Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då de hemtat sig från rörelsen, vidtog mellan de båda flickorna ett långt samtal, prägladt af varm tillgifvenhet och det uppriktigaste förtroende, De afbrötos först genom ljudet af röster från träd- gården, s o m låg under Isabellas fönster.
De igen- För att ej åter råka i tvekan, reste hon sig ha- | kände sina fästmäns stämmor.
» Nils, » hviskade Blenda och tryckte konvulsi- stigt o c h gick ännu en gång alt uppsöka Isabella viskt väninnans hand.
på hennes rum, men med himmelsvidt skilda af- sikter mot förra gången.
» Var ej orolig », tröstade denna.
» Du har j u genom detta steg mer än utplånat det skedda.
Hon fann dörren stängd på inre sidan.
Detta Låt oss gå ned. » kom henne att tveka, men blott för ett ögonblick, hvarefter hon beslutsamt knackade på.
Då de genom salsdörrarne utkommo i trädgår- den, sågo de herrarne, som sökte efter dem.
Slor.khulm, N:r 14 (172) Prenumerationspris pr år: Idun med Modetidning och ko- lorerade planscher — kr.
8: Idun m.
• 6 Idun ensam - » 4 Fredagen den 3 april 1891.
Byrå: H a m n g a t a n 1 6, 2 /.
1 Prenumer.
Redaktör och utgifvare: FRITHIOF TJt j f i f n i n f f s t i d: hvarje h e l g f r i fredag.
GrmaiutttBiiktr.-Aktirb.
Utländska annonser 70 öre pr uonp.-rad.
A n n a Lisa Hwasser-Engelbrecht.
Ig / et är en vansklig sak G ?&gt; att taga andlig rike- dom i arf.
Det är icke sällan, som tyngden af en frejdad faders eller mo- ders berömmelse, genom de förväntningar och upp- drifna anspråk, som sam- lats kring ett namn, ver- kat med hämmande tryck på de efterkommandes unga krafter.
Det vill en mindre vanlig spän- stighet och själfständighet till för att ur skuggan af ett stort rykte träda fram i sitt eget ljus.
Den kvinna, hvars bild i dag pryder vårt blad, bär ett sådant stort namn, som redan i och för sig själft uppkallar fordrin- gar.
Det är Anna Lisa Hwassers oförgätliga för- tjänst, att hon blifvit nå- got mer än » sin moders dotter », blifvit en egen konstnärlig personlighet; att hon, som hade att taga arf efter — som en af Elise Hwassers skil- drare uttryckt sig — » en drottning af Guds nåde genom rikedomen af sina konstnärliga gåfvor, en drottning med folkets gunst genom höjden af sin popularitet », trädt ut ur det stora namnets skugga i sitt eget ljus.
Buehner har helt visst rätt, då han säger, att krafter låta icke meddela sig, utan blott uppväckas.
Har Elise Hwassers dot- ter ock rönt den oskatt- bara förmånen att till de vaknande krafternas led- ning och ans sattes de mest konstförfarna af hän- der, så är dock grunden, på hvilken hon byggt, helt och hållet hennes egen.
En augustidag för tret- tio är tillbaka, medan ännu sommarfristen lät Elise Hwasser njuta af den leende naturen vid Ulriksdal och sitt unga äktenskap med dåvarande sekreteraren vid Kungl.
teatern, hofkamreraren Da- niel Hwasser, föddes de båda makarne dottern An- na Lisa.
Tidigt röjdes hos flickan, hvart håg och begåfning vette, och mo- dern ledde med sorgfällig ifver hennes anlag.
Vid ännu knappast fyll- da 18 år debuterade den unga skådespelerskan å Dramatiska teatern i Sar- dous » Dora ».
Det var den 2 januari 1879.
Vid ungefär samma tid och i samma unga ålder två decennier tidigare hade modern först beträdt kung- liga teaterns scen.
Inom loppet af de tio år, som nu följde, utöf- vade Anna Lisa Hwasser den beundransvärda flit och det mångsidiga ar- bete, som, stödda af de
F ö r a k t a ej något, och räkna f ö r nog, H v a d ödet gaf.
