Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen hade han med all lätthet kunnat rycka fram för Ryssarnes Militairestyrka i norra delen af Österbotten, Hans corps utgjorde omkring 7,000 man stridbare; men hade han alla förnödenheter för denna här? kunde han med de utsvultne och utkörde Artilleri- och Tross-hästarne framskaffa Artilleriet och Ammunition, ägde han transportmedel att framskaffa nödig subsistance i fall sådant icke funnits i de blifvande qvarteren som vid Finska Arméens och Ryssarnes frammarsch i det hufvudsakligaste var medtagen och som
Ryssarne troligen skulle ytterligare förstört då de funnit att deras eget väl derpå berodde.
Ehuru från 1:sta, 2:dra och 3:dje Brigaderne intill denna tid inga nödrop hade hörts öfver bristande föda under tåget, så hade sådant likväl så lätt kunnat hända, i synnerhet om bristen blifvit alltför stor och sedan den otåliga tjenstförrättande Presten hade blifvit ett bihang till denna Armée-Corps.
Redan i Gamla Karleby skulle Grefve Klingsporr nödgats dela på sin styrka om han icke velat löpa fram såsom en tjenstförrättande Prest.
Ju längre fram Grefve Klingsporr med sin här hade trängt, ju mer hade han nödgats dela den, i mohn som communicationsvägarne blifva flera.
I Wasa, Åbo och vid Hangöudd stodo större och mindre Ryska Corpser utom den Grefve Klingsporr hade emot sig på sjelfva stridsbanan. -- Grefve Klingsporr skulle således aflägsnat sig ifrån sina med säkerhet påräknade och förberedde tillgångar, medan fienden närmade sig till sina egna och de förstärkningar han väntade som sedermera inträffade.
Den 25:te April erhöll Fältmarskalken underrättelse att Amiral Cronstedt på Sveaborg hade capitulerat och att Fästningen den 3 Maj skulle åt fienden öfverlemnas, i fall icke ett bestämdt antal Linie-Skepp såsom förstärkning innan den tiden voro i hamnen inlupna.
Isarne voro ännu denna tiden fasta som berg och med sundt förnuft kunde hvar man, utom Herr Holm, förutse att Fästningen skulle gå öfver.
Härigenom blef Ryssarnes belägrings-corps emot Sveaborg för dem disponibel, då deremot Grefve Klingsporr icke hade mer att vänta någon appui af denna Fästning eller dess Garnizon.
Han skulle således framryckt utan att i landet hafva ägt en enda stödjepunct, i fall hans här lidit något nederlag, hvarigenom hela Arméen, Grefve Sandels Corps deri inbegripen, tvärt emot Konungens bestämda instruction, äfventyrats.
I Maj månad, som nu var för hand, förestod öfvergången från vinter till sommar, som i Finland sker med mycken hastighet.
Floderna svälla öfver sina bräddar och vattnet rusar fram med stormens fart.
I och med detsamma tillföll också Ryssarne de stora fördelar, hvarom
Författaren i början af sin skrift gör så mycket väsende, nemligen de fördelaktiga passen i det genomskurna Finland, der
Författaren påstår att en liten styrka länge kan hindra och uppehålla öfverlägsna fiender.
Kunde väl Grefve Klingsporr här nu anses Ryssarne så öfverlägsen att dessa icke i de fördelaktiga passen skulle kunnat hindra och uppehålla honom tills nödiga förstärkningar från deras operationsbas kunnat utgå?
Herr Holm pretenderar nu äfven att Finska Arméen under fiendens eld skulle slå bryggor öfver de framrusande vattnen som genomskära landet.
Huru skulle de dervid stupande ersättas?
Jo, i händelse Grefve Klingsporr hade fått begagna sig af alla Författarens om, så skulle det gått bra.
T. ex. om Arméen alltid fått sina behofver och förstärkning när det behöfdes, samt blifvit rätt anförd, så skulle Arméen, såsom f. d.
