Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Plötsligt blef det ljust i våningen midt emot, dit min vän oafvändt riktade sina blic- kar.
Lampor tändes, dörrar slogos upp, och in flög en mängd unga flickor, ifriga och glada, sökande hvar och en sin plats vid de långa skrifbord, som voro ställda i vinkel med fönstren och långt utåt golfven i de stora rummen.
Pennorna doppades, och snart voro de unga damerna i fullt arbete.
Stora folianter slo- gos upp och granskades sida för sida samt förseddes med anteckningar.
Väldiga blå- linierade journaler, fullskrifna med röda och svarta siffror, vändes blad för blad, synades och jämfördes med hvarandra, under det att gigantiska högar af järnvägsbiljetter af alla former och färger, gröna, röda och gula, be- täckte borden och tycktes utgöra det rätte- snöre för de arbetande, efter hvilket de utför- de sina anteckningar.
Alla syntes glada och belåtna, och att någon tryckande tystnad ej rådde, det kunde man se på läpparnes rörel- ser och på de ljusa leenden, som gång på gång flögo öfver de arbetandes anleten.
Emel- lanåt skymtade en eller annan herre fram ur motsatta dörren, men försvann lika hastigt, sedan han aflevererat eller mottagit ett pap- per från någon af de unga dumerna.
Min vän såg förtjust ut och räknade: » ett, två, tre.
åtta — jaha!
Åtta damer i den salen och lika många i den nästa. » » Det är en afdelning af kongliga järnvägs- styrelsen, » upplyste jag.
— » Kongliga järn- vägsstyrelsens biträden, menar du väl? » — » Naturligtvis! » » De lära ha det rätt bra där, och jag hade just önskat en dylik anställning för min äld- sta flicka, » yttrade häradshöfdingen.
» Åhja — men icke kan det just kallas så bra för någon att behöfva gå utomhus och arbeta på aftnarne och att sitta där i det heta lamp- skenet — du ser hur de skugga med handen för ögonen. » » Nej, icke om alla dagar vore lika.
Men jag tror mig veta, att eftermiddagsarbete hör till undantagen och pågår endast ibland, då det är särskilt brådtom.
Endast ett begrän- sadt antal timmar får därtill användas, högst 28 pr månad, och ingen tvingas att deltaga däri mot sin vilja.
Extrabetalning för dessa timmar lämnas ock, så att åtminstone de un- ga, som ha friska krafter, gärna deltaga däri. » » Dock, » tillade min vän, » skulle jag gärna vilja hafva litet närmare reda på en hel del saker rörande de kvinnliga järnvägstjänstemän- nen, kompetensvilkor, aflöning, arbetstidens utsträckning, semester och dylikt. » » Kan icke du, » fortsatte han, » som är riddare af pennan, och som har denna flitens tafla dagligen för ögonen, skaffa mig upplys- ningar? » Samma begäran hade nyss förut min unga kusin Louise ner i landsorten ställt till mig, då jag under julen var därnere och gästade.
Louise är en duktig, arbetsam flicka, som med utmärkelse afslutat sin skola och nu, i saknad af ett eget hem att verka uti, skall ut i världen att tjäna sitt bröd och med vak- nande själfständighetskänsla söker sig en obe- roende ställning.
Statens tjänst föredrager hon framför den växlande lyckan i ett speku- latift företag.
» Kusin, » sade hon en dag, » till lärarinna passar jag ej, utan funderar på något annat arbete.
Telegrafen hade jag tänkt på, men där sliter man så ondt och lönen är så elän- dig.
Man får där gå som extra så länge, att pensionsrätten är nästan ouppnåelig.
Posten vore kanske bättre, men innan jag bestämmer mig för någotdera, ville jag gärna också veta, hur det är stäldt vid järnvägen för kvinnorna där.
Jag har tittat efter i Idun, men besyn- nerligt nog ha de icke alls talat om den sa- ken där.
Idun är annars en så bra tidning.
