Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi skola ej alltid tro, att lyckan består i ett oförmodadt arf, i penningevinst eller i ett rikt giftermål m. ni.
Det är sällan sådant för verklig lycka med sig.
Må vi besinna, att vi helt visst draga olycka öfver vår omgifning genom slöseri, dryckenskap, slarf, vinningslystnad, trolös- het, skvaller, förtal, egoism, småsinne, afund, ofördragsamhet, osannfärdighet och hvad allt dessa styggelser heta, för hvilka vi så ofta äro utsatta och för hvilka vi själfva, tanklöst nog, utsätta andra.
Låtom oss hvar och en i sin stad besinna detta och försöka förstå och känna det nästan som en guda- kraft inom oss, denna gåfva att kunna sprida lycka bland våra medmänniskor.
Låtom oss dagligen och stundligen arbeta därpå och därigenom i viss grad bereda andra och oss själfva den lycka, hvarefter vi alla längta, och som ej är så fjärran, som vi tro.
Jag tackar honom, hvilken tillönskade lycka, men ej förstod, att han hade den i sin egen hand, ty han kom mig att tänka p&gt;å, hvilken makt att gifva hvar och en äger i det fallet.
af lefnadsbanor.
De ha redan kommit till användning i lärarinnans, den kvinnliga lä- karens, sjuksköterskans och gymnastens kall.
Jag Vill icke vara vidlyftig o m det för- sta, hur odrägligt det är att höra och se.
Det känna vi alla.
Kanske ligger det i Föreläsarinnan önskade emellertid särskildt vårt blod sedan krigets gamla dagar, att hänvisa på ett område, som i sig förenar något vi med eller mot vår vilja lyssna till trum- af alla dessa kall; nämligen den bildade barnskö- mad takt.
En nervös fingertrumning slår terskans.
Mödrarna äro ofta upptagna af ' andra dock sällan takten till vår egen tankegång göromål; deras sociala ställning hindrar dem stund- om att ägna sina krafter åt barnens vård och eller våra egna känslor, äfven om vi själfva uppfostran, för att ej tala om de fall, där bestämd äro mer eller mindre nervösa.
Och sålun- lust för andlig produktion eller bestämd oförmåga da tvingas vi in i en annan takt, hvarvid till uppfostringskallet träda hindrande emellan.
disharmoniska slitningar uppkomma.
Det Särskildt ur den så ofta missbrukade fosterlands- kärlekens synpunkt borde man ifra för utbildan- ginge väl an och vore rent af godt, om det af svenska barnuppfostrarinnor och de utländ- trumningen dock sålunda satte oss i har- ska » bonnernas » afskaffande.
De första djupa moni med den andre.
Men det är just fosterländska intrycken, allt skönt och stort i vårt lands saga och sång, minnen och moders- tvärtom.
T y huru karaktäristisk en nervös mål kan ej en utländsk kvinna bibringa de sven- och tanklös trumning än kan vara för per- ska barnen.
sonen i fråga, slår den långt ifrån takten till Lika plågsamt till- Den bildade barnsköterskan kommer nog i syn- dennes egna tankar.
nerhet att behöfvas på landet, men hon bör dragande som trumningen är för den, som utbildas i städerna.
Dessa bildningsanstalter få hör den, lika omedveten är den för trum- ej vara några slags nya seminarier med inträdes- examina och lexplugg.
Man kunde tänka sig maren själf.
saken så, att en kvinnlig läkare öppnade en kli- Med trumning menar jag här alla ända- nik för barnsjukdomar, denna ställdes i samband med en småbarnsskola ocb en barnkrubba; i dessa målslösa, hälft eller helt omedvetna rörel- tre med hvarandra förbundna institutioner skulle ser.
Den ene trummar med knogarne, den den unga kvinnan finna tillräckligt material för andre vispar med tummarne, en tredje le- studier i barnens vård och handledning.
Detta vore mycket nyttigare för våra unga flickor än ker alltid med en brödbit, en sked eller en den » olycksaliga » studentexamen.
