Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bara flickor, så långt som den drog, Vindens snabbaste il, Under oss, kring oss den tystaste skog, Inte en karl på en mil!
Inte ett enda bekymmer!
Inte ett endaste, endaste tvång!
Stugan så låg, att hon rymmer Jämnt och nätt en sång I Men ute här är det klangrum nog, — Hå, långa vidder af blåaste skog!
Finns intet som stänger och ekar till slut, Men ropet förlänger sig klarnande ut.
Öfver oss luften, hvitnande blå, Och ingen ting alls att tänka på!
Gud, den långa söndan, Skön, men så lång, så lång!
Hela sommarn på vallen Finns det knappt hvardag en gång.
Hela vår tid i ett klosterlif Som tysta nunnor gå vi, Aldrig det ringaste tidsfördrif!
Vänta och vänta få vi.
en m ä n n i s k a är fattig, som icke äger en s m u l a fantasi, h v a r m e d hon ibland k a n s ä t t a färg p å hvardägslifvets ofta a l l t för s t o r a g r å d a s k i g h e t.
D e n n a sinnets g l a d a mål- n i n g s k o n s t förmår å t m i n s t o n e för s t u n d e n drifva p å flykten m å n g a skuggor, som för- d y s t r a horisonten, och s k ä n k e r oss litet ljuf hvila och g l ö m s k a af verklighetens tristhet.
O c h u t a n en frisk och liffull fantasi blefve d i k t och k o n s t och k u l t u r e n s a l l a frukter d ö d a och saftlösa ting.
M e n fantasien ä r ofta nog som en o t ä m d fåle, som behöfver s t r ä n g t u k t för a t t l ä r a sig l y d a de tyglar, som k a l l a s s a n n i n g och smak.
D e t t a gäller j u r e d a n soai en l a g för d i k t n i n g och konst, och vi k u n n a t r y g g t k o m m a öfverens om, a t t s a m m a l a g äfven bör g ä l l a det fantasispel, h v a r m e d vi g ä r n a vilja s m y c k a och förgylla u p p v å r t tarfliga hvardagslif.
F a n t a s i e n k a n eljes l ät t u t b y t a sitt s k i m r a n d e n a m n mot t v ä n n e, som äro g a n s k a fula och illa t å l d a, nämligen s k r y t och l ö g n a k t i g h e t.
H ä n d e r det icke r ä t t ofta, a t t vi u t e i lifvet få h ö r a de vidunderligaste berättelser om personer eller ting relateras med en s v a d a och färgläggas så bjärt, a t t vi, trots all den t v ä r s ä k e r h e t, h v a r m e d de serveras, ovillkor- ligen t ä n k a: » D e t d ä r ä r icke sant, eller å t m i n s t o n e ä r det öfverdrift. » I v a n l i g a fall m ä r k e r ej berättaren eller b e r ä t t e r s k a n själf, a t t det b a r k a r till skogs.
H e n n e s afsikt h a r k a n s k e ej heller v a r i t a t t k l a n d r a eller å s t a d k o m m a någon s k a d a.
N e j, b e v a r s, det ä r den y r a fantasien, som slitit sig lös från t y g l a r n e och skenar åstad, ytter- ligare förvildad af eggande utrop af: » Nej, verkligen! » » Ä r det möjligt! » » Kors, n å g o t s å d a n t h a r j a g aldrig hört förr i hela mitt lif » o. s. v.
IDUN 1894 J a g k ä n d e en g å n g en u n g d a m, som tid- tals led af en s å d a n d ä r förvildad fantasi.
E n höst k o m hon åter från en b a d o r t p å v ä s t k u s t e n och b e r ä t t a d e i d e mest förtjusta o r d a l a g, h u r roligt hon haft.
V i d fråga, om ej en a n n a n b e k a n t u n g d a m o c k s å h a d e v a r i t synlig vid s a m m a b a d o r t u n d e r som- m a r e n, föll det g l ä d t i g a s v a r e t som en blixt, u t a n b e t ä n k a n d e: » J o, d å, hon v a r visst d ä r, och vi voro d a g l i g e n t i l l s a m m a n s p å segel- t u r e r och kafferep och voro blomsterflickor på välgörenhetsbazaren. » O c h s å gaf hon en n o g g r a n n beskrifning på, h u r u b ä g g e voro k l ä d d a, hon själf i h v i t t och den a n d r a i skärt.
