Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det enda sambandet ligger deruti, att Institutet vid sina kliniker undervisar alla till licentiat-examen, men detta ”samband” har existerat de jure sedan Institutets uppkomst, de facto sedan 1840.
Det är förnämligast med anledning af den, som mig synes, i hög grad skadliga åtgärd, alt första examen, den theoretiska, motsvarande medicine kandidat-exarnen — blifvit från Institutet borttagen, som jag gjort denna framställning och det är hufvudsakligen deruti, som jag ville uppmana Rikets Ständer att söka skaffa rättelse.
Man torde kanske anmärka, att Institutet, i stället för denna förlust, gjort en vinst deruti, att de af detsamma examinerade licentiater få samma rättigheter, som fakulteternas.
Vinsten är i så fall ganska dyrköpt, då den endast erhållits genom läroverkets stympande, hvaremot den synes hafva bort vara en enkel gärd af rättvisa — en rättvisa, som Rikets Ständer redan längesedan både framhållit och påyrkat.
Denna vinst är dessutom ganska problematisk, ty dels är det en gammal 232 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 153. erfarenhet, att vid det läroverk, man börjat sina examina, der fortsätter och afslutar man dem i de aldra flesta fall, och aila läkare skola numera aflägga sin första medicinska examen vid fakulteterna, dels torde licentiatpröfningen vid Institutet med dess större lärareantal blifva fullständigare och derigenom svårare, än vid fakulteterna, hvilket möjligen blir en anledning för lärjungar, att icke vid förstnämnde läroverk aflägga denna examen.
Sedan den Kongl. Stadgan trädde i verket har också ingen vid Institutet aflagt licentiat-examen.
Dessutom vinnes
Doktorsgraden ensamt vid universiteten, och den måste naturligen vinnas lättare af der redan kände och examinerade personer.
Möjligen skulle man kunna vilja invända, att det ännu är för tidigt alt bedöma verkan af den theoretiska examens borttagande från Institutet.
Det är fullkomligen sannt att verkan icke kan visa sig fullständigt förr än efter en längre tid, men alt verksamheten för flere af Institutets lärare redan börjat inskränkas, att således verkan börjat visa sig är kändt.
Man beliöfver icke afvakta slutet, den för dessa lärare af Kongl. Maj:t på sätt och vis, ”legaliserade passiviteten.”
Härom är dock ej den egentliga frågan, utan denna gäller: finnes något giltigt skäl att från Carolinska Institutet, det, såsom ofvan är visadl, fullständigaste medicinska läroverket i riket, borttaga den detsamma sedan år 1815 tillerkända första examen.
Denna fråga, tror jag, kan endast besvaras med nej, och det är derföre jag, på förut anförde grunder — nemligen alt Institutet sedan år 1815 egt denna examen, att Rikets.
Ständer och förut äfven Regeringen alltjemt velat bibehålla Institutet vid dess egenskap af fullständigt läroverk, att det fortfarande eger i högre mått, än medicinska fakulteterna, de materiella resurser och de lärarekrafter, som för undervisning och pröfnfhg till den theoretiska examen erfordras, samt alt dennas borttagande från Institutet skadar den medicinska undervisningen i allmänhet — härmed vördsamt får föreslå: att Rikets Ständer måtte bos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, alt Kongl. Maj.t med vpphäfvande och ändrande af hvad i Kongl.
Sladgarne för Carolinska Medico Kirurgiska Institutet af den 26 April 1861 kan finnas deremot stridande, ville dt nämnda Institut medgifva rättigheten alt, i likhet med Universileternas medicinska fakulteter, anställa theoretisk medicinsk eller medicine kandidat-examen och sålunda i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Kongl.
Sundhets-kollegii ofvan citerade förslag, ånyo ställa Carolinska Institutet såsom ett sjelfständigt läroverk i jemnbredd med de medicinska fakulteterna vid Universiteten.
Om remiss lill Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet anhålles.
A. Ericsson, v. talman.
N:o 154 Motioner i Bonde-Ståndet 1863.
Af 3. G. Wasmuth från Stockholms län, om ändring i 1723 är» adliga privilegier i fråga om skyldighet för frälsehemman att lika med Krono och kronoskattehemman deltaga i häll- och Kronoskjuts.
