Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Svenska folkets representanter skulle utgöra en Riksförsamling, sammanträdande på två afdelningar eller kamrar, af hvilka den Första skulle bestå af 175 ledamöter utsedde medelst samfälda val, direkta för städerna och indirekta för landsbygden, samt den Andra af 75 ledamöter, utsedde af Första Kammaren.
Valrätt skulle tillkomma egare eller innehafvare af jord, bergsbruk eller annan lägenhet på landet, egare eller innehafvare af hus, tomt, jord eller annan lägenhet i stad eller köping, arrendatorer för minst fem år af jord eller bergsbruk om minst 1,000 R:dr Banko uppskattningsvärde, idkare af lofliga yrken med en uppskattad behållen årlig inkomst af minst 200 R:dr Banko, ordinarie embets- och tjenstemän, samt från ordinarie embete eller tjenst efter egen ansökning afskedade, med gemensamt vilkor för alla att bekänna sig till kristna läran, hafva fyllt 21 år och hafva fem år varit i riket bosatta.
Rösträtt skulle beräknas efter graderad skala och valbarhet till ledamot af Första Kammaren tillkomma hvarje valberättigad, som fyllt 25 år och bekände sig till protestantisk lära.
Till riksdagsman i Andra Kammaren skulle kunna väljas hvar och en, som vore valbar till ledamot af den Första, derest han fyllt 35 år eller bivistat minst tvänne riksdagar före den, då uppdraget skulle af honom tillträdas.
Bland 4 Komtitutions-Utskottets Memorial M 7. Första Kammarens ledamöter skulle 30 väljas af städer och större köpingar med minst 500 invånare samt de Öfrige 145 af landsbygden och mindre köpingar.
Bland Andra Kammarens ledamöter skulle vid slutet af hvarje lagtima riksdag 25 afgå och nya väljas för tre lagtima riksdagar.
I grundlags- och lag-frågor skulle första rösten tillkomma Andra Kammaren; i beskattning-s-, pennings- och gransknings-frågor den Första.
Stannade båda i skiljaktiga beslut, skulle, efter omständigheterna, frågan förfalla eller af båda kamrarne, vid gemensamt sammanträde, samfäldt afgöras.
Riksförsamlingen skulle sammanträda till lagtima riksdag hvart tredje år, den första helgfria dagen i November månad.
Detta förslag, som genom votering i förstärkt Konstitutions-Utskott blef hvilande till nästföljande riksdag, den under åren 1844- och 4845, antogs då af Borgare- och Bonde-Stånden, men förkastades af de båda öfriga Riks-Stånden, hvarefter flertalet inom Konstitutions-Utskottet förenade sig om ett förslag, enligt hvilket Riksens Ständer skulle utgöras af fem Stånd, nemligen de fyra förut varande och ett femte, bestående af de statens embets- eller tjenstemän och de fastighetsegare på landet, som icke hörde till någotdera af de förra Stånden.
Dessa fem
Stånd skulle utse hvartdera 50 ledamöter att utgöra Riksförsamlingen, hvilken skulle fördelas i tvänne kamrar, den Äldre och den Yngre, hvardera af 125 ledamöter, eller 25 från hvarje Stånd.
Detta förslag blef af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet till sina hufvudgrunder gilladt, hvaremot Borgare-Ståndet godkände ett annat, som hufvudsakligen öfverensstämde med det från förra riksdagen hvilande, dock med den förändring i afseende å den Andra Kammaren, som nu benämndes den Äldre, att denna skulle bestå af ett visst bestämdt antal ledamöter af vissa särskilda klasser; samt Bonde-Ståndet ett tredje, grundadt på samfälda val och på enkammarsystem, dock så att Riksförsamlingen skulle sjelf fördela sig i tvänne afdelningar, den ena utgörande tre och den andra två femtedelar af församlingens hela antal.
Emellertid blef intetdera af dessa trenne förslag hvilande till följande riksdag.
Vid 1847—1848 årens riksdag afläts från Kongl. Maj:t ett förslag till representationens ombildning, enligt hvilket Svenska: folkets representationsrätt skulle utöfvas af Riksförsamlingen, som till lagtima riksdag skulle sammanträda hvart tredje år den 15 November, fördelad i tvänne kamrar: den Första, bestående af 120 ledamöter, valde för nio år, dock så alt en tredjedel skulle hvart tredje år afgå och medelst nya val ersättas, samt den Andra af 150 ledamöter, valde för hvarje riksdag.
