Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är isynnerhet jordbruket, som just under de sednare åren, då jordegendomen och dess alster varit uti jemnt stigande, genom mindre samvetsgrann tillämpning af Bevillnings-stadgans sväfvande föreskrifter, förmått undandraga sig en tillbörlig andel af de allmänna bördorna, och på andra medborgares bekostnad göra sig tillgodo en lindring, hvars verkliga storhet ingen annan kan fatta än den, som gör sig möda att anställa närmare jemförelse.
Till en del kan visserligen detsamma sägas om den större handeln och den mera förmånliga borgerliga näringen, men beträffande eganderätts-bevillningen af fastighet på landet deremot, utgör den till exempel Bil. lill Bev.-Utsk.
N:o 5. 9 exempel för liela riket (äfven inberäknade aila öfriga städer) icke tio gånger det belopp, sorn erlägges lör fastighet endast inom Stockholms stad.
Man behåller ännu envist qvar en minimi-tarif för jordegendomens uppskattning af år 1825, och vill icke utbyta den emot del värde Taxerings-kommitléerna sjelfve något af de sednare åren satt på den Svenska jorden, icke år 1854 eller 1855, utan t. ex. 1847 eller 1848, ehuru man ertappar län, som under sednare tider, år för år, nedsatt fastighetsvärdet, så att det endast med ett eller annat 100,000 riksdaler nu öfverstiger minimi-värdet af det förstnämnda året.
Således erlägges för fastigheten inom hufvudstaden sju gånger högre bevillning än för 2,500 mantal inom ett af Rikets större län: och endast den gåfva lii! nu varande rotehållare, utan verklig fördel för deras efterkommande, som nyligen öfverlemnades genom efterskänkande af bidraget lill soldatbeklädnaden öfverstiger i vissn län icke obetydligt den ifrån samma rotehållare utgående allmänna beviliningen, hvarifrån de ock kunna anses nu vara alldeles befriade, samt hafva derutöfver tillvunnit sig en liten årlig pension.
Den af Utskottet föreslagna undersökningen och v/redningen om den fasta egendomens verkliga värde, hvilken reservanten redan vid Riksdagen år 185 1 förordat, kan visserligen i sinom tid anvisa vägen för rättvisa och ordning; men emellertid synes Utskottet icke hafva bordt lemna bevillnings-väsendet uti dess nu varande eländiga och landsförderfliga skick.
Af dessa och andra, såsom här ofvan .‘■äges, förut framställda grunder, har reservanten icke gillat Utskottets bevillnings-förslag i följande afseenden, andra mindre inflytelserika omständigheter att förtiga: l:o Alt icke en ny minimi-tarif för jordegendom på landet har blifvit uppgjord; 2:o
Att icke. enligt Bevillnings-lörordningar före år 1840. det blifvit föreslaget, att inköpspriset bör vid taxering af fastighet i allmänhet tagas i något öfvervägande ; 3:o Att icke, såsom fordom, vid lika röster inom kommittéerna, den me ning skall gälla, som länder till Kronans förman; och 4:o
Att man nu har föreslagit afskaffande af taxeringsmanna-eden, en handling, som icke borde innebära betänklighet för den rättsinnige, men blifva en allvarlig väckelse för den andliga försolfningen och det råa sinnet.
För öfrigt ogillar reservanten, ibland annat, nu, likasom förut, bibehållande af §§ 37 och 58 uti förslaget rörande kar akters-fullmakter, och att icke ett arfvode, svarande emot dagaböterna, blifvit i § 99 medgifvet ledamot i Taxerings- och Pröfnings-kommitté för hvarje arbetsdag utöfver de 3:ne första.” Af Herr Prosten Wåhlander: ”Vid förslaget till Bevillningsförordning, 1857.
Sä inom som utom
Representationen hafva klagomål försports öfver den ojemna Bih. till R.
Brot. 1856 $ 1857. 5 Sami. 1 Afd. 3 Häft. 2 Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. och orättvisa beskattning, som vid Bevillnings-förordningens tillämpning gjort sig gällande.
Så har det, t. ex. väckt förtrytelse, att, då embets- och tjenstemannen måst erlägga bevillning för hela sin till siffran kända löneinkomst, idkaren af handel och näringar ofta icke erlagt denna afgift för mer än fjerdedelen eller åttondedelen af sin verkliga inkomst.
