habel, som Cain ihjäl slog.
Vardt också Seth född en son, den han kallade Enos.
Och på den samma tiden begynte man predika om Herrans namn.
Detta är boken af menniskones slägt, på den tiden, då Gud skapte menniskona, och gjorde henne efter Guds liknelse.
Till man och qvinno skapade han dem, och välsignade dem, och kallade deras namn menniska, på den tiden de vordo skapade.
Och Adam var hundrade och tretio år gammal, och han födde en son, som hans beläte lik var, och kallade honom Seth.
Och vordo hans dagar, sedan han hade födt Seth, åttahundrade år, och han födde söner och döttrar.
Och vardt tiden på allan hans ålder niohundrade och tretio år, och blef död.
Seth var hundrade och fem år gammal, och födde Enos;
Och lefde derefter åttahundrade och sju år, och födde söner och döttrar; Och vardt tiden på allan hans ålder niohundrade och tolf år, och blef död.
Enos var niotio år gammal, och födde Kenan;
Och lefde derefter åttahundrade och femton år, och födde söner och döttrar; Så att hans hela ålder vardt niohundrade och fem år, och blef död.
Kenan var sjutio år gammal, och födde Mahalaleel.
Och lefde derefter åttahundrade och fyratio år, och födde söner och döttrar.
Så att hans hela ålder vardt niohundrade och tio år, och blef död.
Mahalaleel var sextio och fem år gammal, och födde Jared.
Och lefde sedan åttahundrade och tretio år, och födde söner och döttrar.
Så att hans hela ålder vardt åttahundrade fem och niotio år, och blef död.
Jared var hundrade tu och sextio år gammal, och födde Henoch;
Och lefde derefter åttahundrade år, och födde söner och döttrar.
Så att hans hela ålder vardt niohundrade sextio och tu år, och blef död.
Henoch var sextio fem år gammal, och födde Methusalah.
Och förde ett gudeligit lefverne i trehundrade år derefter, och födde söner och döttrar.
Så att hans hela ålder vardt trehundrade sextio och fem år.
Och efter han förde ett gudeligit lefverne, tog Gud honom bort, och han vardt sedan intet sedder.
Methusalah var hundrade åttatio och sju år gammal, och födde Lamech;
Och lefde derefter i sjuhundrade åttatio och tu år, och födde söner och döttrar; Så att hans hela ålder vardt niohundrade sextio och nio år, och blef död.
Lamech var hundrade åttatio och tu år gammal, och födde en son;
Och kallade honom Noah, och sade: Denne här varder oss tröstandes i våra mödo och arbete på jordene, den Herren förbannat hafver.
Derefter lefde han femhundrade niotio och fem år, och födde söner och döttrar;
Så att hans hela ålder vardt sjuhundrade sjutio och sju år, och blef död.
Noah var femhundrade år gammal, och födde Sem, Ham och Japhet.
Då menniskorna begynte förökas på jordene, och födde sig döttrar:
Då sågo Guds söner menniskornas döttrar, att de voro dägeliga, och togo till hustrur hvilka de helst ville.
Då sade Herren: Menniskorna vilja icke mer låta min Anda straffa sig, ty de äro kött.
Jag vill ännu gifva dem hundrade och tjugu års dag.
På den tiden voro ock tyranner på jordene, förty, sedan Guds söner ingingo till menniskors döttrar, och de födde barn, vordo deraf väldige och fast beryktade män i verldene.
Men då Herren såg, att menniskones ondska var stor på jordene, och all hennes hjertas uppsåt och tanke var alltid benägen till det ondt var:
Då ångrade Herranom, att han hade gjort menniskona på jordene, och det bekymrade honom i hans hjerta.
Och Herren sade: Menniskona, som jag skapade, skall jag förgöra utaf jordene, ifrå mennisko allt intill fänaden, och intill matkar, och intill foglarna under himmelen; förty det ångrar mig, att jag dem gjort hafver.
Men Noah fann nåde för Herranom.
Detta är Noahs slägt: Noah var en from man och fullkomlig, och förde ett gudeligit lefverne i sin tid.