Konungen påstod bordt ske, kört Ryssarne ur Europa.
Men då skulle icke händt hvad likväl nu inträffat och som
Författaren sjelf berättar: att Savolax Jägare vid Lappå-affairen nödgats qvida: voj-voj minum Jalkanin.
Författaren har äfven velat vara en hänförande målare, men har glömt att utan en riktig hållning ingen målning duger.
Men då Författaren berättar förenämnde anecdot, minnes han icke hvad han här sagt.
På samma sida, säger han vidare:
"att vi nesligt öfvergifvit landet."
Det är en skamfull osanning.
Hvar gång fienden nalkades, försvarade vi oss såsom män ägnar och anstår, men vi retirerade utan knot på våra förmäns ordres, vi lydde -- sådan är krigarens pligt.
Att Författaren i Kalajocki fick under islossningen uthvila och roa sig efter alla sina utståndna fältmödor, klandrar han, men yttrar missnöje deröfver att sådant icke fick ske i Uleåborg, då Brigaden behöfdes på ett annat ställe.
Författaren är en öfver allt, och med allt, missbelåten man.
Men hvad blef nu slutligen också Fältmarskalken Grefve Sandels öde?
Jo, att gå tillbaka -- rik på ära, men utan nytta för arméen -- för land och rike.
Hvad hade väl den större Finska härens öde blifvit, om den efter Herr Holms förslag framrusat utan alla beräkningar och försigtighetsmått? troligen detsamma som Grefve Sandels, i fall dess återtåg icke blifvit afskuret; men huru många olyckor -- huru mycket lidande besparades icke det olyckliga landet, genom inställandet af ett sådant tåg? men hvad rör sådant en tjenstförrättande Regements-Prest? blott han får klandra General-Befälet.
Hade Sveaborg ännu varit Svenskt och man med säkerhet kunnat räkna på en förstärkning af 12 à 15,000 man reguliera troupper jemte nödiga gevär och ammunition till Finska folkets väpning, då hade det varit oförlåtligt att lemna fienden rast eller ro -- då hade man kunnat lemna något mer åt hazarden.
Men hela verlden, utom Herr Holm, visste att f. d.
Konungen ville leka krig, icke allvarsamt göra det, hvilket ock öfverallt är bevist, då under Finska Arméens framträngande till närmare Tammerfors, gjordes några landstigningar med 2 à 3,000 man, som icke kunde framtränga 3 à 4 mil i landet, icke ens få fast fot der.
Herr Holm citerar det Spanska Guerillakriget såsom bräckande Napoleons lycka; må han kasta ögonen på de 9,000 Polska och Lithauiska Bönder som af ett enda Ryskt Regemente sprängdes.
Presten Holm tror icke att stridernas utgång beror af Försynens skickelse, men han tror att med platta predikningar kunna slå fiendtliga härar och eröfra länder.
Ett enda tillfälle lärer gifvits, då Finska Fälttåget troligen kunnat få en annan vändning än det nu tog: det var då första och andra Brigaderne i Tavastehus hade sammanträffat.
Till Generalen m. m.
Friherre af Klerkers ära och af tacksamhet mot denne tappre Gubbes minne, må mig tillåtas att här anföra en anecdot, som af en aktningsvärd man nyligen blifvit mig meddelad, hvilken verkligen ägde tillfälle vara tillstädes då General Klingsporr anlände till Tavastehus och af Generalen Baron Klerker mottog Befälet, samt att åhöra deras första samtal.
Innan Grefve Klingsporr anlände, hade redan General af Klerker vidtagit alla nödiga anstalter att följande dagen angripa den fiendtliga styrka, som hade förföljt oss på vägen åt Tavastehus, till och med var ett betydligt antal hästar och slädar upptagne för att dermed i händelse af en lycklig utgång, framkasta 2 à 3 Batailloner på vägen till Helsingfors och sålunda afskära fiendens tillflyckt och förening med Belägrings-Corpsen i Sveaborg.
