Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man skall vara bra orättvis och g r y m för att så, som » Vårt Land » gjort, kunna fördöma en olyck- lig och beklagansvärd qvinna, hvars största ursäkt — hvem var väl ursprungliga skul- den till hennes olycka?
— ligger i hennes stora ungdom.
O c h man skall vara bra egenrättfärdig, då man med stora ord och låter kan uppträda och klandra en sak, till hvilken man sjelf kort förut gjort sig skyl- dig.
V i hänvisa blott till första artikeln å utrikesafdelningen i » V å r t Lands » dag- liga upplaga för den 11 sistlidne februari (samma uppsats återfinnes i V.
L:s vecko- upplaga för den 15 febr.).
» Vårt Land » beskärmar sig öfver vår beskrifning på Mary Vetseras dödsläger.
H v a d är då skilnaden mellan vår beskrifning och » V å r t L a n d s »?
Jo, hufvudsakligen den, att V.
— naturligtvis för att så mycket skar- pare framhålla den tragiska situationen — med särskild, kursiv stil utmärkt sin be- skrifning.
M e n — » när j a g dricker är det rätt », heter det.
» Vårt L a n d », som j u pro- klamerat sig vilja stå på kristlig grund, bör erinra sig berättelsen om grandet och bjelken.
Egentligen behöfva vi väl knappast för- svara oss m o t den gjorda beskyllningen.
V i vilja endast hänvisa till Iduns spal- ter under den tid, tidningen varit i verk- samhet, och våga med lugnt samvete vädja till våra säkerligen mer än femtio tusen läsarinnor, om de någonsin kunnat spåra ett försök till osedlighetspropaganda i den tidning, s o m ' de sedan länge till baka älskat att kalla » sin egen ».
Fritt arbete och fri konkurrens.
§ n:r 7 af Idun för i år har Inga Schen- felt under rubriken: » Våren nyttiga i hemmen! » gjort ett inlägg mot en uppsats af Lilly om » Ojemn konkurrens », införd i n:r 3 af samma tidning, och förordar varmt, att de unga flickor, som ej af behofvet drifvas att lemna hemmet, måtte stanna der och söka göra sig nyttiga för det samma.
Jag är öfver- tygad om, att Inga S., som tydligen hör till de strängt konservativa, har många menings- fränder, i synnerhet bland det manliga könet; i I i-x L / i • i \ J | \ | användas och marginal lemnas.
Namn och adress torde alltid noga anglfvas, och kan fullkomlig diskretion från redaktionens sida påräknas men icke dess mindre kan jag för min del ej anse den stora konkurrensen annat än som ett glädjande tidens tecken, att ändtligen våra unga qvinnor vaknat till insigt af, att äfven de böra göra sin insats i lifvet och söka an- vända de gåfvor, de undfått, i stället för att gå helt passiva i hemmet och afvakta, om någon kommer för att taga dem och kanske allt för ofta antaga denne någon utan verk- ligt tycke, blott för att få en egen verksam- het.
Det låter nog så vackert det der att lefva för hemmet, men låtom oss föreställa oss ett väl- bergadt hem med tre unga, fullvuxna döttrar.
Kan man nu tänka sig, att dessa tre unga flickor skola kunna finna tillräcklig och till- fredsställande sysselsättning i ett af våra van- liga stadshem, i synnerhet om modern ännu befinner sig i sina bästa år i besittning af god helsa och verksamhetslust?
Antingen skall familjen ha en å två tjenarinnor mindre och de unga damerna förrätta alla en hus- jungfrus sysslor; men då konkurrera de ju med de fattiga tjenarinnorna; eller ock skola de sy allt husets linne jemte sina egna kläder; men då konkurrera de j u med de fattiga sömerskorna, och jag förstår nu ej hvarför detta skall vara bättre än att kon- kurrera med lärarinnor och kontorister.
