Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
^jiy^aj månad inleddes med den stora internationela Qijy- arbetaredemonstrationen, hvilken samtidigt kom till utförande i de större städerna i Europa, flere- städes i Not damerika, ja äfven på ett par ställen i Australien.
Den fick en imposant prägel oeh var egnad att göra ett djupt intryck genom den mön- stergilla hållning och den fasta disciplin, som i all- mänhet utmärkte de demonstrerande folkmassorna.
Från den 1 maj står 8 timmars normalarbetsdag fast- slaget upptagen på arbetarpartiets program, har di- skuterats i pressen samt skall väl efter hand göra sig alltmer uppmärksammad äfven hos regeringarne och i riksförsamlingarna.
I Stockholms annaler var den stora arbetardemonslrationen på Ladugårdsgärdet den 1 maj med de tätt böljande och dock så still- samma folkmassorna, de röda fanorna och de uppel- dande, men dock i det hela saktmodigt mottagna talen en företeelse, som har få motstycken.
Att det under den lugna ytan dock rätt betänkligt jäser bland den kroppsarbetande befolkningen, det fär man bland annat erfara genom de alltjämt upp- repade stora strejkerna.
Äfven i vårt land har denna » strejkmani » kännbart visat sina verkningar.
Mest har naturligtvis den allmänna bagarstrejken här i Stockholm ådragit sig uppmärksamhet och motsetts med orolig spänning.
V a r den en » lönfråga » för de strejkande arbetarne, så var den i ordets fullaste mening en » brödfråga » för den stora allmänheten här i hufvudstaden.
D e t har emellertid nu visat sig, att Stockholms befolkning ej behöfver sakna bröd, äfven om samtliga bageriarbetarne taga sin hand från degen; måhända skall äfven hädanefter den under dessa dagar flitigt öfvade liembakningen komma till större användning.
E j mindre betydlig, om ock af ett mindre omedelbart intresse för den stora all- mänbeten har strejken bland arbetarne vid Bolinders mekaniska verkstad varit.
På båda hållen ser det nu vid månadens slut ut, som om en återgång till de normala arbetsförhållandena — med eller utan eftergifter från arbetsgifvarnes sida — vore förestå- ende.
* I alla händelser torde denna rörelse hafva * Sedan detta skrefs, ha, som bekant, Bolinders arbetare upphäft strejken, utan att ha vunnit något af sina önskemål.
den goda följd med sig, att en del för arbetarne tryckande och till missnöje retande behandlingssätt torde inskränkas eller aflysas.
Vår svenska riksdag har nu afslutats efter att några dagar öfver den normerade tiden hafva ut- sträckt sin samvaro.
D e t vore väl något för elakt att, såsom någon gjort, vilja kalla detta riksmöte för » riksnatt » i stället för riksdag.
M e n nog får man medgifva, att pressen, det fria ordet och den ej alltid nöjaktigt erkända församlingsrätten näppe- ligen vunnit det omhuldande, på hvilket de torde kunna göra sig berättigade anspråk.
Däremot hafva de militära anslagskrafven tillgodosetts med en fri- kostighet, som betydligt torde underlätta uppgiften för de » försvarsföreningar », som flerestädes i lands- orten upprättats, till ej ringa del genom medverkan från damernas sida.
M a n rustar sig redan för de förestående valen och väntar särskildt, att andra kammaren skall genom en helt annan uppsättning af Stockholmsbänken få en väsentligt modifierad prägel.
D e n tyska riksdagen, som under månadens lopp pågått, har vid månadens slut tagit sig ferier.
Riks- kansleren Caprivi har här haft sin debut och i det hela gjort ett godt intryck; att han ej utvecklade sin företrädares nedtryckande » pondus », var honom snarare till favör än till nackdel.
Militärlagen har under denna riksdag undergått sin första behand- ling.
Den nuvarande fredsstyrkans förökande med 18,000 man tros blifva » föregångaren för en ny mi- litärismens aera », som lär stäl ' a betydligt större kraf särskildt på preussiska folkets krigiska offervillighet.
