Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fy, för katten!
Och Nej, det är inte nog.
Han måste ha gjort det
svarade med att slå henne ett slag i ansiktet.
17 GUNBORG. inte förstå betydelsen af ett sådant spörsmål.
RUDOLF. sådant i ett så fint och känsligt ögonblick.
Uff, tala inte om det.
Jag vill inte höra talas om en sådan styggelse, säger jag.
(Rusar ut.) ASP (skrattande). rätt har han i sak.
Jo, den är ett brushufvud med besked.
Men GUNBORG (till Vendla). heter!
(Vendla står som förstenad.)
Nå, lägger du det vid dig till på köpet.
Det kunde jag ändå aldrig tro.
Vill du nu erkänna, att han kan prata dumAtt kunna tänka på, att komma med något Ja, det har ni rätt i.
Något så rått, som att
mot dörren till höger, men kommen till dörren, släpper hon hon glömt på bordet.)
(Lägger ömt armen om henne och drar henne med sig
henne plötsligt samt vänder om och hämtar vinbuteljen, som ASP. lite vin?
Å, fröken Gunborg, vill ni inte bjuda oss också (Gunborg går efter Vendla utan att svara.) MINA (till Asp). ofvanpå det här?
Leffler.
Hvad säger ni om att gå ett slag på Holmen
18 ASP.
(De gå, möta Rudolf i dörren.)
RUDOLF (inträdande).
Hvar är fröken Vendla?
FRU SANDSTRÖM. har ni lugnat er lite nu?
Det var fasligt, så hett.
RUDOLF (skamflat). där hetlefrad af mig. bli kär i.
Ja, det är så förargligt, att jag ska vara så Men undra på att jag tog
Hon har gått in till sig.
Nå, käre herr Rudolf,
vid mig -- en flicka, som man just var på väg att FRU SANDSTRÖM.
sötaste, älskligaste -- och så se henne så där liksom trampa i smutsen.
Nej, ni är verkligen allt för orimlig.
RUDOLF. vi karlar lefver.
Men det är inte hon själf, det är Gunborg, som satt i henne allt det där.
Om jag bara kunde få tala vid henne ensam.
Men nu är söka få ut henne hit, fru Sandström?
Tala om -- tänka på sådana saker, som hur
Ja, hon var för mig från första stunden det
hon naturligtvis ursinnig på mig.
Vill ni inte för-
19 FRU SANDSTRÖM.
Vill ni då be henne om ursäkt?
RUDOLF. deles förtviflad -- jag förplumpar mig alltid.
Ärligt sagdt, fru Sandström, tycker ni inte, att jag är ett riktigt fä?
Ni ser ju, att jag är all-
FRU SANDSTRÖM (klappar honom på axeln). Å, ni är allt snäll i grunden.
Fast lite obildad.
Hvafalls?
Sandström också, och jag vet, hvad jag lidit af det.
Och på den tiden talade man inte ännu om kvinnans själfständighet, så att jag hade inte förstånd Vendla! att uppfostra honom.
(Knackar på dörren till höger.)
(Rudolf går mot fonden, så att han ej syns, då dörren GUNBORG (inifrån).
FRU SANDSTRÖM. gärna tala vid henne.
Om Vendla ville komma ut lite.
Men det är de fleste män.
Det var minsann
öppnas.)
20 GUNBORG (i dörren). stupa i soffan och storgråter -- jag får henne inte sin svåra hufvudvärk igen!
Vendla kan inte komma.
Hon ligger bara fram-
att lugna sig.
Å, de otäcka karlarna!
Nu får hon (Stänger dörren.)
RUDOLF (kommer häftigt fram). det mitt fel?
Hör ni inte, fru Sandström, hon af det.
Kan ni då inte gå in till henne, kan ni Hon gråter!
Hvad ska jag ta mig till?
gråter så förskräckligt!
Och hon får hufvudvärk inte lugna henne, ge henne nervdroppar.
Men så försök då något i Herrans namn!
När ni hör, att hon kunde ta sig det så när. hon ligger framstupa på soffan och storgråter.
Att FRU SANDSTRÖM. inbillat sig -- Nå, det är då inte så underligt.
När en flicka RUDOLF. i henne?
Hvad har hon inbillat sig?
