Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksdags-ärendenas behandling icke af förslaget är att emotse, synes det hvarken vara nödigt eller nyttigt att göra så många och så stora förändringar, som detta vidlyftiga förslag skulle erfordra, i våra kanske redan allt för mycket omstöpta grundlagar. 8:o Slutligen inser man ej — äfven om man ställer sig på motsatta sidan — hvarföre just de ekonomiska frågorna skulle på detta sätt behandlas.
Ståndens gemensamma öfverläggningar hafva hittills rört synnerligen vigtiga anslagsfrågor, och efter all sannolikhet komma de ock hädanefter att erfordras endast för särdeles vigliga och maktpåliggande ärenden.
Utan att nu vilja förneka, att sådana äfven kunna finnas bland de ekonomiska eller s. k. önskningsmålen, torde dock af dessa större delen vara af för litet interesse, för att påkalla hela den lunga och besvärliga apparaten med Riks-Nämnden och thy åtföljande gemensamma öfverläggningar och beslut, för att komma till ett resultat, som, dessförutan, med mindre tidsutdrägt, mindre kostnad och mindre bråk kan vinnas.“ Herrar Friherre Leuhusen, Cart Herrman, Grefve Wachtmeister, Alarik, Biskop Butsch, Professorerne Lindgren och Selander samt Prosten Lagergren hafva velat tillkännagifva alt de icke öfvervarit frågans behandling i Utskottet.
Konslitulions-Utskollels Memorial M 34. 1 34.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 8 Sept. 1837, kl. 2 e. m.
Memorial till Rikets Ständer, med förslag till ändring uti 17 och 22 §§ Reg ering s-Formen, åsyftande förstärkning uti antalet af Hogsta Bomstolens ledamöter.
Så långt tillbaka, som några minnesmärken leda, egde Konungen inom det Svenska samhället utöfningen af den högsta domare-makten.
Enligt sagornas berättelse biträddes han dervid af Tolf Drottar.
Sedan samhället framträdt ur sagodunklet, finner man denna makt i regeln utöfvad af Konungen personligen i Rådet eller på Räfste-, Rättare- och Landsting, men äfven understundom af andra personer, hvilka, enligt Konungens för hvarje gång gifna uppdrag, å hans vägnar höllö ting med allmogen och dervid i hans namn dömde.
Vid samhällets fortskridande utveckling, då statsbestyren allt bestämdare från hvarandra utvexte och sönderföllo, funno
Konungarne domare-göromålen betungande och ej alltid förenligo med deras öfriga konungsliga pligter.
Dessa göromål måste äfven, såsom endast rörande enskilde personers fördelar och förhållanden, förefalla långt mindre vigtiga, än de öfriga regerings-ärendena, hvilka mera eller mindre, dock alltid i någon mån afse det helas väl.
Bekanta äro de försök, som af de trenne Wasa-regenterne, Erik XIV, Carl IX och Gustaf II Adolf, gjordes att befria Konungen från den omedelbara rättsskipningen.
Men så allmänt och mäktigt var det Svenska föreställningssättet om
Konungens egenskap att i samhället vara den enskildes högsta domare, att dessa försök misslyckades.
Under Konungens frånvaro uti långa krig, samt under de långvariga förmynderskaps-regeringarno måste dock Konungens högsta domsrätt af Rådet utöfvas.
Äfven Rådet fann arbetet träget och tröttande; och flere olika åtgärder vidtogos tid efter annan för att förekomma och afhjelpa det förhållande, att målen länge fingo ligga oafgjorda.
Bland dessa åtgärder voro ock de anstalter för målens beredning, utur hvilka Nedre Justitie-revisionen småningom uppkom.
Då konungamakten 1719 inskränktes och Konungens beslut gjordes beroende af omröstning i Rådet, dervid Konungen tillerkändes två röster och votum decisivum Bih. lill R.
Prat. 1856 & 1857. 5 Sami. 13 Hafi. 1 2 Konstitutions-Utskottets Memorial JH 54. gällde denna inskränkning naturligtvis äfven Justitie-målen.