» Den eviga fredens » dagar synas sålunda ännu vara långt borta, och kejsar W i l h e l m, hur » arbetarvänlig » han än ter sig, tycks fortfarande ställa sin ätts mili- tära traditioner främst.
Under det Tyskland alltjämt visar sig jäsande och krigiskt, tycks däremot den politiska situationen i Frankrike gestalta sig allt lugnare.
Franska rege- ringen förfogar öfver en stor majoritet i deputerade kammaren, hvarför hennes ställning kan anses fullt betryggad, helst som högern nu visar sig jämförel- sevis försonlig.
M e d boulangisternas förhoppningar tyckes det nu äfven vara alldeles slut, och den » tappre generalen », som en tid gjorde så mycket väsen af sig, får väl nu bekväma sig att återgå till privatlifvets anspråkslösa lugn.
Uti Italien står Crispi numera ej på så säkra fötter som fordom.
Genom en kyrklig stridsfråga, nämligen om den föreslagna regleringen af välgörenhetsinrätt- ningar, ställda under katolska kyrkans förvaltning, har han kommit i spändt förhållande till senaten, där de högkyrkliga tendenserna äro rådande.
Hans tyskväuliga utrikespolitik, hvilken nu tycks blifva alltmer opopulär, j u mer sympatierna för Frankrike tilltaga, vållar honom på annat håll åtskilligt bryderi.
Sålunda egde den 21 maj ett ganska stormigt upp- träde rum i den deputerade kammaren.
E n depu- terad yttrade till honom rent ut: » E r regering är ett uttryck för den allmänna korruptionen och upp- bäres af den ».
I följd af den rådande jäsningen har han äfven sett sig föranlåten att från Italien utvisa främmande korrespondenter.
Frågar man, för hvilken utländsk notabilitet den stockholmska allmänheten för närvarande hyser stör- sta deltagande, frukta vi att Caprivi, Crispi, Bou- langer, ja sjelfve Stanley få slå tillbaka för den för några dagar sedan sorgligen omkomne, unge och älskvärde luftseglaren Bolla, hvars sista ballongfärd fick ett så sorgligt slut.
För den bästa, kortare skiss eller berättelse om 3 af Iduns spalter beta / a vi ett pris af: Sjuttiofem (75) kronor.
För den yppersta uppsats i ämne rörande kvinnan eller hemmet på högst 5 af våra spalter ut- betalas likaledes ett honorar af: Sjuttiofem (75) kronor.
För en samling af 3 de bästa poem äfvenså ett pris af: Sjuttiofem (75) kronor.
bästa förslags- lista, omfattande namn på 20 kvinnor, lämpliga och värda att porträtteras i Idun, ett honorar af: Samt slutligen: för den Tjugufem (25) kronor.
Vid bedömandet af de till denna läfling inkommande skrifterna ha följande personer godhetsfullt lofvat biträda: skriftställarinnorna fruarna Mathilda Langlet och Eva Vigström (Ave) samt skriftställarne herrar J. Björk- lund, Georg Nordensvan och Birger Schöldström.
I förhoppning om liflig anslutning oeh in- tresse hetsa vi alla eventuelle deltagare hjärtligt välkomna.
Minneskonst.
Ett litet a f s l ö j a n d e af för Iduns läsarinnor Pq.
(Nedanstående lilla uppsats är naturligen på intet vis afsedd som något underkännande af det popu- lära Tivoli-etablissementet, hvilket vi tvärtom af personlig erfarenhet på det varmaste rekommendera dem af våra läsarinnor, som i hufvudstaden på ett angenämt sätt vilja tillbringa en afton med harm- lösa o c h omvexlande förströelser.
D e n lilla kriti- ken, ha vi tänkt oss, kan ju möjligen ge uppslag till åtskilliga liknande försök i hemmen — alltid tankeskärpande och öfvande; miss Kennedy ' s och mr Lorentz ' prestationer bereda i hvarje fall dagli- gen den talrika publiken det ögonskenligaste nöje.
