Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
§ I Drottninggatan 3 tr. upp W * Pzr --- ~5c Skönfärgeri få härmed rekommen och dera sin nya, Konsttvättning tidsenliga N:r 2 Kungsholmstorg N:r 2. utföres omsorgsfullt enligt nutidens i nllllKnt u u l m v l l Butik [315] fordringar.
, Nybrogatan n:r 2 8 B, D r o t l n i n g g a t a n n:r 8 1 C. i Göteborg: Kyrkogatan n:r 1 5.
, * M E D STÖRSTA H Ö G A K T N I N G Trefligaste TJULANDER &amp; C:o, J.G. Hammars sommarnöje, Två möblerade rum, med eller utan del i kök samt med eller utan inackor- dering, kunna erhållas till billigt pris nu genast.
Läget ett bland de friskaste o c h härligaste bland Stockholms omgifningar åt Saltsjön.
Bästa och lättaste kommu- nikationer.
Alla möjliga beqvämligheter.
Vidare meddelas å Iduns redaktionsbyrå, Sturegatan n.r 8 (ingång från Humle- gårdsg.
1 9).
N:r 27 (550).
Prenumerationspris Fredagen den 8 juli 1898. pr år: Idun e n s a m.
» 5: — Iduns Modet., månadsuppl _ » 3: — Barngarderoben &gt; 3: — B y r å: Redaktör och Klara södra kyrkog.
1 6, 1 tr. FRITHIOF n A l l m.
Det nya dramat med de djärfva tankarne, de intres- Nordling.
För » Platssökande » o. » L e d i g a platser » Lösnummerpris 15 öre 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
7 0 öre pr noup.-rad.
Stéenhoff vacker majdag 1896 syntes i boklådorna ett häfte med titeln Lejonets unge på ett lejongult omslag.
Uppe i hörnet stod författarnamnet: Harald Gote.
Absolut okändt sade det mig intet — om icke att den anonyme författaren troligen var en kvinna, ty det är vanligen med manliga signaturer damerna före- draga att debutera.
Vid första bläddrandet i boken blef jag slagen af några repliker, särskildt denna: » Men samvetet?
— Har ni kanske bara ett estetiskt sam- vete? » På hvilket den tillfrå- gade svarade: » Det vet jag inte.
— Jag har inte känt af något annat, än att j a g tyc- ker illa o m tankar — och känslor och handlingar — som äro fula. » Jag hade sett nog för att genast taga boken med mig hem, där jag snart fann, att de anförda orden kunde va- rit motto för hela dikten.
T y denna var framför allt ett angrepp på vissa som sedliga ansedda känslor och hand- lingar, hvilka för ett af skön- hets- och frihetskänsla besjä- ladt väsen nu mera synas fula.
Angreppet skedde ej blott genom ord, utan äfven sålunda att författarinnan lät två unga människor ingå ett fritt äktenskap, emedan dessa människor tillhörde » den ljusa förtruppen », som går fram mot en kommande tidsålder och har rätt att bryta gamla sedvänjor, därför att de » inom sig bära stoff till nya, bättre seder ».
Frida E utgifvare: Hofboktr.
santa karaktärerna, den spirituella dialogen lästes, väckte in- tresse och gissningar om författaren — men allt detta endast inom litterära kretsar.
Det var först på hösten, som den stora allmän- heten började uppmärksamma Lejonets unge, när Rydbergska säll- skapet, med Signe " Widell som Saga, spelade stycket i landsorten, bland annat i Sundsvall, där ungefär samtidigt spred sig den förskräckliga nyheten: att den » samhällsupplösande » lejon- ungen sett dagen inom deras eget samhälle!
Sedan Harald Gote befun- nits vara Frida Stéenhoff, hustru till en af stadens lä- kare, hade författarinnan att utstå icke blott de offentliga angreppen på sina idéer — angrepp, hvilka alltid äro lätta att bära, när de äro sakliga — utan äfven de, på det en- skilda lifvet ingående, person- liga kränkningar, hvilka alltid äro svåra att bära, emedan de gifva oss en del oange- näma öfverraskningar med af- seende å våra medmänniskors intelligens eller hjärta eller båda delarna.
