Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På dessa ord beslöt jag att ställa mig i närmare beröring med E.; men innan jag hann göra något steg i detta afseende, kom ryktet och berättade, att man funnit E. död i en kolkoja, och att han afhändt sig lifvet med samma bössa, svågern några år förut begagnat för samma bedröfliga ändamål.
En svåger till E., dragonen S., köpte den olyckliga bössan, samt uttog ur en stock i kolkojan den kula, som der fastnat, och med hvilken E. dödat sig.
Dragonen S. var en stor och stark karl, var gift, hade flera barn, samt bergade sig ganska bra; men han förde ett oordentligt lefverne, var stormande och öfverdådig, samt stundom vild både i sitt hus, på samqväm och på vägar, hvarför han ofta fick förmaningar af presterskapet, och äfven en gång af mig, till hvilken han kom i något ärende:
“Har du något på ditt samvete, som gör dig så orolig och stundom äfven vild i ditt uppförande, så lägg fram det för din lärare; vänd om från din ogudaktiga vandel; sök frid hos Gud, så får du frid med ditt samvete; ty Gud vill vara alla syndare nådig för Jesu Kristi förskyllans skull.“
Mannen svarade: “Jag skall göra det“, och gick; sedan samtalade jag aldrig mer med honom.
Han bodde aflägset från mig i en annan församling.
Somliga sade om S., att han begått mened, och andra, att han under ett fältslag lönnmördat en person.
Gud allena vet, huru det var; men någon tung börda tycktes mannen hafva på sitt samvete.
Att han saknade själsfrid, kunde icke fördöljas.
Ofta, under anfallen af sin sinnesoro, hotade han i hemmet, sägande:
“Nu går jag bort och skjuter mig.“
Slutligen blefvo de så vana vid denna hotelse, att man icke fäste någon uppmärksamhet vid densamma.
En dag, sedan han för sin hustru uttalat den vanliga hotelsen, gick han ut, och ett par stenkast från sin boning sköt han sig verkligen, och det med samma bössa, hvilken tvänne svågrar tillförene begagnat, och med samma kula, hvarmed svågern E. dödat sig.
Så långt Rollin.
En gammal dödgräfvare gick en lördagseftermiddag, med spaden i hand, på socknens kyrkogård, och lagade sig helt makligt i ordning till att uppkasta en graf för någon afliden, hvars själlösa stoft dagen derpå skulle invigas åt jorden.
Som han först, med en mera van än stark hand, satte spaden till marken, fästade han händelsevis sina blickar på en för flera år sedan tillsluten graf, hvars nuvarande invånare han, under dess lifstid, väl känt och ännu icke kunnat glömma.
Denna grift hade likväl sedermera mer än en gång blifvit omgräfd, och den första innehafvarens benknotor, hvilka måst lemna rum för efterkommande, lågo nu kringströdda på dödens åker.
Emellertid visste gubben ganska väl, hvem som först blifvit på detta ställe herbergerad, och suckade djupt, hvar gång han tänkte på den beskedliga och gästfria gästgifvaren Lars Månsson, i hvilkens hus han ofta åtnjutit välfägnad, och om hvars plötsliga, nästan hemlighetsfulla död en lång tid mycket glunkats i orten, till dess detta prat, liksom mycket annat, sedan folket ledsnat dervid, hunnit vandra till det tysta.
När nu dödgräfvaren en stund stått och bligat på detta för honom, och kanske för flera, minnesrika hvilorum, blir han helt oförmodadt varse en dödskalle, som vaggade af och an, och i det han visade tänderna, tycktes hafva lust att spatsera ett stycke väg.
Vid denna åsyn högeligen förvånad, och, ehuru krasslig af ålder, oförskräckt till sinnes, går gubben fram emot dödskallen och ser tydligen hur han rullar hit och dit, liksom af sig sjelf.
Han fattar honom, efter någon betänketid, med handen, lyfter upp honom, och i samma ögonblick faller ur den ihåliga, numera hjernlösa hufvudskålen en groda ned till marken.
Men der befann sig ännu något mer, som icke föll ned.
Der satt nämligen en stor, rostig sextumsspik, säkert och djupt inslagen genom hjessan.
“Aha!“ tänkte dödgräfvaren, “det här ser underligt ut.“
Och han gick genast, för att lätta sitt hjerta, med den genomspikade dödskallen, till församlingens kyrkoherde, en vördnadsvärd och äfven till ålders kommen man, hvilken icke litet förundrade sig, när dödgräfvaren framvisade detta sitt fynd.
