Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e t är i c k e g o d t att s ä g a, hur h o n bar sig åt, m e n h o n n a r r a d e d e m att hålla sig ett p a r d a g a r l ä n g r e än d e s k u l l e gjort för a n d r a.
H v a r t h o n g i c k, liten o c h b l e k o c h d ö m d till d ö d e n, fick b o n allt att b l o m s t r a u p p o m k r i n g sig.
S o m l i g a m ä n - niskor h a ett sätt att g å p å j o r d e n, s o m k o m - m e r gräset att g r o, där d e satt sin f o t.
91 lichinelle, o c h foten, s o m h o n tidtals i c k e k u n d e stödja på, o c h s o m alltid t v a n g henne att h a l t a.
M e n det var ingen bitterhet i hen- nes s k ä m t — därtill v a r det för fullt a f stolthet — en sällsynt stark o c h findanad själs sätt att h ö g s i n t p a r e r a ö d e t.
S ä k e r t är s k ö n h e t s k ä n s l a n s å d a n a naturers kraftigaste stöd o c h häftigaste p l å g a.
H o n kunde icke l i d a att b l o t t a d i s h a r m o n i e n m e l l a n detta lifs- kraftiga inre o c h d e n n a stackars v a n s t ä l l d a gestalt.
Tion d ä m p a d e ä n d a till skiftningarna i sin s t ä m m a o c b b l i c k e n i sitt ö g a, en j ä m n - viktens martyr, som b e l l r e k v ä f d e sin läng- tan efter glädje, hellre g i c k p å s v ä r d s e g g o c b törntaggar, än hon g a f sig till pris för ett så- d a n t där löje a f b e k l a g a n d e smärtsam ö m h e t, s o m man kan ä g n a en u n g flicka s o m h e n n e, o m hon försöker att få v ä r l d e n att g l ö m m a bristerna i sitt yttre.
H o n g j o r d e allt för att ö f v e r t y g a en o m att h o n a l d r i g ett ö g o n b l i c k s a k n a d e sina j ä m n å r i g a s nöjen, o c h när sjuk- d o m e n s t u n d o m i m å n a d e r h ö l l henne v i d sängen, f ö r s ö k t e h o n k o m m a en att tro, att det v a r en frist, s o m hon rent a f b e h ö f d e för att » s a m l a s i g ».
A t t » s a m l a s i g » det v a r för henne att l i g g a stilla, nästan orörlig, i oaflåtlig k a m p m o t dessa p l å g o r, s o m m a n a n a d e a f en r y c k - n i n g i leendet, eller att sitta upprätt i sängen o c h m e d en ifver, s o m inte ens s j u k d o m e n k u n d e stäfja, o r d n a h ö g a r a f g a m l a g r a v y e r, som h o n ärft efter sin far.
H a n hade dött k o r t efter det h o n blifvit m y n d i g o c h l ä m n a t henne ensam i världen m e d en rätt b e t y d a n d e f ö r m ö g e n h e t, o c h n u h a d e hon slagit sig p å d e n n a g a m m a l m a u s v u r m för k o p p a r s t i c k m e d en hetta, s o m u p p e n b a r a d e n å g o t a f min g a m l a E d i t h från b a r n d o m e n.
F ö r h e n n e g ä l l d e det att f y l l a lifvet m e d d e n n a k o n s t l a d e p a s s i o n, o c h j a g är ö f v e r t y g a d o m, att hon t r o d d e h v a d h o n s a d e, när hou f ö r s ä k r a d e mig, att h o n k u n d e v a r a i stånd att stjäla i museer f ö r att k o m p l e t t e r a sin skatt m e d j a g m i n n s inte h v i l k e n g r a v y r a f Rubens.
D e n n a lidelse s k u l l e v e r k l i g e n b l i ö d e s d i g e r för h e n n e; det v a r t a c k v a r e sin m a n i för k o p p a r s t i c k, s o m hon gjorde b e k a n t s k a p m e d Enrico Colta.