Medan förfat- tarinnan fick lära sig att hon lefde på en betydligt mera inskränkt planet än hon drömt om, slutsåldes emellertid hen- nes drama med rifvande fart och utkom snart i ny upplaga.
Den unga kvinna, som re- dan vid sitt första litterära framträdande framkallade en sådan storm af indignation, äger — som ofta är fallet — ett starkt likhetsdrag med hjältinnan i sin första bok.
När Adil frågar Saga: » Ha edra för- fäder varit nomader? » och hon svarar: » Nej.
Men många af
IDUN 210 1898 Icke mot jordens flyktiga lust j a g byter de tårar, H v i l k a i minnenas natt stilla j a g gråter ibland.
dem hafva haft något af slafbefriare i sig » — då minnes man att Frida Stéenhoffs fäder- nesläkt inneslutit en personlighet, som gjort en stor insats i det internationella frihets- arbetet, nämligen K.
B. Vadström, som med ett så brinnande nit bekämpade negerslaf- veriet och med Wilberforce delar äran- för människohandelns afskaffande.
Frida Stéenhoff är dotter af dennes bror- sons son, den både som predikant, förfat- tare och utgifvare af periodiska skrifter be- kante Karl Bernhard Filonegros Vadström och hans hustru i första giftet, Helga West- dahl.
Frida föddes den 11 dec.
1865 i Stockolm och erhöll där — i Normalskolan och Åhlinska skolan — sin elementära upp- fostran.
Betydelsefullt för den unga flic- kans utveckling blef först det år — 1884 — som hon tillbragte hos professor Godet i Neuchåtel, där hon följde kurserna i Col- lege des ftlles.
I professor Godet ' s familj var den begåfvade fadern konservativ, de begåfvade barnen radikala, såsom det så ofta är fallet med barnen till föräldrar med afgjordt kristlig ståndpunkt.
Och den unga svenskan fick — genom sitt iakttagande på nära håll af brytningen mellan tvänne världs- åskådningar — intryck, hvilka sedan, under inflytande af 1880-talets idéströmningar här hemma, utvecklades till en medveten, modärn lifssyn.
Och hon hade den säll- synta lyckan att hos den man, åt hvilken hon gaf sin kärlek, finna en fullkomlig sym- pati, ej blott på känslans område, utan äfven i fråga om åsikter och intressen.
Doktor Stéenhoffhemförde 1887 sin hustru till det gemensamma hemmet i Sundsvall, där han allt sedan haft sin verksamhet.
Blott några månader därefter förlorade de nygifta allt de ägde vid den stora bran- den, som öfvergick Sundsvall.
Deras ung- dom och lycka gåfvo dem emellertid friska krafter att börja om för egen del, liksom att räcka till för de många, hvilka un- der den följande tiden hade det ännu myc- ket svårare än de själfva.
Aret därefter föd- des deras enda barn, en dotter.
År 1889 besökte fru Stéenhoff Paris, för andra gången, samt Eivieran.
Det var m e d törstande målarögon hon nu drack intrycken af stor konst och rik natur.
T y som så många af våra författare har fru Stéen- hoff först ägnat sig åt målning, och när jag i fjol besökte hennes vackra, af egna taflor fyllda hem, var hon just återkom- men från en ny färd till norra Italien och Wien, där hon begagnat tiden för att taga lektioner i målning.
Och ännu så länge har penseln för henne lika mycken lockelse som pennan.
Målningen är hos henne ett så mycket äldre intresse än litteraturen, att hon redan i Schweiz började måla, me- dan hon däremot icke hade gjort några som hälst litterära försök, förrän hon 1894 plötsligt blef gripen af en våldsam håg att skrifva ett drama.
