Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
kan vara alldeles säker på, att » hvad följden än ska ' bli och hvad folket ska ' säga », så är det det, att en hvar, som tar del af dessa historier skall få sig månget godt skratt och ett angenämt tidsfördrif.
Harmonier, af Elise Polbo, öfvers.
af Annie Wall; Er.
Skoglunds förlag.
— Innehåller verkliga små pärlor till berättelser o c h kommer utan tvifvel att mottagas med glädje af förfs alla gamla vänner.
Två år, nya dikter af Fredrik Nycander; Gustaf Chelius ' förlag.
— Den unge skalden, väl känd för Iduns publik, har här samlat ett urval af de dikter han under de senaste tvänne åren i åtskil- liga tidningar offentliggjort samt tillagt flere nya.
Liksom hans första diktsamling » R ö d a skyar » vittnar äfven denna om en framstående begåfning, som ej hör till det hvardagliga slaget.
Kärlek till djuren, af fru Elisa Brightwcn, öfvers.
af Anton Stuxberg; Gustaf Chelius ' förlag.
— In- nehåller en samling vägledande exempel till täm- jandet och vården af våra skogs- o c h trädgårds- fåglar samt andra i frihet lefvande djur.
Va- fornnordiska gudasaga i samma-hang, af Kuta Dalström, med 10 illustrationer af Viktor Andrén; Vilhelm Billes bokjörlagsaktiebolag.
— Utgör en kortfattad men sammanhängande skildring af den fornnordiska gudasagan o c h torde komma väl till pass som en synnerligt lämplig läsning för både skolan och hemmet.
Författarinnan har, synes det, löst sin ingalunda lätta uppgift på ett mycket lyckligt sätt.
Frank Norris ' äfventyr bland indianer och guldgräf- vare, berättelse af G.
A. Hcnty, öfvers.
fr. engel- skan af P. Hallström, med 11 helsideplancher; Vilhelm Billes bok / örlagsaktiebolag.
— Denna bok kommer nog alt af den mognare ungdomen emot- tagas med lika stor förtjusning som det föregående af samme förf.
o c h på samma förlag utgifna arbe tet » Bland rödskinn o c h c o w b o y s ».
Boken äger alla betingelser att kunna fängsla intresset från första kapitlet till det sista.
operan uppförde sistl. fredag » Lohengrin » med hr Rothmiihl.
i titelpartiet, o c h först i denna uppgift kan man säga, att den främmande gästen slog sig helt igenom.
Visserligen saknade man äfven här det välljud, som hr Ödmann i så rikt mått äger i sin stämma, men hr R:s utförande af den höge Gralsriddarens roll var i dramatiskt hän seende af synnerligt anslående verkan, och äfven hvad sången beträffar, lyckades han särdeles i den sista aktens båda tab ' åer entusiasmera publiken.
Elsas parti utfördes af fru Östberg.
I öfrigt var rollbesättningen densamma som förut.
Med anledning af Gustaf Adolfs-dagen om sön- dag gifves denna dag stor galaföreställning å k. operan, hvarvid en serie tablåer till dikter af D. Fallström kommer att utföras.
Alla biljetter voro utsålda redan i måndags.
Festföreställningen åter- upprepas på tisdagen.
Dramatiska teaterns återupptagande af Ibsens » Samhällets pelare » har följts af berättigadt in- tresse och framgång.
Stycket är utan tvifvel ett af de sceniskt mest verkningsfulla, klara och all- mäntmänskliga, som gått frän den store diktarens penna, innan denna ännu förirrat sig in på » sym- bolismens » o c h » mysticismens » dunkla vägar.
Det förfelar därför också aldrig sin verkan och har i god mening en verkligt stor publik, hvilket icke kan sägas om skaldens senare alstring.
Utföran- det pä Dramatiska teatern är äfven fullt värdigt.
Hr Hi / lberg ger en förträffligt genomförd bild af konsul Bernick, väl sekunderad af fröken Kkfberg som hans maka.
Fru Eahlmans Lona Hessel har mycken friskhet och karaktär, kanske kunde den originella figuren dock ha tålt vid ännu kraftigare färger.