Att skaltejorden ända från längre tid tillbaka fått bära den tyngsta bördan nästan af allt hvad beskattning benämnes, det lärer knappast någon kunna bestrida, och så är äfven förhållandet med håll- och kronoskjuts-skyldigheten; ty 1723 års adliga privilegier bibehållas ännu oförändrade deruti, alt vid hvarjehanda extra onera skall frälse ej betungas mera än lill hälften mot Krono, utom i krigstid vid högsta nödvändighet.
Kan väl detsamma anses annat än i högsta grad orättvist?
De orter inom Sverige, som icke hafva och ej heller någonsin få att påräkna någon lättnad uti skjutsningsbestyret genom jernvägars anläggande, få således vidkännas dessa onera, och det till följd af de högst orättvisa fördelar, adliga gunstlingar för 150 år sedan och till och med derutöfver vetat förskaffa sig hos de regerande Konungarne.
Men den tid har långt för detta bort vara inne, då man i någon mån sökt komma inom rättvisans område, och undanrödja forntidens orättvisor, hvilket väl äfven efter hvarje sundt omdöme är al behofvet påkalladt; och får jag i följd häraf anhålla: att med undanrödjande af här ofvan åberopade adlige privilegier en författning utfärdas, som ålägger frälse lill lika deltagande med Krono- och Kronoskatte efter lika hemmantal uti håll- och kronoskjuts-skyldigheten.
Slockholm den 22 November 1062.
Johan Gustaf Wasmuth, från Stockholms län.
Il Sami. 4 Afd. 30 234 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af J. (G. Wasmuth från Stockholms län, om förändring i Kongl.
Förordningen den 29 November 1723, rörande försäljning på vtmälningsauklion af fast egendom å landet.
Förordningen al den 29 November 1725 stadgar, att iäst egendom, hvilken å Ulmätnings-aktion försäljes skall försäljas genom lipp- och afslag, såvida icke alla de, hvilkas rätt är i fråga, öfverenskomma alt försälja den endast genom uppslag.
Om således blott en enda fordringsegare genom egennyttiga beräkningar yrkar, att den skall försäljas genom upp- och afslag, kan detsamma icke förhindras.
Att en försäljning genom upp- och afslag ofia nog tillskyndar gäldenären förlust, bör icke vara något tvifvel underkastadt.
Delta är i synnerhet fallet hos den enfaldiga allmogen å landel, hvilken vid auktionslillfället icke så hastigt kan sammanräkna uppoch afslaget, då någon, sedan uppslagssumman är bestämd, med hastigare hopsummering ropar ”mitt”, och så medelst bjuder under flere andra köpare, hvilka kanhända bestämt sig för en vida högre köpesumma än den sålunda fastställda.
Jag får derföre hos Rikets nu församlade
Ständer föreslå den förändring i åberopade nådiga förordning: ”försäljning al fast egendom å landet på utmätnings-auktion skall ske endast genom uppslag.”
Johan Gustaf Wasmuth, från Stockholms län, Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
235 N:o 156.
Af J. G. Wasmuth från Stockholms län, om indragning af Sjötullen vid Blockhusudden samt den der anstälde tullinspektören Ekbohrns uppförande på pensionsstat.
Redan vid 1850 års riksdag väcktes af mig en motion om indragning af de vid segellederne till Stockholm belägne 2:ne sjötullar, nemligen vid Långholmen och Blockhusudden.
Jag framställde då uti nämnda motion icke allenast obehöfligheten af desamma, utan äfven de stora olägenheter, som förorsakas de personer, hvilka äro nödsakade alt färdas dessa vägar med sina såväl mindre som större båtar ända till dem som lasta omkring 59 famnar ved, hvarföre i forntiden der erlades den så kallade hamnafgiften, men hvilken numera uppbäres ai en vid hvarje hamn i Slockholm stationerad hamnfogde.
— Redan för 8 å 9 år sedan hiel' Långholmstullen, hvilken ansågs såsom obehöflig, indragen, men tullen vid Blockhusudden bibehålles ännu, men icke såsom uppbördsslälle utan såsom visitationsplats för den der förlagda tullbetjeningen, vid hvilken visitation så tillgår, att de mindre båtarne, efter ett flygtigt påseende, få aflägsna sig, och å de större infinna sig vaktmästarne samt, efter att halva emoltagit antingen en liten handtryckning eller ock förplägning, tillsäga skepparen att afsegla.
Delta låter ofta nog icke verkställa sig, emedan storm och mörker hindra honom derifrån för den dagen, då, om han hade fått fortsätta resan förbi tullen, han inom en kort stund hade varit i Stockholm.