Likaså har det gifvit anledning till missbelåtenhet, att, då bevillningen af stads-fastighet och landtegendom utgår efter samma grund, den förra blifvit upptaxerad till sitt fulla värde, men den sednare deremot till knappast tredjedelen deraf.
För att till en del jemna detta missförhållande, har man stadgat, att bevillningen för handel och rörelse, äfvensom för jordbruk skall utgöras nied 2 1/2 procent af behållningen, men bevillningen af löner med blott en procent.
Man har sålunda, för att åstadkomma rättvisa i beskattningen, vidtagit en orättvis åtgärd, att olika beskatta de olika samhälls- klasserna.
Huruvida delta är rätta sättet för målets ernående, lemnar jag derhän.
För mig vill det synas, som skulle mycket af det nu öfverklagade missförhållandet hafva uteblifvit, om Bevillnings-förordningeu från början fastställt lika bevillnings-procent för handel, rörelse och jordbruk, som för embete och tjenst.
Beskattningen hade då hvilat på rättsgrund, och en i möjligaste måtto rättvis bevillnings-afgift hade sannolikt deraf blifvit en följd.
För att vinna rättelse i den omförmälda orättvisa beskattningen, hafva många röster inom det Höglofl.
Bevillnings—Utskottet höjt sig.
Och ehuru Utskottet funnit en sådan åtgärd önskvärd, har dess pluralitet likväl ansett den förenad med så oöfvervinnerliga hinder, att man beslutat hufvudsakligen bibehålla samma bevillningsgrunder som förut.
Emot detta beslut nödgas jag reservera mig.
Om jag ock medgifver, att många svårigheter uppstå för åvägabringandet af en fullt rättvis bevillning efter 2:dra Artikeln, så kan jag dock icke medgifva, att dessa svårigheter äro oöfvervinnerliga.
Efter mitt förmenande skulle mycket i detta afseende ernås, om taxerings-kommittéerna hade sig bestämdare föreskrifter för sitt tillgörande ålagda; om alla minimi-tarifer, såsom mera vilseledande, än ledande borttogos och i det stället det stadgande infördes, att hvar och en, som icke hade en viss årlig inkomst, vore från all afgift befriad; om bevillnings-procenten elter 2alra Artikeln fastställdes lika för alla samhällsklasser.
På grund af detta mitt förmenande får jag hos Rikets Ständer vördsamt föreslå följande förändringar i det nu framlagda förslaget till Bevillnings-förordning: 8 67.
För att rätt kunna uppskatta fastighetsvärdet ä landet, äligge det Taxeringskommittéen att förska/fa sig upplysningar om köpeskillingen pä de egendomar och lägenheter, hvilka under sednast förflutna tvenne är blifvit inom taxerings-omrädet försålda.
Denna köpeskilling, likväl med rättighet till den jemkning häri, hvilken omstän - Bil. till Bev.-Ulsk.
Bet. N:o 5. 11 digheterna kunna, föranleda, fastställes såsom taxeringsvärde på omförmälda egendomar och utgöre en ledning för bestämmandet af värdet pä de öfriga.
Har egendom genom eldsvåda, valtvflöde eller andra olyckshändelser blifvit försämrad, bör, vid taxeringsvärdets bestämmande, billigt afseende derå fästas.
% 104. / enlighet med de föreskrifter, som i 102 $ gifvas, åligge del Taxeringskommitté, att på heder och samvete, efter bästa förstånd och öfvertygelse, bestämma den inkomst, som handel, rörelse, näring eller handtering under näst föregående är ansetts lemna, samt derefter påföra hvarje skattskyldig hvad, efter i denna stadga antagna grunder, af honom erläggas bör; hvarvid den allmänna föreskrift gäller, att afdrag för skuld eller ränta derå icke må ega rum.
Hvad Taxerings-kommitté sålunda fastställt, galle till ofelbar efterrättelse, till dess skattskyldig genom framlagda böcker och räkenskaper ett annat förhållande styrkt.