Den ringaste gren k a n dig tjäna i s k o g T i l l vandringsstaf.
p. medfödda gåfvorna, på jämförelsevis kort tid förde henne genom stegringarna: en ovanlig utilitet, en god karaktärsskådespelerska till — hvad hon i denna stund är — en konstnär af verklig rang.
En hastig revue öfver de yttre dragen af detta konstnärsarbete skall lättast gifva oss ett begrepp om dess intensitet och vidd.
Efter sin debut kvarstannade hon vid de kungliga teatrarne till våren 1880.
Hennes andra debut- roll under denna tid utgjordes af Anna Ivanow- nas parti i » Danicheffarne ».
Vid den dåva- rande Nya (nu Svenska) teatern engagerades fröken Hwasser på hösten 1880.
Ett år senare hade hon förenat sitt namn med ett annat af god klang, i det hon då ingick äktenskap med den vid samma scen verkande, framstående skådespelaren William Engelbrecht.
Under de sex åren vid Nya teatern skapade fru Hwasser-Engelbrecht en hardt när oöfver- skådlig rad af framstående sceniska karaktärer i omkring ett femtiotal olika roller.
Från det första uppträdandet i Anne Charlotte Edgrens » Elfvan » dröjer i minnet vår blick undan för undan vid de mest framträdande punkterna af sådana roller som Margareta i » Faust », den mästerligt realistiska Svea i » Hur man gör godt », fru Woren i » På hemvägen », Ofelia, drottningen i » Don Carlos », Blanehe i » Kun- gen roar sig », Florizel i » Ett besök », Agnes i » Brand », Desdemona, Berta i » Sanna kvin- nor », Margreta i » Kungsämnena », titelrollerna i » Emilia Galotti », » Dyveke », » Jungfrun från Orleans » och ännu många därtill.
De nämnda böra vara mer än nog för att hos den min- nesgoda hufvudstadspubliken uppväcka erinrin- garna af det angenäma utbytet från denna mång- sidiga och rika konst.
Det plägar oftast vara fallet, att blott en gynnad hufvudstadspublik och en försvinnande reseprocent af landets öfriga befolkning komma i åtnjutande af det, som våra förnämsta scener ha att erbjuda af framstående halt.
En rykt- bar konstnärs namn är för det stora flertalet af svensk publik kanske blott ett dödt begrepp, en sägen, tagen på auktoritet, men aldrig per- sonligen, så att säga, erfaren.
Framstående landsortssällskap af verklig rang ha visserligen på de senare åren begynnt afhjälpa denna brist och till allt vidare kretsar bära ut alstren af gedigen dramatik.
Bredvid det Lindberg- ska måste då, på tal härom, främst nämnas det sällskap, som under ledning af William Engelbrecht under spelåren 1886 — 89 med en ypperlig repertoar och artistuppsättning besökte de flesta af Sveriges och Finlands större städer.
Detta sällskaps utom all jämförelse mest ly- sande stjärna var Anna Lisa Engelbrecht.
Då därför Idun i dag bringar sina talrika läsarin- nor den uppburna skådespelerskans bild, är det intet tvifvel, att hon i och med densamma skall möta flere personligen tacksamma vänner inom de vidaste kretsar af svenska hem än hvad som vore möjligt för någon annan af våra ryktbara skådespelerskor!
Eller, I.
alla våra vänner, från det höga Norrland till Sundets strand, huru många af eder bevaren ej ännu från dessa år i liflig hågkomst bilderna af den dystra fru Alving i » Gengangere », af » Galeottos » sargade Julia, af fru Birkner i » Kärlek », af drottningen i » Hamlet », af lady Tartuffe, af den stolta fru Inger till Östråt.
Några minnesblad, på måfå brutna i den rika buketten!
Efter all denna rastlösa verksamhet följde ändtligen ett år, under hvilket konstnärinnan unnade sig någon välförtjänt och välbehöflig hvila.