Rådet, bestående af 24 personer, delades uti 2:ne lika divisioner, af hvilka den ena skulle handlägga Juslitieoch Utrikes-ärendena; minst 9 ledamöter skulle i hvarje division vara tillstädes. 1720 års Regeringsform gjorde i dessa stadganden icke någon annan ändring, än att Rådets antal minskades till 16, och att ej mera än 7 ledamöters närvaro för målens pröfning och afgörande erfordrades.
Vid regements-förändringen 17 72, då Gustaf lil i öfrigt utvidgade konunga-maglen, lät han inskränkningen i densamma i afseende på Juslitie-målen qvarstå, i det han i Regeringsformens 8 § lät inflyta det stadgande, att justitie-revisionen alltid skulle bestå af 7 Riksens Råd, sorn uti Domare-embeten brukade varit och voro kände för rättvise och lagfarne män, samt att Kongl. Maj:t, sorn i Justitie-revisionen, nu sorn förr, skulle vara närvarande, der egde endast tvänne röster, samt votum decisivum.
Då Riks-rådet 1789 upplöstes, inrättades för Justitie-ärendenas afgörande Konungens Hugsta Domstol, som skulle bestå af Tolf lagkunnige män, hälften frälse och hälften ofrälse, af hvilka blott 8 på en gång skulle tjenstgörande vara.
Anledningen, hvarföre antalet ledamöter bestämdes till tolf, synes icke hafva varit behofvet af ökadt arbetsbiträde, ulan endast afseendet å den omständighet, att loll-talet från urminnes tider ofta blifvit vid domstolarnes sammansättning iakttaget.
Troligtvis var afsigten med stadgandet, att ej flera än åtta skulle på en gång tjenstgörande vara, den, att Konungamakten, enär Konungen bibehöll sina tvänne röster och votum decisivum, ej skulle genom den nya inrättningen blifva förminskad.
1809 bibehöll man det förut bestämda antalet af Högsta Domstolens så väl alla, som tjenstgörande ledamöter.
Domstolens göromål hade då i betydlig mån ökat sig, sedan den tjugu år förut inrättades.
Från 1789 till och med 1798 hade i medeltal i Högsta
Domstolen afdömts omkring 91 så kallade revisions-saker, hvilken sorts mål fordra det mesta arbetet.
Under dessa år var det högsta antalet af afgjorda dylika mål 94 (år 1790) och del lägsta 65 (år 1793).
Under åren 1799—1808 var medeltalet omkring 186, högsta antalet 248 (år 1805) och lägsta lil (år 1800).
Det var naturligt att, sedan
Riket 1809 blifvit till sitt område betydligen minskadt, målen i Högsta Domstolen ock skulle minskas.
Medeltalet af afgjorda revisions-saker var under det första tiotalet (1809—1818) endast omkring 145, det högsta antalet 171 ( år 1811) och det lägsta lil (år 1810).
Men den hastigt stigande folk mängden och näringslifvels skyndsamma utveckling i alla riktningar, samt äfven andra förhållanden, såsom de vidlyftiga egodelningsmålens och en mängd andra måls åren 1827 och 1828 verkställda öfverflyllning från administrativ behandling till de allmänna domstolarnes handläggning framkallade en sådan tillökning uti de till Högsta Domstolen inkommande målen; att Domstolen, hvars tid derjemte blifvit mycket upptagen af andra än egentliga domare-göromål, till exempel den långvariga granskningen af förslagen till civil- och kriminal-lagarne, icke kunde medhinna att afgöra målen efter som de inkömmo.
År 1813 inkommo 1,482 mål; år 1823 ej Konsliluliont-Ulskollels Memorial JYi 34. 5 mindre än 2,170 och år 1843, 2,484.
De balanserade målen, som 1813 varit 274, uppstego 1837 till icke mindre antal än 1,497.
