Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hau läser sina tidningar, och jag spekulerar öfver, huru jag, utan att störa friden, skall kunna påminna honom om, att jag måste ha pengar i morgon.
Och med verklig ängslan tänker jag på, att det behöfs rätt mycket också, denna gång.
En skomakarräkning skall betalas — smör- byttan är tömd, och det måste skaffas mera ägg, kaffe, öl, för att inte nämna bröd, stek, grönsaker oeh frukt till söndagen.
Något af detta tar jag ju » på bok », men våra fasta le- verantörer ha icke allt, sä det behöfs också reda pengar.
Jag känner mig öfvertygad om, att, på hvilket sätt jag än nämner det, kom- mer hans ansikte att mulna — de fleste män äro visst så — och kan någon undra på, att jag ville se blott hans ljusa ansikte de korta stunder, han kan vara hemma?
Andtligen tar jag mod till mig och kastar helt lätt fram (som om det skulle vara den likgiltigaste sak i världen): » Ja, i morgon är det lördag; då får du tänka på mig med litet mynt igen, vännen min. » » Ja visst, » svarar han, » du skall fä. » Men nästa morgou, när jag påminner honom om hans löfte, far en sky öfver hans panna, och hans vänliga stämma blir torr och affärs- mässig: » Ja — det var sant.
Hur mycket skall du ha? » Han knäpper upp sin rock och tar fram plånboken.
(Åh, den som kunde få 100 kr., tänker jag, eller bara 5 0 — 4 0!)
Men högt säger jag: » Om jag skall betala skomakarn, måste jag ha minst 30.
Annars kan jag hjälpa mig med 1 0.
» » Det är bäst att betala — var så god, här äro 30 kr. » » Tack!
Adjö då! » En kyss, och så går han.
— Ja, jag är ju lättad, men på måndag måste jag antagligen plåga honom igen.
Ibland går det också hvassare till.
En dag efter middagen börjar jag: » Du — om du kunde ta med dig litet pengar i afton, vore det mycket bra, för här var räkning på rödvinet, du vet, oeh jag bad pojken komma igen i morgon.
För resten behöfver jag pen- gar till andra saker också. » — Han svarar också helt vänligt: » Ja, jag skall se till. » — Men på kvällen gör han ingen antydning om, att han har pengar åt mig, och jag öfvar mig i tålamod och tänker, att jag behöfver dem ju inte heller i kväll!
Men nästa morgon — då måste jag åstad: » Hur var det — tog du med dig några pengar åt mig i går? » — » Nej, det gjorde jag inte.
Jag skall ta med mig i dag.
Hur stor var den där räkningen du talte om? » » Åh, den », sade jag med en känsla af miss- räkning — » var på 12 kr., den; men jag vän- tar snart flere räkningar, och då är det så för- argligt att inte äga ett öre. » Och jag blef rent af en smula upprörd i stämman.
Jag var för- tvinad öfver, att hau tänkte afspisa mig med nätt och jämnt för denna enda räkning.
Dess- utom var det på förmiddagen, jag skulle haft pengarne.
» Usch, de pengarne!
Hur trefligt skulle det inte vara att lefva, om bara inte de där pengarne vore », suckade jag och lade gråt- färdig ansiktet i händerna.
tänkt mig, att dessa 200 kr.
lika godt kunna utbetalas till dig direkt af min kassör t. ex. fyra gånger i månaden.
Men för öfrigt för- behåller jag mig att ge kassören order om att ta hänsyn också till andra fordringsägare och att ge rent besked, om det är några svårig- heter.
I så fall får frun vänta! » — — Jag har så lefvande drömt mig in i, hur » rar » han skulle vara, när han sade detta — jag tycker nämligen, det kunde likna honom att säga något sådant — och hur lycklig jag skulle kasta mig om hans hals.
Och hvarför skulle det till sist inte kunna bli klart för honom, att detta vore ett lika praktiskt och bekvämt sätt som det andra, för- utom att det vore ojämförligt mycket behag- ligare?