F r å n första ö g o n b l i c k e t j a g såg d e n n e m a n, k ä n d e j a g detta f j ä r m a n d e, h v a r s o r s a k alltid blir d u n k e l, m e n s o m ut- ö f v a r ett så o å t e r k a l l e l i g t o e h a f g ö r a n d e in- flytande p å h e l a ens u p p f a t t n i n g a f en m ä n - niska.
H a n v a r italienare o c h h a d e en liten o b e t y d l i g antikvitetshandel n å g o n s t ä d e s p å S ö - der — det v a r f o l k s o m p å s t o d, att han gått H o n v a r alltid m o d i g, alltid d u k t i g, den o m k r i n g o c h sålt gipsfigurer o c h stått m o d e l l lilla E d i t h m e d sin l i d a n d e o c h l i k v ä l så vid a k a d e m i e n, m e n hur m y c k e t sanning det k ä c k a b l i c k, m e n när h o n b l e f ä l d r e, b y t t e I sig barnets nästan h e r o i s k a ståndaktighet gent- _ l å g i allt detta, är i c k e lätt att a f g ö r a.
a l l a händelser h a d e han n o g ett tämligen bro- e m o t smärtan i en stilla o c h d ä m p a d h u m o r.
k i g t förflutet b a k o m sig.
D e t v a r n å g o t, o m F ö r m i g, s o m k ä n t h e n n e sä l ä n g e, v a r för- ändringen egendomlig nog.
J a g f r å g a d e m i g i c k e a f äfventyrare, så a f lyckofrestare ö f v e r m a n n e n — n å g o n t i n g p å en g å n g s m i d i g t m e r än en g å n g, h v a r den sinnesrörelsens o c h djärft, s o m lätt g j o r d e i n t r y c k, o c h det häftighet o c h styrka, som j a g m i n d e s sedan d r ö j d e i c k e l ä n g e, innan han b l e f E d i t h s g a m m a l t, k u n d e h a tagit v ä g e n, ty det s k u l l e oundviklige rådgifvare vid alla konstinköp varit svårt att u p p t ä c k a ett spår däraf.
N a - o c h en nästan ständig gäst i hennes hus.
turligtvis v a r j a g b l i n d o c h d ö m d e m e d min J a g visste, att släkten i c k e såg d e n n a förtro- ålders ytlighet, j a g förstod i c k e d e n e n o r m a lighet m e d m y c k e t b l i d a ö g o n, o c h j a g tror, d i s c i p l i n, s o m d e n n a m ä n n i s k a å l a d e sig för att d e framför allt ä n g s l a d e sig för hennes att k u f v a sin lust till lifvet.
M e d sina tjugu p e n g a r, s o m hon v i d alla tillfällen l å n a d e till år h ö l l hon sig till de ä l d r e, till d e m, s o m g u d o c h hela v ä r l d e n, o c h s o m h a d e t i l l r ä c k l i g n ö j d e sig m e d att å s k å d a i stället för att c i r k u l a t i o n i n o m familjen, men h o n v a r g a m m a l vara med.
n o g att ställa det m e d sitt u m g ä n g e s o m h o n v i l l e I c k e k u n d e h o n r ä k n a sig till d e u n g a o c h f ö r m ö g e n n o g att v a r a o b e r o e n d e.
m e d sitt tärda o c h p l å g a d e ansikte, som li- (Slut i nästa n:r.)
d a n d e t så tidigt h a d e märkt, m e d sin alltför k l o k a o c h å d r a d e p a n n a o c h m e d dessa lyten, som hon ständigt v a r färdig att s k ä m t a ö f v e r — p u c k e l n, s o m k o m h e n n e att l i k n a en p o -
IDUN 1894 kronprinsessan Victoria.
^elt visst g å i dessa d a g a r från ska kuster kar till många den och sven- v a r m a tan- urgamla Tiberstaden, där vår kronprinsessa, fjärran från hem- landet o e h de flesta af sina kära, n ö d g a s söka en stora glädjen unnats sydligare vårs läkedom.
har emellertid att under henne Den därvid för- påskhelgen på besök se sin m a k e v i d sin sida.
