Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Före sitt giftermål hade prinsessan Kristina föga låtit tala om sig: hon var blott den vackra dottern till en utmärkt moder, den ståtliga, ännu vackra, rikt begåfvade — och talangfulla erkehertiginnan Elisabeth, hvars i ögonen fal- lande egenskaper helt och hållet fördunklade den anspråkslösare dottern.
Men det visar sig nu, att drottningen af Spanien är sin moders dotter, och, fordras det, skall hon helt säkert modigt försvara sina och sina barns rättig- heter.
Prinsessan Kristina liknade icke till utse- endet sin ståtliga moder.
Blond, finhyllt, mild, okonstlad och godhjertad förrådde hon ingen- ting af den karaktärsstyrka, som utmärker erkehertiginDan Elisabeth.
Men hon var kej- sarens gunstling och han skilde sig högst ogerna från den älskvärda unga flickan, som fått ett •så stort rum i hans hjerta.
Hon intresserade sig mycket för skön konst och särskildt för musik, som hon älskade i den grad, att hon k n a p p a 3 t försummade en enda operaföreställning eller konsert.
I hoflifvet deltog hon ej mera än hennes rang och börd nödvändigt fordrade.
Man vet, att hon ganska länge besinnade sig, innan hon antog den spanske konungens frieri, och det var med tungt hjerta hon begaf sig på resan till sitt nya fädernesland.
Blek och förgråten uppsteg hon i jernvägsvagnen och hennes eljes så modiga och kraftfulla moder hade all möda att återhålla sina tårar.
Var det måhända en aning om den korta var- aktigheten af hennes lycka, som giorde afske- det från hemmet så bittert?
Under resan gjordes allt för att förminska obehaget af en så lång färd i november må- nad, och öfverallt mottogs den unga blifvande drottningen på det präktigaste.
Hennes moder 215 följde henne, och de båda furstinnorna hade en svit af femton förnäma damer med tjugusju domestiker.
På hotel Meurin i Paris upptog sällskapet sextiofem rum!
Öfverallt festades och man reste i alla afseenden kungligt — lång- samt, beqvämt, dyrbart.
Slutligen kom man till spanska gränsen, som öfvergicks under kanonsalut och med alla möj- liga högtidligheter.
Det berättas att samtidigt på ett annat ställe denna gräns i all tysthet passerades af en annan qvinna, som en gång burit en praktfullare, om ock ej så gedigen krona som den, hvilken väntade den unga erkehertiginnan.
Denna andra var ingen annan än Eugenie, fordom kejsariuna af Frankrike, som nu hastade till sin moders dödsbädd, dit hon dock anlände — för sent.
I Madrid mottogs den unga bruden af sina tre svägerskor, konungens systrar, med hjertli- gaste ömhet, och hvarhelst hon sedermera med sin make visade sig, helsades hon med jubel.
Det var dock mycket i det nya landet, som plågade henne.
Att icke tala om den förfär- ligt stela etiketten, lära tjurfäktningarna, som hon måste bevista, hafva i hög grad skrämt och pinat hennes finkänsliga sinne.
Hennes äktenskapliga lycka blef icke lång och nu lef- ver hon blott för sina barn och för att åt Spanien uppfostra en konung.
Då man läser om de brudgåfvor, som dessa prinsessor fått, kan man häpna öfver den oer- hörda rikedom, som hos de tyska furstehusen måste vara samlad.
Det är icke annat än diamanter och rubiner, perlor och sefirer, arm- band, diadem, kronor och halsband.
Blott de juveler, som vid de tre sista bröllopen, kronprinsessan Stephanies, drottning Kristinas och erkehertiginnan Maria Josefas, skänktes till de unga brudarna, måste ega ett värde af flere millioner.
Eller livad sägs om » ett dia- dem af stora, strålande sefirer och briljanter, i form af en ranka med rosor och rosenblad »?
Och » en fyra finger bred krona af de skö- naste diamanter med tillhörande halsband, hår- rosett och bröstbukett, allt af praktfulla dia- manter »?