Att jag var kär FRU SANDSTRÖM.
Det har jag visst inte sagt.
Jag är alldeles blixtrasande kär i henne, det är hela Men, så har hon haft alldeles förbannadt rätt.
Å, när jag hör, att hon ligger där och
21 gråter för min skull!
Jag kunde slå ihjäl den där
Gunborg, som hindrar mig att få tala vid henne att han slår omkull de framflyttade stolarna.
Fru Sandström går efter honom, flyttar undan de saker, som stå i vägen, och ser efter, om han skadat något.) GUNBORG (öppnar dörren och höres inifrån).
Ja, det gör du rätt i, vännen min.
Lite luft (De komma ut arm i arm, Vendla i hatt och ett flor (Rusar upp och ned på golfvet med en sådan häftighet,
ska göra dig godt.
för ansiktet.
Rudolf och Vendla studsa och tvärstanna båda med sig öfver golfvet.)
två, då de få se hvarandra, men Gunborg drar Vendla hastigt RUDOLF.
Vendla, jag måste tala vid er.
GUNBORG (i mild, resignerad ton). ta lifvet af henne.
Gud ske lof, hon har mig.
Hvad har ni för rätt att bestämma öfver henne?
Jag håller af henne.
(Vendla släpper Gunborgs arm.)
Ni vill väl inte ge er med mindre, än ni får
22 GUNBORG. Ja, det har ni visat.
Låt mig då förklara mig för henne ensam.
FRU SANDSTRÖM. ligen bäst.
Ja, låt oss lämna dem, Gunborg, det är verkGUNBORG.
Ska jag gå, Vendla? och Gunborg gå.)
(Vendla tecknar jakande med hufvudet.
Fru Sandström RUDOLF (drar sakta slöjan från hennes ansikte).
Å, ni är ju alldeles förgråten.
ligen min skull?
VENDLA (vänder sig bort och talar med kväfd gråt).
Tror ni att jag just är van att bli förolämpad RUDOLF (i jämrande ton). gripligt, för Gud ska veta, att jag är så förälskad i er, att jag gärna ville låta hugga af mig hufvudet för att ni ska förlåta mig.
Har jag verkligen varit så gemen.
Det är obe-
så där.
VENDLA (alltjämt med bortvändt ansikte).
Hur ska jag kunna tro på det?
23 RUDOLF.
ni visste bara, hur högt ni står för mig -- ni står mot golfvet).
Nej, ni kan inte tro på det, det är klart.
där (pekar uppåt taket), och jag står där (böjer sig ned VENDLA (med ett halft leende). uppåt) och dömde och dundrade mot mig.
RUDOLF. var i er.
Ja, för att jag inte själf begrep, hur kär jag
Men när jag så hörde, att ni låg där Nyss tyckte jag, det var ni, som stod där (pekar
och grät -- å, det gick igenom mig som skarpa knifvar -- VENDLA (torkar tårarna och räcker honom en hand utan att se på honom).
Håller ni verkligen så mycket af mig?
RUDOLF (kysser hennes hand). detta?
Men nu kan ni naturligtvis aldrig förlåta mig VENDLA (ser ned).
Å -- jag är inte långsint.
Jag är naturligtvis för grof, för hetsig -- för obildad, sa fru Sandström.
Men -- nej, det är förstås alldeles omöjligt.
24 VENDLA. inte den obildad, som har så mycket hjärta, som ni.
RUDOLF. alldeles förfärligt ond på mig?
Se, så vackert ni sa det där.
VENDLA (leende).
Å nej, inte så förfärligt.
RUDOLF. af mig?
Kanske ni till och med skulle kunna hålla VENDLA.
Kanske till och med det.
Du tycker om mig?
Du tycker verkligen om mig?
VENDLA (strålande glad). lighet, ska jag säga.
Och just därför gick det mig så till hjärtat, att du dundrade så där.
RUDOLF (drar henne med sig till Ja, jag har gått och tyckt om dig länge i hemVendla!
(Drar henne i sina armar och de kyssas.)
Ni är då inte Det var dumt sagdt af fru Sandström.
Jag kallar
chaise-longuen, de sätta sig båda,
med armarna om hvarandra).
Det var inte mot dig jag dundrade, det var mot Gunborg.