Och att 200 kr.
äro 200 kr., vare sig de utbetalas i femmor och tior tjugu gånger om månaden eller med femtio kronor fyra gånger om månaden.
Och så kunde andtligen han, min stackars plägade man, få fred i sitt hem och slippa höra detta evinnerliga penninggnat beständigt.
Man talar om » hemmets fridlysta vrå ».
Då först kunde hemmet blifva verkligen fridlyst.
Nu kan han ju nästan icke känna sig säker en minut for att bli irriterad!
Alla de där tråkigheterna i penningväg borde äkta makar ordna så, tycker jag, att de inte hängde efter dem och alltid gnagde som en kedja.
I själfva verket är det ju inte annat än opraktiskhet, som är skuld till det hela.
Ja, litet brist på godt förstånd också — hos man- nen!
Han kan icke sätta sig in i, att det är sårande och kränkande för en människas själf- känsla — till och med för en hustrus — att jämnt och ständigt nödgas uppträda som en » tiggare ».
Han: » Kära vän, jag har ju pengar på kon- toret!
Och när vi ha pengar, kan det väl inte vara något att gråta för, att det fattas pengar, tycker jag. » » Hvad i all världen hjälper det mig, att du har pengar på kontoret, » svarade jag häftigt, » när inte jag får något af dem! » » Mycket sant, » sade han torrt; » du har all- tid varit stark i logiken. » Och därmed tog han sina plagg, sade adjö och gick.
Där stod jag!
— Icke en kyss till farväl, bara de kalla bittra orden från bägge sidor.
- — Men var det då orimligt, att jag någon gång blef otålig öfver slika ordningar?
Och i alla fall, huru jag ångrade det!
— Kan någon för- undra sig öfver, att jag så önskade all världens pengar och penningomsorger dit pepparn växer, till Blocksberg, till yttersta Sibirien?!
Bara jag och min man sluppe plågas därmed!
Paristeekningar » f ö r Idun På middagen kom han dock snäll och älsk- värd hem till mig med mycket pengar — hela 80 kr.
— och så hade vi då solsken och vac- kert väder, så länge dessa varade.
Men kan någon i själfva verket säga, hvar- för två människor, som hålla så mycket af hvarandra, skola göra lifvet så besvärligt för hvarandra?
Ibland har jag som en glad dröm om, att Albert kommer in till mig i riktigt godt hu- mör, sätter sig hos mig och säger: » Hör nu, min kära Lilly!
Jag ser af din hushållsbok, att medelutgifterna pr månad för det förflutna året ha varit 200 kr.
— frånräk- nadt de konton, jag ombesörjer.
Jag har nu 1 " d a m e r n a s af Alvar p a r a d i s ".
Arfividsson.
detta paradis är — om ni har tålamod — ingen svårighet att få inträde, ty por- tarne äro många.
Det gigantiska palatset har tre hufvudportaler, en åt hvar och en af de gator, som begränsa det, nämligen rue du Bac, rue de Babylone och rue de Sévres.
Andtligen!
V i inträda och bana oss genast fram till centrum.
Tänk er en yta, ungefär så stor s o m.
låtom oss säga som Norrmalmstorg i Stock- holm.
Tänk er vidare fyravånings-höga mu- rar resta däromkring, dessa inuti afdelade af 2 rundtorn löpande, ytterst breda läktare i st. f. våningar, så att ytterpartierna af bottenvå- ningen ligga i halfskymning, och så, till sist, ett jättelikt glastak spändt öfver det hela, och ni har konturerna af » Maison Aristide Bou- cicaut. » Till läktarvåningarne leda flere dubbeltrap- por af väldiga dimensioner — allting är här väldigt —, och såväl på dessa som å balu- strader o. d. däruppe i plafondljuset äro an- bragta dekorativa draperier och väfnader, ja- ponäserier, indiska och turkiska mattor m. m., hvilkas eleganta färgprakt ger det hela en gladt målerisk prägel.