Båda kamrarnes ledamöter skulle utses medelst samfälda val
De till Ändra Kammaren skulle ske dels omedelbart och dels medelbart, i hvilket afseende valberättigade på landet samt i köpingar och städer utan egen jurisdiktion skulle indelas i tvänne afdelningar, hvaraf den ena, innefattande egare eller innehafvare af fast egendom utöfver ett helt hemman eller utöfver 8,000 R:dr Riksgälds i uppskattningsvärde, arrendatorer af fast egendom utöfver fyra hela hemman Konstitutions-Vtskottuts Memorial M 7. 5 eller 32,000 R:drs uppskattningsvärde, om den tillhörde kronan eller- allmän inrättning, samt öfver åtta hela hemman eller 64,000 R:drs uppskattningsvärde, om egendomen tillhörde enskild person, äfvensom i allmänhet de, hvilka skattade för årlig inkomst af öfver 800 R:dr, skulle omedelbart och med lika rösträtt för alla de väljande utse länsvis 50 ledamöter af nämnda kammare, samt den andra afdelningen, omfattande alla öfriga valberättigade, 70 ledamöter, utsedde distriktvis medelst elektorer, hvilka åter skulle väljas efter graderad röstskala.
De återstående ledamöterne i Andra Kammaren skulle, genom omedelbara val efter graderad röstskala, utses af de städer, som hade egen jurisdiktion.
Första Kammarens ledamöter skulle utses länsvis af valnämnder, bestående af 12 ledamöter från hvardera afdelningen af valberättigade på landet, samt sex från städerne, om dessas folkmängd inom länet uppginge till 6,000, eller, i annat fall, tre.
Stockholms stad skulle utgöra särskildt valdistrikt och dess riksdagsmän i Första Kammaren utses medelst en valnämnd af 48 personer från stadens särskilda valkretsar.
Valrätt skulle tillkomma hvarje Svensk man af kristen trosbekännelse, som vore egare eller innehafvare af fast egendom till visst mantal satt, eller af minst 300 R:drs uppskattningsvärde på landet och minst 450
R:drs i stad, arrendator af fastighet på landet om minst ett helt hemman eller 8,000
R:drs uppskattningsvärde, derest fastigheten tillhörde kronan eller allmän inrättning, samt om minst två hela hemman eller 16,000 R:drs uppskattningsvärde, derest den vöre enskild tillhörighet, idkare af yrke med viss påförd bevillning till staten, i tjenst varande eller afskedad ordinarie embets- eller tjensteman, ledamot af någon bland de i hufvudstaden inrättade Kongl. Akademier, eller af någon Universitets-fakultet graduerad doktor eller magister.
Valmän till elektorer skulle hafva fyllt 21 år, tili riksdagsmän 25 år.
Valbar till riksdagsman i Andra Kammaren vore hvarje valberättigad, sora fyllt 25 år och bekände sig till evangelisk-lutherska eller reformerta läran; till riksdagsman i Första Kammaren hvarje till ledamot i den Andra valbar, som uppnått 35 års ålder, så framt vid valet mer än två tredjedelar af valnämndens samtlige ledamöter på honom röstat, i annat fall endast vissa i förslaget uppräknade ecclesiatike, civile och militäre embetsman, egare af fastigheter på landet om minst fyra hela hemman eller 32,000 R.drs uppskattningsvärde och i stad om minst 48,000 R:drs sådant värde, idkare af yrken, hvilkas årliga inkomst deraf uppgått till minst 2,000 R:dr, samt sådane inom valdistriktet boende, hvilka förut varit riksdagsmän vid minst tre riksdagar.
Grundlags- och lagfrågor skulle först föredragas i Första Kammaren, öfriga frågor först i den Andra.
Stannade kamrarne i skiljaktiga beslut, skulle, efter omständigheterna, frågan antingen förfalla eller i båda kamrarne deröfver röstas och dervid de flesta rösterna bestämma riksförsamlingens beslut.
Förslaget blef hvilande till 1850—1851 årens riksdag, men då antaget endast af Borgare-Ståndet, hvarefter från Konstitutions-Utskottet inkom ett förslag, 6 Konstitutions-Vtskottets Memorial JW 7. enligt hvilket de fyra Riks-stånden skulle bibehållas, men vid riksdagarne hvartdera representeras af 75 ledamöter.