S e d a n k o m d e t i d a g e n, a t t den d ä r a n d r a efterfrågade d a m e n a l d r i g h a d e varit p å väst- k u s t e n den s o m m a r e n, u t a n bott nere i S ö d e r - m a n l a n d, och a t t d e följaktligen ej alls träf- fats.
D e n lilla f a n t a s i r i k a b e r ä t t e r s k a n h a d e j u ej gjort n å g o n s k a d a för någon a n n a n ä n sig själf, men n o g behöfde hennes fantasi å t m i n s t o n e den e n a af d e d ä r t y g l a r n e, d e n som j a g k a l l a d e — s a n n i n g.
E n a n n a n u n g d a m s fantasi v a r a n l a g d för a t t producera olyckshändelser.
N ä r hon k o m p å en visit, s å h a d e hon ofta u n d e r vägen » sett något förskräckligt. » E n gång h a d e hon sett, h u r ett g a m m a l t fint fruntim- m e r blifvit öfverkördt och alldeles förderfvadt af den s k e n a n d e h ä s t e n.
Som tidningsman a n s å g j a g mig b ö r a höra efter p å den ifråga- v a r a n d e t r a k t e n s polisstation, h u r saken förhöll sig.
N e j, inga öfverköringar alls, i n g a ske- n a n d e h ä s t a r och i n g a förderfvade fruntim- mer!
I d e l s m å fantasier för a t t först göra sig litet intressant och sedan v ä c k a icke s å litet löje!
D e t ä r b ä s t a t t s k y n d a p å p e k a, a t t fastän j a g h ä r framställt ett p a r k v i n n l i g a e x e m p e l, det visst icke är n å g o n brist p å m a n l i g a d y l i k a, s n a r a r e tvärtora.
D e t ä r ofta n o g o r d s p r å k e t ä r t i l l ä m p l i g t: » H a n ljuger, s å a t t h a n tror det själf. » D e t ä r d e t t a sjukliga fantasispel, som h v a r och en bör söka b o r t a r b e t a.
D e t ligger sällan någon ond m e n i n g d ä r u n d e r, u t a n d e t o n d a träffar vanligen d e n f a n t a s i r i k e själf, i form af misstroende och åtlöje, men e t t k a r a k t ä r s - lyte blir d e t j u alltid.
I s y n n e r h e t bör m a n n o g a ö f v e r v a k a, a t t b a r n e n s fantasi ej får lösa tyglar.
Barnens inbillningssinne är r i k t och m o t t a g l i g t för alla intryck och vill g ä r n a flyga öfver d e t verkligas g r ä n s.
D ä r f ö r b ö r a d e tidigt var- nas a t t aldrig ö f v e r d r i f / a f r a m s t ä l l a n d e t af en s a k, l ä r a s a t t k l a r t återgifva, u t a n a l l a b l o m s t e r m å l n i n g a r och u t s m y c k n i n g a r.
E n frisk och s k ö n fantasi hjälper oss a t t s t u n d o m k l ä d a själen i g a l a k l ä d e r och höja oss till ljusare r y m d e r, frigjorda för n å g r a ögonblick från d a g e n s t u n g a.
E n o s u n d fan- tasi d ä r e m o t d r a g e r oss l ä t t ned i l ö g n a k t i g - heteus dy.
Tyska Jcäjsarinnan väntas under loppet af innevarande vecka komma att passera Malmö på resa från Norge till Berlin.
Enligt från Kristiania ingånget telegram, anlände käjsarinnan af Tyskland dit kl. 12,10 i går e. m. och hälsades af en stor människomängd vid ban- gården och å gatorna.
En mängd blommor öfver- lämnades eller kastades till henne.
Vid embar- keringen ljödo entusiastiska hurrarop.
Staden och hamnen voro rikt prydda med flaggor.
Ett examensminne.
j t l e t var en af dessa vackra och ljusa sommar- dagar i början af juni månad 18.