Med denna landtagning, hvarigenom icke sällan olyckor i mörkret inträffa, biifver nu icke annat vunnet än den lätta visitation, hvilken ändock alltid skall ske vid framkomsten till Stockholm.
Då jag nu här ofvan anfört obehöfligheten af tullen vid Blockhusudden, äfvensom de olägenheter landtagningen derstädes medförer för den trafikerande allmogen, anser jag mig äfven böra nämna den besparing, som tillskyndas Staten genom indragningen af densamma, nemligen : d:o
Vid denna tull äro anställde en tullinspektor, en uppsyningsman samt 4 å 6 vaktmästare under sommaren och den tid af året som sjöfarten är sorn lilli— gast, men ett mindre antal om vintern.
Till hvad belopp dessas aflöning kan uppgå är svårt för mig alt bestämma. 2:o Vid nämnde tull äro 2:ne stenhus, utom andra byggnader, hvilka lära vara Statens tillhörigheter och som vid indragningen af nämnde tull vore öfverflö - 236 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 157. diga, hvarföre med afseende på dessas vackra läge många köpare skulle täfla om desamma.
Men sedan jag nu uppgifvit de fördelar, som skulle beredas såväl de trafikerande som Staten, genom indragning af denna tull, får jag såsom önskningsmål anhålla : att den vid nämnde tull nu anställde Inspektoren, Magister Ekbohrn, hvilken är till åren kommen, och äfven är beröfvad hörselförmågan, kunde för sin återstående lifstid bibehållas vid sin lön samt öfriga förmåner, hvilka han såsom tullinspektor innehar.
Joh. Gust. Wasmuth, från Stockholms län.
Uti ofvanstående motion instämma : J. O. Sundgren och M.
Pehrsson, # från Stockholms län.
Af Nlls Olsson från Malmöhus län, om ändring i 2 kap. 4 $ af Kongl. Förordningen den 19 December 1827 om hemmansklyfning och jordafsöndring, i fråga om sättet för bestämmandet af den afgäld, som bör erläggas af afsöndrad lägenhet.
Uti 2 kap. 4 § af Kongl Förordningen af den 19
December 1827 om jordafsöndring m. m. bjudes att afhandlingen, hvarigenom jord från hemman söndrad blifvit, skall till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ingifvas, som den öfverenskomma afgälden pröfve, och, der den tillräcklig befinnes, fastställe.
Enligt den princip Kongl. Kammar-Kollegium i besvärsväg stadgat och som äfven af Länsstyrelsen tillämpad blifvit, varda afhandlingar af förenämnda beskaffenhet af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande remitterade lill Kronofogde, Häradsskrifvare och någon Landtmätare, att med biträde af 2:ne nämndemän och i närvaro af stamhemmanets egare och den afsöndrade jor - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
237 dens innehafvare på stället uträkna och föreslå den jordskyld, som årligen bör till stamhemmanet utgå.
För denna uträkning är det af nöden att få upplyst, hvilka och huru beskaffade de egor äro, som tillhöra såväl stamegendomen, som den afsöndrade lägenheten.
Häraf har uppkommit det förhållande, att egoväldet till ett större säteri med liera tusen tunnland skolat uppmätas och taxeras, för att kunna jemföra ulskylden, som belöper sig på detsamma och på den derifrån afsöndrade lägenheten.
Följden har naturligtvis blifvit den, att man måst afstå från begäran om pröfning af öfverens kommen jordskyld.
I andra fall, då förrättningsmännen äro boende på många mils afstånd från lägenheten, blifva kostnaderne för förrättningen äfven så höga, att de öfverstiga flera hundra års jordskyld, t.
ex. då förrätlningskostnaderna uppgått till 100 It:dr samt jordskylden till lösen efter markegångstaxan för en kappe korn.
Detta har äfven gjort att de flesta lägenhetsinnehafvare uraktlåtit begära pröfning af jordskylden.
Då nu denna försummelse medför en synnerlig oreda vid mantalsskrifning och laxeringsmöten, får jag uti ofvan åberopade lagrum yrka det tillägg: att der Kongl. Maj:ts Befallningshafvande icke kan fastställa den jordskyld, som afsöndrad lägenhet skall betala till stamhemmanet, bör det vara kommunalnämnden i den församling, der den afsöndrade lägenheten är belägen, som bör föreslå hvad jordskyld, som skall betalas lill stam-1 hemmanet.
Om remiss till vederbörligt Utskott anliålles ödmjukeligen.
