Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Län sig förenat. 24:0 RiksdagsFullmågtigarne Anders Joachimsson, Anders Andersson * A. F. Pehrsson, Anders Nilsson, Lars Lidman, Måns Danielsson, Jöns Isacsson, Olof Carlsson och Olof Olofsson ifrån Östergöthland, hvilka jemte det de förenat sig med de Ledamöter inom Ståndet hvilka yrkat skärpning i ansvaret för stöld, tillika anmärkt, att ehuru ådel afsigten är med det i Wadstena inrättade Arbets- och Correctionshus, att återföra de fallne till dygdige och nyttige medlemmar i samhället; 6a synes likväl detta ändamål vara förfelat, genom deras blandning med sådane ihärdige och il* listige hofvar, som möjligen aldrig kunna förbättras, och derigenom att sjelfva inrättningen och locajen icke är af sådan beskaffenhet, att rymmande kan förekommas; i anseende hvartill föreslås, att de i Wadstena varande arbetsfångar hvilka begått stöld eller andra nesliga brott, måtte förås till någon af Rikets Fästningar, der de säkrare kunna vårdas, samt att sådane, som försökt att rymma |från detta Correctiona - LiigUt skot tets BetänkandeM. hus, genast efter ertappandet äfven matte sfi iras till Fästning. 25:0 RiksdagsFuUmägtigen Carl Bergman har hemstäldt, om icke, då en tjut i 2:ne vittnens närvaro frivilligen erkänner Brot<et; sådant erkännande borde ttll hans fällande gälla, likasom bekännelsen ii för rätta, utan att afseende må göras på en sådan Brottslings uppgift, att hafva med lockande eller trugande , blifvit till bekännelse tvungen. 26:0 RiksdagsFuUmägtigen Carl Svensson från Jönköpings
Lån, har anmärkt den olägenhet, som tillskyndats landet genom de talrika permi terade Krigsmän och Sjöfolk, som under 6 å 8 månaders tjenstledighet vid de värfvade Begementerne i Ri» kets Södra Provinser, under tiden tigga, preija och Stjäla; och har Carl Svensson förment med visshet kunna antagas, att de TjufoadsBrott, som årligen ske, förfifvas två tredjedelar af desse folkclasser och deras anhang; dermed Pehr Ericsson från Kronoborgs
Län sig förenat, hvaremot Nils Månsson från Malmöhus
Län med flere Ståndets Ledamöter, ansett permitteringen af Kronans manskap vara för landet mera nyttig än skadelig; och har ändteligen. 27:0 RiksdagsFullmägtigen Petter Pehrsson, från Calmare Län, under åberopande at Kongl.
Brefvet den 2 Martii 1748 och Kongl, förordningen den 29 Jnlii 13*2, angående
Domares åliggande att utforska förhållandet med de Brott, tilltalade upp - Lagutskottets Betankandcn769 gifva sig hafva begått å andra orter innan de till ransakning derföre försändas, föreslagit, att domaren i alla de fall, som 1748 års Kongl. Bref upptager må ega , att afsluta T)ufnadsmål utan förfrågan hosÖfverDomaren eller förvisning till andre Domstolar; dock att, på det denna utsträckte rättighet ej måtte missbrukas» alla sådana Utslag borde till OiverRäitens pröfning hemställas.
Ehuru ofvanupptagne Motioner, och yttranden innefatta till en del motsatte åsigter och förslag har dock Lagutskottet ansett sig böra deröfver, i ett sammanhang, meddela Utlåtande, heldst de afse, ett och samma hufvudföremål: förändringar och rättelser0 u i de nu gällande Criminallagar, i afseende dels på de deruti upptagne strafFbestämmelsers skärpande eller mildrande dels och rättegångssättet och formerna för bevisningen uti Brottmål, häktade personers behandling inom fångelserne, jemte flere dermed gemenskap egande frågor.
