Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
J o h a n s o n, a n s t ä l l d i E n g l a n d m.
E n af h e n n e s elever h a r gifvit f ö l j a n d e s y m p a t i s k a s k i l d r i n g öfver h e n n e s k a r a k t ä r och p e r s o n l i g h e t: » F r ö k e n E k l u n d ä r e n o v a n - ligt d u g a n d e l ä r a r i n n a, f u l l k o m l i g t fri f r å n p e d a n t e r i och s m å s i n t h e t, y t t e r s t Hjälpsam, o v a n l i g t liberal o c h a l l t i d i n t r e s s e r a d.
H e n - n e s e g n a v e r k t y g o c h fina p l a n s c h e r b e g a g - n a s af o s s elever, n ä s t a n s o m o m d e v o r e v å r a e g n a.
H o n t y c k e s själf a l d r i g h a e n t a n k e på, a t t de slitas och förstöras; lika generös är h o n m e d idéer och sin stora talang att komponera mönster.
E j heller är hon njugg med tiden.
E f t e r s l u t a d lek- t i o n slipar h o n ofta v å r a v e r k t y g, r i t a r v å r a m ö n s t e r o c h gifver r å d, o a k t a d t h e m - arbetet påkallar hennes därvaro, — då m a n p å m i n n e r h e n n e h ä r o m, s v a r a r h o n h e l t god- modigt: » I n t e k a n j a g l å t a bli a t t h j ä l p a — j a g får v ä l s t i g a lite t i d i g a r e u p p i stället. » Kl. 5 p l ä g a r v a r a h e n n e s u p p s t i g n i n g s t i d, och h v i l a n s ö k e s ofta, h e l s t d å b r å d s k a n d e a r b e t e s å p å k a l l a r, ej förr ä n v i d 11 h 1 2 - tiden.
A t t se Lotten E k l u n d arbeta är e n verk- lig fröjd.
D e t g å r m e d e n s c h w u n g, s å a t t t r ä f l i s o r n a bokstafligeii hvirfla o m k r i n g h e n - n e.
H o n får s i n a elever r o a d e af o c h in- t r e s s e r a d e för s i t t ä m n e, o c h h o n f ö r s t å r h å l l a g o d disciplin i s i n k l a s s; d ä r r å d a e n g o d a n d a, g o d t k a m r a t s k a p och in- bördes hjälpsamhet. » Det goda föredömet h a r här, ser m a n, fallit i b ö r d i g j o r d m å n.
Vi tacka henne härmed för d e t i n l ä g g h o n g j o r t till f r ä m j a n d e t af k v i n n l i g s j ä l f v e r k s a m h e t p å konstslöjdens område och önska, a t t h o n allt f o r t f a r a n d e, m e d oförminskad håg och kraft, m å k u n n a v e r k a i sitt an- s t r ä n g a n d e, m e n v a c k r a k a l l.
D e välför- tjänta framgångar, som kommit henne till d e l, h a r h o n b u r i t u t a n ö f v e r m o d; en- kel o c h flärdlös s o m h o n ä r, h a r h o n i ej r i n g a m å n b i d r a g i t till a t t visa, d e t k v i n - nan, ställd p å d e n plats, dit h å g och fallenhet visa henne, i vida kretsar k a n verka till g a g n o c h v ä l s i g n e l s e!
Ej blott först och främst, utan både först och sist: familjen är helig.
Och denna känsla, öf- vertygelse och sed upphör aldrig att vara grund och rot till all sedlighet på jorden.
G. Gcijer. "
B y t a f l i c k o r ".
; ji !K«,yla flickor? » Hvad vill det säga?
Tän- » jåy?
ker ni här servera oss receptet till någon pantlek?
Men, min ärade herre, hör jag någon af Iduns all- varliga läsarinnor utbrista, då har ni bestämdt vändt er till orätt auditorium.
Vi äro mog- nade kvinnor, husmödrar eller ensamma arbe- tande kvinnor, och vi ha inte tid eller lust att lära oss några pantlekar.