F ö r de u p p r i k t i g a sympatier, s o m från svenska h e m k n y t a s k r i n g den sjuka fur- stinnan, stämd doktor kan näppeligen tolkning C.
D. gifvas af dag ha g l ä d j e n Det vi x y l o g r a f hr fotografi, grafen naste s o m dikt af h v a r m e d vi porträtt gravyr Gunnar tagen Oscar den hög- i i n l e d a vårt n u m m e r.
samtidigt rinnor, är en mera än Wirsén, charmanta sessan, en af och kronprin- våra läsa- framstående efter en större Karlsruhe Suck finnes bjuda af vår Forssell i af är af hoffoto- det allra se- fustinnan.
Spetsar.
B esöket i spetsfabriken, om hvilket jag läste i Idun, väckte till lif en hel här af minnen.
Nutid o c h forntid framstodo i skarp kon- trast för mitt sinne, fastän jag med forntid menar endast för omkring 40 år sedan.
Om därför Idun tillåter att vi, s o m det förr hette i romanerna, taga ett steg tillhaka i tiden, skulle jag vilja tala litet om spetsar, deras tillverkning och användning.
Den lilla staden på Vetterns strand med sitt vasaslott o c h sina klosterminnen var » affärsloka- len », » kontoret », » lagret », eller hur man ville kalla det.
Fattigstugorna och kojorna i omnejden utgjorde själfva fabriken, o c h de små knyppeldynornas lådor voro de behållare, i hvilka spetsarna, icke ringlade sig i hundratals meter om dagen, utan lindades upp nästan tum för tum.
Samlades där af » tolfskillingsspessera » &gt;alna för dan », fick man vara storbelåten.
Kunde mor » gå te stan en gång i måen » o c h så Karins » udd o c h sta » samt » Annerses s o c - kerudder » godkändes af » frua », j a, då var famil- jen välmående.
Lika säkert s o m balsamin och geranium stodo inom solbrända små fönsterrutor, syntes knyp- peldynor om ej stort af annat bohag i rummet.
Gamla skrumpna anleten o c h rosiga barnanleten, rosiga trots den ofta knappa kosten, lutades öfver rullen med mönstret o c h nålarna i djupsinnig be- grundan, om ej konsten ännu var fullt inne.
Kunde man sin udd, var det blott att ramla undan i pinnhögen med vänstra handen och flytta nålarna med den högra, o c h då voro tungorna oftast i lika liflig rörelse som knyppelpinnarna.
Jag minns, som om det varit i går, när » A n - nersamora » höll på att knyppla till klädning åt konsul Letterstedts fru där nere i Kapstaden.
Hon skrattade och pratade, under det fingrarna gingo som lärkvingar och den nära alnsbreda volangen växte fram så småningom.
Det var mönster, det var stil o c h finess i denna spets, s o m såg dagen, höll jag på att säga, i den torftigaste omgifning.
Det nästan grämer mig, när jag minnes, hur virk- ningen kom o c h gjorde ett klumpigt försök att konkurrera med denna konstindustri, som hade höga anor o c h nu åter vunnit berättigadt anse- ende.
Då för tiden skulle man förskräckts för en krämgul spets, som gjorde anspråk på att kallas ny.
Hoita skulle spetsarna vara, hvita som snön, och det voro de också, äfven om tillver- kerskan eller tillverkaren voro så armodsgråa som möjligt.
Mången stund stod jag, som ej kunde knyppla, emedan jag visst skulle anses för fin för att lära den konsten, och hängde bredvid Pelle Topp, un- der det han knypplade sina tre tum breda spetsar, afsedda till s. k. stycken.
Pelle Topp berättade sagor för mig, under det han knypplade, berät- tade så, att han själf i mitt minne nu är en vacker saga.
Han bade ett oformligt stort hufvud med yfvigt brunt hår, breda axlar och långa armar samt ett par ytterst korta fortkomstledamöter.
Det var dessas knapphet, s o m dömt h o n o m att välja knyppeldynan till födkrok.
Han fick af modern, som hörde till de surmulne kristna, heta sorgebarnet; men själf var han glad som vårens lärka.