Ridderskapet och Adeln af 00, valde distriktvis af dertill enligt Riddarhus-ordningen berättigade adelsmän, och 15, valde bland ofrälse egare af i mantal satt jord, hvilka på grund af Kongl, fullmagt innehade eller innehaft tjenst å rikets stat, samt Preste-Ståndet af 60, utsedde utaf prester, som innehade ordinarie beställning i kyrkans tjenst, och'] 5, valde af de vid universiteten och öfriga offentliga läroverk anställde ordinarie lärare med presterlig befordringsrätt, äfvensom af de ledamöter utaf Svenska, Vetenskaps- samt Vitterhets-, Historie- och Antiqvitets-akademierna, hvilka icke på annan grund egde valrätt.
Borgare-Ståndets 75 ledamöter skulle utses distriktvis af idkare utaf borgerlig näring, egare af hus eller tomt i stad eller köping eller af bergsbruk, jemte magistratspersoner i städerne, samt Bonde-Ståndets af hemmansegare bland allmogen, hvilka inom något af de i valet deltagande härader vore boende och besutne, samt ej till något annat Riks-Stånd hörde, äfvensom af fideikommiss-innehafvare utaf i mantal satt jord och af krono-hemmansåboer, som med stadgad åborätt hemmanet innehade.
De sålunda valde 300 riksdagsmännen skulle utgöra Rikets Ständer samt till öfverläggning och beslut sammanträda dels gemensamt, såsom Riksnämnd, dels särskildt såsom Riks-Stånd, hvarje Stånd för sig.
I Riksnämnden skulle de allmänna ärendena handläggas; inom Stånden de som rörde hvarje Stånds enskilda angelägenheter.
Omröstningen inom Nämnden skulle icke ske stånd vis, utan per capita.
För återremiss till Utskott eller för afslag å enskild motion erfordrades endast enkel pluralitet; men för bifall, alt detta tillkommit med minst två tredjedelar af rösterna, och likaså för afslag å Kongl. Propositioner.
I annat fall skulle Nämndens beslut hänskjutas till Stånden, som dock endast finge antaga eller förkasta detsamma.
Dervid skulle, utom i grundlagsoch ståndsprivilegii-frågor, tre Stånds mening gälla.
Stannade två Stånd emot två, skulle, i vissa fall, frågan förfalla, i andra åter den mening gälla, som öfverensstämde med Riksnämndens.
Förslaget förklarades hvilande af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, hvaremot Borgare-Ståndet godkände ett annat, uppgjordt i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det förra Kongl, förslaget, och Bonde-Ståndet ett tredje, enligt hvilket Riksförsamlingen skulle utgöras af tvänne afdelningar:
Folktinget med 120 ledamöter, utsedde medelst samfälda medelbara val, utan census hvarken för valrätt eller valbarhet, samt Landstinget med 60 ledamöter, utsedde af Folktinget för en tid af sex år och af hvilka halfva antalet skulle hvart tredje år ombytas.
Genom votering i förstärkt Konstitutions-Utskott blef det förstnämnda af dessa trenne förslag hvilande till 1853—1854 års riksdag, men antogs då endast af Borgare-Ståndet.
Under de 53 år, som förflutit sedan våra nu gällande grundlagar stiftades, har sålunda sjelfva ståndsindelnmgen icke undergått någon förändring och, hvad Konstitutions-Utskottets Memorial M 7. 7 beträffar de särskilda Ståndens inre sammansättning, så har denna hos Ridderskapet och Adeln förblifvit oförändrad samt hos Preste-Ståndet icke erhållit annan förändring, än att, vid 1823 års riksdag,'representationsrätt der inrymdes åt fyra fullmägtige från Universiteten och två från Vetenskaps-akademien.
Vid 1828—1830 årens riksdag har representationsrätt i Borgare-Ståndet blifvit tillerkänd bergsbruksegare samt vid 1856—1858 årens riksmöte de i rikets städer bosatte idkare af borgerliga näringar i allmänhet, äfvensom egare af hus, tomter eller stadsjord, med vissa undantag, och vid 1834—1835 årens riksdag har valrätten till riksdagsmän i Bonde-Ståndet blifvit utsträckt till frälsehemmansegare, äfvensom vid 1844—1845 årens riksmöte till egare af säteri- samt rå- och rörshemman.
Denna sammanställning af fakta och data visar tillfyllest, att den nationalrepresentation, som stadgades år 4809, visserligen haft tillräcklig motståndskraft att förekomma mindre välbetänkta förändringar af densamma, men tillika röjt alltför mycken, då det gällt att tillfredsställa anspråk, hvilkas rättmätighet den slutligen sjelf erkänt.