Där får man reda på allt möjligt, som är nyttigt för oss kvinnor att veta.
De haskrif- vit om posten, om apotekarebanan, om träd- gårdsskolor och slöjd och om mångahanda annat som vi kunna slå oss på.
Men aldrig om järnvägen.
Snälla kusin, tag reda på saken! » Sålunda pressad från två håll gick jag, försedd med penna och anteckningsbok, upp i den kvinnliga generalstaben midt emot och » interwievade » samt nedskref de välvilligt lämnade upplysningarna.
I dag föll det mig in, att Louise kunde få sitt svar från det håll hon helst önskade, och jag sänder därför nedanstående lilla exposé upp till redaktören för » damernas egen tid- ning », viss om, att han använder den på bästa sätt.
Måhända finnas bland tidningens läsare ännu en Louise och någon annan Evas dot- ter, som med intresse tager del af densamma.
För att då börja från början, var det den 17 september 1869, som järnvägsstyrelsen af k. m:t bemyndigades att anställa kvin- nor vid statens järnvägar.
Ett högst spar- samt bruk af denna tillåtelse gjordes dock, så att endast mellan 60 och 70 stycken där- städes tills dato vunnit anställning.
Största delen af dem tjänstgöra i Stockholm vid de olika kontoren.
Kontrollkontoret sysselsätter en tredjedel af alla de antagna, därnäst kom- mer Milkontoret.
Ansökningar om dylik plats adresseras till k. järnvägsstyrelsen.
Den sökande, som vinner anställning, antages till extra skrifbiträde vid någon afdelning, med en lön växlande från 60 till 75 kr.
pr må- nad, hvilket belopp dock kan höjas ända till 125 kr.
efter längre tjänstgöring.
Detta så- som extra.
Den som oklanderligt sköter sig och har tillräckliga kunskapsbetyg, erhåller ganska snart ordinarie anställning — vanli- gen efter ett par års förlopp — och får från denna dag räkna delaktighet i pensionskassan samt rättighet till sjukpermission utan afkort- ning af lönen under en begränsad tid.
Denna snabba befordran är en oerhörd fördel fram- för de båda andra ämbetsverken, posten och telegrafen, där extraordinarietiden vanligen utdrages till 10 å 12 år.
— Pensionsmessig blir hvar och en efter sammanlagda 95 lef- nads- och tjänsteår, hvaraf dock minst 30 år böra utgöra tjänsteår.
Pensionen utgår då med 80 proc.
af aflöningen.
Ingen antages till ordinarie efter fyllda 30 år.
Om en kvinna alltså vid 25 års ålder vinner ordinarie an- ställning, infaller pensionsåldern vid fyllda 60 år, då hon kan räkna 35 tjänsteår och 60 lefnadsår eller sammanlagdt de stadgade 95 åren.
Kvinna, som ingår äktenskap, måste afsäga sig sin befattning och är då med detsamma forlustig pensionsrätt, tillika med de i pen- sionskassan inbetalda medlen.
Härom finnes intet författningsenligt stadgadt, men järn- vägsstyrelsen, som äger oinskränkt makt att till- och afsätta sina tjänstemän, har på senare tiden muntligt tillkännagifvit, att de för framtiden ärna handla efter denna grund- sats.
Saken har dock en juridisk sida, som troligen förr eller senare kommer att vålla hufvudbry.
För att avancera till ordinarie fordras först och främst läkarebetyg, som visar, att den sökande ej lider af lyte eller sjukdom, hvil- ken » menligt inverkar på tjänsten ».
För det andra kunskapsbetyg, utvisande att personen i fråga genomgått fullständigt läroverk för flickor eller äger kunskaper jämförliga med dem, som berättiga till fullt afgångsbetyg från 6:te klassen i de högre gosskolorna.
Åfven utan sistnämnda betyg kan dock or- dinarie anställning vinnas.