Fru Scelig Lundberg o c h fru Sandell göra af Dina Dorf och fröken Bernick hvar i sitt slag goda o c h själfulla prestationer, liksom hr Olssons Johan Tönnesen förtjänar loford för vinnande ome- delbarhet.
Hr Personne som den obehaglige Hil- mar Tönnesen ger en dråplig karaktärsstudie.
Allt till allt, stödes det intressanta stycket med myc ken förtjänst af de utförande, och det lifliga bifal- let bekräftar det odelade gillande, som reprisen har väckt.
S ö d r a teatern har fått en nyhet — och en scens * nyhet till på köpet — som på premieren gjorde en verklig succés de rire.
Ernst Lmndqcists lust- spel » Ett litet troll » är visserligen ingalunda präg ladt af någon större originalitet eller psykologiskt djup, men fullt af friskt humör och lustiga situa- tioner, fyller det förträffligt sin uppgift att roa för stunden.
Det » lilla trollet » har ock i fröken Lind- zén fått en representant, så oemotståndligt frisk och intagande käck under alla sina kapriser, att den surmulnaste kapitulerar.
Hr E. Wagncr som hennes mycket afundsvärde fästman gör, förklar- ligt nog, allt att vara till sin fördel, och hr GuslaJ Bergström liksom fruarna Christiernsson och For- ncll skämma ingalunda bort sina tacksamma upp- gifter.
Det hela artar sig till en kassapjäs för teatern.
Vasateaern återupptager i nästa vecka » Niobe » med ingen mindre än fru Anna PetterssonNorrie i titelrollen.
Andra k a m m a r r u s i k s o a r é e n gafs i tisdags inför en ganska talrik bublik.
Den var ägnad åt minnet af den nyss aflidne Rubinstein o c h upptog därför tvänne kompositioner af honom, nämligen piano- trion i g-moll och stråkkvartetten i c-moll, båda förut utförda härstädes.
Utförandet var synnerligen förtjänstfullt och väckte lifligt bifall.
Programmet inleddes med en kvartett af Beethoven, op. 95, som uppgifves hafva varit ett af Rubinsteins favorit- stycken.
Nevada-konserten, som skulle hafva gifvits i ons- dags, har uppskjutits till instundande tisdag.
Arbetet tillhör jorden, bönen himmelen, lättjan helvetet.
Hvad skuggorna verka i en tafla, det verkar blygsamheten bredvid förtjänsten; hon meddelar det rätta djupet och skönheten.
Bruger.
IDUN 1894 I j u l c tid.
Berättelse af Hedvig Indebeiou |] m de verkligen skulle r e s a?
Ja, nu när frågan på allvar blifvit v ä c k t, k ä n d e den unga frun sig icke o h å g a d för j u l r e s a n.
Hon hade eljes inte altid tyckt det vara så roligt att resa till svärföräldrarne — d e v o r o n o g så g o d a o c h v ä l m e n a n d e, det förstås, o c h höllo af henne på sitt sätt, men det låg ä n d o c k en viss stelhet, tyckte Helene, öfver detta gamla h e m, där lifvet u n d e r åratal gått i s a m m a hjulspår; det fanns något s o m tryckte henne o c h k o m henne att inte alldeles kunna vara sig själf, då hon vistades där, h o n s o m åtminstone under den senaste hälften af sitt lif blifvit van vid att i nästan allting få följa sin egen s m a k o c h håg.
H o n b r u k a d e ofri- villigt draga ett a n d e l a g af lättnad, då de k ö r d e ut g e n o m gårdsgrindarna igen; hon tyckte att det kanske inle var snällt, m e n hon kunde inte hjälpa d e l; o c h kanhända var det inte alldeles utan, att o c k s å A x e l kände något dylikt, fastän han på det hela trifdes ganska godt i det gamla f ö r ä l d r a h e m m e t.
Om man vid n å g o t annat tillfälle föreslagit Helene alt resa till landet midt i vintern — h o n, som inte lämnat Stockholm under någon vinter på så många år — då h a d e h o n icke ett ö g o n b l i c k allvarsamt tänkt d ä r p å; men då h o n n u för tredje g å n g e n g e n o m l ä s t sin s v ä r m o r s b r e f med svärfars e g e n h ä n d i g a post- skriptum, märkte h o n, hur skrifvelsen a n d a d e s en så uppriktig v ä l k o m s t h e l s n i n g o c h ö n s k a n alt d e skulle k o m m a, alt h o n k ä n d e en verk lig lust att fara.