Om dessa hufvudbestämmelser för Taxerings-kommittéernas verksamhet gillas, torde det vara nödigt, att följande förändringar i Bevillnings-förordningen göras, nemligen: aj att bevillning af handel och rörelse (§ 8) lastställes till en för hundrade; bj att bevillning af fast egendom (§ 19) erlägges med 40 öre för hvarje tusende af det uppskattade värdet och i samma förhållande för värde derunder, hvilket är detsamma, som en procent af egendomens afkastning, hvilken, i likhet med hvad för boställen i 8 0 föreskrifvet är, beräknas till 4 procent af egendomens taxerings-värde; c) att alla i Bevillnings-förordningen upptagna minimi-tarifer borttagas, och endast den allmänna föreskriften gifves, att hvar och en, som icke har en årlig inkomst af trehundrade riksdaler riksmynt, är frän all afgift efter 2:dra Artikeln befriad; samt slutligen d) att bevillningen för andra verk, inrättningar, bolag, m. m., bestämmes till enahanda procent, som förut angifvet är.” Af Herr Professoren Agardh: ”Emot Utskottets beslut att bibehålla det så kallade Bevillnings-afdraget oiorändradt vid 5 procent, sedan bevillningen för inkomst af handel, näring och rörelse blifvit nedsatt till 2 1/2 procent, får jag mig reservera.
Bevillnings-afdraget, som år 1812 infördes i Bevillnings-förordningen, sattes i stället för den direkta beskattningen af kapitalet, och sattes till procenten lika med den procent, hvarefter inkomst af handel, näring och rörelse beskattades.
Handlanden, närings- och rörelse-idkaren erhöll, mot vilkor att han från sin till bevill— nings utgörande uppgifna inkomst ej lick frånräkna räntan på de i rörelsen instuckne 42 Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. kapitalerne, rättighet, att från den till kapitalisten förskrifna räntan afdraga samma procent, sorn han från inkomsten af sin rörelse erlade i bevillning.
Detta framgår så tydligen af Bevillnings-förordningens ända sedan år 1842 ännu nära olörändradl bibehållna ordalag i denna del, att man kan förvåna sig öfver alt Utskottet, sedan hevillnings-procenten för inkomst af handel och rörelse förra riksdagen blifvit nedsatt till hälften, icke låtit kapitaiisterne, som mången gång utgöras af behöfvande enkor och omyndiga barn, tillgodonjuta samma nedsättning, utan tillåtit näringsidkaren beskatta dem 100 procent utöfver hvad han sjelf för inkomsten af det lanta kapitalet till staten erlägger eller rättare skulle erlägga.
Förordningens ordalag äro, som man vet, följande: ”Sorn likväl låntagaren endast förskottsvis erlägger den bevillning, hvilken för utlånta medel belöper; vare det hans ovilkorliga rätt, att detta förskott af lån— gifvaren återfå med fern procent af räntan för alla utlånta kapital etc.”
Låntagaren betraktas ju tydligen såsom den der endast förskottsvis erlägger långifvarens bevillning, hvilken han sedan vid ränte-liqviden med långifvaren får afdraga.
När nu låntagaren endast erlägger 2 4/2 procent i bevillning hör han väl ej kunna återfordra af låntagaren o procent, eller återfordra dubbelt mot hvad han sjelf utlagt.
Att numera bibehålla bevillnings-afdraget oförändrad!, är att lagligen tiiiåta den ena medborgaren drifva ett ända till hundra procent stegradt ocker med den andre.
Orsaken, att detta missförhållande ej redan förra Riksdagen blef uppmärksam roadt och rättadt, ligger i det sätt, hvarpå nedsättiiingen i hevillnings-procenten då tillkom.
Som bekant är, afslog Utskottet, i sitt ursprungliga förslag till Bevill— nings-förordning, de af särskilda motionärer framställda yrkanden om nedsättning i hevillnings-procenten och frånträdde denna sin åsigt först sedan Utskottets förslag i dessa delar blifvit af 5 Stånd återremitteradt.
Genom förbiseende blef i Utskottets förnyade framställning till Rikets Ständer, uppgjord i öfverensstämmelse med de från Stånden erhåline återremisser, procent-nedsättningen icke tillämpad på aila de ställen rom vcderhordt, såsom exempel' hvarå kunna anföras denna 33:dje paragraf samt paragrafen 7.
På grund af hvad jag ofvan anfört mäste jäg således för min del påyrka, att det så kallade bevillnings-afdraget åtminstone må nedsättas från 5 till 2 4/2 procent.
En annan fråga kan vara huruvida denna, för vårt land alldeles egendomliga, den ene medborgaren öfverlåtna rättighet att beskatta den andre, alls hör längre bibehållas.
Jag kallar bevillnings-afdraget en den ene medborgaren af lagen öfversten rätt att beskatta den andre, ty vid närmare eftertanke finner man snart, att. enligt de grunder, hvarefter vår allmänna bevillning utgöres, det så kallade bevill— niugs-afdråget i de flesta fall icke kan komma staten lill godo, äfven om hvarje enskild medborgare uppgaf sig till bevillning så samvetsgrann!, sorn förordningen Bil. till. Bev.-Utsk.