Vi och H. många med oss hade farit in till den lilla residensstaden X. för att få vara närvarande vid en skolexamen, en sådan där högtid, som än i dag lockar tillsammans stora skaror af människor från kringliggande bygd.
Mycket hade hunnit för- ändras på trettio år.
Det gamla oansenliga skolhu- set, där fordom den barske, men välmente rektor B. i lifstiden förde sin spira, fanns ej mera.
Det hade vandrat all världens väg tillika med den gamla strama lärarestam af klassisk art, som där hade luggat ungdomen.
I dess ställe reste sig nu ett sådant där läroverkspalats i ståtlig stil, hvar- uti nu för tiden det ena läroverket söker öfver- träffa det andra.
Höga, ljusa, rymliga salar med ymnig tillgång på frisk luft och solljus samt väg- garna riktigt dekorerade med all upptänkbar åskåd- ningsmateriel — voila fin du siécle i skolväg.
En viss feststämning rådde äfverallt på gator och torg.
Man märkte så väl, att skolan eller läroverket intog en dominerande ställning i sam- hället, och att dess alumner voro kära vänner på platsen.
Hvad under då, om hela den lilla staden ville hafva sin andel af högtidligheten och vara med på ett hörn.
Ty, som sagdt, i dag skulle examen hållas.
Tidigt på morgonen se vi grupper af högtids- klädda människor från stad och landsbygd tåga fram mot skolgården.
Där en klunga skolgossar, som synas tänka på ingenting mindre än exa- mensfeber, endast jubla åt sommaren och hemresan.
Där några präster, lärdomens representanter från landet, som ansågo sig böra hedra examen med sin närvaro, dels i egenskap af särskildt intres- serade fäder, dels såsom utsedda » vittnen » (testes), att allt skulle gå riktigt och ordentligt till.
Slut- ligen äfven en stor mängd landtbor, män och kvinnor, föräldrar och systrar, hvilka tydligen kommit för att hämta sina piltar, göra upp » in- ackorderingen » och en stund lyssna på och fägna sig åt sina gossars » lärdom », antingen de försto- do den eller icke, i senare fallet med så mycket större beundran.
Efter en stunds trafvande genom de särskilda klasserna och med hufvudet fullt med algebra, historia samt latinska, grekiska och franska vo- kabler, därvid åtskilliga reminiscenser från forna dagar vaknade, hörde jag plötsligt signalen eller rättare skolklockan ljuda till tecken att allt var slut.
Men nej, det var endast förhöret, som var slut.
Det bästa återstod, det som utgjorde skol- festens piéce de resistance, den högtidliga afslut- ningen på » samlingsplatsen », dit stora skaror tå- gade upp, och där snart hvarje plats var till träng- sel fylld.
En examensafslutning är sig väsentligen lik i alla tider med sina uppflytlningar.
premie- och stipendieutdelningar m. m., sina för hvarje år upp- repade artigheter mot rektor och lärare, hvilka minst två gånger om året få offentligt beröm för sitt nit och sin faderliga vård om skolan eller med andra ord därför att de uppfyllt sin plikt.
Trots detta enahanda, är likväl en skolexamen någonting i hög grad fängslande och intresseväc- kande.
Det vore sorgligt, om så ej vore förhål- landet.
Inspektor schohe h a r intagit kate- dern.
Han står där i fullt medvetande, som det tyckes, om hela sin uppgifts ansvar.
Allvarliga, men ock faderligt milda fara hans blickar fram öfver den hufvud vid hufvud tätt slutna salongen af barn och ynglingar.
Allas ögon lita till ho- nom och motse med spänd väntan hvad som komma skall.
Ett doft rykte om hvarjehanda oarter, begångna under den flydda lästerminen, flyger snart man från man omkring i den stora salen.
Man undrar, men tror knappt, att den gode inspektor skall töras vidröra så ömtåliga ämnen.
Det vore kanske att väcka oro i sinnena och upp- röra minnen af sådan art, som bäst förtjäna att begrafvas i glömskan genom ett skoltal af det slag, som underrättar det ärade auditoriet, att allt står väl till.