Det är lite ledsamt för mig, att jag Gunborg.
inte bara fått min Vendla till fästmö, utan också
25 VENDLA (skrattande). hon går in på.
Också Gunborg till fästmö!
Det tror jag knappt, RUDOLF. men när du gråter -- och när du kysser mig -- Jo -- för du talar ju med Gunborgs tunga --
då är det med dina egna ögon och din egen mun.
Hur ska jag göra för att köra bort Gunborg och få bara Vendla kvar?
VENDLA. kallar Gunborg, är det bästa i mig.
Sa Gunborg, ja.
VENDLA. att jag någonsin blir ett sådant lite sött våp till Du känner mig inte riktigt ännu.
Tro inte, Det skulle du inte vinna på.
Det, som du
hustru, som bara säger ja och amen till allt, hvad mannen vill.
Å nej, du, jag har mina bestämda grundsatser, ser du.
Och därför kan jag heller inte gifta mig med dig så där utan vidare -- du måste först höra mina villkor.
RUDOLF. är annars ett styggt ord, när det är fråga om kärlek.
Gu' bevars, du är ju riktigt imponerande.
Villkor
26 VENDLA (med eftertryck). herre.
-- Först och främst vill jag inte ta mig af hushållet, utan fortsätta mina studier.
RUDOLF. jag svara sedan.
Låt mig höra allt på en gång, så ska VENDLA.
Vidare vill jag alltid ha mitt eget rum.
Ditt eget arbetsrum?
Mitt eget rum, där jag bor helt och hållet.
RUDOLF (reser sig och börjar gå, sökande att behärska sig).
VENDLA. förord, så att jag är alldeles oberoende i ekonomiskt afseende.
(Harskar sig.)
Är det mer?
Och så -- jo, så måste jag göra dig en fråga.
RUDOLF (uppbrusande). inte, att det egentligen är riktigt fult, allt hvad du där sagt.
Vore det inte bättre att sluta nu?
Förstår du
Och så vill jag naturligtvis göra äktenskapsVillkor och förbehåll.
-- Håll till godo, min
27 VENDLA.
Fult!
Tänk, om jag skulle komma ock säga till dig: jag vill gifta mig med dig, men först måste jag säga dem, vill jag inte ha dig. dig mina fordringar, och lofvar du inte att uppfylla VENDLA.
RUDOLF. en stackars karl vill ha ett ord med.
Se så, nu börjar han tvärt att dundra igen!
RUDOLF. du då mig eller tillhör du dig själf?
Jag tillhör alltid mig själf, naturligtvis.
RUDOLF. dig.
Hvad blir det så med själfständigheten?
VENDLA. samma -- nu vet du i alla fall, hvad jag tänker.
RUDOLF. mamseller tänker om äktenskapet.
Det vill säga hvad Gunborg och andra gamla Det där är bara sofistik.
Men det gör detNej, stopp!
Du tillhör mig.
Och jag tillhör
Säg mig en sak.
När vi bli gifta -- tillhör Ja, det förstås, det är alltid en annan sak, när Riktigt fult och simpelt, ville jag kalla det.
28 VENDLA (generad).
Men nu måste jag också göra dig en fråga.
Hur stora inkomster jag har, kanske?
Äsch!
Eller hur stora skulder!
Puh! RUDOLF.
Gör mig bara en enda fråga -- men den får du göra så ofta du vill -- håller du af mig!
VENDLA. talade om.
Nej, -- låt mig nu -- du vet, hvad Mina RUDOLF (allvarsamt). verkligen du själf säga mig, att om jag inte kan svara tillfredsställande på den frågan -- så vill du inte ha mig?
VENDLA. inser -- Vi måste ställa dessa fordringar, Rudolf. Du RUDOLF. sa du inte det strax?
Ja, jag inser, att du inte älskar mig.
Hvarför Hvad angår mig Mina?
Men vill du själf --
29 VENDLA.
Jo, Rudolf, det gör jag -- jag älskar dig -- RUDOLF.
Du älskar dina principer och idéer högre än mig.
Rudolf -- du måste förstå -- RUDOLF. du har förhastat dig, du vill finna en reträtt. söker.
Jag önskar dig lycka till att få tag i en till den grad, -- så, det är detsamma.
VENDLA (efter honom).
