Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förhållandet lärer nu härigenom vara sådant, i händelse ingen förlikning mellankomma, att sedan afsöndringen af lägenhetsområdet från hemmanet skett, dess åbyggnad efter föreskrift blifvit flyttad o. s. v, hemmansägaren äger sin talan öppen om afsöndringens ogillande och lägenhetshafvarens vräkning.
Onekligen hafva då både tid och kostnad gått förlorade, hvilka man kunnat spara genom pröfning af båda parternas påståenden på en gång.
1 sjelfva verket hade detta också icke varit annat, än att endast pröfva grunden för kärandens, lägenhetshafvarens, påståe»de.
Det kontrakt, han åberopade, var denna grund för hans talan, hvilken väl således icke kunde vinna bifall, i händelse kontraktet icke lagligen gällde.
Frågan härom var följaktligen den, söm först och icke sist borde af domaren pröfvas, och det just för bedömande af kärandens talan.
Svaranden yrkade deraf ingen annan påföljd, än ogillande af det anhängiga käromålet; och om han häruti hade rätt; så borde han väl icke, utan undersökning af denna rätt, förpligtas att fullgöra kärandens önskan, för att längre fram, efter ny vidlyftighet och tvistande, åter befrias från honom genom en dom, hvars föremål ej kan blifva något annat, än en pröfning af grunden för den dom, som redan är gifven.
Fråga har uppstått, huruvida författningen om så kallade lösöreköp eller alhandlingar, hvarigenom köpt lösegendom qvarlemnas i säljarens händer, skall hindra tillämpningen af konkurs-lagens 15 § hvilken stadgar, att om någon till gäldenär sålt varor, men betalning derföre ej njutit, och varorne ej äro före konkursens början till gäldenären eller till annan man för hans räkning lefvererade, säljaren då ej skall vara skyldig aflemna varorna, der ej borgenärernc dem betala.
Dessa båda förhållanden hade inträffat imellan 2:ne personer, hvilka först slutit lösöreköp om ett större belopp af varor, som i följd deraf qvarblifvit hos säljaren och der befunnos, när köparen till sina borgenärer afträdde siri egendom.
Desse ville då göra afhandlingen gällande; hvaremot å säljarens sida, hvilken nu äfven befann sig i konkurstillstånd, hans borgenärer efter stämning yrkade, att köparens rätt till varorna måtte ogillas i anseende dertill, att emellan säljare och köpare icke vore på god tro så tingadt och betaldt, som afhandlingen innehölle, minst som köparen icke för egendomen utgifvit någon valuta, samt att köparens borgenärer alltså inåtte förklaras oberättigade att låta bortföra eller försälja i fråga varande lösegendom.
Häröfver dömde Alfta Tingslags Häradsrätt den 26 Sept. 1849, att emedan giltigheten af nämnde köpeaftal måste anses vara beroende deraf, huruvida säljaren erhållit godtgörelse för hvad han sig afhändt, och upplyst vore, att säljaren för den försålda egendomen icke erhållit penningar eller deras värde, samt om än köparen häftat i borgensförbindelse för säljaren utöfver köpeskillingsbeloppet, samma belopp i allt fall desto mindre kunnat, hvad icke heller visats hafva skett, i räkning eller liqvid upptagas, som köparen vid köpets upprättande, äfven i händelse samtidigt dermed några säljarens skulder, för hvilka köparen borgat, varit till betalning förfallne, likväl icke ägt fordran hos säljaren, förklarades omförtnälde försäljning, såsom förnärmande säljarens öfrige borgenärer i deras rätt, ogiltig och till all verkan upphäfd.
