Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Matsalen såväl som skolsalen uppvärmdes medels stora, öppna kaminer, alla de öfriga rummen, trap- por och korridorer genom rörledningar med varmt vatten.
Vid sidan af matsalen låg det s. k.
» class-room », hvarest musik- lektioner gåfvos.
För musiköfningarne fun- nos 6 små rum vägg i vägg, så stora att ett piano med stol fick plats.
Naturligtvis hör- des tydligt, hvad grannarne spelade och sjöngo, hvilket var både löjligt och nervretande på samma gång.
En stor gymnastiksal fanns i särskild byggnad, sammanhängande med skol- rummen.
Här brukade vi komma in från våra promenader för att byta om skodon; vi gingo aldrig med galoscher, men aldrig heller med samma skodon ute som inne.
I gym- nastiksalen brukade vi leka och dansa, då vädret var för dåligt att gå ut.
I sofrum- men fingo vi aldrig vistas om dagarne, de voro alla ljusa och luftiga, med hvita gardi- ner, hvita täcken, mattor på golfven och prydliga toaletter.
I båda våningarne fun- nos badrum, så att hvarje flicka badade en gång i veckan.
V i blandade själfva baden, varma eller kalla efter behag.
I badrummen funnos äfven tvättställningar med kallt och varmt vatten och äfvenså i kapprummet.
Om morgnarne knackades på våra dörrar, hvarpå man hade 3 kvart att kläda sig, in- nan klockan ringde till morgonbönen.
Denna förrättades af föreståndarinnans man mr B. i skolsalen.
V i flickor sutto ordnade efter åldrar midt emot mr B., lärarinnorna sutto bredvid oss, och vid långsidan af salen sutto de 5 pigorna anförda af &gt;; cook », en mycket betydande person.
Mr B. läste först ett stycke ur bibeln, därpå stego vi alla upp för att falla på knä, hvar och en framför sin stol, medan mr B. läste en lång bön, som slutades med » Fader vår ».
Nu samlades de större flickorna omkring den parisiska lära- rinnan för att hafva en stunds talöfning före frukosten.
Denna bestod af kaffe eller te, bredda smörgåsar och skinka, om söndagarne kunde vi äfven få choklad.
De båda en- gelska lärarinnorna, som sutto vid de öfre bordändarne, serverade oss alla, och pigorna buro omkring koppar och tallrikar.
Huru lärarinnorna kunde hålla reda på, hvilka af oss, som drucko te eller kaffe, togo socker och icke grädde eller tvärtom eller båda de- larne, var riktigt underbart.
Efter frukosten börjades lektionerna.
Ett verkligt Herkules- arbete måtte det varit att göra upp schemat.
Hvar flicka hade sitt.
I de engelska äm- nena och franska språket deltogo vi alla, men den, som för öfrigt ville, kunde få lek- tioner i tyska, italienska, latin, välskrifning, ritning, spelning, sång, gymnastik, dans, rid- ning och simning.
För alla dessa ämnen er- lades Bärskild afgift.
V i hade tre engelska lärarinnor utom mrs B., som gaf endast få lektioner i innanläsning och musik, en fran- syska, en svenska, en tysk musiklärare, gym- 1891 nastikläraren, dansläraren och en lärarinna i målning, de 4 sistnämnda bodde dock icke på » Crofton H i l l ».
Hvarje ämne lästes icke mer än en halftimme.
V i hade 5 halftimme- lektioner på förmiddagen och 4 på eftermid- dagen; häri inbegrepos musiköfningarne.
D e engelska ämnena voro: grammatik, literaturhi- storia, engelsk historia, biblisk historia, geo- grafi, politisk ekonomi, räkning och algebra.
På analys nedlades rätt mycket arbete.
En kväll i veckan hade vi föreläsning i zoologi.
Efter slutade förmiddagslektioner fingo vi en mycket enkel lunch, käkes och vatten, hvarpå vi gingo ut att promenera en timme.
A l l a flickorna gingo då i ett långt tåg, två och två, som höllo hvarandra i handen; i början och slutet af tåget gick en lärarinna.