I och omkring Tavastehus var vår styrka fullt ut lika, om icke större än fiendens.
Här skulle troligen Finska krigarens förmåga utvecklat all sin kraft.
Det hade gällt här allt hvad som var oss heligt, ära, maka och barn.
Den moraliska kraften var här fulkomligt på vår sida.
Hade det lyckats General Klerker att spränga fiendtliga Corpsen mot Tavastehus, som icke synes alldeles otroligt, så hade Sveaborg varit räddadt; en del af dess Garnizon kunnat understödja oss; den Corps som hade framträngt på vägen åt Hangöudd hade fallit i våra händer utan svärdsslag, och om ifrån Ryssarnes operationsbas, icke genast nya krafter kunnat framtränga, hade deras anfall för det året åtminstone echouerat.
Men åter är jag en stor Fältherre med mina om, hvarföre jag återgår till tystnaden.
Emedlertid skall General Klerker hafva erbjudit sig att med sitt 70-åriga gråa hufvud ansvara för sakens utgång, men hvarå Grefve Klingsporr skall svarat:
Min instruction är bestämd, "Ordres skola genast utfärdas om Arméens marsch i morgon."
Härvid skall tjenstgörande General-Adjutanten Grefve Löfvenhjelm, som var närvarande, tillåtit sig flera inkast, men då Grefve Klingsporr påmint honom om
Lewenhaupts öde förföll all vidare discussion derom.
Författarens raisonnement på 29 sidan är det plattaste man kan läsa.
Han säger t. ex.
"Och utan att veta hvad man flydde för."
Finska Arméen marcherade alltid med fullständig ordning; den lydde vid alla tillfällen ordres; den försvarade sig när fienden angrep.
Kallas det att fly? förstår denne författare hvad han säger?
"Men man hade en gång fattat föresats att retirera, och det retirerades med eller utan skäl."
Må man läsa den instruction Konungen hade utfärdat för General-Befälet i Finland och döma om General-Befälet fattat föresatsen eller lydde föreskriften.
Men hvad frågar bedrifternas åsyna vittne efter Konungens föreskrift, han lyder ej en gång Evangelii, ty då hade han icke skrifvit som han gjort.
Finska Arméen fortsatte sin marche utan att angripas, utan att förföljas.
Det är sant, den gick således för att uppnå, hvad man kallar en operationsbas, eller en sådan punct, der den icke af en öfverlägsen fiende mer kunde tourneras eller afskäras från Fäderneslandet.
Detta kallar den djupsinnige Författaren flykt.
Hvem rår väl före, att man vid Författarens bildning lemnat en sådan lucka i hans vetande, att han icke förmått uppfatta sådana saker?
Likväl tilltror han sig kunna skrifva en Krigs-historia, att bedöma Generalerna lika väl som Soldaten.
Också har han riktigt gått på i ullstrumporna och bedömt allt huller om buller.
Här upprepar han åter de vackra fraserna: om de många utvägar landet erböd till försvar, förmodligen åter de fördelaktiga passen -- de obeväpnade tappra bönderne.
Han riktigt söker nöta sitt eget oförstånd på läsaren.
"Och hvarföre företogs icke nu genast försöket att återtaga landet?"
Emedan man icke ville blottställa Arméen, utan all förut synbar nytta, att förlora hvad den genom så ansträngda marscher och mödor ändteligen hade upphunnit.
På slutet af 29:de och 30:de sid. yttras:
"Härvid kan jag icke undgå att göra den anmärkningen, grundad på alla Officerares af stora Arméen enstämmiga yttrande: att drabbningen vid Sikajocki ingalunda företogs med vårt General-Befäls vilja och afsigt."
Här kan min vedervilja mot alla smädelser icke längre återhålla rätta benämningen å Författarens yttrande, neml. att detta var en ägta Holmisk Lögn.
Författaren behagade, så vida benämningen icke skall vinna vitsord eller laga kraft, uppge vid hvilket tillfälle han kunnat inhemta "alla"
Officerares af stora Arméen enstämmiga yttrande i detta ämne.