» Världen är skön, Gud är god, » påstod han, under det mor s u c k a d e: » Tyst din odåga 1 Allt är förbannadt, allt är synd och uselhet. » I hennes närvaro vågade han al- drig fram med någon saga.
En sådan ogudaktig- het kunde hon ej tåla.
» Du är nu trettio år, o c h under hela denna tid har j a g förgäfves bedt, att Herren måtte finna dig på dina vägars villa, en eländig stackare som du är, » sade hon.
» Men, mor, jag går ej vilse till sta ' n, dit jag gått i tjugu år, o c h inte på mönstret heller, o c h här i n o m », han slog på sitt breda bröst, » säger mig något, att jag en gång skallihitta vägen till den stora staden, det himmelska Jerusalem, där ingen skall påstå, att min spets börjar bli gam- malmodig, såsom frun sade sist jag var inne. » Hans spets började bli gammalmodig, därför att » styckena » blefvo gammalmodiga.
Med hvilken omsorg, ja, nästan andakt hade ej mor dolt sitt vackra bruna hår under det nytvättade och kru- sade spetsstycket, när hon klädde sig för att gå till skrift!
Ofvanpå stycket sattes mössan af siden med bandros i nacken.
Det hela fasthölls af ett bredt svart band, » hårstrykeln », o c h utanpå detta sattes den andra .stassen fast med knappnålar.
Mössan räckte en hel lifstid, men styckena, s o m endast kunde tvättas af särskilda » stycktvätterskor », gingo snart sönder af krusningen och måste er- sättas med nya.
På det sättet konsumerades spetsar i rätt stor mängd, enär de äfven för kvinnan af folket ut- gjorde en nödvändighetsvara.
Bland » läsflickorna » i en landsförsamling var det år 1858 endast fyra af trettio, s o m hade » bart hår » vid konfirmationen och den första nattvardsgången.
De öfriga buro mössa o c h stycke, hvilka ansågos s o m det yttre villkoret för ett värdigt nattvardsbegående.
Tiderna hafva förändrats o c h hemknypplade spetsar duga till hårklädsel, men väl till många andra ändamål, o c h Vadstenaspetsarna torde ännu länge taga priset bland allt det myckna, s o m fin- nes i spetsväg.
Hj ältinnor.
det land, som en gång räddades g e n o m den unga herdinnan J e a n n e d ' A r c s glö- dande tro o c h kärlek, visade under se- naste, för Frankrike så olyckliga krig, tusentals kvinnor p r o f på både kämpande m o d och offervillig kärlek.
Utgångna från torftiga hem eller från all den l y x o c h öfverfiöd, som r i k e d o m o c h b ö r d kunnat erbjuda, ägnade de sig helt åt att bispringa fosterlandets b l ö d a n d e söner.
Efter den framstående militärtidskriften » F r a n c e militaire » har en svensk officer för I d u n sammandragit följande intressanta skil- dring a f några a f dessa hjältinnors öden, till- läggande blott, att allt är sanning o c h intet dikt.
E n framstående plats bland Frankrikes hjäl- temodiga döttrar tager A nnette D e v r o n.
S o m marketenterska hade hon följt andra zuav-re- gementet till A f r i k a, K r i m o c h Italien.
Vid intagandet af Magenta faller regementets fana i två österrikiska soldaters händer; Annette D e v r o n springer fram för att rädda den, hon lyckas, hon bär den tillbaka m i d t under kul- regnet.
F ö r denna bragd dekorerades hon med hederslegionen.
Å r 1870 var hon marketenterska vid 32:dra linieregementet o c h följde detsamma under hela fälttåget.
E n dag, sedan vapenstilleståndet 93 var afslutadt, befann hon sig i närheten af Thionville, dä hon b l e f förolämpad af två bay- erska soldater; hon svarade dem häftigt o c h en vild k a m p uppstod, hvarvid hon d ö d a d e den ene soldaten.
H o n fördes fängslad till M e t z, där krigsrätten d ö m d e henne till döden, och säkert hade det varit ute med henne, o m ej prins F r i e d r i c h K a r l trädt emellan.
Han tog del af målet o c h ansåg, att den till döden d ö m d a blott begått nödvärn.