“Hvar har du hittat den der, min kära Jonas?“ frågade prosten.
“På kyrkogården, vördig prost!“ svarade dödgräfvaren.
“Det kan jag någorlunda föreställa mig; men vid hvilken graf?
Jag vet, att du känner dem alla.“
“Vid den graf, der vördig prosten, för elfva år sedan, jordfästade Lars Månsson.“
“Tack, min gubbe!“ sade prosten.
“Gå in i köket, så får du dig litet till bästa.
Den här behåller jag så länge.“
Men prosten satt en lång stund i sin enslighet och betraktade den på bordet framför honom liggande dödskallen.
Han hade natten förut haft en besynnerlig dröm, hvilken, jemförd med hvad han nu tydligen och med kroppsliga ögon såg framför sig, syntes i hans inre stadga en fast och orubblig öfvertygelse.
Innan kort ringde han i en klocka.
En piga kippade in i studerkammaren och erhöll befallning, att tillsäga stalldrängen, att han skyndsamt skulle spänna för kareten.
Så skedde, och prosten reste ensam ut genom gårdsgrinden; ingen visste hvart.
Men prosten visste, hvart han for.
Efter ett par timmars maklig färd, steg han af vid gästgifvaregården i socknen, der Lars Månssons enka, redan längesedan omgift, lefde i allsköns ro och välstånd.
Han träder in i den snygga stugan, helsar på mor Maja, hvilken tycktes något förlägen vid ett så oväntadt besök.
Det låg något i prostens blick, som man kunde kalla förkrossande.
Gästgifvaren var också inne, bugade sig och bad prosten sitta ned.
“Hit är jag icke kommen för att sitta ned“, utlät sig prosten.
“Jag är kommen för att helsa eder från de dödas rike.
Med mig förer jag ock derifrån en gåfva, på hvilken jag önskar, I måtten kunna se med lugn och med torra ögon.“
Och dermed framdrog prosten den grinande dödskallen, med spiken uti, och lade den på bordet i stugan.
I samma ögonblick uppgaf hustrun ett anskri, omfattade prostens knän och bad honom förskona henne för en sådan anblick.
Mannen stod, blek som ett lik, lutad mot spiselmuren, med händerna sammanknäppta bakom ryggen.
“Gud förlåte eder!“ sade prosten.
“Jag är icke eder anklagare, än mindre eder domare, och kan blott såsom
Kristi tjenare förmana eder till uppriktig ånger.
– Nu vet jag, hvad
I gemensamt bedrifvit.
– För menniskor yppar jag intet.
Hållen inför detta vittne (då pekade han på dödskallen) edra gemensamma botöfningar.
Jag vill bedja den stränge, men milde Guden för eder.“
Och när prosten yttrat dessa ord, gick han ut ur stugan, satte sig i kareten och for hem igen.
Bestörta och mållösa stodo gästgifvaren och hans hustru ensamma qvar.
Hämnden blickade på dem ur de tomma ögonhålen.
Följande dagen gingo de båda till länsmannen och angåfvo sjelfva sitt brott.
I Stockholm skulle en man afrättas, som oskyldig, genom en annans falska vittnesbörd, blifvit bragt på schavotten.
Då vid stupstocken hans ögon skulle förbindas, blef han bland åskådarne varse sin angifvare, upplyftade handen mot honom och ropade med hög röst: “Falska vittne, falska vittne, ännu i denna dag stämmer jag dig inför Guds domstol!“ Och i samma ögonblick, då skarprättarens svärd afslog den olyckliges hufvud, föll äfven det menediga vittnet rosslande till jorden och bortbars död.
Adepter, sid. 140.
Adlersten, Göran, död 196.
Ahlström, skeppare, Nem. div. 199.
Ahnfelt, P. G., varsel 48, spöksce-
ner 116.
Aijke, lapparnes åskgud 99.
Aleklätten, trollberg 132.
Alkemister 140.
Alkemistiskt sällskap 147.
Alm, heligt träd 149.
Almanackan 1580, 123.
Almqvist, C. J. L., guldmakeri, astro-
logi 139.
Alsens socken.
Skendöd 172.
Altuna, spökeri 109.
Amuletter 186.