Här under plafonden, liksom i halfskym- ningen under läktarne, rada sig kolonner af
långbord, med de olika varorna utbredda och grupperade, i sin helhet utgörande en komplex af försäljningar, af hvilka hvar och ens ka- raktär angifves genom en skylt: Bonneterie - — Chules tricoi — Gants — Jerseys h:te nou- veauté, o. s. v.
; på samma sätt i de båda läk- tarvåningarne: Chaussures — Soieries — Bros- serie — Parapluies, o. s. v. Behöfver jag uppräkna, min dam, allt hvad ni här kan förskaffa er?
Här finner ni, som jag redan sagt, i det närmaste allt hvad en människa kan tänka sig, från det solidt luxu- ösa till det allra enklaste och hvardagligaste, och funnes det äfven lokomotiv och schwei- ziska alptoppar, så tror jag, att man bokstaf- ligen kunde säga: allt.
En hel beklädnad, om ni så önskar, allt- ifrån kappan ända till de intimaste plaggen — ni får en kostym för hälften så billigt, som en sömmerska skulle lämna er den —, möbler i alla stilar, bosättningsartiklar, lek- saker för edra barn och de kokettaste artic- les de Paris, böcker och parfymer etc. e t c, bijouterier saknas naturligtvis ej heller, ehuru parisiskan nästan aldrig bär dylika och egent- ligen blott älskar att se dem i butikfönstren.
Men hvad det än må vara, karaktäriseras det af mode och stil — och billighet.
— Sedan ert köp är afslutadt, följer er den artige employén (af sådana finns det både kvinnliga och manliga) till någon af de snart sagdt oräkneliga kassorna, i hvars böcker hvarje employé har sin kolumn, och där paketen slås in och likvideras.
Paketet är tungt, och ni önskar ej själf bära hem det?
Nåväl, ni underrättar därom.
Det lägges då i en ränna, som leder till sous- sol-våningen, där distributionsservisen väntar, och därifrån etablissementets vagnar utgå fem gånger dagligen.
(Paris är för denna servis indeladt i 10 sektioner, och ofta räknas de paket, som äro att utsända, i tiotusental.)
I afton eller i morgon bittida har ni ert pa- ket uppburet af en ståtlig huissier i blått livré och tvåkantig hatt.
En fördel i etablissementer af detta slag är att ni undgår alla försök till påtrugning.
Det har, för resten, ingen tid till.
På sin höjd den pliktskyldiga frågan: » Cest tout ce que vous désirez, madame? » — en fråga, hvarpå synbarligen intet svar väntas.
* Något s. k. prutande förekommer heller aldrig, ty priserna äro fasta och på små skyl- tar markerade för hvarje grupp af varor.
Dock vill jag härvidlag inte påstå, att de stora nouveautés-magasinen just äro fria från en for öfrigt ganska oskyldig affärsfint, som är karaktäristisk för Paris-butikerna i allmän- het.
Jag syftar på sättet att skrifva de där pris- skyltarna.
Antag t. ex. att en köpman vill ha 2 francs för en meter tyg.
Han skrifver då på lap- pen i sitt fönster inte på detta sätt: 2.
— åh!
hvad tror ni!
— han sänker pri- set af pur välvilja mot klienterna och skrif- ver så här: 1 » 95.
Älskvärdt, inte sannt?
Man kan i vissa andra butiker få se föl- jande skylt, som, i synnerhet i starkt regn- väder, verkar ytterst stimulerande på köplusten: PARAPLUIES TH. dep™ 3 Francs, och ordet » depuis » (ifrån) är, liksom det där näpna » 9 5 » satt med så små typer, att det ej kan läsas med obeväpnadt öga.
Ni går in, ni begär att få se paraplyer och utväljer slutligen ett, som fallit er i smaken.
» Hvad kostar det här? » » 18 francs ».