P å prinsens för- bön benådade kejsaren henne fullkomligt.
Om Annette D e v r o n ännu lefver är ej b e - kant, men man vet, att år 1875 uppehöll hon sig i Paris på en liten pension o c h på sina händers arbete.
T r o t s trettio års lägerlif o c h kejsardömets talrika fälttåg var hennes vackra hår ännu lika svart, o c h ingen rynka fanns på hennes klara panna.
Bland de tappraste må äfven nämnas fröken Lix, s o m var lärarinna, innan hon b l e f soldat.
Hon föddes i Colmar år 1839.
D å hon slu- tat sina studier, fick hon plats hos en rik polsk familj i W a r s c h a u.
D ä r stannade hon i flere år till insurrektionen år 1863.
I stället för att återvända till Frankrike, gick hon in som franctireur i polsk tjänst o c h deltog i kriget lika länge som den polska armén o c h visade därvid en oförskräckthet i faran, som väckte äfven de modigaste krigares förvåning.
Ar 1864 måste hon fly från P o l e n.
Hon tog sin tillflykt till L i l l e, hvarest hon först g a f privatundervisning, o c h då år 1806 en svår epidemi h e m s ö k t e staden, tog hon farväl af sina elever o c h ägnade sig helt åt en barm- hertighetssysters kall.
Utan fruktan för smitta stannade hon på sjukhusen, tills epidemien var öfver.
S o m belöning för hennes tjänster u t - nämnde regeringen henne till förestånderska för postkontoret i L a m a c h e s i V o g e s e r n a, där hon tjänstgjorde vid tyskarnes invasion.
Till L a m a c h e s k o m m o tidender, att Sedan kapitu- lerat o c h att tyskarne närmade sig V o g e s e r n a.
Skulle man utan motstånd låta tyskarne tränga g e n o m dessa otillgängliga o c h skogiga b y g d e r?
Skulle V o g e s e r n a s bebyggare, som ärft dessa dalar, skogar o c h klyftor, svika sina fäder i fosterlandskärlek och t a p p e r h e t?
Nejl O m k r i n g sextio man af alla åldrar o c h stånd hade, be- väpnade, samlats å rådhuset o c h beslöto att bilda en friskara.
D e rådslogo just om valet af anförare, då deras lilla postförestånderska k o m m e r in m e d en bössa i handen.
Gladt hälsar h o n: » G o d d a g, mina herrar, här ha ni mig o c k s å; en b ö s s a till är j u ändå något. » E n gammal man stiger u p p o c h förtäljer hvad hon förut uträttat, den lilla, o c h enhäl- ligt valdes hon till löjtnant för k o m p a n i e t.
Och så började detta lilla k o m p a n i under sin löjtnants befäl en förbittrad strid, så länge kriget varade, under nätterna döljande sig i skogarne, plötsligt frambrytande, irrande o m - kring bland bergen o c h utan annan föda än den, s o m togs från fiendens proviantkolonner.
För sina förtjänster o m fosterlandet tillde- lades fröken L i x, bland många andra ärebety- gelser, guldmedalj af första klassen samt sjuk- vårdskorset af brons, en ytterst dyrbar h e - dersvärja, skänkt af elsassiska damer, samt se- nare en guldmedalj af första klassen för sin bok: » A l l t för fosterlandet ».
Många, många andra v o r o de, som lik nette D e v r o n o c h fröken L i x tjänade sitt med vapen i hand, men vi vilja nu söka tinnorna, äfven där de i c k e bära vapen.
kämpade sin m o d i g a strid på lasaretten på det hemska, a f lik o c h sårade tyngda fältet.
Då An- land hjäl- De och slag- Jeanne de Cbautel var syster i Chåteaudun.
klostersystrarna efter den blodiga striden
1894 vid nämnda Btad u p p s ö k t e o c h togo upp de sårade, utbrast en tysk general: » N i äro i sanning mänsklighetens systrar, ni behöfva in- tet pass, ty h v e m skulle våga antasta e d e r?
» Men ännu kämpades det vid barrikaderna i staden.
