Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till hvilken siffra skola vi uppskatta vår af samma orsak förökade?
Den blir i alla hänseenden högst ringa.
Huru skall då någon verkligen kunna inbilla sig, att vår industri, fattig på upplysta ledare, på machiner och kapitaler samt tryckt af ojemnt fördelade skatter och näringstvång, skulle kunna täfla med Englands på en radikal frihandels väg?
Omöjligt kan någon tänka eller beräkna något så barnsligt och menlöst.
Men derföre och oaktadt vår underlägsenhet härutinnan hafva frihandelns principer, tillbörligt använda på vår industri, samma vigt för oss, som frihandelns, använda på Englands industri, har för detta land.
Med anledning af hvad jag haft äran föredraga, får jag vördsamt föreslå: att tull-taxan i sin helhet öfverses och granskas, i öfverensstämmelse med frihandelns fordringar och grunder, så alt ofvan omförmälda nödvändighetsvaror ock rudimaterier blifva tullfria och förädlings-industrien skyddas Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 26 202 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 67. med premier eller import-tull efter sig företeende behof och hvartill omständigheterna föranleda med hänsigt till vår industriela ståndpunkt.
Stockholm den 26 November 1862. C. A. Raab. J¥:o 63.
Af Herr Ehrenborg, Richard Michael, angående ändringar i gällande Bevillnings-sladga.
Den af Rikets Ständer vid sistlidne riksdag uppgjorda Bevillnings-stadga måste af en hvar vitsordas såsom egande förtjensten af i allmänhet ganska mycken reda och fullständighet, särdeles med afseende på de genomgripande förändringar och nya förhållanden, som med densamma skulle inträda.
Dock har vid författningens första tillämpning, åtminstone i formelt hänseende, förekommit ett och annat, som synes böra föranleda rättelse eller förtydligande. l:o.
I afseende på taxering af fastighet, så har på särskilda ställen uti såväl sjelfva stadgan, som uti den åtföljande instruktionen blifvit uttryckligen bestämdt, att fast egendom skall uppskattas till dess verkliga värde (Stadgan § 3 mom. 1, Instr. § S), samt att de uppgifter i köpeskillings-belopp, hypotheks- och brandförsäkringsvärden, arrenden, areal, afkastning m. m., hvilka Beredningarne dels få sig tillställde, och dels ega att sig sjelfva anskaffa, endast skola tjena till "ledning"
(Stadg. § 3 mom. 1, Instr. § 4 mom. 1) för finnandet af det verkliga värdet.
I fråga om uppskattningens grundande på nämnda uppgifter, så kommer man, hvad jordbruksfastigheter angår, i allmänhet sanningen närmast dels genom beräkningen af medelafkastningen, såvidt fastigheten icke är vanvårdad, och dels och ännu säkrare genom uppskattning af dess areal eller taxerad mark.
Hvad hypotheksvärdena angår, så kunna visserligen äfven dessa genom jemförelse blifva till någon ledning, ehuru man måste erkänna att vid sådana värderingar mindre noggrannhet ofta eger rum, helst de flesta hypotheks-föreningar ej bevilja lån till högre belopp än halfva värderingssumman och således viirderingsmännen, som på en kort stund måste afsluta förrättningen, vanligen anse sig utan risk kunna följa de uppgifter, som lemnäs af egarne, hvilka, Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
203 åtminstone på de mindre fastigheterna, åstunda lån till högsta möjliga belopp.
Men aldra vanskligast äro utan tvifvel fastigheternas betingade köpeskillingar, hvilka bero af en mängd oupphörligen vexlande förhållanden och derföre också visa sig å samma egendom inom få år eller mellan särskilda alldeles jemngoda fastigheter kunna variera med ända till flere hundra procent, särdeles hvad angår smärre jordegendomar, å hvilka, genom den mångdubbelt större konkurrensen af köpare, vanlingen betingas en proportionsvis långt högre köpeskilling, än på de större.
Detta oaktadt har uti författningen (Stadgans § 3, mom. 1.
Instruktionens <§ 4 mom. 1.
J:o) alltid köpeskillingen anförts främst bland de uppgifter, som skola tjena till ledning för taxeringsmännen, och de tvänne första raderna uti Instr. § 5 ega tydligen en sådan lydelse, som om köpeskilling, arrende och hypotheksvärdering, vore uti sagde ordning de normala grunderna för finnandet af fastigheternas verkliga värde; hvarjemte (Instr. § 4 mom. 2.) bestämdt föreskrifvit att då fastighet uppskattas högre eller lägre än sednast betingad köpeskilling eller hypotheksvärderingssumma, de särskilda skäl, som dertill föranledt, skola i taxeringshandlingarne antecknas.