N:o 5. 13 föreskrifvei\
Bevillnings-procenten är nemligen för kapitalisten densamma, ehvad han utlånar sitt kapital till fastighets-egaren eller rörelse-idkaren, men den af dessa håda samhällsklasser till staten utgående bevillning beräknas efter en olika procent; af den lörsta med en för tusende och af den andra med 2 1/2 procent af inkomsten.
För ett kapital af t. ex. 1,000 R:dr, som utlånas till en lastighels-egare, och hvarmed jag antager denne förökar värdet af sin fastighet, erlägger han i ökad bevillning till staten endast, en Kalr, under det han med 3 Kalr beskattar kapitalisten, om räntan är beräknad efter 6 för hundra.
Utlånas kapitalet till en tjensteman och således användes tili ren konsumtion erlägges derföre till staten ingen bevillning alls.
Bevillnings-förordningen af år 1025 gjorde derföre äfven skillnad i bevillnings-afdrag, allt efter som det lånta kapitalet instacks i en fastighet eller i en rörelse.
Denna förordning innehåller nemligen i detta afseende följande föreskrift: ”Sorn likväl låntagaren endast förskottsvis erlägger den bevillning, hvilken för utlånta medel belöper, vare det hans ovilkorliga rätt att detta förskott af långifvarcn återfå, pä det sätt, att 2 B:dr af hvarje Tusende R:dr kapital afdrages pä räntan, då skulden i jord eller annan fast egendom år intecknad, med 5 procent af räntan för de kapitaler, hvilka icke mot en sådan säkerhet blifvit utlånte, under vilkor i begge dessa läll. att ränta till 6 procent är beräknad.”
Orättvisan, om saken betraktas från kapitalistens ståndpunkt, att lägre be skatta ett kapital, som var intecknadt i fast egendom och för hvilket således större säkerhet var pantsatt, än ett, som ej mot så god säkerhet var utlånt, vållade sannolikt, att denna olikhet i kapitalets beskattning redan vid näslpåföljande riksdag afskaliädes.
Då staten sålunda, med strängaste och rättvisaste tillämpning af Bevill— nings-förordningens föreskrifter, icke ens kan få tillgodonjuta hela den af kapitalisten ti 1 embetsmannen eller fastighets-egaren erlagda bevillning, och ännu mindre, på sätt Förordningen i verkligheten tillämpas, erhåller kanske någon den ringaste del deraf, hvarken af fastighets-egaren eller närings-idkaren, vågar jag alternativt hemsta la, huruvida icke Rikets Ständer ville bifalla den af Kontrakts-prosten
Tegnér väckta motion och alldeles afskaffa det så kallade bevillnings-afdraget, som, utan att öka det allmännas inkomster, endast förorsakar besvär och förvecklingar vid medborgar) es ömsesidiga liqvider.
Kapitalet beskattas, enligt vår Bevillnings-förordning, öfverallt der del framträder och förenar sig med arbetet, och kapitalisten kan anses beskatt a! genom det af lagen för honom utfärdade förbudet, att taga högre ränta än 6 procent.
I händelse af bifall till hvad jag sålunda vördsamt vågar föreslå, borde hela 33:dje § utgå ur Förordningen och ur rubriken G) uteslutas ordet ”kapitaler”.
Af Herr Prosten Malmstedt: ”Det är visserligen uti flera punkter, som jag Leke är af samma tanke, som majoriteten inom Utskottet, men då flera troligen 14 Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. genom sina reservationer väcka Högloflige Ståndens uppmärksamhet på desamma, så anser jag mig kunna förbigå dem och framställa mina anmärkningar i afseende på Bevillnings-förordningen uti dess helhet.
Den år, efter mitt förmenande, icke be friad från många brister, hvilka höra och till en del lätteligen kunna undanrödjas.
Dessa brister äro: l:o brist på plan i uppställningen, då taxering, mantals- och skattskrifning, kommittéers bildande och verksamhet, utan all ordning förekomma om hvarandra.
2:o brist på konseqvens i bestämmelserna, då lika inkomst olika beskattas, icke endast i stad mot på landet, utan äfven på hvardera stället genom en klass-indelning, som endast tjenar att förvilla.
