Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och Om Min Jag Se ' n ogeneradt på naturen, krönikan blir dum, jag skyller, håg, mitt sinne helt den fyller; skrefve hellre små idyller, nyss jag sluppit ut ur bur ' n.
Men bäst jag låter vefven gå, Förren Idun tålamodet mister Med krönikörens fel och brister.
Gu ' signe våra O. D-ister, De äro grufligt bra ändå!
De draga gladt från stad till stad, Från land till land med sång så fager Om » Lunkan » blir på kuppen mager, Han får sig trösta med sin lager, Och likaså vår Hedenblad.
Hos Tysklands kejsare nu sist Det nära var de lyftat taken Så för förlofvade, förstås, En nyhet har jag att berätta.
Nu ä ' ej ringarne så lätta, Ty man skall dem om benen sätta, Försedda med ett duktigt lås.
Och Nog Men Om Hur ena partens nyckel vill andra parten väl förvara; tacksam skulle jag då vara, någon riktigt vill förklara, eklateringen går till.
Till ledning se ' n för en och hvar, För balens drottning och för bruden Beskrifs den mest moderna skruden: Af åtta hundra höns tas huden, Hvarpå ej fjädern lämnas kvar.
Om du är lång, jag tror hel Än flere hönors hud du tarfvat.
Nåväl, sen skinnet blifvit garfvadt Och klippt och måladt, sydt och skarfoadt, Din klädning färdig blir till sist.
Och vore jag till slut en fé, Du dräkten ständigt fick behålla, Och fjädrar fram jag skulle trolla, Att alla i den stackars fjolla Fn höna kunde tydligt se.
* 1898 Tystnade röster — f ^ å mitt skrifbord har jag liggande ett r litet häfte afskrifna dikter.
På titel- bladet står det: » Tystnade röster », och längst nere i ena hörnet läsas några namn Kärt håller jag det lilla häftet; det hvilar en sådan sällsam stämning af ljus och ve- mod öfver det.
Det senare gör sig mest gällande.
Jag behöfver blott säga dig, hvilka de namn äro, som stå skrifna på första bladet, så vet du nog hvarför Fjalar, Björck, Bäckström, Klockhoff, Fredin — dessa sångare, som dogo i lifvets vår, dessa unga drömmare, som, mänskligt att se, rycktes bort i förtid, dessa diktare, som gifvit så vackra löften, som buro inom sig så rika möjligheter — — Här och hvar i hvad de diktat och drömt mötes man af ord och uttryck, som röja, att de haft aningar o m att deras lefnads saga icke skulle bli lång.
— Och kanske var det godt för dem att den slöts just i vårtid, slöts just när de kände som varmast.
&gt;Bättre än att lefva dådlös är att dö i unga år — » så sjöng en utaf dem, han, som skänkt oss » Vår Daniel » och så mycket annat af ovansk- lig skönhet, men som ofta i mörka stunder kämpade med dystra tankar, han, som • — skådande ut mot det okända fjärran — sagt detta vemodiga: » Om jag hittar, vete Herren, mellan bankarne till slut — — » Du käre, din färd blef ej lång, du kom snart i hamn — Hur vackert de drömde, desse unge!
Och deras dröm vardt till lefvande verklighet.
Dessa Fjalars ljusa, gripande o r d: » Att lysa och värma och sträfva och, stupande, ännu en ljusflod strö — det vore ett lif att lefva, det vore en död att dö! » Dessa ord, äro de icke en den sannaste skildring af hans egen korta, skimmerfulla lefnad.
— Men man mötes ock i deras dikter af en glödande, okuflig kärlek till lif och glädje.
» Du, lifvets Herre, oss lyster ej dö, vårt hjärta det vill icke brista — — » så skrifver signaturen Fjalar på ett annat ställe, och vi förstå väl dessa ord.
Men oron viker, det skälfvande hjärtat blir stilla, och där hviskas undergifvet till sist ett ord om att » lifvets löfte står ristadt i glans i stjärnornas eldbokstäfver — — » Ja, de drömde, desse unge — — Ernst Björck, han, som blifvit kallad ett sångens söndagsbarn.