Men ej ens under denna tid behöfde hufvudstadens publik helt sakna hennes konst, då hon dels i oktober 1889 medverkade vid sex gästföreställningar å Svenska teatern, hvar- vid » Kärlek » uppfördes, dels i juni 1890 å Dramatiska teatern här hemma kreerade Zolas storslaget mörka » Therése Raquin ».
Efter denna tid af mindre forceradt arbete inträdde fru Engelbrecht från och med detta spelar vid den Svenska teatern med fast en- gagement.
Och vi stå då inför, hvad hon senast skänkt, de friskaste minnena af hennes artistskap.
Det är intet tvifvel, att hon med sina senaste prestationer just nått detsammas högsta punkt, att hon nu står inför oss som vår för närvarande kanske förnämsta tragedienne.
V i förgäta ej Olga Fåhrocus; men hon har, åtminstone för det närvarande, trädt tillbaka till det enskilda lifvets ro.
Vi hafva allt efter hvartannat haft glädjen att under den pågående säsongen dröja vid de fullödiga skapelser, Anna Lisa Hwasser-Engel- brecht senast bjudit oss, och vilja därför ej på nytt inlåta oss i detaljer, .som endast skulle innebära ett upprepande.
Vi kunna endast lyckönska Edith Miihlbergs, Hedda Gablers, Maria Stuarts framställarinna till de segrar, hon redan vunnit, till de oöfverskådliga, som förestå.
Ty helt visst måste framtiden bära rika håfvor i sitt sköte för en konst, vid så unga år mognad, för ett arbete, prägladt af så upphöjd entusiasm och brinnande nit, för en inspiration, sprången ut från en fond af rikaste personliga begåfning.
f- D AHLGREN.
D^Lär den var slut, den lilla märktes läfva, som nyss befriad ur ett sällsamt äfventyr.
" Och när hon talte — ack, hvad var att säga!
^llll var så nytt, det kavaljerens samtal bjöd.
ftion hvarje ord på guldvikt tycktes väga, rädd för att släppa fram en gnista ens af glöd.
c jion fick ej ge sig hän.
— Jlon måste dölja, hur barnsligt glad, hur ljuft bedårad dock hon var, och hade än ej lärt alt fintligt hölja sitt varma känslosvall uti pikanta svar.
" Och så hon glömdes bort.
— ' jBeundr ar ringen blef trött att jaga denna ängsligt skygga hind.
" Och dock — hur var hon skön och vän som ingen, när längtans tår gled tyst på rosig barna- kind!
^Du lilla fé — din tår da kunnat spara; visst får du nog en gång af dans och sin- nesrus!
3 \ ien då skall kanske ej din drömvärld vara, som nu, en fridlyst lustgård, full HoYisen.
^éjjål •Mf o t af doft och ljus!
hvitt från topp till tå, ax ros i håret och så en bröstagraff med äkta pär- lor i — Så syntes hon, en ny novis för året, Friska barnkamrar.
som vigdes in i stora världens mysteri.
tt det rum, som är afsedt för barnen i familjen, bör vara stort och luftigt, ja det bästa i våningen, att det ej skall hållas ' jBlotl då och då en blixtsnabb * liten flamma afstängdt från de öfriga och att barnen ej ur hennes vackra ögon trängde som i smyg.
böra om dagarne vistas i samma rum, som JVLen märktes den — hon dolde sig hos tjänar dem till sofkammare — detta har un- der de senare åren alltmera bestämdt fordrats mamma, af herrar läkare.
Och naturligtvis med full rätt.
Men nu är det tyvärr så, att bygg- liksom ett uppskrämdt barn — naiv än, skygg herrarne i allmänhet kommit på efterkälken och blyg.
med » den stora och luftiga barnkammaren ».
Så som flertalet bostäder i hufvudstaden blif- vit inredda, är det helt enkelt en omöjlighet %n vals.