Dessa promenader voro mycket trefliga.
V i gingo oftast långa vägar ut på den täcka, engelska landsbygden, marken var mycket kuperad omkring » Crofton H i l l », och vä- garne slingrade uppför och utför backarne, kantade af vackra buskar och klängväxter.
Ibland gingo vi ned till hafsstranden och sutto och vaktade på floden och sprungo efter vågorna, då de drogo sig tillbaka, för att störta undan, då de åter rusade fram.
Under promenaderna fingo flickorna lof att tala en- gelska, under lektioner och måltider skulle endast talas franska.
Efter hemkomsten snyg- gade vi upp oss, ibland bytte vi om klädning, men detta var icke alldeles allmänt, och half 2 ringdes till middag.
Denna bestod vanligen af ett par sorter kött och efterrätt.
Soppa fingo vi mycket sällan.
Köttet var alltid mycket godt, men erbjöd föga omvexling: ox-, lam- och grisstek, någon gång köttpastej; till köttet fingo vi potatis, rosenkål, tomater etc.
Efterrätten bestod oftast af puddingar, be- synnerliga saker " för en svensk gom: de tyck- tes till största delen utgöras af flott och mjöl, samt voro fyllda med frukt eller sylt, eller voro de späckade med korinter.
Lyckligtvis fanns för den, som så önskade, vanligen nå- gon mjölkpudding eller blanc-manger.
Till maten fingo vi vatten; ville man hafva vin eller dylikt, kostade det särskildt.
Engels- männen hafva som bekant ofantligt många regler att iakttaga under måltiderna, och ve den, som af okunnighet bryter mot någon af dessa, han är en fullkomligt obildad person.
En af dessa var t. ex., att man aldrig kunde bedja någon af sina grannar sända brödet, kryddorna eller dylikt, då man själf behöfde det, men väl rekvirera det åt någon annan.
Detta nödvändiggjorde, att man ständigt fick se efter, om det fattades något hos de andra för att icke brista i artighet.
Efter middagslektionerna, kl. 5, serverades vår egentligen sista måltid för dagen, le och bredda smörgåsar.
Två aftnar i veckan hade vi tillåtelse att läsa, medan vi drucko vårt te, ett privilegium, som vi med stor förtjus- ning begagnade oss af.
Böcker fingo vi mot afgift låna i ett litet skolbibliotek.
Efter teet lästes lexorna öfver.
Hvarannan kväll hade flickorna gymnastik; denna bestod mest i fristående rörelser, men det var allt bra stor skilnad mellan svenskarnes taktfasta rö- relser och dessa.
Det var knappt exempel på, att flickorna någonsin utförde dem full- komligt samtidigt.
Hvarje lördagskväll kom en gammal fransman med sin fiol och med- delade undervisning i dans.
8 fingo vi åter käkes (biscuit) och vatten, dock hade vi då lof att äta af de » godtor », vi medfört från hemmen eller köpt i staden.
Det var likväl endast kakor och korf vi hölLo oss med, så nog kändes det bra tomt att gå till
I DU N 1891 sängs utan kvällsmat.
Aftonbönen förrätta- des liksom morgonbönen, dock sjöngo vi all- tid en hymn om kvällarne.
Efter bönen om- famnade vi mrs B., lärarinnorna och dem bland kamraterna man tyckte om, hvarpå vi gingo upp till våra sofrum.
En stund efter kom en lärarinna för att släcka gasen i rum- men, och sedan voro alla samtal förbjudna.
Detta var lätt att kontrollera, då dörrarne till sofrummen stodo öppna om nätterna.
" Iduns skollofskoloni " Tack vare våra läsarinnors offervilliga bistånd har insamlingen till skollofskolo- nien nu så långt framskridit, att i det när- maste ett tusental kronor influtit — ett be- tryggande belopp för den goda sakens rea- liserande på i hufvudsak samma grunder som i fjol.
