Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstolens fleste ledamöter, ansett mig desto mindre hafva anledning att gifva företrädet, som den hos oss hittills följda äfven finnes antagen i några bland de nyaste utländska lagstiftningarne, och sålunda hemtar stöd af ett rättsbegrepp, som synes vara allmänligen erkändt.
Såsom skäl för den äldre grundsatsens vidhållande, torde ock den omständigheten böra tagas i betraktande att, i fråga om alla skriftliga handlingar af den beskaffenhet att de äro innehafvarens enskilda egendom och med hvilka han följaktligen, då han ej vill begagna dem i dermed afsedt ändamål, är berättigad att vidtaga hvad åtgärd han behagar, det onda uppsåtet att göra skada, som i främsta rummet fordras för att konstituera hans åtgärd till förfalsknings brott, aldrig kan, så länge icke något slags bruk blifvit gjordt af det förfalskade, konstateras annorlunda än genom egen bekännelse.
Ett sådant uppsåt eger man nemligen icke att förutsätta, och då således förfalskarens blotta föregifvande att dokumentets förändring skett af nyck eller misstag, alltid måste bereda honom strafffrihet, synes lagstiftaren hafva föga skäl att göra till skyldighet för domaren att forska efter ett uppsåt, som icke uppenbarat sig i yttre handling, och att låta straffbarhelen blifva ensamt beroende af en härom framlockad bekännelse; helst det af motsatta åsigtens anhängare åberopade förhållandet, att den förfalskade handlingen möjligen kan mot förfalskarens vilja lalla i en annan persons händer, som sedermera i god tro, eller åtminstone utan vetskap om förfalskningen, begagnar sig deraf till skada för tredje man, ingalunda lärer rättsenligt kunna hafva något inflytande på förfalskarens brottslighet eller mera än eljest göra honom inför lagen redo skyldig för det uppsåt han med handlingens förändrande haft.
Men hvad i detta hänseende gäller om alla enskilda handlingar och jemväl om sådana offentliga, sorn blifvit till viss person utfärdade och härigenom öfvergått till dennes egendom, kan deremot icke gälla om de urkundliga offentliga handlingarne.
Enär de tillhöra staten och för all framtid äro ämnade till ett bruk, som icke af förfalskaren beror, har redan genom sjelfva förfalskningen brottet blifvit å gerningsmannens sida så fullbordadt, att från den tillfälliga omständigheten att skadligt bruk deraf ej sedermera sker någon giltig grund icke kan hemtas till straff - Kongl. Maj:ts Nåd.
55 frihet eller ens till nedsättning i bestraffningen såsom Lag-beredningens förslag innehåller.
Hvad åter angår mynt och sedel-förfalskning eller förfalskning af mått, vigt och hvarjehanda allmänna stämplar, så, ehuru hrottet i dessa fall, likasom vid förfalskning af enskilda handlingar, icke kan anses fullbordadt innan bruk af det förfalskade skett, påkallar dock, efter hvad förut är nämndt, den större vådligheten af dylika brott, alt äfven anskaffandet af medlen flortill af lagen bestraffas i samma mån, som hrottet derigenom närmar sig till sin fullbordan; och i denna del förefinnes ej heller någon väsentlig skiljaktighet emellan de särskilda förslagen.
Endast i bestämmelsen om falsk stämpling skilja de sig i så måtto att då Lag-beredningen, såsom det vill synas, genom mindre tydlighet i uttrycken, under samma kategori af straffbarhet sammanfört åtgärden att förfärdiga falska stämplar eller märken och att sålunda anskaffa medel till falsk stämpling med sjelfva stämplingen, eller den åtgärd att genom falsk stämpels anbringande å en vara gifva den sken af att vara stämplad, har det sednast uppgjorda förslaget genom en redaktion, som undanrödjer all tvetydighet, iakttagit den nödiga åtskillnaden mellan dessa, ofta till brottslighet olika åtgärder, och hänfört den förra, så vidt den endast innefattar åstadkommande af de materiella medel, som för falsk stämpling erfordras, till en mindre straffbar förberedelse-åtgärd.
De anmärkningar häremot, som inom Högsta
Domstolen blifvit framställde och gå ut på att visa att en olikhet i sjelfva saken skulle här ega rum, hvila efter min tanke på ett missförstånd om Lag-beredningens mening, och torde till följd häraf ej böra till någon förändring i det senare förslaget föranleda.