Att hvarken jag eller någon annan af mina närmare bekanta hört af en sådan fråga, kan jag med godt samvete försäkra.
Och icke har någon af den större Arméens Officerare, som NB. kände förhållandet, möjligen kunnat ge ett sådant intyg, som Herr Holm uppger, om ej för att drifva litet spektakel med Bedrifternas åsyna Vittne.
Hvad General-Befälets afsigt, i afseende på Sikajocki-affairen, var, är temligen klart, att den låg utom deras beräkning, nemligen: att Ryssarne skulle till sin ofärd komma åkande med 3 à 4 Batailloner för att upphinna oss.
Men deremot, hvad viljan beträffar, skall följande korta relation om affairen ådagalägga, att den från början var bestämd att afslå Ryssarnes anfall.
Den 16 April, sedan Grefve Löfvenhjelm blifvit fången, kallades Brigad-Chefen, Öfverste Adlercreutz, af Excellensen Grefve
Klingsporr att emottaga General-Adjutants-befattningen för Arméen.
Han framställde genast för H. E. Grefve Klingsporr, att Arméen redan vore så concentrerad, med Savolax-Brigaden deri inbegripen, och att Arméen redan upphunnit den ståndpunct, att ej mer kunna afskäras från Sverige; att Arméen behöfde hvila och en reorganisation, efter den våldsamma marschen, samt att nu också vore tid på att försvara Arméens krigsära.
Grefve Klingsporr gillade och godkände dessa åsigter, samt öfverlät till Adlercreutz att bevaka och utföra de militaira affairerne vid Arméen, naturligtvis under Excellensens tillsyn och med hans bifall, hvilket Adlercreutz aldrig underlät att inhemta.
Den 17 hvilade Arméen öfver i Brahestad. 2:dra Brigaden (hvarvid jag var anställd som Adjutant) i Salo, med Brigadens Högqvarter i Salo Prestgård.
Öfverste Döbeln hade efter Adlercreutz mottagit Befälet öfver denna Brigad, som nu utgjorde förposterna.
Kl. 3 eft. m. inkom rapport, att en betydlig fiendtlig Cavalleri-styrka syntes på isen, ställande sin direction mot Salo strand.
Brigad-Chefen beordrade mig att genast utrycka med en Sqvadron Nylands Dragoner och Infanteri-Piquetten, för att observera fiendens företag och hindra honom gå i land.
Så snart jag kom ned på isen, fant jag likväl den stora fiendtliga styrkan endast bestå af en Sqvadron Husarer och omkring 50 Cossacker.
Fiendens hela ändamål syntes vara att utforska om Svenska Arméen låg stilla.
Så snart jag avancerade, drog fienden sig tillbaka.
Emedlertid uppehöllt han mig till långt inpå aftonen, då han drog sig tillbaka åt Pyhäjocki.
Den 18 i dagbräckningen uppbröt Arméen för att gå till Sikajocki; 2:dra Brigaden utgjorde Arrier-Garde.
Ankomne till de främste gårdarna i närheten af Sikajocki, der Fältvakten skulle utsättas, och medan jag ännu var sysselsatt att utställa vedett-kedjan, visade sig först ett parti Cossacker och strax derefter Infanteri, då skottvexlingen började; med Fältvakten drefs Ryssarne genast tillbaka ur en liten skog, som omgaf gården, der Fältvakten var placerad.
En half timme sedan jag hade insändt Rapport om Ryssarnes annalkande och förtrouppens ankomst, anlände General-Adjutanten sjelf till stället, och nu syntes på fältet en större fiendtlig Colonne anrycka med forcerad marsch.
Jag beordrades, att med Fältvakten uppehålla fiendens framryckande genom skogen, så länge som möjligt.