J a g vill då redan från början upplysa eder om, att här alls icke är fråga om något sådant.
» Byta flickor » är helt enkelt benämningen på en liten högst intressant och för det praktiska lifvet värdefull novelettsamling, som jag strax skall ha äran att presentera eder.
I förbigående sagdt är titeln på novelett- samlingen det allra värdefullaste, ty den för- klarar innehållet oeh utgör i och för sig själf en sammanfattning af de lärdomar, som möj- ligen kunna hämtas däraf.
Och nu börjar jag.
Missnöjd med naturen.
Nere i djupaste Småland ligger på en kulle invid den täcka sjön B. S — dala prästgård.
Läget är det mest idylliska.
Förtjusande björkdungar, omväxlande med naturliga ängar, i vårtid öfversållade af hvitsippor och gullvif- vor, och här och där en åker, inflikad mellan stenrös och ofantliga snår af berberis- och nyponbuskar.
Rundt sjön, som har form af en kringla med två granklädda holmar i mid- ten, sträcker sig en gördel af berg, hvars tandade barrskogs silhuett utgör en artistiskt fulländad ram kring ett friluftsstycke, måladt af mästarehand.
H ä r är ett paradis för natursvärmaren, men som så ofta händer, där betingelserna för njutning finnas, där saknas förmågan att njuta.
Gamle prostfar har längesedan upphört att svärma för naturen.
Hans allvarliga, af lif- vets pröfningar luttrade sinne är hufvudsak- ligen upptaget af tankar på kommunens an- gelägenheter.
Prostmor är ännu, trots silfver- håren, ung till själ och hjärta, men hennes tid är alltför starkt tagen i anspråk af ett stort landthushålls mångahanda bekymmer för att räcka till att tänka på » onyttigheter ».
Och Anna-Stina, husets sextonåriga dotter?
H a r hon intet sinne för naturens poesi?
J a, fråga henne — eller rättare, låt bli att fråga henne.
Ty så fort någon nämner ett ord om, huru vackert det är här vid B — sjön, råkar hon i eld och lågor, icke i entusiasmens lågor, utan indignationens.
» De här eviga gamla skogarne och hagarne! » utropar hon.
» Kan man icke bli utledsen på dem!
H ä r har jag gått nu i sexton år och tittat på samma evinnerliga björkstam- mar och samma outslitliga bergknallar.
J a g kan alltsammans utantill på mina fem fingrar.
O, den som finge komma härifrån!
Tänk, den som finge vara i Stockholm bara en enda vinter!
Det vore annat det.
Då skulle jag fortsätta mina pianolektioner.
Fröken P.,
Detta måste ändras, om hon skall kunna konkurrera med mannen.
För dem, som från sitt arbete gå till ett välmående hem, är förhållandet helt annorlunda.
De Några erfarenhetens ord af en manlig r.rbeta i allmänhet duktigt och visa en stor f. d. chef.
uthållighet.
Den andra orsaken till dåligt arbetsresul- Herr redaktör!
tat är pratsjuka och nöjeslystnad.
J a g bru- J a g vågar hoppas, att ni, fastän målsman kade använda de skarpaste medel för att för » damernas egen tidning », för en gång hålla dessa två fel inom tillbörliga gränser.
skall tillåta en medlem af det otäcka könet Den, som icke ville hålla sig tyst under ar- taga till orda i densamma.
J a g skall fatta betstimmarne, placerades i ett ensamt rum mig så kort som möjligt och icke länge taga eller tillsammans med två äldre herrar, hvar- vare sig edert eller edra läsares tålamod i af den ene var döf.
Icke alla ha en dylik anspråk.
bromsinrättning att tillgå, men har man det, I numret af Idun för den 2 2 februari stod gör man klokt uti att använda den.
Det att läsa en märklig artikel angående de vid är omöjligt att — som somliga kvinnor på- järnvägen tjänstgörande fruntimrens ställning.
stå — • » arbeta lika bra, fastän man talar. » De kvinnliga medlemmarna af mitt hus hafva J a g nämner med särskildt eftertryck denna gjort mig uppmärksam därpå.