Detta och mycket mera fick den unga hertiginnan för att trösta sig öfver det hårda ödet att nödgas blifva drottning af Spa- nien.
Hennes utstyrsel, ändå praktfullare än prinsessan Stephanies, fylde tio salar i kejser- liga palatset.
Maria Josefa räknade bland sina bröllopsgåfvor sex armband, tre diadem och fyra halsband, allt af diamantor och perlor; broscher, örhängen, hårnålar och dylika voro legio.
En af svågrarne skänkte henne » dess- utom » icke mindre än tolf vagnar med » till- hörande hästar »!
Det kan nästan kallas em- barras de richesse till och med för en prin- sessa.
Knif och gaffel.
(Efter tyskaD.)
gängliga att de förekomma oss nästan som våra egna lemmar och vi kunna ej tänka oss någon tid, då de ännu slumrade i blifvande uppfinningars dunkel.
Dit höra knif och gaffel och sked, som vi dagligen se på vårt bord och aldrig ens tänka oss möjligheten att undvara.
Likvisst är det ännu icke tre hundrade år sedan furstar och herrar, så väl som bönder och slafvar helt enkelt åto med fingrarne.
Knif och gaffel, hvarförutan vi nu icke skulle kunna hjelpa oss vid bordet, äro af jemförelsevis nyare datum och hade, såsom allt nytt, att kämpa med många och hårdnackade fördomar.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r Kineserna, verldens äldsta kulturfolk, spisa ännu i dag liksom för tretusen år sedan med fingrarne och trä- eller elfenbenspinnar.
Hvarken Egypten, Assyrien eller gamla testamentets judar kände till några spisningsverktyg.
I nya testamentet förekommer i grekiska texten ett ställe, der det uttryckligen säges, att Jesu lär- jungar med fingrarne förde maten till munnen.
Till och med under landets högsta blomstriogs- tid, förekom vid gästabuden i det gamla Grek- land hvarken knif, gaffel eller sked.
I köken funnos dock knifvar och maten framsattes sönder- skuren på bordet.
Soppa åt man ej på den tiden i det sköna Hellas.
Var maten varm skyddade man fingrarne med ett slags fingertutoi.
Såsen upphemtades med en brädskifva, som man efter behag formade och efter begagnandet kastade under bordet.
Slefvar funnos äfven i köket, och romarne begagnade sig vid sina dryckeslag också af ett slags slefvar.
Men om vanliga skedar hade de ingen aning.
De hade stora gafflar för att dermed uppresa stormstegar, men knif och gaffel vid bordet hade de ej uppfunnit.
Ännu till femtonde århundradet var man i saknad af dessa nu så oumbärliga verktyg, och både de ömma Trubadurerna och deras hjeltar och huldgudinnor plockade med fingrarne bitarne från fatet och stoppade dem i munnen.
Först mot slutet af femtonde århundradet förekommo här och der i Italien några gafflar vid bordet.
Men detta ansågs såsom en hårresande lyx, och i kyrkorna predikades väldeliga deremot.
Då en förnäm fru i Venedig drunknade, tillskrefvo presterna detta olycksfall den omständighet, att den omkomna i lifstiden nyttjat det syndiga öfverflöd att med gaffel och icke med fingrarne sticka maten i munnen.
Mot slutet af sextonde århundradet spriddes i Frankrike skarpa satirer öfver bruket vid hofven att spisa med gaffel, och åt italienarne, som nu allmänt brukade gaffeln, och i en liten läderväska förde den med sig, gåfvo engelsmännen öknamnet » skalm- bärare » — gaffeln hade då två » skälmar » eller klor.
I Skottland förbjöds ännu 1 6 8 0 i klostren bruket af gafflar såsom gudlöst, och i många af Spaniens och Siciliens småstäder spisa ännu blott de förnämligare bland invånarue med gafflar.
Det är heller icke så länge sedan det i svenska bondehem och hen egårdarnes » folk- kök » dukades utan gafflar på bordet.