Och så en j u l på landet i g e n!
Helene hade icke tillbragt n å g o n j u l på landet, sedan hon var nio år; ty vid den tiden var det, som h e n n e s föräldrar flyttat till S t o c k h o l m.
Och sedan d e s s hade h o n, under det h o n vuxit u p p i h u f v u d s l a d e n, så vuxit in i d e s s lefnadssält o c h intressen — icke minst nu vid m o g n a r e år, sedan h o n där fålt silt eget hem — alt det bredt sig en g l ö m s k a n s slöja, äfven o m den var hälft g e n o m s k i n l i g, öfver intrycken från b a r n d o m s t i d e n o c h landt- lifvet.
Men där h o n n u satt tillbakalutad i s c h ä s - l o n g e n, ännu m e d brefvet i handen, sedan hon lagt b o k e n, s o m h o n förut läst uti, ifrån sig på det lilla j a p a n e s i s k a b o r d e t b r e d v i d, var det s o m o m en frisk fläkt från landet hastigt skingrat den där t ö c k e n s l ö j a n, så att bilderna från f o r d o m framstodo klarare än på m å n g e n g e d dag.
Det föreföll h e n n e s o m o m väggen midt e m o t h e n n e nu i stället in- svepts i ett dunkel, till d e s s att bara en e n d a punkt däraf syntes klar o c h tydlig — det var det där vinterlandskapet m e d s n ö t y n g d a gra- nar, s o m de en gång köpt af en o b e m e d l a d ung artist, men sedan ägnat föga u p p m ä r k - samhet, emedan det i konstnärligt afseende s l o d så långt efter de franska l a n d s k a p e n, som h ä n g d e b r e d v i d.
Men nu h a d e det rik- ligt blifvit lif i den taflan.
Den växte o c h blef större, tyckte h o n, till d e s s att den bort- s k y m d e alla de andra, o c h s k o g e n framstod så frisk, att Helene riktigt k ä n d e, hur den doftade, o c h h ö r d e, hur s n ö n knarrade u n d e r fötterna på den lilla flickan, s o m k o m m e d sin korg på armen borla på gångstigen.
det var kanske h o n själf, då h o n gick till gamla Linas stuga den där sista j u l e n; land- skapet påminte j u s t o m den lilla s k o g s v ä g e n, det var underligt att h o n aldrig märkt det förr!
Men h v a d satt h o n n u här o c h d r ö m d e om?
H o n befann sig j u i det b e k v ä m a soff- hörnet i sitt eget lilla förtjusande » s k r i f r u m », som det kallades, i sitt v a c k r a, k o m f o r t a b l a hem i S t o c k h o l m 1 O c h nu k o m h o n ihåg att A x e l, innan han gick till sitt k o n t o r, bedt h e n n e att b e s v a r a brefvet m e d m i d d a g s p o s t e n o c h tillagt, att han för sin del inte hade n å g o t e m o t resan, m e n alt h o n fick b e s t ä m m a i den saken alldeles s o m h o n själf ville.
Helene sprang u p p o c h gick fram till skrif- bordet.
H o n satte sig ned o c h skref, nästan ulan ett ö g o n b l i c k s b e t ä n k a n d e, skref o c h tackade på det hjärtligaste o c h sade, att de skulle k o m m a.
Det fanns bara en punkt som gaf n å g o t att tänka på, o c h den bad hon s v ä r m o r vara g o d o c h afgöra själf samt låta h e n n e få några rader till s v a r: det var o m hon skulle få k o m m a redan några dagar före jul, då A x e l m å s t e resa ned till Göte- b o r g i affärer, eller o m d e g a m l a hellre ville, att hon d r ö j d e o c h m ö l t e h o n o m på vägen på återresan, d a g e n före julafton, så att de då kunde följas åt till f ö r ä l d r a h e m m e t.