Svea Hofrätt, der ene sysslomannen i köparens konkurs fullföljt saken, meddelade dom den 29 April 1851 af innehåll, att som i denna sak, der fråga ej vore om utmätning af lösegendom, den köparen låtit i säljarens vård qvarblifva, Kongl. Förordningen den 20 Nov. 1845 icke vore tillämplig, samt säljarens borgenärer ej gittat styrka, att genom i fråga varande emellan honom och köparen upprättade afhandling icke blifvit på god tro så tingadt, som afhandlingen innehölle; alltså och då giltigheten al berörde, utan vilkor, i afseende å öfverflyttningen af äganderätten till det försålda, ingångna afhandling icke vore beroende deraf, huruvida den utfästade köpeskillingen verkligen blifvit af,, köparen gulden eller, såsom han under rättegången uppgif vit, godtgiord genom ingångna borgensförbindelser för säljaren, dem köparen skulle få vidkännas, pröfvade Hofrätten, med upphäfvande af Häradsrättens motvädjade utslag, rättvist det i denna sak väckta käromål att ogilla.
Efter sakens fullföljande hos Kongl. Maj:t utfärdades nådig Dom den 13 Dec. 1853, deruti förklarades, att som ostridigt vore, att i fråga varande köpeafhandling haft för ändamål att uti den försålda lösegendomen bereda köparen tillgång för infriande af en del utaf de borgensförbindelser, som köparen för säljaren iklädt sig, i öfverensstämmelse hvarmed afhandlingen ock innehölle, att den betingade köpesumman vore de aftalande imellan i räkning godtgjord; alltså och då en sådan afhandling icke innefattade något olagligt eller svekfullt, samt den omständighet, att köparen, då dess egendom afträddes till borgenärers förnöjande, icke infriat borgensförbindelser för säljaren till ett mot köpeskillingen för lösegendomen svarande belopp, ej heller kunde leda till återgång af köpet, pröfvade Kongl. Maj:t som ansåge frågan, huruvida Förordn. den 20 Nov. 1845 vöre tillämplig endast vid utmätning, vara utan inflytande på saken, rättvist fastställa Hofrättens domslut, hvarigenom det af säljarens konkursmassa nu anställda käromål om köpeafhandlingens upphäfvande blifvit ogilladt.
Denna sakens utgång innebär, att om de sålda varorna icke vore af köparen betalta, dennes borgenärer likväl skulle erhålla dem, utan annan liqvid, än den som redan möjligen var gjord.
Hafva nu säljarens borgenärer, eller ock han sjelf, icke bevakat de fordringar, som kunna hafva genom köpslutet uppstått; så blir ej ens någon utdelning att erhålla från köparens konkursmassa, men i allt fall ingen annan betalning att tillgå, än som från denna massa kan bekommas.
Hade åter den andra meningen segrat, hvilken antogs af Häradsrätten och gillades af en bland Högsta
Domstolens ledamöter; så hade följden deraf blifvit, att all II.
Ombudsm. limh.-Berättelse till 1856 års riksdag.
14 den betalning, som af köparen kunde vara erlagd eller genom borgensförbindelser åtagen, gått förlorad för köparens borgenärer, så vidt icke större eller mindre del deraf kunnat, i följd af bevakning uti säljarens konkurs, nämnde borgenärer tillfalla.
— Till en dylik plundring å någondera sidan gafs imedlertid här ingen anledning, då ingendera af de afhandlande blifvit af den andra bedragen, och således, ehvad afhandlingen upphäfdes eller bestod, intetdera borde ske på den enas, mer än på den andras bekostnad.
Genom intetdera af de gifna domsluten kunde frågan erhålla en tillfredsställande lösning.
Ty frågan var från ingendera åsigten rätt uppfattad.
Till båda de stridiga domsluten hade man kommit genom den föreställningen, att den endast gällde sjelfva saluafhandlingens giltighet eller ogiltighet, eftersom endast på klandret af dennas gällande kraft stämningspåståendet om varornas bibehållande hos säljarens massa var bygdt.