Vid öfvervägande af desse vigtige och granlaga ämnen, h r väl Utskottet å ena sidan bordt lemna all uppmärksamhet, åt en lika allmän sorn grundad klagan, öfver den under sednast förflulne tidrymd tilltagande mängd och grofhet af brott särdeles mot egendomsrätten: ett förhållande, som i förening med fängelsernas nu varande beskaffenhet högt påkallar Lagstiftande magtens åtgärder till förändring och förbättring, af så väl desse sednare, som och sjelfva BrottmålsLagen; men och å andra aidan, 7 7o LagViskouetsBctiuktinden. insett vsgten oell nödvändigheten deraf, att (leena förändring sorn bor tiilvägabringas med hänseende till närvarande tidehvarfs och släktes charecter och samhäUsförhållan* den, må sträcka sig till det hels a?
BrottmålsLagen, och ej blott till vissa mindre delar deraf, på det enhet i grundsatserna för Lagstiftningen och ett organiskt samband emellan alla dess särskilde stadgandea må s8gtt8gas och vårdas.
Huru olika de orssker än kunna anses och vara, hvilka vållat den öfverklagade mångden och grofhetea af Brott, torda de dock igenfinnas uti sednare tiders ceconomiska förhållanden och beskaffenheten af Landets PoliceLagar; men förnämligast uti bristen på tjenliga uppfostringsanstalter för den lägre och fattigare classen af medborgare, uti sjelfva strafflagens egna »atur, och beskaffenheten af de allmänna fängelserna.
Utom de af menniskans yttra förhållanden verkade retelse!' till Lagarnes öfverträdande, gifvas ock andie uti hennes inre väsende, i hennes begär och sinlighet, hvilka eD sorgfällig uppfostran bör motarbeta» pä det samhällsordningen må kunna påräkna sitt stöd, ej blott af LagenS obevekliga stränghet, utan ock af medborgarens egna tänkesätt.
Den nu gällande ÖtraffLsgen har, såsom en värd Ledamot af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln ganska rigtigt anmärkt ''sjelf- alstrat nya Brott1’\ emedan straffen,dä de bränmärkt förbrytaren 'med en outplånlig vanära, och hos honom Lagutskottets EttånkanAen.
771 tiodal all känsla af heder jemväl aflägsnat möjligheten af haas återföranda till sans och laglydnad.
Lika angeläget det är, att uti BrottmålsLagstiftningen lemna behörigt afseende åt känslan och värdet af ett obefläckadt namn, lika obestridligt lärer få anses, att för den, som blifvit beröfvad e» gen och andras agtning inga Lagar och inga straff äro tillräckligo, att från brott afhålla.
— Uti fängelserna hafva fångar sammanhopats, utan afseende på deras större eller mindre brottslighet, emedan det trånga utrymmet ej medgifvit deras classification; och den elakhet, som utmärkt grofva och förhärdade Brottslingar, har smittat äfven dem, hvilka ditkommit med ett mera oförderfvadt sinne, så att, hvad i början utgjordt föremål för deras skräck ock afsky, omsider blifvit vana och behof.
Utskottet, som med denna framställning sökt antyda behofvet af en Reform uti BrottmålsLagstiftningen och af en förbättrad fångvård, kan icke föreställa sig, att ett verksamt medel, mot det öfverklagads onda, Står att vinna uti skärpningen af de nu gållande straffbestämmelser.
Dessas beskaffenhet och följder, har Utskottet här ofvanföre sökt visa; och Lagskipningens Historia vittnar, att stadgade dödsstraff för Tjufnader, långt ifrån att dem i allmänhet förekomma, fastmera blifvit orsaker till än gröfre förbrytelser, emedan StraffLagens egen grymhet liksom meddelat sig åt brotten j i följd hvaraf Utskottet anser sig ega Lagutskottets Betänkanden. fulla skål, att den föreslagne skärpningen afstyrka.