» Men ni har ju paraplyer äfven till 3 francs?
» » A h!
ja, j a!
(herrn bakom disken skän- ker er ett medlidsamt leende) vi ska ' strax visa er! » Han kommer tillbaka med en liten eländig, parasolliknande tingest, en sådan där som bebéer bruka bära, när de promenera med sin bonne.
Ni betraktar det förvånad: » H m!
Hm! » » Ja, särdeles starkt är det inte, men, min herre, (återigen ett sådant där förargligt le- ende!)
till 3 francs.
» Huru å s t a d k o m m a vid affattandet af tjänstebetyg?
Med hänvisning till artikeln » Tjänstebetyg » af Lilly i förra veckans n:r af Idun och de lofvärda synpunkter, som där i korthet utveck- las, inbjuder härmed redaktionen våra husmö- drar och andra af ämnet intresserade till en liten pristäfling öfver här ofvan framställda fråga, hvarjämte då äfven hvarje täflande bör framlägga ett förslag till formulär för tjänarinnebetyg.
Vi ämna sedan låta de ingångna skrifterna bedömas af en k o m i t é af erfarna husmödrar och i Idun offentliggöra resultatet, allt till be- främjande af denna ingalunda oviktiga frågas praktiska lösning.
Den i täflingen segervin- nande tilldela vi ett Men vi befinna oss i » A u Bon Marché. » Under ett oafbrutet sorl, som fortplantar sig genom den jättelika lokalen, växer träng- seln, som redan är besvärlig, för hvarje minut ända framåt eftermiddagen.
Vid diskarne knuffas man som hungriga herrar kring ett smörgåsbord.
Hemligheten ligger i att det är en oceasion dag!
Hvad en occasion-dag är?
I ett nouveautés-magasin som » A u Bon Marché » delas naturligtvis nouveautéerna, d. v. s. nyheterna, i sådana för vinter, för som- mar och för s. k. half-säsong.
De dagar, då försäljningen af dessa nyin- komna artiklar tar sin början, äro ett sorts marknadsdagar — till antalet 12 —, i hvilka den årliga handeln koncentrerar sig och som i ordets fulla bemärkelse äro evénements för den parisiska damvärlden.
Den första, viktigaste och mest populära af dessa dagar infaller i början af februari och skulle kunna kallas linnemarknaden; kvin- norna i Paris ' omgifningar inresa då i mass- tal till hufvudstaden för att gcra sina uppköp af linne, bordtyg o. s. v. I slutet af samma månad exponeras de nya handskarne och spetsarne, i september komma möblerna och mattorna o. s. v. Det högtidliga saluöppnandet af vårens nouveautéer äger rum en af de första dagarne i mars, medan sommartoaletterna inkomma i början af maj och vinterkostymerna i början af oktober.
Men har en liten parisiska ej haft råd att genast tillfredsställa sin längtan efter en mo- dern sommar- eller vinterkappa, så behöfver hon därför ej vara orolig.
Det snälla herr- skapet vid rue du Bac är så hjärtans hjälp- samt mot sina kunder, eller också tänker det på sig själft och vill ej låta någonting ligga kvar och bli gammalt — ettdera är det.
Alltnog, de arrangera en s. k. oceasion, en realisation, som för sommartoaletterna in- faller i början af juni, för vintertoaletterna i början af december.
Stackars artiklar, som fått ligga en månad eller två, som måhända i dagsljuset ej äro fullt presentabla, men hvilkas färger i afton- skymningen, då de läggas fram, kvittra och jubla så vackert, och som kanske därför i folkspråket ha fått det egendomliga namnet » näktergalar » (rossignols)!
lämpliga r e f o r m e r p r i s a f 5 0 k r o n o r, och förbehåller redaktionen sig full dispositions- rätt till det prisbelönta förslaget.