Barnen komma äfvenledes denna gång att utses från olika af huf- vudstadens församlingar — fattiga, svaga, men välartade barn, som genom g o d flit och goda seder gjort sig särskildt förtjänte att ihågkommas till denna glädjefulla, själs- och kroppsstärkande rekreation, af hvilken de alla så väl äro i behof.
Som föreståndarinna för kolonien hafva vi tillfredsställelsen att äfven i år se med- följa fru Fredrique Falk.
Dagen för ut- flyttningen är ännu icke definitivt bestämd, men torde densamma antagligen komma att försiggå under loppet af nästa vecka.
V i fortsätta här redovisningen för de influtna medlen.- Transport 821: 16.
Nyinflutna medel: Ejda 1: 50; Vårgårda 5: —; A.
och E.
2: —: Ernst och Signe 2: —; Oscar Ericsson, Karlskrona 0: 50; Lou- ise H.
0: 50; Cafour 1: 30; » Tante Dllj » 2.
—; Minne af Ivan, Karlskrona 10: —; L.
Östersund 15; —; E — n 2: —; E. och I.
S., Halmstad 2: —; Fyra små syskon och deras tjänare i Arjeploug 5: —; A.
J. Johansson m.
fl., Berg; 8: —; C. Kbg, Ud- devalla 1: —; Prenumeranter på Idun i Grenna 3: —; Jeanna 1: —; » Lilla moster » 12: 50; Edla L.
Sala 10: — E.
B., A.
B., O. T., F. B., O. A., J.
L., H.
Helge Birger och A, J., Skul- tuna 2: 50; H.
F. 2: —; A.
E. Kalmar 1: — Ags 10: —; B.
K. S — 11 5: —; Barnavän 1: —; Koloni- vänner i Robertsholm och Born 10: —; Jean, G ö - teborg 5: —; Onämnd, Eskilstuna 8: —; Ellen och Algott 2: —; S. och T.
3: —; Prenumeranter i Trollhättan 5: —; A — - d 1: —; Nils och Barbro 1: —; C.
, Tockarp 3: —; Eric och Birger 2: —; Hil- dur och Hedvig 2: —; A.
10: —.
Summa 980: 96. '
: (Forts.) Stark såsom döden.
B e r ä t t e l s e för Idun af E.
Ipljennes omfamning pinade honom, han ss % skulle gärna velat rycka sig lös, men han vågade det icke.
D å hennes armar åter sjönko ned på täcket, reste han sig upp med en suck af lättnad.
» Jag för med mig professor A.
, » sade han, » han förstår naturligtvis din sjukdom bättre än provincialläkaren, och han skall snart göra dig frisk igen. » » Låt honom icke komma in, » bad hon sakta, » han kan ingenting göra. » » Han har rest hit för din skull, » sade Heydenberg kort, » och jag önskar, att han undersöker dig. » Hon kastade en ängslig blick på honom.
» Som du vill, » sade hou undergifvet.
Heydenberg öppnade dörren, och professorn inträdde.
Det var en högväxt medelålders man med skarpa grå ögon och hög, kal pan- na, öfver hans slätrakade ansikte låg ett uttryck af hårdhet, som föga mildrades af det förbindliga, leende, hvilket för ögonblicket krusade de tunna läpparne.
» Hur står det till? » frågade äfven han, i det han närmade sig sängen.
» Er konst är vanmäktig, » svarade hon med ett nästan fiendtligt ögonkast.
» Med er tillåtelse, fru friherrinna, det vill jag af göra själf. » Heydenberg drog sig tillbaka från sängen, och läkaren lade örat mot den sjukas bröst.
Hans undersökning var långvarig och nog- grann, och hans skarpa ansikte fick därunder ett uttryck af spändt intresse, mer förskönande än det kalla leende, som nyss sväfvat där- öfver.
Heydenberg hade vändt sig bort, han er- for en underlig, kväfvande känsla.
Han sökte intala sig, att ingen fara vore för han- den, att hans dystra aningar voro framkal- lade af en uppjagad fantasi, men likväl var han ej i stånd att öfvervinna dem, och han kämpade förgäfves att återvinna sitt vanliga lugn.