En hvar familj, om än aldrig så förmögen, anser ju som alldeles naturligt, att sönerna skola söka bereda sig en aflönad anställning, och det faller väl ingen förnuftig menniska in att här vid lag komma med några klan- drande invändningar och yrkanden, att de borde afhålla sig från att konkurrera med sina mindre lyckligt lottade bröder.
Hvarför skall icke samma frihet unnas qvinnorna?
Litet hvar vet nog, att ett arbete, för hvilket man tager betalning, sporrar till mera ansträngning än ett frivilligt, som kan uppskjutas eller fullgöras efter behag.
För öfrigt, om man än aldrig så mycket svärmar för makans och moderns kall, så säger oss dock vår statistik klart och tydligt, att förhållandet mellan tillgång och efterfrågan är så ojemnt, att en öfvervägande stor andel qvinnor måste mer eller mindre ogerna afstå från konkurrensen på äktenskapsmarknaden; och nog faller detta sig bra mycket lättare för den qvinna, som vetat förskaffa sig sin sjelfständiga bergning, än för den, som går och åldras i hemmet, och som kanske, när detta upplöses eller råkar på obestånd, måste söka sin utkomst hos och göra sig beroende af andra, hvilket naturligtvis måste förefalla långt mera påkostande för henne, som ej vant sig dervid i ungdomen.
Dessutom, hur godt och bra ett hem än må vara, nog är det dock alltid nyttigt för utvecklingen af karaktären att komma ut bland andra menni- skor och lära sig känna olika lynnen, tänke- sätt och vanor, lära sig ge akt på sig sjelf och lämpa sig efter andras tycken: i hemmet fostras, tyvärr, allt för ofta, genom för mycket öfverseende från föräldrarnas sida, sjelfviskhet och sjelfsvåld.
Jag föreställer mig, att genom skilsmessan hemmet blott skulle bli dess kärare, och hemmets främsta uppgift är väl i alla fall att fostra så väl döttrarna som sönerna till nyttiga och sjelfständiga medlemmar, ej till att ständigt kretsa kring och bero af det samma.
Alltså må vi hellre glädjas åt, att våra unga qvinnor alltmera gripas af håg och lust att vara något annat än sina föräldrars mer eller mindre behagliga döttrar, och ej tro, att det endast är » modet », som drifver dem dertill.
I stället för att klandra och afråda dem böra vi uppmuntra till nyttig verksam- het och hoppas, att allt flere arbetsfält skola öppnas för dem, så att konkurrensen deri- genom må blifva mindre, om den än, af helt naturliga skäl, aldrig kan helt och hållet upphöra.
Rik eller fattig, bör väl hvar och en opåtaldt få egna sig åt det arbete, hvaraf han eller hon känner sig mest tilltalad.
Rik eller fattig, är den redlige arbetaren väl värd sin lön, och derför instämmer jag obetingadt med Lilly i hennes yrkande, att de bättre lottade arbeterskorna ej genom underbjudande måtte nedtrycka arbetslönen för sina fattigare medsystrar.
operan gaf i lördags för första gången under innevarande säsong » Alphyddan » och » Re- gementets dotter ».
Fru Charlotte Strandberg, åt hvilken denna föreställning var anslagen som af- skedsrecett, var naturligtvis föremål för liflig och yälförtjent hyllning från den fullsatta salongen.
A måndagens abonnementsföreställning gafs sam- ma program.
I Max ' roll i » Alphyddan » har hr Nygren ett tacksamt tillfälle att låta höra sin präktiga röst, som redan vunnit betydligt i säker- het och afrundning.
Likaledes visar hr Nilsson i Daniels roll mycket goda anlag för det komiska tenorfacket.
Att fru Edling är förträfflig som Betli torde vara öfverflödigt att nämna.
I » Regemen- tets dotter » utförde fröken Klemining titelpartiet med god smak och urskiming; dock nådde hon ej fullt hvad fru Edling och fröken Vendia An- dersson (numera fru Sörensen) i denna roll pre- sterat.
Hr Strandberg som Tonio sjöng sitt parti som vanligt synnerligen väl, men visade ock goda ansatser till ett lifligt spel.
