Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är därför vi föra deras talan! » Det nya hemmet var således redan öppnadt med en liten styrelse för detsamma, och den som varit mest verksam härför var, såsom vi redan antydt, fröken Tersmeden.
Huru hon kunnat åstadkomma detta, vet hon knappt själf.
Utan att spara sig och utan att rygga tillbaka för det mer eller mindre obehagliga i att klappa på andras hjärtan för att bedja om hjälp, har hon gått till den ena och andra af bekanta och gynnare och fått än en liten penningsum- ma, än några möbler eller bohagsting, som stått obegagnade på vindskontoren, än litet linne och sängkläder, och allt har med lika tacksamhet emottagits och kommit till användning, och så har genom bidrag från många hem det lilla hemmet efterhand ordnats och det på ett sätt, som gör det behagligaste intryck på den in- trädande.
Utan att tillägna sig själf någon förtjänst härvid, erkänner fröken Tersmeden i första hand den store gifvaren af allt godt såsom den hon har att tacka för framgången af sina bemödanden.
» _Nämn så litet som möjligt om mig i samband med Hemmet, » skrifver hon själf.
» Det hade ju ändå aldrig kommit till stånd, om ej många, för de gamla ömmande personer offrat tid, penningar och gåfvor in na- tura för detsamma. » Prins Carl har icke blott genom en per- sonlig gåfva af 200 kronor visat sitt deltagande, på initiativ af honom gafs äfven en extra föreställ- ning vid 1896 års hästutställning i Stockholm, som inbragte 2,750 kr.
En tombola å börsen med- förde ock en behållning af 6,502 kronor för det goda ändamålet.
Direktionen har härige- nom blifvit i tillfälle att betydligt utvidga hem- met, så att en lika stor våning i samma egen- dom kunnat tilläggas, hvarigenom Hemmet nu disponerar 16 rum och för närvarande inrym- mer 13 pensionärer, hvaraf en är 89 år, en 87 och de flesta öfver 70 år.
För intagning i hemmet fordras att sökanden uppnått 60 års ålder och icke lider af någon svårare kropps- eller själssjukdom, i hvilket fall hon hänvisas att söka plats å Stockholms sjukhem.
Såsom en väsentlig förmån har man ansett ett eget rum för hvar och en af de gamla.
Ty ej be- höfver man anses vara särskildt kitslig, om olika vanor vid den åldern göra sig gällande, om den ena t. ex. vill öppna fönstret och den andra icke, den ena vill släcka lampan tidigare, den andra senare, o. s. v. Man har ju velat be- reda de gamla ett hem i ordets bästa mening och så fritt från tvång och obehag som möjligt.
Afgiften för hvarje pensionär, inberäknad bostad, vedbrand, kost, läkarevård, medicin, upp- passsing och lyse, är minst 10 kronor i må- naden.
Skulle förmögenhetsvillkoren medgifva en högre afgift bestämmes den för hvarje sär- skildt fall af direktionen.
Inom detta hem går nu dagen igenom frö- ken Tersmeden såsom den på en gång styrande och tjänande systern, och hvarhelst hon visar sig hos de gamla upplysas de skrynkliga anle- tena liksom af en vänlig solstråle.
Hvarje rum har sin prägel af ordning och hemtrefnad och lifvet därinne förflyter i ostörd frid.
I sam- lingssalen, där föreståndarinnan spisar tillsam- mans med sina skyddslingar, finnas bibliotek, orgel och piano och vänliga samtal krydda mål- tiderna.
Vid sjuksängarne är det ock förestån- darinnan, som med mjuk hand ordnar kuddar- ne, räcker den läskande drycken och vakar natten om hos de gamla.
Många äro ock de välsignelser, som från darrande läppar nedkal- las öfver henne, och i sanning är en sådan lifs- gärning värd erkännande och uppmuntran äfven af utomstående.
S. g a r n.
yster satt hos bror på stenen.
Solen stänkte guld, Guld på systers ljusa lockar, Guld på gossens mörka hufvud, Och de logo och de lekte, Sol och vind och blomdoft smekte Ljuft de bruna kinder små.