Och födde tre söner, Sem, Ham, Japhet.
Men jorden var förderfvad för Guds åsyn, och full med orätt.
Då såg Gud på jordena, och si, hon var förderfvad, ty allt kött hade förderfvat sin väg på jordene.
Då sade Gud till Noah: Allt kötts ändalykt är kommen för mig, ty jorden är full med orätt af dem, och si, jag vill förderfva dem med jordene.
Gör dig en ark utaf furuträ, och gör kamrar derinne, och becka honom utan och innan.
Och gör honom alltså: Trehundrade alnar skall vara längden, femtio alnar bredden, och tretio alnar höjden.
Ett fenster skall du göra der ofvan uppå, en aln stort.
Dörrena skall du sätta midt på sidone; och skall han hafva tre bottnar, en nederst, den andra midt uti, den tredje öfverst.
Ty si, jag skall låta komma en vattuflod öfver jordena, till att förderfva allt kött, der en lefvande ande uti är, under himmelen, och allt det på jordene är skall förgås.
Men med dig vill jag göra ett förbund, och du skall gå in i arken med dina söner, med dine hustru, och med dina söners hustrur.
Och du skall låta komma in i arken allahanda djur af allt kött, ju ett par, mankön och qvinkön, att de måga blifva lefvande när dig.
Af foglarna efter deras slag, af fänadenom efter sitt slag, och af allahanda kräkande djur på jordene efter deras slag.
Af allo desso skall ju ett par ingå till dig, på det att de skola blifva lefvande.
Och du skall till dig taga allahanda mat, som man tärer, och skall samka honom till dig, att han varder dig och dem till födo.
Och Noah gjorde allt det Gud böd honom.
Och Herren sade till Noah: Gack in uti arken, du och ditt hela hus, ty dig hafver jag sett rättfärdigan för mig i denna tid.
Af allahanda ren fänad tag till dig, ju sju och sju, mankön och qvinkön; men af orenom fänad, ju ett par, mankön och qvinkön.
Sammalunda af foglarna under himmelen, ju sju och sju, mankön och qvinkön, på det att säd må blifva lefvandes på hela jordene.
Ty ännu efter sju dagar skall jag låta regna på jordene fyratio dagar och fyratio nätter, och förgöra utaf jordene allt det som varelse hafver, det jag gjort hafver.
Och Noah gjorde allt det Herren böd honom.
Och han var sexhundrade år gammal, då flodenes vatten flödade på jordene.
Och han gick in i arken med sina söner, sine hustru, och sina söners hustrur, för flodenes vattens skull.
Af den rena fänaden, och af den orena, af foglar, och af allt det som kräker på jordene,
Gingo till honom in i arken, parom, ju mankön och qvinkön, såsom Gud honom budit hade.
Och då de sju dagar framlidne voro, kom flodsens vatten uppå jordene.
Uti de sjettehundrade årena i Noahs ålder, på sjuttonde dagenom, i den andra månadenom, det är den dagen, då uppbrusto alla stora djupsens källor, och himmelens fenster öppnade sig.
Och ett regn kom på jordene i fyratio dagar och fyratio nätter.
Rätt på samma dagen gick Noah in i arken, med Sem, Ham och Japhet, sina söner, och med sine hustru, och med tre sina söners hustrur.
Dertill allahanda djur efter sitt slag, allahanda fänad efter sitt slag, och allt det på jordene kräker efter sitt slag, och allahanda foglar efter sitt slag, allt det flyga kunde, och allt det vingar hade:
Det gick allt till Noah in uti arken, parom af allt kött, der en lefvande ande uti var.
Och det var mankön och qvinkön, utaf allahanda kött, och gingo derin, såsom Gud honom budit hade, och Herren lät igen efter honom.
Då kom floden fyratio dagar på jordene, och vattnet växte, och lyfte arken upp, och förde honom högt upp öfver jordena.
Så fick då vattnet öfvermagt, och växte svårliga på jordene, så att arken dref på vattnet.