Domstolen ökade då betydligt sina arbetstider genom att under sju månader af året till en början en gång, men från 1843 tvänne gånger i veckan hålla eftermiddags-sessioner; men detta oaktadt, och ehuru Domstolen dessa år afgjorde nära 2,000 mål om året, var dock balansen vid sistnämnde års slut 1,247 mål.-.
Uti Nådig Proposition lill Rikets Ständer den 30 Oktober 1844 föreslog Kongl. Maj:t, att, då för afhjelpande af det icke utan skäl öfverklagade uppehållet i de ofta vigtiga mål, som fullföljdes i sista instansen, förr eller sednare en sådan tillökning uti antalet af Högsta Domstolens ledamöter blefve nödig, att Domstolen kunde tjenstgöra på afdelningar, stadgandet uti 17 § Regerings-formen, rörande antalet, skulle ändras till den föreskrift, att ledamöterne skulle vara minst tolf, men deras antal ej kunna ökas utöfver tolf, med mindre Konungen och Riksens Ständer, de sistnämnde i den ordning, som för anslags-frågors afgörande funnes stadgad, sådant beslöte i ändamål att Högsta
Domstolens ledamöter måtte kunna tjenstgöra på afdelningar.
Majit anförde tillika, att genom ett sådant stadgande den fördel äfven vore beredd, att en del besvärsmål, som afgöras i Stats-Rådet, men egentligen utgjorde rättstvister, kunde, om Konungen så för godt pröfvade, öfverlemnas till Högsta Domstolen, dock borde för sådant ändamål jemväl en ändring uti 24 § Regeringsformen ske, hvilken ändring Kongl.
Majit också nu föreslog.
Då denna sednare anstalt icke af alla lika gillades, och Högsta Domstolen, till hvilken under de följande trenne åren något färre mål än förut inkommit, genom ihärdigt arbete lyckats afarbeta balansen, så alt den vid 1846 års slut utgjordes af endast 633 mål, blef ändrings-förslaget vid 1847 och 1848 årens riksdag förkastadt.
Det lyckliga förhållande, att Högsta
Domstolen kunde för hvarje år minska antalet af de vid årets slut oafgjorda målen, hvilket egde rum under åren 1837 till och med 1848, har upphört, och ett motsatt inträffat, så att de oafgjorda målens antal, som vid slutet af sistnämnde år utgjorde endast 631, har, efter att hafva för hvarje år stigit, viii sistlidne års slut uppgått till 1,870, deraf 681 mål voro revisionssaker, och 213 skiftesmål.
Anledningen härtill ligger icke deruti att under dessa år till Justitie-revisionen ett större antal mål inkommit; detta antal har tvärtom något minskats, så att, då under åren 1837—1848 årliga medel-beloppet af inkommande mål utgjorde 2,400, utgjorde det under det sista decennium ej mera än ,2,220.
Men minskningen har endast egt rum i afseende på de mål, hvilkas afgörande fordrar minsta tiden och arbetet, nämligen brottmålen och de mål, som, efter behandling i Högsta Domstolen eller Justitie-revisionen, afgöras af Kongl. Majit i Stats-Rådet.
Deremot har de arbetsdryga revisions- och skiftesmålens antal ganska betydligt ökat sig.
Medeltalet af inkomna revisions-mål var under åren 1837 —1846, 193, men under de följande tio åren 293; sistlidet år inkommo ej mindre än 337.
Skiftesmål inkommo i medeltal under det förra af de nämnda 4 Konstilulions-Utskollels Memorial M 34. decennierna 141, men under det sista 168.
Om man nu betänker att skiftesmålen äro lika vidlyftiga och besvärliga som revisions-sakerne, samt jemför det sammanlagda antalet af nu inkommande revisions- och skiftesmål med det här ofvan anförda antalet af de revisions-saker, som afgjordes 1789—1809; om man derjemte ihågkommer, att sedan denna tid de öfriga målen i Högsta Domstolen, både de, som för hvarje vecka måste afgöras, och de, som kunna uppskjutas, nära nog fördubblats, måste man erkänna, att sedan Högsta
Domstolen inrättades, och antalet af dess ledamöter bestämdes, förhållandena så betydligt förändrat sig, att den uppkomna balansen är fullt förklarlig, och att en snar förstärkning af Högsta Domstolen är oundgänglig.