Först mot slutet af sjuttonde århundradet blef bruket af gafflar mera allmänt och på samma gång kom också skeden af trä eller ben på bordet.
Både skedar och gafflar voro gan- ska små och kortskaftade; gaffeln hade blott två klor och ett litet skaft af trä eller ben, och man förde den, såsom dyrbarhet, med sig öfver allt.
Ett århundrade senare fick gaffeln tre klor och slutligen fyra, samt tillverkades hel och hållen af silfver eller annan metall, försilfrades, förgyldes och blef allt större och tyngre, och allt mera användbar och använd, sä att den nästan hotade att uttränga knifven.
Bordsknifvar hade uppkommit redan i tret- tonde seklet, men ansågos då som en stor ra- ritet och voro ett af de dyrbaraste husgeråd; blott de förnäma hade råd att bestå sig kvar sin knif, som riddarne då buro vid bältet, jemte svärdet, och damerna vid eller i sin vä- ska, den nu åter moderna » Gretchenväskan ».
I välmående borgarhus fans på den tiden van- ligen blott en knif vid bordet.
Men knifven hade icke så stora svårigheter att bekämpa som den stackars gaffeln.
Redan 1311 talar man om knifsmedernas skrå i Augs- burg.
Nu gjorde man knifvar med en hake eller spets på skaftet, för att dermed upp- hemta köttet ur fatet.
Senare försågs knifven i I r- \ L / 1 I K^J Kl | \ | användas och marginal lemnas.
med en liten gaffel, som, likt våra fällknifvar, kunde vikas ned i skaftet.
Knifvar och gaff- lar förblefvo dock sällsynta och funnos blott hos dc rika ooh förnäma, till dess mot slutet af adertonde århundradet upphäfvandet af skrå- tvånget framkallade en större fabrikation deraf.
Ända från den tiden har knif och gaffel varit hvars mans egendom.
Äfven i den fattigaste stuga finnes nu knif och gaffel på bordet, om också ej tillräckligt för hela hushållet.
I syn- nerhet hafva gafflarne en viss böjelse f6r ut- vandring, men det är ju ej så farligt om små- pojkarne få hålla i potatisen eller sillbiten med fingrarne, när de må hända förut använde gaf- feln såsom borr eller annat snickarverktyg, och ' den » kommit bort » eller brutit benen af sig.
I alla fall äro knifvar och gafflar nu mera så utomordentligt billiga, att de i hvarje hushåll, der man ej lider nöd, med lätthet böra kunna anskaffas.
L Kefir.
Mjölkvinets natur och beredning.
jefir kan af hvar och en, som har tillgång ^!
på komjölk, framställas vid hvilken års- tid som helst.
I följd af sin billighet kan denna dryck bli tillgänglig äfven för de mindre bemedlade klasserna.
I utlandet — i Breslau, Berlin, Leipzig m. fl.
städer — finnas fabriker, som egnat sig åt framställandet af god, bruk- bar kefir.
Kefirberedniogen i hemmet kan ock ske och är att tillråda, enär drycken blir surare för hvarje dag och således till slut onjutbar.
Den som tager sitt kefirförråd från en fabrik, kan således endast hemtaga ringa qvantiteter.
Om man vill bereda kefir hemma, skaffar man sig de nödiga kefirkornen — goda sådana erhåller man t. ex. från Kaukasischen Kefir- anstalt des Herrn Dr. Nauck und C:o, Bres- lau.
— Sedan kefirkornen sorgfälligt spolats med vatten, slås de i en flaska, som till / fylles med mjölk och tillslutes med en ny, kokad, VÄI tillslutande kork.
Till kefirbehofvet på morgonen bittida göras dessa förberedelser qvällen förut kl. 8 ungefär.
Sedan man skakat flaskan en smula, ställer man den i källaren och hemtar åter upp den på morgonen.
Efter en dugtig skakning, filtreras drycken genom en tesil och är färdig att användas.