Emedlertid hade Brigad-Chefen låtit formera
Brigaden på en höjd tvert öfver vägen. 2:ne 6-pund. kanoner placerades venster om den, midt för en större öppning i skogen, der vägen från fienden framkom. 2:ne större hus voro nära våra kanoner som tjenade till ett godt skydd för den egentliga kanonbetäckningen.
Brigadens flyglar stöddes på bägge sidor mot en ganska tät skog.
Fältvakten uppryckte på Brigadens båda flyglar.
Först här blef affairen allvarsam.
Fienden syntes åtskilliga gånger ämna angripa med blanka vapen, men hvilket icke ville lyckas, då Björneborgs
Regemente alltid visade sig färdigt att möta honom på halfva vägen.
Sedan affairen sålunda fortfarit flere timmar, fick Brigaden ordres att vid
Sikajocki genombryta 1:sta Brigaden för att hemta någon hvila och föda, sedan den hade marscherat 2½ mil och slagits flere timmar, hvilket sålunda icke var ovälkommet.
Nu striddes å ömse sidor om ån, mest med Artilleri.
Mot aftonen hade fienden tournerat begge våra flyglar.
I det Krigsråd som nu hölls, voro de fleste rösterne för en snar retraite sedan man var öfverflyglad; men Adlercreutz förklarade, att han ansåg fienden så hafva försvagat sin centre, att den troligen icke skulle kunna motstå ett hurtigt anfall, hvarföre han ock genast befallte attaque, som utfördes af 1:sta Brigaden, hvarvid numera General-Lieutenanten Grefve Björnstjerna och 2:dra Brigad-Adjutanten Carl Ramsay, såsom den dagen tjenstgörande hos Adlercreutz, särdeles skall hafva utmärkt sig.
Utgången af denna attaque finnes i officiela rapporten derom detaillerad.
Dömme nu läsaren sjelf, af denna obestridligt sanna berättelse om affairens gång, huruvida någon, och aldraminst bedrifternas åsyna vittne, som dervid alldeles icke luktade på röken, med skäl kan påstå:
"Att drabbningen vid Sikajocki ingalunda företogs med vårt General-Befäls vilja."
Men följom den ädle Författaren vidare, der han yttrar:
"Och vi, efter vanligheten, erhöllo befallning att draga oss tillbaka."
Vi voro alldeles icke med här.
Kanske att presterskapet hade erhållit ordres draga sig undan, men att Arméen icke erhöll sådane ordres, synes af förestående relation.
"Hindrades sådant af vår stora tross, som var frånspänd och omöjligt nu i hast kunde fås undan."
Författaren, som hörde till Savolax-Brigaden och låg bort kring Tomme, kunde hafva någon slarfva med på den så kallade stora Arméens tross, efter han kallar den vår, är verkligen förundransvärdt.
Men till Författarens framtida efterrättelse får jag meddela, att då affairen flyttades till Sikajocki, eller då 2:dra Brigaden genombröt den 1:sta, var redan trossen ett godt stycke på vägen till
Karinkanda och således icke i vägen för trouppens rörelse.
Väl var både Excellensen Grefve Klingsporrs Högqvarter och trossen blottställde för ett anfall af fiendens Cavalleri och Jägare, som på isen hade kringgått Arméens högra flygel; men hvilket hurtigt afslogs af högqvarters-vakten och tross-betäckningen.
Jag bör högt förklara, att Fältmarskalken m. m.
Grefve Klingsporr var en värd Befälhafvare för Finska Arméen.
Hans ålder och således mindre vigueur, hindrade honom väl att sjelf föra troupperna i elden, som här alldeles icke var af nöden; men han var af hjerta och själ Konung och Fädernesland tillgifven.
Han bar bekymren för Arméens ära liksom för dess oumbärliga behofver med all möjlig drift och omtanka, hans förtroende för den activa General-Adjutanten för Arméen, hans consequence i beslut, hans värdiga representation vid sammanträffande med fiendtliga Generaler, hans långa erfarenhet samt djupa och genomträngande förstånd gjorde honom till en värdig General-Befälhafvare, utan att likväl kunna vinna nåd inför Bragdernas åsyna Vittne.