— Vion föreföll mig nästan sväfva att åt barnen öfverlemna det största och bästa rummet i våningen, och i de flesta familjer i okänd rymd, hälft somnambulisk, hän- måste man därför nöja sig med en till utrym- met ganska begränsad barnkammare.
ryckt yr.
I följande rader ämnar jag framlägga några enkla rön, hvarigenom det lyckats mig att hålla en tämligen liten barnkammare fri från s. k. barnkammarluft och därigenom frisk och helsosam för mina små.
Först vill jag säga några ord om möble- ringen.
Den består af de i hvarje barnrum oundgängliga möblerna: sköterskans och bar- nens sängar, en byrå för barnens kläder, ett bord, ett par stolar, ett tvättställ, en hög pall och — • ingenting vidare.
Både för sköterskan och barnen användas järnsängar.
Sådana äro lättare att hålla rena och taga mindre plats än träsängar.
Inga stoppade möbler förekomma.
Stolarnas ryg- gar och sitsar äro af rotting, och träarbetet i dem är rundsvarfvadt, så att barnen ej löpa fara att stöta emot hvassa hörn och kanter.
Äfven bordsskifvan är rund.
Det öppna tvättstället är af en mycket enkel och praktisk konstruktion.
Det har två skifvor, den ena ungefär / s meter under den andra, och liknar närmast ett vanligt nattduksbord, men är något större än ett sådant.
Skifvorna äro försedda med hvita vaxdukar, som dag- ligen tvättas af.
På den öfre skifvan stå vattenkaraffiu, glas, aseptinflaska m. m., på den nedre — ungefär l % meter från golfvet och alltså i jämnhöjd med jungfruns arm, då hon sitter och sköter barnen — tvättfat, hand- kanna och tvålkopp.
Från den undre skifvan ned till golfvet sitter en rynkad kappa af tunnt, blommigt tyg.
Tvättstället är hvitmå- ladt.
Att använda kommoder och lavoarer i barnkammare finner jag ytterst olämpligt.
Äfven med iakttagande af mycken noggranhet är det svårt att hålla dem rena och luktfria, och dess utom innebära de en nästan oemot- ståndlig frestelse för dem, som sköta barnen, att där lägga in våta och begagnade barn- kläder, hvilka då i de flesta fall få ligga kvar betydligt längre än det ögonblick, för hvilket de blifvit ditkastade.
1 l Framför tvättstället i mina barns rum lig- ger en gul oljeduk, l / » m. lång.
Golfvet under densamma hålles därigenom torrt och rent.
Det gör då ingenting, om man vid tvättningen råkar spilla vatten, och vid om- bytet på de små kan man utan olägenhet kasta dit de begagnade kläderna.
V i d bad- ning sättes badkaret på oljeduken, hvars kan- ter då vikas upp och stödjas helt enkelt af några vedträn.
På så sätt får man det kring- plaskade vattnet samladt i oljeduken, som sedan vikes ihop och tömmes.
Denna duk tvättas af och guides ren hvarje morgon.
1 Mellan sköterskans och barnens sängar ligger om nätterna en gångmatta, så att den förra ej behöfver gå på bara golfvet, när hon ser till barnen.
Till byrån och bordet använder jag linne- dukar; dessa bytas om, så snart de blifvit smutsiga.
Nu ett par ord om barnkammarens skötsel i öfrigt!
På morgonen när barnen äro klädda och lemnat rummet, företages städningen.
Fönstret öppnas, och sängarna få en god stund stå ouppbäddade, så att sängkläderna bli ge- nomvädrade.
Lakanen skakas hvarje dag utanför fönstret.
På barnens madrasser har jag lösa bomullsvar, som vid behof aftagas och tvättas.
Sopningen sker med våt viska eller ock med en dammborste, öfverbunden med en fuktig trasa.
På så sätt undviker man, att vid sopningen dammet står i högan sky.
Eldningen sker på morgonen, samtidigt med städningen.
En stund midt på dagen och en stund på eftermiddagen vädras ånyo.
Det faller af sig själft, att våta kläder al- drig få ligga kvar inne i barnkammaren, utan att de strax efter ombytet bäras ut.