Af Nils Olsson från Malmöhus län, om indragning lill Statsverket, efter nuvarande innehafvares afgång, af alla militieboställen samt anvisande i stället af kontant ersättning ät militär tjenstemän.
Vid de tvänue sistlidne riksdagarne väcktes af undertecknad motion, om att alla militärboställen i riket borde vid innehafvarnes afgång indragas och för Statens V 238 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 158. räkning bortarrenderas.
Jag anser verkställandet af denna åtgärd så mycket mera behöfligt, sora herrar mililärtjenstcmån understundom, såsom t.
ex. vid inträffande krig eller andra tillfälligheter, äro förhindrade alt sjelfve tillse och, som sig bör, vårda sin boställsjord.
Jemte de af mig, för giltigheten af en dylik åtgärd, vid dessa tillfällen anförda grunder, vill jag bär i korthet nämna följande: l:o Arrendera de flesta militärtjenstemän bort sina boställen på tjenstetid.
Men då denna är helt och hållet obestämd, och varierar från och med två å tre till och med tio år och derutöfver, och då hvarje boställsinnehafvares afgång vanligtvis har tillträdet af en ny arrendator till följd, så inträder härigenom det förhållande, att boställsjorden icke häfdas och skötes med vederbörlig omsorg, eller så, som den skulle vårdas, om arrendetiden vore bestämd och arrendatorn tryggad i sin besittning på t. ex. tjugo år; 2:o
Äro boställena så olika, alt t. ex. det ena ryttmästare-bostället ger innehafvaren en inkomst af 6,000, det andra 5 å 4,000, det ena Fahnjunkare-bostället ger 3,000, ett annat 2,000, somliga 1,000 R:dr och derunder i årlig inkomst.
Samma missförhållande eger rum äfven med de boställen, som äro indelade på infanteriet.
Då man för att vara rättvis måste antaga såsom grundsats, att alla tjenstemän af lika grad böra vara lika aflönade, alt, som ordspråket säger, de, som göra samma bön, äfven böra hafva lika lön, så skulle, genom en så beskaffad indragning, det riksgagneliga resultat erhållas, alt aj hvarje militärtjenstemän af samma grad erhölle lika lön utaf de för bo ställs-arrendena inflytande medel; bj genom boställenas bortarrenderande på bestämd tid, (t. ex. 20 år), blefve arrendatorn tryggad i sin besittning, hvadan han ock derför kunde betala ett vida högre arrende, än som nu är fallet, då tiden för arrendet är obestämd och beror af nuvarande innehafvarens afgång, hvilket högre arrende äfven bör inbringa Statskassan en betydande vinst och vida öfverstiga, hvad tarfvas för en jemnare fördelning af lönerna; och ej genom den bestämda arrendetiden och arrendatorns tryggade besittning kunde den sednare använda större kapital och mera arbete på boställsjordens skötsel, m. m., hvadan denna skulle gifva sin odlare en betydligt högre afkastning och göra honom ekonomiskt oberoende och välbergad, hvilket är en vinst icke allenast för den enskilde, utan äfven för samhället.
Om de herrar Utskotts-ledamöter, som komma alt behandla denna motion, vilja taga densamma i noggrannt öfvervägande, så skola de finna, att det förslag jag framställt ingalunda leder tili någon mannamån, utan fastmera till en jemnare och rättvisare fördelning af lönerna, jemte den vinst, som tillskyndas
Staten genom boställsjordens bättre skötsel och häraf följande högre afkastning, hvilken på samma gång som den gör befolkningen välbergad och lycklig, är att anse som en ren vinst för det allmänna.
239 På dessa enkla men sanningsenliga grunder anhåller jag: att alla militär-boställen, elter nuvarande innehafvares ålgång, måtte indragas till Staten och desamma på offentlig auktion och på en tid af 20 år till den högstbjudande bortarrenderas, äfvensom alt i deras ställe lämplig penningelön till militärljenstemännen anslås.
Om denna motions remitterande till vederbörligt Utskott anhålles.
Stockholm den 22 November 11162.
Af Johan Erickzon från Jönköpings län, om statsanslag och län till sänkning af Soljen, m. /!. sjöar inom Södra Wedbo härad, samt förhöjning i det af Kongl. Maj.t nu äskade anslag till odlingsförelag inom riket.
Erkännande den sanning att jordbruket utgör rikets säkraste modernäring, halva Konung och Ständer i sednare tider, med särdeles omtanka, på flera olika säll sökt befrämja dess utveckling, och sålunda mången gång satt mindre förmögne orter i tillfälle alt, till egen och hela landets nytta, verkställa odlingsförelag och lörhältringar, de der utan Statens mellankomst icke skulle kunnat åstadkommas.
