Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Diskont-verkens Direktioner, enligt punkt. 23:o, kunna komma att å Reserv-fonden utfärda; och 4:o skilnaden emellan de belopp i lätt realisabla förbindelser, som Banken, enligt 176 § i 1838 års Banko-reglemente och § i delta Reglemente (punkten 48 här ofvan), bör, så vidt sig göra låter, innehafva, utgörande 1,132,300 R:dr.
Dessutom må Reserv-fonden, i den män medel blifva tillgängliga och Fullmägtige, med afseende å Bankens säkerhet, finna Reserv-fondens ställning det medgifva, af Fullmägtige användas 3:o till försträckning åt redan oktrojerade Filial-banker med det belopp, som ännu innestår af det till försträckning åt Filialbanker vid föregående riksdagar anvisade anslag af 9,000,000 R:dr; 6:o till Kreditiv åt sådane Filial-banker, som hädanefter kunna varda oktrojerade, till det belopp, punkten 46:o mom. 3 bestämmer; äfvensom — i den mån allmänna rörelsen sådant påkallar — 7:o till förstärkande af Handels- och Närings-diskont-fonden, samt till inköp af sådana räntebärande papper, som i punkten 48:o omförmälas; allt under vilkor att det i § (117) stadgade maximum för Bankens sedelstock ej öfverskrides; börande för öfrigt iaktta gas, att de summor, som, enligt punkterne 1, 2, 4, 5 och 6 från Reserv-fonden utanordnas, skola, i den mån sådant sker, från Reserv-fonden afföras och således icke vidare utgöra del af samma fond.
Slutligen får Utskottet anmäla, att inom Utskottet förslag blifvit väckt att Reserv-fondens disponibla tillgångar må, i den mån Banko-Fullmägtige finna sådant lämpligt och för Banken fördelaktigt, användas äfven till inköp af säkra vexlar å Pund Sterling, dragna på London, under iakttagande deraf, att någon sedel-utgif ning från Banken icke komme att grundas på den metalliska valuta, som genom berörda vexelköp erhöiles; öfver hvilket förslag, såsom egande oskiljaktigt sammanhang med Banko-reglementets föreskrifter, angående Bankens metalliska kassa samt de utvägar, som till bibehållande och förstärkning af densamma må begagnas, Utskottet förbehåller sig att framdeles, efter granskning af nvssomförmälda föreskrifter, få til!
Rikets Ständer yttrande afgifva.
Banko-Utskottets Betänkande M 25. 77 Reservationer:
Vid 4:de punkten och 7:de punkten, mom. 1, angående förminskning af Bankens fastighet s-lånefond: af Herr Doklor Sandberg: »Under den rika penningetillgångeri vid sistför llutne riksdag, befunnos i denna fond 530,000 R dr obegagnade, hvarföre man ock dä beslutade en successiv indragning under trenne år af 1,123,000 R:dr, så att fonden, som förut var 9,730,000 R:dr, för närvarande utgör blott 8,623,000 Riksdaler.
Nu är likväl förhållandet helt annorlunda än det då var.
Det fordna öfverflödet är förvandladt till penningenöd.
Svårigheten att erhålla stående lån emot små inteckningar, om de ock äro aldrig så säkra, är nu större än någonsin.
Lånefonden är också nu otillräcklig, och lånesökande få nu vänta 8 å 9 månader, och om ytterligare indragning skall ske, blir väntetiden olver ett år, sedan handlingarne blifva godkända, innan lånen kunna utfalla.
Derföre hafva också en större eller mindre tillökning uti denna fond vid denna riksdag blifvit begärd af flere motionärer inom Bonde-Ståndet, hvars ledamöter af dessa lån hafva den största nyttan.
Men i stället att gå dessa önskningar till mötes och i någon mån afhjelpa ett högt uttaladt|behof, har Utskottet tvärt deremot tillstyrkt en ytterligare förminskning på V2 million i landt-fonden och V8 million i stads-fonden intill nästa riksdag.