Då sådana skäl antingen måste för hvarje fastighet helt enkelt blifva, att taxeringsmännen ej anse densamma värd mer eller mindre än den af dem åsätta summa, eller ock de skulle för hvarje särskild fastighet anföra de grunder hvarpå de kommit till det af dem angifna värderingsbelopp, och hvilket uti längdens anmärkningskolumner eller Kommittéens protokoll vore nära nog omöjligt, och då dertill nyssberörda stadgande är för taxeringsmännen bindaude och lätteligen föranleder dem att frångå det på säkrare grunder åsätta värdet för att så mycket som möjligt närma sig hypotheksvärdet eller den ofta orimliga köpesumman, så torde vara obestridligt att detta stadgande just motverkar ett af författningens hufvudsyften, nemligen att fastigheterna skulle uppskattas till deras verkliga värde; hvadan önskligt hade varit om, med bibehållande af den vederbörande ålagda skyldighet att meddela de i Stadgan § 25 uppräknade uppgifter, den i Instr. § 4 mom. £ antagna föreskrift för Taxeringsmännen att gifva skäl för sitt afvikande från köpeskillingsbelopp och hypotheksvärden, blifvit helt och hållen utesluten. 2:o. Uti Instrukt. § 4 mom 2 och deruti skedd hänvisning till mom.
1 punkten 4 af samma § hafva taxeringsmännen blifvit ålagda att, icke blott i afseende på stadsegendomar, utan äfven i fråga om sådana å landet uppförda hus och byggnader, hvilka icke begagnas för jordbruket och dess binäringar, åsätta minst det värde, för hvilket samma byggnader äro hos allmän brandförsäkringsinrättning emot brandskada försäkrade; men då de i Stadgan § 25 omnämnda brandförsäkringsuppgifter, hvilka af vederbörande skola taxeringsmän tillställas, endast afse byggnader i städerna, men icke dem å landet, och då den i Stadgan § 35 åt Beredningens ordförande medgifna rätt till andra upplysningars infordrande svårligen skulle i detta fall, utan försäkringstagarens godvilliga tillmötesgående, kunna utöfvas; så synes det hafva varit nödigt att, 204 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 67. antingen ålägga vederbörande att äfven meddela uppi [ter å brandförsäkringsvärdet för de byggnader å landet, hvilka icke för jordbruket begagnas, eller ock att åt taxeringsmännen öfverlemna deras uppskattning, oberoende af brandförsäkringsvärdet. 3:o.
I fråga om byggnader af näst ofvanberörda slag förekommer vidare, att författningen icke lemnar något tydligt svar på den frågan, huruvida byggnader, hvilka visserligen blifvit uppförda för annat ändamål, än jordbruket och dess binäringar tillhörande rörelse, men deremot numera såväl under löpande taxeringsåret, som under nästföregående, äro alldeles obegagnade, likväl böra i fastighetslängden under rubriken »annan fastighet» upptagas och sålunda bevillning derå påföras, eller om desamma böra vara från bevillning befriade.
Till förstnämnda uppfattning kan man föranledas, dels af det på tvänne ställen uti Instr. § 4 förekommande uttryck »hvilka icke begagnas för jordbruket» etc., och dels ännu mera af det i slutet af berörda § förekommande stadgandet att »särskildt utsättes värdet af sjelfva jordbruks fastigheten med de till jordbruket och dess binäringar hörande byggnader» etc., hvilket stadgande tydligen synes angifva att från jordbruksfastighetsvärdet uteslutes allt, som icke med jordbruket har gemenskap, till följd hvaraf de ifrågavarande byggnaderna, hvilka, ehuru obegagnade, dock onekligen hafva något värde, skulle, om de ej särskildt upptagas, sålunda alls icke ingå i det totalvärde hvartill egendomen, med såväl jordbruks- som annan fastighet blifver in summa uppskattad.