Gå inte, Rudolf! Nej, gå inte!
Låt mig tala -- låt mig förklara -- RUDOLF (vekt upprörd). åt!
Pina inte ihjäl mig! Å!
Det är att bli galen Låt det nu vara nog.
Jag ser hur det är -- Nå Med förbehåll!
Nej, du, det är inte kärlek.
-- du har funnit den.
Jag är inte den man, du annan, som älskar dig lika mycket som jag -- som
(Rusar mot dörren.) VENDLA.
Rudolf! RUDOLF.
30 VENDLA. bryr mig inte om någonting i hela lifvet utom dig.
Jag är inte den, du fordrar.
VENDLA (kastar sig i hans armar).
Jag älskar dig sådan du är.
RUDOLF (omfamnar henne). lif för att nu kunna säga dig det du önskar.
Min Gud, hvilken lycka skulle inte det ha varit. bröst).
Och tror du inte, jag ville ge en del af mitt Jag kan inte.
Jag vill inte mista dig.
VENDLA (döljande ansiktet mot hans Låt oss aldrig mer tala om det.
Nej, tyst, jag RUDOLF.
För att du ändå håller af mig?
Säg bara inte till Gunborg -- För att jag frågat dig.
(De omfamna hvarandra.) RUDOLF.
Att vi ä' förlofvade?
Jo, det, men -- RUDOLF.
Nej, nej -- det blir alltid oss emellan.
(Gunborg och fru Sandström komma.)
vill ingenting höra.
Jag skäms --
31 RUDOLF. har ju varit nästan som en mor för dig. -- Gratulera oss, fru Sandström, nu ä' vi försonade.
FRU SANDSTRÖM. bruka alltid vara goda vänner. för det.
Det var då väl det.
Alla mina inackorderingar
Mitt hus är kändt Nu talar jag om det strax -- fru Sandström
RUDOLF. fru Sandström anser nödvändigt för alla sina inmed en kyss.
Men vi ä' kanske mer grundligt försonade än
ackorderingar -- för vi ha beseglat försoningen FRU SANDSTRÖM.
Såå! Nå, för en gång -- RUDOLF. bara önskar fortsätta. ackorderingarna?
Ja, men vi fann en sådan smak i det, att vi Det får väl inte alla in-
VENDLA (omfamnar fru Sandström och Gunborg).
Vi ä' förlofvade.
GUNBORG (upprörd, i det hon kramar Vendla intill sig).
Jag ska försöka vara förståndig.
Ja, jag ska
försöka.
Å -- det är otroligt -- ofattligt.
32 FRU SANDSTRÖM. för det här brushufvudet.
Ja, jag säger bara det, jag, att det vittnar godt RUDOLF.
Att jag haft så god smak?
FRU SANDSTRÖM. bevisar mycket för mig.
Jag känner Vendlas fordringar.
GUNBORG (allvarligt, pröfvande till Vendla).
Är du också säker om, att han sagt dig fulla VENDLA (undvikande).
GUNBORG. bättre än man tror dem om.
Ja, då säger jag dig: männen kan ibland vara FRU SANDSTRÖM. mönster för andra.
Med en så utvecklad flicka, varit gift i tjugo år -- hade jag bara förstått att begynna i rätta ändan med Sandström -- (Ridån ned.)
Och jag hoppas att ert äktenskap ska bli ett Att Vendla velat ha honom.
Ja, ja, barn, det
sanningen?
som har bättre reda på sig nu än jag, sedan jag-
ANDRA AKTEN. sängar med hufvudena mot väggen och hela längden inåt (Rudolfs och hans hustrus sängkammare.
Till höger två
rummet, åt förgrunden till ett toilettbord, vid foten af sängarna en skärm.
Till höger, med ryggen mot salongen, som om där vore en vägg, en chaise-longue med en bädd.
Sängarna äro äfven bäddade.
I vänstra hörnet mot fonden en öppen redskap.
Sommarafton.
Rudolf och Vendla äro sysselsatta samt från nattbordet bakom sängarna.)
Låta köra ut mig så där!
Nog är jag ändå en bra beskedlig äkta man.
VENDLA (släpper hvad hon har och kysser honom).
spiraltrappa, som går till nedra våningen, dekorerad med jaktatt plocka bort en del saker ur ett spegelskåp i bakgrunden
för händer samt springer fram
Du är söt -- det ska ingen påstå annat.
