Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I de tjugoen helstrofer och fyra halfstrofer, som återstå af Einar Skalaglams drapa om Hakon Jarl, omtalas denne endast två gånger som Hakon, men betecknas med epiteter i mängd, och skalden låter oss genom åtta strofer följa höfdingen på hans härnadståg och i hans verksamhet för den gamla lärans tryggande, innan vi få veta hvad han egentligen heter.
I Eyvind Skaldaspillers dikt om Hakon Adalstensfostres död förekommer hjältens egentliga namn icke förr än i tionde strofen.
I Thjodolfs dikt om Thjasses äfventyr med Oden, Höner och Loke förekommer namnet Thjasse icke en enda gång, och egde vi icke tillika en inledningsstrof, som låter oss veta, att Thjodolf hade fått en sköld, på hvilken dessa Thjasses äfventyr voro afbildade, skulle en med myten obekant läsare lemnats i okunnighet om hvem diktens hufvudperson är.
Beowulfdikten berättar, att Varmunds (Garmunds) sonson, Offas son, hette Eomær.
Det merciska konungahusets stamträd i angelsaksiska krönikan har upptagit Eomær bland Varmunds ättlingar.
I sådan egenskap är också en Cnebba upptagen i detsamma.
De motsvarande nordiska namnformerna äro Imer och Knue.
Är det en slump eller mer att båda dessa namn återfinnas på Rökstenen?
Efter att hafva omtalat de två tiotal konungar, som sutto på Seland i fyra vintrar,
tillägger inskriften: nuk man Imir alu13
Uttrycket kan vara dubbeltydigt.
Imer kan vara hvad
Imr och Imarr äro i prosaiska eddan, en omskrifning för ulfven och stället åsyfta det starka manfallet i de strider, i hvilka desse konungar dukade under.
Men omskrifningen kan också vara med flit vald så, att den tillika syftar på hjältenamnet Imer
I Lodbrokssagan, sådan vi ha henne hos Saxo, kämpa ju Lodbrokssöner vid faderns sida.
– Sedan inskriften ytterligare omtalat åt hvilken ypperlig man en son födes, nämligen åt Vilin, tillägger den:
Knua knatti ai unn:
Vilini is þat15
Knue är den nordiska namnformen för Varmunds-ättlingen Cnebba.
Med afseende på knatti må påminnas om isl. gnadda
Rökstenssagan intager både till tiden och innehållet en ställning mellan den angelsaksiska Varmund-Offa-sagan och de nordiska Lodbrokssagorna i deras nuvarande skick.
Vi ha sett, att namnet Varin är ett synonym till Varmund; att Vamud kan vara ett epitetnamn liktydigt med Offa; att Imer och Knue ha sina motsvarigheter i Eomær och Cnebba; att parvis tagna troféer spela en hufvudroll både bland Offas och Vamuds bragder, och att hos båda har ett sjötåg till ett aflägset land – i Offas saga Brittanien, i Vamuds ett å Rökstenen onämdt »fjärran från reidgoterna» – tillhört sagornas slutkapitel.
Rökstenen antages ha blifvit rest ungefär ett århundrade efter de nordiska härnadståg till England, som egde rum i nionde seklet och som i det elfte gåfvo upphof till »Ragnar»-Lodbrokssagorna, i hvilka vi återfunnit samtliga de händelser och nästan alla de namn, som förekomma å Rökstenen.
Rökstenssagans sammanhang med Varin-Ogvaldssägnen, och Lodbrokssagans förhållande till Hegelingssagan och Oddrúnargrátr hafva i samband härmed blifvit belysta.
Den möda dessa undersökningar kostat mig skulle vara rikligt belönad, om forskare med större krafter och bättre insikter än jag manades af detta mitt försök att pröfva, sofra och fortsätta det.
Till slut ännu ett par tillägg till textens tydning.