Nej, slikt tal kan man ej vänta sig nu efter denna termin, då Karl X., Petter Y. och Valde- mar Z. så komprometterat ungdomen; det vore att alltför nära prisgifva sanningens auktoritet.
Men en lärd vetenskaplig afhandling, som endast uppfattas af lärarekollegiet, » vittnena » och några få andra, men som far de ungas hufvuden förbi, medan dessa otåligt sucka: » ack, om han snart ville sluta »; eller ock ett med vältalighetens blom- ster rikt siradt loftal öfver ungdomstiden med dess drömmar om lycka, glädje och oskuld, ett 227 tal, som helt visst skall anslå mera känslofulla än allvarliga sinnen och göra ungdomen till da- gens hjältar, allt mera stolta och själfförnöjda.
Inspektor h a r fattat sin uppgift mycket sannare, mycket allvarsam- mare, Man märker snart, att han vet mer, än mången önskat.
Under talets gång, som stiger i värme och kraft, framgår det ovedersägligt, att han undersökt hvarje vrå i skolan, hvarje skrym- sle i ynglingahjärtat.
Intet dam får finnas där, intet orenande stoft.
» I det skenbart omärkliga och förment ofarliga damstoftet » — menar han — » trifvas helst de farliga bakterierna och bacil- lerna.
Må vi därför se till, att ljuset obehindradt får lysa in i skolan; må vi öppna dess fönster, att den friska luften fritt må strömma in och bortblåsa hvad som tilläfventyrs kan vara osundt. » Och så ljuda från den obevekliga katedern, som i dag saknar hvarje tillstymmelse till blommor, ord som tränga genom märg och ben, som blotta tidens största faror och frestelser för det uppväx- ande släktet, allvarliga ord, väckande ord, be- straffande ord, ord, som gå rakt på saken, men ändock sådana, att det känns, huru kärleken glö- der inunder, och hvilka därför ingalunda kunna undgå att träffa dem de böra — lärjungarnes hjärtan.
Okynnet och öfvermodet står gripet liksom på bar gärning och blottadt i all sin styggelse.
Ber- serkasinnet.
som ej förstått bättre än att yfvas öfver sina mindre anständiga bragder, får veta, att det är på andra dater, man vill igenkänna en bildningssökande ungdom.
Det förr så prisade draget af kamratanda och kamratsinne, som vi- sar sin onda art däruti, att man ihärdigt förtiger ett begånget fel och endast h a r tystnadens en- vishet eller ett osannt: » jag vet icke » till svar på sin lärares undersökning, detta sinne afklädes sin förmenta gloria och karaktäriseras under sitt rätta namn såsom feghet och falsk hederskänsla, en egenskap, som ej består inför den kristna mora- len.
Fusket i smått, som så ofta florerar inom skolans väggar, eller att vilja lysa med lånta fjädrar, hanka sig fram genom skolan på andras skuldror, hvilka låna sin hand och sin penna till den underhaltiges hjälp vid krior och öfversätt- ningar — detta fusk, som, ju behändigare och djärfvare det öfvats, bland kamrater hälsas som lyckade prof på fyndighet och fiffighet och stun- dom t, o. m. framkallar ett illa doldt småleende af bifall från mera tanklösa än allvarliga föräl- drar, slikt fusk, som endast bidrager till att sänka kunskapsnivån och — hvad värre är — under- gräfva vördnaden för plikten, namnes ock vid sitt rätta namn såsom underslef och bedrägeri, j a så- som det första steget på falsariernas sluttande plan, om hvars sorgliga slut nästan hvarje tid- ning i våra dagar talar ett så varnande och upp- rörande språk.
Korteligen, här blottas oseder och oarter, hvar- på ej mången tänkt, oeh ställas fram i sitt rätta ljus.
Här bry tes stafven öfver sådana » skolver- kets hemligheter », som varit så inrotade och in- vuxna i skolgenerationers uppfattningssätt, att den skumögde till sist ej bättre förstått, än att det ej kunde annorlunda vara.
Här uppfordras hem- men till bundsförvanter; här vädjas framför allt till mödrarna, hvilka uti sin aldrig tröttnande kärlek och förbön äga medel, som verka krafti- gare pä barnens moral än alla skolor i världen.