Bed) Sjuhundrafemtio kronor utdelas i pris.
Vi inbjuda härmed samtliga våra läsarin- nor och läsare, en hvar som hugad vara må, alt deltaga i en stor pristäfling, den Redak- tionen anordnar i afsikt alt bereda tidningens innehåll än yiterligare ölcadt intresse och ge- diget värde.
Och ut fästa vi för denna läfling följande p~is: För den bästa och för tidningens publik följetong minst 4 O af våra vanliga textspalter utbetala vi ett mest lämpade och underhållande med ett omfång af honorar af: Femhundra (500) kronor.
f errskapet har väl besökt Viktoriateatern å Djur- gården, sedan den öppnades för innevarande säsong?
Och herrskapet har, förstås, häpnat och grubblat värre öfver miss Kennedy ' s och mr Lorentz ' pre- stationer?
Åtminstone har det » stått i bladen », att » hela Stockholm i dessa dagar frågar sig », huru man skall förklara de ofvannämnda artisternas konststycke.
M a n lär till och med ha trott, att det beror på hypnotism.
Ja, se den hypnotismen får då skull för så myc- kat nu för tiden!
Fastän, nog kan det verkligen förefalla häpnads- väckande, famöst, pyramidalt, när man ser miss K.
sitta stilla och snäll där borta på scenen med för- bundna ögon samt en smula magnetiskt preparerad, och hör mr L.
från andra ändan af salongen fråga henne t. ex. serienumret å en af någon åskådare förevisad sedel och hon ögonblickligen svarar rätt.
Han frågar t. e x.
: » Kannst du mir nun also wieder diese Zahl sägen? »
Och - så svarar hon blixtsnabbt: » Einiausend siebenhundert und drei » (1703), eller så här: » Sage aber gleich richtig auch diese Z a h l!
» Svar: aZv / eitausend vierhandert neun und vierzig » (2449).
Ja, det där kan verkligen förefalla hardt när ofatt- ligt.
M e n nästan allting här i världen låter på ett eller annat sätt förklara sig, och saken i fråga är till ipå köpet, när allt kommer omkring, bland de allra enklaste.
' Om vi t. ex. tänka oss, att miss K.
och mr L.
kommit öfverens om samt dagligen och stundligen öfra-detta frågeschema: Miss Dorothy Tennant.
Stanleys trolofvade brud.
mir eller weiter
» Kannst du mir (
Eller: » Sage aber (
Jag vill ingalunda påstå, att miss K.
begagna sig just af ofvanstående mycket enkla fråge- schema, hvilket jag uttänkt endast såsom ett alldeles tillräckligt förtydligande exempel.
Sannolikt är deras schema i hög grad uttömmande och innehåller troligtvis tre, fyra eller kanske flere ord för en oeh samma siflra, något som blir nöd- vändigt för händelse flere lika siffror förekomma i samma tal.
Nå, men miss K.
nämner j u föremål, som af publi- ken uppvisas för hennes frågare, t. ex. snusdosor, näsdukar, visitkort, glas, käppar, klockor m. m.
Ja, det är ingalunda svårare, tvärtom lättare, enär därvid endast en, två eller högst tre siffror behöfva förekomma.
Antalet af de föremål en person kan antagas bära på sig eller hafva i närheten eller de enkla ämnen (metaller o.
), hvaraf dessa föremål äro tillverkade, kan väl knappast uppgå till mera än ett par hundra och alla dessa kunna j u lätteligen numreras.
Med ett ord — allt som låter schematisera sig, som kan ordnas i en viss nummerföljd, kan också på ungefär ofvannämnda sätt behandlas i frågor och svar.
Men om man försöker med ett elfva- eller tolf- stafvigt ord — och i synnerhet tyska språket är, som man vet, särdeles lyckligt lottadt därvidlag — så blir miss K.
Ja, om herrskapet inte tror mig, så går det bara an att försöka.