Hela världen sträckte famnen, Famnen full och rik!
Allt stod öppet för dem båda, Blott de ville lyfta låset, Låset till den muntra världen, Där den glada, ystra färden En gång lustigt skulle gå.
Svalor snabba byggde nästen, Nästen åt hvaranm Barnen skrattade åt fliten, Byggde själfva luftslott endast, Luftslott, granna och förgyllda, Utaf härligheter fyllda, Som till molnen skulle nå!
Syster satt hos bror på stenen.
Solen stänkte guld, Guld på äppleträdens blommor, Guld på stenarne och sanden.
Barnen sågo, hur det lyste, Mot hvarandra lyckligt myste: — » Världen lyser alltid så! » Gamle farfar stod i dörren, Såg på barnens lek, Hörde jollret, log ett löje, Vemodsfullt som själfva lifvet.
— » Vänner små, blir himlen mulen, Blir en stund blott grå och kulen, Guld och glans ä ' borta då! » Syster ser på bror med undran, Undran utan tro.
Ej i denna stund de minnas Mulen dag och mörka stunder.
— Mörkret kommer — bädden väntar — Farfar tyst på dörren gläntar: — » Guld och glans sin kos, ni små! » Men med kind mot kind de sitta, Trötta af sin lek, Se ej mörkret, redan halfvägs In i drömmens ljufva riken.
Där bland jätterosor vandra Midt i solen med hvarandra Bror och syster små!
Allan Berg.
" Om endast ... " Vi tänka ofta med en suck på allt, som r kunnat vara annorlunda i vårt lif eller vår framtid, om vi endast gjort eller lämnat ogjordt, det ena eller det andra.
» Om endast » jag varit förståndigare och hade arbetat flitigare, medan jag var vid universitetet — säger den fattige ynglingen, — så skulle jag kunnat få högre betyg och bättre ut- sikter.
» Om jag endast — säger den ogifta damen — hade förstått mitt eget bästa och vetat uppskatta den mans ädla karaktär, som ville hafva mig till hustru, så skulle jag nu hafva * haft något att lefva för och ej behöft känna mig så ensam och onyttig. » Man gör sig sålunda själf olycklig genom att gagnlöst grubbla på hvad som kunde hafva varit, om man begagnat sig af tillfället.
Ingen vana blir så lätt inrotad som denna att ängsligt se tillbaka och sorgset tänka på hvad som kunde hafva varit, om endast.
Intet är mera gagnlöst och skadligt.
Huru kunna vi njuta af det närvarande eller med allvar ägna oss åt vårt arbete, om vi i tankarne lefva om och om igen detta för- flutna, hvilket, eftersom det är dödt och förgånget, vi också borde hafva begraft och förgätit.
Ordspråket säger, att de tårar vi utgjuta öfver utspilld mjölk äro till ingen nytta.
Våra förfäder ansågo, att det enda för gudarna omöjliga var att ändra det förflutna.
En framstående statsman brukade stude- ra tillsammans med sin syster.
En dag an-
IDUN 1897 markte systera, att de mycket bättre skulle förstått och uppskattat hvad de läst, o m de blott hade varit bättre uppfostrade —.
Ja — svarade brodera — men det är för sent att ändra nu, hädanefter få vi upp- fostra oss själfva.
Om vi begått en dårskap eller drabbats af en olycka och det skedda ej står att ändra, böra vi allvarligt öfvertänka saken för att sätta oss in i, huru illa det är och för att draga nytta af de lärdomar vi af dem kunna hämta och sedan försöka " ätt ej mer tänka på dem.
Att begrafva det förflutna är visserligen ingen lätt uppgift; men det är nödvändigt, o m vi skola vara verksamma och lyckliga.