D å läkaren reste sig upp från bäd- den, vände han sig om och såg på honom.
Professorns hårda anletsdrag hade fått ett uttryck af stelt allvar.
» Hur är det? » frågnde Heydenberg oro- ligt.
» Jag skall skrifva ett recept, » ljöd svaret.
» Var god och följ mig ut i salen, herr baron. » » Men kom snart igen, » hviskade den sjuka.
Heydenberg nickade, och de bägge männen lemnade rummet.
Heléne vände sig oroligt på bädden.
» Ka- rin, » hviskade hon, » är det ordentligt här- inne?
Lillans leksaker ligga väl inte fram- me, jag vet, att han plågas af oordning. » » Allting är, som det skall vara, nådig frun.
Nu skall jag bara lägga filten till- rätta öfver fötterna. » » Tack I Sätt sedan fram en stol vid huf- vudgärden, alldeles tätt bredvid, förstår du.
Tack, nu kan du gå in till lillan. » » Och lemna friherrinnan alldeles ensam? » » Det gör ingenting, han kommer genast, jag hör redan hans steg.
Tack, tack, gå nu. » Tjänarinnan aflägsnade sig.
Heléne låg stilla och lyssnade; ännu hördes intet ljud från salen, hennes inbillning hade bedragit henne.
A c k, att han kunde dröja så länge, då han ändå visste att.
Men tyst, nu hörde hon steg därute, dörren öppnades, och hennes man närmade sig bädden.
» Älskade, » hviskade hon, » sätt dig där hos mig.
D u vet ju, att jag skall dö? » Han visste det, han böjde jåkande på huf- vudet.
» Du skall ej sörja mig mycket, » sade hon, » jag har ej varit, sådan jag bort vara; men innan jag dör, måste jag tacka dig därför, att du alltid varit så god! » Hon lade ar- marne om hans hals och drog honom tätt intill sig.
Han lösgjorde sig sakta ur hennes omfam- ning.
» Säg icke så, » mumlade han doft.
» Jag var ej en passande hustru för dig, » sade hon och tog hans hand.
» Jag förstod ist det redan, då vi voro förlofvade, men jag äl- skade dig, och jag kunde ej låta dig gå bort.
Och jag tänkte, att din kärlek skulle ha öf- verseende med mig.
Då du ville inviga mig i dina intressen, blef jag rädd.
Jag förstod så föga ditt arbete, och jag af skydde det, där- för att det drog dig bort från mig; jag ville rå om dig alldeles ensam.
Det var orätt, jag borde försökt att förstå dig bättre, och jag har velat det sedan. » Det låg en förebråelse i dessa ord, en ofrivillig påminnelse om alla de gånger hon försökt att närma sig honom och blifvit till- bakastött.
Han kände förebråelsen, hans blick hvilade med ett smärtsamt uttryck på mattan framför hans fötter, och han besvarade ej hennes handtryckning.
» Men du har alltid varit god, » fortfor hon efter en stund, » äfven sedan du upphört att älska mig, var du god — och trofast, » till- lade hon sakta, » jag tackar dig! » Han lösgjorde sin hand med en hastig rö- relse.
» Försök att sofva, » sade han nästan hårdt, » du tröttar ut dig, du talar för myc- ket. » » Jag kan ej sofva, » svarade hon, » och tiden är så kort.
Låt mig få hålla din hand! » Hennes stämma ljöd matt, och en hes hosta följde på orden.
Han räckte henne handen och frågade oro- ligt: » Kan jag göra något för dig? » » Ingenting, » svarade hon.
» Jag har det så godt.
då du sitter här! » Hon såg på honom med ett drömmande uttryck i ögonen; så småningom spred sig en svag rodnad öfver hennes kinder, och hon sade mycket sakta: » Jag har så ofta läng- tat att få kyssa dig; säg, får j a g?
» Han blef blek och vände bort hufvudet.
Hon dolde ansiktet i kudden och hviskade knappast hörbart: » Förlåt mig, Axel! » Då lutade han sig öfver hennes hufvud- gärd, vände med mildt våld hennes ansikte uppåt och tryckte en kyss på de brännande läpparne.