RUDOLF. man så.
Ja, men du är inte söt, som kan behandla din
34 VENDLA. inte finns någon annan stans att lägga dem.
Du skulle låtit bli att bjuda dem.
VENDLA. jag annat, när de skulle passera alldeles förbi stationen här.
Tänk, så intima vänner, som vi ändå varit, -- i synnerhet Gunborg och jag.
RUDOLF. om.
Jag vet nog, hur jag stretat ett helt år för att få Gunborg ur dig.
VENDLA. snäll.
Redan när vi gifte oss var det inte stort kvar af Gunborg i mig -- och nu är jag nästan alltid bara lilla Vendla.
RUDOLF. heter igen.
Ja, men nu sätter hon nog i dig några dumVENDLA.
Å -- det är ju bara på en dag.
RUDOLF. stås att ligga och prata.
Du skulle skrifvit, som det var, att vi ä' så trångbodda.
Och en natt.
Och hela natten kommer ni förÅ, du kan då inte säga annat än att jag varit Ja, det behöfver du minsann inte påminna mig
Ska vi nu käbbla om det igen.
Hur kunde Å, hör du!
35 VENDLA.
Och då skulle de alltid tänka, att jag kunde ta emot dem där.
Tror de verkligen det ännu?
VENDLA. dringar.
Och det kan du gärna låta dem tro fortnans värdighet att inte ha ett eget rum.
RUDOLF. de är här?
Är det också under kvinnans värdighet?
Det är ju bara 24 timmar.
Bara 24 timmar, säger hon.
(Kysser henne gång på gång, hon värjer sig skrattande.)
VENDLA. resten tycker hon det är dumt.
Du vet hur svartsjuk Gunborg är.
Och för RUDOLF. henne, vore dum.
Det har hon också rätt i.
För den, som kysste
Får jag kanske inte kyssa dig heller, medan Ja, det förstås -- det var ju en af mina forMen de tro ju, att jag har ett ensamt rum.
farande, hör du.
De tycker, att det är under kvin-
36 VENDLA.
Du ska inte reta henne.
Det låter jag mig inte föreskrifva.
VENDLA. tonen.
För det tycker hon är under kvinnans värdighet att tåla.
RUDOLF. låta köra ut sig så här ur sin egen sängkammare!
Men det är inte under mannens värdighet att (Går ned för trappan med sin nattrock på armen.
Vendla
Och så ska du inte tala till mig i den där
tar fram rena handdukar ur skåpet och räcker honom dem i trappan.)
Se här har du handdukar!
RUDOLF (tar emot dem i trappan).
Vill du också räcka mig mina tofflor.
(Vendla tar dem under sängen och räcker dem.)
RUDOLF (kommer upp igen). omflyttningen -- jag vet inte -- det är något ruskigt i den -- det är som om du inte höll af mig mer -- som om du skulle vända tillbaka till ditt flickOch hvar är min urnyckel? -- Hör du, den här
(Tar henne om lifvet.)
Men det gör du väl ändå -- du håller väl ändå af mig?
Lika mycket, som första dagen?
37 VENDLA (omfamnar honom). Å!
Älskling.
Urnyckeln!
(Tar den på nattbordet.)
Men det är kanske bättre låta den ligga.
Då glömmer du den sedan.
(Vill ge honom den) RUDOLF. tändstickställaren på nattbordet.)
Ser du, när du då är midt i ett samtal med flickorna, ropar jag dig och säger, att jag glömt min urnyckel.
Då måste du emellan -- hur dags tror du, ni går i säng?
VENDLA. trötta efter resan.
Å, det blir nog snart.
Flickorna lära väl vara RUDOLF. ligtvis och pratar till 12 åtminstone.
Klockan 12 Vid 10-tiden, kanske.
Men så ligger ni naturLåt den ligga, säger jag.
(Lägger den tillbaka på
komma med den, och så blir det åtminstone en kyss
ropar jag på dig och ber dig komma med urnyckeln.
Det blir ändå en station på vägen mellan 10 och -- hur dags stiger ni opp?
38 VENDLA.
Inte förrän vid 8-tiden, tänker jag.