Om det nuvarande förhållandet skulle få någon tid fortfara, skall ett tillstånd af en slags rättslöshet inom Svenska samhället uppstå.
En sen rättvisa är mången gång föga bättre än ingen; tvistens föremål förlorar för parten ofta genom lidsutdrägten sitt värde; en tredskande, som i rättegången endast söker uppskof uti fullgörandet af en honom åliggande skyldighet, skall på det beqvämaste sätt vinna sitt mål; och en icke häktad förbrytare skall under en icke så obetydlig del af sin lefnad kunna undandraga sig vederbörlig näpst.
En verksam rättsskipning är dock en af de vigtigaste beståndsdelarne af den borgerliga samhälls-inrättningen, och ett af de oundgängligaste vilkoren för ett folks odling och välstånd.
Men rättsskipningens långsamhet, med den deraf härflytande overksamheten, är icke den enda menliga följden af Högsta Domstolens öfverhopande med göromål.
Domstolens ledamöter kunna icke mera än andra vara undantagna från den mensklighetens allmänna lag, alt då skyndsamheten blifver verksamhetens regel, verksamhetens alster i samma mån försämras.
Ledamöterne äro dessutom vanligen i den ålder, då ett strängare och länge ihållande arbete icke kan förrättas utan våda för deras fortfarande arbets-förmåga.
Arbetet är tillika af den art, att det förr undergräfver själs- än kroppskrafterne, hvaraf följden kunde blifva, att ledamöter länge måste, såsom kroppsligen friska, anses arbetsföra och derföre fortsätta tjenstgöringen, fastän deras utnötta själsförmögenheter menligt inverkade på beskaffenheten och fortgången af Domstolens arbeten.
Men icke blott för hvila äro ledamöterne i behof af ledighet från de ansträngande domstols-sessionerne, utan äfven för arbete.
Sådana mera invecklade mål, hvilka ledamöterne icke anse sig kunna med tillräcklig säkerhet bedöma efter den muntliga föredragningen i Domstolen, cirkulera mellan ledamöterna och utarbetas af dem hemma.
Högsta Domstolen skall ock, enligt 19 § Regerings-Formen, afgifva lagförklaringar, och enligt den 87:e yttra sig öfver alla förslag till lagförändringar inom Civil-, Kriminal- och Kyrko—lagstiftningens område.
För att rätt kunna uppfylla sina pligter såsom Domare i sista instansen, och för att kunna lemna det biträde vid lagstiftningens förbättring, som samhället af sina ypperste lagfarne fordrar, äro Högsta
Domstolens ledamöter långt mera än andra Domare, i behof af ledighet för djupt och allvarligt begrundande, och för omfattande rättsvetenskapliga studier.
Samhället begår en verklig orättvisa, Konslilutions-Utskottels Memorial M 34.
S (iå det å ena sidan föreskrifver pligter och åligganden, men å den andra stänger möjligheten för deras uppfyllande.
Alla dessa förhållanden hafva icke kunnat annat än tilldraga sig Konstitutionsutskottets synnerliga uppmärksamhet, hvilken jemväl af enskilde motionärer blifvit påkallad.
För afhjelpande af den ifrågavarande bristen uti samhälls-inrättningen, har Utskottet icke kunnat finua något annat medel än Högsta
Domstolens förstärkning med flere ledamöter, samt öppnande af möjligheten för
Domstolen att arbeta på afdelningar.
Ledamöternes antal har Utskottet trott icke böra vara uti grundlagen med fullkomlig bestämdhet utsatt.