Detta synes mig vara obilligt, att ej säga orättvist, särdeles emot det stora antalet af mindre jordegare, för hvilka så beskaffade lån medföra en verklig fördel.
Ty genom denna utväg kunna många små uppsägbara skulder förvandlas till amorteringslån; — mången bror dermed utlösa syskon ur en liten ärfd jordlott; — och jordbruket på många små hemmansdelar förbättras.
— Men dessa lån blifva aldrig så stora, att dermed kan, såsom det sker med flere andra, spekuleras på ytterligare hemmansköp.
Mig förekommer det ock förmånligare för riket, alt Svenska hemman pantförskrifvas för lån i Svenska Banken, än att de genom Hypotheks-föreningarne medelbarligen sättas i pant hos utländska kapitalister, hvilka derigenom suga till sig alkastningen af den Svenska jorden.
Den stora olägenheten för Riks-banken att bibehålla denna lånerörelse skall ligga deruti, att dess kapitaler, som böra vara rörliga, härigenom fastläsas uti 21l/2 år.
Men Bankens grundfond skall ju utgöra 15 millioner R:dr.
Och någon mera betryggad egendom i vårt land kan väl icke finnas, än dessa låne - 78 Banko-Utskottets Betänkande M 25. dokumenter, för hvilka en osviklig säkerhet är grundad på första inteckning i Svenska jorden till endast hälften af dess låga taxeringsvärde.
— Och dessa säkra papper gifva Riks-banken derjemte en ränte-inkomst af 4 procent, som också forsenar att tagas i betraktande.
Dessutom är det ett misstag att dessa lån äro mera än andra under 21 års tid ouppsägbara.
Uti skuldsedeln förbinder sig låntagaren uttryckligen, att »om Hanken så fordrar, efter ett halft års förlopp återbetala hela skulden».
Att sådant icke bör komma i fråga, utan i det aldrastörsta nödfall, ligger i sakens natur, ehuru jag tror, alt för de hemmansegare, som icke hafva andra skulder än dessa små inteckningar, återbetalningen ingalunda skulle blifva så äfventyrlig, som man förespeglar.
Men Riks-banken bör väl icke afhända sig sina bästa och säkraste tillgångar, så länge han har något annat att använda Fördenskull torde mig tillåtas, både i Riks-bankens och allmänhetens intresse, få vördsamt föreslå, att fonden för utlåning emot pant af fast egendom på landet må intill nästa riksdag bibehållas vid 7,500,000 R:dr.
Hvad deremot stadsfastighets-fonden angår, så gäller väl icke helt och hållet, i afseende på säkerheten för sådana lån, detsamma som för landtegendoms-län; men då, under närvarande tid, behofvet härutinnan är ännu större (emedan väntetiden för lånens erhållande är vida längre) och lånen meddelas blott till en tredjedel af 1850 års taxeringsvärde, så vågar jag äfven vördsamt hemställa, att fonden för utlåning emot pant af stadsfastighet må intill nästa riksdag bibehållas vid sitt nuvarande belopp, eller 1,125,000 R:dr » al vice Talmannen Ola Svensson samt Riksdags—fullmägtige Olaus Eriksson från Göteborgs och Röhus län, Liss Lars Olsson från Stora Kopparbergs län och Lars Gustaf Andersson från Elfsborgs län.
Herr af Wirsén, C. Th., har begärt få antecknadt, att han ej deltagit i Utskottets beslut om fortsatt indragning på Bankens fastighels-Iånefond.
Vid 13:de punkten, angående kreditivet lill Manufaktur-diskonten: af Herr C. Ekman. af Herr Wallenberg, A. O.:
»Till stöd för bibehållandet i sin helhet af Ma nufaktur-diskonten under Kommerse-kollegii styrelse och vård, har ingenting annat kunnat anföras, än alt »tiden ännu icke var inne» för vidtagande af en genomgripande förändring.
Jag vill icke upprepa de många och giltiga skäl, som uti min motion blifvit anförda.