På tredje tvärlinien å stenens baksida – strax efter det för andra gången förekommande »det är för Vilin» – står en chifferteckengrupp af detta utseende:
u u s s u u s s s
Denna grupp låter tyda sig med tillhjälp af den vanliga chiffernyckeln, enligt hvilken runorna delas i tre ätter:
1) Fröjs ätt: f. u. th. o. r. k.
2) Hagals ätt: h. n. i. a. s.
3) Tyrs ätt: t. b. l. m. r (fin.).
Börja vi från höger möter oss först kvistrunan , som med sina sidostreck tillkännagifver sig vara första bokstafven i första ätten, således f.
Därefter kommer s s s.
Bokstafven s angifver, att den åsyftade ätten är den, hvari bokstafven s förekommer, nämligen den andra ätten, Hagals.
Antalet af s angifver stället i ätten.
Eftersom antalet är tre, åsyftas tredje stället därstädes, som intages af i.
Vi hafva således tillsvidare fi.
Därefter kommer u u.
Bokstafven u angifver, att den åsyftade ätten är den, hvari bokstafven u förekommer, nämligen den första ätten, Fröjs.
Antalet af u angifver stället i ätten.
Eftersom antalet är två, åsyftas andra stället därstädes, som intages af u.
Vi hafva således tillsvidare fiu.
Därefter följer s s, som hänvisar till andra runan i den ätt, som s tillhör, således till n.
Vi ha därmed fiun.
Sist återkommer u u med samma betydelse som ofvanför, det vill säga u.
Vi ha således fiunu.
I enlighet med inskriftens städse följda kortskrifningsregel är fiunu att läsa Fiun unnu, isl. Fjón unnu – Fyen vunno de.
Då inskriften förut talat om Seland, bör det icke förvåna att här finna Fyen.
På stenens ena kantsida står dels med vanliga kvistrunor, dels med andra denna bokstafsgrupp:
r (fin) u th i n i b r f l u o i
Läser man denna rad från venster till höger, får man vid slutet en omöjlig infinitivform.
Runristaren har själf tillkännagifvit, och det på tre sätt, att raden bör läsas från höger till venster.
Han har nederst på stenens baksida, således omedelbart framför vår bokstafsgrupp, skrifvit ftir fra, som betyder bakifrån.
Medels afdelningstecken har han skilt dessa ord från den föregående berättande texten.
Indernas föreställningar on verldsskapelsen
VERLDSSKAPELSEN***
INDERNAS FÖRESTÄLLNINGAR OM VERLDSSKAPELSEN JEMFÖRDA MED FINNARNES
Akademisk Afhandling
Otto Donner
Son, 1863.
O du Indras glänsande öga, Sprid ditt ljus i klyftornas dunkel, Att de höljande skuggor Rädda flykta från trakt till trakt.
Indisk bön.
För hvarje dag vinner Turanismen, det egendomliga medvetande som uttalar sig i de af Castrén såkallade
Altaiska folkens både språk och gudsmedvetande, en allt större betydelse.
Det är också dess egendomliga natur, som gifvit nya stöd för den åsigten, att äfven språkmedvetandet har en oändlig utveckling, dervid bestämningarna af syntetisk och analytisk blifva blotta genomgångsstadier såsom flera andra.
Vid slutet af denna genom årtusenden sig sträckande utvecklingskedja möter oss då en anad, äfven af Bibeln framställd enhet, såsom den källa hvarur andens alla företeelser framqvälla.
Och ju längre forskningen går, desto klarare ådagalägger hon, att alla jordens folk hafva dragit sitt strå till det stora bildningsarbetet, som är mensklighetens.
Sålunda får den turaniska anden sig anvisadt ett allt större inflytande på de orientaliska kulturfolkens äldsta forntid genom lösningen af den bildskrift, som klippväggarna vid Eufrat och Tigris visa för våra undrande blickar.