Det kan nemligen icke antagas, att de samhällsklasser, hvilka vid ofvanuppgifna tider fått sig representationsrätt tillerkänd, först då gjort sig deraf förtjenta, likasom det ej torde kunna förnekas, att ännu finnas talrika klasser, sorn, ehuru fullt kompetenta till denna rätts utöfvande, dock deraf äro i saknad.
En nationalrepresentation, som sålunda dels sednare än vederbort, dels alldeles icke gjort rättvisa åt fullgiltiga anspråk på ernåendet af den vigtigaste bland medborgerliga rättigheter, lärer svårligen kunna anses hafva på ett tillfredsställande sätt inverkat på utvecklingen af vårt samhällsskick, och de ofta förnyade försöken till denna representations ombildande antyda tillräckligen, att dess bibehållande icke haft sin grund i en öfvervägande belåtenhet med dess tillvaro, utan i svårigheten att förena sig om en ny.
Det är här ofvan visadt, att sjelfva stiftarne af våra nu gällande grundlagar uttalat sig med mycken bestämdhet emot ståndsinrättningen, hvilken de sålunda betraktat såsom endast tillfällig, ehuru de tillika gjort full rättvisa åt dess förtjenster.
Dessa böra också ej af någon, som egnat en närmare uppmärksamhet åt utvecklingen af våra samhällsförhållanden, förnekas eller förgätas.
Det torde för otvifvelaktigt få anses, att Stånden hos oss i äldre tider vid flera tillfällen utgjort ett kraftigt skydd mot både inhemskt och utländskt förtryck, samt äfven i sednare i sin mån bidragit att hålla vår statsbyggnad orubbad af de stormar, som skakat de flesta andra europeiska samhällen.
Med erkännande af dessa förtjenster och tillika, att äfven med ståndsinrättningen , om också ej i följd af densamma, ganska vigtiga förbättringar åstadkommits så väl i lagstiftningsväg, som inom de flesta grenar af förvaltningen, kan man likväl numera ej tillerkänna denna inrättning den för all lagstiftning likväl så väsendtliga egenskapen af att vara tidsenlig.
Stånden, som, då de uppstodo, representerade alla de större samhällsklasserna och gåfvo åt hvardera ett kraftigt skydd 8 Konstitutions-Utskottets Memorial M 7. mot ingrepp af någon eller några bland de öfriga, hafva förlorat denna allmänlighet, sedan nya talrika samhällsklasser uppkommit, med samma befogenhet, utan att likväl hafva kommit i åtnjutande af samma rättigheter.
Likaså har behofvet af skydd åt särskilda samhällsklasser försvunnit i samma mån som en mera allmänt spridd bildning, i förening med en mångfaldigare utveckling af samhällsorganismens särskilda delar, utjemnat klasskilnaderna, spridt ett klarare ljus öfver allas rättigheter och tydligare visat, att särskilda delars förkofran på andra delars bekostnad är oförenlig med det helas väl, samt att följaktligen detta ej kan varaktigt beredas annorlunda än genom alla delarnes samverkan för ett gemensamt mål.
För att vara tidsenligt, måste således hvarje försök att konstruera en folkrepresentation gå ut på att befordra en sådan samverkan och icke längre hufvudsakligen afse att genom noga afvägda motvigter hålla det hela upprätt.
Denna grundsats har i sednare tider blifvit mer och mer allmänt erkänd, ehuru man alltför ofta misstagit sig om sättet och problemet svårligen kan anses hittills hafva någorstädes blifvit på ett fullt tillfredsställande sätt löst.
Omisskännligen måste dock bibehållandet eller tillskapandet af särskilda stånd eller klasser för utöfvandet af vården om samhällets allmänna angelägenheter stå i strid mot denna af tidsandan fordrade rigtning, då klassväsendet i sig sjelft innebär en syftning att företrädesvis se klassens särskilda intressen till godo, och således de målsmän, klassen väljer, kunna, i följd af detta val, finna sig pligtige att i första rummet söka befordra klassens fördelar och först i det andra det allmännas.
En sådan åsigt at stånds- och klassväsendet, eller i allmänhet ett ogillande deraf, har äfven hos oss blifvit, så inom som utom representationen, allt oftare uttalad.