J a g må säga, omständighet, emedan det är deu sak, som att innehållet intresserade mig på det högsta, nästan mest af allt lägger sig hindrande i och i egenskap af en afskedad gammal byrå- vägen för kvinnors användande vid större chef, som på sin tid haft ett stort antal ämbetsverk.
Detta oupphörliga småprat om kvinnor att kommendera (ber om ursäkt för kläder, fester, släktingar och bekanta måste ordet!
), må det tillåtas mig att yttra några lämnas vid hemmets dörrar och aldrig tagas ord i frågan.
J a g ställer dem till den re- med upp på ämbetsrummet.
Det är hindran- presentant för det kvinnliga könet, som ge- de för arbetet och ytterst irriterande för den, nom er reporter så decideradt frambär sina som har sig tillsynen af arbetet anförtrodd.
kraf på lika lön för lika arbete.
Att, då man inträder i rummet, hastigt se J a väl!
Däri är jag fullt enig med henne.
spetsbitar och prof till balklädningar flyga H a r alltid varit det och alltid på mitt om- ned i bordslådorna eller höra sista dyningen råde och i den ringa mån mitt inflytande af ett fnissande skratt ljuda, under det alla sträckt sig arbetat på att tillförsäkra kvin- skynda att intaga en passande ställning, är nan tillräcklig lön eller — närmare bestämdt föga uppbyggligt.
J a g kände en postdirek- — lika med mannen på de lägre tjänste- tör, som hade fyra kvinnliga amanuenser.
grader hon bekläder.
J a g tycker, liksom Han sade, att han på måndags morgon al- järnvägsfröken, att då mannen har tillfälle drig inträdde i deras rum, utan att först till befordran, så uppväger denna utsikt mång- bullra duktigt utanför dörren, på det de faldigt de löneförmåner, som en kvinna, äfven skulle hinna att tystna och se arbetsamma i bästa fall, kan skaffa sig.
Det har svarats ut, då han kom in.
Alla kvinnor äro dock mig: icke alla män kunna vinna befordran — som bättre är — icke lika dessa.
till högre ämbete.
J a väl!
stannen då på J a g lofvade eder att vara kort, men fruk- den plats I hafven, våren sparsamma och ar- tar, att jag länge sedan öfverskridit mitt löfte.
betsamma och glömmen ej, att både genom Åtskilligt vore ännu att tillägga, om utrym- kostnadsfria skolor, stipendier och andra hjälp- met medgåfve det.
Vill ni bringa det ofvan- medel är på mångfaldigt sätt sörjdt för, att stående till edra läsarinnors kännedom, så en man kan vinna sin utkomst.
tror jag det icke skulle skada.
Det är endast ett fåtal kvinnor, som till Tillåt mig att teckna mig eder döddagar stanna kvar på dessa väl aflonade ödmjuke tjänare poster.
De flesta gifta sig.
Men de, som F. d. p — tjänsteman.
äro kvar, göra i allmänhet ett ädelt bruk af sin förvärfvade egendom.
Nästan utan un- dantag äro de ett stöd för syskon eller an- dra fattiga anhöriga.
J a g har gjort talrika iakttagelser i den vägen!
J a g har känt mån- F r å n Iduns läsekrets.
gen yngling, hvars studier bekostats af en arbetsam kvinna.
Oeh det tyckes hvila en alldeles särskild välsignelse öfver gåfvor, så- Oordentliga äkta m ä n.
lunda utdelade af kvinnlig hand.
Kanhända kommer detta sig af den förpliktelse de Till den " hårdt pröfvade " i n:r 8 af Idun.
ålägga emottagaren.
Säkert är, att en be- I ert bekymmer del vi ta ', tryggad kvinnlig maktställning höjer samhäl- Er harm vid mannens fula vanor.
let i dess helhet och gör, att vårt kön med Men, tro mig, dessa felen ha ', större aktning ser upp till det andra.
Se ' n världen skaptes, sina anor.
