Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hofrätten har meddelat utslag den 12 Juni 1865 och funnit, då Landssekreteraren numera aflidit, åtalet, i hvad det honom rörde, hafva förfallit; hvad åter an gin ge den emot Herr Landshöfdingen förda talan, så enär Advokatfiskals-embetet förklarat sig icke fullfölja åtalet i afseende på ofvannämnda fyra mål, erfordrades derom icke vidare yttrande; men emedan, enligt hvad upplyst vore, uti öfriga här ofvan omförmälda mål och ärenden, de der alla bort, enligt 49 § i Kongl. Maj:ts nådiga Instruktion för Landshöfdingarne i Rikets län den 10 November 1855, med all möjlig skyndsamhet behandlas och med slut afhjelpas, obehörigt dröjsmål ägt rum, i afseende på dels beredningen dels ock slutliga handläggningen och expedierandet af beslut deri, hvilket dröjsmål för åtskilliga af berörda mål och ärenden utsträckts ända till flera månader; ty och som Herr Landshöfdingen, hvilken jemlikt åberopade nådiga Instruktionen ensam hade beslutanderätt uti här ifrågakomna mål och ärenden, följaktligen ock varit pligtig vaka deröfver, att desamma i laga ordning och utan onödigt uppehåll blifvit handlagda; men Herr Landshöfdingen, oaktadt hvad såsom ofvan förmäles, i afseende på behandlingen af berörda mål och ärenden, uppenbarligen hafva kommit vederbörande föredragande till last, dock icke, på sätt 66 § i meranämnda Instruktion föranleder, vidtagit någon åtgärd för lagligt beifrande af försummelsen, i följd hvaraf Herr Landshöfdingen måste för densamma ansvara; alltså pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, med stöd af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, härför fälla Herr Landshöfdingen att böta Trettio Riksdaler
Riksmynt till treskiftes mellan Kongl. Maj:t och Kronan, Carlstads stad och Kongl. Hofrättens Advokatfiskal.
I min vid sistförflutna Riksdag angifna embetsberättelse omförmäldes (sid. 60 och följande) ett åtal, anstäldt emot en Magistratssekreterare i Carlstad, derföre att han påfört och uppburit lösen för utdrag af Magistratens protokoll, expedierade till bemälde stads Drätselkammare.
Jag hade då om nämnda mål att förtälja, det Kongl. Svea Hofrätt, genom utslag den 24 September 1862, förklarat, bland annat, att emedan de anmärkta åtgärderne blifvit af bemälde Magistratssekreterare, i sådan hans egenskap, vidtagna — Magistratssekreteraren var annars tillika ordinarie
Rådman — thy funné Kongl. Hofrätten åtalet i denna del icke kunna af Kongl. Hofrätten omedelbarligen till pröfning upptagas.
På sätt i nämnda berättelse antyddes, har i detta utslag ändring blifvit sökt genom underdåniga besvär; och i nådigt utslag den 27 April 1864, har 41 har Kongl. Maj:t, med ändring af Kongl. Hofrättens ofvananförda utslag, förklarat hinder icke möta för Kongl. Hofrätten att till behandling upptaga åtalet jemväl i hvad det rörde Magistratssekreteraren; och enär, innan pröfning häraf skett, utlåtande angående den emot Magistratens ledamöter förda talan icke borde meddelas, visat målet i hela dess vidd åter till Kongl. Hofrätten, som hade att detsamma ånyo företaga och dermed vidare lagligen förfara; hvarefter Kongl.