Detta blef Lejonets unge, för hvilket hon dock först 1896 fann förläg- gare.
Hennes andra arbete är det nyligen utkomna dramat Sin nästas hustru, en dikt af allvarlig och gripande skönhet.
Det är åter ett erotiskt-etiskt ämne författarinnan be- handlat, men nu med tragisk utgång.
Hon visar ett fritt äktenskapligt förhållande — liknande det hvilket ingås af Adil och Saga i Lejonets unge — som blir mera djupt bindande än månget lagligt.
Hjältinnan i detta nya stycke ställes nämligen i en konflikt, där hon väljer att försaka lyckan, men dör af sin försakelse.
Hon handlar emellertid icke på grund af rättskänsla eller principer.
Hen- nes öde blir tragiskt — såsom alla djupt tragiska öden bli det — därför att hon är den natur hon är, en djupt känslig varelse, som ej kan bringa enhet i sitt lif, emedan hon ej kan komma förbi den del däraf, som hon redan lefvat; emedan hon ej kan besegra sin ömhet för sin icke laglige make, hvilken älskar henne, och endast hänsynslöst följa den man, hon själf helt älskar.
Det intressanta dramats grundtanke, den att människor icke handla efter vare sig sekelgamla eller modärna rättsbegrepp, utan efter sitt väsens art, emedan vår vilja icke är fri att följa endast våra meningar, utan är bestämd af otaliga, hemlighetsfulla in- flytanden — denna grundtanke kommer helt visst att framkalla diskussion.
Men — i motsats till Lejonets unge — är idéen i Sin nästas hustru så otvetydig, att sådana missförstånd som de till hvilka vissa oklar- heter i Lejonets unge onekligen gåfvo anled- ning, icke borde ifrågakomma.
Däremot är det antagligt att Frida Stéenhoff ånyo får höra, att hennes åsikter äro farliga, hennes afsikter onda och hennes insikter i människonaturen bristfälliga.
Möjligen skall hon också erhålla den öfverraskningen att man, från ett motsatt håll, tolkar hennes nya drama som början till en återgång från den radikala ståndpunkten i Lejonets unge.
Ingen tydning vore emellertid mera oriktig.
Hennes nya drama är endast en utveckling af tankegången i hennes första: att den starka personligheten har rätt att gestalta sitt lif efter sitt eget sedliga ideal, men att utgången af hvarje nydaningsför- sök på det etiska området ytterst bestäm- mes, icke af omständigheterna, icke af prin- ciperna, utan af personlighetens väsen.
Redan allra första anblicken af Frida Stéenhoff sade mig, att denna unga kvinna, med det lilla, fina, ljusa hufvudet, sornuppbä- res så behagfullt af den höga, spänstiga gestal- ten, är en personlighet för sig.
Hon hör till den allra minsta af minoriteter, den nämligen, för hvilken det icke finnes i främsta rummet konservativa eller liberala, utan endast fria tankar, tankar, om hvilka man vet att, i samma stund de skulle fast- slås som dogmer, ville man ej längre er- känna ens sina käraste idéer som sina egna.
Frida Stéenhoffs käraste idéer äro — som alla själfulla människors — framtidstankar.
Jag kan här icke neka mig nöjet att anföra några karaktäristiska rader ur ett bref, där hon — sedan hon bekant, att hon af för- fattare mest älskar dem från 1880- och 1890-talet — fortsätter: » Allra mest älskar jag framtidens böcker.
De hägra för mig såsom de mest lofvande.
Den hägringen sammanhänger med den jag ser af kvinnans kommande blomstringstid, af hvilken vår tid blott är en svag gryning.
För öfrigt har jag känslan af att alla gängse begrepp — sociala, etiska, estetiska — äro någonting ytterligt provisoriskt.
De äro en målad ridå, som snart går upp för att visa en annan.
Och så allt framgent.