Likt sagans i förtrollad sömn försjunkna riken hafva de sofvit sin flertusenåriga sömn, under det rike efter rike omkring dem och folk efter folk försvunnit, såsom fotspåret i sanden bortsopas af ökenvindarna.
Men de vakna igen och visa, att anden är evig, om ock allt annat förgås.
Genom den fullständiga utredningen af dessa inskrifter skall ett hittills icke anadt ljus kastas öfver Asiens forntida lif.
Ännu är icke afgjordt, hvilken roll dervid kommer att tilldelas
Finnarne; men äfven andra än språkliga förhållanden antyda, att de fordom stått i en liflig och nära beröring med de Ariska och Semitiska folken, och Mytologin är i detta afseende icke minst vigtig.
Den komparativa Mytologin är en af de allra yngsta vetenskaper, så ung, att ännu högst få arbeten deri finnas.
Den stöder sina jemförelser och de resultater den vill draga ur dem på psykologin, och utgår ifrån den satsen, att andens utvecklingsgång hos folken liksom hos individerna är densamma.
De börja hvardera med den sinnliga åskådningen och föreställningen, hvarifrån de småningom fortgå till begreppsbildning, som äfven den har en oändlig, af förnuftets eviga lagar bestämd, utvecklingsgång.
Religionsföreställningarna blifva då vid denna process ett uttryck af, en index för den höjd af andligt medvetande som hvarje folk har hunnit.
Men det är klart, att denna utvecklingsgång i verkligheten blir olika gestaltad af tusenfaldiga yttre omständigheter.
Det gifves väl för alla folk blott samma sinneverld, att med dess vexlande företeelser göras till ett hölje för tanken; men olikheten i ländernas klimat och fysiska beskaffenhet, olika historiska förhållanden, och framförallt olikheten i språk och det dermed ärfda andliga medvetandet göra sig på ett mångfaldigt sätt gällande.
Man har derföre med rätta anfört, att "gudsmedvetandet har sitt äldsta uttryck i språket, och att de mytologiska grundåskådningarna isynnerhet finnas förebildade redan i detta, den alltomfattande urdikten hos hvarje folk."
Vi veta af historien, att hvarje folk omfattat hufvudsakligen en grundprincip, efter hvilken det gestaltat hela sitt lif, eller såsom man vanligen säger, att hvart och ett haft sin uppgift att utföra i verden.
Så visar sig i Persernas verldsåskådning en oförmedlad dualism mellan anden och materien, det goda och det onda, sammansluten hos Judarna i tanken på Jehovah, den ene och ende, inför hvilken betydelsen af det andra momentet, materien, nästan försvinner.
I Indien är man medveten af samma strängt sammanhållande enhet, men hon fattas såsom immanent i verlden.
Om nu samma grundprincip återfinnes hos ett annat folk, omfattad såsom den ledande för deras religions-föreställningar, så kan man väl tänka sig, att de uppstått oberoende af hvarandra.
Men om den befinnes vara genomförd hos dem begge på ett fullt motsvarande sätt, i likartade föreställningar, hvilka dock så mycket måste bero af tillfälligheter, kan jag åtminstone tills vidare icke annat inse, än att dessa folk måste hafva stått i en liflig och innerlig beröring.
Om dertill ännu kommer, att dessa grundåskådningar äro liksom förebildade i sjelfva språket, t.ex. i Samojedernas Num
Det är på grund af ofvan framställda åsigter, som jag i närvarande undersökning trott mig finna de tydligaste spår af en innerlig och nära beröring mellan Inder och Finnar.
Men huruvida den skett omedelbart, tilltror jag mig icke nu att kunna afgöra.
Dertill fordras en föregående jemförelse äfven med Perserna, äfvensom en utredning af de öfriga Asiatiska folkens, isynnerhet Chinesernas, religionsföreställningar.
Man har någongång fäst uppmärksamheten vid det hos Orientaler och Finnar egendomliga hopandet af oerhörda massor i tid och rum, lekandet med tusendetals år och verld på verld.