Hofrätten den 27 Juni 1865 meddelat utslag, och — emedan uppenbart vore, att de protokollsutdrag, för hvilka lösen blifvit
Drätselkammaren af Magistratssekreteraren affordrad och till honom af Drätselkammaren erlagd, utgörande, enligt hvad ostridigt vore, tillhopa Etthundrafyratioåtta Riksdaler 25 öre Riksmynt, afsett sådana förvaltningen af stadens allmänna angelägenheter rörande ärenden, om hvilkas handläggning inför Magistraten
Drätselkammaren ansetts böra i och för fullgörande af sin befattning med stadens drätsel erhålla kännedom, eller hvaröfver Magistraten funnit nödigt inhemta
Drätselkammarens utlåtande; ty och då, vid sådant förhållande, Magistratssekreteraren, vare sig att de af Magistraten sålunda beslutade meddelanden expedierats genom bref eller protokollsutdrag, hvarken af åberopade stadgandet i 10 § af Kongl.
Expeditionstaxan eller eljest af lag ägt stöd för sin omförmälda åtgärd att derför påföra Drätselkammaren lösen, — pröfvat, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist att, för det missbruk, Magistratssekreteraren sålunda låtit komma sig till last, döma honom att böta Etthundra Riksdaler Riksmynt, till lika fördelning emellan Kronan, Advokat-fiskalen i Kongl. Hofrätten och staden Carlstad, äfvensom förpligta Magistratssekreteraren att godtgöra Drätselkammaren den lösen han, på sätt nämndt vore, af densamma obehörigen uppburit med Etthundrafyratioåtta Riksdaler 25 öre Riksmynt.
Beträffande åter den emot ledamöterne uti Magistraten i målet förda talan så, enär hvad deri blifvit lagdt dem till last icke vore af beskaffenhet att kunna ansvar eller ersättningsskyldighet för dem föranleda, blefve de af Kongl.
Hofrätten från samma talan befriade.
Sedan vid granskning af fångförteckningarne blifvit anmärkt, att drängen Lars Lindgren från Fernsjö socken i Jönköpings län och förre kronoarbetskåren Carl Johan Wippenberg, hvilka den 23 Maj 1863 till länsfängelset i Nyköping inkommit, häktade för stöld inom Hölebo härad, ej varit till ransakning vid Häradsrätten instälde förr, än den 10 påföljande Juli, har R.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års riksdag. 6 42 jag genom skriftvexling med Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län erhållit upplysning derom, dels att Konungens Befallningshafvande uti skrifvelse den 30
Maj samma år, hvilke nden 1 påföljande Juni kommit Dornhafvanden i Hölebo härad tillhanda, underrättat denne, att Lindgren och Wippenberg blifvit häktade såsom misstänkta för särskilda stölder, deraf en inom nämnda härad, samt anmodat
Domhafvanden att angående sistberöi’da brott företaga ransakning, med tillkännagifvande, att prestbetyg rörande de häktade infordrats och skulle
Domhafvanden framdeles tillsändas, dels ock att, sedan prestbetyg angående Lindgren den 25 Juni till Konungen Befallningshafvande inkommit, sistbemälda myndighet samma dag öfversändt detta till Domhafvanden.
I anledning häraf anmodade jag
Domhafvanden att underrätta mig, bland annat, om orsaken till nämnda dröjsmål med ransakningens företagande, hvarpå till svar meddelades, att Domhafvanden inhemtat, att Wippenberg, vid det förhör, som med honom inför Landshöfdinge-embetet ägt rum, erkänt ofvannämnda stöld inom Hölebo härad; att bevisningen om Lindgrens förmenta delaktighet i denna stöld inskränkte sig dertill, att Lindgren efter stölden varit synlig i Wippenbergs sällskap; och att af denna orsak
Domhafvanden ansett sig äga fullt fog att med ransaknings utsättande låta anstå, intilldess de angående de tilltalade infordrade prestbevis ankommit, hvarigenom, vid det förhållande, att målet uppenbarligen kunde, såsom ock skedde, afgöras vid första rättegångstillfället, kronan besparades kostnaden för fångarnes transporterande åtta och en half mil utan ändamål, samt Domare och Nämnd, tidspillan och kostnad för två resor, i stället för en, till och från tingsstället.