Hon såg på honom med en vidöppen för- vånad blick, så slog hon plötsligt bägge ar- marne om hans hals och kysste honom än en gång med passionerad häftighet.
Därefter tog hon ånyo hans hand i sin och låg all- deles tyst med slutna ögon.
Heydenberg satt tillbakalutad i stolen och blickade stelt framför sig.
Hon älskade honom således; han visste det förut, han hade stundom betraktat det som en verklig olycka.
Han kunde ej be- svara denna kärlek, han ville ej hyckla, och han hade ofta afvisat hennes smekningar med isande köld.
Han hade lärt henne att dölja sina känslor, och han hade kommit så långt, att han nästan glömt deras tillvaro; men nu framträdde de ånyo i all sin ursprungliga kraft, nu, när döden nalkades.
Hon fordrade intet igen, hon endast gaf, hon var lycklig, blott hon fick hålla hans hand.
För första gången kände han, att det låg något rikt och underbart i en sådan kärkek, och för första gången frågade han sig med en känsla af ångest: » Hur har jag kunnat visa en sådan gåfva ifrån mig? » Han böjde sig ner och såg på henne.
D e aftärda dragen buro ännu spår af hennes forna skönhet, och han kände, under det han betraktade henne, att något af den släckta ömheten åter flammade upp i hans själ.
Om hon förut närmat sig honom så öppet och oförskräckt som i kväll, då hade kanske allt varit annorlunda, men det hade ständigt le-
IDUN 182 gat något skrämdt och kufvadt i hennes vä- sen, och det pinade honom.
Om hon nu finge lefva, så skulle de nog lära sig att bättre förstå hvarandra.
Det var onaturligt, att hon skulle dö, hon var ju ännu så ung!
Men hade inte professorn sagt, att det knappast var troligt, att hon skulle öfverlefva natten?
hon var så förfärligt blek, tänk om redan,.
» Sofver du Heléne? » hviskade han.
» Nej, » svarade hon och slog upp ögonen.
» Har du plågor? » » Ah nej, » lydde svaret, men ryckningarne kring läpparne motsade orden.
Heydenberg reste sig från sin plats, öpp- nade dörren till salen och ropade utåt rum- met med dämpad och dock skärande röst: » Doktor, kom in! » Doktor Ström hörsammade kallelsen, pro- fessorn hade redan återväudt till järnvägs- stationen.
» Hur är deff? » frågade läkaren och plirade mot ljusskenet, han hade slumrat en stund på soffan i den mörka salen.
» Hon har plågor, » ljöd svaret, uttaladt med låg, hård stämma, » lindra dem! » » Ni begär mycket, » sade läkaren, med en hälft medlidsam, hälft förvånad blick på Heydenbergs upprörda ansikte, » ni begär kanske mer än som står i människomakt. » Han närmade sig sängen, fyllde en sked med innehållet i en mörk flaska och räckte det åt den sjuka, som vände bort hufvudet.
» Låt mig slippa, » bad hon.
Han ville göra ett försök att öfvertala henne, men Heydenberg lade handen på hans axel och sade doft: » Tvinga henne icke, om det ej är nödvändigt! » Doktorn slog tillbaka skedens innehåll.
» Medicinen kan ej göra någon nytta, sade han, » den förmår endast att för en stund dämpa smärtorna. » Han gick bort från sängen och satte sig vid fönstret; Heydenberg intog åter platsen vid sin hustrus hufvudgärd.
» Kan jag göra något för dig? » frågade han på nytt och smekte hennes hand, som hvilade ofvanpå täcket.
» Läs litet i bibeln, » bad hon, » endast nå- gra verser. » Han tog en bibel, som låg på nattduks- bordet; den var full med märken och bly- ertsstreck.
Han slog upp den på måfå och läste med vibrerande röst: » Ty kärleken är stark såsom döden, dess nitälskan är hård såsom dödsriket, dess glöd är en elds glöd, en Jchovas låga.