Lätt insedt är dock, att allt detta tillhör en ståndpunkt af utveckling, der medvetandet om andens sanna väsende såsom en inre makt ännu ej uppgått, utan föreställningen söker för sig åskådliggöra hans oändlighet, hans allestädesnärvaro genom ett mångfaldigande af det sinnliga måttet.
Jag vill tillägga några ord om uppfattningen af den turaniska anden i Tyskland.
Bunsen säger i sin "Gott in der Geschichte",1 att grundåtskilnaden mellan det ariska och turaniska lifvet är den, att det förra hvilar på en medveten, tänkande uppfattning af verlden och det gudomliga, då deremot det sednare ständigt fordrar att blifva försatt i en viss inspiration, hänryckning, för att komma i gemenskap med gudomen.
Till följe deraf betraktar han vidare Turaniern såsom den ännu icke utpräglade Ariern, eller med andra ord, Ariern är den medvetna (besonnene), utpräglade Turaniern.
Och i öfverensstämmelse dermed blir äfven, vid framställningen af mensklighetens historiska utveckling, Turanismens betydelse den, att vara en förbindande länk mellan å ena sidan det chinesiska och å andra det ariska medvetandet.
Andra, såsom t.ex. Wuttke, anvisa Turanismen en ännu lägre plats, endast i historiens försal.
Begge dessa åsigter hafva dock icke tillräckligt skäl för sig.
Öfverhufvud återfinnes hos hvarje naturfolk ett sträfvande att genom konstlade medel försätta sig i en inspiration, ett tillstånd olikt det vanliga.
Bunsen sjelf anför den berusande Somadrycken hos Iranier och deras stamförvandter, samt besvärjelserna och trollformlerna i Zoroasters och Vedornas religion, jemte dylikt hos Greker och Italer.
Och hvad det ostörda drömlifvet beträffar, så har det icke på jordens rund funnits någon motsvarighet till den ariska Buddhaistens försjunkande i det rena intet.
Svårligen lärer väl heller någon vilja påstå, att de Altaiska folken, deribland äfven Finnar, ännu hafva att genomvandra ett bildningsstadium af grekiskt medvetande, af medeltidens romantik, med alla dess former af riddarväsende och längtan från det jordiska, innan de kunde komma till det subjektivt-objektiva idealet.
Man synes ej vilja fatta, att andens utveckling i verldshistorien samtidigt kan ega rum hos olika folk och äfven folkgrupper utom den ariska.
De turaniska folkens mest utvecklade språkmedvetande höjer sig i jemnbredd med de ariska Indernas och Grekernas; ett bidrag för bevisningen att de göra det äfven i sitt gudsmedvetande vill närvarande jemförelse lemna.
Noggrannare och mera utförliga undersökningar skola ådagalägga, att finska folket från aflägsna tider fattat andens sanna immanens i verlden, eller för att tala modernt, att deras ideal är det subjektivt-objektiva.
Derföre kunde äfven kristendomen utan någon egentlig strid ansluta sig till deras fordna föreställningar.
I den allmänna religionsutvecklingen intaga
Indierna sin plats näst efter Chineserna.
Den absoluta reflexionen i sig, det i sig varande väsendet, som hos dem förblef såsom ett allmänt substantielt, särskiljer sig här i sina momenter, blir såsom enhet af det oändliga och ändliga det sanna varandet.
Grundtanken vid detta substansens sönderfallande i bestämningarna är den, att det är en verksamhet, ett frambringande ur sig sjelf.
Denna verksamhet är tänkandet.
Indernas föreställningar om verldens uppkomst arbeta sig derföre småningom upp till fattandet af tanken såsom den makt, hvilken ytterst är den bestämmande.
Detta uttryckes genom föreställningen om ordet, Om, som då har samma betydelse som det af Johannes från Orientens filosofi lånade logos-begreppet.2 Höjdpunkten af den indiska filosofin är fattandet af det verlden genomgående förnuftet såsom den absolut Ende, hvilken är "hvarken vara eller icke-vara", utan den eviga processen, öfvergången från det ena till det andra.