Men då rättighet för säljarens massa att behålla varorna påstods, så borde domslutet icke inskränka sig till pröfning af grunden för käromålet, utan detta upptagas i sin helhet och följaktligen kunna med eller utan vilkor bifallas, på den af käranderna uppgifna grunden eller någon annan.
Nu fanns en annan grund, på hvilken käromålet borde beviljas, men med ett vilkor, härledande sig från köpslutets i sig sjelf gällande kraft; och detta vilkor är iakttaget af två bland Högsta Domstolens ledamöter, hvilka lika med flertalet funno det vara imellan parterne ostridigt, att den klandrade köpeafhandlingen tillkommit för att bereda köparen godtgörelse för hvad denne kunde komma att utbetala på grund af de borgensförbindelser, köparen för säljaren sig iklädt; hvadan ock då afhandlingen i öfverensstämmelse härmed jemväl innehölle, att den betingade köpesumman vore de aftalande imellan i räkning upptagen och godtgjord, de skiljaktige två ledamöterne väl ansåge samma afhandling hvarken till sitt innehåll vara stridande mot hvad i sjelfva verket blifvit betingadt, eiler eljest kunna betraktas såsom svikligen ingången till förfång för säljarens öfriga fordringsägare, samt funne förthy sökandens (sysslomannens i säljarens konkurs) på sådan grund väckta påstående om afhandlingens ogillande icke kunna vinna bifall; men emedan, i fråga om den verkan, berörde köpeafhandling för öfrigt måtte medföra, upplyst och å Svarande sidan medgifvet vore, att köparen, hvilken såsom följd af det med säljaren ingångna aftalet, haft förbindelse att sjelf öfvertaga och infria en mot den öfverlåtna egendomens värde svarande andel af säljarens skulder, sedermera befunnits oförmögen att denna sin förbindelse fullgöra, och att säljaren eller hans rätts innehafvare ej fått tillgodonjuta betingad valuta för i fråga varande, vid köparens inträffade konkurs ännu i säljarens bo befintliga lösegendom; alltså och enär vid sådant förhållande säljarens konkursmassa, jemlikt 15 § i konkurs-lagen d. 12 Mars 1830, icke vore skyldig att lemna egendomen ifrån sig, der ej köparens borgenärer den betalade, pröfvade de skiljaktige ledamöterne, med ändring af Hofrättens dom, rättvist i så måtto bifalla Sökandens för säljarens konkursmassa framställda yrkande om bättre rätt till omtvistade lösegendom och förbud för köparens borgenärer att taga samma egendom i besittning, att säljarens konkursmassa, med stöd af nyssåberopade stadgande, förklarades berättigad behålla egendomen eller så stor del deraf, som icke före köparens konkurs blifvit utaf köparen, medelst infriande af säljarens skulder till motsvarande belopp, betalt, så framt ej köparens borgenärer ville den bristande betalningen fullgöra.
När man ogillat denna mening, måste man hafva föreställt sig, att iösöreköpet uteslöt all verkan af konkurs-lagen.
Men denna säger ju icke uti det åberopade stadgandet någonting om sättet, huru köpslutet om de varor skall hafva tillgått, för hvilka gäldenär ännu vid konkursens utbrott icke erlagt betalning, och som derföre hans borgenärer måste betala, om de vilja utbekomma dem.
Då nu den tankan om lösöreköp, att det ej skulle kunna ske utan kontant betalning, ej blifvit af Hofrätten och flertalet i Högsta
Domstolen antagen och ej heller lärer kunna försvaras; torde väl också intet skäl gifvas, hvarföre ett kreditköp om varor, sorn icke blifvit afhämtade från säljaren, skulle vid köparens inträffande obestånd hafva större eller mindre verkan, om det är slutet i öfverensstämmelse med 1845 års Kongl. Förordning eller om det på annat lofligt sätt tillgått. — 107 — Man skulle likväl knappast tro, att i den nådiga domen något uteslutande afseende blifvit gjordt på Lösöreköps-förordningen, då det yttras, att frågan om dess tillämplighet endast vid utmätning vore utan inflytande på saken.