Då jag ansåg dessa skäl icke urskulda eftersättandet af föreskriften i Kongl. Förordningen den 10 April 1810, förordnades åtal; och uppå Advokatfiskals-embetets i Kongl. Svea Hofrätt memorial har Domhafvanden afgifvit förklaring och ytterligare anfört, bland annat, att prestbetyg angående de tilltalade först den 27 Juni 1863 kommit honom tillhanda; att, då både Lindgren och Wippenberg jemväl voro angifne och häktade för stöld inom Oknebo härad, Lindgren, huru han än komme att anses af Hölebo häradsrätt, och ehvad han dömdes vid första eller andra rättegångstillfället, likväl fortfarande måste hållas häktad för att gemensamt med Wippenberg undex-gå ransakning vid Oknebo häradsrätt, samt att, enär ransakningens uppskjutande till den 10 Juli följaktligen icke ländt någon till mehn, men deremot besparat Kongl. Majit och Kronan diyga kostnader för fångarnes transport, Domhafvanden bestrede allt afseende å den emot honom förda talan.
Hofrätten har meddelat utslag den 25 Juli 1865 och yttrat: 43 emedan Domhafvanden medgifvit, att han, som den 1 Juni 1863 erhållit Skrifvelse från Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län med anmodan att företaga ransakning angående för stöld inom domsagan häktade drängen Lars Lindgren och förre kronoarbetskåren Carl Johan Wippenberg, icke företagit ransakning förr, än den 10 påföljande Juli; alltså, och då han icke lagligen ägt att uppskjuta ransakningens företagande längre, än tre veckor från berörde den 1 Juni, blefve Domhafvanden, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, fäld att, för den försummelse i embetet han sålunda låtit komma sig till last, böta Femtio Daler silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt, till treskiftes emellan Kronan, Hölebo härad och Advokat-fiska len, med iakttagande, att Domliafvandens lott i Häradets andel af böterna, jemlikt Kongl.
Brefvet den 26 Oktober 1790, tillfölle Södermanlands läns Lazarett; men då icke visadt vore, om och i hvad mån dröjsmålet med ransakningen tillskyndat
Kronan större kostnad, i afseende å Lindgrens och Wippenbergs underhåll, än Kronan, äfven om ransakningen blifvit i laga tid företagen, fått vidkännas, ansåge Kongl. Hofrätten, det Domhafvanden icke kunde någon ersättning i berörda hänseende åläggas.
Uti en till mig ingifven skrift hade drängen Johan Hagberg anfört, bland annat, att han som anländt till Lindesbergs stad på aftonen den 2 Januari 1863, påföljande morgon, klockan vid pass sju, utgått i sällskap med arbetskarlen Lars Persson, för att på ett näringsställe intaga förtäring, vid betalningen hvaraf Hagberg genom vexling, erhållit flera slantar eller silfvermynt; att han derefter begifvit sig till Ohlin &
Welins handelsbod för att köpa snus och tobak, och då han der, vid liqviderande af nämnde inköp framtagit tre af de på näringsstället bekomna silfvermynt, hvart och ett å tio öre, hade den ene bolagsmannen i nämnda firma, efter noggrann undersökning af berörda mynt, förklarat dem falska; att, i följd deraf, Hagberg, såsom en brottsling, på blott misstanka, utan vidare undersökning, blifvit förd till stadens Borgmästare »i ett skarpt och hotande polisförhör till bekännelse, att dessa penningar, Hagberg veterligen, skulle vara falska, hvilket denne dock icke kunnat påtaga sig»; att Borgmästaren derefter gifvit befallning att genast föra Hagberg i häkte, som ock skett; att Hagberg, den 5 i förutnämnde månad, blifvit till Rådstugurätten uppförd, då Borgmästaren jemte tre Rådmän, yttrat sin åsigt, att de ifrågavarande mynten vore falska och tillverkade af engelskt tenn, hvilket Hag - 44 berg bestridt, under tillkännagifvande, att han bekommit samma mynt i staden, hvaruppå Borgmästaren och Rådmännen förklarat sig jäfviga att med saken taga befattning, och Hagberg blifvit till häktet återförd; att, sedan annan ordförande blifvit förordnad att målet handlägga, Hagberg varit till Rätten upphemtad den 19 och 26 Januari samt den 2 Februari, då nämnda silfvermynt ändtligen blifvit genom vederbörandes försorg af guldsmed undersökta och befunna äga silfverhalt, lika med andra mynt af samma sort; hvarefter Hagberg försattes på fri fot; yrkande Hagberg för nu omförmälda förfarande ansvar å Borgmästaren och Rådstufvurättens ledamöter samt deras förpligtande att godtgöra honom för oförtjent lidande.