De flesta klaga öfver sitt dåliga minne, och likväl hafva vi kanske alla minst tio ting under vår förflutna lefnad, som vi skulle önska kunna glömma, mot ett enda, som det är oss en glädje att minnas.
den förskräckliga listan, outplånligt inristad i hvars och ens minne, af förlorade tillfällen, sviken vänskap, genomgångna olyc- kor, kallnad kärlek, missbrukadt förtroende, och så alla andra djupa sorger, till hvilka vi tro oss själfva vara skuld och som vi aldrig skulle behöftlida, » o m e n d a s t.
» Så tro vi åtminstone.
Kunna vi med viss- het säga, att om vi hade gjort eller lämnat ogjordt allt hvad vi med bitter själfföre- bråelse inbilla oss, att vi borde, eller icke borde hafva utfört, vi kunnat afvändä dessa olyckor från våra hufvuden, eller att än värre ej kunnat drabba oss?
Det är ju tvärtom möjligt, att jast det goda vi gått miste om, kan på för oss okändt sätt haf- va bidragit att förskaffa oss eller någon annan något vida bättre.
Naturligtvis skulle, om vårt enda mål i lifvet vore att vara lyckliga, hvarje plåga vi lidit vara en källa till sorg; men om de goda förädlas genom de sorger de måste genomgå, liksom den välluktande örten sprider starkare doft, då den krossas, och om hvar och en af oss har lidandet att tacka för kanske all den sinnes-styrka och själs-adel vi äga, kunna vi alls ej vara vissa om att vi skulle blifva bättre eller lyckligare, om vi kunde lefva o m vårt förflutna lif på det sätt vi nu önska att vi framlefvat det.
Det är en tröstande tanke, att om vi aldrig varit dårar, skulle vi heller aldrig förvärf- vat oss det ringa mått af vishet vi nu äga.
Det enda botemedlet mot den melankoliska, dystra vanan att tänka på hvad som kunde hafva varit är strängt arbete och att lefva för andra.
Ingen till sinnet frisk människa plågas länge af dessa gagnlösa samvetsföre- bråelser: om endast.
Kasta er in i någon sysselsättning, som helt tar upp er tid och edra tankar, vore det ock blott en vurm för ett eller annat, och ni skall snart få tillräckligt sundt fönuft att inse, att det allra sämsta man kan göra är att ängsligt fråga sig hvad man kunde eller borde hafva gjort.
Barn, som ej hafva bröder eller systrar att tumla om med ocb därför få tid att för mycket tänka på sig själfva, kunna lätt råka ut för detta olyckliga sinnestillstånd och borde bevaras därifrån genom att i tid sändas till skolan, eller om de äro i hem- met uppmuntras att med all sin energi kasta sig in i arbetet och leken och tvingas att tänka på andra.
4 I Stockholm.
Små utställningsfunderincjar och litet annat smått oeh godt.
Bref X.
ag har haft några så lyckliga dagar!!
Kära vänner från Ryssland (Kryckes) ha varit här på besök.
Ja, hvad betyder utställ- ningar och allt möjligt rart i världen mot människor, människor att älska och som hål- ler af en igen!
Jag vet inte hvarför, men det har varit så ondt om just det, den här gången i Stockholm.
Också njöt jag dub- belt nu — — — Två kungar har jag sett, sedan jag skref sist.
En, liten, gulbrun och mager; en, stor grann och ståtlig!
Den lilla gulbruna var från Siarn, hvilket land, så vidt jag vet, inte utmärker sig för något annat än sina sammanväxta tvillingar och ofantliga rike- dom på elefanter.
» Drottningen » var inte med — af » na- turförhinder ».
Då en man är gift 200 gånger på en gång.
är det inte så lätt att föra sin hustru med sig, minsann, men en näfve prinsar hade han stoppat på s * g; små, gulhyade, de med, förstås, och nästan lika gamla allihop, efter hvad jag kunde tycka.
Den andra kungen var inte officiell och blef inte emottagen med kanonsmäll.
Han var från Belgien och såg ut som en riktigt rar konung.
Utom det att hela Stockholm var på benen, när han kom och när han for och när han besökte Utställningen och Skan- sen, och däremellan med, bara han stack näsan utom dörren, så var han fullkomligt inkognito, något hvaraf han lär ha njutit i hög grad.
