Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
är onekligen som här vårt land, och social lagts en storslagen gåfva, öfverhöljda är uppgift, en vacker pedagogisk som genom den före- till l ö s n i n g.
; * — undvika K en Dessa gatan gon, nu, en på v ä g dit.
derat henne grann glad i sitt öfver des att yrke hvarje skicklig och samvets- och hon borde j u n y kund, förvärfva.
g i c k h o n hälft trycket Någon hade rekommen- såsom familjen v i äta frukost » — sade — hvilken gjort började se gömde ligt fick nes i af hade ej den nu Hon den hon satte m e s t för att landet den pockande Ett de efter och kappans elfva veck.
års öfning k o m m a från dan s å s o m här känslan var fallet.
s o m en fiende, j u s t e m e d a n från att njuta af h v a d v ä r d e p å i lifvet, lämnade rum och för kraf, h v i l k a, d ä r i g e n o m blefvo där- — var behofvet själfkänsla då husjungfrun, och annat det sårade var kom, när De solstrålar föllo på framdragen gick.
slutad, gick hon till henne en del af att ringa på hade skingrats sökte sig in den antika och På dotter den redbare han före sin afresa som dess ur- af andra för henne.
Den hon kände den näpna De herdinnor, ledande sågo alla m e l l a n b r o k i g a ara- ä l s k l i n g s l a m m o n efter ut s o m o m de nyss sig.
vaknat frånröfva händer de ut fågel det varma v i n g a r skulle aldrig boet, men b ä r a h e n n e till dem.
Stafvarne kröktes hotfullt i det matta i deras och käckt blickade Hanna hade dörren och stirrande det lif drag.
blickar.
uttryck Ögonen framför den sin D e t var var med ett gamla soffan, borrade ej första kär nu kom måste han afhölls alltid att inför därifrån eller l e d d e s en olöst för att Ett och gåta säga ögonblick farväl träffades skulle kläda hon fattade om satt d å i ett m e d sitt a r b e t e.
Han hennes satte af sig hand, och var blek och upprörd.
hennes far och med steg Malcolm en Då häftig upp samt läm- rummet.
Hon emellan.
gick hon sig fram föll p å knä ännu hufvudet Hur i ännu v ä t t s af h e n n e s t å r a r.
Det skyddande göra våld träffat på en m i omslöt henne hvilken nå s i g för a t t å t e r därifrån.
kommo i långa härskaror och Hon varit henne Hon stafvar år, när elfva säker år in- lågo bort spåret o m att en tryggad detta långa af han arbetat s t ä l l n i n g, ifall h a n lefde.
fattigt älskad och uselt för en vågade hvilka var d o c k ej h e n n e s o m att minut en så n a m n l ö s dinnorna, af — hade tappat men var till nitton — då blotta aningen sprang armar.
blott och nu honom, ner hade, var träffade dar- då hon sitt h u f v u d Minnena fästad väntade fattigdom möbel hon nu ty han läppar g å n g e n h o n gråtit där.
dynor vän, trolasta, djupt h a n d i det kabinett, där just henne, inträdde lif, barn, var unge sin princi- s å g, a t t h a n h a d e n å g o t af v i k t a t t s ä g a intelligenta utsträckta händer som om hon oförmodadt Hon lyfta M e n i ett i hennes glänste, hennes och samma i den hade skulle uttala sig kom plats, soffhörnen armar kuddar.
Dessa läst s o m p a r a l y s e r a d s t a n n a t in- m e d slappt hängande och han hade a n b u d han blef därvid.
man antika hade nade nanför sin perso- handelshus.
sin han honom kraschen s a m t b e s l ö t att s ö k a där huruvida handtryckning solljuset.
andra omstän- ynglingen, motiv, pålitlig mycket då s o m den dyraste o c h själf på dag kontorist men m i n d e s h o n blott alltför väl s a m t d e n smärta små besker, kär, men tanken uttaladt.
innan länge vid i rum- soffan, till f ö n s t r e t.
hvilken pals henne, visste nödgats minska blickar, att af hade hon troligtvis gjort större gång Hon satte Men sist en förste far i Hamburg, Hanna, fullt och under han i ett blekta o c h delvis söndriga t y g promenerade ständigt H o n var en Hennes samt s i g till k o n t o r, fattig, till a f f l y t t n i n g de p å tu den h o n k o m, eller h v a r s fars hade obe- reste var o c h M a l c o l m blef sin lycka f ö r så v ä r d i g att skulle bli borta dimmor bleka med O c h se- mannen min- stego, älskad — kompanjon.
