Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men icke allenast för jordbrukaren utan hvar och en annan, som på bestämda tider kan påräkna en viss inkomst till omsättning eller amortering af sin skuld, år denna lånegren lika oumbärlig.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag vördsamt föreslå det Rikets Höglofliga Ständer ville besluta: att allmänna diskontlånefonden skall återställas till det belopp, som den utgjorde vid 1857 års utgång.
Rikets Ständers Herrar Revisorer hafva uti 1860 och 1862 års berättelser angående Bankoverket, på anförda skål, föreslagit: “att tillfälle till belåning i Banken af guld och silfver. må ånyo och på förbättrade vilkor allmänheten beredas“, hvilket förslag Höglofliga Banko-Utskottet ansett sig icke böra godkänna.
Emot detta beslut nödgas jag äfven reservera mig på de skål, som finnas upptagna uti Herr Kabinetts-kammarherren m. m. af Wirséns anförande till nämnda berättelse för år 1862, hvilket anförande på ett tydligt och öfvertygande sått framhåller motiverna för ett beslut fullkomligt motsatt det af Utskottet fattade, och jag intager derföre, till stöd för min reservation, detta anförande hår ordagrannt: “Den fråga, som nu år under öfverläggning, har, enligt min uppfattning, en djupare betydelse ån det törhånda för mången vid ytlig betraktelse vill synas.
Det gäller nemligen besvarandet af den vigtiga principfråga, huruvida det icke tillkommer en Riksbank att sträcka, sin verksamhet till alla samhällsklasser, förutsatt att detta låter sig göra utan att Bankens hufvudbeståmmelse, myntvärdets upprätthållande, derigenom åfventyras, eller landets stora penninge-intressen derigenom försummas.
Den gren af lånerörelsen, hvarom nu år fråga, år icke ny.
Redan vid Bankens stiftelse ingick i dess åligganden att lemna penningeförstråckningar till billig ränta, emot pant af guld och silfver.
Utan att hvarken våda eller olägenhet derigenom tillskyndats Banken, har denna lånerörelse, utan afbrott, blifvit bedrifven alltintill 1853 års riksdag, då beslut fattades att densamma skulle upphöra.
Det var nemligen just under samma riksdag, som, till följd af utomordentliga förhållanden, Sveriges exporthandel uppnådde en förut icke anad utsträckning.
Under så lysande förhållanden började det anses icke vara med Riksbankens värdighet förenligt att befatta sig med en sådan obetydlighet, som att lemna lån emot pant af redbarheter i guld och silfver.
En sådan verksamhet, sades det, borde öfverlemnas till pantlåne-inråttningarne, ehuruväl, som bekant år, dylika institutioner just icke gjort sig kånda att lemna förstråckningar på andra, ån för låntagaren tryckande vilkor.
I behofvets stund hade det för de mindre bemedlade varit en säker utväg att, emot billig ränta, erhålla hjelp, då de i den Bank, som bör anses vara stiftad till hela Svenska folkets gagn, belånade sina redbarheter i guld eller silfver.
Riksbankens höga värdighet medgaf ej längre att lemna någon, om ån aldrig så obetydlig, anpart af sin verksamhet åt den talrika del af Sveriges befolkning, som icke har hvarken aktier eller publika papper att Banko-Utskottets Betänkande N:o 35.
59 belåna, som saknar kredit att utfärda vexlar och förskrifningar, och som icke vill eller kan förskaffa sig borgensmän, men som likväl någon gång kan komma i penningebehof, och förut varit van, att, under sådana förhållanden, icke blifva bortvisad från Bankens lucka vid erbjudandet af de säkraste bland alla panter, nemligen guld och silfver.
Man har visserligen velat gifva det välmenta råd till sådana lånebehöfvande, att icke belåna, utan deremot försälja dessa som så öfverflödiga ansedda guld- eller silfverpjeser, men förgäter dervid, att den mindre bemedlade bör anses berättigad att lika högt värdera bibehållandet af eganderåtten till sina få redharheter, som den förmögnare år mån om att bevara en dylik rått för sina betydligare egodelar.