Men jag är optimist och hoppas att de alltjämt skola varda bättre målade. » Den, som har m o d att tänka så fria tan- kar och våga så allvarliga diktverk som Frida Stéenhoff, måste alltid stå ensam i sin tid, ja, i den grad, att en sådan ensam människa ofta går under, ifall hon eller han icke med den norske diktaren kan ut- tala den förtröstansfulla vissheten: Er vi to, er vi hundrede mandf Frida Stéenhoff besitter i allra fullaste mått vissheten att, i denna mening, hafva en stor skara med sig.
Och efter som hon dessutom äger allt, som för hvarje kvinna utgör den fullkomligaste lifslyckan, den ri- kaste utvecklingsmöjligheten, så kan man med berättigade förhoppningar motse fort- sättningen af hennes litterära bana.
Helt visst kommer hon att vinna en allt större konstnärlig makt öfver sin form; att o m kvinnonaturen ge många nya uppenbarelser och att i tidsmedvetandet indikta mer än en af sina egna skönhetstankar.
oösommarsanc / J hur rik högsommar glöden!)
Se, hvad glans, hvad godhet spridd!
D^Lu mig armast tyckes döden uppå hela jordens vidd — ZNjU ej ljufligt prydda dalen med sin insjös klara våg lytte jag mot himlasalen med dess änglars rena håg.
%y som sky i våg är speglad och som sol i hlommans g ull, så ar Qudens lild ock präglad på en jord af skönhet full.
i3ch jtians milda makt jag känner och jtians omsorg om sitt larn i den fläkt, mitt segel spänner, i den fångst, .som gafs mitt garn.
c c fjag naturens prakt vill njuta, sötman all i djupsta drag, sommarglöden i mig sluta än på egen höstedag.
i^ch när sist jag måste sänkas ned i svepnings vinterskrud, skall i döden ro mig skänkas af den fagra sommarns " tfud.
^Haga, juli.
IDUN 1898 Några tankar om ferierna.
intet land, med undantag af Finland, ha r skolorna så långa ferier som hos oss.
Detta förhållande har från pedagogisk syn- punkt flere gånger påpekats, och man har upprepade gånger väckt förslag o m att in- skränka särskildt sommarferierna till hälf- ten, eller samma tid som i Tyskland och Danmark.
Såsom skäl för denna inskränk- ning har man anfört, att barnen under feri- erna glömma en hel del af hvad läraren med stor möda pluggat i dem under termi- nen och att de ej ha godt af att gå och drifva hela långa sommaren.
Våra skolor och de finska skolorna ha ett särdeles godt rykte om sig, och jag har både i Tyskland och Danmark upprepade gånger hört utta- las förvåning öfver, att barnen kunna hin- na inhämta så stora kunskaper hos oss — ytrots de långa ferierna. » Jag har då sva- rat — det är ej trots de långa ferierna, det är feriernas förtjänst.
När lärare och barn på hösten åter råkas, äro båda uthvilade och ha friska krafter att börja på nytt, och, hvad enligt min åsikt är åtminstone lika viktigt, de ha båda un- der tillräckligt lång tid varit från skolan och det dagliga arbetet.
Barnet har hun- nit smälta och pröfva hvad det lärt, och läraren har andats annan luft, ofta genom en resa till en annan trakt fått mottaga nya lifgifvande intryck, genom sällskap med nya människor fått nya synpunkter och in- tressen, och allt hvad han andligen själf vinner kommer direkt eller indirekt hans lärjunge till gagn.
Den lärare, som trött och öfveransträngd ej hinner annat än nödtorfte- ligen rekreera sina stackars nerver, af honom kan man ej begära den hänförelse och väc- kelse, som kanske dock en gång skall er- kännas vara för mer än all vidlyftig pre- paration, såvida skolan vill uppfostra och ej endast meddela sina lärjungar ett visst pen- sum af ofta ofruktbara kunskaper.
För lärjungens del är det först och främst det, att han denna tid får vara ', hemma, som har den allra största betydelse.