I det föregående är visadt, att de förslag, som blifvit framställda till en på stånds- eller klass-val grundad ombildning af representationen, i de flesta fall icke ens blifvit hvilande till slutlig behandling vid en följande riksdag, och Riks-Ståndens protokoller vittna, att de betänkligheter, som uttalats mot antagande af de på principen af samfälda val byggda förslagen härrört mindre från öfvertygelsen om stånds- eller klass-vals företräden, än från förslagens beskaffenhet i öfrigt, äfvensom att det Riks-Stånd, som antagit det sednast hvilande förslaget, hvari ståndsprincipen var bibehållen, icke deruti funnit grunden för sitt godkännande, utan betraktat detta förslag endast såsom en öfvergång till ett bättre och tidsenligare ordnande af nationalrepresentationen.
Dessa faktiska förhållanden torde gifva tillräckligt stöd åt antagandet, att intet förslag till en representations-förändring, med bibehållande af ståndsinrättningen eller införande af ett klassvals-system, numera kan betraktas såsom tidsenligt eller hafva någon utsigt, hvarken att vinna framgång inom representationen, eller att af svenska folket i allmänhet med öfvervägande bifall mottagas.
Lösningen af denna vigtiga samhällsfråga , som af nationen omfattats med allt varmare intresse, måste således ske på Konstitution Utskottets Memorial Jti 7. 9 på ett annat sätt, och ett sådant erbjuder det af Kongl Maj:t nu aflåtna förslag till ny Kiksdags-ordning.
Enligt detta förslag skulle all sjelfskrifvenhet samt alla stånds- och klass-kategorier såsom vilkor för representationsrättens utöfvande försvinna och för denna rätt icke stadgas annan grund, än som är eller kan blifva för alla klasser gemensam.
Valrätt eller valbarhet till de båda kamrar, uti hvilka representationen komme att fördelas, skulle nemligen bero endast af en viss ålder och en viss census, hvilken för den Andra Kammaren blifvit satt vid den gräns, der man ansett en sjelfständig samhällsställning vidtaga, och för den Första vid den, inom hvilken man trott sig kunna förutsätta, att en större förmögenhet eller inkomst, med den vidsträcktare verksamhet, som vanligen åtföljer en sådan, skulle gifva ett ökadt intresse för det bestående, i förening med en mera omfattande erfarenhet.
Denna census är för ingendera Kammaren bestämd till högre belopp, än att möjlighet gifves för hvarje samhällsklass att uppfylla detta vilkor, och det bör således snarare betraktas såsom en för dem alla gemensam måttstock på en oberoende samhällsställning, hvilken i allmänhet ansetts erforderlig hos dem, som skola vårda samhällets vigtigaste intressen, är såsom gifvande en uteslutande vigt åt förmögenheten.
För öfrigt, om också förmögenhet visserligen icke kan anses liktydig med förmåga, förutsätter dock dess vårdande eller förvärfvande i de flesta fall egenskaper af vigt äfven för den offentlige mannen, och en inkomst, vunnen genom skicklighet, ihärdighet och omtanka, förutan hvilka egenskaper den i allmänhet svårligen kan förvärfvas, och hvilka äro lika väsendtliga för den offentliga, som för den enskilda verksamheten, bör kunna antagas utgöra ett lika giltigt valrätts- och valbarhets-vilkor, som de flera särskilda, hvilka i de här ofvan omförmälda förslagen blifvit uppställda och hvilka, utan att gifva någon säkrare borgen för en ändamålsenligt sammansatt representation, endast gjort föreskrifterne mera invecklade och svårare att tillämpa.
I det nu aflåtna förslaget har ock den graderade röstskalan, som bibehållits i de från 1840 och 1847 årens riksdagar hvilande förslagen till representationens ombildning, blifvit afskaffad och sålunda det förhållande undanröjdt, att några bland de röstberättigade skulle motsvara endast vissa bråkdelar af andra.
Äfven med hänseende till sättet för Kamrarnes bildande anser Utskottet det nu aflåtna förslaget ega väsendtliga företräden framför de föregående.
Enligt det från 1840 års riksdag hvilande förslaget skulle den mindre talrika Kammarens ledamöter utses af den talrikares, hvarigenom den förra i sjelfva verket skulle kommit att representera den rådande majoriteten i den sednare och således svårligen kunnat utgöra en motvigt mot förhastade beslut, hvilket med en sådan kammares bildande hufvudsakligen afses.