För öfrigt förtjena fru Strandberg som markisinnan och hr Seller- gren som Sulpiz att nämnas.
Tisdagens program upptog dels » Alphyddan », dels en konsertavdelning, i hvilken man hade nöjet stifta bekantskap med en ung polsk violinspeler- ska af ganska framstående rang.
Hennes namn är G. Wietrowets.
En vacker och fyllig ton, ett mjukt och själfullt föredrag äro utmärkande egen- skaper för hennes spel.
Stormande bifall följde på hennes utförande af Mendelssohns violinkonsert och andantet ur Spohrs sjette violinkonsert.
Vi hoppas få återhöra henne.
Det nya program, hvar- med denna teater redan i måndags åter var fär- dig, hör visserligen ej till de bästa, men torde — tack vare det omsorgsfulla utförande, som, liksom alltid å denna scen, kommer det till del — dock åtminstone som nyhet kunna påräkna intresse.
Emile Augiers här icke på flere år gifna versko- medi » Giftbägaren » verkar onekligen nu mera nå- got matt och föråldrad.
Hr Elmlund (Clinias) innehade sin gamla roll, åt hvilken han genom naturlig och osökt värdighet samt mönstergilt fram- sägande af versen gaf god relief.
Hrr Hillberg och Thegerström framstälde de två falska o c h snikna vännerna, som trakta efter Clinias förmö- genhet i arf; god karaktäristik utmärkte deras spel, som dock, i vårt tycke, väl kunde ha tålt att än ytterligare chargeras, då båda dessa figurer i dra- stisk teckning stå farsen skäligen nära.
Fru Rund- berg var en strålande skön slafvinna; mot hennes deklamation kunde dock åtskilligt invändas.
Grévilles proverb » Krigslist » var en sann- skyldig bagatell, af hvilken fruarna Dorsch-Bosin, Fahlinan och Hartinan gjorde, hvad göras kunde.
Stycket n:r 3 på programmet utgjordes af en fars i 1 akt af Dreyfus, benämd » Offret », hvars största förtjenst ligger derutinnan, att det bereder hr He- din tillfälle att bravera med en af sina godmodiga och oemotståndligt skrattretande gubbar.
Den välvilligt stämda premiérepubliken belö- nade samtliga styckena med lifliga applåder o c h inropningar.
iVI inuskrlpt, som ej antages tiII Införande, återsändes, sä vida porto bl- fogas.
i r~ " \ I I IV I I Vj IN Annonser mottagas endast mot kontant llqvid i förskott af 2 6 öre pr 4 - spalt, petitrad (
Ingen annons införes under 1 krona.
Han gjorde först några af de vanliga me- dicinska frågorna.
Annie svarade, men hon märkte genast, att han ej gaf akt på hennes Fru Buchholz i Orienten; af Julius Stinde.
(Fahl- svar, utan hade något annat i tankarne.
cranlz &amp; Comp.)
Julius Stindes arbeten ha på få Literatur.
år tillvuLnit sig den vidsträcktaste popularitet, ej blott inom Tyskland, utan vida utom dess gränser.
Fru Vilhelmina Buchholz har blifvit en synnerligen ryktbar och gerna sedd personlighet, tor hvilken alla dörrar stå på vid gafvel hvarje gång hon gläder med ett nytt besök.
Denna gång kommer hon för att förtälja sina märkliga öden och iaktagelser från en rei-a i Orienten, och hennes af gammalt uppskattade, gemytliga berättartalang har nu lika litet som for svikit.
Också förutspå vi, att inom kort mången förtrolig krets i svenska hem, samlad till att lyssna i den trefna aftonlampans sken, kommer att genljuda af den välgörande munterhet, som fru Vilhelminas historier alltid visat sig föra i släptåg.
Prenumerationen torde förnyas med allra för- sta, pä det intet afbrott i tidningens sänd- ning måtte behöfva ega rum.
E n radikalkur.