uppsagd ifall h o n b e h ö f d e n å g o n h a n d - Morgonens några sin nal, ofta smärtsamt.
skulle h a n hen- räckning.
till det som o m i hon frihet.
ett bli a n s e d d men bad och d o c k större ä n alla af k ä r l e k.
blick mörknade, då och d å att äta e n s a m till sjä- s o m ej tydligt, på varit energisk.
mannens fram mera och och en förvirrade det aldrig blef på hennes h o n i alla fall f ö r b i n d l i g t b e m ö t t, förmiddagen, var ljus gärna de och med ögonblicket D e t blef tillbaka, gång uuge p å plats i huset gammal hennes ej göromål.
Frun hela v i d a världen ingen fanns, hvars hjärta ur en sällskapa frukosten klappade utkastad att men på ehuru h o n ej var rade allt sig det, ehuru familjemedlemmarne.
dess modern dog, kände hon fortare, äfven göra — uppfyl- och högröstade.
af dessa kraf andra dock henne, af d e i d e e l l a dämpade, just hvilken gjort intrång det sådan alla klart hänryckande där som väntade, en Ur drogo fläck, h o n for s m e - h v i l k a l i k t e b b o c h flod enda, och I utomkring.
återkommer.
ville henne ej sabbatsstund, så o m s o r g s f u l l t s o m m ö j - oförvållad, ansåg en ansikten den handen.
arbete, lens åter på ögonen.
världen bredvid ännu hindrade hon det sin satte h o n sig i soffau hela hon kunnat den glömde sig i o r d n i n g att försvara d e n p o s i t i o n m a n ut, det förnedrande i fattigdomen, äfven o m var öfver till lif e f t e r e n s e k e l l å n g s ö m n o c h n u g j o r d e passerad den rundskurna ödmjukhet den sitt var l ä n g e, att i salen vanligtvis tolererad, H o n föredrog met.
så ute det m e d handen hon något den därför under Hon tjänst en hon hvilket under Tillbehör o c h v e r k t y g bar h o n i en väska, utgjorde — alltid, af f y s i s k s v a g h e t s a m t p s y k i s k otill- att A t t a l l t i d se n y a s e d d gäst.
såsom fredsställdhet.
förväg öfver sig s o m en främling, till sitt v ä r f M e n nu, apatiskt vara s o m hon lycka- i o c h hennes m a n i den- måltider N u blef disig novembermor- framflyttad nött s t ö d a sin a r m: ögonblick placera tidningen.
mera • Ett nena, kunde fram- m i d t e m o t, fadern m i d sin digheter möbel hos en familj vid Regerings- o c h var hvilken kande hen- d e t lilla t e b o r d e t h o n där Där, brukade ett Hanna att värde på honom, med a n m o d a d att k l ä d a o m med i soffhörnet, b r u k a d e o m k r i n g s i g v i d b o r d e t o c h d ä r v i d själf k ä n n a Linge.
blifvit ner- han måltid.
och on hade ganska voro ordnadt här var Den t y d l i g, att Sophie äfven tidsspillan.
först skola Reis o c h inbjöd ställe Skiss för Idun af frun undanflyttade sin b ö r j a n, Allting var plåga för H a n n a.
i jVtellan morgon och a / ton.
voro väntade.
dagspen- så Tyget åt saxen och pipa o c h den kära hon af ännu o c h soffan, skulle taga att där verktygen n e s m o r sitta m e d draget, Hade så ö f v e r l ä m n a sig skulle g ö r a rätt för sin arbetskorg.
försiggå.
fönstergardinerna till f ö n s t r e t.
för, i du? » Där lågo hammaren, öfriga hon Här, just förhållnings- rum, halfstort Alla lyxartiklar na sina var » Men sörja placerad o c h där ehuru för att skulle arbetet för dagliga införd i det r u m, där m ö - tagna.
eller det vänligt mottagen mörkt, bjudes Fellingsbro socken o c h hela och det enda utväg hon förskaffa med densamma ett de den var eller lof att samt på hos den familj, blef tid för nöjes o c h frågade h o n m i n d e s blott alltför v ä l.
hon sina k ä n s l o r?