Men då man från den enkla rättens grund Med alla mänskors första far går till den praktiska tillämpningen, möta Det var nog på det samma viset, invändningarna oeh visa sig skuggsidorna.
Och Evas första göra var Låtom oss nu betrakta dessa.
Helt visst att städa paradiset.
Den vanligaste invändningen mot att be- Dock hennes nöd var ej så stor tala kvinnligt arbete lika med mans består Att vålla » hjärtesuckar » djupa, däri, att de icke arbeta lika mycket och På Adams stöfiar eller skor icke hålla ut så länge som männen.
Till Behöfde hon då aldrig stupa.
en del är denna klagan berättigad, men jag Ej någonsin vardt hans servet har trott mig finna en af orsakerna härtill Hopskrynklad uppå bordet funnen, just i den låga aflöningen, som gör dem Han blott ett blad af busken slet hopplösa och ålägger dem hårda försakelser Att därmed torka sig om munnen.
— exempelvis i valet af födoämnen.
Det Och aldrig hittades en kam, är otroligt, till hvilket minimum en kvinna Där den ej treflig var att skåda, vet att nedbringa utgifterna för maten blott Och aldrig stucko skjortor fram för att ernå eu vacker klädniug eller ett Utur en öppen byrålåda.
Hvilketdera önskar ni?
Kvinnoarbetet i ämbetsverken.
En fråga angående i Iduns illustrationerna romanbibliotek.
jpUllIt mera ofta ingå till oss skrifvelser, i cj ' §!
* hvilka än den ena, än den andra bland våra ärade läsarinnor uttalar sig emot illu- strationerna i vår romanbilaga och förmenar, att det vore vår läsekrets kärare, om dessa alldeles uteslötes och i stället ersattes af mot- svarande sidor text.
Det är icke utan, att vi själfva börja luta åt den uppfattning, som ligger till grund för dessa framställningar: icke alla romaner ägna sig lika väl för illustrerande, ej heller kan alltid utförandet bli så tillfreds- ställande, som vi skulle önska, på grund af det forcerade arbetet vid de stora upplagornas tryckning.
Dessutom skulle illustrationernas ersättande genom text motsvara en vinst för läsarinnorna af ett hundratal sidor följetong om året — och det literära utbytet är väl ändock härvid hufvudsakeD.
Naturligtvis ha vi emellertid ej velat rygga vårt gifna löfte att illustrera romanbiblioteket, så länge vi kunde antaga, att flertalet af våra läsarinnor helst såge illustrationernas bi- behållande.
Skulle däremot motsatsen vara fallet, då blir ju saken omvänd, och vi gå lika beredvilligt tillmötes med att utesluta illustrationerna och ersätta dem med text.
V i tro oss numera nästan ha funnit, att opinio- nen pekar åt detta senare hållet.
Ett starkt stöd för vår uppfattning ha vi just i dagarne erhållit genom ett bref från vår värderade medarbetarinna fru Vilma Lindhé, af hvilken vi för våra läsarinnors räkning inköpt en synnerligen intressant svensk nutidsroman » Skattepenningen », af sedd att efter » Fru Holmfrids » afslutande ingå i ro- manbiblioteket.
Vi tillåta oSs citera föl- jande rader ur fru Lindbés bref: » Är det alldeles nödvändigt, att min roman illustreras?
Illustrationerna i Idun äro ju mycket väl gjorda och rättfärdiga därför sin tillvaro, och en del läsare anser dem kanske for en vinst, men för den finare, mera literärt anlagda publiken verka de frånstötande.
Del blir ovillkorligen något af godlköp öfver illustre- rade romaner.
Så taga illustrationerna äfven bort eller förvränga de bilder man under läsningen själf målar eller skapar, och de bli dock både vackrare och individuellare — i eget tycke åtminstone — än de på papperet framställda.
I en medeltidsroman som » Fru Holmfrid » äro illustrationerna mindre till ska- da — kanske till nytta genom ökad tidsfärg.
Men i nutidsromaner skada de blott. » J a, så långt fru Lindbé, och helt visst de- las hennes mening af många.