Samtliga uppsatser böra vara insända till Iduns redaktion, Stockholm, inom juni må- nads utgång.
denna världens märkliga händelser under innevarande maj månad hörer, att den lille kronprinsen af Preussen, hvilken, om Gud skänker honom lif och hälsa, en dag skall komma att bära namnet kejsar Wilhelm den tredje, den 6 dagen i månaden fyllde sina tio år.
Han ansågs i och med detsamma mogen för erhållande af löjtnants- fullmakt samt erhöll rätt att bära svarta örns orden och långa byxor.
Hvilken af dessa utmärkelser, månn tro, gladde honom mest?
Den mänskliga naturen, hvilken, så otroligt det torde låta i hofkret- sarne, är gemensam för furstebarn och andra, gifver anledning till den förmodan, att lång- byxorna gjorde prinsen den största glädjen, och detta i synnerhet därför att hvarken bror Eitel Fredrik eller bror Adalbert ännu kunna aspirera denna karlavulenhet, — att ej tala om bror August Wilhelm och bror Oscar och bror Joachim, för hvilka, tripp trapp trull, en sådan utmärkelse ännu blott hägrar i ett aflägset fjärran.
Det är icke svårare — eller lättare — att göra små prinsar än andra barn i lag, endast man förstår att de i främsta rummet äro barn och blott i andra rummet prinsar.
Grefvinnan de Miranda (eller låtom oss säga på gamla viset, Christina Nilsson), som varit mycket god vän med drottning Isabella af Spanien, berättade en gång, hvad denna i sin ordning berättat för henne.
Den lille Alfons — inte den nuvarande sexårige kungen, som bär olycksnumret » den trettonde », utan hans pappa, hvilken hette » den tolfte », men ej hade stort mera tur med sig för det, efter- som han dog redan vid 28 års ålder, — denna sistnämnde Alfons, just när han också fyllde sin tionde födelsedag, hade sett sig och dagen firas på alla sätt.
Rikets store hade rest till slottet Aranjuez, där den kungliga familjen då uppehöll sig, för att göra sin underdåniga uppvaktning (de voro med om L U N D ^ Kappaffär *
att göra revolution året därpå, 1868, och att fördrifva den kungliga familjen, men 186 " 7 bockade de sig nog!
), och prinsen hade öfver- hopats med massor af de dyrbaraste presenter, dit förmodligen också hörde ordnar och band och generalfullmakter med mera sådant.
Men ingenting af allt detta gjorde honom någon glädje.
Han bara stod vid fönstret och tittade ut på regnet, som öste ner.
Modren-drott- ningen satte honom på sitt knä och frågade, om han ej tyckte om det och det och det, som han hade fått?
— Hvad ville han då ha?
— Något annat, mycket bättre.
— Nå ja, eftersom det då var hans födelsedag, så lofvade hon honom, att han skulle få, hvad han ville, bara han blef glad.
Han ville springa ner och hoppa i vatten- pussarne med de andra pojkarne!
Vår konungs resa till Biarritz leder tanken till ett annat furstebarn och dess moder — den olycklige unge kejsarprinsen Louis Napo- leon och den ännu olyckligare kejsarinnan Eugenie.
Det är nu snart på dagen tretton år sedan den, hvilken i barndomen kallades prince Charmant såsom i fée-sagorna, stupade, blott tre och tjugu år gammal, för en afri- kansk vildes kastspjut der nere i Sydafrikas zulu-kafferland, efter att redan när han var åtta år yngre ha fått lära sig erfara lyckans obeständighet genom det svindlande fallet från kejsartronen till landsflykten.
Sådana där slag mogna själen tidigt, men de borttaga också tidigt den sprittande ungdomsglädjen.
Vid ett par och tjugu år, då ännu lifvet leker som bäst för de flesta, var prins Louis — hans efterlämnade anteckningar bevisa det — en allvarligt tänkande man, och hvem kan säga, huru Frankrike och världen nu skulle sett ut, om han hade lefvat!