Här ställes slutligen en innerlig maning till ung- domen själf att bevara sina hjärtan och behålla sig frisk till själ och kropp.
» Vi vilja se hos ungdomen » — slutade inspektor — » en ren blick, vittnande om ett ofördärfvadt bjärta; en blom- strande kind, vittnande äfven om moralisk hälsa.
Vi vilja se något af hvad som står i en af våra psalmer, om den yngling, på hvars kind som rosor smycka löftet står om lif och lycka ».
» Och vi äga för vinnandet af detta sköna mäk- tiga vapen.
Vi äga sanningen, den segerrika, himmelska sanningen.
Må vi ock vara flitiga att bruka det vapnet, när det gäller bevarandet af vår bästa skatt, vår ungdom, våra barn.
Det är ej för skolan, det är för lifvet de lära, för att upp- taga arbetet efter oss, kampen för ljus och rätt och frihet, där vi en gång sluta.
Och denna san- ning, detta vapen är Guds ord. » » Må vi då ej tröttna att så ut denna sanning, så på en förhoppning.
Gud är den, som växten gifver.
Så skall våren en dag gifva sommar, sommaren höst och hösten sina skördar.
Må vi dock städse vara angelägna att på den unga åkern utså ädel säd, den bästa vi hafva.
Ty som man sår, så får man skörda. » *
IDUN 228 Det gripande, allvarliga talet var slutadt, och allas blickar voro tacksamt riktade mot katedern, från hvilken snart hördes en varm och innerlig bön till Honom, barnavännen, som förmår med sin kärleks ande rena och helga allas hjärtan, ungas och gamlas.
Vi sade allas blickar, nej icke allas.
Det fanns nog bland de talrika åhö- rarne sådane, för hvilka de allvarsamma orden varit ett » hårdt tal ».
Det granskades, det kriti- serades.
» Man måste se genom fingrarne o. s. v. Så tänkte och talade många af dem, som känt sig i någon mån träffade.
Men hvarje samvetsgrann lärare, hvarje fader och moder, som ömmade för barnens väl och tänkte på deras framtid, tryckte under rörelse den varmhjärtade talarens händer och glömde ej brådt de tankedigra orden.
S k i z z af G e r d a M e y e r s o n.
j Q l e t v a r en vårafton, en af dessa ljusa, J^L m e n k a l l a k v ä l l a r, n ä r m a n inte k a n \ förmå sig a t t d r a g a ner g a r d i n e n och t ä n d a l a m p a n, m e n g ä r n a b e s t å r sig en b r a s a i kakelugnen.
J a g v a r ensam h e m m a och h a d e j u s t t ä n d t en b r a s a s a m t slagit mig ner framför d e n med en.
bok och en k o p p te, d å det k n a c - k a d e p å dörren.
D e t v a r fru Möller, l i n n e s ö m m e r s k a n, som a r b e t a t å t oss så l å n g t t i l l b a k a j a g k u n d e m i n n a s, e h u r u vi u n d e r det sista året alls icke behöft hennes hjälp.
H o n b r u k a d e al- drig b e s ö k a oss, om vi inte s k i c k a d e efter h e n n e, och började också g e n a s t u r s ä k t a sig.
» F ö r l å t, förlåt, j a g s k a l l inte u p p e h å l l a fröken mer än en m i n u t, men h e r r s k a p e t h a r j u alltid varit s å s n ä l l a mot m i g och därför ville j a g så g ä r n a k o m m a och s ä g a adjö n u, n ä r d e t ä r b e s t ä m d t a t t j a g s k a l l resa. » » ReBa!
H v a r t då? » N o g h a d e j a g blif- vit litet otålig öfver a t t bli störd, m e n a l l t h v a d resor h e t t e intresserade m i g ofantligt, t y j a g v a r själf, som alltid om v å r e n, gripen af en s t a r k reslust.
» H v a r t skall fru M ö l l e r resa? » f r å g a d e j a g ifrigt.
H o n g a f m i g en förvirrad blick, som om j a g med min fråga a l l d e l e s b r a g t h e n n e u r fattningen.