Deremot har man å andra sidan anledning att från fastighetsbevillning befria de obegagnade byggnaderna, dels ur billighetens synpunkt, men tillika af tvänne i författningen förekommande uttryck, då det i Stadgan § 4 6:o heter, »hvilka användas till annat föremål» etc. samt uti Instr. § 4 sista raden: »alla öfriga byggnader, för hvilka bevillning anses böra utgöras», hvilka sistnämnda ord tyckas åt taxeringsmännen lemna en pröfningsrätt, huruvida bevillning bör sådana byggnader billigtvis påföras eller icke.
Ett tydligare stadgande i detta fall vore sålunda i författningen af nöden. 4:o.
I afseende på uppskattning af inkomst utaf arbete, så hafva taxeringsmännen icke i författningen tillräcklig ledning för afgörandet af den frågan, huruvida i de fall då flera personer hufvudsakligen drifva sin rörelse hvar och en för sig, men äro i och för denna rörelses drifvande med hvarandra i ett eller annat hänseende associerade, taxering bör ske af hvar och en särskildt eller af deras gemensamma rörelse, såsom ett bolags.
I förra fallet blifva de från inkomstbevillning befriade, i fall hvarderas inkomst af rörelsen icke uppgår till 400
R:dr och de utom sin fastighetsafkastning ej heller uppbära någon annan; då deremot i sednare händelsen bevillning måste påföras å den gemensamma oafkortade inkomst de i rörelsen njuta.
Här torde såsom exempel få anföras förhållandet vid en stor del af våra bergsmanshyttor.
Der finnas vanligen tvänne särskilda bolag, nemligen ett byggnads- och ett blåsnings-bolag.
I afseende på byggnadsbolaget är tydligt att de för flere egare gemensamma byggnader Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
205 upptagas såsom icke-jordbruksfastigheter och derå utgår lästighetsbevillning.
Blåsningsbolaget deremot skall beskattas för sin inkomst; och om så är, att bolagsrörelse verkligen drifves, så att de särskilda brukarne blifva på gemensam räkning godtgjorda sin andel i årets blåsningsvinst samt för det s. k. rede af malm och kol, som de från sina egendomar till den gemensamma rörelsen lemna, så är också gifvet, att de såsom bolag skola beskattas för den samfällda vinsten; men om deremot, såsom flerestädes är förhållandet, hvar och en brukare för egen räkning sköter sin blåsning, tillverkar sitt tackjern och dertill tillsläpper såväl malm som kol, hvilket allt, liksom tackjernet, han för sin särskilda del omhandhafver och förvarar i sina egna vid hyttan uppförda bodar, så förefinnes mellan de blåsande intet annat bolagsförhållande, än indelningen dem emellan af brukningstiden vid hyttan samt möjligen det gemensamma aflönandet af någon för ordningen derstädes behöflig person.
Då under sådant förhållande Statens och den enskildes inbördes rätt kan i fråga om ganska betydliga belopp bli beroende af huruvida samfälld eller enskild beskattning bör ega rum, så synes äfven i detta fall en bestämdare föreskrift vara af behofvet påkallad. 5:o.
Slutligen anmärkes att författningen icke upplyser huruvida äfven på holag får tillämpas det i Stadgan § 8 mom. 2 beviljade afdrag af 300 Rrdr.
Utan tvifvel har en sådan utsträckning icke varit lagstiftarens mening, men då olika uppfattning häruti försports, så torde äfven denna tvetydighet böra blifva genom ett bestämdare stadgande undanröjd.
Jag har härmed tagit mig friheten vända uppmärksamheten på några formella brister i nu gällande Bevillnings-stadga, och då det väl åligger Rikets Ständer att äfven vid innevarande riksdag uppgöra Bevillnings-författning, så beder jag att dessa erinringar dervid må pröfvas, och, i den mån de finnas grundade, iakttagas.
Anhållande jag vördsamt om remiss till vederbörligt Utskott.
Ehrenborg.
H:o 68.
Af Herr Ehrenborg; Kicliartl Michael) angående bränvinsförsäljnings-afgifternas ingående lill Statsverket.
Jag beder att få med några få ord påyrka, att Rikets Ständer må, utan vidare uppskof, undanrödja den olikhet, som sedan 18S4 års bränvins-lagstiftning ännu före - 206 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 68. finnes mellan städerna och landtsocknarne, i afseende på delaktigheten uti afgifterna för försäljning af bränvin.
Detta yrkande har icke sin grund i någon benägenhet att gynna landtkommunerna genom att fråntaga städerna någon del af deras inkomster, utan anser jag att en förändrad bestämmelse är i detta fall en sedlig nödvändighet.