Starka vatten kunna icke släcka kärlek, och strömmar ej förkväfva den.
Om någon, för att vinna kärlek, än gåfve ut allt sitt gods han eger i sitt hus, man skulle blott förakta honom. » 1891 vara medvetslös, och han lade henne varligt tillbaka på kuddarne.
Han torkade svetten från hennes panna och kysste den.
Hon var så blek och orör- lig, att han trodde, att hon redan var död, men han hade bedragit sig, hon rörde läp- parne, och då han lutade örat intill hennes mun, hviskade hon lågt men hörbart: » Lillan sofver.
Hon är ensamt din, du skall älska henne! » Och han kysste henne än en gång på pan- nan och svarade: » Ja, min älskade! » Då log hon, och det leendet låg kvar öfver hennes anletsdrag, ännu sedan lifvet flytt.
* Har ni en vacker solskensdag sett barnen leka i Humlegården?
Den stora parken är Stockholms barnkammare, där finnas stora barn och små barn, gossar och flickor, ele- ganta, moderna barn, som tyckas vara rädda för att smutsa ner sin grannlåt, och barn som ogeneradt krafsa i sanden trots sin elegans.
Har ni händelsevis lagt märke till en liten ljushårig tös, med blå, frågande ögon?
Hon håller sig litet afsides från den yra barna- skaran och trycker sin docka tätt intill sig.
Hon är blyg, den lilla sylfiden, men leken intresserar henne ofantligt, och bäst det är glömmer hon sin blyghet och beger sig midt i vimlet.
H ö r så friskt och klockrent hennes skratt klingar!
Nu har hon blifvit parhäst åt en jämnstor gosse i blå trikåkläder, och det bär åstad i raskt traf öfver sandgången.
Men dockan har hon inte släppt ifrån sig, dockan måste vara med, eljes är det ej som det skall vara.
Därborta på bänken sitter en äldre kvinna och följer med ängslig uppmärksamhet bar- nens lek.
Ibland ropar hon på Heléne, och då kommer den lilla ljushåriga fram ur barn- skaran för att emottaga en förmaning, att hon inte skall springa för långt bort, och att hon skall vara rädd om sin kappa.
Om söndagseftermiddagarne sitter en hög- växt medelålders man på bänken och åskådar barnens lek.
D å springer Heléne tidt och ofta bort från kamraterna.
H o n har så myc- ket att säga den tyste åskådaren, och han måste gång på gång lyfta henne upp i sitt knä, så att hon skall komma i tillfälle att hviska sina viktiga förtroenden i hans öra.
Men hon vill strax ned igen, och han låter henne gå, sedan han smekt hennes ljusa hår och kysst de rosiga kinderna.
Hon ilar till- baka till kamraterna, så fort de små benen förmå att bära henne, och han följer henne med blicken och säger för sig själf: » Min lilla älskling, hvad hon är lik sin mor. » » Kärleken är starkare än döden. » hviskade hon och betraktade honom med en strålande blick.
» A c k, läs mer, läs Davids psalm: Såsom hjorten ropar efter vatten.
» Han uppfyllde hennes begäran, och hon lyssnade med blicken oafvändt riktad på hans ansikte.
Men så kom det plötsligt ett ut- tryck af ångest i hennes ögon, hon reste sig till hälften i sängen och sade helt hest: » Jag kväfves! » Det var dödskampen, som började.
Läka- ren skyndade fram och lyfte henne högre upp mot kuddarne, Heydenberg satte sig på kanten af sängen och stödde hennes hufvud mot sitt bröst.
Kväfningsanfallet var häftigt, och han tyckte, att det varade en hel evig- het.
Då det omsider upphörde, tycktes hon Den 15 dennes utgår inlemningsliden ningarne pristäfling.
för skrifter under afdel- 1, 2 och 3 i vår utlysta literära Skrifter under afdelningarne 4 och 5 skola vara inlämnade senast den 1 au- gusti.
Se fullständig plan i n:r 19 för i år.
Att bereda fjäder och tagel till sängkläder.