Andar efter mördade barn 97.
Andebesvärjelser 5.
Andeskådare, Björnram 15, 50.
Sve-
denborg 42.
Andeuppenbarelser 12, 39, 102.
Aningar, se Varsel.
Anna, trollqvinna på Wermdön 64.
April d. 4, bemärkelsedag 180, d.
10, 17, 18 onda dagar 184.
Arfvidson, spåqvinna 127.
Arlaberget, spökscen 120.
Asiatiska bröderna 26.
Astrologi 135.
Augusti d.
10, 23, 29, bemärkelse-
dagar 181, d. 2, 10 onda dagar
Banér, Joh., underbar räddning 29.
Baran, trollredskap 71.
Barn, barndop, skrock 152.
Barnsäng, skrock dervid 151.
Bartels, H., dröm 132.
Barvadi, Petr., förutsäger sin död
Bazius, erkebiskop, död 164.
Begrafna, lefvande 168.
Begrafning, skrock vid 159.
Bemärkelsedagar 179.
Bergenhjelm, fröken, skendöd 169.
Bergius, N., giftermål 132.
Bergius, P. J., vidskepliga seder 186.
Bergjätte 89.
Bergklint, alkemist 147.
Berg, Olof, spök. 109.
Bergsgubbens mössa 91.
Bergsrå 102.
Bergtagna 92, 93.
Bergtroll 89.
Bilberg, J., biskop, skendöd 171.
Birger, S:t Britas son 2.
Birgeri, Sal., syn 29.
Björnram, mystik. 15, andeskådning
Björnsson, Sofia, spåqvinna 189.
Blåkullafärder 65, 66, 132.
Boethius, J., Nem. div. 195.
Boheman, C. A., mystik. 26.
Boman, A., mystik. 4.
Bonander, kyrkoherde, om en spå-
qvinna 125.
Bonde, Carl, mystik. 18.
– Gustaf, astrol. 139.
Boråserödsberget, jätte 89.
Bosarps prestgård, spökscen 116.
Botemedel mot sjukdomar, skrock
Boträd 86.
Bottnaryds källa, vidskep. 53.
Brahe, Tycho, spådom 136.
Branden i Stockholm 1756 41.
Braske, Petr., förutsagd död 163.
Bremer, Fredrika, d:o 167.
Brigitta, S:t 1, syn 28, spådomar
Brigittinerorden 2.
Brudkrona, trollens 96.
Brudvigsel, skrock vid 150.
Bruhn, Sv., liktåg 52.
Brygd, skrock vid 154.
Brända å bål i Mora 67.
– i Ångermanland 68.
– i Falun 68.
Brödbakning, skrock vid 154.
Bröllop, troll 90, 91, 93, 94.
Buræus, Joh. 2.
Buscagrius, professor, Nem. div. 200.
Bygdeå, bergtagn. 89.
Bålberget 68.
Börstorp, spökscen 107.
Carl IX, dröm 131, astrologi 137.
Carl XI:s syn 34, Carl XI och spå-
qvinnan 125.
Carl XIII, mystik. 12, magnetiserad
18, Gustaf III:s vålnad 25, syn
50, dröm 133.
Catharina, Gustaf Wasas drottning,
dröm 130.
Celsingska förmögenheten 111.
Christian Tyrann, spådom 123, öde
Christina, drottning, spådom 124.
Clerck, C., varsel 47.
Collin, A., mystik. 24.
Compostella 1.
Dagström och Lewenhaupt, Nemesis
div. 197.
Dahlgren, Lars, bergtagen 92.
December d. 24, 25, bemärkelseda-
gar 182, d. 6, 11, 18 onda da-
gar 184.
De Geer, J. J., mystik. 18.
De la Gardie, Cath. Charl., och troll-
väsendet 75.
De la Gardie, Jakob, och mamsell
Arfvidson 127.
Demoner 102.
Djefvulen.
Se Satan.
Djur, skrock om 150, 154.
Drakenstjerna, alkemist 140.
Droys, W. v., skendöd 171.
Dryselii kyrkohistoria 123.
Drömmar 129.
Biskop Stalenii 130.
Carl IX:s 131.
Carl XIII:s 133.
Catharinas, Gustaf Wasas drott-
ning 130.
Christina Jul.
Oxenstjernas 132.
Erik Wäderhatts 129.
Gustaf II Adolfs 131.