Nu hafva vål i motsatt hänseende åtskilige Motionairer, med yrkadt afsksfFande af Spöstraffet för Tjufnadsbrott i allmänhet och af ilen ofFentliga Kyrkoplikteo , i stället föreslagit användandet af fängelsestraff, aibete å fästning och tuckthus m. m. 5 men ehuru Utskottet delar enahande öfvertygelse med Motionairerne, om otjen. ligheten af, så väl SpöstrafFet som den uppenbara Kyrkoplikten, vid hvilken sednare såsom urartad från dess ursprungliga form, opinionen äfven fåstat begreppet af straff: måste det likväl finnas betänkligt, att förändra eller upphäfva de nu varande straff* bestämmelser, utan visshet att andre tjenlige å ändamålet motsvarande kunna i stället stadgas och användas, emedan, om än tid och omständigheter gjordt för Utskottet möjligt, att utarbeta förslag till slika strafFbestämmelser i enlighet med de af flere Motionairer yttrade åsigter, användandet deraf måst möta betydlige svårigheter U'i fängelsernas och de allmänna Arbets» och Tukthusens nu varande beskaffenhet, såsom troligen icke medgifvande tillämpningen af en i uppgifna hån6eendet förändrad StraffLag; och då det för öfrigt torde böra öfvervägas, att en brådstörtad öfvergång från ett till ett annat Straffäystem» innan allmänna tänkesättet hunnit att deröfver sig yttra, ofelbart skulle leda till vådliga följder för samhälletj så kan Ut - Logi]t skottets Betånknnåen, 773 skottet icke eller tillstyrka bifall till de uti förenämnde afseenden gjorde fftrjlag.
Etter framställningen af dessa allmänna å^igter, går Utskottet, att meddela yttrande öfver åtskillige MotionaireiS särskilde förslag, de der icke kunna arnes af berörde framställning besvarade.
Fi'>r sådant ändamål åligger det Utskottet, att yttra sig angående rättsenligheten af det (ramstglde förslaget, att brottslingar, hvilka för itererade stölder eller andra grofva brott redan blifvit eller framdeles blifva till lif-.tidsfä tuicg dömde, må varda till annan verldsdel deporterade
I förra fallet, eller hvad dem angår, som redan dels till någon del undergått det strsff dem blifvit ådömdt, dels ock genom laga kraft vunnet beslut fatt detta straff besiämdt, anser Utskottet det icke vara med rättvisa fÖrenligt, att, utan deras medgifvande, vidtaga någon förändring uti den stadgade be. strafFningen.
Beträffande åter dera, som hädanefter begå Brott, för hvilka Lagen Utsatt strafF, af Fästningsarbete på lifstid; så emedan det ostridigt är Statens rätt, att ifrån samhället utesluta dem, hvilka genom grofva eller förnyade Brott, stört allmän frid och säkerhet, och såmedelst förverkat förmånen att tillgodo njuta samhällets fördelar, och denna Statens rätt, icke vid alla tillfällen kan stadna vid, att dem ifrån samhällets område utskjuta, eller landsförvisa, utan det stundom är nödigt, att lörskafFa samhället tillräcklig säkerhet, att den för - 774 Lagutskottets Betänkandett. sfeutne icke vidare återkomma, tillstyrker Utskottet r:o Riksens Höglofl.