Till sist vill jag nämna, att barnens rum ej om dagarne hålles afstängdt från de andra, utan att dörrarna till den öfriga våningen stå öppna.
T r e s k i s s e r f ö r I d u n af Vilh.
t Kvinnan i literaturen. '
örhända menar någon af mina ärade läsa- 5j rinnor, som varsnar ofvanstående öfver- skrift, att det här vore författarens me- ning att lemna en skildring af den antika kvinnan såsom verksam i literaturens tjänst.
På det hela taget vore emellertid en sådan uppgift skäligen otacksam, ty de antika kvin- norna voro allt utom literära — de flesta af dem voro icke ens särdeles hemmastadda i den ädla skrifkonsten!
I komedierna skämtas ofta öfver den ohjälpliga handstilen i bref, som skrifvits af kvinnor.
Också eger hela den antika literaturhistorien endast ett stort kvinnonamn att uppvisa; egendomligt nog tillhör detta namn literaturens gryningsperiod — två och ett hälft årtusende hafva svun- nit, sedan Sappho i mjuka, välklingande ryt- mer på den äoliske grekens melodiska tungo- mål diktade sina oförgätliga k vaden.
Hon var en entusiastisk kärlekens lofsjungarinna; i sina veka toner lade hon in hela sin trå- nande längtan, och med härliga bröllopshym- ner ledsagade hon sina väninnor till brudge- maken.
» Iduns skollofskoloni » — för alla våra gamla vänner är detta ett från det förra året väl bekant namn.
F ö r de nya, som sedan den tiden trädt till, våga vi hoppas, att den vackra idé, det representerar, snart skall blifva lika omhuldad och kär.
G e - nom frivilliga bidrag från våra läsarinnor bereddes nämligen förliden sommar tillfälle för 22 små fattiga Stockholmsbarn att efter den långa mörka vinterns skolarbete till- bringa en stärkande och glädjefull sommar- sejour i skärgården — en förmån af oänd- lig betydelse för dessa små från torftiga, glädjefattiga hem.
Den varmhjärtade och rika frikostighet, som i fjol k o m den goda saken till del, uppmuntrar oss mer än något annat att nu komma åter med samma uppmaning till alla våra läsarinnor: låtom oss öppna hand och bjärta och med förenade krafter bi- draga att äfven i år utsända en egen skollofskoloni.
E n mängd svårigheter, som i fjol bidrogo att göra företaget vanskligt, men som dess bättre genom edert stöd, kära läsarinnor, så framgångsrikt öfvervunnos, äro nu redan på förhand undanröjda.
Så ega vi nu fär- dig hela den kostsamma uppsättningen af filtar, madrasser, kuddar, husgeråd.
V i tro oss vidare våga påräkna att få lägga led- ningen i samma dugande händer, som i fjol så väl skildes från uppdraget.
En mängd erfarenheter, som då vunnos, kunna i år tillgodogöras.
M e d ett ord — träder blott edert intresse lika kraftigt till nu som då, kunna vi gå med godt mod till verket.
Och därom äro vi visse; för en g o d gärning hafva vi aldrig behöft vädja förgäfves till svenska kvinnor.
D e minsta bidrag mottagas med tack- samhet; ingen, som något kan offra, skall draga sig undan — det är vårt fasta h o p p.
Insänden därför, ärade läsarinnor, oför- töfvadt edra bidrag till Redaktionen af Idun, Stockholm, i postanvisning eller post- sparmärken (ej frimärken).
V i d försän- delsen bör tydligt angifvas, att densamma är af sedd för » Iduns skollofslwloni ».
Själfva ha vi — liksom i fjol — som grundplåt tecknat 100 kronor.
Måtte den rikt mångfaldigas!
Stockholm i april 1 8 9 1.
Så sjöng hon för andra kärlekens lycka; men själf fann hon, om sägnen talar sannt, intet gensvar på sitt hjärtas trängtan, och gripen af förtviflan, störtade hon sig från de leukadiska klipporna i det joniska hafvets vågor.