Och vattnet fick öfverhand, och växte så svåra på jordene, att all hög berg under hela himmelen vordo öfvertäckte.
Femton alnar högt gick vattnet öfver bergen, som öfvertäckte vordo.
Då förgicks allt kött, som på jordene kräker, foglar, fänad, vilddjur, och allt det som sig rörer på jordene, och alla menniskor.
Allt det som en lefvande anda hade på thy torra, det blef dödt.
Så vardt då förgjordt allt det på jordene var, ifrå menniskone allt intill fänaden, intill kräkande djur, och intill foglarna under himmelen, allt vardt förgjordt utaf jordene.
Allena Noah blef behållen, och hvad med honom var i arkenom.
Och vattnet stod på jordene hundrade och femtio dagar.
Då tänkte Gud på Noah, och på all djur, och på all fänad, som med honom i arkenom var, och lät komma väder på jordene, och vattnet minskades.
Och djupsens källor förstoppades, så ock himmelens fenster, och regnet af himmelen vardt stilladt.
Och vattnet förlopp utaf jordene mer och mer, och vardt mindre, efter hundrade och femtio dagar.
På sjuttonde dagenom i den sjunde månadenom blef arken ståndandes på de berg Ararat.
Men vattnet förlopp framgent af, och vardt ju mindre, allt intill tionde månaden.
På första dagenom i tionde månadenom syntes det öfversta på bergen.
Efter fyratio dagar lät Noah fenstret upp på arkenom, som han gjort hade.
Och lät flyga en korp ut, och han flög bort åter och fram, till dess att vattnet aftorkades af jordene.
Sedan lät han ena dufvo utflyga ifrå sig, på det han skulle försöka, om vattnet på jordene var förfallet.
Då dufvan fann icke hvar hon kunde hvila sin fot uppå, kom hon igen till honom i arken, ty vattnet var ännu på hela jordene.
Så räckte han handena ut, och tog henne till sig in i arken.
Och bidde ännu andra sju dagar, och lät än en tid flyga ut dufvona af arkenom.
Hon kom till honom emot aftonen, och si, hon förde i sin mun ett afbrutet olivelöf.
Så förnam Noah, att vattnet var förfallet på jordene.
Men han töfvade ännu andra sju dagar, och lät så ena dufvo flyga ut, hvilken intet igen kom till honom.
På första och sjettehundrade årena af Noahs ålder, på första dagenom i första månadenom, förtorkades vattnet på jordene.
Då lät Noah taket upp på arkenom, och såg, att jorden var torr.
Så vardt då jorden allstinges torr på sjunde och tjugonde dagenom i den andra månadenom.
Då talade Gud till Noah och sade:
Gack utur arkenom, du och din hustru, dine söner och dina söners hustrur med dig.
Allahanda djur, som när dig äro, utaf hvarjo och eno kötte, både i foglar och fänad, och det som på jordene kräker, det gånge ut med dig.
Och förkofrer eder uppå jordene, och varer fruktsamme, och föröker eder på jordene.
Så gick Noah ut med sina söner, och med sine hustru, och sina söners hustrur.
Dertill allahanda djur, allahanda krypande, allahanda foglar, och allt det som på jordene kräker, det gick utur arkenom, och hvart och ett till sitt slag.
Och Noah byggde Herranom ett altare, och tog utaf allahanda ren fänad, och utaf allahanda rena foglar, och offrade brännoffer på altaret.
Och Herren luktade en söt lukt, och sade i sitt hjerta: Ingalunda skall jag mer härefter förbanna jordena för menniskones skull, förty menniskones hjertas uppsåt är ondt allt ifrå ungdomen.
Och skall jag nu icke mer härefter slå allt det som lefvandes är, såsom jag gjort hafver.
Så länge jorden står, skall icke återvända sående och uppskärande, köld och hette, sommar och vinter, dag och natt.
Och Gud välsignade Noah och hans söner, och sade: Varer fruktsamme, och förökens, och uppfyller jordena.