Och Daniel Klockhoff, den ljuslockige, vårglade skalden, hvars korta saga skimrade af de ljusaste förhoppningar, som en af hans ungdomsvänner så vackert och sympatiskt sagt o m honom.
Och Edvard Bäckström, hvars djupt kända dik- ter så ofta satts i klingande toner — alla, alla hafva de lefvat och dött i kärlek och sång, i sol och glöd — genom allt hvad de drömt går en doft af hvitaste vårblom.
Ja, nog var det kanske godt för dem, att de flngo dö o m våren.
— Men tung blef saknaden hos alla, som älskat dem, hos alla, hvilkas hjärtan de värmt och glädt.
— Så månget undrande: hvarför?
förnams.
Hvarför fälldes just de yngsta och fagraste träden?
Hvarför fick ej våren gå öfver i sommar?
— • Där
1898 IDUN i det lilla gula huset, med den precisa, or- dentliga trädgården.
Nu var Dortha tjugusju år.
— Det hade just inte händt något under de tjugusju åren, under de sista hade hon bara för hvar- je år måst släppa ut klädningarna litet i » den, som dör i sol och sång, lifvet.
han lefver, fast han dör! » — De flesta af hennes jämnåriga hade läm- Min vän, vi vilja flitigt lyssna till hvad nat den lilla staden, som var sig så lik år de drömt i ord och ton, dessa unge sångare, från år, där allt gick så långsamt och där vi vilja lyssna på det eko, som ljuder från enformigheten satt öfverallt och dåsade.
De dessa tystnade röster!
hade längtat ut i lifvet, Dortha var rädd Adi.
att skrynkla ned stärkelsen, k o m sig icke en gång för att önska sig ut, satt där hon * satt — kvar i ro och maklighet.
K o m så någon af dem, som varit ute i världen, hem igen, kom kanske på besök till det lilla gula huset, steg på i det lilla förmaket och fann allt orubbadt — samma möbler i samma ordentliga symmetri, samma tygblommor un- Skiss för Idun af Elsa Lindberg.
der samma glaskupor och samma mjuka stolar, som liksom höllo kvar en i overk- JFÅ os fröknarna Dahl är det bara stilla och samhet.
Det hade endast kommit litet tyst och ljufligt lugnt på allt sätt — fler broderier, och fröknarna Lina och Sina mjuka tofflor öfver mjuka mattor och mjuka hade fetmat litet mer, men den besökande stolar, från hvilka aldrig man vill stiga fann, att hon kommit i en liten värld, där upp mer, när man en gång satt sig ned.
tiden stått liksom stilla.
Och på allt tal Ingen har brådtom där, och alltid äro de fick hon endast tunnsådda, svar, mest ja så milda, hofsamma och hjärtliga mot hvar- och nej och så från fröknarna Lina och andra, rösterna äro låga och saktmodiga, Sina små förlägna frågor med litet nyfiken- långsamt släpande sig fram i stillheten och het uti.
värmen.
Dortha smålog litet då och då, hade kanske Det är hos dem utbredt som en atmos- svårt för att riktigt följa med, fick stora, fär af bekväm dåsighet, och den ena stun- den kommer som den andra och det gör förvånade ögon öfver allt det nya och märk- rakt ingenting, om man inte hinner uträtta värdiga hon hörde, klappade ibland den främmandes hand helt lätt och litet blygt, ett smul på hela Guds långa dagen.
Det fanns tre fröknar Dahl • — fröken när hon kom åt, i innerlig hjärtans tack- Lina och fröken Sina och så Dortha.
— samhet öfver att bara någon k o m och häl- sade på och bröt af tystnaden och enfor- Dortha var fröknarna Dahls brorsdotter.
migheten.