» Om jag har varit knepig nog att fundera ut allt det här af mig själf? » frågar herrskapet.
Sanningsenligt måste jag svara nej, tyvärr!
Men, se saken är den, att jag själf i min barn- dom utöfvat den mnemotekniska konsten, som jag lärde af min far, som i slutet af 1850-talet lärde den i Paris af en s. k. clairvoyant, hvars klarseende sannolikt genom åtskilliga led går tillbaka till Mes- mer eller Cagliostro, hvars trolldom högst antagligt kan igenom än flere led spåras åter hos de ärade förfäder, som skötte om Delphiska oraklet o. s. v. Min far och jag begagnade vår konst endast såsom sällskapssport.
V i sjönko aldrig till professionals, ehuru vi slutligen blefvo så öfvade, att vi mycket väl kunde hafva rest omkring för att omsätta vår clairvoyance (för det var det på den tiden, då mänsk- ligheten i allmänhet var mindre upplyst än nu samt oförderfvad af telefoner, fonografer o.
i gång- bara myntsorter.
Vårt frågschema var, så vidt jag minnes, ungefär följande; Nå
Hur många anekdoter hade ej förut cirkulerat om den djärfve upptäcktresanden, som utan att låta konfundera sig af de vi- drigaste händelser genomträngt Afrikas mör- kaste urskogar, men som kändt sig så » bort- kommen » inom just denna nyssnämnda värld.
» Har ni någonsin tänkt på, hur ni ser ut, då ni talar till en kvinna? » har han själf sagt.
» Jag kan inte jämföra det med något bättre än bilden af en stor, grof karl, hand- terande en liten barnunge — ömt, försiktigt.
Jag är förskräckligt illa däran, då jag talar med en kvinna, med mindre hon är en så- dan sällsynt företeelse, att hon låter mig höra litet sundt förnuft.
Ett faktum är, att jag medels några » strykningar » öfver hjässan och tin- ningarne.
Sedan bad min far någon af de närvarande att i hans öra hviska eller på ett papper skrifva en siflra, en bokstaf, en veckodag, ett månadsnamn o. d.
Därefter gick det lös med frågorna, t. ex.; » Ser du, hvad det är för en bokstaf? » » B! » » Låt höra den här? » » K! » » Säg mig, hvad här står för en dag? » » Lördag! » » Se efter, hvilken månad? » » September! » o. s. v. Efter föreställningens slut och sedan magnetismen vederbörligen » bortstrukits », omringades jag alltid af beundrare och deltagande farbröder och tanter, som frågade, om jag ej var mycket trött, samt tyckte det var » synd att till den grad anstränga gossen ».
inte kan tala med kvinnor.
Jag känner mig i deras närvaro som en lika stor skrymtare som alla andra män, och det förargar mig, att jag måste göra mig till och parodiera mig själf utan något rimligt skäl, endast emedan jag resonnerar som de andra, att, om jag talade eller handlada annorlunda, skulle det ej uppfattas väl.
Det är en dylik falsk ställning jag ej vill utsätta mig för. » » Poeter och kvinnor förefalla mig så veka, » lyder ett annat yttrande af honom, » så olika (åtminstone hvad jag sett) den hårda typen af mankönet, att man snart känner, då man talar till dem, att man måste göra sin röst mildare eller affektera en alldeles särskild artikulering för att ej såra, då man ej haft den aflägsnaste tanke därpå.
Därför äro män sällan uppriktiga mot kvinnor och poe- ter.
— Kvinnan, hvit eller svart, betraktar jag såsom stående högt öfver oss.
Hon är mänskligare, hennes sympati är fortare väckt, hon är mera mottaglig för nya idéer än vi af motsatta könet.
Jag har tjugu år sökt en hustru, men har aldrig haft tid att finna någon. » Hvad är sålunda naturligare, än att nu, då den store upptäcktsresanden ändtligen fun- nit, hvad han så länge sökt, intresset för hans utkorade skall vara lifligt.