Om vår läse- krets så önskar, äro vi därför betänkta på att från och med nästa romans början utesluta illustrationerna och ersätta dem med text.
Ty naturligtvis illustreras den redan påbörja- de » Fru Holmfrid » till slut.
Vi bedja därför våra ärade läsarinnor så allmänt som möjligt uttala sig i frågan: illustrationer Iduns eller ieke illustrationer romanbibliotek?
— i på det vi må hafva den bästa ledning, som kan åstadkommas, för fattande af vårt beslut i denna sak, hvilket helt och hållet — som all vår sträfvan för öfrigt — endast afser våra läsarinnors egen fördel och behag.
Ej sågs en tidning vårdslöst slängd, Ej lampan på en bordskant vägde, Och i den ljufligt sälla ängd Ej mannen ännu skrifbord ägde.
Och aldrig Eva var på jakt Att efter något papper leta, Som aldrig låg, där han det lagt, Och som » dom tagit », kan m a n veta.
Men att han ändå var en slarf, Därom är m a n förvissad vorden, Då dessa anlag gått i arf Till nästan alla män på jorden.
Lyd ni mitt råd, tag saken gladt, Det tjänar intet till att pipa, Ty ordning skall er äkta skatt Dock aldrig lära sig begripa.
Att hon, den hårdt och verkligt bittert pröfvade, i NIO långa år så tåligt töfvade, förr ' n hon sin tunga lott, sin stora nöd uti en » hjärtesuck », som dystert ljöd, för sina systrar uti Idun klagade, det genast för oss alla j u uppdagade, hvad själf hon vitlnat om sin karaktär, h u r TÅLIG, LUGN och mild och god hon är, samt hvilket tungt och pinsamt kors hon bär.
Det är en orättvisa j u så skrikande, att mannen aldrig nä ' nsin är den VIKANDE.
Dock, det är hvars och ens erfarenhet, och detta icke blott om en — servet.
Kan det för er, min fru, då vara lugnande att veta och tillika litet hugnande, så minns det nu.
Och så tillägger j a g: om » Paul » skulle » vika » någon dag — SÅ GJORDE HAN DEL INTE ER I LAG.
mannens dumhet ä t så stor, Han ej förstår ert kval och kvidan.
Och därför är det bäst, jag tror, Att ta ' det från den glada sidan.
är den, att hvad som angår STOLENS STÄLLANDE, I tio år ni ägt ert hem Och denna pröfvosamma maken, Men håll ni på i — tjugufem, Så vänjer ni er nog vid saken.
Men gäller det ett SKÅP må tro, j a då Men har ni söner, sträfva då, Att deras fel ej bli desamma, Så kanske deras fruar få Mer lycklig lott än deras mamma.
* * * SNORRE.
Nej, nu kan då icke ens jag tiga längre, då » en hårdt pröfvad » klagar på sin stackars man, för att h a n uraktlåter att iakttaga åtskilliga till ordningen hörande småsaker.
Jag har snart varit gift i fyra år och tror mig vara någorlunda ordentlig, men aldrig h a r det då fallit mig in att förarga mig öfver, att min snälle gubbe ej skulle ställa sin stol i ordning, när han ätit, men många gånger b a r jag helt omärkligt ställt den tillrätta igen.
Likaså brukar jag städa i hans byrå någon gång hvar månad och då skilja de smutsiga kra- garna och manschetterna från de rena.
Handdu- ken brukar min m a n hänga upp efter sig, och om han ej gjorde det, skulle jag då skämmas öfver att beklaga mig därför.
Hans serviett lägger jag i ordning, då jag dukar af bordet, och tänker ej på, att det är något besvär.
Har ej den » hårdt pröfvade » » något mer att beklaga sig öfver, och kan hon cj uppräkna något mera graverande slarf hos sin stackars man, kan hon då skatta sig lyck- lig.
Till sist vill jag endast tillägga, alt en verk- ligt älskande kvinna ej kan beklaga sig öfver dy- lika småsaker.