Gustaf IV Adolfs 133.
Hans Bartels 132.
Ivar Widfamnes 130.
Rasmussens 131.
Urban Hjärnes 131.
Dvärgar 183.
Dymmelveckan, skrock 185.
Döden förutsagd 162.
Dödsfall, skrock vid 158.
Dödskalle, rörlig 207.
Döfstumma, skrock om 160.
Ehrensvärd och Björnram, syn 52,
– och mamsell Arfvidson 127.
Ekerot, Lars, spådom 124.
Ekman, P. E., dömer trollpackor
Elgströms, skalden, syn 55.
Enbuske, förtrollad 86.
Endislöfs, Hans, död 164.
Enebom, Dan., förutsagd död 128.
Engberg och Lewenhaupt, Nem. div.
Englaspråket 6.
Englasyn 34, 56, 57.
Erik Wäderhatts dröm 129.
Erik XIV:s födelse, spådom 135,
astrologi 136.
Erkebiskopen och troll-lappen 81.
Ersdotter, Anna, trollpacka 72.
Esberg, biskop, om en spåkäring
Euræus, Sam., förskrifver sig åt hin
onde 72.
Eurenius, J. A., reser till Blåkulla 68.
Falkenberg, Conrad, och Satan 107.
Februari d. 3, 22, 24 bemärkelse-
dagar 179, d. 11, 17, 18 onda
dagar 184.
Fersen, Axel, och grefvinnan Brahe
Filosofiska stenen 140.
Finne, H., förutsäger sin död 164
Fiske, skrock vid 153.
Flygrönn, heligt träd 149.
Flyttöl, skrock 153.
Fohlin, Sv., och spöket 111.
Forsius, Sigfr., astrologi 137, förut-
säger sin död 163.
Frediani, hemligheter 3.
Frenologi 14.
Friesendorf, fröknar, Nem. div. 201.
Frimureri 11.
Frossan, skrock mot 156.
Frölich, Eva M., svärmerska 3.
– stallmästare, frenolog 15.
Färling, Israel, skendöd 169.
Förskrifna åt den onde 72, 76.
Gadd, Hemming 192.
Gall och Gustaf IV Adolf 14.
Garns kyrka 64.
Gast 62, 97, 183.
Gastkramad 97, 157.
Gengångerska 110.
Gersonius, Chr., mystik. 5, alkemist
Gezelius, Joh., om spöken 102.
Giftermål, skrock vid 150.
Gjedda, två prester förutsäga sin död
Glo-son, gast 183.
Gran, Olof, arbetar mot lapparnes
trolldom 84.
Grymheter 191.
Gröngarn vid Stora Ena 94.
Grönhagen, Diedr., syn 37.
Gudmarsson, S:t Britas man 1.
Gudshämnd 190.
Guldmakeri 140.
Gustaf II Adolfs dröm 131, Tycho
Brahes spådom 136.
Gustaf III, mystik. 11, horoskop 22,
Mars månad 22, och Collin 25,
och mamsell Arfvidson 127.
Gustaf IV Adolf, mystik.
13, dröm
Gustafsdotter, Br., vidskep. 53.
Gustaf Wasa, spådom 123.
Gyllenborg, Johan, Gudsdom 201.
Gyllenhjelm, Lucretia, död 64.
Gyllenroth, A., Nem. div. 196.
Gårdsälfvor 86.
Göranssons, Diedr., syn 38.
Görtz domare 196.
Hafsfrun, Hafsjungfrur, Hafsmän 87.
Hagtorn, vårdträd 149.
Haij, C. H., förskrifver sig åt Satan
Hakars socken, spökscen 103.
Halenius, Engelbert, Nem. div. 202.
Halldin, J. G., mystik. 23.
Hammarskog i Upland 63.
Handel, skrock vid 153.
Hansten, Hans, förutsagd död 165.
Harmonisk societet 18.
Hassle kyrka 107.
Hauswolff, äter upp assessorsfullmak-
ten 198.
Hedin, Sv., andeskådning 50.
Heligdörren 161.
Helmfelts död 163.
Hexan på Wisingsö 70.
Hexprocesserna 65.
Himmel och jord skapas 123.
Himmelsbref 58.
Himmelstecken 137.
Hjärne, Urban, i trollkommissionen
71, dröm 131, alkemi 141.
Ho-Hagla, trollformel 155.
Horder, Ivar Widfamnes fosterfar 130.