På de i fla- skan qvarblifna klumparne kan man genast eller på eftermiddagen gjuta ny mjölk.
Kefirkornen måste jemt vara i beröring med mjölk, eljes förlora de sina jäsningsverkande egenskaper, samt måste före hvarje ny mjölktillsättning väl rengöras och befrias från fastsittande ostklumpar.
3 4 En prenumerant på » Mitth.
tiber Landw., Gartenbau und Hauswirthsch. », skrifver om kefir- beredningen.
Sedan ett par månader dricker jag och hela min familj kefir, hvilken jag sjelf bereder till ett pris af 1 2 — 1 3 pf — c:a 10 öre — litern.
Jag köpte hos en apotekare fyra flaskor kefir och använde två flaskor till vidare beredning, hvilken bittils lyckats mycket bra.
Drycken är god, fullkomligt lika med den först erhållna, och har ersatt oss bruket af vin, öl och andra drycker.
Jag delar en flaska 2 — 3 dagar gam- mal kefir i 5 — 6 flaskor och kommer en liten knifsudd dubbelt kolsyradt natron i hvarje, skakar dem en smula och ställer dem så i + 14 till 15° R.
Efter 1 8 — 2 0 timmar är jäsningen fullbordad.
Redan efter 1 2 — 1 5 tim- mar springa korkarne som selterskorkar.
Ju 216 mindre jäsningen påskyndas, dess bättre kom- mer drycken att smaka.
För att ej komma i förlägenhet, har jag nu i en literflaska en s. k. tillsats stående.
Denna har jag framstält sålunda.
Till en half flaska gammal kefir har jag tid efter annan gjutit något litet nyjäst sådan och sålunda tvingat den att ständigt förbli i jäsning.
Ett par mat- skedar af denna blandning är nog att bringa en rödvinsflaska full med mjölk i stark jäsning inom 15 timmar.
Nyligen försökte jag att utan föregående sköljning ställa de tömda flaskorna på ett mörkt ställe och fylla dem med frisk mjölk.
Det lyckades fullkomligt.
Också an- vända ju som bekant steppfolken detta sätt.
Naturligtvis måste hvarje kefirberedare söka tillegna sig de lärdomar det praktiska utöfvan- det lemnar, såsom t. ex. när och huru stark skakning är behöflig.
En stark skakning innan jäsningen börjat åstadkommer endast smör, men efter - J- dels eller till hälften fullbordad iäsning är en stark skakning både nyttig och välgörande; likaså när jäsningen är fullbordad.
Kefirsvampen kan man sjelf odla.
Till kokt ris sätter man så mycket gammal kefir, att det blir som en tunn deg.
Denna blandning göres i en stor väl tillsluten porslinsburk, som ställes i 1 3 — 1 4 graders värme.
Efter 2 4 timmar er- höll jag efter tillsättande af frisk mjölk den nödiga » jästen ».
Den angenämaste och mest lättsmälta dryck uppstår, om man blandar - |, liter 2 — 3 dagar gammal kefir med lika mycken ny kefir.
Det är att hoppas, att kefir må blifva kändt och erkändt hos oss och för en och annan blifva en god inkomstkälla.
Två kyssar.
N o v e l l e t t af HUGO KLEIN.
(TÉhWefve Bingen och Fritz von Klceberg voro sals ungdomsvänner till baronen, som gift sig för få månader sedan och flyttat in i eget hem.
Nu infunno de sig ofta hos honom under de långa vinterqvällarne och måste medgifva, att det var rätt angenämt der äfven under de » nya förhållandena ».
I synnerhet tycktes detta vara förhållandet under en stormig februarinatt, då de gamla vännerna stannat längre tillsammans än vanligt.
Man satt i den lilla blå hörn- salongen, der enligt nyaste anordningen » te- bordet för de intima » var uppstäldt.
I ka- minen sprakade en munter brasa och herrarne kände sig så behagliga till mods, som det all- tid plägar vara fallet, när samovaren puttrar och förtäljandet af märkliga tilldragelser tagit sin början.