V i ha redan i ett föregående nummer meddelat några bio- grafiska notiser om miss Dorothy Tennant och ha nu nöjet för våra läsarinnor presen- tera hennes bild, som för vår räkning an- skaffats från London.
Miss Tennant har, som vi förut nämnt, senaste åren varit en bemärkt personlighet inom Londons literära och artistiska kretsar.
Hennes ansikte är äfven välbekant för mån- gen tafvelälskare såsom flickan i den engel- ska målarens, Sir J.
E. MillaFs tafla » Nej ».
Taflan föreställer en ung flicka, som med ett bref i handen funderar på det afgörande svaret.
» Ni får kalla den, hvad ni vill, » Ja » eller » Nej », lär artisten ha anmärkt.
Nu kommer den helt visst att kallas » Ja », och ägaren lär ha för afsikt att som bröllops- gåfva öfverlemna den till Stanley och hans brud.
de latinska namnens begynnelsebokstäfver —, före- mål, som en person kan antagas bära på sig, före- mål i rummet m. m., som lämpligen kunde schema- tiseras.
T sådana fall, där frågeorden kunde låta stela eller onaturliga eller borde hafva fördubblats, begagnade vi åtskilliga småknep.
A f dem minnes jag nu ej annat, än att min far i det sistnämnda fallet begagnade orden: » min gosse »; t. ex.: I st. f. » ser du, ser du »
frågade han: » Ser du, min gosse; &gt;.
Ja, så var det med den saken!
Historien upprepar sig alltid (som det så gentilt heter), äfven när den utkommer med rättelser och tillägg.
I betraktande af kvinnans vilkor komma vi På grund af min ungdoms naturliga öppenhet, inom ett annat, högre gebit än styrkans och svarade jag vanligen: » Nää, vars », under det jag i den naturliga maktens.
Hennes ipträde inom mitt stilla sinne angående mina intenvievare tänkte något, som jag — visligen aktade mig att tala om.
samhällsordningens område — egentligen det Med själfva hemligheten var jag tyst som muren, och, första beviset af vördnad för den svages rätt så vidt jag vet, kom heller ingen under fund med — är därför den viktigaste inre epok i mänsk- konsten, tack vare min fars ytterst lediga uppträ- liga samhällets historia, emedan det innebär dande.
Under sex å sju år (jag var ungefär 7 år, då vi började) egnade vi nästan dagligen någon stund åt konsten, samt vunno en rätt betydande färdighet.
I mån af det jag tillväxte i ålder och visdom, tillöka- des äfven vårt frågeschema, som till slut omfattade, utom det förutnämnda, äfven kemiska enkla ämnen — ofta de latinska tecknen — djurkretsens tecken, Linnéska sexualsystemet, åtskilliga djurslag — efter ett förädladt begrepp af själfva den mänskliga personligheten.
en En däjelig kvinna, som from är, hon är som klar lampa på den heliga ljusastaken.
Innan Törne tillryggalagt ens hälften af den korta fjärdingsvägen in till staden, föll en tung, våt droppe på h a n s hals.
H a n spratt till.
E n, två, tre, fyra droppar — en susning genom de h ö g a Kungl.
D e n senaste nyheten » OieMo » lindarnes kronor, s o m å ö m s e sidor kantade vä- mottages fortfarande för hvarje uppförande med ode- gen — och ett stridt regn började falla, Sänkt i ladt bifall af en talrik publik.
tankar, h a d e h a n ej anat dess annalkande, förr På fredagen i förra veckan gafs t det redan var öfver h o n o m.
med fru som gäst i än titelrollen.
Märkligt nog hade ej den enastående föreställningen Ett ögonblick tvekade h a n, huruvida h a n ej — • i annonserna hade tillkännagifvits, att fru H e n - skulle v ä n d a o m.