Prisbelönadt svar på prisfrågan L V af Reggy.
land de många åligganden, som tillhöra en hus- moder på landet, är äfven att tillvarataga och på lämpligt sätt behandla fjäder och tagel, hvilka, äro ganska värdefulla biprodukter i eu landtbrukares ekonomi, då ju sängkläder äro rätt dyra att inköpa.
V i vilja nu först sysselsätta oss med fjädern och dess behandling.
All fjäder efter gäss, ankor, änder och all slags sjöfågel bör alltid förvaras särskildt, enär den äger ett betydligt högre värde än den fjäder man får ef- ter hönsfågel, vare sig tam eller vild.
Fjädern efter de två förstnämnda slagen behöfver ej heller före användaudet undergå någon rengöring genom tvätt- ning, förutsatt att man gått rätt tillväga vid slakten, så att fjädern ej blifvit blodig.
Det är endast fjäder efter skjuten eller halshuggen fågel, hvilken behöf- ver någon särskild rengöring, och om man har tid eller vill göra sig möda med att afplocka all blodig fjäder för sig, så kan man slippa lindrigt ifrån den högst besvärliga tvättningen af ett större parti fjäder.
Vid slakt af gäss och ankor förfares så, att man med venstra handen fattar ett säkert tag om gåsens näbb, under det man med knäna fasthåller hans kropp, hvarefler man afplockar några fjädrar uppe i nacken, så att den grop eller lilla fördjupning som där finnes, blir blottad.
Med en hvass pennknif sticker man ett hål i denna fördjupning och låter blodet afrinna i ett bredvid stående kärl.
Sedan lagges kroppen på ett bräde med halsen hängande nedåt, på det att allt blod må väl afdrypa, hvarefter hufvudet omlindas med ett tygstycke för att under plockningen skydda kläder och fjäder för blodfläckar.
Då alla gäss sålunda blifvit slaktade, företages ge- nast plockningen, medan kropparne ännu äro varma, emedan arbetet då utföres betydligt lättare, än sedan de kallnat.
Man måste därvid först försiktigt af- plocka fjädern och kvarlemna de utider denna sit- tande mjuka hulldunen, hvilka plockas för sig i ett särskildt kärl.
Dessa hulldun lemna ytterst mjuka och behagliga hufvudkuddar och äro af högt värde, isynnerhet som en ganska ringa mängd däraf erhål- les från hvarje fågel.
Då man samlat tillräckligt mycket fjäder — van- ligen under två eller flere år — företages » spritnin- gen », hvarmed menas det arbete, hvarigenom fjä- derns mjuka del, » fanet », befrias från de hårda de- larne, » spolen och skaftet ».
Man fattar därvid en fjäder i sänder och med en liten knif afrifver man fanet på ömse sidor om stjälken, börjande så nära toppen som möjligt.
Fanet följer vanligen med i en sammanhängande sträcka.
På de mjuka fjädrar- ne börjas spritningen ungefär på midten, hvarefter toppen afskäres.
De minsta och mjukaste fjädrarne — dunen — spritas ej, man endast bryter eller nagsrar stjälken något med knifven.
Fjädern är nu färdig för användning till kuddar och bolster och kan begagnas flere år, innan den behöfver någon rengöring, om ej särskilda omstän- digheter sådant fordra.
Nedsölad och blodig fjäder lägges efter spritnin- gen i ett större träkärl och begjutes med en hall eller ljum sodalut af 30 ä 35 liter vatten till hvarje kilo soda.
För öfrigt förfares därmed på samma sätt, som här nedan skall sägas om behandlingen af gammal fjäder.
När dunkläder tjänstgjort en längre tid, börjar fjädern packa ihop sig i små sammanhängande klum- par, och man kan visserligen genom piskning och skakning för tillfället få dem rätt yfviga igen, men detta blir af kort varaktighet, och om några dagar äro sängkläderna åter lika otrefliga.
Då är hög tid att tänka på deras rengöring, hvilken egentligen bör försiggå, innan de hunnit bli så dåliga.