sitt Herdinnorna öpp- » minns du — minns Ja, omstän- l i k a l ä t t s o m förr.
och sedan beln chorus: när Och som gaf henne sig inpå henne.
sina bleka rosenläppar hon g e n o m en b l o t t s i g själf ringde order, nade v a r m o d e r n b o r t a, o c h se- ej arbetet var blott att M e n nu Hon trängde en kunna i k o n s t e n att m o n t e r a o c h nu denna hon hade gick och s i g in ögonblicket brödet.
i tryckta L å n g t förut h a d e skull, s a t t i försatta deltaga m e d henne Det hon arbetat m e d h e n n e s fars p l ö t s l i g a f a l l i s s e m a n g död fru lärjungarne.
hade b i d r a g a till sitt o c h h e n n e s u p p e h ä l l e, s a m t i d i g t, u t a n p e r i o d v i s, s å att d e i c k e f ö r mycket modern viss tillfredsställdhet o c h v a r g l a d att i förbindelse m e d skolan; antingen Fellingsbro gifvas städning, barnavård torde arbetet af s k o l a n s bakning, mjölkning dervisningen De detta skolans främsta sköta ett Undervisnin- e t t h e l t år.
under en ganska allehanda skall v a r a skull.
För Dock manliga elever mottagas hon en gång kunde bereda sällhet!
e j se p å alla bönfallande e m o t henne, när de små her- räckte sina h o n nästa minut u p p o c h e n e r g i s k t b ö r j a d e att s p r ä t t a det gamla tyget från soffan.
¡2 IDUN 1898 sm Zacharias Uopelius.
isis * ben 14 januari * 1898. pÄcaö jag rrille ge öen gamle, X - t 33et är inga stora gåfuor, Det ar minnen, som jag samlat Unöer färöen genom Itfoet.
ZYien af öessa ringa sfänfer Bringar jag en bräööaö påse, Kommer som cit buö från många, Som ej sjålfna petat tala.
Se ' n en sångare förstoö öem, Seöan öeras språf ban pluggat jn i öumma mänsfofjjärnor Bättre, än en lärö magister in sfolan.
Pluggar Knnu mera fan jag lämna, (Dm blott gåröen Ijar en laöa, Som fan rymma tjpaö jag brin
2lllt Ijpaö tusen bcita fjufmin, Cusen, tusen flara ögon, Cusen ungbomsfrtsfa röster Kunna trittna octj betyga, Då öe älsfa odj beunöra, Ut öet första jag fan bringa.
(Dm jag funöe nämna alla &lt;Såft&gt;or, som min påse rymmer, Sfulle uärlöen nog förhånas, j a g bar (£&gt;retas fyss att sänöa.
(Breta tjar öe minsta lappar, (Srcta tjar öe största ögon (Ddj öe tyngsta ögonfransar (Ddj ett litet sr&gt;ärmisft bjärta.
(Ddj bon brnsfat i mitt öra, 2ltt bon r&gt;iile fyssa pennan, f} r&gt;ilfen sfrifrnt Jlöalmina, " Kyssa bjanöen, som öen föröe, Kyssa ljufrmt, som öen styröe.
bar Kalles stränga bäls&lt; ning: lian vill sfilöras, ban pill ritas.
Kalle är en pälötg fämpe, l} an bar tpänne båröa näfuar 2TTeö ett sfinn så tjåröt octj barfaöl Som en gammal, fnotig furas, första f lassen öyrfar Kalle Som en pärlösljistorisf tjjälte, 2TTen öet fattas i b / ans ära, 2ltt öen store finsfe sfalöen 2tn ej sfiiörat bans beörifter.
jag (Del) jag sänöer Karins löfte (Dm att första paret tofflor, i} on bro&amp;erar, seöan mjufa, Sosiga små fingrar lärt sig fjälla säfert fast om nålen, Seöan fingerborgen änötligt Sitter fpar på fingerspetsen, Det sfall blifpa sänöt meö posten Cill öet tjem, från bnilfet sagan Kommer flyganöe om pintem Cifsom r&gt;acfra siöenscansen, Som om sommarn stannar tjemma, 2TTen om pintem örar fring bygöen.
j a g Ijar £isas sfratt att sänöa, Det, som flingar som en flocfa, Det, som fyller tjela ljuset, Sfrattet, tjpilfet föll så fagert Som ett pärlregn öfr&gt;er rummet latin i ZHiöt i vaåva tLörnrossagan, j u s t öå alla sfulle sofpa.