Ingen lärer väl ock ur fosterländsk synpunkt kunna gilla, att då man vill på lagstiftningens väg så vidt möjligt hämma förderfvets flod, man bibehåller det stadgande, hvarigenom hvarje särskild stad måste uppmuntras att för en skenbar fördel låta denna ström allt ymnigare flöda.
Det kan visst icke nekas, att i många städer de ifrågavarande medlen användas till ganska nyttiga ändamål samt att kloka anordningar gjorts för att hindra allt för grofva missbruk, åtminstone så länge de för försäljningen utgående afgifter anses tillräckliga för stadens behof; men så snart häruti yppar sig någon brist, så uppstod ock för staden en frestelse att pågjuta ännu rikligare af den begärliga varan.
Detta har man nu å ena sidan insett; men vid framställda förslag om att alla försäljningsafgifter från såväl stad som land skulle likasom tillverkningsafgifterna ingå till Staten, eller att städer och landtsocknar skulle utan åtskilnad, efter hvarje kommuns folkmängd, erhålla sin andel i hela länets sammanlagda afgiftsbelopp, eller ock, såsom i en denna dag remitterad motion föreslagits, att afgifterna skulle ingå till landstingskassan, så har man invändt att delta skulle medföra en orättvisa mot städerna, hvilka, såsom före 1854, genom gammal häfd tillgodonjutande vinsten å sin utskänkning och fortfarande lönande vissa af sina embetsmän, skulle ega något åtminstone moraliskt rättmätigt anspråk på att antingen få någon ersättning för det förra eller befrias från det sednare; och då dessa förhållanden ännu icke varit klart utredda, så har man icke ansett sig billigtvis kunna nu fråntaga städerna deras inkomst, helst bibehållandet af densamma skulle, enligt hvad jag äfven i denna förmiddags plenum tyckt mig höra yttras, äfven blifvit dem förespegladt vid den riksdag, med hvars lagstiftning de nuvarande förhållandena inträdde.
Jag hemställer dock, förutsatt att icke, emot all förmodan, någon juridisk rätt derigenom förnärmas, om det är skäl att för dessa svårigheter uppskjuta hufvudsaken.
Utredningen af städernas rätt äro de sjelfve bäst i tillfälle att åstadkomma; men så länge de bibehålla de i:delarne i försäljningsafgifterna, så torde ock berörda utredning uteblifva.
Må derföre Rikets Ständer om möjligt besluta, att alla försäljnings-algifter skola ingå tili Staten; och derefter lära utan tvifvel städerna ofördröjligen inkomma med sina uppgifter och anspråk, samt Rikets Ständer vid nästblifvande riksdag blifva i tillfälle att åt städerna, med beräkning från den tid då deras inkomst af försäljningsafgifterna upphört, anslå hvad billigt är, äfvensom att för Hushållnings-sällskapernas verksamhet m. 11. allmännyttiga ändamål disponera en del af det öfriga.
Men för den beklagliga händelse att, till följd af någon ännu icke utredd men dock antaglig städernas juridiska rätt eller af något annat skäl, Rikets Ständer icke skulle kunna vid denna riksdag besluta bränvins-försäljnings-afgifternas ingående till Motioner hos Ridder skåpet och Adein i862.
N:o 68. 207 Staten, utan kommunerna ännu tillerkännas förmånen att desamma uppbära, så torde det dock ändå vara möjligt att undvika den nu gällande förderfliga principen.
Jag vågar att i detta fall framställa tvänne alternativa förslag, båda med bibehållande af någon företrädesrätt åt städerna framför landtkommunerna, nemligen: antingen att de |:delarne af städernas försäljningsafgifter blefve på samtlige städer i hela riket utdelade efter folkmängden, eller ock att de frdelarne från såväl stads- som landtkommuner inom hvarje län inginge till landtränterierna och sedermera lördelades efter beräkning af folkmängden på såväl städerna som landtsocknarne, dock med iakttagande att hvarje stad i detta fall beräknades t. ex. till tre, fyra eller fem gånger den folkmängd, som den verkligen eger; allt intill dess, efter verkställd utredning af städernas rätt, Rikets Ständer blifva i tillfälle att besluta afgifternas ingående till Staten.
Att desamma skulle tillfalla landstingskassan kunde visst synas i flere fall vara lämpligt; men om städerna, på grund af ett häfdvunnet förhållande, icke billigtvis böra utan ersättning för framtiden beröfvas denna inkomst, så torde en sådan aldrig kunna erhållas ifrån landstinget, men väl ifrån Staten.