Viddén och trägenheten af Högsta Domstolens göromål bero icke ensamt på folkmängden och näringslifvets förhållanden, titan ock på beskaffenheten af nationens sedliga lif, på lagarnes enkelhet, tydlighet och bestämdhet, på de vilkor, som lagarne uppställa för målens fullföljd till Högsta Domstolen, på allmänhetens förtroende till Under-domstolarne, och möjligen på ännu flere förhållanden.
Alla dessa omständigheter låta sig icke på förhand för någon längre lid beräknas.
Ingen torde nu kunna neka, att Högsta
Domstolen för närvarande är i oundgängligt behof af ökad arbetskraft; men det torde icke vara omöjligt, att målen åter kunna minskas, så att, sedan den nuvarande balansen blifvit afarbetad, domstols-ledamöternas antal kunde utan olägenhet nedsättas lill det nuvarande.
Antalet bör derföre icke bestämmas genom en lag af så orubblig natur, som en grundlag.
Men då en gång en bestämning derom der blifvit upptagen, torde det icke vara tjenligt att helt och ballet borttaga den, utan har Utskottet ansett grundlagen böra angifva så väl det högsta, som det lägsta autalet af
Domstolens ledamöter, dervid det nuvarande antalet torde böra antagas såsom det lägsta och aderton såsom det högsta, enär göromålen förmodligen icke någonsin torde komma att medgifva nedsättning under 12, ej heller under nuvarande förhållanden påkalla tillsättning af flere ledamöter än 18.
Tillökning i ledamöternas antal utöfver det nuvarande, torde icke annorlunda kunna verksamt bidraga till det åsyftade ändamålet, än så vida Domstolen arbetade på afdelningar.
En sådan anstalt har synts Utskottet vara af den vigt och betydelse, att dess vidtagaude borde utgöra föremål för Konungens och Riksens Ständers gemensamma beslut, fattadt i den ordning grundlagen, för stiftande af civil-lag, föreskrifver.
Organisationen af Högsta
Domstolen och dess arbetssätt kommer dervid hufvudsakligen att bero af tvänne orns'ändigheter, nämligen ledamöternas antal och ärendenas fördelning mellan afdelningarne; och Utskottet bar derföre ansett äfven dessa hufvudgrunder böra af Konung och Ständer gemensamt bestämmas, hvaremot
Domstolens inrättning och arbetssätt i öfrigt icke synts tillhöra den civila lagstiftningens område.
Då det uti slutet af 22 <§ Regerings-formen förekommande stadgande, att ej flere än åtta Högste
Domstolens ledamöter må på en gång tjenstgörande vara, är oförenligt med Högsta Domstolens fördelning på afdelningar, måsto detta, förmodligen 6 Konstitutions-Utskollets Memorial JM 34. utan afsigt tillkomna, hinder undanrödjas; och Utskottet föreslår derföre, att åt slutet af paragrafeu må gifvas samma ordalydelse, som Kongl. Majit uti sin ofvanornförmälda proposition vid 1844 och 1845 årens Riksdag föreslog och Riksens
Ständer tili vidare grundlagsenlig behandling då antogo, och som innehåller den mening, hvilken troligtvis med stadgandet varit från början åsyftad.
Regerings-formen säger, att det är Konungens domsrätt, som af Högsta Domstolen utöfvas; den bjuder tillika, att Högsta
Domstolens beslut skola utfärdas i Konungens namn och med Konungens underskrift eller Dess sekret;— att Konungen alltid kan uti Högsta Domstolens arbeten deltaga, samt att Konungens röster skola i vissa ärenden inhemtas.
Då den grundlag, hvilken Svenska Folket antagit och hvars efterlefnad det af sina Konungar fordrar, alltså bevarar skenet, samt äfven någon verklighet af det urgamla förhållandet, att Konungen personligen var lag— skipningens högsta organ inom samhället; och då mången svensk man, i följd häraf, ännu tror, all Konungen personligen verkställer den pröfning af hans rätt, som han påkallat, så synes det ock vara Svenska Folkets oeftergiiliga pligt, att, för dess del, tillse det lagstiftningen icke måtte bibehålla Konungens
Domstol i ett skick, som med tiden skulle kunna hindra den att så upprätthålla sitt anseende, som aktningen för dess namn kräfde.