Af denna mening vill nemligen följa, att nämnde nådiga förordning ej heller blifvit på saken tillämpad, ehuru svårt detta må vara att fatta, då köpels klandrande just var anstäldt med åberopande af denna författning, och dess bestånd säkerligen icke i strid med densamma kunde äga rum.
Också lärer meningen icke gerna kunna vara någon annan, än den af Hofrätten utsagda, nemligen att meranämnde Förordning, såsom gällande endast vid fråga om utmätning, här icke vore tillämplig; och i sådant fall är det ingalunda derföre lättare att finna skälet för underlåten tillämpning af Konkurslagens 15 §•
Jag lemnar derhän, huruvida jag på detta sätt rätt eller orätt förslår den nådiga domens mening, och anmärker endast, att inskränkandet af 1845 års Kongl. Förordnings föremål till utmätningsfrågor allena icke s.vnes vara väl grundadt.
Anledningen till en sådan inskränkning skulle vara, att uti Förordninger?^] namnds amian syiftiing af de deri gifna föreskrifter, än att deras iakttagande skall freda de köpta varorna från utmätning för säljarens skuld.
Men ett sådant fredande vore icke möjligt, om ej på grund af köparens verkliga äganderätt; och äger han en sådan rätt; så kan väl denna lika litet vid andra frågor om egendomens afhändande, som vid utmätningsfrågor, blifva overksam.
Hade således vid de omtvistade varornas försäljande 1845 års Kongl. Förordning blifvit öfverträdd och köpet följaktligen ej kunnat gälla emot utmätningsanspråk; så hade det säkerligen ej heller varit gällande emot andra säljarens borgenärer, än sådana, som sökt utmätning; och gällde det; så gällde det följaktligen äfven mot dessa.
Så stort inflytande synes då frågan om oftanämnde Förordnings tillämplighet hafva på saken haft.
Men huruvida, med allt möjligt iakttagande af denna nådiga Förordnings föreskrifter, något hinder förefunnits för ett lika sorgfälligt iakttagande af Konkurslagens åberopade §, det är, hvad jag trott mig böra öfverlemna till de sakkunnigas bepröfvande.
Det kunde dervid hända, att man frågade sig, om icke verkställigheten skulle kunna möta hinder, vid det möjliga förhållande, att liqvid återstod att uppgöra för en del af köpeskillingen.
Svårighet kunde nemligen då blifva att urskilja hvilka af varorna borde såsom betalta aflemnas till köparen; och man kunde falla på den lankan, att inlösandet äfven af det öfriga vore ett vilkor för hela köpslutets giltighet.
Men dylika förhållanden äro lika mycket att förvänta, ehvad köpet uppgöres efter 1845 års Förordning eller på annat lofligt sätt; och i intet fall finner man någon föreskrift uti Konkurslagen, huru svårigheten skall afhjelpas.
Man måste väl dervid söka någon förnuftsgrund, som utan intrång i lagen kan följas, såsom t. ex. att låta genom skiljesmän, der så behöfves, uppskatta varorna till det pris, som på hvardera belöper i förhållande till köpeskillingen, och derefter afskilja det belopp, som må anses betalt, från det obetalta.
Hvad ansvarighet man ikläder sig, när man på annan man öfverlåter ett af tredje man utgifvet skuldebref, är en fråga, som ofta nog blifvit omtvistad.
Ligger det i sakens natur eller, såsom man äfven uttrycker sig, är det regel, att öfverlåtaren ansvarar för utbekommande af det öfverlåtna, derest han icke uttryckligen fritager sig derifrån?
Eller är regeln tvertom, att öfverlåtaren icke ansvarar, om han ej dertill uttryckligen förbinder sig?
Till öfvervägande af dessa frågor har anledning förekommit i den rättegång, hvarom här nedan förmäles.