(Forts.) ^ {fönstret stod öppet åt skolans lilla träd- Si gård, der jasminer och syrener blan- dade sin doft med hvar andra.
Den mörk- blå rullgardinen var till hälften uppdragen, och aftonsolens sista, bjert röda strålar trängde dämpade derigenom i en egendomlig purpui- färg.
Annies säng stod längre in i rummet, der skuggorna voro djupare.
Hon såg mycket blek ut, der hon låg.
Hennes händer om- slöto en liten bukett af vilda blommor, dem rektor Bergman nyss lemnat den lilla tjenst- flickan med en hjertlig helsning, att » det var så skönt upp i skogen, om fröken snart kunde komma dit ».
På täcket lågo några lösa häften af en tidskrift, som hon bläddrade i, men ej orkat läsa.
» Det var så skönt i skogen! » Hon förde blommorna till ansigtet och inandades deras friska doft.
En sådan liten fin bukett, så smakfullt ssmmansatt — hon hade aldrig trott, att den stele rektorn hade så mycken poesi inom sig.
En svag glimt af ett skälm- aktigt leende for för en sekund öfver hennes ansigte.
Der hade han gått i skogen och krökt sin raka rygg för att plocka dessa blommor — åt henne!
Och så hade han tänkt på henne — inte bara då, utan alltid.
Och så väntade han — väntade allt jemt.
Hon fick en plötslig längtan till skogen.
Om hon kunde stiga upp och komma dit och andas den barrdoftmättade luften!
Men hon orkade ingen ting — och så fyldes hennes ögon med tårar.
Plötsligt höjde hon lyssnande sitt hufvud, och hennes ansigte fick för ett ögonblick högre färg.
Hon hade hört grinden från ga- tan öppnas och smällas igen, hastiga steg närmade sig allt mera, och någon hvisslade sakta en smäktande melodi.
Strax der efter släppte lilla Kerstin in doktor Ljung.
Han helsade på Annie allvarligt och smått förlägen, tog derefter af sig den ljusa som- marytterrocken, satte hatten på bordet och såg ut att ämna slå sig ner hos henne en stund.
Han hade tagit en pappersknif af utskuret trä från bordet och betraktade den så noga från alla håll och sidor, som hade det klum- piga elevarbetet varit en utsökt konstsak.
Derpå, utan att se upp, sade han: » Fröken Birger, jag är ingen fin diplomat, jag är en rättfram och naturlig menniska, som ni nog vet.
V i två ha umgåtts som ett par goda kamrater — får jag tala till er som vän till vän, utan att ni misstycker? » Deras ögon möttes en minut, hennes i en hälft undrande blick, hans sväfvande och und- vikande.
Hon tyckte, att han borde kunna höra, hur våldsamt hennes hjerta slog.
» Naturligtvis, » svarade hon och tog den lilla buketten i sin hand.
» Ja, då går jag också rätt på saken. » Han dröjde emellertid en sekund, såg upp åt taket och tycktes der som vanligt finna en lysanda idé, ty derefter fortfor han, hastigt och med en lätt rodnad: » Fröken lär ha yttrat åt någon, att j a g.
att n i.
att jag skulle gifvit er anledning att tro, att jag — var förälskad i er! » D e sista orden slängde han fram i förargad ton.
Öfver hennes ansigte göt sig en mörk pur- pursky af bestörtning, förundran och blygsel — blygsel öfver honom och sig sjelf — att hon skulle sagt något sådant, som framförts till honom, att han kunnat tro derpå, och att han nu småsinnadt i förargelsen upprepade det för henne.
Då hon teg, såg han på henne, liksom väntade han af hennes sanningskärlek en be- kräftelse.
» Det har jag aldrig sagt, aldrig kunnat säga, » svarade hon lugnt, ehuru harmen jäste inom henne, och hon kramade hårdt om blom- mornas stjelkar.
» Det tror jag inte heller, men ni har kan- ske yttrat ord, som andra tydt så.