Horgabrudar 86, 87.
Horoskop 135.
Huldror 85.
Husberget, Husbergsfrun, troll 94.
Husbyggnad, skrock vid 154.
Hvid, biskop, tjuf 129.
Hvita frun, spöke 115, 133.
Hvita hästen, spöke 113.
Hvita ormen 98.
Håkansson, Elin, Spåqvinna 125.
Hårdragning 200.
Håtunaholm, Nem. div. 203.
Hägring 37.
Högfolket 85.
Hörsne kyrkobok, om en spåqvinna
Ingeborg i Mjärhult, läkarinna, klok
gumma 4.
Ingrid Ylfva 61, 122.
Ivar Widfamne, dröm 130.
Jagt, skrock vid 154.
Jakob, magister, halshuggen 129.
Januari d. 1, 23 bemärkelsedagar
179, d. 1, 2, 4, 6, 12, 20 onda
Jerusalem 2, 3.
Johan III, spådom 137.
Johannis kyrka, myst.
17, 52, 110.
Juldagarne, bemärkelsedagar 182.
Julhalmen 179.
Juli d. 1, 27, 29, bemärkelsedagar
181, d. 17, 21 onda dagar 184.
Julkusen 179, 180.
Jungfru Marias lintyg 187.
Juni d. 22, 23, 24, bemärkelseda-
gar 180, d. 6 ond dag 184.
Junker Thomas 191.
Jättar 89, Jättemö 90.
Jönsdotter, Agnes, trollpacka 68.
Kalls socken, syn 25.
Kalmar blodbad 30.
Kalm, doktor, trollsagor 91.
Kapten Elin, trollpacka 70.
Kempe, Anders, alkemist 140.
– Johan, d:o 141.
Kihlgren, Gabr., förutsagd död 167.
Kloka gubben i Enekulla, i Brag-
nurn 99.
Ko, lefvande nedgräfd 155.
Kolning, skrock vid 155.
Komet 137, 138.
Kommissarialrätten mot trollet 71.
Kompass upptäcker en tjuf 80.
Kopparmatte 201.
Kors, Kristi 89, 95.
Kraak, Iv., språkmästare 147.
Krutzén, mördad prost 119.
Kyrkfolket, troll 86.
Kyrktagning, skrock 153.
Käflinge kyrkobok 72.
Käglan, skog 95.
Kägleholm i Nerike, syn 28.
Källjungfrur 87.
Käringmöte 86.
Köppen, alkemist 142.
Bibelns lära om Kristus
UNDERSÖKNINGENS GRUNDVILKOR.
Frihet från dogmatiska förutsättningar, såsom ock från rationalisti-
ska; kunskap om messiasidéens utveckling och innehåll.
– Re-
formationens grundsatser.
– Är reformationen fulländad?
Lutherska ortodoxiens sjelfmotsägelser.
Framtidens kyrka.
Ändamålet med denna afhandling är att utröna huruvida kyrkans lära om Kristus öfverensstämmer med nya testamentets.
När man företager sig att granska en kyrklig lärosats (en dogm), ropa vanligen dess försvarare, att granskaren betviflar eller vill mästra bibeln.
De som ropa så begå det felet att förvexla bibeln med kyrkobekännelsen.
Det gifves många kyrkobekännelser: en evangelisk-luthersk, en evangelisk-reformert, en romersk-katolsk, en grekisk-katolsk m. fl., hvilka alla mer eller mindre afvika från hvarandra, på samma gång som alla åberopa, den ena mot den andra, bibelns vittnesbörd för sin sanning.
Eller har någon af dem fullkomligt rätt?
De frågorna kunna naturligtvis icke afgöras, utan att man rådfrågar bibeln och med den som lagbok dömer öfver bekännelserna.
Och att den platsen tillkommer bibeln torde väl ingen protestant bestrida.
Ur protestantisk synpunkt är således ändamålet med denna afhandling fullt berättigadt.
Hon stöder sig på tvenne grundsatser, som reformationens män i klara ord förkunnade och i klar handling tillämpade.
Bibeln, så lyder den ena grundsatsen, är i frågor, som röra kristna läran, den afgörande högsta myndigheten.
Den andra lyder: under ledning af den heliga skrift kan och bör en kristen pröfva hvad som är sannt eller villfarande i kyrkliga läror och bruk.