BELÅTEN FRU.
Då ni, min » hårdt pröfvade » vän, genom de sista orden i eder uppsats så godt som uteslutit hvarje gift kvinna från möjligheten att besvara edra frågor eller gifva eder ett råd till sakens botande, tager jag, en ensam gammal mö med ett ganska starkt utveckladt ordningssinne, mig den friheten att med några ord svara eder.
Af de af eder anförda exemplen på eder mans slarf anser jag endast det sista, mr 5 af den långa förteck- ningen, vara af svårare art.
Månne det ej kunde botas därigenom, att ni alltid själf lade fram rena kragar och manschetter åt honom, då han nog ej skulle göra sig det besväret att » för sin bekväm- lighets skull » öppna lådan för att inlägga de orena, utan troligen, såsom hvarje annan ej allt för illasinnad mansperson, lämna dem endera på bordet, stolen eller golfvet.
Ofta drömmer en, som sitter ensam, om ett idealhem, det kan hvar och en väl förstå, men att mannen där skulle uppträda såsom den stä- dande, det h a r aldrig ens i mina djärfvaste tan- kar framstått såsom en möjlighet.
Kanske det dock är det sanna idealet?
DEN BLINDA OM FÖRGEN.
* * JAG h a r en mycket lugn karaktär, men det pinar mig bokstafligen, att en kvinna, som varit gift i 9 år, kan anse sig så hårdt pröfvad af » bagateller ».
Då jag varit gift i 35 år, anser j a g mig kunna ge ett godt l å d: Plåga ej er man längre — utveckla endast edra söners ordningssinne, och ni skall säkert på ålderdomen välsignas med lyckliga son- hustrur.
DEN RÅD FÖLJER ÄR VIS.
* En annan regel också alltid gällande, och särskildt den, som HAN vill sitta på, han låter gärna frun bestyret få.
Och under det han af cigarr ' n är njutande, så får hon gå där städande och » skjutande ».
förklarar mannen så bestämdt: » Se så, j u s t här min gumma, HÄR SKALL SKÅPET STÅ! » Och att h a n alltid endast är den SLÄNGANDE och hustrun åter alltid är den HÄNGANDE — det är en orättvisa detta ock!
— Men kära!
Kanske att uti sin rock han någon hängare ej varder finnande.
Och litet rädd att vara den påminnande, han lägger den blott från sig tyst och snällt Ty om ett ord om » sy » och » tid » han fällt, ni genast kanske som martyr er ställt.
Ej undras öfver, att ni varder gråtande sä bittert öfver » Pauls » uraktlåtande att hänga upp sin handduk på en krok.
Men ni, som är så omtänksam och klok, bör kunna lära honom den förrättningen.
Låt honom, till exempel, efter tvättningen sin handduk — DÄR HAN LAGT DEN — själf få ta.
Då får h a n se, hvad tid det dock kan dra, då ej hvar sak sin rätta plats får h a.
Nog borde det för mannen vara främmande att öfver egna kragar h a bestämmande och öfver skjortor och manchetter med samt dem i egen låda lägga ned.
Jag undrar ej uppå, att det vill gräma er.
Jag tror dock, att ni får bekväma er att tåla detta utan något knot och inte göra något däremot, så vidt er man ej är en — idiot.
Och något ditåt är ni j u antydande: Han först och främst ej vara vill-den lydande.
De » enklaste begrepp » ej fattar han.
JA, MYCKET FATTAS DENNE STACKARS MAN!
Och hvem utaf de två är nu den pröfvade '?
Den » pinade », » förargade », bedröfvade, hvars man ej VILL begripa, hvad HON VILL?
Eller kanhända HAN, som lugn och still blott för nå ' n enda gång kan » ILSKNA TILL »?
Af hela mitt hjärta beklagar jag er, som fält en sådan, man, som ej h a r minsta smak för ordning i fråga om sina kläder.
Jag förstår er så väl, jag som i sju år varit i samma predikament.