Men den sökande erhåller då lägre tjänstegrad och aflöning — den senare i regel uppgående till cirka 1,100 kronor pr år, — räknas i » staten » (•-
Flere af de extra biträdena ha i saknad af fullständiga betyg skyndat att begagna sig af denna utväg till delaktighet i pensionskassan och större säkerhet för framtiden.
För högre gradens ordinarie lyder titeln: kontor sslirifvare, liksom för deras manliga kolle- ger.
Arbetet är detsamma för män och kvin- nor på samma plats, aflöningen däremot
här, liksom på de flesta andra områden, där båda könen samarbeta, högst olika.
Då en manlig kontorsskrifvare har 2,400 kr.
pr år, måste en kvinnlig nöja sig med högst 1,800 kr.
Grundsatsen att lika arbete fordrar lika lön har likaså litet vid järnvägen som an- norstädes kommit till genombrott.
Vid denna punkt af samtalet steg en fin rodnad upp på min kvinnliga interlokutörs kind, och ögonen fingo eld, då hon tillade.
» Hvarför skall det så vara?
Må den man som är klokare och kraftigare än en kvinna arbeta sig upp till höga äreställen — alla banor och alla möjligheter ligga öppna för honom.
Men vi kvinnor, som stanna på de lägsta poster och där arbeta utan utsikt till avancement och all den lifvande uppmuntran, som ligger häruti, vi borde hafva lika myc- ket betaldt som våra manliga kamrater.
V i göra samma arbete (stundom mer!
), och alla verkliga lefnadsförnödenheter äro lika dyra för oss som för mannen.
Oeh det öfverskott af arbetet, som heter nöje och vederkvickelse, behöfva äfven vi.
Nu pressa de i stället ned lönerna så mycket som möjligt för oss.
Om besparingar kan aldrig blifva tal, och kom- mer en sjukdom eller annan olycka, så äro vi på balans i kassan. » » Men mannen skall vara familjeförsörjare, » dristade jag invända.
» A h — fagert tal!
Om han också icke det är, får han lika mycket betaldt.
Och, » tillade hon, » ett giftermål är icke alldeles liktydigt med en förökad utgift för mannen.
Bland folk i vår ställning gör den gifta kvinnan lika stor in- sats i hemmet genom sitt arbete som man- nen.
Hon kokar, hon stryker och syr och allt det där, som mannen eljes måste betala en tjänarinna eller en handtverkare för.
Han sköter sin befattning utomhus, hon inomhus, det är hela skillnaden — eller bör åtminstone vara det, om allt är riktigt stäldt.
För resten, om nu mannen har en hustru att glädja sig åt, så kunde vi på gamla dagar med vårt lilla öfverskott, i fall lönen vore tillräcklig, få skaffa oss ett hem med moder, syster eller annan kvinnlig anhörig.
Därpå förlorade ej samhället.
Men », tillade hon spetsigt, » istäl- let lägga de sig till pensionsafgifterna, som så många kvinnor förgäfves inbetala. » » Jaså, det är en sådan omsättning, » svara- de jag småleende.
» Ja visst!
alldeles otro- ligt!
— Inte må ni tänka, att vi sitta som » prinsessan på glasberget » hos oss.
Nej, det går friskt undan med förlofningarna, och den gyllene bojan blänker på mången hand. » » Får jag anteckna också detta? » frågade jag.
» Ja, om ni anser det så synnerligen nöjsamt, » svarade hon.
— » Kanske kunde ni dela er rapport i två kapitel och sätta till öfverskrift för det sista: » Utsikter till befordran för damerna vid järnvägen, » och så taga upp den senare notisen däri. » » Ni är trött på min frågvishet, min nådiga! » sade jag, » men blott ett ögonblick till!
— Detta extra arbete på eftermiddagarne, som jag ser eder utföra, är det ej ansträngande? » » Jo, obeskrifligt.
Men vi äro ju ej tvungna därtill, utan taga det stycke för stycke, efter som man förmår.
Alla tycka om att förtjäna, det är för den frestelsen man faller.