Jag Ijar pittnesmål att sänöa (Dm bjur stolta storöåösörömmar, (Dm tjur elöig tjemlanösfäi-Ief Spira upp ur Ijulöa sagor, bjjalmar lofpar, att tjans tunga 2ilörig af en lögn sfall fläcfas.
Cor octj 2lnna, bela sfaran Sfola älsfa öe förtryefta, ^läröen sfall öem alörig fresta (Dcbj ej grannens astrafaner, Buru sfönt öe än må blänfa, t} uru milöt öe funna roöna.
2TTera last jag bar att bära lin en tiggare om julen, Som går Ijem meö rågaö påse.
Custigt sfall jag räta nacfen, Seöan ryggen min jag lättat $tån en såöan massa gåfuor.
£jung på moen, trast t sfogen, Parg t uilöa ööemarfen, Barrig sfog octj isig pinter Sänöc meö mig allt sitt jubel, Cy öe fingo röst att tala, ^ingo oröets tjulöa gåfua, 2TTen på botten öjupt t påsen i) av jag tjpaö jag ej fan länv na, f) vab jag själf beljålla måste Jnttll sena lefnaösfpällen.
Det är tacfsamtjetens blomma, Som jag ej fan lämna från mig, Cy öen rotat sig i Ijjärtat, ^roöas öär, se ' n femtonårig 3 en stilla frets uiö lampan Jag öen gamle ^ältsfäm tjöröe.
t} parje bof par som en festöag, ^ull af ståt odj stora minnen.
l} parje orö par sött som socfer, Som man pilte safta suga, Safta nänöa fring t munnen 2Xtt öess sötma längre njuta.
ITten öet tjela nar en tjimmel, Cy tjur länge man öär öröjöe, ITtärfte man ej ttöens tunga, ®dj öå man öen måste lämna, Vav öet stacfars joröelifpel (Dutljäröligt för öen stolta, fjtnlfen smafat Ijimtens fröjöer.
Selma SLagertöt Om någon är en de svenska hemmens älsklings- diktare, är det väl Zacharias Topelius!
Han är alla åldrars skald.
Hans » Läsning för barn&gt; har tillfört oss våra första, skäraste och lifiigaste litterära intryck; » Fältskäms berättelser » ha ut- gjort vår ungmö- o c h ynglingaålders skummande ljufyä v i n; » Ljung » o c h » Vinterkvällar » i mog- nade år vår aftoncirkels läskedryck.
Han — vår skald — fyller i dag åttio år.
Att de svenska hemmens tidning då bringar hans bild, kräfver inga förklaringar.
D e varma tacksamhetens ord, hvarmed en af våra främsta kvinnliga diktare här ofvan ledsagat porträttet, tala förvisso tillfylles.
H v a d det senare angår, vilja vi endast nämna, att det för vår räkning är utfördt i xylograli af Gunnar Forssell efter en tafla af den svenske artisten Acke Andersson, s o m bekant gift m e d en af Topelii döttrar.
Det utgör det allra senast tagna konterfej af den åldrige skalden o c h lär kännetecknas af en intim likhet.
IDUN barndomspoesi.
På barnaskaldens födelsedag.
jCNland s k a t t e r n a i m i n b o k h y l l a står e n ^ g a m m a l b o k, s o m j a g a l d r i g k a n se, u t a n att en h ä r af m i n n e n v a k n a r.
Och n ä r j a g tar f r a m d e n o c h slår u p p d e n, strömma e m o t m i g bilder o c h stämningar rena som nyfallen snö.
D e t är T o p e l i i L ä s - n i n g för barn, d e n n a d e n äkta, skära barn- d o m s p o e s i e n s b o k par préférence.
Det var d e n s o m förde oss in i d e n underbara sago- v ä r l d e n, d ä r M y t h o s, s k a l d e g o s s e n, är k u n g, d ä r s å n g e n s ä l f v a är d r o t t n i n g, d e t v a r d e n, s o m k o m o s s till m ö t e s m e d sitt j o l l e r, m e d sitt p l a d d e r, m e d sitt l j u f v a t o k e r i — d e t var den, s o m tog vårt barnahjärta m e d s t o r m; j a, d u g a m l a k ä r a b o k, h u r j a g äl- skar d i g än i d e n n a d a g!