Att förneka de grundsatserna vore att bryta stafven öfver Luther och hans verk.
Huru bör då nya testamentet läsas, när man vill företaga en sådan granskning?
Kanske med våra bekännelseskrifter eller symboliska böcker som ledning för omdömet?
Den som fordrar det förgäter alldeles hvad den vigtiga frågan gäller.
Just den, öfver hvilken man har att döma, väljer man ej till ledare och bestämmare af sitt omdöme.
Slik förgätenhet är dock ett vanligt fel hos våra teologiska skriftställare.
När de vilja bevisa öfverensstämmelsen mellan bibeln och någon af deras lärosatser, händer det ofta, att de till stöd för sitt resonnemang och skydd för sin bibeltolkning använda samma lärosats, hvars sanning de skulle bevisa.
Det är således nödvändigt att läsa bibeln utan dogmatiska förutsättningar.
Svårt är – det måste medgifvas – att frigöra sig från dessa, då de, från barndomen inplantade, innan reflexionen vaknat, blifvit så införlifvade med bibelläsarens föreställningssätt, att de, oftast honom omedvetet, bestämma hans uppfattning af det lästa.
Deraf låter sig förklara, huru det är möjligt, att så många af de olika kyrkornas anhängare läsa skriften, utan att i henne finna det ringaste, som strider mot de respektiva kyrkolärorna.
Katoliken finner de heliga böckerna fullkomligt öfverensstämmande med tridentinska mötets bekännelse; lutheranen med augsburgiska.
För dem, hvilka söka en lärdare, mer till källorna gående kunskap om bibeln, har hvarje kyrka träffat ett helt system af försigtighetsmått, att hon må bevara äfven dem inom sin föreställningskrets.
Hon eger en för detta ändamål lämpad bibelutläggningslära (exegetik); hon eger sina bibeltexter, besmittade med förfalskningar och fel, som icke rättas, ifall de lända hennes dogmatik till godo; sina grekiska ordböcker, som till ord och meningar i nya testamentets grundtext lemna just de öfversättningar och förklaringar, hvilka kyrkan gillar, om än den opartiskt stående språkvetenskapen erkänner dem för oriktiga; samt slutligen sina särskilda bibelverk, i hvilka versernas sammanhang som oftast afbrytes af anmärkningar, egnade att i brodden qväfva hvarje af bibelordet möjligen ingifvet tvifvel om riktigheten af en inplantad mening.
Till att göra förblindelsen fallständig missbrukas bönen.
Den i sina dogmatiska förutsättningar fångne läsaren beder, då han öppnar bibeln, om den helige andes upplysning, att han klart och innerligt må förnimma öfverensstämmelsen mellan den heliga skrift och sin kyrkas lära, hvilken han naturligtvis anser som den enda rena och sanna.
Så bedja de fromme inom alla kyrkosamfund: så beder katoliken, mormonen, greken, lutheranen – och bönen, i stället för att skärpa andens blick, tilldrager ögonbindeln ännu hårdare.
En sådan bön måste så verka.
Ty i stället för att bedja Gud om sanningen, den må lyda huru som helst, bedja de om orubblig tro på sina ärfda eller förvärfda föreställningar.
Och om i dessa något falskt är förhanden, bedja de således att blifva förhärdade i sina misstag.
Men är det nödvändigt att frigöra sig från dogmatiska förutsättningar, för att den läsandes själ skall kunna ofördunkladt och utan vanställning afspegla nya testamentets innehåll, så är det å andra sidan lika nödvändigt att icke skrida till dess studium med den förutfattade mening, att man uti detsamma skall återfinna sin egen tidsålders vetenskapliga och förståndsmessiga verldsåskådning.
Detta fel begicks af den gammalrationalistiska skolan.
För att ur den heliga skrift framtvinga sina egna åsigter om en lagbunden, förnuftig och sedlig verldsordning begingo de våld på hennes bokstaf och anda.
Begge de sins emellan kämpande partierna – dogm-männen och rationalisterna – täflade om att öfverträffa hvarandra i godtycklig bibelutläggning.
Begge hade hvart sitt mål redan i förväg gifvet.
Det ena med sitt dogmatik i handen, det andra med sitt förståndsschema mästrade i kapp den heliga skrift.
Det är frihet från båda dessa arter af förutsättningar – dogmatikens så väl som den moderna verldsåskådningens – som författaren till denna afhandling sökt eftersträfva, för att, af dem oförvillad, lyssna till nya testamentets egna ord.