Ständer öfverlemnande till Kongl. Majit, att hädanefter med någon Christan Magt öfverenskomma, huru med möjligaste säkerhet och fördel för det allmänna ofvannåmnde brottslingar må till densamma såsom arbetsfångar för lifstiden öfverlämnäs. 2:0 Vidare anser Utskottet sig böra på det sätt tillstyrka antagandet af Herr Ehrenborgs förslag, om Vitens och Böters förvandlande i arbete, att i alla de fall, der Brott, efter nu gällande Lagar fean genom vites eller penningeböter iörsonas , och den plikifälde saknar tillgång, de samma må med arbete för allmän eller enskild räkning aftjenas, på satt och efter de grunder Kongl. Förklaringen den 25 Martii 1807 och Kongl. Förordningen den 24 Augusti 1815 utstaka. 3:0
I frågan huruvida den, som blifvit för stöld straffad bör få antaga tjenst hos en annan parson, som undergått bestraffning för enahanda c Iler ån gröfre Brott, får Utskottet till följe af skedd votering, framställa följande alternativer:
Det förra:
Då det förslagne stadgandet dels förutsätter, att en brottsling ej kan bättra sig och dels leder till inskränkning i den naturliga rättigheten, att använda sin arbetskraft, der en hvar för sig tjenligast finner, och således från denna synpunct be. traktadt, skulls utgöra en ökad strafTpå» Lag UtskottctsBetänkandin. följd, utöfver hvad Lagen stadgar, ian Ut. skottet till förslaget icke tillstyrka bifall.
Enar föremålet, för all
Lag bör vara att skydda eiler förbättra, och för det förra uppstår större binder, genom flere vanartade personers sammansättning, samt, det sednare åtminstone icke lärer vinnas för den tjenare, som sjelf böjd för otrohet, i sin husbonde deraf eger ett efterdöme; så vågar Utskottet, ledt af de vådliga följder erfarenheten i detta afseende ådagalagdt, tillstyrka ett stadgande, att en lagförd och straffad
Tjuf ej måtte få antaga tjenst hos en sådan eller gröfre brottsling. 4:0
I afseende på de förslag, som blifvit gjorde med afsigt, att åt Domaren och Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande uppdraga, att cxtrajudicialiter bestraffa uppstudsige och vanartige brottslingar, är Utskottet af den öfvertygelse, att fångar måste liba med andre medlemmar i samhället vara underkastade
Disiplin och följagtligen äfven ansvar, då den brytes, för att afhålla?
från den måogd förbrytelser de kunna företaga sig, i medvetandet deraf, att det straff hvartill de enligt
Lag gjordt sig skyldige, icka kan af deras ostyriga förhållande försvåras, och detta bestraffningssätt, bör äfven efter Utskottets tanka ega rum, på det att det svårare fängelse må kunna undvikas, som annars ofta vore nödigt, för att hålla en ostyrig fånge i ordning; men dä klagan öfver en så beskaffad bestraffning ej kan ega tum, förr an den redan undergått straffet!
LngVt skottets Betänkanden. måste missbruken med denna bestraffnings* rått i möjligaste måtto forekommas, och således hvarken VaktBetjeningen, på egit bevåg, få utölva denna bestraffningsrätt, elier densamma få användas i enrum.
Utskottet föreslår således, att i öfverensstämmelse med det af ÖfverStå thålJareÅmbetet, den iOctober 180},med Kongl. Maj:ts tillstånd utfärdade Reglemente för Smedjegårdshäcktet samt Kongl. CirculaireBrefven den 12 Februarii igog och den 22 Februarii t&2i. måtte genom allmänt gillande Lag stadgas: ”Att då för Brott häcktad p?rson, i fängelse inför Domstol eller Kongl. Maj:tS Befallningshafvande visar uppstudsighet och af varningar ej låter sig rätta, må han af Domstolen, Konungens Befallningshafvande, Cornmendanten, eller i fall ej någon af dessa Auctoriteter år på stallet att tillgå, af närmaste KronoBetjcnt förklaras skyldig till lämplig husaga; hvilket beslut genast må gå i verkställighet; dock böra dervid alltid tvenne ojäfvige personer vara såsom vittnen till st ides ock kommer den, som bestraffningen ådömt eller verkställa låtit, att stå i ansvar, om densamma i oträngdt mål blifvit tillämpad, eller med onödig stränghet Verkställd.”