Men nej — det var väl dock nings endast en gång skulle uppträda i partiet — h a n s plikt att söka upp den svenske läkaren, förmått locka någon talrikare publik, men den be- hvars bekantskap Berger och h a n helt nyligen gjort findtliga helsade med dess större entusiasm den snill- inne v i d brunnsorten; söka npp — visserligen för rika skådespelerskans färgrika och gripande fram- sent!
M e n det låg alltid något lugnande i den ställning.
tanken, att få en tredje person m e d, en lands- m a n dess bättre, att konstatera den sorgliga till- K.
Samtidigt med att fru dragelsen.
Hennings ännu från denna teaters scen gläder och Teater och musik.
Verdis Den stumma » Betty Hennings uppbygger vår teaterälskande allmänhet med sitt rika konstnärskap, lånar oss broderlandet i söder IX.
ytterligare en af sina bästa sceniska förmågor.
Första mötet.
gafs nämligen i söndags afton för tredje gån- gen och för ganska väl besatt salong, nu med hr Efter en lång, tung dvala vaknade S o n j a m e d i Gerhard Hjelms roll.
H r något Poulsen mellan sina händer — h v a d det v a r?
— skildes från sin uppgift på ett i ordets hela mening huru det k o m m i t dit?
— det var m e d att fatta öfverlägset sätt, som icke allenast lät denna, en af detta hennes första s ö m n t y n g d a tankar kämpade.
styckets bäst tecknade och sannaste karaktärer, S å fick då ändtligen Marie upp gardinen på komma till sin fulla rätt, utan äfven åt intrycket af glänt; en strimma bjärt solljus föll fram öfver det hela och särskildt af den allt igenom roliga för- hennes hufvudgärd.
Papperet i hennes händer — sta akten förlänade någonting friskt och upplifvande, var ett bref, h o n förstod det genast af stilen, ett som saknats vid de föregående föreställningarna.
H r Poulsen, som vid sin första entré helsades med Hennes hjärta började häftigt klappa.
en liflig applåd, hyllades under aftonens lopp med Hur vänligt, hur kärleksfullt att så snart k o m m a flere, väl förtjänta inropningar.
ihåg henne.
E n innerlig tacksamhetens och den I onsdags uppfördes » E n skandal », skådespel i ljufva hängifvenhetens k ä n s l a för den långt aflägsne 4 akter af Otto Benzon, med hr Olaf Poulsen i f ä s t m a n n e n v ä r m d e hennes b l o d; det var dock etatsrådet Hansens och fru Betty Hennings i Karen icke allt s å d ö d a n d e tröstlöst, så trist, s å tungt, W a h l s roller, samt » Skvaller », bagatell i 2 akter af s o m det ännu i går syntes henne.
Einar Christiansen, med fru Hennings i Caroline H o n hade j u h o n o m, h o n o m att lita sig till, i Petersens roll, i måndags och torsdags » D e n första lifvets skiften.
kärleken » och » Den osynliga ».
I morgon gifves » Marie, » ropar hon glad, m e d af ifver vibrerande sista ordinarie föreställningen under terminen, då röst; » hur har detta k o m m i t?
H v e m har lagt det » K u n g ' Midas » uppföres med de celebra danska här på min b ä d d?
» gästerna i deras respektive roller.
» Herr grefven var uppe för en timme sedan och hade det m e d sig från portieren.
H a n ville ej väcka fröken, då fröken sof så godt och djupt, utan han s m ö g det mellan frökens händer och gick lika tyst ut, s o m han kommit. » Sonjas s m å ifriga fingrar ha redan slitit kuver- tet ifrån, och hennes morgonklara ögon sluka m e d begärlighet rad efter rad den manligt fasta, kor- U r ett k v i n n o l i f s historia rekta pikturen.
Midas » Olaf Poulsen » Kung bref från Kurt!
alla Striden om hjärtan.
På främmande jord.
eS * 7gV (Forts).
\ | / p l) ä r han k o m m e r in, ligger Berger ånyo m e d slutna ögon.
Törne reser upp taflan mot sängstolparne vid den sjukes fötter och går fram till hufvudgärden.