Sedan jag af fångförteckningen från Lindesbergs stadshäkte inhemtat, att Hagbergs uppgift om häktningen var sanningsenlig, infordrade jag från Rådstugurätten i nämnde stad protokoll och utslag i målet tillika med vederbörandes yttrande; hvarefter jag fick emottaga berörda handlingar jemte ett af Borgmästaren, å Rådstufvurättens vägnar, afgifvet utlåtande.
Af protokollerna i målet inhemtades hufvudsakligen, att den 5 Januari 1863, sedan Stadsfiskalen anmält, att han låtit häkta Hagberg, för det denne, öfverlastad af starka drycker, den 3 i samma månad i staden utprånglat falskt mynt, Hagberg blifvit från häktet uppförd; att vid förhöret med honom rörande nämnda silfvermynt Hagberg uppgifvit, att han erhållit dem genom vexling, det ena på utskänkningsstället vid gästgifvargården, och de två andra hos Krögaren Erik Larsson; att Hagberg väl hos Krögaren Carl Persson fått underrättelse derom, att ett af honom uppvisadt mynt å tio öre vore falskt, men att han icke trott detta vara verkliga t förhållandet, utan ytterligare försökt att för samma mynt köpa snus i Ohlin &
Welins handelsbod, der han likväl möttes af samma anmärkning, hvarefter han blifvit häktad af Stadsfiskalen; att den sistnämnde vid detta rättegångstillfälle inför Rätten uppvisat, i försegladt och ouppbrutet konvolut förvarade, de vid visitationen hos Hagberg funna två tioören, hvilka voro, såsom det hette, »efter Guldsmeden Högstedts intyg »förfärdigade af hårdt tenn, väl gjorda och alldeles lika de öresmynt, »dem Hagberg hos Öhlin & Welin sökt utprångla»; yrkande Stadsfiskalen, att Hagberg skulle för åtkomsten af dessa mynt närmare redogöra, samt att inkallade vittnen, förbemälde Carl Persson och Erik Larsson, måtte höras; hvaremot Rådstugurätten förklarade sig jäfvig att målet vidare handlägga på den grund, att Hagberg uti ett åtal, som i Kongl.
Hofrätten vore anhängigt, yrkat ersättning af Rådstufvurättens ledamöter, för det han år 1861 blifvit olagligen dömd och sedermera straffad för fylleri, gatufrids - 45 brott och vakts öfverfallande, i hvilket mål Kongl.