Edor fruktan och rädsla vare öfver all djur på jordene, öfver alla foglar under himmelen, och öfver allt det som kräker på jordene, och alle fiskar i hafvet vare gifne i edra hand.
Allt det som röres och lefver, det vare eder till mat; såsom gröna örter hafver jag allt det gifvit eder.
Allena äter icke kött, det ännu lefver i sinom blod.
Förty, jag vill ock hämnas öfver edar kropps blod, och vill hämnat uppå all djur, och vill hämnas menniskones lif på hvarjo och ena mennisko, eho hon är.
Den som utgjuter menniskoblod, hans blod skall ock af menniskom utgjutit varda.
Förty Gud hafver gjort menniskona efter sitt beläte.
Varer fruktsamme, och förökens, och förkofrer eder på jordene, att I uppfyllen henne.
Yttermera sade Gud till Noah, och hans söner med honom:
Si, jag gör med eder ett förbund, och med edra säd efter eder; Och med allom lefvandom djurom som med eder äro, i foglar, i fänad, och i allom djurom, som på jordene när eder äro; af allt det som utur arkenom gånget är, ehvad djur det är på jordene.
Och vill göra mitt förbund med eder i så måtto, att härefter skall nu icke mer allt kött förderfvadt varda med flodsens vatten, och skall härefter ingen mer flod komma, den jordena förderfva skall.
Och Gud sade: Detta är tecknet till mitt förbund, som jag gjort hafver emellan mig och eder, och all lefvande djur med eder härefter till evig tid.
Min båga hafver jag satt i skynom, den skall vara tecknet till mitt förbund emellan mig och jordena.
Och när så sker, att jag förer skyn öfver jordena, så skall man se min båga i skynom.
Och så skall jag tänka på mitt förbund emellan mig och eder, och all lefvande djur i hvart och ett kött, att icke mer skall komma flod härefter, den allt kött förderfva skall.
Derföre skall min båge vara i skynom, att jag skall se uppå honom, och tänka uppå det eviga förbund emellan Gud och all lefvande djur i hvarjo och eno kötte, som på jordene är.
Det samma sade ock Gud till Noah: Detta skall vara tecknet till det förbund, som jag gjort hafver emellan mig och allt kött på jordene.
Noahs söner, som utur arkenom gingo, äro desse: Sem, Ham, Japhet.
Men Ham är fadren till Canaan.
Dessa tre äro Noahs söner, af hvilkom all land besatt vordo.
Och Noah begynte till och vardt en åkerman, och plantade vingård.
Och då han drack af vinet, vardt han drucken, och låg oskyld uti sine hyddo.
Då nu Ham, Canaans fader, såg sins faders blygd, sade han det bådom sinom brödrom, som ute voro.
Då togo Sem och Japhet ett kläde, och lade på bägges deras skuldror, och gingo baklänges till, och öfvertäckte deras faders blygd, och deras ansigte var ifrå vändt, så att de deras faders blygd icke sågo.
Som nu Noah uppvaknade af sino vine, och fick veta hvad hans yngste son honom gjort hade, sade han:
Förbannad vare Canaan, och vare en träl under alla trälar ibland hans bröder.
Och sade yttermera: Lofvad vare Herren Sems Gud, och Canaan vare hans träl.
Gud förvidge Japhet, och låte honom bo i Sems hyddor, och Canaan vare hans träl.
Och Noah lefde efter flodena trehundrade och femtio år.
Så att hans hela ålder vardt niohundrade och femtio år, och blef död.
Detta är Noahs söners slägt: Sem, Ham, Japhet, och de födde barn efter flodena.
Japhets barn äro desse: Gomer, Magog, Madaj, Javan, Thubal, Mesech och Thiras.
Men Gomers barn äro desse: Ascenas, Riphath och Thogarma.
Javans barn äro desse: Elisa, Tharsis, Chitthim och Dodanim.
Utaf dessom äro utspridde Hedningarnas öar i deras landom, hvar efter sitt mål, slägte och folk.
Hams barn äro desse: Chus, Mizraim, Phut och Canaan.