Man har i alla händelser berättat mig, att ni af mig väntade, hvad jag icke kan ge e r.
det skulle göra mig mycket ondt, om mitt in- tresse för er och mitt varma deltagande gifvit er anledning att tro något sådant.
Jag vill inte göra någon menniska ondt, allra minst er — ni behöfver en sund själ i en sund kropp, all er kraft och energi orubbade till ert arbete och er strid med lifvet.
Om jag kan hjelpa er något, bli er en sann vän, skulle jag känna mig lycklig.
Ser ni, just nu har jag inte tid eller lust för kärlek och sådant der — jag är en torr vetenskapsman, och för hvart år som går, synes det mig omöjligare att bli kär.
Jag har naturligtvis haft mitt ungdomsideal, min » första kärlek », men det är länge sedan förbi, och jag har sedan inte kunnat tro på någon qvinnas kärlek. » Detta sista sade han med ett visst bittert vemod, i det hans ögon fingo ett svärmiskt uttryck.
Annie uppfattade fullkomligt, att han, som sade sig vara en » torr vetenskaps- man », i djupet af sin själ kände en trånande längtan efter att bli älskad, fast han i dag försmådde hennes kärlek.
» Och så, » fortfor han efter en kort tyst- nad, » är jag er läkare och har åtagit mig pligter gent emot er, hvilka jag måste upp- fylla som läkare och hederlig man.
Har jag omedvetet eller tanklöst i mitt intresse för er brutit mot dessa pligter, så ber jag er förlåta mig och glömma det! » Hans ansigte hade ett nästan förklaradt skimmer i känslan af, hur ädelt han sjelf tyckte sig tala och handla.
H o n måste be- undra och förstå honom, hvad hon än kände, tänkte han.
Men på henne hade det en motsatt verkan, och det var, som hade plöts- ligt ett vågsvall gått öfver hennes kärlek och svept den med sig i ett bottenlöst djup.
Under det han talade, hade hon obarrn- hertigt plockat sönder sin lilla bukett .vild- blomster, blad för blad, dem hon strödde på täcket.
Till sist kastade hon häftigt bort de bladlösa stjelkar^e, vände sitt ansigte så, att hon kom att se rätt in i hans.
Derpå sade hon sakta, men med fast röst: » Ni hade kunnat bespara er och mig obe- haget af detta, ty det är allt samman ett missförstånd, ett misstag på person, t y — j a g älskar en annan! » Han studsade lätt, och i hans ansigtauttryck läste hon ännu något annat än förvåning, nämligen en svag glimt af missräkning.
» I så fall säger j a g: så mycket bättre, » sade han kallt.
» Jag har talat, som min pligt bjöd — var det allt igenom ett miss- tag, bör ni ändå ej missförstå, hvad som dref mig att tala öppet med er.
V i ha ju nu i alla fall fått klart för oss, att det var en dum historia, och att der aldrig varit något å någondera sidan! » Hans frågande ton, hans.
forskande och ännu tviflande blick kommo henne att svara: » På ingendera sidan — naturligtvis. » » Som gammal vän får jag då kanske ön- ska er lycka i er kärlek? » » Kanske får ni det — snart. » (Slut i nästa n:r.)
Ett hjertligt tack till Elna Tenow för hennes in- lägg i frågan om » bättre » och » sämre » flickor.
Det gläder oss, att det fins verkligt bildade personer, som sälta värde på de enkla egenskaper — heder- lighet, allvar och arbetsamhet — dem » en student- ska » så villigt tillerkänner en bonddotter; egenska- per, hvilka naturligtvis i en så upplyst qvinnas ögon äro af intet värde och för den skull ej kunna pryda » bättre » flickor, utan endast Bonddöttrar.
Ett tack från » Katie ».
Jag kan icke underlåta att sända ett hjertligt tack till Iduns läsarinnor för det intresse de visat mig genom att sända mig så många och välmenande råd.