Så vidt de framlagda frågorna blifvit af allmänna lagen besvarade, synes det hafva skett i Utsökningsbalkens 4 Kap. 6 §, hvilken handlar i allmänhet om invisningar, ehuru icke särskildt om skuldsedlars ölverlåtande.
Lagens föreskrift på detta ställe är, att om man fått invisning å viss man, men icke får betalning af honom, man då skall njuta utmätning hos den, som invisningen gaf, men att om denne förebär, det den, som invisningen fått, varit vållande, att betalningen i rättan tid ej följt, utmätningen ändock skall gå för sig, och invis - nmgsgifvaren Sedan stå fritt att söka domaren och vinna det åter, om han gitter.
Regeln tyckes väl härigenom vara utan tvetydighet uttryckt, nemligen att ansvaret, i brist af deremot stridande uttryckligt förbehåll, alltid åligger invisningsgifvaren, och att det ej kan upphöra på annat sätt, än att invisningstagaren sjelf bevisligen vållat, det betalning uteblifvit.
Då nu annan lag än denna icke finnes om ansvarighet för invisningar i allmänhet, och således äfven öfverlåtelse!- af skuldebref måste under samma lag hänföras, enär de i sjelfva verket ingen ting annat äro, än en af de särskilta förmer, hvarunder invisningar kunna förekomma; har jag funnit mig äga skäl att antaga, det öfverlåtarens fortfarande ansvarighet för öfverlåtet skuldebref hörer till regeln, och befrielse derifrån ej annorlunda kan äga rum, än att den skall vara uttryckligen förbehållen och betingad.
Detta öfverensstämmer ock med nu gällande Vexellags föreskrift i 15 §, att hvar som vexel öfverlåter, skall för dess godkännande och betalning stå i ansvarighet efter vexelrätt till alla dem, som efter honom blifva deraf innehafvare, så framt han ej i öfverlåtelsen uttryckligen förbehållit sig att vara från ansvarighet fri. ** ■ ' r " "
Den i fråga varande rättegången uppstod på det sätt, att en innehafvare af intecknade skuldsedlar öfverlät dessa till en sin fordringsägare genom påskrift som innehöll att det skedde »med retour»; att derefter emot skuldsedlarnes utgifvare anställdes först lagsökning och sedan utmätning å den intecknade panten, men endast en ringa del af gälden blef dermed betalt, samt att öfverlåtelsens innehafvare derföre tog stämning på öfverlåtaren med påstående om betalning för det felande beloppet.
Häröfver dömde Allbo Häradsrätt den 6 Sept. 1850, att upplyst och ostridigt vöre, det öfverlåtaren d. 3 Aug. 1839 »med retour» transporterat i fråga varande skuldebref på Käranden, som derefter först år 1841 hos K.
Bfhde i Kronobergs
Län sökt utbekomma de i ena skuldebrefvet, ulgifvet den 1 Mars 1837, lörskrifne 181 Rdr 21 sk. 8 r., hvilket belopp gäldenären blifvit genom utslag den 17 Sept. 1842 ålagdt att till käranden gälda; att utmätning för godtgörande häraf blifvit den 14 Mars 1843 verkställd hos gäldenären, hvarvid, enär andra tillgångar saknats, i mät antecknats i mtl af Hjortatorp, som uppskattats till 1000 Rdr samt blifvit den 10
Maj 1844 å andra gången utlyst utmätningsauktion försåldt och inropats af käranden för 600 Rdr; att den sålunda erhållna köpeskillingen ej förslagit till gäldande af de i hemmanet intecknade fordringar, hvadan kärandens andra fordran stor 333 Rdr 16 sk. blifvit helt och hållet ogulden och den å 181 Rdr 31 sk. betalts endast till så stor del, att 44 Rdr 9 sk. 7 | r. återstått; att käranden sedermera sålt hemmanet för 866
Rdr; samt att gäldenären under de sista åren af sin åbolid vanskött hemmanet, så att dess värde under denna tid betydligt fallit; och emedan öfverlåtaren vid skuldebrefvens transporterande ej afsagt sig ansvarighet för beloppens utfående och således måste anses skyldig betala den hos gäldenären yppade brist, samt denna skyldighet icke kunnat förringas genom kärandens underlåtenhet att genast lagsöka gäldenären och låta utmätningsvis försälja hemmanet; ty och då käranden ingalunda varit pligtig att såsom inteckningsägare efterse hemmanets häfd samt det icke vore visadt, att han på något sätt förorsakat, att hemmanet blifvit vanskött, och han således ej kunde anses vållande dertill, att de intecknade beloppen i följd af hemmanets vanvårdande ej utgått, förpligtades öfverlåtaren, med stöd af 9 Kap.