Och för blif- kork vid bordet, en fjärde med tofsarne på vande mödrar blefve det ett rikligt lönande ar- den divan han sitter i, en femte med sina betsområde.
mustascher o., s. v., o. s. v. Mest inten- Ett annat arbetsområde, där kvinnan kan göra sivt sker detta å ena sidan, j u tanklösare afsevärda insatser, är arkitektens.
Arkitekturen är man i allmänhet eller för tillfället är, och visserligen den manligaste af alla konster; några n} ' a stilar eller monumentala storverk komme kan- å den andra, ju mer man är upptagen ske kvinnan aldrig att skapa, men genom sin kvin- af något ovanligt, t. ex. då en person kon- liga hänsyn till hemmets kraf på anordning och sulterar en läkare.
I båda fallen visar det trefnad kunde hon lämna mannen värdefullt bi- träde i rumsdisposition, praktiska och ändamåls- en betänklig brist på kontroll öfver eget enliga förbättringar med afseende å våningens iag, således ett bevis på andlig svaghet.
Ju inredning m. m.
Kanske skulle då i framtiden mindre vi lärt att kontrollera och behärska marmortrapporna bli färre, men badrummen flere, oss själfva, i samma mån misslyckas vi att panelningar och dekorationer ersättas af barnkam- behärska andra, till godt eller ondt.
mare, rika på sol och ljus.
Ett tredje för kvinnan " naturligt arbetsfält är slutligen det, på hvilket hon en gång i vår histo- ria — i storhetstiden — visat sig så duglig, näm- ligen landtbruket.
Detta är nu i sin helhet visser- ligen ett ytterst komplicerad t och bekymmersamt yrke, men det finnes detaljer däri, som synner- ligen lämpa sig för kvinnans arbetsförmåga, så- som trädgårdsskötsel, eventuelt i förbindelse med bigård, hushållsskola, konvalescenthem m. m.
Ofvan anförda förslag till för kvinnorna na- turliga arbetsområden skulle kunna mångfaldigas, men dessa ansåg fröken Key vara de mest när- liggande.
De ha det gemensamt, att de ej kunna öka de artificiella behofven, utan vore verkliga arbetsinsatser på familjens område.
Den gifta kvinnan bör så vidt möjligt af stå från att söka fylla en arbetsuppgift utåt.
Att eko- nomiskt och sanitärt sköta sitt hus, att fysiskt och psykiskt vårda sina barn och med ett ord göra hvarje moment i hemmets tillvaro så ljust, så varmt som möjligt — det kräfver för visso alla en kvinnas själs- och hjärtekrafter!
* Kvinnobanor.
fSoni en komplettering till sitt föredrag om » Missbrukad kvinnokraft » — af hvilket vi i förra numret meddelade ett utför- ligare prof stycke — höll fröken Ellen Key här om aftonen en andra föreläsning » Om naturliga arbetsområden för kvinnan », denna gång inom » Sällskapet för ett natur enligt lef- nadssätt » och inför en högeligen intresserad publik, som dock till mer än olidlig träng- sel fyllde den alltför knappa lokalen.
Som föreläsarinnau redan i sitt första föredrag betonade, anser hon moderligheten vara den kvinnliga naturens kärna och egen- domligaste väsen.
Det är därför ock före- trädesvis de krafter, som stå i förbindelse med denna moderlighet, kvinnorna böra söka utveckla och finna användning för vid valet Nervösa " trummare ' '.
För Idun af d:r H-UffO f Toll.
vilken har icke dagligen haft tillfälle att förargas öfver, hur en eller annan af hans omgifning eller de som tillfälligtvis besöka honom, ideligen trumma med fing- rarna eller nervöst hacka och leka med den första, bästa småsak de få tag i på ens skrifbord?
Och hvilken är — själf allde- les fri från samma ovana?
En för andra odrägligt retsam ovana är det, men det är mer än så, det är bevis på en andlig svag- het hos trummaren själf och för honom di- rekt skadligt i afseenden jag här ber att få påpeka.