Chus barn äro desse: Seba, Hawila, Sabtha, Raema och Sabthecha.
Raemas barn äro desse: Scheba och Dedan.
Men Chus födde Nimrod; han begynte en väldig herre vara på jordene.
Och var en väldig jägare för Herranom.
Deraf är det ordspråket: Det är en väldig jägare för Herranom, såsom Nimrod.
Och hans rikes begynnelse var Babel, Erech, Acad och Calne uti Sinear land.
Utaf det landet är sedan kommen Assur; och han byggde Nineve och Rehoboth, och Calah.
Och dertill Resen emellan Nineve och Calah: Detta är en stor stad.
Mizraim födde Ludim, Anamim, Lehabim, Naphtuhim,
Patrusim och Casluhim.
Af hvilkom utkomne äro de Philistim och Caphthorim.
Men Canaan födde Zidon sin första son, och Heth,
Jebusi, Emori, Girgasi, Hivi, Archi, Sini, Arvadi, Semari och Hamathi.
Af dem äro utspridde de Cananeers slägter.
Och deras gränsor voro ifrå Zidon genom Gerar, allt intill Gaza, till dess man kommer intill Sodoma, Gomorra, Adama, Zeboim, och intill Lasa.
Desse äro nu Hams barn i deras slägter, tungomålom, landom och folkom.
Men Sem, Japhets broder, den äldste, födde ock barn, hvilken en fader är till all Ebers barn.
Och desse äro hans barn: Elam, Assur, Arphachsad, Lud och Aram.
Arams barn äro desse: Uz, Hul, Gether och Mas.
Arphachsad födde Salah, Salah födde Eber.
Eber födde två söner, en het Peleg, derföre att i hans tid vardt verlden delad; hans broder het Jaketan.
Och Jaketan födde Almodad, Saleph, Hazarmaveth, Jarah,
Hadoram, Usal, Dikela, Obal, Abimael, Seba, Ophir, Hawila och Jobab.
Alle desse äro Jaketans söner.
Och deras boning var ifrå Mesa, intill man kommer till Sephar på berget öster ut.
Dessa äro Sems barn, uti deras slägter, tungomålom, landom och folkom.
Detta är nu Noahs barns afföda, uti deras slägter och folkom.
Af hvilkom utspridt är folket på jordene efter floden.
Och all verlden hade enahanda tungo och mål.
Då de nu drogo öster ut, funno de en plan uti Sinear land, och bodde der.
Och sade till hvarannan: Kommer, låter oss slå tegel och bränna.
Och togo tegel för sten, och ler för kalk.
Och sade: Kommer, låter oss bygga en stad och ett torn, hvilkets höjd skall räcka upp i himmelen, att vi måge göra oss ett namn, förty vi varde tilläfventyrs spridde ut i all land.
Då steg Herren neder, att han skulle se staden och tornet, som menniskones barn byggde.
Och Herren sade: Si, det är enahanda folk, och enahanda mål ibland dem alla, och hafva detta begynt att göra, de varda icke aflåtande af allt det de hafva sig företagit att göra.
Kommer, låter oss stiga neder och förbistra der deras tungomål, så att ingen skall förstå den andras mål.
Och så skingrade Herren dem dädan i all land, så att de återvände bygga staden.
Derföre kallades hans namn Babel, ty att Herren der förbistrade all lands tungomål, och Herren spridde dem dädan ut i all land.
Detta är Sems slägt: Sem var hundrade år gammal, och födde Arphachsad, tu år efter floden.
Och lefde derefter i femhundrade år, och födde söner och döttrar.
Arphachsad var fem och tretio år gammal, och födde Salah.
Och lefde derefter fyrahundrade och tre år, och födde söner och döttrar.
Salah var tretio år gammal, och födde Eber.
Eber var tretio och fyra år gammal, och födde Peleg.
Och lefde derefter fyrahundrade och tretio år, och födde söner och döttrar.
Peleg var tretio år gammal, och födde Regu.
Och lefde derefter i tuhundrade och nio år, och födde söner och döttrar.
Regu var tu och tretio år gammal, och födde Serug.