Endast ett par af de motiver, hvilka under diskussionen förekommit, ber jag att få lill vederläggning upptaga.
Man påstår, att in gen kan känna manufakturisternes vederhäftighet så väl som Kommerse-kollegium Banko-Utskottets Betänkande M 25. 79
Men det är en väl bekant sak att samma manufakturister uppträda som låntagare i Diskonterna och de Enskilda Bankerna, hvarjemte det blifvit ådagalagdt, att ingen bank-inrättning jemförelsevis till omfånget af sin rörelse drabbats af flere förluster än just Manufaktur-fonden.
Vidare uppgifves det, att indragning af kreditivet hade hela inrättningens upphörande till sannolik följd.
Denna uppgift, som jag icke vill bestrida, torde mera än något annat vittna om ändamålsvidrigheten af det sätt, på hvilket lånerörelsen bedrifves.
Ty hvarföre skulle ej den fonden, likaväl som otaliga andra kassor, kunna utlånas utan att uppsvälla rörelsen genom en ytterligare försträckning från Riksbanken, då det icke är fråga om annan bankrörelse än diskontering, d v. s. man lånar ut precist hvad som i kassan influtit.
Om emellertid Rikets Ständer ej heller skulle anse tiden vara inne att nu bifalla min motion i sin helhet, så torde väl åtminstone alla skäl saknas för bibehållandet af denna utväxt på Riks-bankens rörelse oförminskad, då indragning skedde säväl å detta kreditiv, som ock å allmänna diskont-fonden och fastighets-låne— fonden vid nästlidne riksdag.
Å dessa 2:ne sistnämnde fonder har Utskottet jemväl nu föreslagit lämpliga indragningar, hvarföre jag vördsamt hemställer, det Rikets Ständer behagade besluta en indragning å kreditivet till Manufaktur-fonden af 230,000 R:dr under loppet af åren 1861 och 1862.»
Vid 17:de punkten och 26:te punkten, 2:dra morn., angående fortsatt indragning å Allmänna Diskont-fonden : af Herr Doktor Sandberg: »Då den utelöpande sedelstocken är stor och penninge-tillgången är ymnigare, än den nyttiga och gagneliga industrien för tillfället behöfver, är det ulan tvifvel i sin ordning att minska lånerörelsen och äfven för en tid göra indragning på lånefonderna.
Sådan var ställningen vid 2:ne nästföregående riksdagar, hvadan också då äfven denna allmänna diskont-fond efter 1853 och 1854 årens riksdag förminskades ifrån 12,000,000 R:dr R:mt, som den länge hade varit, till 11,100,000 R:dr, och sedermera ifrån sista riksdag blifvit ytterligare förminskad, så att den vid 1860 års slut kommer att utgöra 10,200,000 R:dr.
Men enär förhållandet nu är helt och hållet förändradt och lånebehofvet större än någonsin, så att denna fond, som utgör en tillflykt i behofvets stund för alla samhällsklasser, är för närvarande så otillräcklig, att lånesökande med godkända dokumenter få vänta i 5 å 6 veckor innan lånen utfalla, så synes sannerligen icke varu skäl att nu tillstyrka en ytterligare förminskning.
Mig förekommer det till och med nästan otillbörligt, alt man icke fästat minsta afseende på de motioner, som begärt tillökning i denna fond, utan gått en 80 Banko-Utskottets Betänkande J\i 25. alldeles motsatt väg; och ehuru äfven Låne-kontoret i Malmö beklagat sig öfver otillräckligheten af den dit anvisade fond, och oaktadt Banko-Utskottet måste uttryckligen erkänna att närvarande förhållande icke är fördelaktigt för en fortsatt indragning, samt derjemte förklara, att lånefonden i Wisby, såsom otillräcklig för bebofvet, icke kunde tåla någon förminskning; så har likväl Utskotts-majoriteten föreslagit en fortsatt indragning af 200,000 R:dr om året under påföljande 5:ne år, hvarigenom alltså en förminskning skulle ske så väl vid Diskontverket i Stockholm, hvarest, såsom förut nämndt är, likasom i Wisby, den nuvarande fonden är alldeles otillräcklig, som ock vid de öfriga Låne-kontoren, der samma förhållande eger rum.