Men det är icke blott bevis på andlig svaghet, det leder därtill.
Hur mycken mu- skelkraft sinar icke, materielt taget, bort genom alla dessa ändamålslösa rörelser!
Och hur mycken andlig energi puffar icke som utsläppt ånga upp i luften genom dessa trumningar!
Gif akt på en person, som sitter för sig själf, tanklöst trummande.
Fingrarne röra sig en stund i olika takter, först tveksamt och tyst, sedan allt bestäm- dare och raskare, så en bullersam final och till sist ett beslutsamt slag.
Man får in- trycket af att ett problem med vånda blif- vit löst och att ett stort beslut mognat.
Hvad blef det af det?
Fysiologien lär, att ett kraftigt, ej för långvarigt arbete, omväxlande med fullstän- dig hvila, är bäst ägnadt att utbilda våra musklers kraft och styrka.
I enlighet där- med blir också en gymnast med en eller par timmars dagliga niuskelöfningar vanli- gen långt starkare och muskulösare än kroppsarbetare, som utföra ett ibland hårdt, ibland obetydligt muskelarbete, 1 0 — 1 2 timmar dagligen.
Det ideliga upprepandet hindrar kraft att-samla sig.
» Samlad kraft » är just vår styrka.
Sällan väcker någon mer vårt förtroende, vår sym- pati och beundran, än den, som ger intryc- ket af lugn oeh samlad kraft, den som hvilar i sig själf.
Och då han sedan sä- ger eller gör något, har detta en oändligt mycket större kraft och betydelse än hvad den nervöse trummaren kan producera.
Jag har roat mig med att observera per- soner i detta afseende, och utan undantag har jag funnit, att män eller kvinnor, som kommit att spela en något framstående roll i lifvet, aldrig varit » trummare ».
Gif akt på sådana och „man finner, att de alla äro
folk, som g e intryck af lugn, medveten, själf kontrollerad hvila.
För ett oförvilladt begrepp äro också skulle rätteligen — i utbyte mot det sedvanliga skönhet och harmoni identiska.
Ingen är romanarket — ha följt nummer ett af den skön, utan att vara mer eller mindre har- serie konstnärliga planscher, hvilka vi i år monisk, hon må nu vara lugn som en spe- engång i månaden utlofvat åt vår läsekrets.
gelsjö eller gratiöst y r som en kattunge.
Tyvärr befanns dock, vid verkställda proftryck, Och den, som i öfrigt kunde vara skön, att det tjockare papper, som särskildt beställts blir oskön och frånstötande, t. ex. genom oeh levererats för detta ändamål, icke mot- nervösa, fula, ändamålslösa rörelser.
Dessa svarade de fordringar, vi ansågo oss böra ställa fängsla nämligen så uppmärksamheten, att på detsamma.
man blott ser dem och icke det andra, som Dä vi emellertid äro angelägna att i dessa möjligen är lugnt, harmoniskt och gratiöst.
planscher kunna erbjuda det bästa möjliga, ha Men än aldrig såg jag en gratiös finger- vi nu ofördröjligen gått i författning om fa- trumning.
De bildade amerikanskorna, som bricerandet af ett nytt och lämpligare plansch- äro mycket angelägna om sin skönhet, både papper.
Under loppet af februari skola där- ansiktets, figurens och händernas, betona efter de båda första månadsplanscherna sam- alltid vikten af periodisk hvila för handen.
tidigt komma våra prenumeranter tillhanda.
Och från denna synpunkt fördöma de strängt Med dagens nummer följer i dess ställe, som den europeiska kvinnoseden att ständigt vanligt, ett romanark — och blir således för virka och vicka med fingrarna öfver ett våra läsarinnors del den enda följden af det handarbete.
I sällskap ser man också de- ofrivilliga dröjsmålet förmanen af ett extra ras händer behagligt och, skönt hvila i de- sådant.
ras knä.
Jag tviflar icke på, att detta är en af de bidragande orsakerna till deras höga * intelligens.