(Stackare!
Hur påpassad må- ste han inte vara hemma hos sig!)
3 Så har vi, kantänka, varit på » jubileums- regatta », bjudna af en affärsvän till Ruf- fen.
Egen ångbåt och allt möjligt elegant, men jag hade inte roligt ändå.
Jag har al- drig roligt på kapplöpningar, nog därför, att jag inte alls tycker, att de är hvad de bör vara: bara en uppfriskande lek!
På sjön går de ändå an, ty där kan då åt- minstone inte något djurplågeri förekomma, som väl är, men till lands!!
Hur det nå- gonsin kan bli en sport för » gentlemen » att vissa gånger om året hänga som tomma säckar på till ytterlighet utmagrade häst- kreatur och med slag och sporrhugg drifva dem att springa öfver deras naturliga för- måga, begriper inte jag.
Och behållningen?
En för några minuter läskad fåfänga, så ökade lifsbehof och så sänkta lifsintressen — — —!
Visst värdt prata om att man kan spara sitt medlidande åt » åkar- hästarna ».
Det är som att säga: nog före- kommer det både stryk och misshandel i den här högskolan, men hvad gör det: det är ändå mycket värre i den där folksko- lan.
Hör nu det ihop?
235 hjula omkring barhufvade i stickande sol, som de lär ha gjort på sin kapplöpning häromdagen, så får de nog snart inga huf- vuden kvar att hjula omkring med, såvida de inte redan nu är utan, hvilket man nä- stan kunde tro!
För öfrigt ska man inte låta ungdom täfla som » nationer ».
För den bör det bara finnas en enda nation i värl- den: ungdomens!
Simmarne i London!
Det var en sport efter mitt sinne, det.
Inga pengar tog de med sig hem, inte slet de ut sig med att simma i kapp hvarken med h valfiskar eller Atlantångare — inte har de varit dyra i inköp och inte är de dyra i underhåll!
Ja, d. v. s. det vet jag då inte; men i hvad fall som hälst blir det en personlig sak!
Efteråt lär » regattan » ha gifvit middag på Hasselbacken, inte en vitten billigare än 50 kronor paret den heller!
Och priserna, som delades ut, ha kostat förmögenheler!
» Kan du säga mig, Ruffen, » sa jag, » hvar allt rikt folk i Stockholm kommit ifrån så i en hast? » » Det är väl — järnet — och kolen — och skogarna, hä hä. » » Skogarna?
Bäsch! » sa jag.
» Hur det är med dem, tror jag att vi norrländingar vet, och järnet sitter j u i bergen och ko- len ligger ju i jorden ännu.
Men pengar finns, minsann, och flyter i strömmar!
Och staden själf, d u?
Hur växer den inte — och vattnas den inte och planteras och reg- leras den inte och — » » Så ' nt där betalar skatterna, förstås. » » Men hvem betalar dem, som betalar skatterna, då?
Nej du, » sa jag tankfull, » det är nog tullen ändå, fast vi norrländin- gar inte — » » Man kan lefva öfver sina tillgångar med, hä hä. » » Kan m a n?
» Ja visst kan man, men inte här i gamla Sverige!
— Det är vi för hederliga till! » Bra trött är jag, men borde ändå skrifva o m den Ryska nationaldagen på Utställ- ningen, som Ruffen och jag firade på ett så » eget » sätt — men det får vara till i morgon.
* * Dagen därpå.
Så här gick det till på Nationaldagen!
Både Ruffen och jag var öfverförtjusta vid tanken på att få se ryska seder och bruk.
Också var klockan inte mycket, när vi begaf oss i väg, ty vi för- stod, att det en sådan dag måste bli folk- trängsel af — och det blef det med, min- sann.
I tidningen hade stått, » att Utställnin- gen, dagen till ära, skulle smyckas i en rik rysk flaggskrud ».
Hvad det skulle bli mer, hade vi inte tagit reda på, efter det inte finns något roligare än öfverraskningar: vi visste j u, att det skulle bli något ryskt och na- tionelt, det var nog.