Utom nu omförmälda alvikelser från Lag-beredningens förslag, för hvilka jag ansell nödigt att något fullständigare redogöra, förekomma väl äfven både i afseende på de i förevarande lag-förslag afhandlade brotten och straffbestämmelserne åtskilliga andra skiljaktigheter, som likväl, enär de icke röra grunderna för förslaget, utan endast dess serskilda stadganden, icke torde behöfva här närmare utvecklas.
Skälen dertill igenfinnas uti sjelfva stadganderna, hvilka, såsom lemnade utan anmärkning dels af Högsta Domstolen enhälligt och dels af dess fleste ledamöter höra kunna anses häraf hemta stöd för sin giltighet.
Til! en del beror dessa skiljaktigheter äfven af nödvändigheten att vid den partiella lagförändring, som nu är i fråga, icke lemna några luckor i lagen och att sätta den nya lagstiftningen i behörigt samband med de delar af förut gällande lag, som bredvid densamma skola tjena till efterrättelse.
Sålunda har sistnämnde omständighet, hvilken isynnerhet haft inflytande på straffbestämmelserna, föranledt dertill, att ehuru straffen i allmänhet äro salta något lägre än i Lag-beredningens förslag, minimum för urbota straff i vissa fall blifvit förhöjdt. hvilket, med bibehållande af nu gällande förvandlingsstraff svårligen kunnat 56 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 59. undvikas och redan vid antagande al' den nya stöld-lagen blifvit såsom behöfligt erkändt.
Men bland de i förslaget upptagna allmänna bestämmelserna förekommer i 47 § ett stadgande, hvarom meningarne inom Högsta Domstolen varit mera delade och för hvilket en närmare redogörelse således torde erfordras.
I denna § har nu gällande lagens serskilda straffpåföljd af ärans förlust blifvit bibehållen icke allenast för nästan alla förfalskningsbrott, utan äfven för vissa gröfre bedrägerier, och fråga har i anledning häraf inom Högsta
Domstolen uppstått om delta stralls utbytande mot den af Lag-beredningen föreslagna påföljden för den brottslige att icke få i allmänt värf nyttjas.
Ärans förlust är emellertid ett i vår brottinåls-lag af ålder antaget straff, hvars verkningar djupt ingripa i flera till både civil- och processrätten hörande rättsförhållanden, och straffets borttagande i utbyte mot ett annat med andra verkningar skulle följaktligen icke kunna ske utan en, med nu förevarande lagförslag icke åsyftad rubbning i nyssnämnda rättsförhållanden.
Så är, t. ex., af detta straff icke allenast beroende den brottsliges rättighet att vittna och att förvärfva burskap eller att i allmänhet tillgodonjuta sådana förmåner, för hvilka lagen fordrar god frejd, utan det inverkar äfven på frågor om äktenskaps-skillnad, om ansvar för falsk angifvelse, om domstols behörighet eller om ett åtaladt brotts egenskap att vara underställnings-mål; och i alla dessa hänseenden skulle nya bestämmelser påkallas af ett utbyte, för hvars behöflighet man i sjelfva verket endast åberopat en förment mindre lämplighet i uttrycket, och som således hufvudsakligen blott afser valet mellan olika juridiska termer eller benämningar för en straffpåföljd, hvilken alltid måste lå sin egentliga betydelse af de verkningar lagen dermed förenar.
Af dessa skäl och då det derjemte har synts mig lätteligen kunna leda till olägenhet, om man, under det ärans förlust qvarstår såsom påföljd för åtskilliga andra brott, ensamt för dem, som nu äro i fråga, skulle stadga en annan likartad påföljd, hvars allmänna karakteristik väl i lagen intages, men hvars inverkan på alla ofvannämnda speciella rättsförhållanden lenmades obestämd, har jag, lika med Högsta
Domstolens fleste ledamöter ansett mig icke böra biträda deras mening, som förordat det ifrågaställda utbytet.
Men ehuru jag sålunda i afseende på sjelfva straffet finner mig ega anledning att tillstyrka det uppgjorda förslagets godkännande, hyser jag dock betänkligheter mot straffets tillämpning i den vidsträckta omfattning, som förslaget innehåller.
I detta hänseende åberopar jag i underdånighet min redan i Högsta Domstolen uttalade åsigt, och hemställer, i händelse denna åsigt af Eders Kongl. Majit godkännes, att då 47 § härigenom ej skulle lå tillämpning på andra brott än de gröfre förfalskningsbrotten, samma § måtte från de allmänna bestämmelserna utgå och i stället flyttas till slutet af den afdelning i förslaget, som serskildt handlar om förfalskningsbrott.