Annars var det bara att sitta Af far och mor har Dortha inga håg- för sig själf och brodera och brodera på komster, så långt hon minnes tillbaka har dessa evigt långa bårder till förmaksgar- hon haft fastrarna omkring sig.
Små och diner, som hon nu hållit på med i flere år feta och lättjefullt vänliga ha de i alla da- och som äro enformigheten själf med hvar- gar suttit med ett broderi på knät, och då annan stjärna röd och hvarannan blå.
Och och då ha de broderat ett styng med små under alla dessa timmar, som blifvit till hvita, långsamma händer. '
Allt hvad de dagar, månader och år, under hvilka nålen broderat har blifvit samladt i det lilla för- gjort den jämna enahanda rörelsen upp och maket, där de prydliga möblerna stå så sym- ned, har hon i tystnaden tänkt samma tan- metriskt och där det finnes toppiga buket- kar — och alltid samma.
— De där tan- ter af stela tygblommor under glaskupor.
karna hade blifvit för henne till en hel Fröknarna Dahl hade en liten förmögen- värld, — blifvit den världen, där hon hand- het, och räntorna räckte mycket godt att lar och verkar, medan den, som omgaf lefva på i all stillhet, och i all stillhet lef- henne, sjönk tillbaka till något intresselöst.
de de också.
Så hade de dessutom ett Dortha minnes ej sen när hon börjat eget hus vid en liten bigata i den lilla småstaden — ett litet gult hus med en bära den världen inom sig, men när hon ängsligt snygg liten trädgård, där hvarje li- någon gång undrar öfver det, förekommer ten blomma var som planterad efter mått- det henne, som om den alltid funnits där.
stock, där ingen bragte oreda i sandgångar- Dortha med sina stora, ljusblå ögon, som nas flnkrusiga krattning och där träd och sågo så lugnt och troskyldigt rätt framför häckar voro lågklippta och gåfvo en viss sig, var inte alls erotiskt anlagd, men kanske prägel af fetma och något rundt åt det berodde det på en viss envis tanketröghet, som gjort, att hon ej kommit sig för att hela.
, Dortha hade gått i småstadens flickskola, tänka på något annat än just detta och där den gamla skolfröken med den stora bara detta.
— Dorthas hela värld består af lösflätan lärde efter gammal metod ur gam- endast två — en han och en hon — och la böcker.
Hon hade haft kamrater, glada han heter Georg och hon, ja, hon heter och putslustiga som flickor i allmänhet, Dortha.
ljöd endast ett dämpadt: » dem gudarna älska, de dö unga — — » Men deras minne lefver!
Rösterna ha tystnat, strängarna ha brustit, ögonen släckts, men: £n midsommardröm.
men fastrarna Lina och Sina hade alltid skickat henne till skolan i styfva, stärkta förkläden med tillsägelse att komma hem i samma glänsande, rena tillstånd.
Dortha hade en utprägladt plikttrogen natur, och följden blef att hon helst gick för sig själf i aktsamhet och stillhet.
Och ännu allt framgent efter skoltiden bibehöll hon något af oskrynklad stärkelse, och allt eftersom åren gingo fick hon mer och mer denna prägel af lugn och stillhet, som var bosatt Georg Boeson var född i den lilla staden, hade bott midt emot det lilla gula huset och hans mor, änka efter stadsläkaren, hade varit god vän med fröknarna Dahl.
Dok- torinnan och fröknarna Lina och Sina hade brukat gå i kyrkan tillsammans o m sönda- garna, och då hade alltid den lille Georg och Dortha i sitt stärkta förkläde följt ef- ter hand i hand.
Och hand i hand hade de följts åt barndomen igenom och lekt stillsamma lekar i den lilla prydliga träd- 197 gården, utan att rubba gångarnas finkrusiga krattning.
Så hade Georg blifvit gymnasist och växt upp till en lång, tafatt gosse, som rodnade öfver hela ansiktet, bara man såg på ho- nom.
Dortha var den enda, han höll sig till af alla stadens flickor.
Hon gaf honom aldrig stickord och skrattade ej som de andra.