Riks-banken icke bör hafva sina kapitaler fästade för så lång tid som 2V2 å 3 år.
Men detta är ingalunda förhållandet; ty en femtedel deraf ingår oupphörligen hvar 6:te, hvar7:de eller åtminstone hvar 8:de månad.
Och det kan väl icke heller vara så allvarligen menadt med förebärandet of en sådan orsak.
Ty Filial-bankerna göra icke ringaste kapital-afbetalning och få dock på ytterst billiga vilkor behålla sina undfångna penninge-försträckningar, uppgående till 9 millioner Riksdaler, oförminskade uti 10 års tid; hvilka penningar endast i yttersta nödfall kunna uppsägas till successiv inbetalning på fem år.
Vidare har man sagt att dessa omsättningslån icke användas för produktion och industriel verksamhet.
Ehuru det icke kan nekas, att mången lånar för att kunna fortsätta ett yppigt och öfverflödigt lefnadssätt, så gäller det lika mycket om all slags lånerörelse.
Ingenstädes kan långifvaren öfvervaka de utlånta penniugarnes användande.
Att missbruket af lån ur denna fond skulle vara större än ur andra, lärer väl icke kunna ådagaläggas.
Det torde lika ofta inträffa uti de rörelsegrenar, der stora lån meddelas, och äfven i enskilda låne-anstalter, der man, jemte säkerheten, förnämligast afser Iångifvarens fördel.
Det vanliga förhållandet med all skuldsättning torde väl i allmänhet vara följande: man kommer i förlägenhet, antingen för betalning af gammal skuld, eller för sina lefnadsbehof, eller för sin rörelse; man söker och erhåller lån, der de lättast och billigast kunna fås; stundens förlägenhet afhjelpes; och det beror sedan af låntagarens omtanka huru lånet skall återgäldas.
Under deri nuvarande tryckta penningeställningen, som kännes svårast för dem som behöfva mindre lån på längre tid, och då allmänna
Diskonten gifver utväg att med icke allt för korta mellantider få efter hand återbetala sin skuld, hvilket utgör en väsendtlig förmån för det största antalet af landets lånebehöfvande innevånare, hvilkas bästa Rikets Ständers Bank både kan och bör afse, får jag fördenskull vördsamt föreslå, att Banko-Utskottets Betänkande JVs 25. 81 att Allmänna Diskont-fonden till utlåning med omsättningsrätt må, utan någon vidare förminskning, bibehållas vid det belopp, som den utgör vid 1860 års slut.» af vice Talmannen Ola Svensson.
Vid 27:de punkten, 2:dra morn., angående förhöjning af räntan till 6 procent för lån från Allmänna Diskont-fonden: af Herr af Wirsén, C. Th., och Herr FL P. V. Gahn. af Herr Doktor Sandberg: »Det var en hjelp och lättnad, som hittills stod öppen för alla samhällsklasser, att i Rikets Ständers Bank erhålla lån till mindre belopp på billiga vilkor.
Räntan för sådana lån har från långa tider tillbaka varit 5 procent, men nu skall den förhöjas till 6 procent, som äfven skola i förväg afdragas för ett halft år.
Att lånen i alla fall blifva begärliga, såsom Utskottet säger, är väl att förmoda, emedan Iånebehofvet är stort under en allmän penninge-förlägenhet, särdeles ibland allmogen.
Men icke kan det vara nyttigt för landet och dess näringar, ej heller är det nödigt för Riks-banken, att vara den som uppstegrar den allmänna penningeräntan; ty det är just Riks-banken, som ensamt eger förmäga att i någon mån motverka en alltför hög ränta, hvilket ock är dess åliggande, enligt stiftelse-urkunden af år 1668 (se nu gällande Banko-reglemente, sid. 44).