Det är dock klart, att medvetandet om denna substans, detta i sig obetingade vara, ej genast är denna tankebestämning, utan framträder såsom en allmän åskådning, såsom föreställning om en i elementerna verkande allmän makt.3 Utvecklingen af den Indiska anden sträcker sig nemligen genom tiotal af sekler.
Från den yppigaste naturåskådning, hvaraf fantasin skapade en, rikedom och fullhet af gestalter, som annorstädes ej finnes, höjer hon sig småningom till de mest abstrakta spekulationer.
Höjden af denna utveckling, vunnen, under årtusendens förlopp, det inflytande den folkrika Ariska stammens invandring i ett varmare klimat hade på densamma, striderna mot och till en del äfven uppblandningen med för den fullkomligt fremmande folkslag, låta oss sluta till en skiftande mångfald i uppfattningen af den ursprungliga principen.
Den oerhörda massan af Indisk litteratur lemnar äfven ett tillräckligt bevis härför.
Det vore på det högsta orätt, att ur en ensam skrift, ja tillochmed ett helt tidehvarfs, vilja begripa väsendet af den Indiska verldsåskådningen.
Veda-religionens tacksamma hymner för Gudarnes höga gåfvor äro raka motsatsen till Buddhaismens kalla tillintetgörande af hvarje andlig och kroppslig tillvaro.
Vid undersökningen bör derföre afseende fästas vid denna historiska utveckling.
Jag upptager då till först de föreställningar om verldsskapelsen som förekomma i de äldsta religionsurkunderna, de heliga Vedas, hvilka ensamt för sig omfatta en utvecklingsperiod af tusende år, från 1200-200 f. K.
Grundtanken som genomgår alla de mångfaldigt skiftande föreställningarna är, som sades, medvetandet om den substantiella enhetens särskiljande i bestämningarna, ur väsendets utvecklande ur sig af den tillvarande verlden; hvilket medvetande allt klarare uttalas.
I Vedorna framstår vattnet såsom den första början hvarifrån allt lif utgår, ur-varat som i sig innehåller allt.
Vedans högsta gudar hafva i det sitt upphof: Indra (
Såsom denna alstrande förmåga får vattnet namn af Moder, Mödrar.
Men Inderns fantasi stannade ej härvid.
Alstringsförmågan, engång betecknad och nämnd, antog full gestalt af qvinna.
En hymn ur Sama-Veda säger:
Indra, dig, som är den högste af de höga makterna, frambragte den gudomliga modren; den herrliga gudamodren frambragte dig till herre öfver de himmelska härarna och till en berömd herrskare öfver män.6
Anmärkningsvärd är den omständigheten, att dessa trenne gudar ställas i spetsen för skapelsen såsom representanter af de makter, af hvilka de äro personifikationer.
Det heter härom i Rig-Veda: tre äro gudomligheterna, jorden, luften och himmelen deras riken.
För olikheten af sina verk hafva de skilda benämningar och skilda lofsånger; och uppenbarelserna af dessas (de tres) makt äro de andra gudomligheterna.7
De attributer som tillkomma de trenne antyda äfven tillräckligt deras härkomst.
Indra, "den blåa luftens gud", thronar i den högsta himmeln; med sitt vapen, blixten, krossar han Vritra, inhöljaren, de svarta molnen som betäcka himmelen, och Ahi, ormen.
Agni, eldens gud, uppstår i plantorna och offerveden, tillför menniskorna näring, renar dem och är en gäst i hvarje hus.8
De tvenne sista utbildas väl, då de betraktas särskildt, hvar för sig till verldens skapare.