Om man skulle såga till den förmögne, men i tillfällig förlägenhet försatte mannen: “sälj ditt landställe, sälj din tafvelsamling, sälj allt hvad du eger, som icke tillskyndar dig rånteafkastning, huru stort värde du ån må sätta på allt detta och huru dyrbara de ån kunna vara för din trefnad!“ Skulle ej med skål tyckas, att ett sådant förslag vore högst besynnerligt och opåkalladt, helst en tillfällig förlägenhet borde kunna afhjelpas utan någon så störande åtgärd för det husliga lifvets behag ?
De lysande ekonomiska förhållanden, som bländat vårt land, blefvo emellertid icke af varaktig natur.
Redan under loppet af år 1856 började den metalliska valutan att, så till sågande, strömma ur Bankens hvalf; penningeförlågenheten ökades med hvarje dag, och innan 1857 års utgång hemsöktes det nyss förut för så blomstrande ansedda fäderneslandet af en fruktansvärd handelskris.
De så plötsligt inträffade förändrade förhållandena, framkallade lika hastigt förändrade åsigter rörande Bankens åligganden.
Förslaget omfattades till en början med särdeles värma och liflighet; men sedan den första förskräckelsen hunnit lägga sig, genom “Tolfmillionerlånets“ afslutande, tycktes mången liksom blygas öfver sin svaghet att kunna hafva velat återbetråda den bana, som med Riksbankens värdighet ansetts så föga förenlig.
Afven den värde ledamot af det Höglofliga Utskottet, som så kort förut på det kraftigaste förordat det väckta förslaget och under djup rörelse förklarat sig icke komma att blygas för att sjelf bära sitt knyte med silfver till Banken för att der belånas, “endast snar och kraftig hjelp erhölles“, hade återvunnit sitt lugn.
Resultatet af Utskottets beslut blef ock, att hufvudåndamålet af den föreslagna lånerörelsens införande förfelades, derigenom att minimum af det qvantum silfver eller guld, som kunde få belånas, bestämdes så högt, att den stora allmänheten icke egentligen af denna låneutvåg kunde sig begagna.
Redan vid 1859 års statsrevision gjordes hemställan om sådana förändringars vidtagande i denna del af lånerörelsen, att den skulle kunna motsvara sitt ändamål.
Ehuruväl Rikets Ständer vid 1859—1869 års riksdag, till följd af tre Stånds beslut (dock med endast få rösters majoritet inom ett af dessa 3:ne Riks-Stånd), låto ånyo afskaffa den oftanåmnda lånerörelsen, väcktes redan under 1860 års statsrevision, således innan ofvanberörda riksmöte hunnit afslutas, fråga om densammas återupplifvande.
Detta sednare förhållande har ock vid innevarande års statsrevision gifvit Andra Afdelningen, hvars samtliga ledamöter varmt behjertat denna vigtiga fråga, ökad anledning att väcka förslag i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det af 1860 års statsrevision afgifna, ehuruväl Afdelningen kunnat förutse, att de skål, som blifvit anförda emot förslagets antagande, äfven nu skulle komma att åberopas.
Ett bland dessa skål, och det hufvudsakligaste, har vanligen varit, att en dylik rörelses bedrifvande icke vore “bankmässigU.
För den, som 60 Banko-Utskottets Betänkande N:o 35. icke år invigd i den högre finanslärans mysterier, förefaller det obegripligt, att det icke anses vara “banlunåssigt“, att en Bank, som likväl utgifver sedlar att vid anfordran med silfver inlösas, och som meddelar lån i många olika former och på papper af allahanda slag, äfven lemnar förstråckningar emot pant af guld och silfver.