Proposition N:o 59. 57 förfalskningsbrott.
Slutligen anser jag äfven sjelfva inledningen till den föreslagna författningen kunna oell böra i någon mån förkortas, samt hemställer, på grund af hvad i underdånighet blifvit anfördt, alt Eders Kongl. Majit täcktes godkänna det ifrågavarande lagförslaget sådant det finnes upptaget i det förslag till nådig proposition i ämnet som jag nu får underställa Eders Kongl. Majits pröfning.
Efter uppläsandet af detta förslag till proposition, täcktes Kongl.
Majit på öfriga Stats-rådets tillstyrkande bifalla hvad Herr Justitie Stats-Ministern i underdånighet hemställt, och befallde, att proposition i ämnet, sådan den linnes detta protokoll bilagd, skulle till Rikets Ständer aflålas.
Ex protocollo: E. Helling.
Sik. till R.
Erot. 1856 fy 1857. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 5 Haft. 8 STOCKHOLM, tryckt hos N. Marcus, 1857. é Kongl. Mcij.ts Nöd.
Proposition M 60.
1 N:o 00.
Auk. till Exp.-Utsk. d. 21 Februari 18.77, kl. 2 e. m.
Maj:ls Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående den så kallade Kurhus-afgiften; Gifven Stockholms Slolt den 10 Januari 1851.
Genom Nådig Kungörelse den 20 December 1854 har Kongl. Majit, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid sistförflutna Riksdag fattade beslut, förordnat, att, till veneriska smittans hämmande och botande, årligen från och med år 1855 till och med det år, då innevarande Riksdag slutas, af hvarje mantalsskrifven person skall utgöras en kurhus algift, för Stockholms stad med högst Sexton skillingar och minst
En skilling samt inom öf riga delar af riket med minst En skilling och högst
Fem skillingar, hvilket sistnämnde belopp dock inom de lasaretts- och kurhus-distrikt, der lasarettets och kurhusets bestånd det oundgängligen fordrar, må kunna höjas till sex skillingar, allt banko, lika för alla betalande inom hvarje kurhus-distrikt, efter dess behof; att afgiften skall af vederbörande inom hvarje kurhus-distrikt bestämmas antingen till ettdera af dessa belopp eller deremellan, men icke må, utan vid särdeles tvingande omständigheter, fastställas till det högsta; att denna afgift skall utgå och redovisas inom hvarje kurhus-distrikt särskildt, så att den blifver alldeles skild från hospitalens och lasarettens fonder och räkenskaper; samt att de genom besagde afgift inflytande medlen skola i första rummet ovilkorligen begagnas för de efter behof och öfverenskommelse på ett eller flera ställen inom länet inrättade kurhus-anstalter oah derefter, hvad icke är lör veneriska smittans hämmande erforderligt, användas för allmänna helsovården i länet, särdeles såsom bidrag till bestridande af lasarettens utgifter för svårare skador och sådane sjukdoms-tillfällen, som fordrar chirurgisk behandling.
För att ådagalägga i hvad mån ofvannämnde afgift fortfarande må vara för lasarettens och kurhusens underhållande af nöden, har Serafimerordens-gillet till Kongl. Majit i underdånighet öfverlemnat uppgjordt sammandrag af inkomna summariska räkningar och revisionsberättelser, angående kurhusmedlens belopp samt lans-lasarettens och kurhusens öfriga inkomster och utgifter under år 1854, utvisande detta sammandrag att kurhus-afgiften för året utgjort 175,820
Ridr i4 sk. 4 rist och öfriga inkomster 101,932 Ridr 14 sk. 1 rist, samt Bilt. till R.
Prat. 1856 & 1857. 1 Sami. 1 Afcl. 2 Band. 6 Höft. i 2 Kongl. att utgifterna uppgått till 254,922 Hulr 18 sk. 10 r:st, allt banko; hvarjemte Ordens-gifiet anfört, att dä häraf vore uppenbart, det ifrågavarande sjukvårds-inrättmngar, utan kurhusafgiften, ej kunna ega bestånd, samt denna afgift är bestämd att utgå endas ttill och med det år, hvarunder nu påbörjade Riksdag slutar, Ordens-gillet alltså funne sig böra i underdånighet hemställa, att nådig proposition om samma afgifts fortfarande måtte till Rikets Ständer allåtas.