Någon annan bestraffning än den Sorn enligt nu gållandeLag kan till impas för dem, Som påtaga sig andras eller diktade Brott, anser Utskottet sig icke böra tillstyrka ; och en ytterligare stränghet i detta laii skulle icke LngUtskotttts Betänkandtn, 777
Stå att förena dermed, att en brottsling, sorn under ransakning rymmer lemnäs utan straff för detta försök, att undgå lag* lig påföljd; 5:0 hvaremot Utskottet finnér hvarken, mot billighet eller nu gällande Författningar stridande, att den kostnad som tillskyndas
Staten, genom fångars forslande från en till annan ort, i följd af deras oSanna uppgifter, böra af dem ersättas, och vid bristande, tillgång förvandlas till arbete» efter de grunder sorn hår förut blifvit åberopade, i händelse icke medelös brottsling thy förutan är dömd till tvångsarbete för lifstiden, då fråga om ersättningens förvandling, af sig sjelf förfaller; och tillstyrker Utskottet således, att allmän Författning härom måtte utfårdas.
Angående rättegångs- och bevisnigssättet i Brottmål, hafva åtskilige motioner blifvit gjorde, hvilka hufvudsakligen åsyfta; att tillvägabringa skyndsamhet vid Brottmåls afgörande; och ehuru detta visserligen är af högsta vigt, kan likväl Utskottet icke gilla, de af en del Motionafrer föreslagne utvägar till ändamålets vinnande*
Så och vid betraktande af H irads* Rätternes nu varande organisation och ntl gällande RättegångsFormer, anser Utskottet Herr Thams förslag, att en Brottmålsransakning bör å ett Ting och innan Domaren lemnar Tingstället, afslutas, icke verkställbar.
Aflägse boende vittnens inkallande, anskaffande af Bevis, om deras fräjd, infordrande af handlingar från andra 7?8 LtgUt skot tets BetHnknnden, Domstolar, och den anklagades motbevisning, sorn alitid måste lemnäs öppen och fri, fordra ofta flere veckors uppskof; och ett åläggande för Domaren att intill målets slut vid Tingstället qvarstanna skulle, utan nytta, endast öka dröjsmålet med andra årender, och inom andre Härader i Dotnsagan befordra det uppskof med rånsakningar, sotn man genom detta stadgan* de söker undvika.
Ått skyndsamhet beredes på bekostnad af bevisningens fullständighet, elier enligt en del Motionairers förslag, att bevisning i Brottmål må anses fulländad geom ett vittnes intyg: at med ändring af 7 och 34 §. §. i 17 Gap. Rätteg.Balken densamma, när den anklagade år med halft skål besvärad, må kunna fyllas med intygande af Måiseganden eller hans Tjenstehjon, och att med upphäfvartde af Kongl. Brefvet, den. 24 Augusti 1754, vittnen böra omtala hvad för dem vid samtal emellan 4 ögon blifvit yppadt, finnér Utskottet desto mindre skal att tillstyrka, sorn den grundsats måste gälia, att al! bevisning bör vara noggran och fullständig, i synnerhet uti brottmål, der medborgares lif, heder och välfärd oftast åro i fråga; hvarförutan en oformlighet uti Lagstiftningen skulle uppstå derigenom, att olika bevisningssätt stadgades för brottmål och Civila rättegångar; och hvad särskildt angår 1754 års Kongl, Bref, acser Utskottet detsamma - Lag Utskottett Eetänkandett.
779 ma vara föranledt, af den rigtiga grundsats, att förtroendet
Man och Man imellan, gifvet och emottaget i förlitande på redlighet bör af Lagstiftaren vårdas.
Det har icke kunnat undfaHa Utskottets uppmärksamhet, att på sått flere
Mo< tionairer anmärkt, månge olägenheter uppkomma deraf, att Brottslingar, dels i ändamål, att varda slutligen dömde af den Rätt, derunder de det grofsta Brottet föröfvat, och dels i följd af osanna uppgifter om föröfyade Brott å andre orter, måsté forslas
Från en till annan Domstol.