RUDOLF. behöfver vid 6-tiden, nej, vid 5-tiden.
Jag ska ut på jakt.
Mina jaktstöflar, ja!
VENDLA. så tror flickorna -- Å, sakta i backarna.
VENDLA. begriper du, din dumming, om du har alla dina saker i mitt rum.
Nu hörde jag trillan. strax upp igen, åtföljda af Gunborg och Mina i resdräkter (Vendla skyndar ned för trappan, Rudolf efter; komma Så får de ju reda på, att vi har samma rum, Ropar du mig så ofta, Då måste jag hitta på något annat, som jag
samt en jungfru, som bär ett par kappsäckar och genast går.)
VENDLA (omfamnande Gunborg och Mina gång på gång).
Så roligt, att ha er här!
Nu får ni bara ursäkta, att vi har det så trångt.
Ja, det var mycket vänligt att ta vägen om oss.
39 VENDLA. här hos mig.
Ja, ni måste nöja er med att ligga bägge två MINA. ju gjort fasligt stora omflyttningar för vår skull, ser jag.
RUDOLF. mitt rum.
Jag bara ligger på soffan i GUNBORG. att flytta upp en säng, kära Vendla -- vi kunde ju legat hur som helst.
VENDLA. Å, det gör ingenting.
Rudolf gör det så gärna.
(Ger Rudolf en liten puff.)
RUDOLF (med en liten grimas).
Ja då!
VENDLA. du, Rudolf. Nu ska vi ha lite mat.
Gå före ner i matsalen Å, jag ser nog -- men det var också onödigt Å, här är ju storartad plats.
Men nu har ni
GUNBORG. just supé.
Vi åt vid stationen -- där serverades RUDOLF. husmor -- tvärt om, hon lagar mycket bra mat.
Trodde ni kanske, att Vendla var en så dålig
40 GUNBORG (fixerar henne allvarligt).
Lagar du maten?
VENDLA. åtminstone.
Men det kan vi ta opp hit, efter det ä' så sent.
Säg till om det, Rudolf. RUDOLF.
VENDLA (skämtsamt, men med befallande ton).
Säg till om te't!
Ska jag?
VENDLA (som förut).
Annat är det i hvardagslag.
Hör på lillan!
Nu vill hon skryta för er!
GUNBORO (blidt, allvarligt).
Är det då Vendla, som passar upp er?
Alltid! talar vid jungfrun, som strax därefter kommer och bjuder omkring te.)
MINA (skämtande). låter tyrannisera sig.
Det går inte i oss.
Vendla är inte den, som (Vendla har under tiden gått halfvägs ner i trappan och Å, han bara skojar. -- Lite te ska vi då ha
41 RUDOLF. man, låter alltid tyrannisera sig.
MINA. där har herrarna kört med alltsedan Adams tid.
VENDLA. gör allt, hvad jag vill.
Nu är det han, som skryter, kära du.
Han RUDOLF. jag vill, om det också är orimligt -- det är skillnaden.
VENDLA. tigt ond.
Fy, Rudolf, så du pratar!
RUDOLF. er -- jag ser, hur ni brinner af otålighet att få
Det gick lillan i näsan! -- Ja, nu ska jag lämna Jag kan bli rikOm det är rimligt, ja.
Men du gör allt, hvad Herre Gud, så snillrikt!
Och så nytt!
Det Då misstar ni er.
En hustru, som är kär i sin
prata ostörda.
Gud, sånt snatter, det ska bli!
(Räcker
handen åt de båda främmande, vill kyssa Vendla, som drar sig undan; då han kommer i trappan, vänder han sig om och ropar:) Det säger jag dig bara, Vendla, ligg inte för länge och prata, så att du blir allt för trött i morgon bittida.
Vi kan ju sofva ut i morgon bittida i stället.
42 RUDOLF. kaffe klockan 7.
Ni kan naturligtvis få det senare, om ni vill.
Det kan väl Vendla också!
RUDOLF (kommer uppspringande för dem). trappan igen och fram emot
Det kan inte Vendla -- för vi dricka alltid
ka om äktenskapet!
Tror ni, att en gift man underkastar sig att dricka sitt kaffe ensam.
VENDLA (skjuter honom skämtsamt tillbaka mot trappan).