Många äro de brister, som i öfrigt vidlåda nu gällande Förordning om vilko ren för försäljning af bränvin, och särskildt hvad städerna angår vöre i flere andra hänseenden anledning ånyo föreslå, att för dem blefve gällande samma bestämmelser, som för landet, såsom i fråga om förbud för utskänkning under söndag, vid marknader, beväringsmönstringar o. s. v. Men då det är att hoppas att hvarje särskildt stad, blott den upphör att blifva direkt intresserad af sin egen rörelses utsträckning, sjelf skall mera nitälska för att hålla densamma inom behöriga gränsor, så har jag härmed blott velat vidröra det moraliskt förderfliga stadgande, som särskildt är egnadt att fresta till ett ockrande på lasten.
Jag får således vördsamt föreslå: att Rikets Ständer må, för sin del, besluta att, med upphäfvande af bestämmelserna i 24 § af nu gällande Förordning om vilkor en för föi'säljning af bränvin och andra brända eller destillerade spirituösa drycker, stadgas måtte, att alla afgifter för minuthandel och utskänkning af bränvin må hädanefter ingå till Slaten; men att, om Rikets Ständer, med underkännande af denna min motion, skulle fortfarande lemna kommunerna rätt alt tillgodonjuta berörda ufgif ter, Rikets Ständer dä må antingen antaga nugotdera af mina nyss vid motiveringen anförda alternativa förslag, eller ock att, med anledning af de motioner, som af andra representanter blifvit eller blifva i denna fråga anförda, de ifrågavarande bestämmelserna må på ett eller annat sätt ock i hvarje händelse sålunda förändras, att den andel uti försäljningsafgifterna, hvilken tillkommer hvaije sär skild stad, icke må vara till beloppet beroende af huru mycket brån - 208 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 69 vin blifvit inom samma stad genom minuthandel och utskänkning försåldt.
Om remiss till vederbörligt Utskott fär jag vördsamt anhålla.
Af Herr Ehrenborg; Richard Michael; om upphäfvande af Kongl.
Förordningen den 8 Maj 4849, angående sättet för kungörelsers uppläsande i kyrkorna.
På denna dag för sex år sedan tog jag mig friheten att i fråga om lagstiftning rörande sabbatsbudet här anföra några särskilda motioner, utaf hvilka jag beder att härmed få, ehuru i förändrad form, förnya blott en enda och den till sitt syfte minst omfattande.
Sedan nämnde tid har detta ämne blifvit föremål för mera uppmärksamhet, samt offentligen afhandlats under en skarp meningsskiljaktighet.
Från ena sidan har man fordrat, att Staten såsom ett kristligt samhälle skulle i sin lagstiftning gifva uttryck åt budets helgd, skydda den enskildes sabbatsfrid, samt, utan att genom några straffbestämmelser söka tvinga till gudsfruktan, dock i sin förvaltning, då den handlar såsom Stat, iakttaga hudet sådant det numera är oss återgifvet, nemligen renadt från menskliga tillsatser och i samklang med kärlekens anda, samt med erkännande af de nödfallsförhållanden, hvilka äro oundvikliga i det borgerliga samfundslifvets numera utvecklade skick; och till grund för sådana yrkanden har legat den uppfattning, att nämnda bud, hvilket för den enskilde visserligen kan alltefter dess olika ståndpunkt erfaras antingen såsom en herrlig gåfva eller såsom en bindande "fordran, men dock alltid för honom mäste vara giltigt, likaså måste för Staten, såsom ett samfund af kristna medlemmar, ega en för alla tider oföränderligt bindande kraft, såsom en väsendtlig del af den allmänna sedelagen.
Å den motsatta sidan åter har man, dels genom ensidig tydning af sjelfva bibelordet och dels genom naturliga förnuftsskäl samt beklagligen ofta inom vår tidningspress under lätttsinnigt gäckeri, velat förneka detta buds fulla giltighet vare sig för den enskilde eller Staten, samt Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
209 påstått att detsamma, såsom det der endast varit gifvet åt Judafolket och tillhört den gammal-testamentliga ceremonial-lagen, numera blifvit upphäfdt, och att de gamla stadganden derom, hvilka i vår Svenska lag qvarstå, böra, långt ifrån att upplifvas, snarare borttagas eller ignoreras, såsom icke öfverensstämmande med nyare tiders uppfattning och fördomsfrihet m. m.; och har man sålunda vågat att uppenbart söka bortrycka sabbatsbudet från dess plats i den gudomliga sedelagens gyllene kedja.