Till grundlagsenlig behandling får Konstitutions-Ulskottet alltså vördsamt föreslå följande förändrade lydelse af Regerings -Formen: §■ 17.
Domsrätt skall uppdragas minst Tolf, högst Aderton af Honom utnämnde lagkunnige
Män, hvilka fullgjort hvad Författningarne föreskrifva dem, som uti Domare-Embeten må nyttjas, samt i sådana värf ådagalagt insigt, erfarenhet och redlighet.
Do kallas Justitie-Råd och utgöra Konungens Högsta Domstol.
Domstolen skall på af delningar arbeta; och varde i sådant fall så väl Justitie-Rådens antal inom ofvan föreslcrifne gränsor, sorn ärendenas fördelning mellan afdelningarne i samma ordning bestämde. §• 22.
Ej må flera än Åtta Ledamöter på en gång i pröfningen af något mål deltaga.
Stockholm deri 26 Augusti 1857.
Konstitulions-UtskoUels Memorial JV$ 58.
7 Reservation emot Utskottets beslut, alt antalet af Högsta Domstolens Ledamöter skulle kunna ökas utöfver 16, är anmäld af samtlige närvarande Ledamöter af BondeSlandet.
Herr Trosten Lagergren och Riksdags-fullmäktigeri Johan Persson hafva anmält, att de icke varit i Utskottet tillstädes, då frågan der förevarit.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 2 Sept. 1837, kl. 2 e. m.
Memorial lill Rikets Stander, med förslag till tillägg vid 1 § 9 mom.
Med anledning af en till Konstitutions-Utskottet af Ledamoten af Ridderskapel och Adeln Herr Grefve Taube, 11. E, öfverlemnad motion, har Konstitutionsutskottet ansett sig höra å nyo upplaga det förslag till ett tillägg vid 1 § 9 mom.
Ti yckfrihets-Förordningen, som af Kongl. Maj:t uti Nådig Proposition den 10 Oktober 1844 (N:o 65) blef till Rikets Ständer framstäldt.
I denna Proposition yttrades: »Den under sednare åren inträdda allmänna litterära gemenskap särskilda nationer emellan, har, på samma gång den åt författare och förläggare af tryckta skrifter beredt en rättvis uppmuntran medelst ökad afsättning, framkallat det författarerätten förnärmande bruk, att i ena landet blifvit eftertryckta böcker och skrifter, dertill förlagsrätten tillhört annan makts undersåtare.
Till förekommande häraf, hafva ock andra länders lagstiftare redan varit betänkte att särskilda stadganden härom utfärda, i hvilket afseende, så väl i konungariket Danmark, genom Kongl. Förordning af den 7
Maj 1828, sorn ock i Norrige, genom lag af den 13 September 1830, eftertryck af skrifter, hvartill främmande staters undersåtare ega förlagsrätt, blifvit förbudet, vid lika ansvar, som för dylikt ingrepp i egna landsmäns lätt förut är stadgadt; varande dock i begge dessa författningar uttryckligen bestämdt, att tillämpning deraf eger rum för undersåtare endast i de stater, der ef - 8 Konslitulions-Dtskolleli Memorial M 55. tertryck af skrifter, förlagde af Danska eller Norrska undersåtare, är elier blifver förbudet, äfvensom i åberopade Norrska lagstadgande från förbudet blifvit undan tagne så väl de före år 1814 utkomne samlingar af lagar och förordningar, hvilka angå Norrige, som ock de till bruk i rikets kyrkor, skolor och andra läro-anstalter fastställda böcker.
Med antagande såsom grundsats, att hvarje skrift är författarens eller hans rätts lagliga innehafvares egendom, innehåller visserligen 1 § 9 mom. af nu gällande Tryckfrihets-Förordning de lagbestämmelser, som, till skyddande af denna egendomsrätt, ansetts tillräckligt:; men dessa föreskrifter ega tillämpning endast på de fall, då förlagsrätten tillhörer Svensk undersåte och efter tryck af skrift här i riket skett.