Arma Sappho, huru många hafva icke till den dag i dag är följt ditt sorgliga exempel!
Men antiken eger ingen skaldinna, som ens tillnärmelsevis kan ställas vid sidan af Sappho.
Då skulle alltså en skildring af den antika kvinnan i literaturens tjänst blifva skäligen innehållsfattig; det är ej heller någon sådan vi nu vilja prestera.
Det är tvärtom den skildring den antika literaturen ger af kvin- nan, som vi skulle tillsammans något när- mare skärskåda.
I hvilken belysning stod alltså kvinnan för antikens skalder och prosaister?
Efter den framställning vi senast sökt gifva af äkten- skapet behöfva vi ej längre söka efter svaret.
Det ger sig själft: så vida de antika förfat- tarne verkligen tagit sina karaktärer ur lif- vet, måste den äldre literaturen hufvudsak- ligen uppvisa de bättre kvinnotyperna, den yngre åter hufvudsakligcn eller endast dåliga sådana.
Och detta stämmer också i det när- maste in med verkliga förhållandet.
Måhända har någon af mina läsarinnor verkligen gjort bekantskap med en antik kvin- nokaraktär.
Ty det finns i själfva verket en sådan, som ännu då och då lefver upp på scenen — det är Sophokles ' Antigone, föryngrad af Mendelssohns skaparsnille.
Hvem känner icke Oidipus-dotterns dystra saga, så- dan antikens störste tragiker tolkat den?
Tung hvilade gudarnes vrede öfver Labdaki- dernas hus.
Förkrossad öfver sina ofrivil- ligt begångna ogärningar, måste Oidipus gå i landsflykt, och med uppoffrande barnakär- lek följde den ädla Antigone sin fader, tills han slutligen i Kolonos ' lund funnit en hvilo- stad.
Men förbannelsen följde allt fortfa- rande Labdakidernas släkt.
Brödrakriget flammar upp mellan Oidipus ' söner, Antigo- nes båda bröder falla för hvarandras hand, Under rubrik " Köksalmanack " kommer från och med detta nummer den för alla våra läsarinnor välkända signaturen » Sfen / a » att redigera matsedclsafdelning en jämte densamma åt- följande matlagningsrecept, en ackvisition till den fasta redaktionen, hvilken vi våga hoppas, skall bli mottagen med allmän tillfredsställelse.
och herskaren i Thebe förbjuder vid döds- straff hvem det vara må att begrafva den ene af dem.
Antigone känner faran, men hon känner också sin plikt, och för henne går gudomlig rätt före mänsklig.
Obegrafven skall ej hennes broders kropp blifva roffåg- larnes byte, fridlös skall ej hans skugga irra på Stygens strand.
Och trotsande her- skarens befallning begrafver hon sin broder och går sedan, i medvetandet af att ha gjort sin plikt, lugn mot döden.
Så kunde ännu en skald från femte år- hundradet tänka sig en kvinnokaraktär.
Men snart försvinner nästan alldeles de ädla kvin- nogestalterna ur literaturen.
Redan Euripi- des är en kvinnohatets skald, och när vi från tragikerna vända våra blickar till ko- medi- och satirförfattarne, som hemtade sina bilder ur lefvande lifvet, då är taflan allde- les förändrad.
Blott sporadiskt påträffa vi ännu en eller annan tilltalande kvinnogestalt, endast enstaka möter oss ännu någon hän- ryckt lyriker med toner om kvinlig trohet och kvinlig dygd.
Hos de allra flesta är tron på dessa begrepps tillvaro längesedan försvunnen, och öfver allt, hvad de säga om kvinnan, kunde man som motto sätta Björns bekanta ord till Frithiof: » Världen tyvärr är af kvinnor full. » Nåväl, mina damer, viljen i då ur de an- tike författarnes egen mun höra svaret på den intressanta frågan: hurudan är kvinnan?
Så hören då!
Hennes första och viktigaste egenskap, som så att säga sätter sin prägel på alla de andra, äro list och förställning.