Hon var bara lugn och mild och from, det var en riktig hvila att vara i hennes sällskap.
Så dansade de i otakt med hvarandra på julkalaserna, och han styrde hennes kälke, när de åkte ned för de låga backarna.
— Dortha tyckte mest om låga backar och åkte helst långsamt.
Så blef han student, — mycket nybakad, ny mössa, n y käpp och helt små, nya mus- tascher, var litet svärmisk, skref vers, hade idealer och såg i Dorthas blonda lugn den personifierade, ljufva kvinnligheten.
Första terminen i Upsala fick Dortha ett bref från honom, hvilket slutade med en vers på två rader: » Roligt är att vara borta, Hem dock längtar jag till Dortha. » Det brefvet har hon läst så många gån- ger, att hon kunde det utantill.
Det låg som märke i hennes bibel, blef under alla åren litet gulnadt och skört i kanten, så att hon måste vira silkespapper o m det.
Georg studerade medicin i Upsala, hans mor hade dött, en släktinge bekostade till en del studierna, för öfrigt skaffade han sig inkomster genom att konditionera om som- rarna.
Nu hade han ej varit hemma på många år och Dortha hade ej fått något bref sen det, som låg i bibeln, och som hon besvarat med ett litet ordentligt prän- tadt skolflicksbref, skrifvet som efter en förskrift, genomsedt af fastrarna, där allt annat blef sagdt, än hvad hon velat säga.
Under de långa åren, medan den ena dagen följde den andra i samma enformig- het som på bårdmönstret den röda stjärnan den blå, hade Dortha g o d tid att i minsta detalj tänka ut allt inom sin lilla värld.
— När han blifvit en riktig doktor, hvilket för Dortha hägrade som inkarnationen af allt lärdt, då skulle de gifta sig och de skulle bo i det lilla gula huset hos faster Lina och Sina.
Dortha tänkte aldrig på, att det skulle kunna ändras något i rummen.
Allt skulle vara i samma symmetri som förut, hon var så van vid det, att hon aldrig offrade en tanke på, att det skulle kunna vara annorlunda.
Georg skulle bara hafva det bästa.
— Förmaket med alla broderierna, det skulle blifva hans mottagningsrum.
Hon skulle ställa in blommor på hans skrifbord — nya blommor hvarje dag.
Fastrarna tyckte ej om, att blommor brötos af i den lilla träd- gården, men när Dortha väl blef fru, då skulle hon ändå göra det — för Georgs skull.
Det var en riktig ansträngning bara den tanken att opponera sig mot det en gång fastslagna » gamla vanliga ».
Men hon kände, att hon gärna skulle göra mer än så, mycket, mycket mer än så.
Hon riktigt vurmade för att göra det godt och bra åt honom och brukade studera alla kokböcker, hon kom öfver, och pricka för och tänka ut det, som hon trodde, han kunde tycka om.
Hon hade tagit de här långa åren som en riktig beredelse, men ibland, när äfven hennes tålmodighet kunde finna leda vid allt det eviga enahanda, behöfde hon bara riktigt stadigt tänka på all den fröjd, som väntade henne, när han väl kom tillbaka, för
198 IDUN 1898 Det är Georg.
— Dortha märker det spet- siga, svarta skägget och pence-nez ' n, som han ej haft förut.
Han är ej heller så lång, som hon tänkt sig honom, han är bredare öfver axlarna och äldre, mycket äldre, eller kanske är det bara penc-enez ' n och skägget, som göra det.
Men alla de där småsakerna, som hon ser nu i ett flygande ögonblick, alla drunkna de i den enda tanken: nu har han kommit, som hon väntat på i så många, långa, tysta år.
Och hon känner sitt hjärta slå hårat, som aldrig någonsin förr, så att det nästan gör öndt, och med återhållen andedräkt följer hon nu i verk- ligheten med hvarje hans rörelse, såsom hon i fantasien så ofta tänkt sig d e t.