Ej en blick.
Ej en rörelse.
Månne h a n sofver?
H a n lutar sig ned och lägger h a n d e n på hans hjärta.
Det slår e j.
H a n lyssnar vid hans m u n d.
D e n a n d a s ej.
H a n är död.
D ö d!
Törne stod en stund o c h blickade den döde vännen i ansiktet.
Det var, s o m o m h a n väntade, att tårarne skulle k o m m a; m e n där k o m m o inga tårar.
Och när så en liten tid förrunnit, gick han fram till fönstret och sköt ifrån jalousierna, E n bred, svällande knippa solljus vällde in s o m en våg i rummet, göt sig ut öfver bordet, golfvet, taflan vid sängfötterna o c b stannade m e d en glimt öfver den dödes ansikte och h a n s svarta, lockiga hår- Törne kastade en sista, dröjande blick på vän- nen.
» Ett sländlif », m u m l a d e h a n, och j a g tror snarare, att det var ett vemodigt leende än en tår, s o m g l i m m a d e i h a n s ögonvrå.
H a n gick ut, stängde dörren n o g a utifrån, stop- pade nyckeln i fickan och gick, De gamla murkna bräderna i trappan knarrade under hans fötter, sen hörde m a n h a n s steg efter gångstigen, lätta och hastiga, s å dogo de bort efter h a n d i den m j u k a m o s s a n under tallarne i skogen.
Det var en märkvärdigt lugn afton.
Ej en vind- fläkt rörde sig i trädens löfverk, ej ett bi surrade, ej en fågel sjöng.
S o l e n var i nedgående.
Den h ö g a eken, den dystra, m ö r k a skogen göto sin svala, tunga skugga allt vidare och vidare — öf- ver staffliet och den lappade solskärmen, s o m än- nu stodo uppställda på ängsbacken, öfver gärdes- gården, öfver stättan, öfver kojan och genom fön- stret in i k a m m a r e n, ända fram till den dödes bleka ansikte.
» Mitt hjärtas ömt älskade barn — » så började det.
Hvilken outsäglig rusande läkekraft för hennes nedtryckta sinne i dessa ord: » mitt hjärtas — ömt älskade barn » — h o n upprepade dem halfhögt för sig själf.
Och när så Marie, som s y s s l a d e vid toalettbordet, vände sig o m — » s a d e fröken nå- g o t?
», blef hennes bleka ansikte så skärt och varmt, och h o n svarade m e d ett förläget litet skratt: » N e j; j a g bara läste högt ur mitt bref.
Tycker du inte, det låter härligt detta, när en m a n kallar en — — sitt barn.
? » för första gången * * * När S o n j a slutat sin morgontoalett, gick h o n upp att söka fadern på h a n s rum, s o m lågo en våning högre upp.
Betjänten svarade, att grefven hade trott, att fröken skulle sofva långt in på för- middagen, och att han för en stund sedan gått ut m e d helsning, att h a n skulle k o m m a åter mel- lan ett och tu.
S o n j a kände sig ej hågad att ensam gå ned till table d ' höten, utan sände M a r i e att rekvirera upp s m ö r och te på sina rum.
S o m h o n j u s t hade slutat sin lätta måltid och för tredje gången var fullt ifärd m e d att genom- läsa Kurts kärkomna bref, steg Marie in och an- mälde, att en främmande dam stod i korridoren och frågade, om hon kunde få träffa fröken Stjärne.
» E n främmande d a m!
» S o n j a ryckte till.
Här — på obekant ort — h v e m kände h o n — h v e m kände henne — h v e m visste ens af, att h o n anländt kvällen förut?
En obehaglig aning grep henne.
» H v e m är h o n?
Sade hon ej sitt n a m n?
» » Nej.
Jag begärde hennes kort, m e n h o n sva- rade, att h o n endast ville y p p a sitt n a m n åt frö- ken själf. » Ett ögonblick satt S o n j a tyst, m e d liårdt sam- m a n p r e s s a d e läppar.