Hymnerna säga:
O Indra och Agni, genom Eder blef hela denna verld bildad. -- O Agni, verldens herre, gudarnes hufvud.9 -- Varuna har banat solens stig, månen vandrar efter hans lagar, han är Alltets rörelsebringande makt.10
Men detta oaktadt är dock Indra den högste guden, "född förrän andra odödliga."
I Sama-Veda heter det:
O Indra, det finnes ingen gud högre än du, ingen mera mäktig än du är; o Indra, himmelens öga, herren öfver alla ting med själ och utan; allsmäktig.11 En hymn ur Rig-Veda yttrar om honom:
Vi prisa dig såsom herrskaren öfver allt det som röres, o Indra, såsom herrskaren öfver allt det som är orörligt.
Ingen är dig lik i himmelen eller på jorden; han är ej född och skall ej födas.12 En annan: du upprätthåller hela verlden.13
Alla dessa egenskaper gifva mig anledning antaga, att namnet
Indra ursprungligen begagnats för att beteckna den blott såsom dunkel känsla anade enheten i universum.
I finska Mytologin har Ukko yli-jumala blifvit en beherrskare af himmelen, åskans och blixtens gud; men det härledes af jum
Denna åsigt vinner ytterligare stöd genom sjelfva ordets betydelse.
Enligt Lassen14 betyder Indra den "blåa luften", enligt Roth15 den "lysande, glänsande", d.ä. samma kännetecken som för Num
Det är en antydning af, att luften betraktades såsom det första elementet, urenheten.
Vi återvända till föreställningen om urvattnet.
Den dunkla känslan af en allt genomgående enhet, som häri fann ett tillfredsställande uttryck, kan i längden ej förblifva stående dervid.
Gudarne, om ock deri egande sitt ursprung, höja sig som sjelfständiga individer deröfver.
Denna motsägelse måste häfvas.
Fantasin uppkallar då ur föreställningen om vattnet en ny, den om Soma.
Soma, saften af en vext som offrades åt gudarne, är den allt genomträngande lifskraften, det samma som Amrita, odödlighetsdrycken, odödlighet;16 och denna kraft, soma, finnes i vattnet.17 Soma-offret tjenar gudarne till näring; utan njutandet at odödlighetsdrycken vore de endast förgängliga naturväsenden.
Vi hafva sålunda här gått ett steg längre i utbildningen af medvetandet om den i allt genomgående enheten, till en svag antydning af den blott af sig beroende anden.18 Och denna andlighet uttalas snart.
Soma, heter det i Sama-Veda's hymner, alltets herre, verldens själf i solens person, upplyser himmelen och jorden.19
O mäktige Soma, gudarnes fader (såsom det ursprungliga väsendet); Soma är fader till solen, till Indra, äfven till Vishnu -- denne är här en underordnad gud --; skaparen af förstånd, himmel, jord, eld, sol, skaparen af Indra.20 Soma, såsom upphofsman till Indra, sammanfaller sålunda sjelf med begreppet förstånd: i en hymn säges nemligen Indra vara frambragt i de sammanskockade skyarnes region genom Förståndet.21
Föreställningen om Soma, hvilken såsom den allmänna lifsprincipen, närande och uppehållande, genomgår skapelsen, har nu höjt sig till den om själen, anden.
Upanishaderna utveckla medvetandet om denne allt klarare.
I ett samtal frågar en Brahman sina lärjungar hvad de dyrka såsom själen.
"Himmelen", svarar en, med ett svagt minne af den första uppfattningen af det gudomliga; "solen", säger en annan, och så vidare luften, det etheriska elementet, vattnet, jorden.
Brahmanen upplyser dem då:
I betrakten den allmänna själen som om han vore ett individuelt väsende.
Han, som dyrkas såsom den allmänna, är i alla väsenden, i alla själar.22 Detta samtal vittnar för öfrigt på ett afgjordt sätt om den ursprungligen dunkla känslan af en verlden genomgående enhet, hvilken man förlade i elementerna och hvilken jag ofvan ansett betecknas med namnet Indra.