Dortha har klädt sig i hvit, stärkt kläd- Han tummar på det gamla låset, kommer ning med ljusblå band, det är för att hon efter några ögonblick ihåg dess mekanik, minns Georg en gång ha sagt, att hon såg 1 juft grinden knarrar, fastnar litet och s å.
kvinnlig ut, när hon var klädd i hvitt och så står han i trädgården midt i solen.
ljusblått.
Hon sitter vid det öppna fönstret All den ömhet, hvarmed Dortha under och broderar på bårderna som vanligt.
Men väntans alla år närt och ansat hans bild i ögonen äro ej ofta vid de röda och blå sitt inre, strömmar i ett nu inpå henne, och stjärnorna, oupphörligt lyfter hon upp huf- hon öppnar munnen för att ropa hans namn, vudet för att se ut genom fönstret, bort då i samma ögonblick en klar, hög flick- mot den lilla gröna trädgårdsgrinden.
Hon röst ljuder.
— Den klingar så egendomligt har föreställt sig så många gånger, hur hon främmande genom den lilla, tysta soliga först skall se hans hvita studentmössa öfver trädgården.
syrenhäcken och hur han sen skall skynda » Ah, ett sådant litet gult hus, ett riktigt fram till grinden, hur han skall tumma på litet dockhus!
Och trädgården — en dock- det gamla låset, och hur det skall dröja trädgård!
Och så symmetriskt sen!
Hela träd- några sekunder, innan han kommer ihåg gården bara små kvadrater, cirklar och tri- dess mekanik, hur den lilla grinden skall anglar.
Hvad allt är lustigt och knarra, som den brukar.
fastna litet.
smått! » och så.
så skulle han stå i trädgården Dortha visste ej, hur hon i hast kom midt i solen.
bakom gardinen, och därifrån ser hon, att Hade Dortha varit nervös som andra det är ett litet brunett flickansikte under den flickor, hade hon ej kunnat sitta kvar där andra studentmössan.
— Pigga, närsynta, och brodera, men hon vet knappast hvad bruna ögon — en liten käck uppnäsa och nervositet är.
Hon känner bara något af ett virrvarr af svarta små lockar öfver panna darrande lycka inom sig.
Och sol och och öron.
syrendoft fylla hela rummet, och hon tycker, » Kan verkligen folk bo och lefva i så att hon skulle vilja sjunga af glädje.
Men små förhållanden?
Jag känner på mig, att det passar ej hop med den stilla tystnaden jag kommer att kväfvas, om jag skall stanna i gula huset, och så fantiserar hon vidare länge i det gula huset.
Hör du det Georg! » och går gång på gång igenom, hur hvarje » Men Meta, du behöfver j u inte vara där timme af midsommaraftonen skall förflyta, mer än några timmar.
Vi båda passa inte, sedan Georg kommit.
där det är lågt och trångt, vi båda skola På eftermiddagen skola de gå och se, ut i världen! » Och han drog upp intill sig hur midsommarstången reses i hotellparken.
det lilla ansiktet, som log mot honom under Och under dansen skall han föra henne till studentmössan.
en berså, där hon ren så många midsom- ».
Vi båda.
ut i världen.
» upp- maraftnar, sittande ensam, gått igenom frie- repade den klara flickrösten långsamt, och riet.
Men nu skulle hon ej vara ensam, de stå midt i solskenet och se hvarandra han skulle vara där med.
Hon trodde nästan, in i ögonen — länge, tills deras ansikten att hon helst skulle vilja, att han föll på äro nära som i en kyss.
knä.
Ja, och så skulle de vara förlofvade, Det går som ett hugg genom Dorthas inre.
och hela staden, som var samlad där Hon känner sin kropp stelna som till en nere vid midsommarstången, skulle få veta klump, endast i hennes hufvud är det brin- det nande lif, och en ring af tankar svänger Dortha har i tankarna sytt två röda rundt i ilande fart, utan att hon kan fast- stjärnor efter bvarandra på bårderna.
Det hålla en enda.