Framför allt, hvem kan säga, om han själf skulle varit lyckligare, hade han ock burit, återupptagit eller återfått den fallna kejsarkronan!
Forn- tidens vise sade, att » de, hvilka gudarne älska högst, dö unga », och det är nog så, fastän vi — och isynnerhet de tidigt bortgångnes efterlefvande — sällan förstå att rätt upp- skatta den kärleken.
Att modren-kejsarinnan förmådde bära och öfverlefva alla de sorger, hvilka hopade sig öfver henne under loppet af några få år, däröfver må man väl för- undra sig.
Åldrig är hon nu, och af den forna blän- dande skönheten ser man intet spår; till och med dessa underbara ögon, hvilkas like, sade smickret, icke fanns i världen, ha förlorat sin glans, själfva deras färg har bleknat och deras uttryck likaså.
Gestalten är böjd, gån- gen osäker, så att furstinnan ständigt stödjer sig på en käpp.
Endast håret är lika rikt som förr, men det är nu silfverhvitt och bä- res, tätt slutande sig omkring det bleka an- siktet, utan tanke på något koketteri ... Annat var det förr, då Eugénie de Montijo förde spiran ej blott öfver världens skönaste rike, men ock öfver det kvinnliga modets hela universum.
Man har mycket förebrått henne, att hon genom sin smak för lyx och flärd gaf alltför mycket näring åt fallenheter, för hvilka franska folket ändock påstås äga för stor böjelse, men det är med den saken som med allting annat här i världen: den kan och bör ses från två sidor.
Hvarje nytt mode, som hon skapade genom sitt tycke, sitt infall eller en växling i sin smak, och hvilket därefter gick ut öfver all världen, beredde en inkomst i millioner — samman- lagdt i många milliarder — åt Frankrikes industri och skänkte härigenom också ökad arbetsförtjänst och inkomst åt hundratusentals kvinnliga och manliga arbetare.
Och för öfrigt, hon hade så många goda sidor (bland annat en välgörenhet, som aldrig förtröttades), att det månde vara henne förlåtet, om hon ej kunde frigöra sig ifrån en smula kvinnlig fåfänga.
Förtalet har sökt att med sitt gift ännu värre besmutsa henne, men dessa bemödanden ha varit förgäfves, ty nu efteråt, när hon icke längre kan spela någon politisk rol, erkänna äfven hennes gamla fiender, att hennes uppförande såsom maka och moder är utan fläck.
Men hon hade den olyckan att själf ha en mor, den gamla grefvinnan de Montijo, hvilken alltid varit en smula äfventyrlig af sig, och detta återföll till en del på döttrarna, den äldre hertiginnan af Alba och den yngre kejsarinnan.
— Gumman de Montijo var alltid en mycket frispråkig dam och i Tuileriernas hof tämligen omöjlig.
Och detta oaktadt att Napoleoniderna ju icke voro uppväxta från vaggan vid etikett och ceremoniel, hvarför det också hände, att i synnerhet fruntimren förplumpade sig allt som oftast mot dessa lagar.
Värst hade det varit med den gamla fru Latitia, hvilken såsom den store kejsarens madame-mére, såg de sina hunna till en stor- het, hvilken öfvergick allt begrepp och alla mänskliga proportioner.
Hon väckte mer än en gång sin allsmäktige sons vrede genom sin oförmåga att finna sig till rätta i dessa förhållanden.
Bland annat hade hon den ovanan, när hon fick se någon främmande diplomat, som ingaf henne förtroende, att taga honom afsides och göra honom den samvets- frågan: » säg mig, riktigt på samvete, tror ni, att allt det här länge håller ihop? » Biarritz var kejsarinnan Eugénies älsklings- ort, kanske mest därför att det låg så nära hennes eget fädernesland Spanien, och årligen tillbragte hofvet därstädes flere veckor.