Dettas innehåll, i början icke uttaladt, blir här själ.
Hvad denna själ är och huru han verkar, bestämmes vidare.
"De kalla honom Indra, Mitra, Varuna, Agni; det som är En kalla de vise på många sätt", heter det i en hymn ur Rig-Veda.23 "Såsom gnistorna tusenfaldigt framgå ur lågan, så utgå alla väsenden ur den oföränderlige och vända tillbaka i honom; såsom spindeln låter trådarna utgå ur sig och drager dem tillbaka, såsom plantorna skjuta ur jorden, så framgror verldsalltet ur det eviga väsendet", säga Upanishaderna.
Vedanta Sara tillägger:
"Ur den i villfarelsen höljda anden uppstår ethern, ur ethern vinden, ur vinden elden, så vattnet, jorden";24 en bekräftelse på att luften
Men tydligast framhålles andens kännetecken, väsendet af den ena oändliga själen uttalas klart i följande ord ur Upanishaden Aitareja Aranjaka, hörande till Rig-Veda:
I begynnelsen var detta allt endast Själ; intet annat, af hvilken beskaffenhet som helst, fanns till, verksamt eller overksamt.
Jag vill skapa verlden; så skapade han denna mångfaldiga verld; vatten, ljus, förgängligt och vattnen.25
Hvilket framsteg!
I föreställningen om själen, liksom i den om Soma, var enheten ännu blott den verksamma lifsprincipen, som omedvetet arbetar sig fram, likt vextens lif.
Här har för medvetandet uppgått en högre enhet, tanken, som med full sjelfbestämning låter ur sig framgå en ordnad verld.
Vi hafva dermed genomgått det första stadiet af den Indiska verldsskapelseteorin.
Det blott och bart sinnliga, elementerna samt vext- och djur-lifvet, äro förnekade såsom absoluta.
Bakom dem uppträder den tänkande anden såsom den verkande principen.
Och nu blir detta vunna resultat upphofvet till en hel verld af de mest fantastiska föreställningar.
Med Inderns alla andra folk öfverträffande sinnlighet, med den rika utbildningen af poesi och filosofi under en tiderymd af mer än tvåtusende år, är det naturligt, att dessa föreställningar om verldsskapelsen skola antaga de mest olika former.
Jag behöfver i detta afseende blott hänvisa till Grekerna.
Men under alla de brokigt skiftande gestalterna ligger dock den tanken till grund, att det är den tänkande anden som ur sig frambringar verlden genom sin vilja.
Han vore en tom abstraktion, om han ej utginge ur detta Enda, "som ej kan tänkas eller med något mått bestämmas", om han ej såge sig sjelf i verlden.
Många af de föreställningar som framställas i en sednare tids skrifter, i Manus lagar, i de filosofiska afhandlingarna Puranerna, ja äfven i de till Vedorna, hörande Upanishaderna, torde först hafva funnits i en ursprungligare form i Vedorna.
Man vet att delar af dessa heliga böcker gått förlorade.26 Manu hade för sina ögon lagar, traditioner från den Vediska tiden, med hvilka han bragte sina läror i öfverensstämmelse; och dylika traditioner fortlefde äfven bland folket.27
Hvad som kunde gifva anledning till tvifvel, huruvida den sednare tidens föreställningar äro endast utbildningar af förut redan förefunna, är den omständigheten, att en fullkomlig omhvälfning försiggått med Indernas religion efter afslutandet af Veda-böckerna.
Dessas tre högsta gudar, Indra, Varuna och Agni hafva fått sin plats i en lägre himmel, och öfver dem throna nu de spekulativt fattade Brahma, Vishnu och Siva, alla utgående ur, rättare olika gestaltningar af den absoluta enheten, Brahm.
Dessa äro dock endast nya namn för de äldre.
Vishnu och Siva äro natur-gudar likt dessa, hvilkas dyrkan såsom de högsta i en sednare tid utbredde sig bland folket.