En stackars arbetare, vid namn L e p i o e, greps i sin bostad, släpades genom staden o c h ställdes xuni ryggen m o t en m u r.
H a n skulle skjutas.
D å sprang en ung kvinna fram mel- lan offret o c h soldaterna, omfamnade kramp- aktigt officern o c h hindrade honom därigenom, med fara för sitt lif, att gifva tecknet.
» N å d, nåd, » ropade hon på tyska, » det är en fa- miljefader, som ej gjort eder något ondt.
H a n är ingen franctireur, som ni t r o r.
» Officern lät uppskjuta exekutionen, lämnade rapport till generalen, o c h denne benådade den stackars arbetaren.
Med fara att själf blifva skjuten dolde sy- ster Jeanne många franctireurer i klostret o c h lyckades rädda d e m.
H o n hade m y c k e t m o d och m y c k e n fosterlandskärlek.
Marie-Edmée var dotter till en gammal, pen- sionerad officer i N a n c y.
H o n var en ung, m y c k e t vek o c h fint bildad flicka, en konst- närsnatur i detta ords graciösaste betydelse.
Efter de första striderna vid W e i s s e n b u r g, W ö r t h och Farbach hopades många sårade i Nancy, där lasarett inrättades.
Marie- E d m é e ägnade sig nu helt åt de sårade.
En dag får hon höra, att hennes broder, under- löjtnant vid 78:de infanteriregementet, fallit på slagfältet, sårad både i ena benet o c h i ar- men, samt att man måsc amputera den högra handen.
H o n bad genast sin m o r o m till- stånd att resa, o c h så beger hon sig ensam, utan pass, genom de tyska linierna.
Snart gripen, begär hon att få träffa B i s m a r c k.
M a n för henne till kanslern.
» M i n broder är stym- p a d, » säger hon, » o c h kan icke strida mer.
H v a r f ö r sända h o n o m till P r e u s s e n?
L å t hans familj vårda om h o n o m!
» B i s m a r c k beviljade icke genast hennes b ö n, men när * en tysk läkare intygat den sårades framtida atjänst- barhet, återfick Gerald P a u friheten, utan att behöfva lofva på hedersord att ej mera tjäna i armén under kriget.
Marie-Edmée kom alltså åter till N a n c y med sin b r o d e r.
D a g o c h natt tillbragte hon vid hans plågoläger, o c h hon måtte ha varit en liten bra sjuksköterska, ty efter några veckor kunde brodern åter resa sig.
M e n nu fingo moder o c h barn nya b e k y m m e r.
R e d a n talade Gerald o m att uppsöka armén.
H v a d gör det med b e n e t?
M a n kan j u linka ganska fort.
H v a d g ö r det att högra armen är i band?
Man har ju fått två.
O c h snart är han åier i tjänst vid B o u r b a k i s armé.
Många veckor hafva förflutit sedan hans af- resa.
I N a n c y hör man o m ostarméns blo- diga strider, o c h modern väntar hvarje dag att få höra o m sonens d ö d.
H e n n e s oro ökas, hennes plågor äro så pinande, alt M a r i e - E d m é e, modigare än någonsin, beslutar sig för att bryta u p p för att ännu en gång u p p s ö k a sin b r o d e r.
D e n n a hennes andra färd är en verklig odyssé.
E n ung flicka, utan skydd, utan pengar, utan andra hjälpmedel än sin energi o c h sitt varma hjärta, vandrar framåt under isande vinter, korsar de i marsch befintliga fiendtliga kolon- nerna, utsätter sig för faror af alla slag, fruk- tar hvarken kulor eller köld o c h går till sist från lasarett till lasarett, från sjukhus till sjuk- hus för att vårda de sjuke o c h fråga solda- terna o m hans ö d e, som hon söker.
I byn M o u t h e erfar hon slutligen, att hennes broder ännu lefver, att han blifvit kapten för sitt förhållande vid Montbéliard samt blifvit rid- dare af lersexel.
hederslegionen efter slaget vid V i l - R e g e m e n t e t ligger ej långt borta.