Kan- ske hade det varit mest i sin o r d n i n g, att hon aldrig föreslagit något annat än d e t; men hon var själf m e r a böjd för det förra alterna- tivet, ty hon h a d e ännu aldrig rest så långt utan sin m a n s sällskap, allt s e d a n de blifvit gifta, o c h tyckte att att det skulle bli grufligt tråkigt att fara hela v ä g e n e n s a m, isynnerhet dagen före helgen, då det är en sådan träng- sel i k u p é e r n a.
K a n s k e lästes det o m e d v e t e t mellan raderna, hvilken h e n n e s e g e n ö n s k a n var — alltnog: i n o m ett par dagar k o m svar från s v ä r m o r, s o m uttryckte sin glädje öfver de ungas löfte att k o m m a o c h bad s o n h u s t r u n vara m y c k e t v ä l k o m m e n några dagar före sin man, o m hon själf så ö n s k a d e o c h k u n d e trifvas i e n s a m - heten på landet.
G ä s t r u m m e n väntade d e m redan i g o d j u l - o r d n i n g, skref den gamla frun; o c h hon bad endast H e l e n e ursäkta, o m hon själf o c h tjänstefolket skulle vara n å g o t mer än vanligt u p p t a g n a dagarna näst före j u l, hvilket är o u n d v i k l i g t i ett landthushåll.
Men Helene k u n d e kanske vara road af en p r o m e n a d i s k o g o c h hagar, o m h o n fann tiden lång — det var så vackert n u, sedan s n ö n k o m m i t, stod där v i d a r e.
S v ä r m o r var aldrig m å n g o r d r i g i sina skrifvelser, så att till o c h m e d detla lilla tillägg var n å g o t min- dre vanligt.
O c h så afslutades brefvet m e d en underrättelse o m svärfars helsa, att den var s o m vanligt, inle j u s t vare sig s ä m r e eller bätlre, o c h att han m y c k e t g l a d d e sig åt att få tillbringa j u l e n tillsammans med sina barn.
Allt detta tilltalade emellertid H e l e n e, o c h hon g j o r d e sig i o r d n i n g till resan m e d mera ifver o c h i gladare stämning, än h o n på länge gjort det till n å g o n fest i staden.
A x e l var nöjd m e d a n o r d n i n g a r n a, o c h så reste d e.
Efter en half d a g s färd s k i l d e s de vid stationen, där svärfars s l ä d e, förspänd med ett par vackra hästar med klingande bjällerkransar, stod o c h v ä n t a d e; en viftning med n ä s d u k e n från Helene, m e d r e s m ö s s a n af A x e l — o c h så syntes efter tåget blott en strimma af r ö k.
H e l e n e steg u p p i slä- den o c h s v e p t e s väl in i fållarna af gamle J a k o b; ty i n g e n d e r a af svärföräldrarne v å g a d e sig ut i kylan för att m ö t a h e n n e, hvilket hon o c k s å förut artigt s ö k t afböja.
När släden satts i fart o c h H e l e n e blef e n s a m, k o m det i första ö g o n b l i c k e t ett visst m i s s m o d öfver h e n n e.
D e hvita slätterna, öfver hvilka v ä g e n först g i c k, g j o r d e ett ö d s - ligt intryck på h e n n e, allt såg så kallt o c h Extra fin Marsala 395 d ö d t ut.
S a k n a d e n efter A x e l tog ut sin rätt — de v o r o sällan skilda ål • — o c h h o n erfor nästan en känsla af ånger öfver hela resan.
Hvad h a d e h o n egentligen här nere att göra n u?
Hvarför h a d e hon känt en så o v a n l i g håg att r e s a?
Det visste h o n inte själf, det var s o m o m ett okändt » n å g o t » l o c k a t h e n n e — kanske var det bara h e n n e s s m a k för o m b y t e!
M e n i alla fall h a d e h o n n u rest, o c h därför var det förståndigast » t o m a k e the best o f i t ».
O c h efter delta beslut var det s o m o m dysterheten blåst bort b å d e från H e l e n e s sinne o c h från l a n d s k a p e t; man h a d e n u k o m m i t in i s k o g e n, o c h här k ä n d e Helene sig m e r h e m m a s t a d d.