I omförmälda ämne har emellertid dels Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Stockholms län, dels ock
Direktionen öfver det i Fahlun inrättade lasarett och kurhus, tili Kongl.
.Maj:t inkommit med underdåniga skrifvelser, hvaruti Kongl. Maj:ts bemälde
Befallningshafvande upplyst det sjukvården inom förstnämnde län, äfven i dess nuvarande inskränkta skick, omöjligen kunde behörigen upprätthållas utan tillökning i inkomsterna, samt att, synnerligast för norra delen af länet, en högst betydlig utsträckning af samma sjukvård vore af behofvet påkallad, men att ali tillgång dertill nu saknades; med afseende hvarpå Kongl. Maj:ts Befallningshafvande anhållit om den Nådiga framställning till Rikets Ständer, att, der lasarettets eller kurhusets bestånd det oundgängligen fordrar, kurhus-afgiften må kunna utgå med ett förhöjdt belopp till högst åtta skillingar banko; Och har åter Direktionen öfver lasarettet oell kurhuset i Fahlun underdånigst anmält, att denna inrättning, den enda inom Stora Kopparbergs län befintliga sjukvårdsanstalt, visserligen hittills kunnat uppehållas med en kiirlmsafgift af fyra skillingar banko på hvarje mantalsskrifven person, jemte öfriga till inrättningen influtna smärre inkomster; men att, med beräkning af hvad derstädes för de första åtta månaderna af innevarande år vore utbetaidt och hvad som under de återstående fyra rnånaderne förmodades komma att erfordras, sig visade att, oaktadt al! möjlig hushållning, utgifterna för året komme alt öfverstiga inkomsterna med ett belopp af omkring 2,200 R:dr, hvilket åter härledde sig dels och i synnerhet från nu gängse högt uppstegrade priser å så väl alla lifsförnödenheter, som hvad i öfrigt till inrättningens vidmakthållande erfordrades, dels från den minskning i inkomsterna, Sorn varit en följd af qvarntulls- eller mantals-kolens och hemmansränte-kolens förvandling, hvarigenom den inrättningen förut tillfallna andel i böter för uraktlåtenhet att utgöra natura prestationer till Fahlu bergslag af dessa skatteko] försvunnit, dels ock från ökadt antal patienter vid lasaretts- och kurhus-inrättningen, hvilket sednare förhållande dock ingalunda inträffat såsom följd af någon ökad sjuklighet inom länet, utan varit föranledt af tilltagande förtroende för inrättningen, den der allt mer och mer anlitades i samma mån, som den hos allmogen förr rådande fördom och obenägenhet att af sjukvårds-anstalterna sig begagna, upphörde, i anseende hvartill länets Pröfnings-kommitté, efter verkställd granskning af räkenskaperne och tagen kännedom af inrättningens tillstånd, lästställt kurhus-afgiften för innevarande år till ett förhöjdt belopp af sex skillingar för hvarje mantalsskrifven person, genom hvilken förhöjning omförmälda brist, derest icke omkostnaderna vid lasaretts- och kurhus-inrättningen ytterligare skulle ökas, borde vid nästkommande års slut nedgå till omkring 800 R:dr, och under derpå följande år alldeles försvinna;
men som af ofvan anförde skäl antagas kunde, att patienternas antal, nu uppgående till omkring 50 ä 60 personer för dagen, ytterligare skulle tillvexa, hvaraf äfven uppkomme ökade sjuk - Kungl. Maj:ts Näd.
M 00. 3 värds- och underhålls-omkostnader, så ansåge lasaretts- och kurhus-direktionen, i likhet med hvad Pröfnings-komniittéen jemväl tillstyrkt, sig böra i underdånighet hemställa, det framställning till Pikets Ständer matte i Nåder aflåtas, att kurhus-afgiften för Stora Kopparbergs län kumle ökas sålunda, att maximi-afgilten finge bestämmas till åtta skillingar af mantalsskrifven person.
Uti infordrade yttranden öfver nyssberörde hemställanden, har Serafimer-ordensgillet i underdånighet förordat den af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Stockholms län äskade förhöjning i maximi beloppet af kurhus-afgiften, men deremot afstyrkt nådigt afseende å lasaretts- och kurhus-direklionens i Stora Kopparbergs län enahanda hemställan, hvarefter samma
Direktion inkommit med ytterligare yttrande i ämnet, oell deruti förmält sig med all sannolikhet förese en öfver nu varande tillgångar stegrad höjning i omkostnaderna vid inrättningen ej mindre till följd af allmogens tilltagande förtroende och benägenhet att för sina sjuka densamma begagna, hvarigenom patienternas antal visar sig vara i ständig tillvext, än ock emedan utrymmet redan är otillräckligt för det nuvarande sjukantalet och fordrar utvidgning, hvarjemte förändrad inredning samt ökade aflöningar oeftergifligen påkallas.