När vi kom fram, så sa jag snopet: » Ser du någon rysk flagg- skrud, Ruffen? » » Nej — men flaggor! » » En här och en där, ja, » sa jag förakt- Till på köpet sa en fru, som satt bredvid ligt, » som rågax på en träda.
Hos oss vore mig på » Gärdet », att det värsta med kapp- det här då ingen flaggskrud, minsann! » löpningshästarna var, att de var så » odyg- Och jag som trodde, att just Ryssland var diga ».
Hennes sons kapplöpningssto hade så för pomp och ståt!
Där ser man hur en riktig » passion » att äta upp sin egen mycket man vet. » sänghalm.
Fattiga djur, det tror jag visst, Vid porten stod de vanliga blå änglarna det!
Så utsvultna som — Men nu är det på vakt.
så godt bryta af tvärt, eljes så — — » Ursäkta, » sa jag fryntligt, » men hvar Och den här nya kapplöpningsras en, se ' n, är de ryska dörrvaktarna? » som uppstått: bicyklisterna!
Fortfar de att » Det är vi det, » sa den ena ängeln stramt,
IDUN 236 » Bevars väl, » sa jag, » är herrarna ryska med.
' » » Inte vi, men de här. » Därmed pekade han på en liten kokard i ryska färgerna, som han, och hela den öfriga flocken för öfrigt, hade i knapphålet.
» Den där, » sa jag, » har Utställningen varit tvungen skicka ända till Byssland ef- ter den där f Den hade kunnat få hela lass hos Meeths, och det för några ören stycket. » » Hvad vädrar du efter, gumman, » sa Ruffen, när vi väl kommit inom portarna.
» Ah, j a g bara känner efter, om det luk- tar ryss, lilla du, » sa jag.
» Det är den finaste doft jag vet. » Men det inte ens luktade ryss!
» De hade gärna kunnat flytta ut några läderrullar och kappsäckar, » sa jag, » så att man kommit i stämning genast. » I ryska afdelningen var pelarne virade med girlander och kejsarens byst omgifven af så mycket blommor och grönt, som om den firat namnsdag.
Det var riktigt nätt, verkligen riktigt nätt, men svenskt var det också, så svenskt, att det nästan var jockmockskt.
Vi snodde om- kring värre för att få tag i något extra ryskt, men vi fann inte något.
Ruffen frågade på en röd läderkappsäck, en af de fina äkta, som doftar.
Den kostade bara 2 0 0 kronor och rymde högst en omgång kläd,er.
» Priserna tycks åtminstone vara ryska, hä hä, » sa Ruffen.
» Tror jag inte, » sa jag.
» Hellre tyska, då!
N e j, Ruffen du, jag frågar! » Därmed viftade jag af fram till en herre, som stod i ett hörn och precis såg ut, som om hans arbete var att stå här, just här i detta hörn, och begripa allt.
» Förlåt, » sa jag, » men kan herrn vara så god säga mig, hvar den ryska national- dagen firas? » » I de festkomiterades hjärna, » svarade han artigt.
» Så-å-åå-å! » sa jag litet långdraget och häpet, ty det var allt en bra trång plats att samlas på — för så många.
» Blir det — inte något festtåg af d å?
» » Inte hvad jag vet. » » Inte något uppvisande af landets sär- egna kostymer, seder och bruk? » » Det blir rysk konsert kl. 3. » » Tackar, tackar så mycket! » sa jag och neg.
Jag lofvar att vi var precisa till konser- ten, som gafs i Trädgårdssalongen, där flag- gorna alldeles sgått u t », åtminstone invän- digt — men det hade vi ingenting för.
Kapellmästaren visade sig inte förr än en hel timme efter den utsatta tiden.
» Han är en riktig ryss, du, » sa Ruffen, som studerat programmet, så att han kunde det utantill.
» Ar h a n?
» sa jag trött.
» ' Månen ' är åt- minstone svensk. » Jag tycker inte alls om ryska konserter, det vet jag nu.