Härvid torde ock böra tagas i betraktande hvilka åtgärder vid sista riksdag blefvo vidtagne i afseende på räntans bestämmande, så vidt den skall inbetalas till Riks-banken, och dess fastställelse för en lång följd af år.
Man beviljade nemligen då, såsom bekant är, åt alla Filial-banker, som ville bilda sig, en försträckning från Riks-banken af 9 millioner Riksdaler emot högst 5 procent ränta, utan att likväl på förhand afdragas, hvilka Banker, genom ett klokt begagnande af sin kreditiv-rätt på Riks-banken, vanligen nedsätta sin verkliga ränte-betalning till blott 2V3 procent på hela det kapital-förlag, som hålles dem tillhanda; under det de sjelfva kuuna utlåna penningarne emot 6 procent ränta, som i förväg afdrages, och dessutom för den kreditiv-rätt, som de bevilja åt andra, fordra 1 procent: och dessa fördelaktiga vilkor komma att fortfarande åtnjutas, utan att någon förminskning eller den ringaste kapital-afbetalning, utom i yttersta nödfall, kan komma i fråga under hela deras 10-äriga oktroj-tid.
När man så liberalt och frikostigt gått till väga emot Filial bankerna och deras delegare, hvilka väl tillhöra landets bättre lottade innevånare, så synes det mig vara i hög grad obilligt och orättvist, att nu så hårdt betunga de lånebe höfvande, som vända sig till
Riks-banken för att hjelpa sig ur penninge-förlägenhet Bilt. till B.
Prot. 1859 & 1860. 6 Sami. 1 Afd. 15 Haft. 1 1 J{2 Banko-Utskottets Betänkande M 25 J genom erhållande af mindre lån, hvilka alltid inom 2V2 högst 5:ne år skola vara till fullo inbetaide: — det är efter min öfvertygelse för hårdt att ålägga dem i förväg betala 6 procent ränta för hvarje halfår, jemte den halfårsvis skeende kapitalafbetalningen.
Så länge oktroj-tiden varar för de Filial-banker, som åtnjuta förenämnde fördelaktiga vilkor, bör väl
Riks-banken icke uppstegra räntan för sina enskilde låntagare; fördenskull vågar jag vördsamt föreslå, att åtminstone intill nästa riksdag uti Banko-reglementet måtte få qvarstå det nu gällande stadgandet, så lydande: att vid utlåning från Allmänna
Diskonten är räntan fastställd till Fem procent, sådan deri igenfinnes sid. 173 i <§ 154, mom. 2.» af vice Talmanneu Ola Svensson: »Emot Höglofliga Utskottets beslut: »att vid utlåning från Allmänna
Diskont-fonden bestämma räntan till sex procent», får jag reservera mig.
Då det nu gällande stadgandet i Usta momentet af 154 § Banko-reglementet, hvarigenom ränta å lån från Handels- och Närings-diskonten finnes bestämd till minst fyra, högst sex procent, är bibehållet oförändradt, har Utskottet saknat giltig anledning att från fem till sex procent höja räntan å lån från Allmänna Diskont fonden; — och, under förhoppning det Rikets Ständer icke skola godkänna ett förslag, som innebär en så uppenbar orättvisa emot låntagare i sistnämnda fond, får jag föreslå: att 2:dra momentet i 154 § af nu gällande Banko-reglemente, som bestämmer räntan å lån fran Allmänna
Diskont-fonden till fem procent, må förblifva oförändradt.» Häruti hafva Riksdags-fullmägtige Olaus Eriksson från Götheborgs och Bohus län, Liss Lars Olsson från Stora Kopparbergs län och Lars Gustaf Andersson från Elfsborgs län sig förenat.
Vid 30:de punkten 2 morn., angående förbud för Diskont-direktionerne alt pröfva och bevilja låneansökningar till högre belopp än som kan genast utås signer as: af Herr Doktor Sandberg: »Genom denna förändring uti nu gällande Bankoreglemente har man, såsom mig synes, onödigtvis ökat olägenheterna för de lånesökande.