Någon större säkerhet än ädla metaller torde likväl icke kunna erbjudas, helst om det stadgades att, vid uteblifven liqvid å förfallotiden, panten skall hemfalla till Banken, då den ofördröjligen, utan allt uppehåll, kan genom Myntverkets försorg förvandlas till det fasta mynt, hvaraf behofvet vexer i egenskap af exportvara i samma mån, som landets utländska gäld ökas.
Det anföres vidare, att den föreslagna lånerörelsen ådragit
Vid närmare undersökning utrönes dock, att hela den så mycket omordade förlusten, så vidt man känner, allt ifrån Bankens första stiftelse uppgått till endast några få hundra R:dr, och detta under det Banken på. ett enda år på sin vexelrörelse förlorat öfver Sjutio tusen R:dr.
Det har äfven ordats om bristande utrymme inom Bankohusen för emottagande af alla de panter, som möjligen kunna komma att hembjudas.
Förvaringsrummen inom Bankohusen åro icke förminskade, och efter sednast verkställda inspektion i Bankens hvalf hafva Herrar Revisorer tvifvelsutan kommit till fullkomlig visshet att utrymme der icke saknas, om ån den oförmodade händelsen skulle inträffa, att de guld- och silfverpjeser, som kunna ifrågakomma till belåning, skulle till omfång blifva jemförliga med de husgerådspersedlar, till hvilka man år så benägen att hänföra dessa redbarheter af ådel metall.
Ofta göres den invändningen, att, i händelse ädla metaller finge i Banken belånas, borde samma rättighet med lika stort skål medgifvas emot pant af möbler och allt annat husgeråd.
De ädla metallerna innehafva ett bestämdt värde, icke underkastadt de vexlingar och förändringar, hvarför all annan egendom år utsatt; och hela denna invändning synes mig i sanning vara snarare på skämt ån allvar framställd.
Man framhåller äfven de missbruk, till hvilka många gjort sig saker, genom att begagna denna låneutvåg, för att tillfredsställa begår efter njutning.
Om ån detta någon gång kan vara förhållandet, vågar jag likväl hemställa, huruvida ej dylika missbruk, och i vida större skala, egt och eger rum med lånesökande inom Bankens öfriga lånegrenar?
Hvarföre då vilja inskränka förmynderskapet till en viss kategori af lånesökande?
Slutligen omtalas den “hår“ af tjenstemän, som för denna rörelse vore erforderlig.
Erfarenheten har dock ådagalagt, icke allenast att tjenstemannapersonalen varit ganska fåtalig, utan ock att lånerörelsen inbringat tillräckligt, för att kunna fullkomligt betacka alla administrationskostnader och derjemte tillskynda Banken en, i förhållande till det vid rörelsen använda kapital, icke ringa vinst.
Åtminstone har ingen af det nu våckta förslagets vedersakare kunnat anföra en enda omständighet till bestyrkande af att Bankens hufvudföremål blifvit försummadt, eller dess utveckling för den större affärsrörelsen hämmad under den långa följd af år, som utlåning mot pant af guld och silfver var i Rikets Ständers Bank medgifven.
Genom hvad jag nu haft åran anföra, har jag sökt att, efter min ringa förmåga, bevisa, att hvarken Bankens värdighet skulle förnärmas, dess säkerhet åfventyras, eller dess verksamhet förlamas, om det nu väckta förslaget skulle vinna Rikets Ständers bifall; ett förslag, afsedt att bereda rättvisa åt de billigaste anspråk.
Af skål, som i förestående anförande finnas upptagne, vågar jag vördsamt föreslå: BanJco-Utskottets Betänkande N:o 36. (51 att Rikets Ständer ville godkänna det förslag till belåning af guld och silfver i Riksbanken, som Herrar Revisorer framställt.11 Med Riksdagsfullmågtigen Gross hafva instämt:
Rikdagsfullmågtige J.