Enligt det förra Kongl, förslaget åter skulle riksdagsmannen i Första Kammaren utses länsvis af valnämnder, bestående af ledamöter från båda valafdelningarne, till Bilt. till R.
Prot. 1862 & 1863. 3 Sami. 6 Haft. 2 10 Konstitutions-Utskottets Memorial M 7, riksdagsmän i Andra Kammaren på landet samt från länets städer.
Jemte det att ett sådant valsätt förefaller nog inveckladt, skulle man inom dessa blott för tillfället sammankomna valnämnder icke med någon sannolikhet kunnat förvänta den enhet i åsigter angående dem som borde väijas, hvilken gåfve det tillförlitligaste uttrycket af valområdets förtroende, men som i allmänhet förutsätter, att de väljande haft tillfälle till en närmare beröring under gemensam utöfning af offentlig verksamhet.
Dessutom, då ledamöterne i Första Kammaren skulle utses genom delegerade från samma valkorporationer, som utsåge ledamöterne i den Andra, hade äfven efter detta förslag valen sannolikast blifvit ett uttryck af de för tillfället rådande åsigterne och således icke lemnat den åsyftade säkerheten mot dessas möjligen skadliga inverkan på representationens åtgärder.
Det har äfven varit föreslaget, att i den Första Kammaren skulle bibehållas en slags stånds- eller klass-indelning, under det den Andra skulle tillsättas medelst samfälda val, men följden häraf hade efter all anledning blifvit, att den Första Kammaren ansetts representera de privilegierade klasserna och således alltid kommit att mötas med misstroende af den folkvalda Kammaren, samt följaktligen ej kunnat utöfva det gagneliga inflytande, som med inrättandet af denna Kammare åsyftats.
Dessa olägenheter hafva på ett lyckligt sätt blifvit undanröjda i det nu aflåtna förslaget, enligt hvilket Första Kammarens ledamöter utses af landstingen och stadsfullmägtige, hvilka, tillsatta oberoende af stånds- eller klass-kategorier, sålunda ej heller kunna anses representera dessa, samt, då de ega att handhafva och bevaka mångfaldiga för länet eller staden vigtiga intressen, måste väljas med hufvudsakligt afseende på sin förmåga härtill och ej på sin mera tillfälliga egenskap att utgöra en valkorporation för den Första Kammaren.
De representera således icke en tillfällig majoritet bland valmännen till Andra Kammaren, utan det län eller den stad, hvars förtroende kallat dem till deras befattningar, under hvilkas utöfning de ock böra vara bäst i tillfälle att förena sig om valet af dem, som företrädesvis ega deras förtroende.
Då således förtroendet skulle utgöra enda grunden för valen äfven till den Första Kammaren, utan att vara begränsadt af någon sjelfskrifvenhet eller några ståndseller klass-kategorier, synes en så tillsatt Kammare äfven böra ingifva ett allmännare förtroende, och i samma mån detta tillfaller densamma, måste äfven dess verksamhet blifva gagneligare och mera välgörande för det allmänna.
Likasom i valsättet, så äfven i vilkoren för valbarhet till Första Kammaren, eger det nu aflåtna förslaget påtagliga företräden framför de föregående.
1841 års förslag stadgade ingen annan skilnad i vilkoren för valbarhet till den ena eller andra Kammaren, än att ledamot af den mindre talrika skulle hafva fyllt 35 år, så framt han icke före valet bevistat minst två riksdagar.
Den mindre talrika Kammaren, som skulle utses af den talrikare, hade således i sjelfva verket ej blifvit annat än en temligen öfverflödig duplett af denna.
1848 års förslag åter uppställde såsom vilkor för valbarhet till Första Kammaren, jemte dem, som voro föreskrifna Konstitutions-Utskottets Memorial M 7. 11 för den Andra, det ytterligare att hafva fyllt 35 år samt, derest man ej vid valet erhållit mera än två tredjedelar af valnämndens samleliga röster, tillhöra vissa klasskategorier eller hafva bevistat tre föregående riksdagar hvarigenom sålunda klassväsendet här vunnit afseende.
1 det nu ifrågavarande förslaget deremot finnes, utom de vilkor, som äro gemensamma för valbarhet till båda Kamrarna, intet annat före skrifvet, än att hafva uppnått 35 års ålder samt ega och minst tre år före valet hafva egt fastighet af minst 80,000 R:drs taxeringsvärde eller att under samma tid hafva skattat för minst 4,000 R:drs årlig inkomst af kapital eller arbete.