— Trädgården är tom.
De är något som aldrig händt henne förr.
Hon båda hvita studentmössorna äro borta, men räcker ut handen efter den lilla brodersaxen, det är spår öfver sandgångens finkrusiga kastar som vanligt en blick mot trädgårds- krattning.
Stora spår som efter mans- grinden och får i detsamma se tvänne hvita fötter och små, smala därinvid som efter studentmössor öfver syrenhäcken!
trippande kvinnofötter.
Och de små, smala Hon blir röd öfver hela ansiktet och ända i sina oregelbundna slingriugar, de hålla ner på halsen, det är som andan skulle Dorthas ögon fångna.
Hon stirrar på dem stocka sig och hon känner sig alldeles yr.
orörlig, som hypnotiserad.
Hon vet ej själf af, att hon rest sig och » Dortha, nu har Georg kommit! » Det att bården fallit ned på golfvet.
Och me- är faster Linas röst, som ljuder så gladt.
dan de tvänne studentmössorna närma sig Men Dortha står orörlig med ögonen fastade allt mer, stannar hennes tanke plötsligt vid, på de små smala spåren.
Som i dvala hör att de j u äro två.
— Kanske en kamrat hon faster Linas steg aflägsna sig.
följt m e d!
— Så hinner hon ej mer offra Och åter ljuder en kallande röst.
— en tanke åt den andra studentmössan, ty » Dortha, nu har Georg kommit! » nu har en ung man i ljusa sommarkläder Det är faster Sina, som ropar.
— Plöts- stannat vid den lilla gröna trädgårdsgrinden.
ligt ertappar sig Dortha med att stå och att hon nästan skulle få tårarna i ögonen af lycka.
Så var hon också rädd om de tankarna, så rädd som man är om något riktigt fint och dyrbart.
Ej ens fastrarna visste något o m dem.
Dortha hade alltid önskat, att den stora dagen, då han skulle komma, skulle inträffa vid midsommaren.
Trädgården var vack- rast då, och den hvita, tättklippta syren- häcken stod i blom.
— I hennes drömmar hade han alltid kommit vid midsommaren.
Och nu var det verkligen midsommar, och det märkliga hade inträffat, att fastrarna fått ett bref från Georg, där han skref, att han tagit sina examina och att de kunde vänta honom på själfva midsommaraftonen.
Ängrostadt Kaffe.
Speciaiité: G e n o m, örsrerlägrsen Allm.
Tel. 6567. undra öfver, hur märkvärdigt lika fastrar- nas röster äro.
Tänk, att hon aldrig märkt det förr.
Hon lyssnar spändt på, hur faster Sinas steg aflägsna sig, tills de slutligen alldeles dö bort och det blir alldeles stilla och tyst, då kommer med ens tomheten öfver henne — hela tomheten af hennes lif Där ute ligger den lilla trädgården i full sol.
Bien flyga surrande som små guldkulor öfver den gröna gräsmattan; fjärilarna fladdra bland blom- morna, själfva liknande färgskiftande blom- mor, som lösgjort sig från stängeln; den blå jungfrusländan står ett ögonblick stilla i den solmättade luften på glittrande flors- vingar för att sedan försvinna i rymden, snabbt som en af skjuten pil; myrorna skynda öfver den varma sanden; ödlan kilar kvickt in under de gröna bladen.
Luften är mättad af syrendoft och fågelkvitter.
— Hela natu- ren står i sitt lifs middagshöjd.
— Det är midsommar!
Men med händerna för ögonen begråter Dortha sitt lifs midsommar — som endast var en dröm.
(Ett o o h halfår ingår nu med nästa n:r af Idun, hvarom vi påminna våra ärade kvartals- och halfårspre- numeranter, på det de omedelbart i tid må för- nya prenumerationen, att intet af brott i tid- ningens regelbundna befordran må uppstå.
Pris pr halfår 2.SO, kvartal 1.50 för juli — sep- tember och 2 kr.
för oktober — december.