Lekberg från Orebro län, Liss Lars Olsson från Stora Kopparbergs lån, Ola Nilsson från Westerbottens lån, Carl Johan Johansson från Linköpings lån och Henric Hansson från Wester-Norr 1 ands lån, samt Riksdagsfullmågtigen Per Östman, i hvad rörer fonden till utlåning med omsåttningsrått.
Riksdagsfullmågtige Anders Persson från Malmöhus lån och Nils Svensson från Blekinge lån hafva tillkännagifva, att de icke deltagit i behandlingen af de ärenden, hvilka i detta betänkande förekomma.
Ani:, lill lix|i.-Ulsk. den H Maj 186.", kl. t e. m.
Betänkande, med förslag till förändrad uppställning qf_ 5:te och öde Af delningarna i Banko-Reglementets G:te Artikel.
Vid framläggandet af förslag till förändrad uppställning af Banko-reglementet i ofvanberörda delar år af Fullmågtige den åsigt uttalad att deri intagna föreskrifter, angående Bankens grundfond och reservfond borde hafva plats i början af reglementet, nu upptagande allmänna föreskrifter, rörande Bankens förvaltning, hvilka deremot ansetts lämpligen kunna inflyta mot slutet af detsamma, hvarjemte Fullmågtige föreslagit att föremålen för Bankens verksamhet, nu allenast angifna i ingressen till Reglementet och hemtade från 1668 års Banko-ordning, må inflyta i särskild §, med bestämd anvisning å berörda verksamhet, sådan denne i det följande af Reglementet närmare beskrifves.
Enär det, enligt 8:de §:n af den för Utskottet gällande instruktion tillkommer Utskottet att i ett helt sammanfatta och utfärda det Reglemente, som, efter riksdagens slut, skal] vid Bankens förvaltning tjena till efterrättelse, kommer Utskottet att ordna de särskilda föreskrifter, Rikets Ständer fastställa, på sått lämpligast synes för vinnande af nu saknadt system i uppställningen; men Utskottet finner sig emellertid nu böra underställa Rikets Ständers bepröfvande föreskrifterna i den ordning, Fullmågtige dem upptagit, och tillstyrker således, till en början, att den § i Reglementet, som skall motsvara l:sta §:n, må erhålla följande, med 72 §:n i Regeringsformen närmare öfverensstämmande lydelse: l:o.
Jemför § 1, så lydande: Rikets Ständers Bank förblifver j Rikets Ständers Bank förblifver fort fortfarande, enligt Regeringsformens (farande, enligt Regeringsformens 72 §, un - 62 Banko-Utskottets Betänkande N:o 36. 72 §, under Rikets Stånders egen ga- der Rikets Stånders garanti och vård, så ranti och vård, så att den ostörd må att den ostörd må förvaltas efter de ordförvaltas af de Fullmågtige, hvarje ningar, stadgar och reglementen, hvilka Riks-Stånd dertill förordnar, efter de redan gjorde åro, eller vidare af Rikets ordningar, stadgar och reglementen, Ständer göras kunna, hvilka redan gjorda åro eller vidare af Rikets Ständer göras kunna.
Rikets Ständer allena ega rått att ge i • nom Banken utgifva sedlar, som för mynt i riket må erkännas.
Under åberopande af hvad hår ofvan år yttradt om inrymmande i Reglementet af särskild §, angifvande Bankens föremål, får Utskottet tillägga, att i berörda §, som allenast bör redovisa för omfattningen af Bankens verksamhet, icke lämpligen kan införas hvad som under Litt. C., sid. 49, i Reglementet omförmåles, eller Bankens egenskap af allmän Statsanstalt.
Angående sättet för användning af Bankens behållna vinst beståmme Rikets Ständer vid hvarje riksdag och föreskrifterna härom finne lämpligast sin plats i den §, som afhandlar Bankens reservfond.
Genom antagande af det förslag till ny §, Utskottet nu går att framlägga, undanskjutes ingalunda bibehållandet i ingressen af der intagna uppgift, angående Bankoverkets föremål, se sidd. 48 och 49.