Denna gäng handlade det om ori- ginella äfventyr, som herrarne uppleft i det härliga södern och då trodde baronen sig ha skäl att taga till ordet.
» Denna sommar », sade baronen, » var jag hos waldensarne, der jag upplefde det märk- värdigaste äfventyr, jag någonsin haft.
» Ett lätt skratt hördes borta vid tebordet.
» Har ni någonsin varit hos det folket? » » Aldrig! » svarade Fritz von Kleeberg.
» I hvilken bortglömd vrå af jorden bo de? » » Ja, verkligen i en bortglömd vrå, » bekräf- tade baronen, » men icke mindre skön derför!
Ett besök i denna af verlden bortglömda dal hör till de utflygter, som man företager i Turin.
Från Turin anländer man på jernväg på half- annan timme till Pinerolo, derifrån färdas man vanligen med vagn till Torre Luserna.
Jag föredrog emellertid att från Pinerolo begifva
mig uppåt Perosa genom Anconadalen.
I dessa dalar lefva afkomlingarne af de gamla Walden- saroe, hvilkas evangeliska forsamling, trots blo- diga förföljelser, bibehållit sig öfver sexhundra år och väl kan räkna en tjugutusen själar.
En fottur från Pinerolo till Perosa hör till de hätligaste vandringar, man kan företaga sig.
Tänk er en defilé af höga, trädbevuxna berg, med en silfverglänsande flod i dalen, som ringlar sig fram emellan blommor och klipp- massor; tänk er för vandraren en förträfflig, bred gata mellan lager- och orangeträd.
Det var på våren, lagerträdens kronor stodo i full blomma och strödde framför mina fötter sina hvitgula blommor.
Jag var fullkomligt berusad af all den doft, den solglans, som böljade och skimrade kring mig.
Hvarje ögonblick stan- nade jag för att beundra det härliga bergs- panoramat, se på flodens vågor, som störtade sig från klippafsats till klippafsats, skimrande och glänsande, uppkastande hvita skumperlor.
bi- i I pN i i K I v j IN Annonser mottagas spalt, petitrad (
» Djup tystnad rundt omkring.
Fullständig enslighet och med undan- tag af en liten, sömnig fogel, som vaggade sig på en gren, var ej ett lefvande väsen att se i närheten.
Villan vände mig sin ryggfasad, hvari endast sågs ett enda fönster och äfven detta med nedfälda jalousier.
Det tycktes, som äfven villan sof och höll sitt öga slutet.
Jag kunde ej motstå frestelsen, jag sköt tillbaka den lilla gallerportens regel.
I nästa ögon- blick stod jag vid den sköna slumrerskans sida och hade tryckt en kyss på purpur- läpparne.
» Fritz von Kleeberg smackade med tungan.
» Hvilket äfventyr! » ropade grefve Bingen.
» Nästa år reser jag till waldensarne! » » För sent, min vän! » skrattade baronen.
» Trollunden finne3 väl ännu qvar der, men den sköna feen har redan lemnat den.
Hvad du ännu skulle finna der, skulle en smula gäcka Man finner vanligen endast fattigt folk i dina förhoppningar. » Waldenserdalarna, men i närheten af Perosa Åter hördes ett lätt skratt vid tebordet.
begynner en villaregion med prunkande träd » Tillbaka till min berättelsel Det var verk- gårdar, i hvilka söderns hela rika, förtrollande ligen som i sagan, ty så snart jag tryckt kys- vegetation utvecklar sig.
Jag skred långsamt sen på skön prinsessans läppar, tycktes hela vidare, blickande genom hvarje staket in i hvarje parken i ett nu blifva lefvande.
Min sköna trädgård, beundrande än den sällsynta blomster- vaknade och utstötte ett högt skri.
Foglarne prakten, än villornas vackra stil.
Slutligen fladdrade upp med ett förskiäckt pipande.