Det senare halfåret kommer att bjuda ett omväx- lande och intressant innehåll, och särskildt er- inra vi om det omfångsrika, rikt illustrerade och i flere färger tryckta julnumret, som gratis kommer alla våra prenumeranter till hända.
Det innehåller bidrag af talrika bland våra främsta författare och artister samt lofvar att bli en af årets allra finaste julpub- likationer.
Med det nya halfåret begynner ock i nästa nummer en ny följetongsroman: » Familjen Braccio » af den högt uppbume en- gelske förf.
F. Marion Crawford.
Den syn- nerligen spännande och underhållande berättel- sen, som helt visst kommer att vinna våra lä- sarinnors odelade intresse, öfversättes från originalspråket af den kände skriftställaren herr Ernst Lundquist Äfven kvartals- och halfårsprenumeranter å Iduns Modetidning och Barngarderoben erinras om det förestående halfårsskiftet.
Hundraåringens hedersdag.
Som väntadt var, blef den hundraåriga fru Ahlbom på sin fö- delsedag förliden lördag föremål för en hjärtlig hyllning.
Under förmiddagen mottog hon sålunda å Änkehuset besök af ungefär ett 100-tal perso- ner, anförvanter, vänner och intresserade, hvilka med blommor och presenter uppvaktade födelse- dagsbarnet.
Afven från slottet mottog den gamla en vänlig hälsning, som framfördes af hoffröken Finfina röstning; nytt Javalblandninffar.
fin a r o m bäst — g e n o m clrygrhet Holländska Kafferosteriets Nederlag, Sturep / an billigast.
6, Sthlm
IDUN 1898 199 Tamm, hvilken från drottningen öfverlämnade en väldig blomsterkorg och dito tårta.
I spetsen för den varmhjärtade hyllningen gick styrelsen för änkehuset, därvid ådagaläggande det person- liga intresse, som dess ledamöter lägga i dagen för den välskötta filantropiska stiftelsen.
Vid den högtidsmiddag, som kl. 1 serverades och vid hvilken fru Ahlbom naturligtvis var det omhul- dade festföremålet, var sålunda hela direktionen samlad.
Vin och tårta serverades, och då vinet slagits i, utbragte konsul Starck å direktionens vägnar skålen för den hundraåriga.
sam för att vara åtminstone det.
Hvad skulle jag annars taga mig till! » Karin såg fundersam ut.
» Vet du, » sade hon, » jag har aldrig känt det där verksamhetsbegäret som de flesta andra flickor ha, men det är väl därför att jag är så ' outvecklad ', som Fredrik säger. » » Ja, det har han nog rätt uti, men om han anser det vara något fel hos dig, så bör han före- brå sig själf och ingen annan. » Karin såg förvånad upp.
» Ja, » fortfor Ebba och nickade åt henne, » se du på mig!
Jag har nog lagt märke till dig och Fredrik, när vi ha varit tillsammans.
Han låter I graf af rosor sänktes här om aftonen å ju aldrig din individualitet komma till sin rätt, Nya kyrkogården stoftet af fröken Anna Elisabet utan hvad han tycker, det skall du tycka. » Andersson, som tillhörde vårens studentskor från Karin rodnade och visste icke, hvad hon skulle Wallinska skolan, men hvilken endast få dagar efter sin examen måste utbyta den hvita mössan svara.
Men Ebbas ord funno genklang inom henne, mot dödsbrudens svepning.
Stoftet var bäddadt de väckte till lif dunkla aningar, tankar som hon i rosor och grafven redd i rosor.
Det lilla lik- ej vågat tänka.
Hade hon rätt att höra på dem?
tåget mottogs vid kyrkogården af en talrik och Voro de icke sårande för Fredrik?
» Du vet ju, att han har så godt som uppfost- varmt deltagande människoskara.
rat mig, » sade hon urskuldande.
Hofpredikanten Wissnell förrättade jordfäst- » Men du är icke barn längre, Karin, kom ihåg ningen.