För berörda nya § tillstyrkes följande lydelse: 2:o.
Bankens verksamhet omfattar: a) inlösen, vid anfordran med silfver, af Bankens sedlar efter deras lydelse; b) köp och försäljning af vexlar och räntebärande obligationer ; c) emottagning, bokföring och tillhandahållande vid anfordran, af medel, tillhöriga såväl Staten samt dess allmänna verk och kassor, som alla öfriga embetsverk, kassor, allmänna inrättningar, välgörenhetsanstalter, konkursmassor och enskilde personer; d) emottagning och vård af kontanta penningar och annan flyttbar egendom, som under försegling inlemnas; samt e) upp- och utlånings-, diskonterings- och kreditiv-rörelse.
I Betänkandet Nio 35 har Utskottet sökt ådagalägga nödvändigheten deraf att Bankens kapital-öfverskott eller grundfond må uppbringas till ett belopp af Tretio millioner Riksdaler och Utskottet har visat att detta uppbringande nu med lätthet kan verkställas, enär Bankens hufvudräkning för nåstlidet år företer, vid samma års slut, ett kapital-öfverskott af 29,628,066
R:dr 10 öre.
Redan under innevarande år komme således grundfonden att uppgå till det ifrågasatta beloppet.
Vidare kapitalisering af Bankens behållna vinstmedel bör icke ifrågakomma i annan händelse ån att maximum för den del af Bankens sedclutgifning, hvilken ej har motsvarighet i metallisk valuta skulle komma att förhöjas, i hvilket fall försigtigheten bjuder att grundfonden med en motsvarande summa ökas.
Rikets Ständer kunna Banko-Utskottets Betänkande N:o 36. 63 således för framtiden, af Bankens behållna vinstmedel, hafva att för Statens allmänna behof, årligen påräkna omkring
Två millioner Riksdaler.
För att mera bestämdt angifva att Grundfonden icke utgör en för sig afskiljd fond, åro tillagda orden: ”kapital-öfverskott eller'’’, hvilka ord förekomma i den, genom Kongl.
Maj:ts nådiga Kungörelse af den 19 Augusti 1845, ändrade 4:de §:n af Lagen för Rikets Ständers Bank den 1 Mars 1830.
Utskottet tillstyrker att motsvarigheten till 174 §:n i Reglementet må lyda sålunda: 3:o.
Bankens kapital-öfverskott eller grundfond skall, utan beräkning af Bankens fasta egendom och inventarier, mynt- och medalj-kabinettet deruti inbegripet, utgöra en summa af Tretio millioner Riksdaler, hvadan möjligen inträffande kapital-förminskning, under året, af vinsten ersåttes.
Jemför § 174.
Bankens grundfond skall, utan beräkning af Bankens fasta egendom och inventarier, mynt- och medalj-kabinettet deruti inbegripet, utgöra en summa af Femton millioner Riksdaler Riksmynt, hvadan möjligen inträffande kapital-förminskning under året af vinsten ersåttes.
Och kommer, i händelse af bifall härtill, förslag att afgifvas till förändring af 4:de § i Lagen för Rikets Ständers Bank af den 1 Mars 1830, sådan denna § lyder i Kongl. Kungörelsen af den 19 Augusti 1845.
Stadgandet i 175 § af Reglementet, tillkommet vid en tid då Banken icke innehade andra obligationer, ån sådana, hvilka svårligen i den form, desamma egde, kunde, i händelse af behof, realiseras, torde numera icke erfordras, sedan Banken blifvit innehafvare af lått realisabla förbindelser, till ett ganska betydligt belopp och sedan Fullmågtige erhållit bemyndigande att ytterligare inköpa dylika förbindelser, hvarom föreskriften återfinnes i nästföljande punkt; och Utskottet tillstyrker alltså: 4:o. att berörda 175 § måtte få från Reglementet uteslutas; lydande denna § sålunda:
Banken skall, så vidt sig göra låter, vara innehafvare af lått realisabla förbindelser till belopp af 7,500,000 R:dr R:mt, hvilka löpa med minst fyra procent ränta och åro utgifna af Riksgålds-kontoret eller andra verk och inrättningar, hvilkas obligationer
Fullmågtige anse lemna full säkerhet.