På 36 sidan yttrar Författaren:
"Men Sandels var en ärlig och pålitlig Befälhafvare, och alla de af Fältmarskalken Grefve Klingsporr och dess General-Adjutant Adlercreutz åberopade hinder öfvervunnos af en god vilja."
Dessa egenskaper saknades således hos Klingsporr och Adlercreutz?
På 37 sidan:
"något större bevis emot Grefve Klingsporr behöfves inte -- -- Efterverlden må döma om han icke förtjente den stämpel Finska
Arméen gaf honom och som jag i det föregående uttalat."
Här afbördar Författaren rågan på sin låga skamlöshet.
Han vågar här föra ordet i Finska Arméens namn.
Utom 4:de Brigaden var Holm en okänd person, som smög fram i mörkret.
Jag hoppas framtiden må bedöma honom som den låge belackaren förtjenar.
Jag kan icke tillåta mig tro, att inom 4:de Brigaden en så dålig esprit ägt rotfäste som Herr Holm vill låta påskina.
Det är väl möjligt, att någon af de yngsta gossarne, som, lika med Herr Holm, ansett sina bragder mindre tillräckligt af Grefve Klingsporr belönte, yttrat något missnöje; men inom Finska Arméen hörde jag aldrig något klander emot Fältmarskalken, hvilket lika mycket hade träffat General Adlercreutz, och det med all rättvisa, emedan Fältmarskalken, i hvad det militaira angick, mycket anförtrodde sig till honom.
Jag hade likväl många vänner och relationer i Finska Arméen och var dagligen i beröring med alla corpser, för att ett sådant missnöje eller klander skulle kunnat undfalla mig.
Jag är också förvissad, att mina gamla Vapenbröder ingalunda gilla Herr Holms förfarande att i offentligt tryck så nedrigt angripa Fältmarskalken Grefve Klingsporr och General Adlercreutz.
För inbrottstjufven kan man värna sig med starka lås och bommar, men emot äreskändaren efter döden kan endast nationens förakt freda.
På Samma sida fortfar Herr Holm vidare:
"Träffande och sant yttras i en år 1809 författad visa:"
Man gick när man borde stå stilla, Man stannade när man bordt gå; Man segrade alltid -- men illa, Ty baklänges gick det ändå.
I afseende å innehållet af första raden, borde man vända sin bitterhet mot den instruction Konungen under den 4 Februari 1808 låtit utfärda för General-Befälet i Finland, icke emot detta General-Befäl.
Angående innehållet af andra raden, så har jag redan derom yttrat mina tankar, att Arméen icke bordt framrycka i landet utan att deraf kunna vänta någon förut synbar nytta, men väl blottställa den för en påskyndad upplösning.
Snillets utflykt, i innehållet af de båda sista raderna, bör ej såra någon, och är ju dessutom en påtaglig sanning, som sjelfva Herr Holm icke kunnat bestrida, hvilket han eljest så gerna gör.
Men hvarföre segrade Finska Arméen så illa?
Emedan den med hvarje seger försvagades utan att erhålla någon förstärkning, och att till krigets utförande ingenting var förberedt; emedan gevär icke kunde erhållas för att beväpna Finska folket, hvarföre också Fältmarskalken Grefve Klingsporr icke kunde begagna sig af det tappra folkets erbjudande att deltaga i landets försvar och återeröfring; hvarföre Fältmarskalken af den kortsynte
Författaren så grymt angripes och nedsmutsas, såsom icke ägande allvar med landets återtagande.
Sverige ägde icke en gång tillräckligt gevär för eget Landtvärn, än mindre för att öfversända till Finland.
På 57 sidan beskylles åter General-Befälet för osann rapport.
Förhållandet var likväl sådant, att första Brigaden verkligen återgick, ej till Sarvikka, utan till Kuhalampi, der Brigad-Högqvarteret utsattes, men förstärkningen under Major Tujulins Befäl förlades till Sarvikka och således var rapporten riktig.