Och kan ni tänka er, under alla dessa sju år kan jag ej minnas, att min man mera ä n en enda gång hängt handduken på sin rätta plats, och då skedde det i ren distraktion, ja, jag tror nästan att h a n var färdig att taga ned den igen.
Och hvad strumpor, kragar och näsdu- kar beträffar, så nog vet jag hvad det vill säga att dagligen gå och plocka upp dem och lägga det orena på sin plats.
hvad få ej vi stackars gifta kvinnor lida!
Och det är ej det värsta!
Min vackra förmaks- matta (brysselmatta för resten, som jag fått till julklapp af min man), den spiller h a n cigarraska på, n ä r han munter och glad kommer hem ifrån kontoret och med cigarren i mun dansar genom alla rummen med vår enda lilla pys, Hvad skall jag göra?
Vi stackars kvinnor äro vana att tiga och lida.
Men n u kommer det allra värsta.
Det kan rent förarga mig till döds, att det alltid skall vara så stört omöjligt för mig att känna mig olyck- lig med all denna gräsliga oordenllighet ifrån min mans sida, ifråga om hans nattrock, kragar och andra tillhörigheter.
Halfva min dag går j u ibland åt för att hålla vårt hem prydligt och fint.
Och ibland h a r jag syndat så djupt, att jag varit fär- dig att kyssa hans gamla trefliga nattrock, när jag stått och hållit den framför kamin för att få den varm, till dess min herre och man kom hem.
Då brukar det komma simpla och gammalmodiga tankar öfver mig.
Då tänker jag så här: Min man h a r gifvit mig en aktad plats i samhället.
Han arbetar ifrån morgon till kväll för att kunna göra lifvet behagligt och lätt för mig.
Hvad ger jag honom tillbaka?
Och sådana tankar, och så- dana känslor af tacksamhet för kärlek, trygghet och ett lugnt lif äro j u så omoderna.
Men vet ni, » En hårdt pröfvad », jag håller än- då på, att vi fruar gärna kunde hjälpa våra män i dessa småsaker, som ni är rädd för att gifva namn af bagateller.
För ser ni, det ni beklagar er öf- ver, det ÄR och FÖRBLIR endast bagateller.
Det är för oss våra män arbeta, de gifva oss det högsta och bästa af sina känslor, de offra för oss sin ungdoms och mannaålders kraft, allt för att göra det lätt för sina hustrur.
Då kunna väl vi också offra något af vår bekvämlighet för att göra lifvet och hemmet behagligt för dem, som göra så myc- ket för oss.
Hvar skall ni få mod och råd ifrån att vara er make till hjälp, om det en gång gällde allvar, — verkligt allvar i kamp med lifvet, när ni nu för sådana småsaker, som dem ni nämnt i er fråga Ull Idun, anser er vara » En hårdt pröfvad »?
FRU ELLEN.
Ytterligare flere insändare ha yttrat sig, ALLA I SAMMA ANDA, hvarför det sagda må vara nog för att öfvertyga den stackars » pröfvade » frun, att hon icke funnit någon synnerlig resonnans hos sina medsystrar- RED.
SYSLIOIIRINGEN PÅ LISEBERG h a r blifvit bru- ten genom den nära 82-åriga CHARLOTTE NONNCNS bortgång.
Hon h a r flere år varit sjuklig, ömt vår- Den där lilla » hjärtesucken » öfver mannens oor- dad af de två systrar, som nu öfverlefva henne, dentlighet finner nog genklang hos både unga och Mary Nonnen, två till tre år äldre, och Emily Non- gamla — förlåt — äldre husmödrar och skulle, för nen, ett par år yngre.
Namnet Nonnen är väl några år sedan, genljudit som ett doft eko från kändt och aktadt ej blott i Göteborg, utan ock i det öfriga Sverige.
Fadern kom till Göteborg så- mitt eget bröst, om icke.
» Jag reste en gång » — det hör nu alldeles till som bolagsman till Laurent i de stora fabriksan- undantagen — och blef en dag introducerad i ett läggningar, som efter dem öfvertogs af hr David vänligt danskt hem.