Nå, det är ju visserligen äfven nu för tiden ett ofta upprepadt ordspråk, att » kvinnans list öfvergår mannens förstånd », men i själfva verket taga vi det nog just icke så allvar- ligt med denna för mannens intelligens icke synnerligen smickrande sats; annat var det i antiken.
Liksom sjömännen nu för tiden stodo soldaterna då icke i rykte för någon öfverdrifven sanningskärlek, men i en af Plau- tus ' pjäser försäkras dock, att » förvisso ingen krigsman hvarken till häst eller fots skulle kunna ljuga i något afseende så fräckt som en kvinna gör. » Hon är det dämoniska vä- sen, som med slug beräkning och illfundiga gkonster lockar mannen i sina snaror och för- tör hans lifs glädje.
Fallite fallentes — bedra- gen de bedragerskorna!
- — så lyder också det råd, som Ovidius har att gifva sina olycks- broder, och vi kunna väl nästan vara för- vissade, att de följde det.
Hvarje kvinna är också hersklyslen — det är en erfarenhet, som framför, allt de äkta männen i antiken gjorde.
V e den, som ej grundligt en gång för alla satt sig i re- spekt hos sin hustru, och dubbelt ve den arme, som gift sig för penningars skull.
I en af Plautus ' pjäser, Asinaria, rör sig hela intrigen kring mannens förtvinade försök att afnarra sin hustru en liten penningsumma, ty det är hon, som har hand om kassan.
» Bland odrägliga ting är en kvinna med pengar det värsta », sjunger Juvenalis — och hvem vet, kanske ligger det ändå en viss sanning på botten af denna djärfva sats?
Kvinnan är vidare högmodig och praktly- sten.
Plautus, Ovidius och Juvenalis be- tyga det enstämmigt, och i den första af dessa skisser hafva vi sökt gifva en svag antydning om den lyx en romersk kvinna förstod att utveckla.
Till kvinnornas försvar må endast sägas, att männen ofta gåfvo dem föga efter.
Kvinnan är vidare — men hvarför skulle vi fortsätta denna uppräkning af alla de själslyten, hvaraf de antika författarne göra kvinnan till ett kongregat?
Och alla de vidrigheter, som den stränge Juvenalis i harm och förtviflan med bred pensel målar, dem nekar min penna att beskrifva.
Så hade antiken förlorat en af de dyrba- raste skatter någon tid kan ega: tron på kvinnoidealet.
Äfven de ädlaste sågo ej längre i kvinnan renhetens, kyskhetens och godhetens personifikation, föremålet för man- nens ljufvaste drömmar, symbolen af hvad rent och ädelt som tankes och kännes här i världen.
Nej, kvinnan är för dem alla blott och bart hvad hon var för slafven i en af Plautus ' pjäser, en mala bestia — ett odjur!
Och därmed hafva vi hunnit slutpunkten af antikens tankar om kvinnan.
Och nu tycker jag mig nästan se en fråga tränga sig fram på mina läsarinnors läppar, en fråga, försagd och hälft tvekande: fanns det då i denna tid, som i så många fall står för oss som ett oupphinneligt mönster, som skänkt världsliteraturen oförgängeliga snille- verk, som är den enda stora, afslutade kul- turperiod mänsklighetens historia har att upp- visa — fanns det då under denna tid icke någon enda, som dock på djupet af sitt vä- sen någon gång drömde den sköna, idylliska drömmen om en koja och ett hjärta.
Jo, äfven om icke de lyriska skalderna någon gång i sina bättre stunder hade låtit toner klinga, som tala om hjärtats ljufvaste vårdrömmar, kunde vi ändock vara förvissade, att det gamla Rom äfven under sitt värsta förfall inneslutit en eller annan sådan läng- tande ande.
Ty hvarje tid, huru djupt sjun- ken den än må vara, gömmer dock inom sig något af dessa mänsklighetens söndagsbarn, som genom seklerna bevara åt kommande generationer mänsklighetens ljufvaste och dyr- baraste skatter.