En anlände jag till en trädgård, som var en verk- liten svart hund med två eldkulor till ögon, lig lagerlund.
som jag förut icke lagt märke till, for upp, Träden stodo tätt tillsammans och i de få störtade sig på mig och började sysselsätta sig trånga gångarne rådde hemlighetsfull skymning.
med mina vådor, hvilket jag kan bevisa genom I midten af trädgården befann sig en vid, sol- de sönderslitna pantalonger, som jag denna belyst öppning.
I ovala trädgårdssängar blom- dag hemförde och som jag bevarar till evigt made här de skönaste, härligaste rosor, jag minne af detta märkvärdiga äfventyr.
Villa- Som någonsin sett, från den hvita snöfargade till fönstrets rullgardin uppdrogs häftigt.
Plutorosor i mörk purpur, som skiftade i svart.
vuxna upp ur jorden omringade mig slutligen Det var middagstid och den välkomna rosen- tre gamla magra fruntimmer i förskräckliga floran var genom stora, brokiga solfjädrar skyd- yllehufvor och utstötte genomträngande skrik.
dad mot hettan.
Bredvid hvarje grupp rosor » Hjelp! » ropade de.
» Hjelp.
En En tjuf! » Och de hade rätt, var en käpp neddrifven i marken och bar hvar främmande!
sin solfjäder — der funnos solfjädrar i alla jag var verkligen en tjuf, om äfven endast af färger, hvita och blåa och röda, än af randigt en kyss.
- » tyg, än utsirade med sällsamma figurer och Grefve Bingen skrattade hjertligt.
blomsterslingor efter kinesiskt mönster.
Man » Jag kan icke af hålla mig från en lätt kan icke tänka sig något behagligare än hela skadeglädje, gamle gosse, » sade han, » när jag detta brokiga färgspel mot bakgrunden af den tänker på situationen.
Förlåt, men det vatt- mörkgröna lagerlunden.
Men det var icke allt, nades mig nyss riktigt i mun vid berättelsen som jag såg.
Om lagerträdet gick ju ända om din kyss — sådant borde man icke få från gråa hedendomen den sägen, att den åt berätta! » de dödlige förlänade kraft att skåda förborgade » Nå, låt höra, huru du drog dig ur affären, » ting.
Och så såg jag då en bild, som sökte sade Kleeberg.
sin like.
» » Jag tänkte naturligtvis genast på flykt, » » Åb, du gör oss nyfikna! » ropade grefve fortfor baronen, » och vände mig hastigt emot Bingen, då baronen höll upp ett ögonblick för den räddande gallerportcn.
Men der stod redan en grinande trädgårdsdräng med hotande lyftad att taga sig en munfull te.
» Jag slår vad, att det handlar om en qvinna », spade.
Utur villan skyndade ännu en gammal tjenare och ett fjerde glasögonbeväpnadt frun- inföll Fritz von Kleeberg.
timmer, som talade engelska; förmodligen gu- » Träffadt! » skrattade baronessan.
vernanten till prinsessan Törnros.
Alla dessa Baronen fortfor med entusiasm: » Tänk er i skuggan af lagerträden en bro- personer omringade mig och öfverhopade mig kig hvit och röd hängmatta.
I denna häng- med förebråelser och skymford.
Kiog-Charles- matta hvilade en sofvande flicka.
Den sköna hunden skälde och en gammal grön papegoja, bar en lätt musslinsklädning, som lät hennes som gravitetiskt balanserade i en förgyld ring, Det var en obeskrif- förtrollande växt framstå på bästa sätt.
Det för- ropade: » Filoii, Filouf » tjusande hufvudet med de mörka lockarne hvi- ligt förvirrad, larmande, till en del komisk lade på den hälft blottade, mjuka armen.
I scen, för hvars skämtsamma pointer jag emel- andra handen höll törnrosprinaessan löst en lertid — det kan jag försäkra er — ej hade stor, hälft tillsluten röd atlassolfjäder.
Vid häng- det ringaste sinne.
Jag ville framstamma en mattans ena ända tittade åter en liten, kokett ursäkt, men kom mig icke för.