Och lefde derefter tuhundrade och sju år, och födde söner och döttrar.
Serug var tretio år gammal, och födde Nahor.
Och lefde derefter tuhundrade år, och födde söner och döttrar.
Nahor var nio och tjugu år gammal, och födde Tharah.
Och lefde derefter hundrade och nitton år, och födde söner och döttrar.
Tharah var sjutio år gammal, och födde Abram, Nahor och Haran.
Desse äro Tharahs slägter: Tharah födde Abram, Nahor och Haran.
Haran födde Lot.
Och dödde Haran när sinom fader Tharah, uti hans faders land i Ur i Chaldeen.
Då togo Abram och Nahor sig hustrur: Abrams hustru het Sarai, och Nahors hustru Milca Harans dotter, den fader var åt Milca och åt Jisca.
Men Sarai var ofruktsam, och hade inga barn.
Så tog Tharah sin son Abram, och Lot sins sons Harans son, och sina sonahustru Sarai, sins sons Abrams hustru, och förde dem ifrån Ur utu Chaldeen, på det de skulle fara i Canaans land; och de kommo till Haran, och bodde der.
Och Tharah vardt tuhundrade och fem år gammal, och blef död i Haran.
Och Herren talade till Abram: Gack utu ditt fädernesland, och ifrå dine slägt, och ifrå dins faders huse, uti ett land, som jag dig visa vill.
Och jag skall göra dig till ett stort folk, jag skall välsigna dig, och göra dig ett stort namn, och du skall vara en välsignelse.
Jag skall välsigna dem som dig välsigna, och förbanna dem som dig förbanna; och i dig skola välsignade varda alla slägter på jordene.
Då for Abram ut, såsom Herren honom sagt hade, och Lot for med honom.
Men Abram var sjutio och fem år gammal, då han for utaf Haran.
Så tog Abram sina hustru Sarai, och Lot sin broderson, med alla deras håfvor, som de förvärfvat hade, och de själar, som de födt hade i Haran, och foro ut till att resa in i Canaans land.
Och som de komne voro in i landet, drog han derigenom allt intill det rummet Sichem, och intill den lunden More.
På den tiden bodde de Cananeer der i landet.
Då syntes Herren Abram och sade: Dine säd skall jag gifva detta land.
Och han byggde dersammastädes ett altare Herranom, som honom synts hade.
Sedan drog han bätter fram dädan till ett berg, som låg öster ut ifrå BethEl, och slog der sitt tjäll upp, så att han hade BethEl vester ut, och Ay öster ut, och byggde der Herranom ett altare, och predikade om Herrans namn.
Och for Abram dädan fram bätter, och drog söder ut.
Då vardt en hård tid der i landet; derföre drog Abram neder uti Egypten, att han der en främling blifva måtte, förty tiden var ganska hård i landena.
Och då han kom hardt in emot Egypten, talade han till sina hustru Sarai: Si, jag vet, att du äst en dägelig qvinna under ansigtet.
Då nu de Egyptier få se dig, skola de säga: Det är hans hustru, och slå mig ihjäl, och behålla dig.
Kära, säg fördenskull, att du äst min syster, att mig måtte ske godt för dina skull, och att min själ må lefva för dina skull.
Som han nu kom uti Egypten, sågo de Egyptier qvinnona, att hon var ganska dägelig.
Och Pharaos öfverstar sågo henne, och prisade henne för honom.
Då vardt hon tagen in uti Pharaos hus.
Och Abram vederfors godt för hennes skull.
Och han hade får, fä, åsnar, tjenare och tjenarinnor, åsninnor och camelar.
Men Herren plågade Pharao med stora plågor, och hans hus, för Sarai Abrams hustrus skull.
Då kallade Pharao Abram till sig, och sade till honom: Hvi hafver du sådant gjort mig?
Hvi sade du mig icke, att hon var din hustru?
Hvi sade du, att det var din syster?
Fördenskull ville jag taga mig henne till hustru.
Och si, nu hafver du här dina hustru, tag henne och gack.