Handelsbaden och 4 Kap. Utsökningsbalken, att vid utmätningstvång, emot skuldebrefvens återfående, till käranden genast utgifva fordrade 377 Rdr 23 sk. 7\ r., allt Rgd, jemte sex procents med bevillningsafdrag minskad ränta å 333 Rdr 16 sk. från d. 25 Mars 1839 och å. 44 Rdr 9 sk. 7\ r. från den 10 Maj 1844, tills betalning skedde.
Öfverlåtaren fullföljde saken hos Kongl. Göta Hofrätt, som genom dom den 16 Januari 1852 pröfvade rättvist att, med upphäfvande af motvädjade utslaget, förklara, det någon skyl dighet att gälda hvad å omförmälte skuldebref ännu vore oguldet icke kunde öfverlåtaren åläggas, enär annat förhållande i saken icke blifvit ådagalagdt, än att fordringsägaren af öfverlåtaren såsom god liqvid emottagit i fråga varande skuldsedlar, utan att öfverlåtaren iklädt sig ansvarighet för förskrifna beloppens utfående hos gäldenären.
Sedan saken blifvit af fordringsägaren dragen under Kongl. Majtts nådiga pröfning; så blef genom nådig Dom den 19 Maj 1854 Hofrättens dom fastställd.
Till denna utgång af saken ligger grunden deruti, att skuldsedlarne blifvit ansedda vara af fordringsägaren emottagna såsom god liqvid, och att öfverlåtaren icke iklädt sig ansvarighet för de förskrifna beloppens utfående hos gäldenären.
Hvad det förra skälet angår, så synes dess användande här icke hafva annan anledning, än som likaledes förekommer vid hvarje utställande af en invisning, hvars regress till utställaren dock icke deraf hindras, när den påräknade goda liqviden icke erhålles hos den, på hvilken invisningen gafs.
Det andra skälet åter, eller det bristande iklädandet af ansvarighet, förutsätter, att skuldsedels öfverlåtande ej skulle innebära detsamma, som annan invisning, utan någon uttryckligare förbindelse vara af nöden, än den sorn ligger i sjelfva öfverlåtelsen, för att förpligta öfverlåtaren att för betalningen ansvara.
Ar denna förutsättning icke grundad; så lärer dermed äfven det först anförda skälet försvinna.
Ty den goda liqviden, såsom innefattande befrielse från öfverlåtarens skyldighet att för betalningen häfta, kan då icke sägas vara för hand.
Frågan är således endast den, hvarföre öfverlåtandet af ett skuldebref skulle vara någon ting annat, än en art af invisning, hörande under den allmänna regel, hvarom härärtaltoch som uttryckes i 4 kap. 6 §.
Man tror förmodligen ett skäl härtill finnas deruti, att särskild lag om skuldsedlars öfverlåtande är gifven genom 4 §. i samma kapitel, der skillnaden stadgas imellan dessa i allmänhet och löpande forskrifningar, dem utgifvaren är skyldig att inlösa, i hvilkens hand de må finnas.