3:o brist på billighet, då bruttoinkomsterna ej beräknas lika och procenten uti likartade fall är olika, samt en mindre samvetsgrann uppgift tyckes förutsättas hos vissa närings-idkare.
4:o brist på tydlighet, då skillnaden emellan mantals- och skattskrifning ingenstädes angifves och värderings-sättet ej är så bestämdt, att det lika lätt öfver allt kan iakttagas.
0:0 fortfarandet med ett misslyckadt försök, att använda beskattningen såsom ett uppfostrings-medel: framkallande flärdfrihet, ehuru ett likadant försök, att på det sättet befordra nykterhet och tarflighet, för lång tid sedan blifvit öfvergifven
Att dessa brister ännu finnas uti Förordningen kan ingalunda läggas nuvarande Bevillnings-Utskott till last, då Rikets Högloflige
Ständer under föregående Riksdagar låtit sig nöja med det lappverk, som måste uppstå, då Författningen en dast paragrafvis granskas och ändras, utan allt afseende på det helas beskaffenhet.
Då Kongl. Maj-.t icke eger någon rätt att granska en af Rikets Ständer lör lättad Förordning, kan ändring icke i följd af Nådig Proposition vinnas.
Föremål för en motion i något Riks-stånd kan ändringen icke heller blifva, hvarföre endast på detta sättet, genom en reservation, behofvet deraf kan för Riks-stånden framställas.
Skulle behofvet af en omarbetning erkännas, så lemnar säkerligen Riksdagens längd tillräcklig tid åt Bevillnings-Utskottet att pä lämpligaste sätt företaga ett sådant arbete, om, efter allmänna grundernas närmare bestämmande, Förordningen till Utskottet återremitteras.” Af Herr Doktor Säve: ”I:o Uti Höglofl.
Bevillnings-Utskottets beslut (^rt. III, Bevillnings-Förordningen) om fortfarande afgift för karakters-ful Imakter har jag icke deltagit, öfvertvgad som jag är, att det i samhället är mycket annat både öf verflödigt och skadligt, som snarare borde beskattas.
Utskottet har ock derigenom vederlagt sig sjelf i hvad det vidare anfört mot möjligheten och lämpligheten att beskatta öfverflöds-artikeln: hundar.
Som jag ej heller var närvarande vid delta beslut, får jag deremot ”mig vördsamt reservera på följande skäl:
N:o 5. 15 2:o Ingen lärer vilja påstå, att det stora antal hundar, sorn möter oss allestädes så på landsbygden som i städerna, är oumbärligt för vår nytta eller för vårt umgänge.
Redan deraf synes således följa, att en förminskning af denna sig allt mer förökande djurklass är möjlig och med samhällets välfärd förenlig.
Men för vidtagande af en sådan lagstiftnings-åtgärd tala äfven positiva skäl.
Erfarenheten har nemligen lärt, att genom dessa husdjur isynnerhet uppkommer och öfverflyttas till mehn iskorna en fasaväckande sjukdom (rabies catlina), till hvars afvärjande eller botande läkare-vetenskapen hittills visat sig vanmäktig.
Faran naturligtvis tillvexer, ju mera antalet ökas af dessa besvansade följeslagare, sorn sällan uteblifva från oss på våra vandringar, gerna omgifva oss i, våra hem och ofta smekas på våra barns knän.
Man länke sig det icke omöjliga eller ovanliga fall — för några år sedan skedde detta i min landsort. — att en hund i galenskap biter någon af våra närmaste anhöriga, en maka, en son eller en dotter, och att denna, som strax blir gripen af samma ovilkorliga böjelse, antingen biter de öfriga husets medlemmar eller i medvetandet af sitt farliga tillstånd, låter sjellvilligt binda sig och dör under de ohyggligaste marter.
För den blotta tanken på en sådan familjeolycka måste ju den varmaste, det vare sig kammar- eller jagt-svmpathi för de kära hundarne, vika tillbaka.
Man har föreställt sig att denna hund-paroxvsm endast kunde utbryta under hetaste sommaren, och att en verksam polis då borde kunna afvärja det onda.
Men exempel af hydrofobi har inträtfat denna vinter i ett af Sveriges sydligaste landskaper, och någon fullkomlig trygghet mot hundgalenskapen lärer således ej ens vid denna årstid vara att påräkna.
Polis-föreskrifter kunna ock göra nytta i städerna, men huru vaka öfver deras verkställande på landet, der tillsynen är så ringa?
— Oftast komma dessa åtgärder nog sent, sedan både menniskor och kreatur blifvit bitna.