Icke minst vigtiga i detta afseende äro de penningebidrag, Staten lemnat för sänkning och aftappning af sjöar och mossar, hvilka bidrag, enligt hvad Rikets Ständer nogsamt känna, redan lemnat goda frukter.
Af dylika odlingsföretag återstår ännu på många orter mycket att utföra.
Ett sådant företag, — af stort behof påkalladt och som skulle till odlingsbar mark, genom aftappning af vatten, uppbringa minst 2,500 tunnland, hvilka nu innehålla endast sanka och ofruktbara kärr och mossar, oberäknad den landvinning, som genom sjöarnas aftappning komma att vinnas; — är sänkning och aftappning af sjöarna Soljen, Ass-sjön, Hafvavikssjön samt Ingarp och Kopparps-sjöarna, med flere i närheten af desse sjöar befintlige vatten, belägne inom Södra Wedbo Härad af Jönköpings län, hvarför kostnadsförslag af Herr Öfverste Lieutenanten vid Väg- och Val - 240 Motioner i Bonde- Stcmdet 1862.
N:o 160. tenbyggnadskåren, F. W. Leijonankar redan den 13 Januari 1857 blef upprättadt.
— Om delta synnerligt nödvändiga sänkningsföretag, yttrar förbemålde Herr ÖfversteLieulenant i undersöknings oell kostnadsförslags-protokollet, alt det utgör ett af de betydligare af detta slag i landet, och skulle gifva en särdeles myckenhet af odlingsbar jord, utom fördelarna deraf att en vidsträckt trakt befriades från sumpiga kärr och mader.
Alla handlingar och kostnadsförslag, som röra denna sjösänkning, finnas att tillgå hos Styrelsen öfver Rikets Väg och Vattenbygguadskorps.
Det är på grund af hvad jag nu anfört, som jag vördsamt anhåller: alt Rikets nu församlade Höglofiiga
Ständer täcktes till delta företag bevilja 65,917 R:dr 50 öre Runt, med en del såsom lån på vanliga betal— ningsvilkor samt någon del deraf säsom Statsbidrag ulan återbetalningsskyldighet, äfvensom att Rikets Ständer ville, till befrämjande af aftappning af sanka trakter och sjöar, för beredande af nyttiga och behöfliga odlingsföretag inom Riket, utöfver hvad Kongl. Maj:t i nåder föreslagit, ytterligare anslå under nästa statsreglering minst 50.000 R:dr Runt per år.
Stockholm den 22 November 1862. J. Erickzon, från Jönköpings län.
Af Ola Lasson från Christianstads län, om ändring i 2 Kap. 1 § Rättegångs-Balken och Kongl. Brefvet den 13 Januari 1757, i fråga om tiden för lagtima
Ungs hällande inom Svea och Göta riken.
Att en säker och skyndsam lagskipning utgör ett oeftergifligt vilkor för samhällsmedlemmarnes trefnad och lugn torde icke gerna kunna förnekas af dem, sora behöft anlita lagen om hjelp lör att få sina rättigheter erkända.
Tyvärr måste dock hvar och en medgifva att någon skyndsam lagskipning här i landet icke finnes elier ens kan finnas, så länge det otjenliga förhållande eger rum att häradshöfdingarne Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
241 äro skyldige alt endast hålla tre, två eller eli ting om året, allt efter sorn för hvarje landsort är stadgadt.
Sådant var dock ej förhållandet i äldre tider, ty då borde, enligt så väl landskapslagarnes sorn landslagens föreskrifter, under de bestämda Irenne lagtima tingsliderna tingen hållas på den rätta tingsstaden hvar sjunde dag eller en gång i veckan.
I detta afseende kan man säga att våra förfäder voro vida bättre lottade än vi, alldenstund en krånglig vederpart då icke kunde utdraga en rättegång i åratal, hvilket nu för tiden synes höra till ordningen för dagen.
Visserligen är det sannt, alt det omförmälda linglandel en gång i veckan nu mera icke är lämpligt, sedan rättegångarnes antal så betydligt förökat sig, till följd af folkmängdens tillvext och ett i sammanhang dermed stående utbildadt rättstillstånd, men detta utesluter dock icke möjligheten alt vidtaga någon lämplig åtgärd till inskränkande af den långsamhet i lagskipningen, som nu så allmänt ölverklagas, äfven om en sådan förändring skulle medföra någon pekunier uppoffring å Statens sida.