D u är så r i k p å d e n n a lifvets m o r g o n r o d n a d s p o e s i, s o m är så ung o c h g l a d, s o m är så h i m m e l s - vidt olika den tunga, vingtrötta, gråa poesi, v i s e d a n fått g ö r a b e k a n t s k a p m e d.
Du g ö r o s s till b a r n i g e n, d u t ä l j e r o s s p å n y t t våra gryningsäfventyr.
A c k, dessa g a m l a sagor!
Särskildt m i n n s j a g » Björken och stjärnan », den kunde j a g a l d r i g l ä s a u t a n tårar, o c h d e t k a n j a g ej d e n d a g i d a g är.
J a g s å g d e f a t t i g a bar- n e n för m i g, j a g följde d e m p å deras långa v a n d r i n g — o c h j a g t ä n k t e: så v i l l j a g o c k gå o c h s ö k a m e d d e m d e t stora, l j u s a m å l e t.
— O c h så » G o s s e n från B r a h e s t a d », d e n n a stora saga b l a n d de m å n g a små, s o m v i s a r h v a d d e t är a t t f ö r s a k a s i g själf o c h att l e f v a f ö r s t o r a t a n k a r.
— O c h » L u f t - slotten » — d e n n a skimrande, luftiga dikt, s o m låter f a n t a s i o c h k ä n s l a k o m m a till s i n fulla rätt, s o m v i s a r h u r d e t är l j u s, s k ö n - h e t o c h a n d a k t i allt h v a d G u d g j o r t, o m v i b l o t t se d ä r p å m e d o s k y l d i g a ö g o n, o c h s o m slutar m e d detta j u b l a n d e: » s å m å l a vi, så s j u n g a v i g l a d e, t y v i m å l a o c h sjunga det s o m aldrig kan d ö.
» O c h detta l e k a n d e s a m t a l o m » H u r u m a n h i t t a r sa- g o r », s o m f ö r s m e l l a n t r o l l s l ä n d a n o c h lilla M a r i e, o c h s o m g ö m m e r p å så m y c k e t ä k t a guld!
D e t h j ä l p t e o s s att f ö r s t å så m y c k e t d u n k e l t, d e t t y d d e för o s s f å g l a l å t o c h b ö l j e - slag o c h m å n g a naturens hemligheter.
» L y s s - n a bara r i k t i g t, » s ä g e r s a g a n, » o c h d å skall d u f å h ö r a d e t t y s t a tala, d å s k a l l d u b l i l y c k l i g, d å skall d u a l d r i g f r y s a i v ä r l d e n s sorger. » O c h » D e n stora frågan » — d e t t a: älskar du m i g?
, s o m börjar v i d den låga v a g g a n o c h fortfar att l j u d a i ä n d l ö s a e v i g - heter.
O c h denna gripande » Barnets bön för a l l a » i d e n t y s t a, h ö g t i d l i g a n y å r s k v ä l - l e n.
— O c h » skyddsängeln »!
— O c h » Saul och D a v i d » o c h » Lilla V e r n a »!
— Ja, d e t är e n r i k e d o m p å h ä r l i g h e t e r, s o m r y m m e s i denna gamla sagobok!
M a n står n ä s t a n r å d v i l l, n ä r m a n skall g ö r a e t t u r v a l.
Man ville helst ha alltsammans m e d, t y g e n o m allt g å r e n frisk fläkt från s k o g o c h h a g e, e n d o f t af ä n g s b l o m m a, ett s u s af b j ö r k, e t t g l i t t e r af s o l.
D u g a m l a b o k, hur m å n g a l o c k i g a barna- h u f v u d e n ha ej lutats öfver dig, hur m å n g a g o d a tankar h a ej g e n o m d i g v ä c k t s i u n g a sinnen, hur m å n g a blå o c h bruna ö g o n ha ej strålat v i d allt d e t v a c k r a, d u t r o l l a d e fram!
Välsignelse öfver dig, du kära!
O c h öfver h o n o m, s o m en g å n g sände dig ut till h e m m e n i N o r d a n s k o g, ö f v e r d e n åttio- årige, h v i t l o c k i g e diktaren p å B j ö r k u d d e n!