Egent- ligen duger man ju ej till mer än 6 timmars stillasittande, intensift arbete pr dag och bör ej arbeta mer.
Ja, mången människa kan ej ens göra detta i längden, utan att en be- tänklig rubbning i alla lifsfunktioner inträder.
Vår lagliga ordinarie arbetstid är 6 timmar, från kl. 9 till 3 hvarje dag.
Någon gång i bråda tider, vid jul och midsommar t. ex., Sp kan en kommendering upp till extraarbete på söndagen förekomma.
Men då ser vår kon- trollör idel mulna ansikten omkring sig, » sade fröken och såg oppositionell ut.
» D å säga vi: denna veckan har fjorton dagar. » » Nå, men ni friska väl upp er med permis- sion emellanåt och med resor? » » Ja, rätt till permission skulle vi egentligen ha sam- manlagdt 30 dagar under årets lopp.
Men begär jag mer än 15 dagar i följd, så göres ett litet afdrag på lönen, ungefär * / s af den- samma.
Detta gäller de ordinarie, de extra erhålla i regeln ej mer än 15 dagar fria pr år.
Men så ha vi ju, förstås, vår sjukper- mission, hvilken får gå upp till ytterligare 30 dagar utan afdrag, ifall sådant skulle visa sig nödvändigt.
V i gå dock och hoppas i still- het, att någon barmhärtig riksdagsman skall motionera om obligatorisk tjänstledighet för oss under sammanhängande en månad minst hvarje år.
V i behöfde det så väl! » » Nå, men resorna då?
— Ni göra väl en och annan utflykt? » » Ahja, från lördags middag till måndags morgon kan man ju hinna långt, särdeles om man tager natten till hjälp för hemresan, » tillade hon leende.
» Och så är det då inte alldeles omöjligt att få en hel måndag ledig emellanåt, fastän den skrif- ves upp och summeras vid årets slut samt afräknas från de trettio lagliga dagarne. » » Icke taxera de edra biljetter så högt som för andra resande? » — Denna fråga verkade som en elektrisk stöt.
» Nej, det fattas bara det, att de skulle göra detta med våra små löner!
D å skulle vi väl dö utaf trånsjuka, att endast sitta och se på bur andra reste.
Ni känner ju det gamla mosaiska kärleksbu- det: » D u skall icke binda munnen till på oxen som drager tröskverket. » Detta har järnvägsstyrelsen besinnat (i vårt land och i alla land), och därför låta de oss göra en och annan liten gratistripp, där arbetet så tillåter.
Men ni utomstående göra alldeles för stor affär af detta.
Man får minsann hos oss, som på andra ställen, tänka på sina plikter först och på sitt nöje sedan. » Jag stod upp och bugade mig, tacksam den erhållna, uttömmande skildringen.
Vid afskedet tillade fröken, som så varmt fört sina medsystrars talan: » Ja, detta är nu de allmänna dragen af kvinnornas ställ- ning vid järnvägen för närvarande.
En komité är nedsatt sedan mer än ett år tillbaka för att utarbeta ett nytt administrations- och af- löningsreglemente för järnvägen.
Hvad de visa männen där besluta, ligger ännu i gu- darnes knän. » för F — d — f —.
" Här ska ' städas! "
Frågan om En rationell städning af våra bo- ningsrum synes på det allra lifligaste ha intresse- rat våra läsarinnor, att döma af den massa skrif- ter, som till den 15 februari ingått i den härom utlysta tättingen.
Icke mindre än 88 kortare eller längre uppsatser ha inkommit.
Genomgåendet och vägandet af dessa skatter af husmoderlig vis- dom ta naturligt nog sin tid, men vi skola göra vårt bästa att raska på med arbetet för att därpå kunna bjuda våra läsarinnor de pärlor, som gå segrande ur konkurrensen.
Ur minnets laterna magiea.