Den friska luf- ten o c h den glada bjällerklangen h a d e o c k gjort sitt till, så att då den gamla herrgården med sitt brutna tak slutligen s k y m t a d e fram b a k o m b j ö r k d u n g a r n a, var Helene åler sig själf o c h i sitt allra glädligaste lynne.
S v ä r m o r stod på trappan o c h v ä l k o m n a d e henne.
Gamla Mina, lika oföränderlig till sitt u t s e e n d e o c h hela väsen s o m s v ä r m o r själf, aftog h e n n e s k a p p a o c h öfriga ytter- kläder i t a m b u r e n, m e d s a m m a välvilliga min o c h afmätta nigning s o m förr.
Allting var p r e c i s s o m o m det inte rört sig, sedan H e l e n e var här i s o m r a s ett år sedan, tyckte h o n.
Just det tänkte h o n på, då hon stod framför t a m b u r s p e g e l n o c h o r d n a d e sitt hår — m e n i ett n u höll h o n på att släppa den lilla k a m m e n af förvåning.
Hvad var det för en trollspegel?
Den v i s a d e h e n n e i detta ö g o n - b l i c k, hur salsdörren sakta ö p p n a d e s på glänt, o c h där syntes ett litet rosigt barnansikte med s p ö r j a n d e, nyfiken u p p s y n, o c h så k o m där ut en hel liten flicka o m en tre, fyra år, s o m sprang rakt fram till h e n n e, slog armarna o m h e n n e o c h r o p a d e: » G o d d a g, tant H e l e n e!
» Helenes första i m p u l s var att lyfta u p p den lilla på armen o c h kyssa h e n n e.
Hon k ä n d e sig så a n g e n ä m t öfverraskad af denna n y a företeelse i det gamla huset, att h o n i en skämtsammare o c h muntrare ton än hon n å g o n s i n förr där antagit, u t r o p a d e: » H v a d i all världen har s v ä r m o r lagt sig till m e d på senare t i d e r?
Ni ha väl inte inrättat ett barnhem h ä r?
» Det for ett ovanligt uttryck öfver den gamla fruns ansikte, s o m Helene inte k u n d e säga o m det b e t y d d e belåtenhet öfver hennes vän- lighet m o t barnet eller m i s s n ö j e m e d h e n n e s u t r o p — kanske b å d a d e l a r n a?
Men i det hon m e d en rörelse af h a n d e n bjöd H e l e n e att stiga in i det stora trefliga förmaket med de g a m m a l m o d i g a m ö b l e r n a, sade hon endast i sin vanliga, afmätta t o n: » D e t är Hjalmars lilla flicka. » » S v å g e r H j a l m a r s?
» — Ja, n u k o m Helene ihåg!
H o n o m h a d e h o n inte sett sedan sitt eget b r ö l l o p — fastän b r ö d e r n a träffats ibland på A x e l s affärsresor — o c h hans fru h a d e hon aldrig sett.
De h a d e o c k s å bott nere i Skåne o c h hade visst inte ofta haft tid eller råd till r e s o r u n d e r d e få år, d e varit gifta.
O c h nu v o r o de b å d a redan borta!
Han h a d e o f ö r m o d a d t fallit ifrån för mer än två år s e d a n; o c h nu h a d e o c k s å h o n, h u s t r u n, dött på h ö s t e n; det hade H e l e n e naturligtvis hört, m e n sedan inte j u s t tänkt vidare p å, då h o n haft så föga g e m e n s k a p med familjen o c h så m å n g a egna s m å in- tressen i tankarna.
S v ä r m o d e r n hade ej hel- ler skrifvit n å g o t d ä r o m sedan d e s s; men nu fick Helene h ö r a, att lilla Astrid redan i två m å n a d e r haft sitt h e m h o s » farfar o c h far- m o r », u n d e r det att h e n n e s b å d a b r ö d e r k o m m i t till sina morföräldrar.
(Qual.té Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
Nydahl &amp; C: o Stockholm, S Slureplau Riks- och A l l m.