Med afseende å hvad sålunda förekommit, vill Kongl. Majit i Nåder hos Rikets Ständer föreslå, att ifrågavarande kurhus-afgift må jemväl under nästa statsreglerings-period utgå på sätt och till de belopp, som blifvit af Rikets Ständer vid sistförflutna Riksdag bestämda och, i öfverensstämmelse dermed, genom Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse den 20
December 1854 påbudna; dock att, beträffande Stockholms och Stora Kopparbergs län, det måtte lemnäs vederbörande öppet att, derest behofvet sådant oundgängligen fordrar, samt, hvad särskildt sistnämnda län angår, utvidgning af länets sjukhus verkstäiles, höja ifrågavarande afgift till högst åtta skillingar banko eller 25 öre riksmynt för hvarje mantalsskrifven person.
Majit förblifver Rikets Ständer med alf Kongl.
OSCAR. L. A. Anjou. 4 Kongl. Maj:ts Nåd.
Utdrag af Protokollet öfver Ecklestaslik-cirenden, hållet inför Hans Majit Konungen i Stats-rådel å Stockholms Slott den -10 Januari 4857.
Hans Excellens, Herr Justitie-Statsministern Gunther, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes ärendena, Friherre Lagerheim, Stats-råden: Wallensteen, Grefve Mörner, Ulner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist, Friherre af Ugglas.
Departements-chefen, Stats-rådet Anjou, föredrog i underdånighet: — — — — Underdåniga förslag till följande af Kongl.
Maj:t förut beslutade
Nådiga propositioner till Rikets Ständer samt skrifvelser till Rikets Ständers Stats-Utskott, nemligen: — — — c) Kongl. Maj:ts Nådiga proposition till Rikets Ständer, angående den s. k.
Kurlms-afgiften; Stats-rådet tillstyrkte i underdånighet, att Kongl. Majit täcktes berörde förslag i nåder gilla samt i enlighet dermed låta Nådiga propositioner och skrifvelser, sådana de finnas detta Protokoll bilagda, till Rikets Ständer och till Stats-Utskottet expediera; Och fann Kongl. Majit godt härtill lemna nådigt bifall.
Skrifvelse M 01. 5 N:o 61.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 21 Febr. 1857, kl. 2 e. m. Kongl.
Majis Nådiga Skrifvelse lill Rikets Ständers Slats-Ulskott, angående ytterligare anslag för fullbordande af nya lärohus-byggnaderna i Wexiö och Wisby samt anslag till utvidgande af läro- och gymnastik-husen i Nyköping; Gifven Stockholms Slolt den 30 Januari 1857.
Sedan Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag, uppå Kongl. Maj:ts derom framställda Nådiga proposition, till uppförande af nya lärohus i städerna Wexiö och Wisby beviljat anslag, för byggnadsföretaget i den förra, af 40,000 R:dr och, för nybyggnaden i den sedna re, af 50,000 U:dr, hafva Wexiö och Wisby Stifts konsistorier, uti särskilda underdåniga skrivelser af den 17 sistlidne September och 19 påföljde November, anhållit, att som förenämnde beviljade belopp, i anseende till de under de 2:ne sednare åren högt uppstegrade prisen å byggnads-materialier och arbetslöner, utom andra inträffade oförmodade omständigheter, befunnits otillräckliga att betäcka kostnaderna för omförmälda byggnaders fullbordande, Kongl. Maj:t måtte genom Nådig proposition till Rikets Ständer bereda ett ytterligare anslag af 20,000
R:dr för lärohuset i Wexiö och af 10,000
It:dr till enahanda byggnad i Wisby, hvarjemte Biskopen Doktor Th.
Annerstedt, i egenskap af Ephorus för läroverken i Strengnäs stift, uti underdånig skrifvelse den 4 nästlidne månad anhållit, att Nådig proposition måtte till Rikets Ständer aflåtas om beviljande af ett anslag, stort 14,082 R:dr 16 sk., allt banko, till utvidgande af läro- och gymnastik-husen i Nyköping, hvilket byggnadsföretag vore af behofvet högt påkalladt.
Enär till Kongl.