De flesta synas vara förestafvade af ett varmt hjerta och djupt deltagande för en medsysters olycka — några deremot af ett stolt medvetande om egen ofel- barhet.
Emellertid är jag varmt tacksam för de sym- patier, som blifvit mig bevisade, och lofvar att upp- bjuda hela min förmåga för att, om möjligt, öfver- vinna min olyckliga böjelse.
Ett särskildt tack sändes till » Ln. » för hennes lilla vackra berättelse.
Hon har förstått mig, och jag skall göra allt för att följa den vink hon gifvit mig på ett lika fint som qvinligt sätt.
Hypnotisk behandling har jag redan försökt, men utan resultat.
Till sist mitt hjertevarma tack till Iduns redaktion, som genom att intaga min fråga verkligen visat, att den för alla vill vara » en god tomte och tillförlitlig rådgifvare », icke minst för eder djupt tacksamma &gt; Katie ».
Med I d u n s e x p e d i t i o n är f ö r e n a d I d u n s u t r ä t t n i n g s b y r å, hvilken g r a t i s v e r k s t ä l l e r a l l a u p p k ö p at I d u n s a b o n n e n t e r i l a n d s o r t e n s a m t f ö r ö f r i g t Våra barn.
En ypperlig leksak, billig och varak- tig, som barnen ej ledsna vid, vill jag rekommendera åt Iduns läsekrets.
Låt förste bäste snickare förfärdiga några dussin träklotsar af 7, 5 och 3 centi- meters dimensioner, kanterna rätvink- liga, men ej skarpa.
Sålunda fås för småttingarne ett byggnadsmateriel som utan att trötta ständigt eggar och be- lönar deras uppfinningsförmåga.
— e.
Vackert blomsterbord.
Jag hade en god vän.
Det var en gammal tall.
Under den hade jag min hängmatta, der läste jag, der tänkte och der drömde jag.
En vacker dag var min tall borta.
Mig ovetande och otillfrågad föll den för yxan.
Något minne måste jag dock ha af den.
Jag sågade af toppen, tog en bit med dess grenar, sågade den i höjd med ett bord, tog en rund bräd- skifva och spikade ofvanpå.
Med grå mossa och kottar klädde jag sedan hela foten; satte en styf pappersremsa om- kring skifvan och klädde öfver denna med mossa.
Nu står min gamla tall som ett rätt prydligt blomsterbord: starkt, billigt, egendomligt och riKtigt vackert.
Bose Nath.
En billig o c h v a c k e r resfilt.
Om man händelsevis har någon gammal kappa eller annat plagg utaf plysch eller mjuk doffel, som man ej mera begagnar, klipper man deraf fyrkantiga lappar samt virkar eller stickar lika stora så- dana utaf yllegarn i en eller flere fär- ger, allt efter behag, sätter en utaf hvar- dera sorten sigzag, syr (om man så vill, med filtstygn) eller virkar tillsammans dessa.
Blir både värker, billig och nästan lika på båda sidor samt lätt att arbeta.
Vill man heldre ha den ran- dig, kan man göra taffelvirkning i krokar, så bredt man tycker, klipper så ett mönster efter delta och lägger på tyget för att få uddarne lika till sammansättning, den ena in uti den andra.
En smakfull och ovanlig samt billig bordduk kan fås utaf storblommig cre- tonne (67 öre pr aln, enkel bredd), hvars konturer, flere eller färre, mar- keras med guldtråd (15 öre nystanet).
I kanten antingen en rätt gles spets utaf det så moderna s. k. fiskgarnet (för 30 öre blir visst nog), eller endast en virkad snodd häraf (ung.
8 maskor upp- slagna), kring hvilken en glitter-vind- ning virats och nätt påsytts.
1 hör- nen kan denna snodd sättas i trenne öglor, eller ock tofsar med trädning af glittertråd.
Fås något öfver, kan man i stil med duken få ett eller tvenne öfverkast — en mindre fyrkant af cre- tonne, markerad som ofvan, der om- kring en rätt bred, men skir spets af fiskgarnet.