I D U N 396 I öfrigt var allt sig s å likt h o s d e g a m l a: svärfar v a r artig o c h hjärtlig, m e n talade m e s t o m sina tilltagande å l d e r d o m s k r ä m p o r o c h o m d e n för b å d e d e m o c h landtbruket o g y n n s a m m a väderleken u n d e r h ö s t e n; — s v ä r - mor v a r s a m m a o k l a n d e r l i g a värdinna s o m alltid, såväl i fråga o m d e rikliga anrättnin- garna s o m d e n välvilliga, m e n nästan b e - svärande omtänksamheten.
O c h när Helene u n d e r aftonen satt där m e d lilla Astrid i sitt knä, tyckte h o n att s v ä r m o r s blickar m e r forskande än n å g o n s i n v o r o fästa p å h e n n e o c h h e n n e s toalett.
Helene v å g a d e aldrig, när h o n reste d i t, medtaga annat ä n sina enklaste k l ä d n i n g a r; m e n h o n märkte ä n d o c k, att s v ä r m o r s ö g o n ogillande betraktade hvarje m o d e s a k, s o m h o n inte var van att se, eller allt bjäfs s o m h o n ansåg obehöfligt.
O c h den u n g a frun var svag för sin toalett.
H o n hade j u äfven haft godt o m tid att tänka därpå u n d e r d e sju å r h o n varit gift — o c h förut o c k s å, enda barnet i ett f ö r m ö g e t h u s, s o m h o n d å varit; o c h h o n h a d e måst tänka därpå, s å m y c k e t s o m h o n varit u t e i säll- skapslifvet b å d e s o m flicka o c h fru.
M e n allt det där förstod naturligtvis inte s v ä r m o r, som satt p å landet hela året o m, o c h s o m gjort det i så m å n g a å r!
F ö r öfrigt s å var det visst inte n å g o t s å stort n ö j e, s o m andra föreställde s i g, att beständigt » v a r a m e d ».
Det r o a d e h e n n e s o m y n g r e, m e n nu b ö r j a d e hon rent a f att tröttna därpå — h o n var j u redan inne p å trettiotalet; o c h h u r t o m t h o n m å n g e n gång fann detta lefnadssätt, antingen hon själf var m e d borta i sällskap eller satt h e m m a o c h väntade p å A x e l, d å han var på h e r r m i d d a g eller spelparti — det h a d e h o n inte velat säga h o n o m, han s o m alltid var Redigera » af Sophie Linge.
Sagan sanning den gång blef, Då en sagans trogna vän Saken så med kraft bedref, Att mitt hela rests igen Upp ur mythens dunkla gömma.
I dess famn man nu kan drömma Om en forntid skön och rik På en iju-ftill romantik, Tid, som utaf stordåd fylldes Och af sagans guld förgylldes.
Från mitt helas djärfva krön Famnar blicken i ett tag Himmel, haf och jorden grön — Dock likväl i sammandrag — Ja, dess namn ej fåfängt ljuder, Det på vida vyer bjuder.
Och det bjuder äfvenså Uppå tio typer små, Hvilka i sin ordning gifva Hvad jag nedanför vill skrifva.
Huru världslig makt kan dö, Därom finnes vittnesbörd, Som exempel nämn en ö, Och en stad, numer förstörd.
Ondskans bild i sång och sägen.
Hvad går paralellt med vägen?
Järnhård hämsko kring en fot.
Nämn för mången sjukdom bot.
Ojämnhet på jordens yta.
Hvad man mot och ned kan bryta.
Hvad du en i spegeln ser Af dig t-jiilf och andra med.
Hvad den törstande du ger, Om att ge du har för sed.
1894 så g o d, o c h s o m g j o r d e s å m y c k e t för h e n n e s nöje.
D e s s a o c h dylika tankar g e n o m f o r o Helenes hjärna, u n d e r d e t h o n satt o c h samtalade med d e g a m l a.
H o n höll n o g a f d e m; men hon tröttades a f s v ä r m o r s o m u t l i g a plikt- känsla o c h rent a f retades af h e n n e s » f ö r - träfflighet », hvilken k ä n d e s s o m e n t y n g a n d e fordran p å h e n n e själf.
h e n n e b ö c k e r — o c h d e t kunde d å ibland vara fråga o m, hvilkendera s o m hade roligast af de två!