Hofrätten då ännu icke meddelat utslag *); att den 19 Januari, efter det ojäfvig
Rådstufvurätt blifvit förordnad, detta mål åter förevarit; att Hagberg fortfarande förnekat ali vetskap om de ifrågavarande myntens falska beskaffenhet och vidhållit sin uppgift, hvarest han desamma bekommit; att såsom vittnen af hördes Welin, Lundgren och Anna Stina Jonsdotter, berättande Welin: att Hagberg, samma dag han häktades, på morgonen inkommit i Ohlin &
Welins handelsbod hvarest Welin och Lundgren då innevarit, samt begärt af dem att få köpa snus, det han betalt med ett tioöresmynt, hvilket vittnet emottagit och nedlagt uti en låda, men då vittnet Lundgren fäst uppmärksamheten derpå, att myntet haft en för silfver ovanlig färg, samt att det möjligen kunde vara falskt, helst Hagberg vid utgåendet ur boden för sig sjelf yttrat: 'de lia på krogen sagt mig, att tioöret skulle vara falskt, men det ser ut »sorn man skulle bli utaf med huru många som helst,» hade vittnet upptagit myntet ur lådan, samt både vittnet och Lundgren ansett myntet vara falskt; att åklagaren straxt derefter ankommit och häktat Hagberg, hvilken, efter att hafva blifvit åter införd i boden, erkänt, att han lemnat vittnet samma mynt samt upptagit ur fickan ett annat tioöresmynt, helt och hållet likt det anhållna, hvarefter åklagaren bortfört Hagberg; tilläggande vittnet, att det visserligen varit flera silfvermynt i lådan, men att det af Hagberg lemnade varit lätt att skilja från de öfriga, i anseende till dess glans och egendomliga färg, och att
Hagberg vid tillfället icke varit rätt nykter; — Lundgren: att han, den ofvan uppgifna dagen, sett Hagberg inkomma i boden och köpa snus af Welin samt såsom betalning framlägga på boddisken ett tioöresmynt, hvilket Welin nedlagt i lådan; att vittnet straxt derpå skolat vexla penningar i samma låda och då märkt ett tioöresmynt liggande bland det öfriga silfret af helt olika färg med detta, hvilket vittnet genast omtalat för Welin; och att, då åklagaren sedermera inkommit i boden med Hagberg och flera personer, vittnet hört åklagaren fråga Hagberg, om denne lemnat det af Welin förevisade myntet, hvartill Hagberg genmält, att han lemnat ett mynt å tio öre, utan att han visste hvilket; och—•
Anna Stina Jonsdotter: att
Hagberg förutnämnde dag på morgonen, å det utskänkningsställe, hvilket af vittnets man förestodes, begärt att få köpa ett halft qvarter bränvin, till betalning hvarför Hagberg lemnat två tioöresmynt, deni- vittnet, då det ännu ej var full dager, tagit fram till fenstret för att granska, emedan färgen på desamma förekommit vittnet misstänkt ; att vittnet, sedan så väl hennes man som flera närvarande perso *) Jfr 18C4 års Embetsberättelse sid. 37. 46 ner granskat mynten, återlemnat dem till Hagberg, med tillkännagifvande, att denne icke kunde få bränvin för dessa mynt, emedan de icke voro riktiga, och att
Hagberg då framtagit några kopparmynt och ett tioöresmynt, det sistnämnda alldeles liknande de vittnet förut erbjudna mynten;-—efter hvilka vittnens af hörande, målet uppskjöts för prestbetygs och ytterligare bevisnings anskaffande; att, den 26 Januari, sedan Stadsfiskalen då anmält, att ehuru han genast efter förra rättegångstillfället till vederbörande aflåtit skriftlig begäran om prestbetyg rörande Hagberg, något sådant ännu icke ankommit, utskänknings-föreståndaren Carl Persson, förrbemälda vittnet Anna Stina Jönsdotters man, blifvit såsom vittne hörd och afgifvit väsendtligen enahanda berättelse, som hans hustru, med tillägg att, efter Hagbergs bortgång från vittnets utskänkningsställe, ett tioöresmynt blifvit på golfvet upphittadt, hvilket varit af alldeles lika utseende som de af Hagberg till vittnets hustru erbjudna, på grund hvaraf vittnet, som till Rätten framlemnade nyssnämnda mynt sade sig förmoda, att jemväl detta vore falskt, ehuru det dåmera genom nötning i vittnets penningpung förlorat sin egendomliga färg; att åklagaren derefter, på tillsägelse, för