Men för minskning af denna djur-art har samhället ännu en annan och, såsom mig synes, vigtig anledning.
Denna är den stats-ekonomiska förlust, sorn uppkommer af ett så öfverflödigt antal hundars födande.
Det är ingalunda för mycket beräknadt, att af de 500,000 bergade familjer, som linnas i Sverige, föder åtminstone hvart tionde hushåll en hund.
Ty många familjer föda flera, för att ej räkna de hundar, som underhållas af enskilda, och af icke alltid bemedlade personer.
Sålunda halva vi ett sällskap af minst 50,000 hundar i landet (efter folkmängden (3 \J2 millioner menniskor) en på hvar 70:de person) hvilkas underhåll, beräknadt till blott 6 sk. för hvarje om dagen, för 565 dagar uppgår till en årlig statsutgift af 2,281,250 R:dr Riksmynt, hvilket utan tvifvel är nog mycket, om man besinnar att icke fjerdedelen af detta antal är till verkligt gagn, ulan flertalet antingen onyttigt kammar-sällskap eller kringlöpande hundar, som lefva på allmän bekostnad. uppäta brödet för tusendetals fattiga menniskor och i samhället stifta, om 46 Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. icke alltid en uppenbar skada, likväl olägenhet för många, obehag, osnygghet och otrefnad.
Uti andra civiliserade stater har man derföre långt för detta ansett sig böra vidtaga utvägen alt på innehafvandet af hundar lägga en måttlig skatt, hvilken tjenat att hålla det eljest tillvexande hund-antalet inom tillbörliga gränser och ändock inbragt en ej obetydlig inkomst till kommunen eller det allmänna.
Så i Frankrike, Danmark, England med flere länder.
I en enda stad af Frankrike, Bordeaux, inhragte skatten på hundar år 4855 till stadens kassa 42,000 francs.
Och i hela England, der antalet af isynnerhet jagthundar torde vara större, än i något annat land, uppgick statens inkomst af hundskatten för samma år till 5,565,700 francs, enligt en uppgift i Svenska Tidningen.
Detta visar således att dessa stater ej ansett en beskattning på hundar för någonting så overkställbar! eller för staten likgiltigt, att derom ej ens lönade att tala.
Men hufvud-ändamålet måste vara icke skatte-inkomster för staten, utan dels besparing af födo-ämnen för våra fattiga och hungrande likar, dels äfven förebyggandet af faran för vår egen sanitet och trygghet från hundracens obegränsade förökning i landet.
För detta ändamål föreslog jag en skatt på hundar i Sverige från 2 till 6 R:dr Riksmynt efter de två olika kathegorierna af hundar för nyttan (gårds- och vallhundar) eller för nöjet (kammar- och jagthundar).
Men skatten, som bör tillfalla kommunernas fattigvård, torde kunna nedsättas till 4 Ralr lör det förra och 5 R:dr för det sednare slaget, ifall Rikets Ständer skulle anse saken förtjena en återremiss till ny behandling af Utskottet.
I hvarje läll har jag bordt vid detta Betänkande nedlägga min reservation emot Utskottets, såsom mig synes, alltför lösliga behandling af ämnet. 3:o Vid 80, 102 och 104 §§ får jag likaledes anföra min olika mening mot Utskottets med ringa majoritet tattade beslut att bibehålla den hittills ölliga öppna omröstningen, då olika meningar uppstå i Taxerings-kommittéer så i städerna som på landet; hvilket sätt att afgöra frågorna, sedan nu äfven edgången för taxerings-män blifvit borttagen, blott skall verka derhän, att väl embetsmännen och de som lennia bestämda och kontrollbara uppgifter, skola någorlunda rättvist taxeras, men deremot värderandet af den förmögenhet, sora uppkommer af handel och rörelse, skall nedsjunka lill en tom formalitet eller ett bedrägligt gyckel, hvilket bedröfliga förhållande väl redan här och der trädt i dagen, men skall hädanefter än oblygare framträda.” Herr Kontrakts-prosten
Tegnér har anmält, att han, med permission frånvarande, icke deltagit i Utskottets förhandlingar in pleno, förr än med början af 86 §.
Herr Prosten Söderberg har anmält, att han, till följd af tjenstgöring i annat Utskott, icke öfvervarit behandlingen af 3:dje art. i Bevillnings-Förordningen.
Af Herr Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. 17 Af Herr J. G. Brodin: "8 9.