R - y.
varje tid har väl en särskild prägel, och ju längre man kommer från den man vill skildra, dess skarpare framträda dag- rarna och skuggorna.
Man må älska århun- dradets slut så mycket som helst, ett är dock visst: midten af detsamma var enklare i sam- lifsförhållauden, innerligare, mera okonstladt och vida mer efter major Schenströms idéer, än slutet tyckes ämna blifva.
Kvinnans ställ- ning var ej så oberoende, bildningen ej så grundlig, det måste erkännas, nöjena voro anspråkslösa, men tillika bildande, och ung- domen hade verkligen roligt utan stor atti- ralj, som nu fordras.
I den högre medelklassen, ämbetsmanna- världen, där jag lefde, rådde en både fin och spirituell ton.
Enda barnet, sedan två yngre syskon dött, följde jag föräldrarne tidigt bland umgängesvännernas trängre krets, och den var rätt stor, långt innan konfirmationens linie var öfverskriden.
Teatraliska föreställningar gåfvos mycket ofta i smärre cirklar, och man var ej rädd för storartade saker ur Shake- speare, Schiller och Göthe.
Med förtjusning emottog den femtonåriga sina roller; man de- klamerade mera än man agerade och tänkte mera på ordens innehåll än på sin dräkt.
Det var nog Jenny Lind, som gifvit dessa nöjen sin arom, ty de äro j u nu nästan af- skaffade inom sällskapslifvet, och skall något dramatiskt utföras, är det ej innehållets djup eller tankarnas skönhet, som få företrädet, utan någon lätt komedi eller skämt, ja, fars för dagen.
Man roas ej af annat.
Jenny Lind hade skördat ära och guld i Tyskland.
Med hvilken förtjusning väntade man henne ej tillbaka hem!
En stor väl- komstfest skulle gifvas af Harmoniska säll- skapet i Stora börssalen.
Min far, genom- musikalisk, en god tenor och skicklig kvar- tettsångare samt pianist, var sekreterare i detta på den tiden af en mängd öfverlägsna förmågor sammansatta sällskap.
Där voro familjen Murray med sina döttrar, alla verk- liga sångerskor och förtjusande flickor, famil- jen Berg, äfvenledes storheter i den tidens musikvärld — hofsåugaren var min lärare, och liksom f.lla andra var jag både rädd och betagen under hans lektioner — vidare d:r Graumhorst, dansk till börden, en lika älsk- värd läkare som skicklig sångare och tvärtom, jämte hans sköna maka, en danska, hvars magnifika röst aldrig glömmes af dem, som hört den.
Dessa voro närmare umgängesvän- ner i vår familj, men många andra namn borde nämnas jämte dem, om utrymmet det tilläte.
De kungliga voro äfven med och bland dem prins Gustaf, den oförgätlige unge fur- sten.
Den som sett honom och känt honom, om än så flyktigt, ser honom alltjämt i min- net, ung och kraftig som då, när hans strå- lande ögon följde Jenny Lind eller lyste af inspiration vid hennes sång.
Harmoniska sällskapet hade beställt en bu- kett, den var bland det utsöktaste den tidens växthus på Haga kunde prestera.
Att när- mare skildra mina känslor, då man åt mig uppdrog att framlämna den, vore omöjligt.
Vid min fars sida, blek af sinnesrörelse som de hvita syrener jag räckte den firade, kände jag mitt bröst fyllas af en hänförelse för Jenny, hvilken säkerligen framlyste i mitt an- o fl p o q |T|m 3 Handväfda T v i n n e h e v i o t e r, K l ä d n i n g s -, K o s t y m - Färgning, beredning ke- " « K a p p t y g e r samt G o s s k l ä d e r, S c h a l a r, F i l t a r, * tvått w t o t u i e.
mycket t p ii n n i _.
•&gt; billigt.
I I lldl!
G a r n e r, G a r d i n e r etc. billigast, da nll o.
stickylle inlämnas.
Alla fänter o. m o c l s h äkta giftfrlai * |^^aSär-Hötorgetla.