Rätten ånyo förevisat de i försegladt och obrutet omslag förvarade tre silfvermynten, hvilka varit till färgen något olika det af Carl Persson nyss inlemnade, ehuru, såsom både åklagaren och vittnet uppgåfvo, äfven dessa mynt förlorat mycket af den besynnerliga färg de haft, då de vid häktningstillfället från Hagberg anhöllos; att sedermera, uppå åklagarens hemställan, utskänknings-föreståndaren Erik Larsson blifvit upplysningsvis hörd och berättat: att, omkring klockan half sex samma morgon Hagberg häktades, denne i sällskap med en annan person inkommit på Erik Larssons utskänkningsställe och begärt att få köpa två supar bränvin, hvilka han betalt med ett mynt å 25 öre, hvarpå Erik Larsson gifvit honom tillbaka en skilling i koppar och ett silfvermynt å tio öre, hvilket sistnämnda icke varit så blankt, som de mynt, hvilka åklagaren senare på samma dag visat vittnet och uppgifvit vara falska; att derefter målet blifvit uppskjutet till den 2 påföljande Februari, med föreläggande för åklagaren att till dess hafva, i närvaro af en bland Rättens ledamöter och en annan trovärdig person, låtit guldsmeden Högstedt anställa noggrann undersökning ej mindre af det mynt, vittnet Carl Persson inlemnat, än ock af de såsom falska hos Hagberg anhållna tre mynten, äfvensom att då förete prestbetyg för Hagberg och all den bevisning, åklagaren ville i målet åberopa; hvarefter de fyra mynten inlades i ett omslag, som vederbörligen förseglades; att den 2 Februari guldsmeden Högstedt, hvilken anstält prof å de i fråga komna mynten, hördes på vittnesed och berättade: att Stadsfiskalen. 47 en Rådman och Handlanden Welin samma dag på morgonen infunnit sig hos vittnet samt anmodat vittnet att anställa prof å nyssnämnda mynt, som aflemnats i försegladt, obrutet konvolut; att vittnet brutit förseglingen och i bemälde personers närvaro genast glödgat samt deruppå afkokat mynten, hvilka samtliga vid ytterligare anstäldt prof befunnits innehålla vanligt myntsilfver, hvilket förhållande vittnet jemväl för de närvarande personerna tillkännagifvit; tilläggande vittnet, på derom framstäld fråga, att vid det tillfälle, då vittnet lenmat sitt angående samma mynt förut afgifna yttrande, så tillgått, att Stadsfiskalen, förutnämnde 3 Januari, infunnit sig hos vittnet och förevisat ett mynt å tio öre, med förfrågan, om detsamma vore af silfver eller icke, hvarpå vittnet tagit myntet,
hvilket haft utseende och färg af tenn, samt skrapat det med något skarpt verktyg och sedan återlemnat det till Stadsfiskalen med yttrande, att vittnet trodde myntet vara falskt och förfärdigadt af hårdt tenn, men något annat intyg hade vittnet icke afgifvit; att, efter denna nu lenmade förklaring och sedan vittnet till slut yttrat förmodan, att den ovanliga färg, myntet haft, härledt sig från någon salva, hvaruti qvicksilfver funnits och hvarmed myntet kommit i beröring, Hagberg upplyst, att han uti samma vestficka, der han förvarat de hos honom såsom falska anhållna mynten, haft gråsalva inlagd i ett papper, utan att han dock kunde föreställa sig, att denna omständighet förorsakat myntens ovanliga färg; och att deruppå Rådstugurätten genom utslag frikände Hagberg från åtalet och stälde honom på fri fot.
Protokollerna upptogo äfven undersökning rörande Hagbergs åtkomst dels till en sedel å Femtio Riksdaler, den Hagberg å gästgifvaregården i staden vexlat, dels ock till ett fickur, hvilket han innehaft; men enär Rådstugurätten i utslaget härom yttrade, att, som någon ägare till nämnde sedel och ur icke låtit sig afhöra, Hagberg ej borde för denna sak i häkte hållas, och att det således varit ensamt för utprånglingen af de förment falska mynten Hagberg hållits häktad, kunde nämnda undersökning lemnäs utan afseende.