Maj:ts kännedom kommit, att vid innevarande riksdag anslag för berörde läroverks-byggnader redan blifvit genom enskilda motioner begärda till enahanda belopp, som för desamma i ofvannämnda underdåniga skrifvelser såsom behöfliga af vederbörande uppgifvits, har Kongl. Maj:t ej funnit annan åtgärd vara erforderlig, än att samma skrifvelser till Rikets Ständers Stats-Utskott härmedelst öfverlemna.
Majit förblifver Rikets Ständers Stats-Utskott med all Kongl.
Datum ut supra. 0 S C A R L. A. Anjou. « Kongl. Maj:t* Nild.
Skrifvelse jn 67.
Utdrag af Protokollet öfver Ecklesiaslik-ärenclen, hållet inför Hans Maj.t Konungen i Stats-rådet å Stockholms Slott den 50 Januari 1857.
Hans Excellens, Herr Justitie-Statsministern Gunther.
Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes ärendena, Friherre Lagerheim, Stats-råden: Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Ulner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist och Friherre af Ugglas.
Chefen för Ecklesiastik-Departementet, Statsrådet Anjou, föredrog i underdånighet:
Departements-chefen till justering ett, i öfverensstämmelse med förut fattadt beslut, uppsatt förslag till Kongl. Maj:ts Nådiga skrifvelse till Rikets Ständers Statsutskott, angående ytterligare anslag för fullbordande af de nya läroverks-byggnaderna i Wexiö och Wisby, samt anslag till utvidgande af läro- och gymnastik-husen i Nyköping.
Maj:t behagade, enligt Stats-rådets underdåniga tillstyrkande, i Nåder gilla berörde förslag, sådant det finnes detta Protokoll bilagdt, och befallte, att Nådig skrifvelse skulle, i öfverensstämmelse dermed, till Rikets Ständers Stats-Utskott aflåtas.
Ex protocollo, Carl Fr.
Liljevalch.
Proposition M 0’1. 7 N:o 62.
Ank. till Exp.-Utslc. d. 21 Februari 1857, kl. 2 a. m. Kongl.
Maj.ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, om indragning till Kronan af den ränte-ved, som är anslagen för Wisby så kallade krono-kalkugn i Gottlands län, och om ersättning derför till kalkugnens egare; Gifven Stockholms Slolt den 13 Februari 1857.
I äldre tider egde Kongl. Maj:t och Kronan på Wisborgs slottsladugårds område två kalkugnar, som äfven för Kronans räkning brukades och för hvilkas drift allmogen från närmast omkringliggande ting, i Gottlands håde södra och norra härader, var skyldig att leverera så mycket af den i hemmansräntorna ingående ved, som behofvet årligen fordrade och skogarne kunde tåla, utan att beloppet deraf synes hafva varit närmare eller annorlunda bestämdt.
Sedan dessa kalkugnar blifvit år 1695 fiir Kronans räkning utarrenderade till enskilda personer, med bibehållande af allmogens verilevererings-skyldighet, och den ena ugnen kort derefter nedlagd samt den andra, enligt Kongl. Brefvet den 1 och Kammar-kollegii skattebref den 27 Junii 1758, försåld till enskild person, mot en skatte-köpeskilling af 1,200 Daler och en årlig ränta af 150 Daler silfvermynt, uppkom tvist emellan den nye egaren och atskillige hemmansegare, huruvida desse vore skyldige att vidare fullgöra den förut brukliga ved-leveransen, men afgjordes till kalkugns-egarens förmån genom Kammar-kollegii laga kraftvunna utslag den 10 Oktober 1764.
Samma Kollegium fastställde den 18 April 1799 lösen för kalkugns-veden, att erläggas af kalkugnsegaren till Kronan med 1 Daler 8 öre silfvermynt eller 20 skillingar banko för hvarje kast, och bestämde den 3 November 1802 den myckenhet ränte-ved, hvartill kalkugnsegaren vore berättigad, att, i mån af behofvet för kalkugnens drift, utgå med högst 400 kast eller famnar årligen.
En af Bonde-ståndets fullmäktige från Gottlands län vid 1847—1848 årens riksdag i underdånighet framställd anhållan, att den, genom skogarnes medtagna skick, mera än förr betungande skyldigheten till ifrågavarande ved-leverering måtte få, helt och hållet eller mot lösen, upphöra eller ock med penningar elter markegång årligen fullgöras, men att, om icke heller detta kunde bifallas, den antagna ersättningen af 20 sk. för famnen finge beräknas 8 Kongl.