Sorn reservfonden bör utvisa skilnaden emellan beloppet af högsta tillåtna sedel utgifning och beloppet af beräknad sedelstock, eller den del af samma fond, hvilken nu benämnd disponibla medel, tillhörande reservfonden, kan användas, utan att det för sedelstocken bestämda maximum öfverskrides, har Utskottet ansett 175 § böra erhålla deremot svarande förändring, och hemställer att stadgandet härom må undfå denna lydelse: 5:o. Jemför § 173.
Skilnaden emellan beloppet af hög-
Det belopp, hvarmed Bankens till sta tillåtna sedelutgifning och belop- sedelutgifning användbara tillgångar öf - C>4 Sanko-Utskottets Betänkande N:o 36. pet af beräknad sedelstock, utgör Bankens reservfond.
Till denna fond skola öfverföi-as: l:o inbetalningarne å det vid 1856—1858 årens riksdag Kongl. Myntverket beviljade råntefria lån, stort 50,000 Riksdaler; 2:o inbetalningarne å utestående lån: mot inteckning i fast egendom på landet samt hus och jord i staderna, till skiften och odlingar samt på äldre låne-banko-obligationer; 3:o återbetaldta filial-banko-förstråckningar; - 4:o af allmänna diskontfonden 200,000 Riksdaler för hvartdera året 1864, 1865 och 1866; 5:o inbetalningar å obligationer; och 6:o inflytande vinstmedel.
Och berättigas Fullmågtige derjemte att, om och når någon del af handels- och nårings-diskontfonden eller allmånna diskont-fonden befinnes obegagnad, öfverflytta de icke använda medlen till reservfonden, med förbindelse för Fullmågtige att, derest Bankens ställning det medgifver, dessa medel återställa, då de varda för det ursprungliga ändamålet erforderliga. j verstiga de af Rikets Ständer derå anvi! sade förbindelser, upptages i Bankens räkenskaper såsom en särskild fond, benämnd Bankens reservfond.
Jemlikt den af Banko-Utskottet vid innevarande riksdag i Betänkandet N:o 25 lemnade utredning, uppgick reservfonden vid 1859 års slut till Riksmynt 8,193,923: 59.
Till reservfonden skola, från och med 1860 års början, öfverföras: l:o inbetalningarne å det vid 1856—1858 årens riksdag Kongl. Myntverket beviljade råntefria lån, stort 50,000 R:dr, hvaraf skall årligen erläggas från och med år 1860 räknadt; 2:o inbetalningarne å utestående lån till skiften och odlingar, till städer och korporationer, samt på äldre låne-banko-obligationer; 3:o af fonden till belåning af fast egendom å landet 125,000 R:dr för hvartdera året 1860, 1861, 1862 och 1863 500,000: — 4:o af fonden till belåning af fast egendom i städerna 50,000 Rulr för år 1860, 40,000
Rulr för hvartdera året 1861 och 1862 samt 45,000 Rulr för år 1863 175,000: — 5:o af kreditivet till manufakturernas understöd för år 1860 . . . . 150,000: — 6:o af allmånna diskontfonden 300,000 R:dr för år 1860, och 200,000 Rulr för hvartdera året 1861, 1862 och 1863 900,000: — samt 7:o all redan influten och vidare inflytande vinst på Bankens rörelse; Och berättigas Fullmågtige derjemte att, om och når någon del af fastighets låne - Banko-Ut skottets Betänkande N;o 36. 65
Från reservfonden skall utanordnas: l:o det belopp af minst 5,000,000 Riksdaler, som, under åren 1863, 1864 och 1865, må anvåndas till inköp af lått realisabla obligationer, företrädesvis sådana, hvilka af Riksgäldskontoret utgifvas för lån, som för Svenska Statens räkning kan komma att upptagas till fortsättning af Statens jern vå gsbyggnader; 2:o den förstärkning af handelsoch nårings-diskontfonden vid Diskont- oell Låne-kontoren, som erfordras då uttagningarne på upp- och afskrifnings-råkning öfverstiga i kassa eller på räkning innestående belopp; och 3:o de Filial-banker beviljade kreditiv; äfvensom, då Bankens säkerhet det medgifver och allmänna rörelsen sådant påkallar: förstärkningar af handels- och nåi-ings-diskontfonden samt medel för liqvid af obligationer, som Banken, på grund af uppgjordt kontrakt eler eljest, öfvertager eller inköper ; allt under vilkor, att det i § (119) stadgade maximum för sedelstock ej öfverskrides.