Af ännu mindre bitar, fa- sonvis afklippta, blir materiel att klistra på tallrikar tifl de nu så moderna väggprydnaderna.
Ett beprSfvadt medel mot röda och k y l d a händer torde väl just nu, då vintern tagit sig föt att på allvar visa tänderna, vara välkommet för mången.
Äfven för de damer, hvilkas ömtåliga ansigtshud tagit kylskada, kan det på det varma- ste rekommenderas.
Den välgörare, som uppfunnit det nya medlet, är den berömde pharmakologen vid universi- tetet i Berlin, d:r Liebreich.
Förfa- ringssättet är följande: sedan händerna grundligt tvättats med lätt skummande (uppvispad) såplösning, väl afsköljts och torkats så omsorgsfullt som möjligt, ingnides handen, särskildt på den oftast illa utsatta yttre sidan, med en liten qvantitet lemolin, hvarpå öfverskottet aflägsnas med en handduk.
Lanoli- I P \ I U nens obehagliga lukt — den beredes som bekant af fårull — kan lätt för- bättras genom tillsats af litet vanilj och rosenolja, som tillgår sålunda, att man till 50 gram lanolin tillsätter * / io gram vanilj och en droppe rosenolja.
Hvarje apotekare kan i en handvänd- ning tillreda denna salva.
Det nämda inrifvandet af salvan sker på så sätt, att lanolinen så fullständigt som möj- ligt intränger i huden, och måste upp- repas omedelbart efter hvarje tvättning.
Ur handdukarne och tvätten i öfrigt låter lanolinen lätt aflägsna sig.
La- nolinens gynsamma verkningar bero tydligen deraf, att den eger förmågan förena sig med vatten, hvarigenom den ringa mängd fuktighet, som dock alltid efter torkningen finnes qvar i huden, upptages af lanolinen och händerna öfverdragas med ett ringa, men för luften ogenomträngligt lager af fett, som skyddar för kyla och luftens rå- het.
Händer, som sedan åratal varit röda som hummerklor, ha genom ofvan nämda förfarande återvunnit sin ur- sprungliga färg, och till inrifning i an- sigtet har salvan äfvenså visat sig syn- nerligen fördelaktig.
Hemfärgning '.
Grå färg (enrisgrått).
Enrisgrenar med barr och bär kokas i 2 timmar, hvarefter grenarna borttagas, spadet silas och garnet kokas i lagen 1 | tim- ma, hvarpå det åter upptages.
Nu sättes till lagen 1 | å 2 ort grön vitriol för hvarje " B?
garn, som skall färgas.
Så snart vitriolen smält, lägges garnet åter i lagen, der det får ligga till dess denna är kall, hvarunder garnet vän- des ett par gånger.
Derefter upptages det och sköljes mycket väl i kallt vatten, torkas, och är nu färdigt.
På sådant sådant sätt gifver man åt ylle en vac- ker grå färg, som hvarken färgar ifrån sig eller fäller, och äfven för linne och bomull är denna färg med samma fördel användbar.
B. Grankottbrunt på bomull.
Till 5 " S garn tager man en half tunna gran- kottar samt något björkbark; gran- kottarne klyfvas itu och kokas tillika med barken en bra lång stund, hvar- efter garnet lägges att koka 2 timmar, får sedan ligga i färgen, tills det kall- nar, då det upptages, sköljes i byklut och upphänges att torka.
L a x p u d d i n g.
2 " ffi urvattnad, finhac- kad lax, 6 ägg, 25 tum bruten grädde och 12 tum mjölk, 5 tum rismjöl, 5 stötta skorpor, 5 skedblad skirdt smör, socker och muskot efter smak; allt detta sammanblandas väl, hälles i dub- belsmord form, gräddas i ugn, serveras med kraft- eller corinthsås.
Pirog (rysk rätt).
En vanlig smör- deg utkaflas tunnt och utskäres i tvänne bottnar, den ena något större än den andra.