Såsom det nu är, blifva ingifna lånehandlingar pröfvade vid Diskontdirektionens nästa sammanträde och de lånesökande kunna derefter få veta, huruvida deras dokumenter blifvit godkända och i sådant fall äfven ungefärliga tiden, när lånen kunna utassigneras
Detta är för dem en stor fördel, ty derefter kunna de ställa sina öfriga affärer, och mången lagsökning och utmätning har genom en sådan underrättelse kunnat förekommas eller inställas. Banko-Utskottets Betänkande JYi 25. 115 Men om nu det ifrågavarande förslaget blir antaget; så kunna de låne— behöfvande icke erhålla någon kunskap om sina inlemnade låne-dokumenters beskaffenhet eller deras större eller mindre antaglighet förr än
Diskont-fondens tillgångar medgifva penningarnes utassignering och ordningen kommer till dem, hvarmed dröjsmålet blir ännu längre efter införandet af denna förändring.
Under hela denna tid äro de som söka och behöfva lånen i fullkomlig okunnighet och ovisshet om utgången, hvilket för dem måste blifva ganska olägligt och bekymmersamt.
Den föreslagna förändringen synes icke heller i någon mån vara behöflig.
Skulle, genom den förminskade lånefondens otillräcklighet, väntetiden blifva allt för lång, så kan ju
Diskont-direktionen infordra ett nytt lånedokument eller nyajvederhäftighets-betyg innan penningarne utlemnas.
Så skedde en tid i början af år 1858.
Befinnes då säkerheten oförändrad, hvilket vanligen måste blifva förhållandet, så fås då genast penningarne.
Man säger väl att säkerheten hos de lånsökande eller deras borgensmän kan under väntetiden förändras.
Att sådant är möjligt bestrides icke, men det kan dock blott sällan och undantagsvis ega rum.
Ovissheten derom kan, på det sätt förut nämndt är, lätt undanrödjas.
Och dessutom kan en förändring i säkerheten äfven inträffa under den till 3 eller 6 månader inskränkta lånetiden, utan att man derföre bör förkorta den så, att lånet icke kan medföra något gagn för låntagaren.
, Det nu gällande stadgandet, som finnes i § 171, mom. 2, sid.
186 uti sista riksdagens fastställda Banko-reglemente, har följande lydelse:
Diskont-verket ansökningar om lån från denna fond (fonden till utlåning med omsättningsrätt) å större sammanlagdt belopp än tillgångarne medgifva, beviljas lånen i den ordning anmälan derom ingått.
Sådana i öfrigt godkända reversal, som, i anseende till bristande tillgång, icke kunna genast belånas, komma att, efter sökandens eget godtfinnande, antingen åtcrlemnas, eller ock vid Diskontverket förvaras, intill dess verket blifver i tillfälle att i nyssnämuda ordning lån derå meddela.
Detta stadgande synes mig i alla hänseenden vara fullt ändamålsenligt.
Diskont-direktionen har full frihet att härutinnan gå till väga på ett sätt, som betryggar
Banken mot förluster och derjemte gör det möjligt, att utan uågot synnerligt dröjsmål meddela de lånsökande upplysning huruvida deras ingifna lånedokumenter äro så beskaffade att de kunna godkännas eller blifvit afslagne; hvarföre jag vördsamt hemställer, att förutnämnda stadgande må oförändradt bibehållas.»
Vid 31:sta och 43:dje punkterne, angående den s. k, respit-tidens förkortande från 2 till 1 månad: 84 Banko-Utskottets Betänkande M 25. af Herr Doktor Sandberg: »Den motvilja, att icke säga afvoghet, som i sednare åren systematiskt utbildat sig emot all Riks-bankens lånerörelse, hvarifrån smärre lån meddelas, och som således afser den största mängden af lånebehöfvande och deras bästa, har också nu föranledt majoriteten inom Utskottet til! det förslag, att den respit-tid af två månader, som alltid förut varit medgifven innehafvare af omsättningslån, hädanefter skall inskränkas till en månad.