Borgmästarens ofvanberörda utlåtande innehöll först erinran derom, att det varit Stadsfiskalen, som i häkte inmanat Hagberg, samt att Rådstufvurättens ordförande och ledamöter ansett sig af jäf förhindrade att vid undersökningen lägga hand; hvarefter vidare anfördes, att, den 4 Januari 1863 och således dagen efter Hagbergs häktande, visserligen ett förhör med Hagberg varit hållet af Borgmästaren, i åklagarens närvaro, men att dervid icke någon annan upplysning vunnits, än den skiljaktighet, i afseende på medhafda penningar, hvartill Hagbergs uppgift inför domstolen dagen derefter gifvit anledning (?); tilläggande Borgmästaren, på Rådstufvurättens vägnar, rörande förutnämnde sedel å femtio riksdaler en 48 upplysning, sorn skalle grunda sig på en i afskrift bilagd skrifvelse från en kronofjerdingsman; men sorn denna skrifvelse, daterad den 6 Februari 1863, måste hafva ankommit, efter det ransakningen med Hagberg redan var afslutad, så kunde densamma på Rådstufvurättens åtgärder och beslut under ransakningen icke hafva inverkat, hvarföre nämnda upplysning ej hörde till nu förevarande sak.
När jag öfvervägde hvad i detta mål sålunda förekommit, fann jag mig böra förhjelpa klaganden att få sin talan emot Borgmästaren och Rådstufvurättens ledamöter lagligen pröfvad.
De skäl jag trodde mig hafva för ett sådant beslut voro: att, äfven om Stadsfiskalen, på eget bevåg, verkstält Hagbergs häktning, Borgmästaren dock måste anses hafva iklädt sig ansvarigheten för berörda åtgärd, då han, efter det förhör, han den 4 Januari med Hagberg anstält, låtit denne i häkte qvarhållas; att Borgmästaren vid nämnda förhör, icke med den noggrannhet, sakens vigt kräfde, undersökt de omständigheter, på hvilka den tilltalades qvarhållande i häkte borde bero, såsom om något brott1 verkligen var begånget och den tilltalade till ett sådant skyldig, enär, så vidt upplyst vore, Borgmästaren vid detta förhör, dels icke tillkallat sakkunnig person att yttra sig om de i fråga varande myntens verkliga beskaffenhet eller från sådan person fordrat skriftligt intyg i ämnet, utan tycktes hafva åtnöjt sig med åklagarens muntliga uppgift derom; dels ock underlåtit att, genom de personers hörande, hos hvilka den häktade uppgifvit sig hafva bekommit meranämnda mynt, förvissa sig, om och i hvad mån den tilltalade kunde anses hafva ägt vetskap om myntens falska beskaffenhet m. m., hvilket allt varit så mycket angelägnare att på förhand utreda som Borgmästaren bort förutse, att ständige
Rådstugurätten skulle vara jäfvig att saken handlägga och ransakningen förthy komma att draga på tiden, hvarigenom den tilltalades lidande, derest han varit oskyldigt häktad, än ytterligare ökades; och slutligen att den tillförordnade Rådstufvurätten icke genast föranstaltade om den ditintills åsidosatta tillförlitliga undersökningen om de i fråga varande myntens beskaffenhet, utan först vid andra sammanträdet vidtog denna åtgärd, och sålunda i sin mån bidrog till förlängande af Hagbergs lidande.
Med en dylik framställning af denna saks beskaffenhet och af de skäl, som föranledt mig att låta klagandens påstående komma under laglig pröfning, anmodade jag Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att anställa åtal emot ej mindre ständige än ock tillförordnade Rådstufvurättens ordförande och ledamöter.