Författaren har derföre här ännu äran af ett ytterligare misstag och oriktig beskyllning emot General-Befälet.
Hans yttrande om det orätta af General-Befälet, som hade utsatt Sarvikka till posteringsstation, bevisar Författarens obekantskap med en Posterings-Chefs åliggande att sjelf recognoscera sin local, och att derom rapportera till högsta Befälhafvaren.
Dessutom voro de vägar, som tournerade Sarvikka, endast gångstigar.
Infanteri kan tränga genom skogar och moras och behöfva således icke en gång gångstigar, också erhöll Major Tujulin en allvarsam föreställning för sitt återtåg till Kuhalampi.
På 58 sidan yttras:
"der både Befäl och Soldater (vid Savolax Regemente) hade den ärelystnaden att alltid vilja anses för ett af de tappraste
Regementer vid Finska Hären."
Att denna epidemie verkligen starkt graserade inom 4:de Brigaden, så ser det åtminstone ut på Författarens alla framställningar, men i synnerhet hos Brigadens åsyna vittne.
Eljest ägde jag flera bekanta och vänner vid 4:de Brigaden, högaktade och värderade för deras förtjenster och verkliga tapperhet, som ingalunda bestod i feta ord.
Men dessa märktes aldrig hafva varit af epidemien angripne.
På samma sida yttras vidare:
"Så snart Grefve Cronstedt återvändt, öfverenskom Officers-corpsen före afmarschen från stället med handslag: att vid Sarvikka ovilkorligen stå till sista man, hvilken befallning de än kunde erhålla om återtåg."
I sanning en vacker krigstukt och lydnad!
Det är då besynnerligt, att de icke stå der vid Sarvikka ännu? men handslag betyda icke alltid mycket.
Vid Lappo-affairen omtalas en C. M. v.
Fieandt, som utan ordres -- ja utan tillstånd, skall hafva med sin Pluton bortgått ur reserven för att göra underverk, som i alla fall blifvit en följd af hufvudstridens utgång. -- Om man nu skulle tillåta sig tro allt detta, så var i sanning disciplinen och krigslydnaden i rätt bedröfligt skick vid denna Brigad.
I öfrigt, men med undantag af Författarens radoterie om manövern och den falska rapporten, är hans berättelse om Lappo-affairen den närmast med sanningen öfverensstämmande af alla hans berättelser. -- Men i manövern ville Herr Holm att Adlercreutz skulle begå samma fel som
Ryssarne vid Sikajocki, och blottställa sig för samma följd.
Men hvad som skulle förmått General Adlercreutz att äfven om denna affaire afgifva en falsk rapport, såsom Författaren låter påskina eller åtminstone sätter i fråga, är svårt att begripa.
Att en anförare under striden, som ännu väger oafgjord, skulle bortsända en half Brigad, för nöjet att få skrifva en osanning, derom lärer Författaren knappt kunna öfvertyga de enfaldigaste.
Deremot afviker Författarens berättelse i allt för många delar, om affairen vid Alavo, från rätta förhållandet.
Dertill är också en naturlig orsak, ty stridsfältet var här af beskaffenhet, att icke kunna öfverskådas af ögonvittnet, annorlunda, än inom skotthåll.
Och jag, som i denna affaire var tämmeligen mycket använd på alla ställen, men kunde icke någonstädes upptäcka denne för sin oförsynthet utmärkte man, hvarken hos Grefve Cronstedt, då han blef blesserad, eller under det han af Archiatern af Bjerkén förbandts på stridsfältet, icke heller hos Öfverste-Lieutenanten Lode eller hos Major Tavast, sedan de hade blifvit blesserade.
Trossen, hvilken jag icke hade tillfällen besöka, lärer här, liksom vid de flesta tillfällen, varit den värde Författarens tillhåll, i fall han ens var med vid Alavo.