Ett märk- ligt tidens tecken är, att barnen — alla, såväl gossar som flickor — nu till stor del uppfostras i skolan af lärare och lärarinnor, som m e d allt nit och intresse dock äro främmande människor utan den känsla, som en mor eller far ju har för sitt barn.
Sko- lan har i våra dagar en dominerande ställ- ning.
Det har ofta förvånat mig, huru vil- ligt och oinskränkt föräldrar böja sig för den.
Det är också regel att ej fordra nå- got af barnen, medan de gå i skolan; läxor- na måste gå framför allt.
Denna eftergif- venhet beror väl emellertid på de stora for- dringar på skolkunskaper i alla lifvets för- hållanden, hvilka föra till de orimligaste konsekvenser.
Men så är det Barnen må- ste ha betyg, ty utan skolbetyg äro nästan alla vägar stängda.
Men behöfver ej bar- net lära annat, än hvad en god skola kan lära det?
Behöfver det ej andra väckelser och impulser, än dem en g o d lärare kan gif- va, ej annan erfarenhet, än den som förvärf- vas i skolan?
Tänka vi endast efter en liten smula, så finna vi snart, huru ofullständig, huru fattig, huru torr och ofruktbar en bildning, endast förvärfvad i skolan, är.
Bar- net behöfver lika väl, ja, bättre än läraren komma från skolan en god del af året för att fördjupa, smälta och komplettera det, som det lärt; och det är under ferierna, det kan göras.
Men då böra ej heller ferierna vara en tid, då barnet endast går och drifver, så att det slutligen är alldeles öfvermätt på friheten.
Många ha den åsikten om ferier- na, att man under dem endast skall leka och bada.
Alltid ha de naturligtvis sin stora betydelse för den kroppsliga utveck- lingen, men det är ej från den synpunkten, jag här vill se saken.
Enligt min åsikt böra ferierna vara den tid, då hemmet och föräldrarna taga igen det inflytande, som skolan kännbart in- kräktat.
Barnet bör under denna tid känna sig — e j som ett skolbarn, för hvars läxor man har försyn, utan som en nyttig, betydelse- full medlem i hemmet.
Friheten från sko- lan skall ej betyda fullkomlig frihet att slå dank; friheten från skolan skall ge tillfälle att inhämta allt det, som skolan ej mäktar gifva.
Nu har modern tillfälle att under alla möjliga olika förekommande arbeten ha hjälp af sina döttrar och tillsamman med dem resonnera och tala om sina minnen och er- farenheter.
Hon har tillfälle att höra de- ras tankar och åsikter, hon kan lära dem det hon anser viktigt i hushållet eller annat; hon kan rekommendera dem de böcker, som hon kunde önska, att de skulle läsa, hon kan ha tillfälle att njuta deras sällskap på promenader och utflykter, med ett ord ha verklig känsla af att ha dem hemma.
Barnens krafter lida ej af att bli tagna i anspråk.
Låt dem endast lära sig ett sundare arbete än att läsa, läsa och stän- digt läsa.
Gossarna må gärna konstruera båtar och kvarnar för ro skull, men använd dem också i trädgården till verkligt allvar- ligt arbete, så att de få den moraliskt styr- kande känslan att de äro nyttiga.
Den käns- lan är så uppfostrande, så styrkande, att det är stor synd att undanhålla barnen den.
Både gossar och flickor kunna ha tillfälle att studera naturen i skog och mark, på fält och äng.
Försök att intressera dem för allt, som försiggår omkring dem, och det skall snart visa sig, att landtbrukarens syss- lor, skogshyggena, kvarnen, fabriken m. m.
äro mycket intressantare än kamraternas pojkstreck och hjältedater.
Är det möjligt, att barnen kunna vara på landet, ha de naturligtvis i alla afse- enden den bästa nytta af ferierna, då kom- ma de också mest ifrån kamraterna.