Man får vänta så förfär- ligt mellan numren, och när numret så kom- mer, så tyckte man, att det just inte är så mycket att ha väntat på.
I synnerhet var det en herre som hette Glinka eller Klinka, som jag inte förstod mig på en smid.
Hans krumelurer och uvertyrer var bara kling-klang, och kling-klang har vi själfva.
Men det sista stycket var verk- ligen intressangt, med strid och storm och marscher och klockringning och kanon- skott uti, äkta kanonskott, som affyrades 1897 utanför, efter de väl inte kunde fyras af in- göra? » Och så skrattade vi båda två, så nanför.
folk vände sig o m och såg på oss — och » Kanonskotten var väl det egentligt ry- det fick de.
Trappan genom tornet upp till ska, du Ruffen? » sa jag, när vi » ström- luftbanan var så trång, att j a g höll på att made u t ».
fastna flera gånger.
» Vi få visst te ofvanpå, hä hä, » sa Ruffen.
» Jag tror du fyller din plats till det yt- » Nej hvad säger d u?
» sa jag ifrigt.
tersta, jag, gumman lilla? » sa Ruffen.
» Titta, får du te. » Och så skrattade vi igen, men när jag På en jätteskylt ofvanför ingången till fick se den smäckra » gondolen », som på kaféet midt framför Trädgårdssalongen stod spända stållinor högt i luften skulle öfver verkligen i alnshöga bokstäfver: » Ryskt t e ».
den mycket djupa viken föra oss till andra » O, » sa jag, » te ur den puttrande samo- sidan — då skrattade jag inte.
» Aldrig får du mig att stiga i det där varen, som man jämt läser o m i roma- nerna!
Jag kunde väl tro jag, att vi skulle hitta saltkaret, Ruffen, » sa jag.
reda på det nationella, om vi bara höll » Det är din plikt — — hustru! » i oss! » » Plikt? » sa jag.
» Mot h v e m?
» » Mot — mot — I d u n!
» Te fick vi, i sinom tid, serveradt af de » Är d e t?
» sa jag vacklande.
» Är det mest äkta ryska konsulats-frus-fingrar, men dubbelt mot vanligt kostade det, hvilket verkligen min plikt mot —?
I så fall — — » inte gjorde en smul, efter pengarna lär ha Härmed satte jag mig beslutsamt i gon- gått till Sofiahemmet, fast jag inte riktigt dolen, som vickade riktigt otäckt och där- begriper, hvarför vi skulle dricka hop pen- till inte hade något stöd på sidorna.
gar åt det, just på den Ryska national- Ruffen klef också i, men när vaktaren dagen? » höjde handen for att skicka oss i väg, som » Förbannad h u m b — — » sa Ruffen, när fåglar öfver det svallande djup, började jag att gallskrika, ty romantik på afstånd och vi » strömmade ut » igen.
» Tyst, Ruffen, » sa jag.
» Det begriper romantik på nära håll är någonting helt och hållet annat.
du inte. » » Jag vill ur, ur! » skrek jag.
— » Ur!
» Kom, gumsan, för har man beredt sig Min man vill också ur — — alldeles be- på något extra roligt, så — » » Rysk f e s t m i d d a g?
» O, så för- stämdt u r!
» tjusande! » Men det skulle jag inte ha sagt: Ruffen Och så åt vi rysk festmiddag på Hassel- var inte i sinnesstämning att höra mig be- backen.
Började med kymmel och rysk ka- sluta.
viar, stack emellan med rysk sallad och dito » Loss! » skrek han, och så ilade vi ut i piroger, och slutade med » Charlott Ryss » himlens sky, medan den grymma döden och ryska cigarretter.
grinade inunder, klädd i hafvets våta skrud.
Det kändes ohyggligt!
Stackars Andrée!
» Hasselbacken är ändå primus, när det gäller arrangemanger, du gubben, » sa jag.
Jag fick kväljningar, blef yr, j a g var fär- » Jag tror att om vi begärt halstrade kosack- dig att falla ur — jag var urfallen!
mössor, så hade vi fått dem m e d!