Utskottet har val i fråga, om ansvaret för så béiskaffade bekännelser, genom föreslagen erIsåttningS skyldighet, Sökt anvisa ett Cortetiv häremot j
Men då detsamma ej kari vara verkande emot de gröfre
Brottslingar* äf hvilka Samhället har mest att frukta* finnér Utskottet dock att ytterligare åtgärd i detta, hånseende bör vidtagas.
Sorti mest lämpligt för åndamåiét tror Utskottet vaira, att undanrödja den må hända hufvudisakliga anledningen till osanna Uppgifter hemligen.
Hoppet att aflägsna en föreståeride bestraffning och att under forslingen Få tillfälle att rymma.
Detta har val en del Motiönärer afsedt, i det de yrkat ändring beli upphåfvande af 10 Cap. 21 § Rätteg., talken, samt Kongl.
Förordningarne deri S Martii 1748 och den 29 julii igi». samt hieddelatide af dsn föreskrift* att Utslag hagUtrkotUts Betänkande fr. £3 7Ro tagUtskottets Bitrinkanatni öfver en anklagad borde af hvarje Dom* stol der han lagföres, meddelas och verk* stadighet befodras utan afseende å hans uppgifter, om å annor ort föröfvadt brott, deröfver sedermera särskildt ssuile ransa* kas och dömas; men då med antagande af detta sistnämnde förslag, att ökadt straff skulle komma att drabba en brottsling, sorn på flere orter begått mindre stölder, derigesom att han ej i ena bot, eller på en gång, får undergå bestraffning och en sådan Lagstiftning, utom det att den ej år ined rättvisa förenlig, skulla motverka upptäckten och erkännandet af verkligen begångne Brott; så kan Utskottet, icke gilla detta förslag i hela dess vidd, utan får med stöd af hår ofvan anförde skäl i stället tillstyrka, att genom utfärdade allmän författning måtte stadgas: 5,Yppar sig antingen genom egen bekännelse eiler annorlunda, att person, som för Mord, Rån, Stöld eller annat groft
Brott blifvit å fästning eller allmän Arbetsinrättning på längre eller kortare tid insatt, innan han dömd blef, begått annat brott,- för hvilket han ännu ej undergått Ransakning, må han ej till sådan ransaknings undergående utlemnas, i annor händelse, än så vida efter i vanlig ordning inhemtad underrättelse, om brottets verklighet, Måls-eganden det fordrar, eller ock det befinnes, att den brottsliges fållande för samma brott skulle för honom medföra förhbjdt ansvar, eller troligt är, att rån - LégUtshottets
Betänkande751 sakningen skulle medföra upptäckt af andre i brottet mojeligén invecklade personer, hvilket allt med undantag af dea händelse då Måls - eganden fordrar ransakning och då desi följaktligen ovilkorligen bör egä ruin, må bero på bepröivande af Kongl, Maj:ts Befallningshafvande i den ort der Brottet är begånget" 55År någon af Domstol till högsta kroppsplikt saker ansedd, och yppar sig under ransakningen, att hän utom Domsagan elier Länet begått annat brott, hvarföre hart ännu ej undergått tilltal, skola upplysningar om brottets verklighet och beskaffenhet jemte Mäls-egandens yttrande i vanlig ordning infordras, och åligger det domarenj Sorn sednast dömt, att derefter bestämma, huruvida vidare ransakning må företagas, eller om den brottslige bör till det straff' hvartill han redan blifvit dömd, genast befordras, Ej må ransakning örn det yppade brottet företagas, utan så år, att Målseganden det fordrar eller högre ansvar derå skulle följa ärt det hvartill redan dömt blifvit, elier annan Domstol yrkar den brottsliges inställande, eller och anledning år, att rnedbrottslirigar finnas, soth,genom ransaka ningen kunna upptäckas.
Ofver förnekad ransakning må ej den brottslige sjelf anföra BesVår.”