Det är ju ett oundvikligt ondt i hvarje skola, att omogna eller brådmogna kamrater få ett betänkligt inflytande, och det är sällan de bästa bland dem, som äro » kamratideal ».
Komma barnen ifrån dessa och lära de sig i en annan omgifning betrakta mandaterna, händer det ofta att dessa också ses i ett nytt ljus.
Ensamheten och eftertanken lära en att döma klarare.
Och vill mor och far verkligen vara dem till sällskap, till nytta, så ha de tusen tillfällen, som ingen annan har.
Ofta har jag i utmärkta hem fått det intrycket, att ungefär allting är viktigare än barnens uppfostran.
Frun väfver char- manta gardiner, hon lagar utmärkt mat, hon har talanger, hon är ett mönster för en värdinna, hennes kök är som ett dock- skåp, hennes linneskåp mönstergilt och förmak och salong prydas af hundratals broderade, brända och målade arbeten, som vittna om hennes flit — men med sina barn talar hon sällan eller aldrig ett allvar- ligt ord.
211 Är det nu så, att hon får för litet tid med sina barn för sina många dygders skull — jag skulle föreslå att låta dygderna fara.
Barnen gå j u här och hungra och törsta efter sympati och förståelse, och de äro ej nöjda med litet.
Ingen vill taga dem på allvar hemma, tala med dem som förnuftiga varelser — och så förspilla ofta föräldrarna det afgörande inflytande, som hade kunnat ha genomgripande betydelse för flickans eller ännu mera gossens fram- tid.
I stället får en kamrat det, en kam- rat, som far och mor knappt känna.
Man gör så mycket i våra tider för undervisningen, det är nog bra, men uppfostran, den som lär oss att lefva lifvet, den har ej skolan makt att gifva, den måste vi få hemma.
Får nu skolan all tid och kraft, hur skall det då gå med den?
Bestämda råd eller anvisningar o m ferier- nas användande måste alltid blifva fåvitska.
För mig ter sig just feriernas utomordent- liga betydelse däri, att det är den tid, då barnen kunna utvecklas i hemmet, » hvar och en efter sin art », som motvikt till den nödvändiga uniformoringsprincipen i skolan.
A. Roth.
* Bref från en svensk delegerad vid K. f. U.
K.:s världskonferens i Icondon.
T I duns läsarinnor påminna sig kanhända en upp- * sats om Kristliga föreningens af unga kvin- nor verksamhet, hvilken i fjol inflöt i Idun och hvilken, som jag hoppas, i någon mån har väckt deras intresse för detta välsignelserika arbete?
Jag tror därför också, att en kort skildring öfver den föreningens världskonferens, som härstädes ägt rum i dessa dagar, kan påräkna deras väl- villiga uppmärksamhet.
Den kallelse, som redan i våras utgick från kom- mittén för världsföreningen i London, blef mot- tagen med glädje, och icke mindre än 325 ombud från fem världsdelar och 23 olika länder hade in- funnit sig.
Vi voro ej mindre än 15 svenska delegerade.
Alla voro inbjudna såsom gäster i engelska hem, och jag tror att vi alla från dessa hem medföra rika minnen af visad gästfrihet och godhet.
Världsföreningens medlemmar bära så- som förbundstecken ett märke med orden: » I kärlek tjäne den ene den andre i; mig synes, att våra engelska systrar rätt uppfattat dessa ord och väl omsatt dem i praktisk tillämpning.
Världskonferensen började tisdagen den 14:de juni kl. ' !„ &amp; e. m. med bibelläsning och bön.
På aftonen ägde mottagning rum för alla delegerade hos Viscountess Portman i hennes med furstlig lyx inredda hem i Portman square.
Man sam- lades i en stor salong i hvitt och guld med för- tjusande takmålningar.
Viscountess Portman tog — sedan vi alla blifvit presenterade — plate på en hög estrad, jämte representanter af hvarje nation, hvilka, sedan värdinnan hälsat alla väl- komna och hållit ett kort tal, hvar och en på sitt lands språk framförde hälsningar till de för- samlade.