S å d r o g en h a s t i g r o d n a d öfver hennes g a m l a s k r y n k l i g a ansikte.
» A c k förlåt, det ä r j u sant, fröken h a r inte h ö r t något om det, fast d e t h a r varit tal om det s å l ä n g e.
D e t ä r till A m e r i k a j a g s k a l l resa, till S a n F r a n c i s c o, j a g h a r mina barn och b a r n b a r n där. » » Till S a n F r a n c i s c o!
D e t v a r en l å n g resa!
A t t fru Möller, som ä r så g a m m a l, vill ge sig af dit, » k u n d e j a g inte l å t a bli att utbrista.
» Vill!
J a, G u d s k a l l veta, a t t j a g g r u b b - l a t och stridt emot länge, i n n a n j a g k u n d e b e s l u t a m i g för a t t fara.
Se, j a g h a r n u aldrig k u n n a t t å l a A m e r i k a, j a g, f a s t ä n j a g h a r låtit öfvertala mig a t t fara d i t till sist.
J a g k a n ä n n u k n a p p t förlåta m i g själf, a t t j a g far. » H o n t o r k a d e sig i ögonen m e d snibben af sin sjal, en sjal, som j a g m y c k e t v ä l k ä n d e igen, ty d e n h a d e en g å n g tillhört min far- mor.
F a r m o r h a d e k ä n t fru Möller i h e n n e s u n g a d a g a r, i farmor h a d e d e n n a haft en af sina b ä s t a k u n d e r.
J a g t r o r o c k s å det v a r mest för a t t farmor en g å n g bedt h e n n e där- om, som min m o r ä n n u i b l a n d g a f fru M ö l l e r arbete, t y h o n b r u k a d e säga, a t t d e t fanns m å n g a, som s y d d e b å d e b ä t t r e och billigare än g u m m a n Möller.
J a g för min del h a d e j u s t aldrig varit in- tresserad af henne, m e n n u fick j a g en plöts- lig lust a t t h ö r a litet o m hennes lif.
Hon h a d e helt s ä k e r t m y c k e t a t t b e r ä t t a, j a g blef riktigt a n g e l ä g e n om a t t få h e n n e a t t s t a n n a.
T r o t s hennes protester fick j a g henne a t t sitta ner i soffan och t a en k o p p t e.
» H u r l ä n g e h a r n i varit l i n n e s ö m m e r s k a?
» frågade j a g.
» D e t ä r öfver fyrtio år, det.
N ä r j a g började, v a r j a g en sjutton å r s flicka, som sjöng öfver arbetet och tog lifvet lätt, h u r b e k y m m e r s a m t det ä n k u n d e se u t.
N u ä r j a g j u en sextio års k r o k i g g u m m a, som inte o r k a r m y c k e t mer, m i n a ögon ä r o för- störda af t å r a r och n a t t v a k.
O c h se p å mina fingrar, de ä r o alldeles s k r u m p n a af d e t m y c k n a syendet och stela af g i k t!
T ä n k, lilla fröken, a t t i fyrtio å r b a r a sy d a g u t och d a g in, a t t k l i p p a, vika, t r å c k l a och sy ideligen s a m m a fållar, s ö m m a r, k n a p p h å l och veck.
J a, m o d e l l e r n a h a v ä x l a t om u n d e r åren förstås, men sömmen h a r alltid varit densamma. » » Men n ä r fru Möllers m a n lefde, behöfde ni a r b e t a l i k a m y c k e t d å?
» » A c k, k ä r a fröken, n ä r j a g gifte mig, d å t r o d d e j a g så s ä k e r t, a t t d e t s k u l l e bli slut m e d släpet, m e n d e t blef b a r a ä n n u värre ä n förut.
M ö l l e r h a d e en b r a plats, men h a n förlorade p e n g a r p å en borgensför- bindelse, och r e d a n e t t p a r m å n a d e r efter bröl- loppet fick j a g t a en flicka till hjälp och börja sy igen.
I n t e l å n g t därefter miste min m a n sin plats.
Se, h a n s p r i n c i p a l gjorde cession och m å s t e i n s k r ä n k a personalen.