Mtotel, Filial: res.
A » m.
M 76 Sodermalmstorg A i i m.
tel. 3 0 1 3 5, 53.
sikte, ty hon omfamnade oeh kysste mig, ehuru okunnig om mitt namn och ej längre igenkännande den lilla » Lindbladska spelflic- kan, ringdanserskan, knäckkokerskan », som hon förr brukade skiftesvis kalla mig.
När min far presenterade sin dotter, kom hon dock strax ihåg sin gamla bekanta, oeh jag fick ånyo en omfamning.
Hvilken nimbus som alltsedan omgaf mig i skolan, fattar nog läsarinnan.
Man tog nu idel språklektioner för hr May och m:lle De- land, hvilka voro de bästa lärare i Stock- holm då för tiden.
Den franska lärarinnan var äfven en af skolans idealer — en dotter till den skicklige skådespelaren Fredrik De- land, var hon född och uppfödd i Paris.
A n i dag beundrar jag i minnet hennes svall af guldgula lockar — Jenny Linds voro äfven rika och vackra, men askblonda.
V i flickor praktiserade alla möjliga konster för att stjäla de möjligen nerfallna hårstrån, som skulle varit en sådan utmärkelse att få gömma.
Den nätta, pikanta Josephine hade emellertid inga sådana oordentliga suvenirer att skänka oss.
Då föll det en klippsk flicka in att leta i hennes hatt, och mycket riktigt, hon fann tre, hvilka sedan i form af vänskapsknut uppklistrades i ett album och nästan öfver- gläuste min Jenny Lind-pensée.
Att man verkligen i ungdomen kan vara så barnslig.
V i voro dock sexton- och sjuttonåringar redan.
D å sporrades jag af täflingslusten till en kanske mindre nobel handling.
Medan vår Josephine lutade sig ned för att rätta min franska kria, af klippte jag behändigt, henne ovetande, en liten, men förtjusande nacklock.
Flickorna sutto stumma och förstenade, men vågade ej omtala eller härma handlingen.
Den bekändes åratal därefter för ägarinnan, då vi gemensamt, ehuru med fuktade ögon, skrat- tade åt dessa ungdomligt sprudlande känslo- stämningar.
Så gingo många, många år — Jenny Lind drog på triumftåg genom världen, hon blef firad, beundrad, älskad alltjämt som få före henne.
Hon hamnade slutligen i ett eget hem i England.
Make, barn och vänner, musik då hon önskade det och lugnt välstånd — så lydde hvad man i Sverige visste om henne.
Vid besöken hemma hade vi aldrig åter träffats; hon bodde då helt enkelt hos sin gamle förmyndare, kammarrådet Munthe, eller hos anspråkslösa vänner, alltid tillgänglig för några få, men undvikande mängden.
Ju all- varligare hennes lifsåskådning blef, dess min- dre uppfattades hon af flertalet.
Man hörde henne t. o. m. klandras, och hon drog sig alltmera ifrån Sverige och stannade i sitt nya hemland, där hon så varmt uppskattades.
Så fördes äfven min lefnads farkost till England.
Att uppsöka henne föll mig ej in, man sade, att hon undvek svenskar, och tro- ligen hade mången missbrukat landsmanska- pet och tröttat ut henne.
Långmodig var hon just aldrig, och med åren kommo ock krämpor till den, som man gärna ville min- nas i ungdomens blomstring med upplyftadt hufvud och ögon glänsande af inspiration.
Den som sett Jenny Lind sådan och hört henne sjunga i en af sina bästa roller, Nor- ma, ville ej se henne gammal, grå, hopkrum- pen.
Utan att vara vacker efter klassiskt skönhetsmått, var hon förtjusande och oänd- ligt själfull, hennes leende oefterhärmligt och intagande, till växten medelstor, smidig och fyllig; det var en frisk, hurtig nordens mö — som tusendetals andra, man dagligen mö- ter, och ändå därjämte med något så oänd- ligt öfver mängdens begåfning, något man ej kan med pennan skildra, blott med hjärtat känna och i själens djup förnimma.