Då emellertid med allmänt rättsbegrepp är öfverensstämmande, att förlagsrätt, likasom annan egendom, ehvad den tillhörer eget eller annat lands undersåtare, bör af lag skyddas, har Kongl.
Stats-Vtskottets Betänkanden. i52i väckte motioner, dels om Lots-och Båk afgifternes nedsättning, dels angående de sammas användande, vid förnyad föredragning, nu af Utskottet bifölls, aflemnade Herr Grosshandlanden Eckhoff till Protocollet en så lydande reservations skrift: ’’Jag anser, att Lots- oell Båkmedlen böra användas till det ändamål, hvarföre de åro uppburne, eller Sjömärkens underhällande, och det så mycket mer, som det i allo öfverensståmmer med Riksens Ständers underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t. af den 27 Martii 1810, hvaruti det heter:” Att Lots ”och Båk Inrättnings fonden, egenteligen ”bestämd att bestrida kostnaderne vid Båkars ’’och öfrige Sjömärkens underhållande, nyas ''uppbyggande, Krono Lotsarnes aflöning, ”flere sådanes antagande, nya farvattens ”eller Lotsleders inrättning, m. m. måtte ''till sitt ändamål användas, samt i Riks ”Staten få sin sårskildte Tittel, kunnande "likväl medlen , som i Stats Contoiret infly"ta, äfven till andra allmänna behof anländas, men med vilkor, att hvad Lots"fonden i sådan händelse förskjuter vid "annat tillfälle dit ersåttes, och emellertid "beräknas såsom dess fodran hos Stats Verket’’ Och som detta Riksens Ständers beslut ej år genom något följande åndradt, anser jag det ega full kraft och verkan till?
x5a2 Stats-Utskottets Betänka/iden. vidare; hvaremot det skål till motionens afslag, som Höglofl.
Utskottet begagnar, at nemi. inkomsten år beråknad i det af nu varande Stander gillade inkomst betänkandet, i min tanka alldeles icke kan håfva föregående Stånders beslut.
Utan stod af ofvanåberopade Riks Ståndens underdåniga skrifvelse och för de behof, som deruti detailleras, hade visserligen Kongl. Maj:t. icke mot Grundlagen förhöjt en af de ordinarie Titlarnes inkomster, och då, genom denna åtgärd, förenämnde Riks Ståndens skrifvelse 1810 vunnit sanction; anser jag för min del, att den gjorde motionen fortjenar mera afseende, ån Stats Utskottet dervid fåstat.
Jag inser vål fördelen deraf, att alla Statens inkomster beråknas i Stat; men då utan ofvan upptagne förbehåll, det måtte vara hvarje skattdragandes rått, att ega en motsvarande förmån för sitt bidrag till Staten, så hade jag förmodat finna, det äfven nu böra iagttagas.
Men ehuru, på den för Försvars Verket anslagne million, utgifter utgått för Lots Verkets aflöning och till Båkars reparation år Ig2,i R:dr 4000; saknar jag dock allt anslag till nya Båjkars byggande och reparerande, hvartill jag anser, att minst 6 a 7000 R:dr borde på Tredje Titteln och Lotseri Staten upp - Stats-Utskottets Betänkandeil. 15a3 förås.
Det vore vål märkvärdigt, om den forhöjda för skeppsredare verkligen kånbara Båk och Lots medels afgiften skulle förklaras böra öka Statens inkomster, då deremot ändamålet för forhöjningen, Båkens byggande, ej komme i fråga”
Och skulle detta särskildta yttrande, hvaruti Herrar Santesson och Winberg till alla delar instämde, på begäran medfölja till Respective Riks Stånden.
Stockholm som ofvan Ex Protocollo V. Karström.
N:0 265.
Ankom den 28 Junit i8a3.
Utlåtande, i anledning af Herr Gust.