På den högt öfver hafvet belägna branta klipp- stranden, mot hvars sidor Atlantens långa vågor piska med evigt skum, hade kejsaren uppfört åt henne Villa Eugénie eller såsom den mera högtidligt benämndes » palatset », som numera, om jag ej bedrager mig, utgör en afdelning af badorten Casino.
Byggnaden, uppförd af rödt tegel i en stil, som vill vara Ludvig X I I L s, är icke vidare imponerande, men rymlig och bekvämt inredd.
Och myc- ket gladt gick där till väga på den tiden, både i palatset och i hela Biarritz för resten, dit bland andra en stor mängd af Europas statsmäu brukade göra en liten titt, mera i förhoppning att kunna kika i kejsarens poli- tiska kort än i afsikt att kunna restituera sin hälsa.
Men äfven för detta är platsen särdeles väl vald, synnerligast under vår- och höstmånaderna, innan ännu hettan blir så stark.
Luften är ren och frisk, och vindarne hindra värmen från att kännas kvalmig.
Landet är intressant att studera för den, som är road af sådant, ehuruväl promenaderna, som egentligen blott sträcka sig mellan ham- nen och den berömda fyrbåkeu, äro tämligen inskränkta.
Omkring själfva hamnen utbre- der sig en krans af koketta villor och hotel- ler, hvilka senare dock icke utmärka sig för d r o t t n i n g g a t a n 21 sina billiga pris.
En dragningskraft utgjorde fordom — och gör väl ännu — Biarritz Casino, som visserligen icke i glans och prakt motsvarar t. ex. Monte Carlos i Monaco, men där man icke heller får bedrifva samma spel som i det sistnämnda.
Men andra spel få bedrifvas för hugade amatörers förnöjelse.
Poetiska själar bruka lustvandra längs stran- den till en grotta, som bär namnet » Chambre d ' amour », och där enligt traditionen tvänne älskande en gång i tiden — men ingen kan säga när — skola ha räddat sig undan ett skeppsbrott, men sedan dött af brist på hjälp.
Ännu sjungas i nejden sånger, tolkande deras olyckliga öde.
Renhofm.
Novellett för af Elin Ameen.
(Forts.) nälla mamma, » sade Hedvig bittert, » räkna inte mig bland gracerna, det är mer än löjligt. » » Men du ser ännu så ståtlig och bra ut vid ljus och i toalett, » inföll modern.
Hon hade rätt, och Hedvig visste, att hennes grå- bleka hy och markerade drag behöfde ljussken och starka färger.
Men hon var alldeles för klok att låta dåra sig af moderns fåfänga för dotterns räkning, utan pinades i stället däraf.
» Jag bryr mig inte om att gå på balen, » återtog hon, » när man fyllt tretti år, kan man ha vett att sluta upp att dansa. » » Men, kära barn, det står inte skrifvet utanpå dig, att du är tretti, men det basunar du då ut kring gator och gränder.
Inte gå på balen!
Och du bar din vackra, röda klädning, som du bara nyttjat en gång. » Hedvig teg, men såg uppretad och nervös ut.
» Och hvad har du att sätta på dig? » frå- gade fru Alm sin flicka.
» Jag vet inte — jag tror inte min hvite lenon är fraiche nog.
» » Den som du hade här i julas? » frågade fru Bergström.
Gerda nickade och såg orolig ut.
» Nej, söta barn, den kan du visst inte ha; på en sådan bal kommer man inte i sjaskig lenon.
Men du har ju fått ditt första kvartals aflöning, du kan få något annat, tunt tyg billigt nog. » » Ja, tyget, men så är det så mycket annat, skor, solfjäder, handskar, blommor — jag har ingenting. » Tonen lät halfgråtande.
» Men, lilla Gerda, hvad har du gjort med din aflöning, utom det du betalar hemma? » Fru Bergström såg förfärande inkvisitorisk ut.
» Jag har den inte kvar — inte ett öre, » svarade Gerda sakta, i det hennes mor all- deles kröp ner i sin sjal och såg ut, som hade hon velat dölja sig för hela världen.