Denna dunstar icke bort i luf- ten eller sinar ut i onyttigt och, allt för ofta, oskönt krimskrams.
Samlad kraft!?
Åtminstone får man så lätt smisk på egna Februari.
fingrar, om man kommer med en platthet till en amerikanska.
L. Disa.
S. Juliana, Julia.
Jag nämnde kattungen.
Hans rörelser 2 S. Styrbjörn, Björn.
M. Alexandra.
T. Boo, Bo.
äro icke ändamålslösa, aldrig nervösa och 4.
T. Ansgar.
heller aldrig osköna.
Likaså med alla an- 5.
Agata.
T. Tord.
dra djur.
En stor del af djurens skönhet 6.
T. Dorotea, Dora, 21.
F. Gottfrid.
beror tydligen på deras lugna inre harmoni.
Tea, Dolly.
L. Göta.
F. Rikard.
En hund trummar icke med tassen, då han 8.
L. Agda, 23 S. Iduna.
hvilar.
Icke ens ett litet barn (där 24 M. Blanche.
det animala ännu är förhärskande) irrite- 9.
T. Mattias, Matts.
rar oss med sina omedvetna rörelser.
Hvar- 10.
M. Eugenia, Euge- 26 0.
Rolf.
27 T. Magnhild.
Tänk själf!
Det är endast människans 28.
F. Leander.
privilegium att missbruka sin kraft på ifrå- 11.
T. Olivia, Livia.
L. Maria, Mia, Maja gavarande sätt.
I naturen är allt omedve- 12.
Laura, Lalla.
T. Edit Majken.
tet, tycks åtminstone vara så.
Men likväl 14.
F. Valentin.
flyter allt därstädes lugnt och regelrätt in- 15.
L. Sigfrid.
om sina gifna bräddar.
För människan tyckes utvecklingens lag vara, att vi skola komma ifrån detta omedvetna och arbeta oss fram till själfmedvetenhet i allt hvad vi göra och i hela vårt lif.
Sålunda tyc- Död i glöd.
kes det, ' som om vi blifvit beröfvade den is e n b l o m m a ena instinkten och naturliga färdigheten ef- på rutan var.
ter den andra, blott för att mödosamt och dä s ä n d e solen småningom tvingas att ersätta dessa med en stråle klar, medveten och konstgjord förmåga.
Därvid sker det i stort sedt alltid, att vi slutligen som, v a r m af kärlek, till b l o m m a n g i c k stiga högre och komma längre.
(Simning o c h henne kysste — båtbygge t. ex.) Men under det vi nu ett ögonblick.
passera detta mellanstadium, å ena sidan beröfvade den animala instinkten, å den Hon glänste tiU e n andra icke ännu framkomna till den högre s e k u n d o c h brann.
Men snart af k y s s e n medvetna förnuftiga ändamålsenligheten, äro förtärd h o n svann.
mänskligheten och individen » fria » — som en spån på hafvet.
Att lagbinda denna Jag tänkte: Blomma, frihet i ändamålsenliga banor är själfupp- hur ljuf din d ö d, fostrans lika mycket som alla skolors mål.
att snabbt försmälta Med detta nummer Namnsdagslista för 1896.
- Medvetenhet således!
Medveten kontroll, först öfver oss själfva, sedan öfver naturen!
Endast medvetna handlingar, aldrig slöseri, med vår kraft, materiel eller andlig!
Vill någon följa med och kanske därtill befor- dra utvecklingen, vara med bland dem, som » kontrollera » i lifvet, så öfve hon sig till en början med att kontrollera sina egna små fingrar.
Sedan kom- ma större uppgifter.
* i känslors glöd!
Jag tänkte: Fin^e min lott så bli, en kyss i flammor — o c h allt förbi!
— En kyss af allt, s o m jag ädlast fann; som skönast, renast min kärlek vann.
• é Ur notisboken.
Kvinnorna och den stundande Stock- holmsutställningen.