Sådan beskrefs hon af vänner i England, och sådan ville jag behålla henne i mitt minne, bredvid det gulnade albumsblad, där hennes pensée ännu finnes öfver namnet Jenny Lind.
SJ * Iduns läkarartiklar.
uppträda också ofta vid grossess, men pläga då efter dennas slut af sig själfva försvinna.
Både fräknar och lefverfläckar förvärras af sol- ljuset, och bör man därför söka skydda huden genom lämpliga hattar, parasoll o. d.
En annan abnorm bildning i öfverhuden äro vårtor och liktornar, som bestå af en höggra- dig förtjockning (hypertrofi) och hornbildning af öfverhuden, hvarjämte vid vårtbildningen äfven läderhudens papiller bli hypertrofiska.
Orsaken till vårtorna är omtvistad; hvad åter liktornarna beträffar, så har man sig själf att skylla för deras uppkomst, ty de bero alltid på för trånga eller till formen olämpliga skodon.
Raskast och säkrast blir man kvitt vårtor och liktornar genom operativt aflägsnande af dem.
Vill man själf söka behandla sina vårtor, så kan man försöka använda rykande salpetersyra, som med en glasstaf eller trästicka appliceras på vårtan, sedan man försiktigt bortskurit det öfversta känslolösa lagret; huden omkring vår- tan bör noga skyddas för salpetersyran.
Efter en eller par dagar bortskär man den bildade, hårda skorpan och applicerar salpetersyra på nytt och fortfar så, tills vårtan är fullständigt borta.
Det enklaste medlet för liktornar är salicylsyrecollodium (10 proc), som penslas på hvarje afton ungefär en veckas tid.
Man kan då lätt aflägsna en god del af liktornen, men måste då upprepa penslingarna på samma sätt ånyo en eller flere gånger, tills liktornen är fullständigt borta.
Varma, långa fotbad un- derstödja kuren.
De nu berörda hudåkommorna bero på sjuk- liga förändringar i talgkörtlarna.
En besvärlig åkomma är också abnormt ökad afsöndring från svettkörtlarna, i synnerhet då det gäller händerna, fötterna eller axelhålorna.
Förr i tiden och ofta ännu i vår tid fruktade man att söka hämma denna svettafsöndring, emedan man trodde att därigenom inre sjukdomar skulle uppstå.
Detta är grundfalskt; kan man bota detta obehag, bör man göra det, ty det ger lätt upphof till andra hudsjukdomar (eczemer), men detta är ingalunda någon lätt sak.
Vik- tigast är härvid ytterlig renlighet med tvål- tvättningar minst två gånger om dagen och helst Ett sjukligt tillstånd, som jag här torde böra därjämte ingnidningar af spritlösningar (t. ex. i korthet omnämna, så mycket mer som det 2 % naphtolsprit) ett par, tre gånger om dagen.
nu när som helst kan göra sig påmint, är kyl- Dessutom bör man helst förena dessa tvättnin- skada eller s. k. frost, i lindrigare fall vanli- gar och spritgnidningar med något torkande, gen ömkyla, kallad.
För att skydda sig därför antiseptiskt puder, t. ex. lika delar talk och bör man hafva händer och fötter så varmt potatismjöl med tillsats af 3 % salicylsyra; klädda som möjligt, och hvad ansiktet beträf- pudringarna göras omedelbart efter tvättningarna far, söka skydda det på bästa sätt.
Gnidnin- och spritingnidningarna.
Gäller det fotsvett, gar med sprit (t. ex. eau de Cologne) flere bör pudret dessutom strös in rikligt i strum- gånger dagligen, stärka och härda huden; in- porna, som för öfrigt böra växlas ett par gånger gnidning af litet fett, innan man går ut, skyd- om dagen.
dar i någon mån mot luftens inverkan.