Alla hälsades vid början och slutet af sitt uppträdande af kraftiga handklappningar.
En lätt, men ytterst ' fin supé serverades vid nio- tiden, då man hade tillfälle göra bekantskap med K. F. U. K.-arbetare från alla länder.
Bland de värdefullaste personligheter jag lärde känna var miss Lucy Moor, som var med redan år 1855, då de första medlemmarne under ganska stor misstro och många svårigheter började sitt ar- bete.
Huru hon skulle känna det denna afton är lätt att förstå!
De åtta stiftande medlemmarne hade under dessa år vuxit till öfver 500,000.
Hvarje morgon kl. 10 under de tre dagar kon- ferensen varade hölls en timmes bibelläsning af en af Londons mest framstående prester Eev.
Macgregor.
Därpå följde två timmars arbete i föreningsangelägenheter, hvarefter vi voro in- bjudna till luncheon.
Förmiddagarnes förhandlin- gar ägde rum i K. F. II.
K.:s egen stora, nybygg- da samlingssal, men som eftermiddagsmötena
IDUN 212 voro öppna för allmänheten, var denna icke till- räcklig, utan vi samlades då i Potytechnical hall.
Eftermiddagsmötena voro anslagna till » reports » från olika länder, och de voro naturligtvis af allra största intresse.
Redogörelsen för Sveriges K. F. U.
K. framfördes af ordföranden i Stock- holms centralförening fröken Anna Boos.
Sär- skildt intresse väckte den spanska rapporten, ty i intet land arbetar K. F. U.
K. under så svåra förhållanden.
Utmärkta föredrag höllos ock af kvinnliga förmågor.
Onsdagens afton V 6 — V 8 voro de delegerade inbjudna till te hos lord och lady Williams i K. F. U.
K.:s storartade byggnad i Exeter hall.
Äfven där höllos åtskilliga tal af framstående talare och talarinnor.
Senare på aftonen firade Londons K. F. U.
K. sin årsfest.
Många tusen personer voro samlade.
Lord Kin- naird presiderade och afgaf en kort årsberättelse, hvaraf inan inhämtade, att endast i London fun- nos 140 grenar med öfver 14,000 medlemmar.
Föreningens.kör sjöng flere vackra sånger.
Den engelska sången är mycket kraftig och tilltalan- de.
Godt, om svenskarne kunde lära af den och den släpiga, tunga sången vid våra gudstjänster afskaffas!
Årsfesten afslutades af Rev.
Stuart och Biskop Thoburn.
(Forts.) 2 2 o * Sagan om ljuset.
Af e voro fem bröder från Liljeholmen, alla hvarandra fullkomligt lika.
Strax de blifvit födda, kläddes de i en vacker blågul dräkt och sändes ut i stora vida världen, hvarest de ändtligen hamnade på en små- stadskryddkrämares hylla.
Där blefvo de liggande nere veckor, så att de hade god tid att utbyta tankar samt att odla sina förmögenhetsmöjligheter.
Nu var det så, att en af bröderna fått litet mera vax i sig än det reglementerade och denne blef enhälligt utsedd till ständig ordförande däruppe på hyllan.
» Vi veta j u alla, » plägade han yttra, » att den kväll en gång kommer, då det stora undret skall ske med oss alla.
T y hvar och en bär j u veken inom sig; hvars och ens öde är att brinna och förbrinna och de som blända, lefva fortast.
Att lysa, — ack bröder, det är det tvåfaldt sällsam- ma miraklet som innefattar både lifvet och döden, ty början till slutet är att tändas.
Men sedan vi omsider drunknat i staken, sägen mig, hvar finnas vi väl d å?
» » Ingenstädes, » föreslog just den, hvilken gått miste o m den smula vax slumpen gif- vit den andre till öfverlopps.