Inom tvänne af utställ- ningens utskott hafva nu utsetts kvinnliga leda- möter.
Så är förhållandet med Husslöjdutskottet, som bland sina medlemmar räknar fruarna Elisa Odelberg, J. Petrélli och T. Grafström och fröken Sofle Grisberg samt Undervisnings- och Hygien- utskottet, som upptager fröknarne Hilda Caselli, Ellen Fries, LTidda Lundin, Emelie Wirgin och doktor Carolina, Widerström.
Till föreståndarinna vid Ateneum för flickor i Stockholm har kallats fröken Anna Danielsson.
Hon har sedan 1890 förestått ele- mentarläroverket för flickor i Kristinehamn, tjänst- gjorde dessförinnan som lärarinna vid statens normalskola för flickor och skall tillträda platsen vid Ateneum den 1 nästkommande juli.
Föreståndarinnan för Tysta skolan, den allbekanta uppfostrings- och under- visningsanstalten för döfstumma barn i hufvud- staden, fröken Anna Hartman, afled efter längre tids obotlig sjukdom, lungsot, ' - den 26 d:s i en ålder af omkring 30 år, sörjd oeh djupt saknad af såväl tacksamma elever som af skolans direk- tion, hvars fulla förtroende den nu bortgångna städse innehaft.
Den hänsofna lämnar efter sig det bästa minne som kärleksfull lärarinna.
Idun torde närmare återkomma till den förtjänta kvin- nans lifsgärning.
» En författarinna af blått bloda har åter framträdt, skrifver Berliner Tageblatt.
Det är en prinsessa Karadja, och hennes pennas alster är en tragedi, kallad » Victori ».
Originalet är skrifvet på engelska, Hofteaterdirektör Oscar Benda i Gotha håller för närvarande på med att öfversätta och bearbeta stycket för tyska skådeplatsen.
» Seger » skall vara ett rätt skick- ligt gjordt och verkningsfullt äktenskapsdrama.
Som bekant har prinsessan Karadja {L. O. Smiths dotter) förut uppträdt som författarinna på franska med en volym aforismer, som mottogos ganska väi- villigt af den franska kritiken.
Det vittnar om en icke vanlig språktalang att sålunda med fram- gång kunna uppträda som originalskriftställarinna på två främmande språk.
operan gaf i lördags sin andra symfoni- konsert för säsongen under förste hofkapellmästa- ren Nordqvists dirigentskap och inför en fulltalig publik.
Utan all gensägelse utgjorde programmets klassiska del äfven dess värdefullaste: sådana djupt skönhetsmättade verk som Haydns Ess-dur- och Beethovens D-dur-symfonier kunna aldrig för ofta framföras.
De flngo ock båda en högst vår- dad och stiltrogen tolkning, och publikens för- tjusning var omisskännelig.
Äfven programmets tvänne modernare nyheter hade emellertid sitt intresse.
J. Dentes konsert för violin och orkester verkade kanske något tröttande genom sitt långrandiga passageverk, men vittnade om solid musiklärdom och kunde äfven framvisa ställen af verklig skönhet, exem- pelvis i andantet.
En helt ung elev till konsert- mastar Book, hr M. Ahlberg, ådagalade i den for- drande violinstämman en viss naiv oförskräckt- het, som likväl syntes buren af allvarliga studier, hvilka böra båda godt för den unge virtuosens framtid.
Liszts » Mefistovals » — en tämligen ytlig, men bisarrt glänsande tonmålning, full af orke- strala effekter — ställde helt visst stora for- dringar på orkestern, hvilka dock tillfredsstäl- lande fylldes.
Den gedigna konserten var alltså i sin helhet förtjänt af erkännande.
Dramatiska teatern hade till festföreställnin- gen i måndags uppsatt ett program, som från såväl publikens som kritikens sida framkallat all- män förvåning och de lifligaste gensagor.
Om man undantager Turgenjews » Arfskiftet », som ju är ett litet intressant stycke, nog borde väl direk- tionen af hänsyn till de höga gästerna och den öfriga publiken känt sig manad att bjuda på nå- got annat än en sådan obetydlighet som » Under balen » och det underhaltiga mischmaschet » Gar-
nisonslif ».