Emellertid och då jag icke kan afgöra, huruvida ej lokala förhållanden lägga ganska svara hinder i vägen för en genomgående reform i detta afseende, så vidt den samma angår det glest befolkade Norrland, särdeles Lappmarkssocknarne, får jag i betraktande häraf vördsamt föreslå: att i Svea och Göta riken lagtima häradsting skola hållas en gång i hvarje månad under de i 2 Kap. i § Rällegungs-Balken och Kongl. Brefvet den 13 Januari 1 757 bestämda tingslerminer.
Af Ola Imsson från Christianstads lån, om ändring i 12 Kap. 3 $ Rätlegängs-Balken, i fråga om påföljden för svarande parl, sorn för fallolöst uleblifver frän Rätten.
Uti 12 Kapitlet 3 § Rättegångs-Balken har väl blifvit föreskrifvet, att om käranden inställer sig å föresatt dag hos den Bält, dit saken är instämd, men sva Bih. till R.
Prot. 1862 % 1863. 11 Sami.
4 Afd. 31 242 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 161. randen ej och låter ej laga förfall framte, så skall Rätten, sedan käranden visat att svaranden blifvit lagligen stämd, döma i saken efter ty som sanning deri utletas kan.
Men detta stadgande anser jag vara så tillvida mindre lämpligt, som derigenom någon ovilkorlig skyldighet alt genast meddela utslag icke ålägges domaren.
En följd deraf har ock blifvit, att, med undantag af skuldfordringsmål, hvaröfver genast plägar dömas, en svarande part, som har nog rättskänsla för alt icke kunna, mot bättre velande, neka käromålef, vanligtvis uteblir i afsigt att uppehålla saken och hindra käranden att komma i lagligt åtnjutande af dess rätt, helst ett sådant uteblifvande för svaranden medför endast, fyra dalers böter.
Domaren måste då, om käranden det äskar, uppskjuta saken, å landet, till nästa ling, som kanske icke infaller förr än efter 4, 6 eller 12 månaders förlopp.
Allt efter tingens antal om året, och ofta uteblir svaranden äfven då, emedan han finnér det vara för sig vida mer fördelaktigt att erlägga vitet och kunna draga ut med sakens afgörande, än att få dom deri.
På detta sätt kan, enligt hvad erfarenheten vid handen gifver, en svarande part medelst sin tredska få saken i åratal uppskjuten och sålunda tillfoga sin vederpart ett verkligt lidande.
Men då en så beskaffad rättsprincip icke öfverensstämmer med en säker och väl ordnad lagskipnings fordringar, får jag fördenskull vördsamt föreslå: att en förfallolöst uteblilven svarande part skall, i likhet med hvad i andra länders nyare lagstiftning blifvit stadgadt, anses hafva medgifvet kärandens påslående, eller ock, i händelse detta förslag icke kan vinna bifall, domaren ovilkorligen åläggas att alltid genast döma i saken, såvida ej käranden uttryckligen begär uppskof deri.
Motioner i Bonde- Ståndet. 1862.
N:o 162. 948 N:o 162.
Af J. O. Sandgren från Stockholms län, om upphäfvande af 2 § i 4 Artikeln Kongl. Stadgan den 13 April 1808, angående jagt och djurfång samt förhöjning af i 7 § af 5 Artikeln af samma Stadga stadgade böter.
Såsom bekant är har det genom 2 § och 4 artikein af Kongl. Stadgan angående jagt och djurfång den 15 April 1808 blifvit föreskrifvet, att i yttre skärgården, hvarest skatt för skytte erlägges, får, utan afseende [tå tid, ali sjöfågel dödas, och tillika en sparsam äggning i de egentligen så kallade hafsfåglars bon ega rum, hvilken likväl endast af husvärdarne sjelfva ur så kallade holkar får anslällas, hvarjemte i 7 § och 5 artikeln al samma Kongl. Stadga är vordet bestämdt, att den, som å andras enskiida egor förstör ägg eller ungar på bo, skall böta för hvardera förbrytelsen, för fredlyst vildt 5 Rdr och för det eljest älelige och nyltige 3 R:dr 16 sk.
Sker oloflig äggning å egne egor eller förstör man derstädes ägg och ungar i bo, så är plikten i dessa fall 5 ll:dr 16 sk. för fredlyst vildt samt 1 R:dr 52 sk., allt Banko, för det eljest nyltige och ätelige.