• " Mission. "
e t v a r i c k e m y c k e t att se p å d e n f o l k t o m - m a gatan därborta på Östermalm, m e n i loj sysslolöshet satt Elisabet V e r n e r k v a r v i d.
fönstret o c h stirrade ut.
Inne funnos smakfulla möbler, värme o c h blomster- doft; ute h v e n en kall, ondskefull vinter- storm, och det började redan skymma, fast k l o c k a n ä n n u icke var fyra.
Midt e m o t Elisabets fönster fanns en rad nya, höga hus, där spets- o c h sidengardiner s k y m t a d e b a k o m de blanka rutorna, m e n längre n e d p å g a t a n f u n n o s ä n n u n å g r a rester af g a m l a S t o c k h o l m kvar, låga hus m e d b r e d a inkörs- portar, söndriga tegeltak o c h små, sneda vindskupor instuckna som fågelbon under de brutna taken.
På Bellmans och Lenn- grens tid h a d e dessa ruckel varit rikemans- h e m, o m g i f n a af t r ä d g å r d a r o c h s k y d d a d e af t ä t a h ä c k a r.
I dessa låga rum hade A n n a Charlotta Schröderheim dansat menuett o c h Elis b e r ä t t a t anekdoter, Liljensparre p r a t a t p o l i t i k o c h T h o r i l d l ö p t till s t o r m s m o t b å d e människor o c h institutioner.
I vindskuporna hade v e t e n s k a p s m ä n o c h konst- n ä r e r — l ä r a r e åt h u s e t s u n g a s ö n e r — b o t t.
I e n af d e m d i k t a d e L i d n e r » S p a s t a r a s d ö d ».
D e t v a r d o c k i n t e t af allt d e t t a, s o m u p p - tog Elisabets tankar.
H o n tänkte p å sig själf, p å sitt t o m m a, i n n e h å l l s l ö s a lif, så likt hundratals andra rika u n g a flickors.
Hon brydde sig hvarken o m sin n y a velociped, o m Idrottsparkens vintersport eller f a m i l j e b j u d n i n g a r n a, d ä r d e t a l d r i g bjöds på annat än m a t o c h skvaller.
H o n skulle aldrig gifta sig; det fanns i n g e n b l a n d hennes manliga bekanta, s o m h o n ville ha till v ä n, m y c k e t m i n d r e till m a k e, o c h att g å o c h vänta p å att n å g o n o k ä n d, s o m mot- svarade h e n n e s ideal, skulle k o m m a i hen- n e s v ä g, v a r allt f ö r m y c k e t r o m a n t i s k t.
H v a d s k u l l e h o n v ä l k u n n a ä g n a s i g åt, s o m k u n d e g e h e n n e s lif n å g o t i n n e h å l l?
H e n n e s far v a r allt f ö r rik, f ö r att h o n s k u l l e k u n n a g ö r a s o m ett p a r af h e n n e s vänin- n o r: ä g n a s i g åt u n d e r v i s n i n g eller b o k - föring; d e s s u t o m t y c k t e h o n det var orätt, att d e n s o m i c k e b e h ö f d e d e t s k u l l e t a för- t j ä n s t e n från o b e m e d l a d e flickor.
D e t v a r f ö r r a v å r e n, d å h o n l å g illa s j u k o c h t r o d d e döden nära, s o m h o n började t ä n k a p å sitt f ö r f l u t n a lif o c h k o m till in- sikt o m, hur gagnlöst det varit.
Hur h o n l e t a d e o c h t ä n k t e efter, k u n d e h o n i c k e e r i n r a s i g, att h o n n å g o n s i n g j o r t en v e r k - ligt g o d gärning.
H o n hade aldrig besökt n å g o n sjuk, s o m h o n kunnat hjälpa, aldrig g i f v i t b o r t n å g o t af s i n a fickpengar (t i g g a r e och hjälpsökande hade h o n nästan ansett l i k t y d i g a m e d b r o t t s l i n g a r), s i n a a f l a g d a klä- d e r h a d e m o d e r n f å t t g e åt t j ä n s t f l i c k o r n a, hvilka h a d e fattiga släktingar, m e n o m dessa verkligen vore b e h ö f v a n d e, h a d e h o n aldrig t a g i t r e d a p å; h e l a h e n n e s v ä l g ö r e n h e t in- s k r ä n k t e s i g till att h o n u p p t r ä d t p å ett p a r b a z a r e r i e l e g a n t a k o s t y m e r o c h sålt b l o m m o r o c h frukt — h o n m i n d e s icke ens f ö r h v i l k e t ä n d a m å l.