Så djupt sorglig, ur kristligt fosterländsk synpunkt, denna sednare uppfattning är, så kan den dock icke vara egnad att väcka förundran.
Ty i fråga om allt, som i denna verlden skall hållas heligt, så gäller för såväl ett folk som för den enskilde den sanningen, att det heliga icke kan såsom sådant bibehållas utan en kamp, en oaflåtlig sträfvan att emot den egna naturliga böjelsen derpå taga vara.
Om detta lemnäs åt sig sjelft, och ett folk uti sin lagstiftning och samfundslif i öfrigt medföljer tidens utveckling, men förgäter detta omsorgsfulla tillvaratagande af hvad som dock är väsendtligt för ett ännu högre syfte, än en tids verkande på jorden, så inträffar att samma folk, dels gjort sig förlustigt af sjelfva saken, om ock dess bokstaf sedan äldre tider står i någon mån qvar på papperet, och dels, vid bedömandet af en sådan saks väsende och giltighet, icke vidare står på det gamla ovanskliga Ordets grund, utan befinner sig i sitt föreställningssätt vara på tidsandans ståndpunkt, hvarifrån äfven det skarpaste naturliga förnuft aldrig kan annat än skeft bedöma hvad heligt är eller hvad såsom sådant bör hällas.
Det är kärt att ännu ej hafva anledning påstå att så har gått, men symtomerna af den sjukdom, som i denna sak velat angripa våra ögon, hafva dock utvisat, att så har hotat att gå i afseende på Svenska folkets uppfattning af budet om Herrans dag.
Vid sistlidne riksdag väcktes inom detta Stånd af en nu frånvarande ledamot en motion, hvaruti, utom ett särskildt vigtigt detaljförslag, yrkades antagandet och tillämpningen af den grundsats, att alla myndigheter böra vid sina förfoganden, såvidt möjligt är, iakttaga sabbatsbudet.
Men då nämnda motion icke lyckades vinna representationens allmänna erkännande, så synes det vara lika liten utsigt att vid denna riksdag uti berörda fråga få genomdrifvet något omfattande lagförslag, hvilket måhända också måste bättre, än nu är fallet, förberedas på öfvertygelsens väg.
Jag ville derföre inskränka mig att särskildt vända uppmärksamheten på en visserligen ringa, men dock ganska påträngande del af sabbatsfrågan, nemligen behofvet af förändrad tid, sätt och rum för de verldsliga angelägenheter, hvilka, enligt nu gällande lag, på Söndagen behandlas i samband med den offentliga gudstjensten.
Utom den förut vidrörda hufvudgrunden, så tillkommer här en särskild och ömmande bevekelsegrund, för hvilken jag vågar hoppas ett allmänt behjertande.
Såsom fosterlandsvänner kunna vi icke annat än hysa kärlek och deltagande för det Svenska kyrkosamfund, i hvars sköte vi alla blifvit upptagne, der vi ock ega en ren bekännelse och i öfrigt de dyrbaraste förmåner.
Yi kunna ej annat än glädjas åt Bih. till R.
Brot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 27 210 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 69. hvarje företeelse, hvarigenom det röjer sig, att Kyrkan blifver af sin Herre omhuldad, upplifvad och stärkt för sitt dyra, vigtiga värf; men å andra sidan måste vi ock bekymras öfver och, såvidt på oss beror, söka undanrödja allt, som kan bidraga att nedsätta hennes lifskraft och intlytande; vi måste lemna benne det skydd, bon behöfver och framförallt omsorgsfullt tillse, att vi icke motverka hennes ändamål eller befordra hennes splittring.
Nu har, såsom bekant är, under de seduaste årtiotalen, samtidigt med ett inom Kyrkan uppvaknadt lif, älven visat sig en lutning till separation, just ibland sådana, hvilka det för Kyrkan är angelägnast att för sig bibehålla, vårda och leda.
Ett ganska verksamt botemedel häremot var den bekännelsefrihet inom Kyrkan, hvilken infördes genom upphäfvandet af 1726 års Konventikelplakat.
Men ännu återstod det för separatismen högst närande verldsväsende, hvarmed sabbaten och gudstjensten är lagligen bemängd.