Det vittnar ej om god takt att vilja använda de höga gästerna från vår grannhufvud- stad endast som lockbete, för att teatern må på en gång kunna kapa åt sig inkomsten för två fullsatta hus i stället för ett.
Nog ledes publiken vid ett dylikt tillfälle af åstundan att få se och hylla de afhållna furstliga gästerna, men den vill ock från scenen hafva någorlunda valuta för de oskäligt höga biljettpris, den affordrats.
Apropos dessa biljettpris — hur förhåller det sig egentligen med Dramatiska teaterns biljett- priser?
Om vi ej minnas orätt, tillkännagaf direk- tionen vid upptagandet af » Madam e Sans-Géne », att biljettpriset å parkett — med anledning af de stora kostnaderna vid uppsättningen af sagda stycke — skulle höjas till 3 kr.
Sedan dess har direktionen låtit detta pris allt fortfarande vara gällande och helt enkelt låtsats om ingenting.
Och förköpspriserna?
Enligt den uppgift, som af Dramatiska teatern lämnats till nu gällande adresskalender, upptager enkelt för- köp en förhöjning af det vanliga biljettpriset med 50 öre och dubbelt förköp med ytterligare 50 öre.
Nu däremot, sedan det ordinarie parkettpriset höjts till 3 kr., tages 4 kr.
i enkelt förköp och 6 (sex) kr.
i dubbelt.
Om affären i konstnärligt hänseende höjdes i samma proportion, vore ju mindre att säga.
Vasateatern uppförde i tisdags för första gången Gustaf af Geijerstams 3-aktsdrama » Sacha », ut arbetadt — enligt uppgift — efter ett till för- fattaren anonymt insändt manuskript.
» Sacha » har förut med framgång uppförts i flere lands- ortsstäder af ett särskildt för denna pjäs bildadt sällskap under direktör W. Rydbergs ledning.
På Vasateatern skulle nu emellertid de förnämsta rollerna utföras af några bland denna scens bästa krafter, medan själfva titelrollen, den tolfåriga gossen Sacha, fortfarande skulle uppbäras af eleven Karla Strandberg, hvilken på Rydbergs- turnén i den samma väckt en nästan » sensatio- nell!)
uppmärksamhet och äfven i Stockholm ti- digare gjort sig förmånligt känd sedan » lille Eyolfs » dagar.
Dessa förenade omständigheter, väl ägnade att intressera, hade försatt premiére- publiken i förväntansfull spänning.
Det torde dock icke kunna döljas, att fram- gången i hufvudstaden helt visst ej motsvarade dessa förväntningar.
Den är både dramatiskt verkningsfull och skakande, denna historia ur ett nutida olyckligt äktenskap, som författaren med stor scenisk rutin gifvit, men de upprörande scenerna verka med en allt för tyngande pinsam- het, synnerligast det stackars brådmogna barnets offeröde — det skuldlösa barnet, hvilket ur sin ovetenhet slungas midt in bland de onda mak- ternas spel, mellan den förfallne drinkaren fadern, den ömt dyrkade, men vilseförda modern och dennas hänsynslöse älskare, och hvilket krossas under öfvermakten genom en själfvald, våldsam bråddöd.
Utförandet var i flere afseenden förtjänstfullt.
Fru Håkansson som den olyckliga furstinnan Marie lade på nytt i dagen sina eminenta trage- diénne-egenskaper.
Vi ha dock understundom förr funnit rikare nyanser i hennes spel — det tycktes oss denna gång en smula uppskrufvadt och monotont, hvartill emellertid helt visst rollen själf lätt ger anledning.
Hr Svennberg som hennes tillbedjare, Ivan, spelade med öfvertygande glöd, men på samma gång med måttfullhet.
Hr Eliason utförda den äkta mannens motbjudande uppgift med god verkan, och detsamma måste sägas om samtliga birollernas innehafvare, särskildt fröken Borgström.