Men äfven en sådan förskrifning, änskönt emottagen såsom god liqvid, är väl icke fritagen från all regress till öfverlåtaren, i händelse t.
ex. denne befinnes hafva redan uppburit betalningen, och utgifvaren blifvit oförmögen att å nyo betala.
Utsökningsbalkens 4 kap. 4 §. har ej annat föremål, än att ordna förhållandet imellan skuldsedlars utgifvare och deras innehafvare, men handlar icke om öfverlåtarens förbindelser; och härom gifves ingen lag, med mindre öfverlåtelsen betraktas, sådan den i sjelfva verket är, såsom en invisning.
Om således en skuldsedels öfverlåtare rätteligen är underkastad samma lag, som gäller för annan invisningsgifvare; så borde fordringsägaren i förevarande sak hos skuldsedlarnes öfverlåtare njuta betalning, utan att nödigt var, det denne särskildt sig dertill förbundit, så framt han icke tvertom uttryckligen derifrån fritagit sig; och sådan kan väl icke hafva varit meningen med det uttryck, han i öfverlåtelsen nyttjat, att den skedde »med retour», hvilket uttryck fast heldre måste haft en motsatt betydelse, i fall det skulle någon ting betyda.
Hos Häradsrätten synes fråga hafva varit väckt om fordringsägarens eget vållande dertill, att betalning icke erhållits hos gäldenären, eftersom
Häradsrätten från ett sådant vållande frikännt fordringsägaren.
Det är icke detta frikännande, som blifvit hos högre rätt klandradt eller ogilladt; och derom har således här ej heller kunnat blifva fråga, utan Hofrättens och Kongl. Maj:ts
Domar äro betraktade endast efter de i dem åberopade skäl.
När för ett skattskyldigt hemman anskaffas vissa till det allmännas tjenst ämnade effekter, persedlar eller djur; kan då hemmanets ägare eber åbo hafva anspråk på äganderätt till sådana för det allmännas tjenst anskaffade saker?
Ofver denna fråga har en tvist uppstått, hvars utgång förekommit mig anmärkningsvärd.
En pantinnehafvare af tvenne rusthåll, dem han blifvit dömd att afträda till deras ägare, hvilken sedermera försålt dem till annan man, hade derefter icke velat utlemna till köparen de till rustningens fullgörande för hemmanen anskaffade 2:ne dragonhästar samt munderingsoch beklädnadspersedlar; hvarföre köparen, efter ansökning hos Konungens Befallningshafvande, fått Afträdaren förpligtad att emot qvitto till köparen genast utlemna nämnde hästar och persedlar, med rätt för Afträdaren att efter befogenhet vid vederbörlig domstol tvista med Köparen om ersättning för samma hästar och persedlar; och sedan i enlighet härmed Afträdaren till Villands Häradsrätt tagit stämning på Köparen med påstående, att honom måtte varda ålagdt till Afträdaren ej mindre utgifva de utlemnade hästarnes och persedlarnes värde, efter derå hållen uppskattning, 415 Itdr 44 sk., än äfven gälda foderlega för ifrågavarande — 110 — hästkreatur från den dag, d. 14 Mars 1S51, då fastigheterne af köparen tillträddes, till slutet af påföljande
Maj månad med tillsammans 50 R:dr, allt R:gs; så har Häradsrätten genom utslag den 31 December 1851 sig utlåtit: att enär vid det förhållande, att uti Kongl. Maj:ts
Dom den 1 Mars 1850, hvarigenom äganderätt till ofvannämnde rusthållshemman blifvit kö parens fångesman tillerkänd, något stadgande angående devid hemmanen underhållna dragonhästar och anskaffade munderingar icke influtit, samma hästar och persedlar icke kunde anses hafva i och med nämnde rätt öfvergått från Afträdaren; hvaraf åter följde, att denne vore berättigad till ersättning derför; samt