R e d a n första dagen hade H e l e n e skrifvit till A x e l o c h bedt h o n o m att i Göte- b o r g k ö p a några l e k s a k e r; j a, han fick till o c h m e d e n s å o m s t ä n d l i g beskrifning p å hurudana dockan, dockköket och barnboken skulle vara, att det g j o r d e h o n o m riktigt huf- vudbry.
O c h d a g e n d ä r p å fick han ett nytt bref m e d liknande k o m m i s s i o n e r; ty h o n h a d e Helene fann emellertid vistelsen p å landet n u bedt s v ä r m o r att få kläda julgranen, hvil- d e n n a gång a n g e n ä m a r e ä n förr.
Kanske ket m e d n ö j e beviljats h e n n e, o c h den fick kom d e t s i g d ä r a f att d e n g a m l a frun m e r i å r inte bli e n gran m e d bara ljus, s o m för än vanligt var upptagen af d e husliga g ö r o - g a m m a l t folk, utan skulle vara en riktig barn- m å l e n, s å att H e l e n e m e r a r å d d e o m sin tid och k u n d e g ö r a långa utflykter i omgifnin- j u l g r a n m e d konfekt o c h grannlåt o c h för- silfrade kottar o c h flaggor o c h j a g vet inte garna eller draga sig undan p å sitt r u m m e d en b o k under d e stunder, d å h o n i c k e höll allt h v a d, — så att g r o s s h a n d l a r A x e l fick ett grufligt bestyr.
svärfar sällskap eller läste tidningarna för h o n o m i hans h u s t r u s ställe.
Med h o n o m (Forts.) h a d e det n u alltid varit m i n d r e svårighet att ta s i g u t; h a n var s v a g för sin täcka, ele- ganta s o n h u s t r u, d e t s å g h o n m e d glädje.
Med detta nummer följer ett tillägg till firman Percy Inte för att h o n på längden skulle ha stått ut F. Luck et C:os Handelsaktiebolags senaste prisku- med att d a g ut o c h dag in p y s s l a o m h o n o m, rant, upptagande diverse prisförändringar.
vara h o n o m till sällskap o c h rätta sig efter hans s m å e g e n h e t e r så, s o m s v ä r m o r g j o r d e; men att d å o c h d å spraka m e d h o n o m o c h s p e l a för h o n o m, det gjorde h o n gärna, helst s o m h o n märkte att h o n för stunden friskade u p p h a n s l y n n e m e d silt u n g d o m l i g a sinne o c h sina skildringar från hufvudstadslifvet.
Men den s o m n u m e s t g j o r d e lifvet lättare o c h gladare i det e n f o r m i g a h e m m e t var lilla Astrid.
K a n s k e reflekterade H e l e n e inte sär- skildt d ä r ö f v e r; m e n h o n tog d e n lilla flickan med s i g ut, d å h o n ej gick för långt, åkte kälke m e d h e n n e p å gården o c h klippte o m aftnarna pappersfigurer åt h e n n e eller visade Hvem på händerna blir buren.
Klädnad, väfd utaf naturen.
Hur din tanke vara bör, Om ditt tal skall få gehör.
Nanm på mången Svea konung.
Och hvad sirup gSr och honung.
Kommenderadt kräftgångsord.
Hvad ett ö j a gifver blott.
Första offret för ett mord.
Skydd, som alla träd ha fått.
Nyttig dräng, men farlig herre, Som ibland regerar värre.
Straffredskap af hemsk natur.
Ställe, ansedt för sin » kur ».
Drömbild, ifrigt efterspanad Och af varma hjirtan anad.
Fågel, sysslande med jakt Ililmd klippor och bland skär.
Hvad i hafyet} djup man lagt Och som eningslänk nu är.
Skydd emot profana blickar, När sin vän ett ord man skickar.
Sångarnamn som nu dött ut.
Mest till » svart » ett attribut, Hvilket på det hela taget Blifver för sin uppgift slaget.
Stockholra, Iduns Fredagen den 13 mars 1896.
N:r 11 (430) Prenumerationspris p r å r: Idun ensam kr.