Och Sacha själf — den unga Karla?
Om ett barn är det vanskligt att döma, hur mycket som bör tillskrifvas den vällärda läxan, hur mycket ett tidigt vaknadt gry, mäktigt af framtida, själf- ständig utveckling.
Att dock sådant här förelig- ger, värdt att vårdas, tyckes vara alldeles påtagligt.
En teaterkväll, visst icke utan sitt intresse!
Men man gick därifrån, tryckt till sinnes.
Man hade haft det tungt att lyfta handen till något verkligt, medryckande bifall därinne — ovillig till detsamma är nu ock recensentens penna.
Ät dik- ten vilja vi le tillsammans, vi vilja också gärna röras; men hvarför skola vi plågas?
Har icke lifvet själft nog af brutaliteter?
Herr Sven Scholander gaf sin andra musk- och Bellmansafton i söndags i Vetenskapaskade- miens lärosal, som var fylld till sista plats.
Pro- grammet var äfven denna gång deladt i tvänne afdelningar, af hvilka den senare uteslutande upptog Bellmanssånger.
I den förra afdelningen inrymdes på begäran Frödings värmlandsvisor, till hvilka soarégifvaren själf satt » melodejor ».
Hvarje nummer hela programmet igenom erhöll ett i hög grad dramatiskt utförande och väckte det lifligaste bifall.
Intresset för hr S:s föredrag- ningskonst är fortfarande lika stort och allmänt, det framgår tydligt af de båda nu gifna soaréer- na.
En nyhet, för hvars införande säkerligen mången åhörare är hr S. tacksam, består däri, att han förut på svenska tolkar innehållet af de utländska sånger han föredrager.
som aldrig haft något föregående.
Jag mötte henne på landsvägen, hon gick mig helt nära, men hon såg mig icke.
Hen- nes blickar gledo förbi mig in i ett afläg- set fjärran, icke i rummet, utan i tiden, icke framåt, utan tillbaka.
O m detta fjär- ran hafva de gamla mycket att berätta.
Fröken Ester Sidner håller på att varda en af För hvarje gång Sigrid går förbi deras fön- våra populäraste konsertsångerskor.
Detta visade sig ock vid den konsert, hon för egen räkning ster, förföljd af de hjärtlösa barnen, som i måndags gaf i Vetenskapsakademien, hvars härma hennes egendomliga sång med den hörsal var i det närmaste fullsatt af en särdeles alltid lika tonföljden, vagga de sorgset med intresserad och tacksam publik.
Fröken S. för- hufvudet o c h sucka: » Stackars gamla tjänar det ock, ty hon är en särdeles framstående sångerska, särskildt inom romansens område.
Sigrid! ».
Rösten är välklingande och godt utbildad samt Af dem, som lefde under Sigrids ung- föredraget uttrycksfullt och nobelt.
Hennes ut domstid, äro de flesta döda.
De, som n u förande af t. ex. E. Sjögrens båda förträffliga romanser » I drömmen du är mig nära » samt äro unga, kunna icke minnas henne annor- » Og kan min hu du ej forstaae » var helt enkelt lunda än hon är.
Hon har alltid vandrat förträffligt.
För dem liksom för öfriga nummer tyst och stilla omkring, sakta gnolande den- rönte konsertgifvarinnan det lifligaste bifall, som na korta melodi ', som j a g så många gånger föranledde bisseringar och extranummer.
Utmärkt Måhända var biträde lämnades af fröknarna Ii.
Munktell, Sig- förgäfves sökt efterhärma.
rid Lindberg och Alfhild Larson samt hr V. det förgäfves, därför att den icke passade Stenhammar och en damkor under anförande af in i någon af de skalor, hvilka kunna spe- dir. E. Äkerberg.
las på våra instrument.
Men Sigrid har dock varit ung, hon har Fru Eva Nansen, den utmärkta romanssånger- skan från Kristiania, gifver sin andra och sista varit lik oss andra.