D e t v a r d å Möller fick i sitt h u f v u d, a t t h a n skulle till A m e r i k a.
M e n det s a t t e j a g mig emot.
F ö r se, ä r det något, som j a g h a r h a t a t i mitt lif, s å ä r d e t d e t d ä r A m e r i k a.
N ä r j a g v a r b a r n, tog A m e r i k a min far ifrån m i g; h a n reste d i t och d o g d ä r u t e, i n n a n h a n ä n n u s k i c k a t h e m e t t öre till h u s t r u och b a r n.
S e d a n tog A m e r i k a b r ö d e r n a, de läto aldrig h ö r a af sig, s e d a n d e farit dit.
Till sist reste min e n d a syster, och t a c k vare A m e r i k a, dit j a g p å i n g a villkor ville följa med, stod j a g vid helt u n g a å r e n s a m i v ä r l d e n.
D ä r f ö r h a t a d e j a g det l a n d e t och inte för n å g o t pris ville j a g s l ä p p a min m a n dit.
J a g a r b e t a d e n a t t och d a g, för a t t h a n inte skulle s a k n a n å g o t h e m m a, j a g g r ä t och be- svor honom väl tusen g å n g e r a t t inte öfver- gifva m i g och barnen.
Till sist u p p g a f h a n d å resan och skaffade sig en n y a n s t ä l l n i n g.
Men d å först blef d e t r i k t i g t l e d s a m t.
H a n t a l a d e inte m e r om sina A m e r i k a p l a n e r, men h a n vantrifdes p å sin n y a p l a t s — och så, j a g vet inte h u r det k o m sig, m e n h a n började d r i c k a och lefva oordentligt.
A l l t h v a d h a n förtjänade, gjorde h a n slut p å, j a g fick e n s a m sörja för b a r n e n och hus- hållet.
J a g lefde i en b e s t ä n d i g oro, a t t nå- gonting s k u l l e h ä n d a honom, för oftast k o m h a n inte h e m förr ä n l å n g t in p å n ä t t e r n a.
Och så v a r j a g r ä d d för h a n s hälsa, som aldrig v a r i t s t a r k.
D e t gick o c k s å såsom j a g f r u k t a t, h a n blef helt h a s t i g t sjuk, någon- t i n g å t hufvudet, och h a n l å g p å lasarettet två hela månader.
J a g v a r s å ledsen a t t behöfva h a honom d ä r, m e n j a g m å s t e j u a r b e t a och förtjäna.
J a, hur j a g höll ut.
den tiden, d e t vet j a g inte, för j a g lefde i en oro s å stor, a t t j a g i b l a n d trodde j a g skulle bli tokig.
D e t v a r en s v å r tid, m e n n ä s t a n l i k a s v å r t v a r det, n ä r h a n k o m hem 1894 igen och gick o m k r i n g, fnoskig och slö, u t a n att just k u n n a göra någon nytta.
Det var så p i n s a m t a t t se honom.
Å t gjorde h a n som t v å, och b a r n e n s k u l l e j u också ä t a och h å l l a s snygga.
J a, h a d e inte b a r m h ä r t i g a m ä n n i s k o r hjälpt mig, s å vet j a g inte, h u r d e t h a d e gått! » F r u Möller h a d e t a l a t m y c k e t ifrigt.
Nu höll h o n u p p ett ögonblick, s u c k a d e och tor- k a d e sina ögon.
» F r ö k e n blir v ä l så t r ö t t af a t t h ö r a p å mitt prat. » H o n såg frågande p å mig.
» Nej, visst inte, m e n det t r ö t t a r k a n s k e fru M ö l l e r a t t t a l a om a l l t detta? » » T v ä r t o m, s n ä l l a fröken, tvärtom, det gör så godt a t t en g å n g riktigt få t a l a om hur det varit.
T ä n k, två år räckte eländet för Möller, s å fick h a n s l a g en k v ä l l och dog i n n a n morgonen.
D e t v a r b a r a a t t t a c k a G u d för, förstås, och det v a r allt en l ä t t n a d, fast d e t n o g v a r t o m t efter honom först.
N u var j a g ensam med barnen.