Så snart jag beklädd fot fram jemte början till en med öppnade munnen, fördubblade qvinnorna sina blommor inväfd sidenstrumpa.
Jag slår vad skrik.
De tre gamla fruntimren, hvilka, som om, att hvar och en af er skulle dödligt för- jag senare erfor, voro min skönas tanter, kal- lade mig på italienska för röfvare och inbrotts- älskat sig i endast denna lilla fot. » » Mycket möjligt! » mumlade Fritz von Klee- tjuf, trädgårdsdrängen, hvilken hörde till den berg.
» Det är äfven en pligt af den lycklige, infödda franska befolkningen, förbannade mig på Racines och Corneille ' s språk, guvernanten som ödet förunnar en sådan syn. » » Anblicken var för förförisk », sade baronen lamenterade på oförfalskad engelska.
Det var 217 e n d a s t m o t k o n t a n t l i q v i d i f ö r s k o t t a f 2 5 ö r e p r 4- 10 stafvelser).
ett obeskrifligt kaos sf röster och språk, af anklagelser, förolämpningar och hotelser — dertill, hvarthän jag såg, blixtrande ögon, ho- tande näfvar.
Plötsligt rusade alla till galler- porten.
Der syntes, ditlockad af larmet, med värdig embetsmin en gendarm, förmodligen Perosas polisbetjent, en torr gestalt, i hvars hand den korta sabeln tog sig ut som en tandpetare.
Var det min räddare, eller mitt förderf?
Jag visste det ännu icke.
Till att börja med skreko alla mina anklagare på en gång.
Jag ville utföra ett attentat!
Jag hade som en röfvare inträngt i trädgården!
Jag vore en qvinnoförförare!
Jag borde bestraffas på det strängaste!
Han skulle föra mig till domaren, kasta mig i fängelse!
Jag vet ej allt, som begärdes af dessa dra- kar, som bevakade min prinsessa.
Med möda gjorde sig mannen underrättad om sakens verkliga sammanhang, antog dervid en högst betänklig min och uppmanade mig i sträng ton att följa med honom till polisvakt- kontoret.
Jag skulle följt honom med förtjusning, om han också begärt mitt sällskap till afgrunden — i detta ögonblick ville jag endast bort — bort från platsen för mitt brott, bort ur troll- trädgården, i tysthet förbannande alla lagerlundar och förföriska hängmattor.
Han bortförde mig alltså oeh bakom mig bortdog så småningom de gamla tanternas skrik.
Då vi voro utom hörhåll, drog jag lättad andan, vände mig om och började att gapskratta — nu först blef jag medveten om den komiska situation, hvari jag befunnit mig.
Afven rätt- visans tjenare smålog, men anmärkte plötsligt helt allvarsam, att jag egentligen ej hade något att le åt.
Var min förbrytelse verkligen så stor?
Då det icke kunde vara angenämt för mig att af ställets gendarm eskorteras genom Perosas gator, tryckte jag ett guldmynt i hans hand och lemnade mitt visitkort.
Den friherrliga kronan och barontiteln på kortet tycktes mycket imponera på mannen, ty han antog genast en respektfull hållning gent emot mig — guld- myntet gjorde väl äfven sitt till.
Jag sade alltså min ledsagare, att jag ämnade taga in på Perosas värdshus, och om det verkligen vore nödvändigt, att jag för » den der dum- hetens skull » instälde mig för polisrätten, så kunde man ju underrätta mig derom der.
Gendarmen gick in på allt.
Saken, menade han, måste han i al ' a händelser rapportera, jag skulle gifva honom mitt hedersord på att af- vänta honom der.
Då jag gjort detta, visade han mig helt vänligt vägen till värdshuset, be- römde värdens söta vin och Anitas, dottern i huset, ögon, som helt visst skulle falla i min smak, då jag, som han malitiöst tillade — tycktes intressera mig för dylika saker. » Då baronen kommit till denna punkt i sin berättelse, lade hans fru ett sockerbröd bredvid hans tekopp.