"Den, som för olika Brott vid flera Domstolar undergått ransakning, må slutligen dömas af den Rått der han sist lag - Laglhikottcts Bttdnkandett. föret, utan afseende å Brottens mer eller mindre grofva beskaffenhet.’’ Af 17 Cap. 56 §.
Rätteg.Balfr. lår ostridigt följa, att då saken ej å Lif går, en inför Domstol gjord bekännelie bör gälla emot en anklagad , oansedt han densamma sedermera återkallar, hvadan Utskottet anser något stadgande härom icke erf ordras; men då i frågan huruvida bekännelse utom.
Domstol bör blifva gällande , meningar, he varit delade och vid skedd omrö-tning alternativet uppkommit får Utskottet dem framställa?
Det första:
Utskottet tror, att allt orkan nande af Brott bör, för att blifva gål* lande, ske inför Domstolen, som år i till. fälle att urskilja och pröfva alla dithörande omständigheter.
Ett stadgande , alt bekännelse gjord utom
Domstolen inför 2:né ojäfvige män, äfven skulle galla emot den anklagade, kunde medföra den vådliga följd, att denna dömdes saker på en bekännelse, sorn genom hotelser blifvit honom aftvingad ; och kän således Utskottet ej tillstyrka bifall å hvad i detta hänseende är vordet yrkadl.
Det Andra:
Utskottet anser, ätt bekännelse, då den är gjord i s:ne ojäfvige vittnens närvaro, må enär den af andre bindande omständigheter tillika styrkes, och den. tilltalande ej med halft skäl förmår vita( att bekännelsen genom hot eller trug blifvit honom aftvungen, anses lika gällan. de, sorn om den inför Domstol skedt och så» IngUtskotttts Betänkande». y8j Jedes ej' sedermera kunna återkallas; och tillstyrker Utskottet alltså, att stadganda härom må genom allmän författning titfärdas, Hvad ytterligare angår Herr Gyllen* beims förslag, att ingen må häktas innan ransakning och Dom föregått, utan för an* dre resan stöld med flere uppgifna förbry* feiser, så finner Utskottet något särskildt stadgande i denna del , sä mycket mindra erforderligt, som nu gällande Lag och För-i fattningar tydligt utmärka när häktande hör ega rum, och efter Utskottets omdöme, ett nödvändigt och billigt afseende blifvit å ena sidan på allmänna säkerhetens tryggande emot våldsverkaren, och å den an* dra på medborgarens säkerhet till person» lig frihet, för hvars olagliga beröfvande strängt ansvar är vordet stadgadt; afven sorn
Ut» skottet ej anser lämpligt, att genom
Uag föreskrifva, att den sorn begått sold, efter viss tid och visad förbättring skall åter inträda i alla medborgerliga rättigheter, enär det ensamt beror af honom sjelf, att genom förbättrad vandel och redlighet i handlingssättet återvinna medborgares förtroende och god fräjd, sorn hans brottsliga förhållande fierofvat honom, och hvilka fördelar icke genom lagbud kunna tilldelas.
Under åberopande af hvad om Kyrko» pliktens totala upphörande här ofvan är yttradt, får Utskottet i, afseende på förän» dradt sätt f>r dess verkställande tillägga; Det hestyrkes af daglig» erfarenheten* ?84 Lagutskottet: Bet'Åttkanten, att den uppenbara Kyrkoplikten gör djupt; intryck på brottslingens sinne, ofta visan bäti mera farhåga för da sjålskänslor j den medför, ån det kroppsliga lidande, soia med Spöstraffet honom ölvergår ; äfven torde det Vara i sin ordning, att en grof brottsling af FVeligionsLäratan i Församlingens närvaro. firehålleS, sia idvert liga budén och {ormanäs till en Christlig lefnad j, Eijsotn enda vilkoret för rättighet
Stt åtnjuta Församlingens gemenskap; mea då Kyrkoplikten icke lä.r kunna uppskjutas till dess den brottslige visat prof på förbättring , och för afbeöjandet af hans Brott i.