Skall hon gå till h o n o m, sedan hon sökt så m y c - ket o c h lidit så m y c k e t?
H o n känner, att hennes hälsa vacklar o c h att, o m hon ej ge- nast återvänder till Nancy, hon kanske ej får återse sin m o d e r, som under den förfärligaste ängslan väntar henne därhemma o c h som så väl behöfver tröst.
Nåväl, hon får ej åter råka brodern, o c h han skall ingenting få veta om så m y c k e n hängifvenhet o c h uppoffring.
Hon återvänder o c h fullbordar återfärden under lika stora faror och strapatser som färden bort.
Hon är åter i N a n c y, o c h m o d e r n öfverhöljer henne m e d smekningar o c h tårar, tackande Gud, som låtit henne få behålla sina b a r n; men, hemska aning, hvarför så spöklikt blek, b varför så tärda d r a g?
H a r hon blifvit smit- tad å lasaretten, blifvit förgiftad, då hon för- band de dödliga såren.
M a r i e - E d m é e ler o c h söker trösta modern, men sjukdomen blir allt häftigare.
D e n ö m m a s t e vård, den varmaste moderskärlek förmår intet.
E f t e r några dagars plågsam k a m p d ö r hon den 7 mars 1871.
Den 9 mars bars en kista fram på Nancys gator, åtföljd a f de fångna franska soldaterna.
A l l a stadens invånare följde tåget.
Kvinnor och barn gräto.
Sårade, som knappt kunde gå, hade bedt att få lämna lasaretten för att stappla b o r t till kyrkogården.
D e tyska sol- daterna förvånades öfver denna människomassa.
En af af d e m, som ville veta, hvad som stod på, närmade sig en liten flicka, som stod o c h snyftade, samt frågade h e n n e: » D e t måtte vara en prinsessa, som man där följer till grafven? » » N e j, herr soldat, » svarade barnet sakta, » det är ingen prinsessa, men m a m m a sade, att det var en yngre syster till Jeanne d ' A r c.
» P ä r m a r till Iduns romanbibliotek finnas nu att tillgå pä expeditionen.
närmare tillkännagifvandet i förra ret!
U f led n o t i s b o k e n Se num-.
Tvä grafvar.
I den höga åldern af 83 år af- häromdagen i Upsala grefvinnan E n g e n i e L e - wenhaupt, född von Essen.
Hon var sedan 1865 änka i sitt andra gifte efter majoren grefve A.
Le- venhaupt samt innehade Säbylunds fideikommiss i i Nerike och det gamla godset Eka i Upland.
Hon efterlämnar en son, som är förste amanuens vid universitetsbiblioteket i Upsala.
I den höga åldern af nära 91 år afled härstädes den 14 d:s fru Emilia Breitholtz, född Hästesko- F o r l u n a och änka sedan 1834 efter överstelöjtnan- ten i artilleriet Claes Joseph Breitholtz.
Hon Bör- jes af barn, barnbarn och barnbarnsbarn.
Den kända skriftställarinnan fröken El- len Key har anländt till Kristiania, där hon skall hålla några föradrag.
Pressen har ägnat henne de vackraste välkomstariiklar.
I lördags talade fröken Key i Studentersamfundet och skördade starkt bifall af en åhörarskara, som till sista platsen fyllt salen.
* Den riksbekanta Sallandsgumman up- penbarade sig vid senaste allmänna mottagning åter i tamburen till konungens våning och fick frampå middagen sin önskan uppfylld: att » få spraka med kungen en stund ».
Med vanlig vänlighet lät ko- nungen henne tala om sina bekymmer; gumman var dock så envis, att konungen omedelbart lät sända efter justitiekanslern.
Denne fick därpå i konun- gens närvaro genom » å de handlingar, på hvilka gum- man stödde sina anspråk, och öfvertygade därpå ge- nom dessa pappers innehåll gumman om att hon hade orätt i sina påståenden.
Konungen lät därpå till gumman utbetala en penningsumma och lät ge- nom polisens försorg anskaffa en järnvägsbiljett till hennes hemort Veinge.
* Amerikas första kvinnliga advokat är död.