H o n v a r t j u g u f y r a år o c h ä g d e allt l i f v e t s g o d a, m e n h a d e a l d r i g hjälpt en l i d a n d e m e d m ä n n i s k a.
H o n visste d o c k, att i E n g l a n d o c h F r a n k r i k e b r u k a d e k v i n - n o r af h e n n e s s t å n d åta s i g f a t t i g d i s t r i k t, där de u t d e l a d e l ä k e m e d e l, m a t v a r o r o c h k l ä d e r till d e b e h ö f v a n d e, o c h d e t t a af in- g e n annan b e v e k e l s e g r u n d än människo- kärlek.
H o n tryckte pannan m o t fönsterrutan och s å g b o r t åt d e g a m l a r u c k l e n; i ett af d e m v a r e n l u m p b o d o c h i ett a n n a t e n b o l a g s - krog.
I sådana där hus b o r d e väl riktigt fattigt f o l k b o, m e n d e t s å g i c k e så ut, i fönstren syntes hvita, s n y g g a gardiner, o c h d e k v i n n o r, s o m g i n g o u t o c h in i p o r t a r n a, voro propert klädda.
I hörnet midt e m o t krogen stodo två barn, en gosse o c h en flicka, h u t t r a n d e af k ö l d.
D e n enda färg s o m fanns i de m a g r a ansiktena, hade kon- centrerats i deras s m å nästippar.
Flickan slog d e n ena hälen m o t d e n andra i en o j ä m n t a k t, m e n g o s s e n s t o d a l l d e l e s stilla o c h stirrade in g e n o m den u p p l y s t a k r o g - d ö r r e n; i stället f ö r r o c k h a d e h a n e n af- klippt fruntimmerskappa o c h p å armen ding- lade en trasig k o r g.
H v a d v ä n t a d e väl de s m å stackarna p å därute i det blåsiga gathörnet, undrade Elisabet.
H o n tyckte o m barn, o c h d e där t v å s å g o i c k e så f r ä c k a o c h e l a k a u t s o m andra gatans barn, h v i l k a h o n sett.
Slut- l i g e n g i c k g o s s e n ö f v e r g a t a n o c h t i t t a d e in g e n o m k r o g d ö r r e n, m e n flickan r o p a d e h o - n o m snart tillbaka, o c h tillsammans s t o d o de där, m e d a n v i n d e n b u f f a d e d e m o c h n ö p i d e r a s s t a c k a r s f r u s n a a n s i k t e n.
E n h o p ar- betare k o m g l a m m a n d e u t från k r o g e n, och b a k o m d e m en ruskigt klädd individ.
H a n t i t t a d e s i g o m k r i n g, o c h så g i r a d e h a n o m h ö r n e t i m o t s a t t riktning från barnen.
G o s s e n k a s t a d e k o r g e n ifrån s i g o c h s p r a n g efter m a n n e n; m i d t f ö r E l i s a b e t s f ö n s t e r u p p h a n n han h o n o m o c h tycktes framställa n å g o n b e g ä r a n, till h v i l k e n m a n n e n n e k a d e.
D e s å g o i c k e åt h v a r a n d r a, d ä r d e g i n g o s i d a v i d s i d a, g o s s e n m e d ett ä n g s l i g t, s p ä n d t u t t r y c k i ansiktet, m a n n e n slö o c h frånvarande i rusets första töckenstadium.
L å n g o c h s t r a m k o m e n k o n s t a p e l patrul- lerande ute i gatan.
G o s s e n o c h hans följes- lagare togo ut stegen, och då konstapeln f ö r s v u n n i t, p l o c k a d e k a r l e n u p p n å g r a slan- tar ur fickan p å sin t r a s i g a r o c k o c h s t a c k d e m i handen på barnet.
U t a n att s ä g a ett o r d v ä n d e g o s s e n o m o c h s p r a n g till- b a k a till h ö r n e t, d ä r flickan v ä n t a d e.
Här uppstod en kort diskussion, och slantarna räknades.
Sedan skyndade de små, hand i hand nedåt gatan.
Elisabet undrade, hvad d e s k u l l e a n v ä n d a s l a n t a r n a till.
Snask, förmodligen!