» » Ruuuffen! » skrek j a g och grep hans hand Räkningen var också rysk men det — — krampaktigt » Ruuuffen Jag förlåter — är den visst alllid på Hasselbacken — — uff-uff en — — fff en Men hvem bryr sig om sådant, för en för-lå-t — Barnen — hälsa — » » B o m!
» sa ' båten ' i detsamma: vi var gång skull.
Efter kaffet och aveckerna i trädgården spatserade vi tillbaka till Ut- redan på andra sidan.
ställningen, i det mest strålande humör, » Grufligt roligt, hm hm, » sa Ruffen, när direkt in i ryska utställningen, för att köpa vi litet senare och bra bleka o m näbbet oss » ett minne » af vår nationaldag.
äntrade nedför trapporna till det här tornet.
» Ofantligt! » sa jag.
Ruffen köpte en resväska, en sådan där äkta, doftande en för 60 kronor, och jag » Men nog behöfs det en festmiddag först, för lika mycket ryska broderier.
hä h ä!
» » Det gör det, » sa jag, och det med efter- » Så ska det ta ' s, » sa Ruffen och hängde tryck.
förnöjdt väskan öfver axeln.
» Men vi har ändå flugit i luften, du gum- » Alldeles så, » sa jag och köpte för 50 kronor infattade ryska stenar, som jag da- man, hä hä. » » Som stora gäss! » sa jag.
gen därpå upptäckte precis maken till hos Hedblom, fast hos honom kostade de Så skrattade vi igen, fast det låg liksom bara hälften.
litet bomull på skrattet ännu.
Ja, en af sommarens allra mest minnes- » Nu tycker jag vi firat oss nog, gubben, » rika och oförgätliga dagar blef den dagen sa jag.
» Alldeles min åsikt, » sa Ruffen — som för oss, det är visst, men som » Rysk na- allt var bra röd och glad ännu — — — tionaldag » betraktad, tycker jag ändå fort- farande, att den kan anses vara bra egen!!
precis som jag!
När vi kom half vägs till utgången, stan- nade Ruffen.
» Vi — kilar — väl öfver — på luftba- nan?
— — Hva, du gumman. » » H u!
» På luftbanan?
Är du Alla utställningsbesökande damer tokig! » » Sväfva i det blå, hva, som få-å-åglar inbjudas vördsamt till ett besök i » Iduns sa- små!
Hva, g u m m a n?
Svaja i etern — long » • — belägen i Nordiska museets byggnad — romantik — — hva — —?
Bör värj, å utställningsplatsen — där hviloplatser och din konfekt det, Lovisa!
Ha ha ha! » toalettrum gratis stå till våra ärade gästers ' » Men vattnet inunder? » sa jag tvekande.
förfogande.
» Hvad tusan har vi i vattnet att göra! » » Det har du alldeles rätt i, gubben, » sa jag.
» Hvad » (jag försäkrar att jag inte sa det rysliga ordet!)
— ha vi i vattnet att Nya mönster i klädningstyg väfda af ga ø malt ylle i förening * Allm.
med ull.
Ny modell å plaids äfven väfd af gammalt ylle.
HI LO U R ANDERSSONS, ullspinneri och SKrädderiaktieboIau.
HÖtOTget 13.
Filial: Hornsgatan 1 * Aiim 30435.
För v i k t o m 1 8 k g f r a k t f r i t t f r a m och åter.
IDUN 1897 237 första grufliga slag, ja, det salta vattnet har nog tafla » Lucifers fall », hvilket tankedjup i upp- mer än en gång gått upp mot deras rötter, och fattning, hvilken rik fantasi i utförandet och de ha böjt sig för stormen, krupit längs marken och så bildat skydd för dem som stå högre upp.
hvilken harmonisk färgbehandling.
Konstnären Dessa växa raka och stolta.
Vi gingo på Molen, har ej kunnat beräkna att få sälja sin tafla hamnen där fiskarbåtarna lägga in.
Vi sågo hos oss, ty priset, 2,000 doll, är väl högt äf- näten hänga uppspetade på sina stakar.