Hittills har det varit en utväg för låntagaren att få begagna de lanta penningarne uti 8 månader emellan hvarje omsättning, när han funnit sig vid att för de 2:ne sista månaderna erlägga ränta efter 6 procent.
Äfven denna förmån har man nu velat ytterligare kringskära, och göra omsättningstiden en månad kortare, än den nu är och hvarvid man varit van sedan långa tider tillbaka.
Att det, genom en sådan lånetidens förkortning, skall blifva lättare för lån ■ tagaren att på bestämd dag göra sina afbetalningar, är högeligen att betvifla; och hvad har man då vunnit genom förändringen?
Närvarande tidsförhållanden äro visst icke lämpliga att förknappa eller försvåra ålerbetalnings-terminerna, hvarföre det synes önskligast vara att nu gällande föreskrift äfven i detta afseende mätte bibehållas.
Men om detta icke kan medgifvas, så bör väl icke förändringen tillämpas på de låntagares omsättningar, hvilkas lån blifva utassignerade före den tid, då det nya Banko-reglementet erhåller gällande kraft.
Dessa låntagare kunna påräkna och hoppas få åtnjuta samma förmåner, som voro medgifna då de sökte lånen; och det synes icke heller blifva till Bankens fördel att för dem stadga en kortare omsättningstid, än den som nu är af dem känd och hvarvid de äro vana.»
Vid 33 punkten l:sta mom. l:o, angående de obligationer, som hos Diskontverken få belånas: af Herr A. O.
Wallenberg: »Jag hemställer om den redaktions-förändring, hvarför några motiver icke torde behöfva anföras, att, nemligen, i stället för:
Drätsel-kommission, må införas: Stockholms stad.»
Vid 33 punkten l:sta mom. 3:o, angående belånings-värdet å vissa aktier: af Herr Friherre Tersmeden, W- F., samt Herrar C. Ekman och A. O. Wallenberg, hvilka ansett det böra stadgas, att aktier uti Hjelmare, Södertelje och Götha Kanal-bolag ovilkorligt få belånas till här uppgifna värden, och att sålunda det framför dessa värdebelopp nu tillsatta ordet högst bör utgå.
Vid 33:dje punkten 3 morn., angående minimum för lån från Handels- och Näring s-diskont-f‘onden: Banko-Ulskottets Betänkande JK 25.\ «3 af Herr Riks-arkivarien Nordström, som ansett enahanda minimum böra bestämmas för län mot hypothek af sä väl löpande förskrifning eiler accepterad invisning, som aktier och publika papper.
Uti denna reservation hafva instämt Herr Grefve Lewenhaupt, C. M. C., Herr af Wirsén, C. Th., och Riksdags—fullmägtigen Olaus Eriksson från Götheborgs och Bohus län.
Vid 35:te punkten, angående vågförda effekter, som hos Banken och Lönekontoret i Götheborg få belånas: af Herr C.
Ekman, som ansett den här intagna specifikation på belånbara effekter vara olämplig och böra uteslutas, samt i stället endast stadgas, att till belåning antages: »smidt och valsadt jern, jern-manufaktur, stål, messing och koppar af alla slag samt alun och bly.» Vid 41:sta punkten e), angående räntan för medel, insatta på upp- och afskrifning s-räkning : af Herr Friherre Tersmeden, W- F., Herr von Ehrenheim, P., och Herr G.
Lallerstedt, hvilka ansett räntan för dylika medel böra af Fullmägtige få bestämmas till högst 2 procent. af Herr A. O. Wallenberg: »Det har varit nödvändigt att med en premie, i form af ränta, uppmuntra allmänheten att begagna bank-räkning.
Men ju förr upp- och afskrifnings-räkningen återföres till en verklig giro-räkning, desto bättre; och det torde vara utom allt tvifvel, att