Prot. 1862 & 1863. låne-fonden, handels- och nårings-diskontfonden eller allmänna diskontfonden befinnes obegagnad, öfverflytta de icke använda medlen till reservfonden, med förbindelse för Fullmågtige att dessa medel återställa, då de varda för det ursprungliga ändamålet erforderliga.
Ifrån reservfonden skall utanordnas: l:o den andel af Bankens, sedan 1857 års början upplupna, disponibla vinst eller 4,000.000 R:dr, som, enligt Rikets Ständers beslut vid innevarande riksdag, skall anvåndas till Bankens deltagande i det af Riksgålds-kontoret, för Svenska Statens räkning till fortsättning af Statens jernvågsbyggnader, å utrikes ort upptagna lån; börande dessa 4,000,000 R:dr utbetalas med i årligen vid slutet af hvartdera året 1860, 1861 och 1862, emot erhållande af Riksgålds-kontorets för lånet utfärdade obligationer; 2:o den summa af 1,000,000 R:dr, som Rikets Ständer vid innevarande riksdag beslutat att af Bankens omförmålda, sedan 1857 års början upplupna, disponibla vinst till Riksgålds-kontoret anvisa, och hvilken summa likaledes från Banken utbetalas med J vid slutet af hvartdera året 1860, 1861 och 1862; 3:o beloppet af de assignationer, Diskontverkens Direktioner, enligt § 152, kunna komma att å reservfonden utfärda; och 4:o skilnaden mellan de belopp i lått realisabla förbindelser, som Banken, enligt § 176 i 1858 års Banko-reglemente och § 175 i detta Reglemente, bör, så vidt sig göra låter, innehafva, utgörande 1,132,500 Riksdaler.
Dessutom må reservfonden, i den mån medel blifva tillgängliga och Fullmågtige, med afseende å Bankens säkerhet, finna reservfondens ställning det medgifva, af Fullmågtige anvåndas.
5:o till försträckning åt redan oktrojerade filialbanker, med det belopp, som ännu innestår af det till försträckning åt filialbanker vid föregående riksdagar anvisade anslag af 9,000,000 Riksdaler; 6 Sami. 1 A/d. 14 Häft. 9 banko-Utskottets Betänkande N:o 36.
6:0 till kreditiv åt sådana filialbanker, som hädanefter kunna varda oktrojerade, till det belopp § 172, mom. 3, bestämmer ; äfvensom — i den mån allmänna rörelsen sådant påkallar — 7:o till förstärkande af handels- och nårings-diskontfonden samt till inköp af sådana räntebärande papper, som i § 175 omförmålas: allt under vilkor att det i § 119 stadgade maximum för Bankens sedelstock ej öfverskrides; börande för öfrigt iakttagas, att de summor, som, enligt punkterna 1, 2, 4, 5 och 6, från reservfonden utanordna*, skola, i den mån sådant sker, från reservfonden afföras och således icke vidare utgöra del af samma fond.