Deremot har han ansett det i hög grad befordra en riktig uppfattning af nya testamentets skrifter att känna det land, det folk, den tid, hvarifrån dessa skrifter leda sitt upphof, den föreställningskrets, i hvilken de lefde, för hvilka Jesus förkunnade att han var Messias.
Ty klart och tydligt är, att äfven det nya i hans lära måste anknyta sig, antingen som en utveckling eller en motsats, till de hos folket gängse meningarne.
Af stor vigt är fördenskull att veta, hvad i synagogorna förkunnades och hvad hos folket troddes om Messias, vid den tid då Jesus uppträdde.
När Andreas sade till sin broder Simon: „vi hafva funnit Messias“ (Joh. 1: 41), och denne genast följde honom till Jesus, hvad var det Simon då sökte och trodde sig finna?
Hvad betydde för honom ordet Messias?
Hvilka föreställningar väckte det i hans själ?
Och när samme
Simon Petrus uttalade sin trosbekännelse: „du är Kristus, lefvande Guds son“, eller när Nathanael utbrast: „rabbi, du är Guds son, du är Israels konung“, hvad tänkte de under detta uttryck „Guds son?
I hvilken bemärkelse nyttjades dessa ord i Bethsaidas, Kapernaums, Nazareths synagogor, der Andreas, Petrus, Nathanael och folket, som omgaf Jesus, hade undervisats om Messias och styrkts i hoppet om hans snara ankomst?
Paulus var skriftlärd och farisé.
Som yngling hade han setat vid rabbinen Gamaliels fötter.
Han var uppammad vid synagogans läror, hade införlifvat sig med dess språk och sätt att föredraga.
Man behöfver blott ögna i den äldre rabbinska litteraturen, för att genast fatta likheten mellan dess framställningssätt och Paulus’.
Och så måste det vara, om ej Paulus, när han skref, skulle blifvit obegriplig för sig sjelf.
Är det då ej af vigt, för en klar uppfattning af honom, att känna de så att säga tekniska ord, uttryck och bilder, som i synagogan voro häfdvunna?
Klarare ljus öfver nya testamentets innehåll, större visshet om det, som dess författare velat uttrycka med sina egendomliga talesätt, måste otvifvelaktigt utbredas genom ett förstudium sådant som det antydda.
I det ligger den rätta förberedelsen till inträde i nya förbundets helgedom.
Men att tro sig böra skåda tillbaka på skriften från ståndpunkten af en dogmatik, hvilken tillkommit så godt som oberoende af henne, århundraden efter Kristi lefverne, samt formulerats af greker och romare, som egde ringa eller ingen kännedom om den föreställningskrets, i hvilken Jesu lärjungar och häfdatecknare uppvext, eller förutsättningarne, från hvilka de utgingo, detta är redan i och för sig ett fel.
Ett särskildt kapitel af denna afhandling framlägger fördenskull resultatet af ett studium öfver
Messias-idéen hos judarne före och vid Jesu uppträdande.
Kunskapen härom är, såsom redan påpekadt, förgården till nya testamentets Kristuslära, nödvändig att genomgå, för att komma till henne.
Det är en stor, en olycksdiger förvillelse, att reformationen skulle vara afslutad med Luther.
Han sjelf var af annan åsigt: han betraktade sitt verk endast som reformationens begynnelse.
Stor, olycksdiger var ock förvillelsen, som af den nyss nämnda blef en följd: att nämligen de så kallade symboliska böckerna upphöjdes till en stadigvarande och obestridlig myndighet.
Det hjelpte ej, att dessa böckers författare förklarat sig vara svaga och ofullkomliga till förstånd och vetande såsom menniskor i allmänhet äro; det hjelpte ej, att de frånkände sig hvad de frånkänt påfven och kyrkomötena: ofelbarhet.
Hos de män, som hade att fortsätta deras verk, gjorde sig åter den gamla träl-andan gällande.
Verlden kunde icke på en gång omskapas: slafsinnets gamle Adam lefde upp igen och gaf sig ej tillfreds, innan han fick en ny tradition, en ny påfve att böja sig under.
Augsburgiska bekännelsen blef den nye påfven.
Dermed var protestantismens utgångspunkt och hufvud-grundsats förnekad af protestanterna sjelfva.