Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Brefvet den 28 Julii samina år anbefaller vederbörande noga tillse, att Ryttare, Dragoner, Soldater och Båtsmän icke erhålla eller nyttja Adeliga namn. 652 Riksdagen 1812.
Detta blir så mycket mera orättvist, som Stiftelser finnas, hvilka Adeln sjelf inrättat endast för Adeliga personer af qvinnokönet.
Uti Adeliga Jungfru-Stiftet kunna nya Adelns döttrar, såsom ofrälse och icke ens ägande rätt att bruka Adeligt namn, aldrig intagas, ehuru nya Adeln enligt författningarne måste bidraga till denna Inrättnings bestånd, lika med hvad den gamla gjort.
Sluteligen torde det tillåtas mig att fästa uppmärksamheten äfven på det möjliga moraliska onda, som ifrågavarande stadgande synes medföra.
Å ena sidan kan man föreställa sig, att en örn far icke med liknöjdhet skall se, att alla hans barn ej blifva delaktiga af den belöning, han genom verklige förtjenster sig förvärfvat, hvilken belöning, i anseende till dess ringa verkliga värde, han äger rätt att fordra skall utsträckas till alla hans efterkommande, såsom det enda medel för Staten att ersätta hvad den borde, men ej kunnat gifva, och som innefattar ett det kraftigaste skäl för ärfteligt Adelskap.
Han skall med missnöje se den afund, som ofta torde uppstå emellan de till hans faderliga ömhet lika berättigade barnen, och med harm skall han finna, att den af flere barn, som dertill är minst värdig, skall ärfva hans namn och rang i Samhället, då kanske alla de öfrige genom sine dygder dertill ägde större rätt.
Å andra sidan skall man finna, att en mindre vältänkande far hyser motsatta grundsatser och, med vårdslösande af alle sine öfrige barns uppfostran, endast sträcker sin omvårdnad till arfvingen af sitt namn: förhållanden, hvilka Lagstiftaren snarare borde förekomma än till dem gifva full anledning.
Med afseende å allt hvad jag således i detta ämne vågat anföra, anser jag, som jag redau förut nämnt, Adelskap, sådant det enligt nu gällande Regerings-Form utdelas, icke svara emot dess ändamål och aldraminst kunna betraktas som en belöning för dem, som af Konungen och Riket gjort sig synnerligen förtjente.
Adelskaps enda värde innefattas nu uti Konungens med dess utdelande yttrade önskan att belöna den sanna förtjensten, ej det att den samma verkeligen belöna, hvartill Konungen uti Adelskap nu mera icke äger något verkligt medel.
658 Jag får derföre till Höglofi.
Constitutions-Utskottets upplysta bepröfvande ödmjukast hemställa, om icke 37 § Regerings-Formen, på sätt och efter den form Grundlagarne föreskrifva, i så måtto må förändras, att Adeliga värdigheten hädanefter som förr må tillfalla alla en adlad persons äkta barn och efterkommande, så af mansom qvinnokön, då likväl det kunde få ankomma på Konungens godtfinnande att utdela Grefliga och Friherreliga värdigheterne endast till äldste son, son efter son, efter förstfödslorätten.
Min enskilda öfvertygelse om hvad i detta afseende är rätt, och min tillgifvenhet för det Stånd, af hvilket jag har den äran vara en medlem, hafva varit de driffjädrar, som förmått mig att vidröra ett ämne, hvilket af en skickligare penna bordt framställas.
Jag hoppas dock, att Höglofi.
Utskottet med dess upplysta blick endast fästar sin uppmärksamhet på sjelfva saken, ej på ofullkomligheten af mitt framställningssätt.
Om Höglofi.
Utskottet icke skulle finna mina anförda skäl nog gällande för den af mig föreslagna förändring i Grundlagen, anhåller jag ödmjukast att af Höglofi.
Utskottets tankar i detta ämne erhålla del.
Örebro den 4 Julii 1812. C. F. Rothlich.
Utdrag af Protocollet hållet i Riksens Höglofi.
Ständers Constitutions-Utslcotts Andra Fördelning den 20 Julii 1812.
Den af Herr Regerings-Rådet Hadenstjerna och Herr Protocolls-Secreteraren Rothlich, genom särskildte till Utskottet ingifne och hittills på bordet hvilande Memorialer, väckta fråga om förändring af den i RegeringsI ormens 37 § stadgade inrättning af Adelskapet företogs härefter till Beredningens öfvervägande.
Herr Kammarherren Silverstolpe hade i anledning af dessa Motioner skrifteligen författat ett Utlåtande, 654 Riksdagen 1812. innehållande anmärkningar emot de nu föredragne Memorialer och proposition om bibehållande af RegeringsFormens 37 § endast med den förändring, att en till Adeligt, Friherreligt eller Grefveligt
Stånd upphöjd mans äldste son under fadrens lifstid må komma i åtnjutande af det honom förlänta Adelskap, hvilket upplästes: »Upprinnelsen och första ändamålet af Adelskaps inrättning i Sverige må hafva varit hvilka som hälst, derom må ingen tvist uppkomma; i allmänhet må blott anmärkas, att urgamla inrättningar oftast äro förkastelige, ej så mycket för det skäl, som mången tror, att våra förfäder, vid deras tillskapande, hade egennyttiga afsigter, som derföre, att de ej så säkert visste hvad de gjorde, och ofta omöjligen kunde göra bättre.
Det synes vara tillräckligt för vårt besinnande, att sedan nu mera, dels genom Carl den XI:s IndelningsVerk, dels genom 1809 års eftergift af besittningsrätten till Säterier, Landets försvar af jordägarne tillkommer, ej ett visst Stånd, utan den pligtige jordens besittare, och sedan genom omsider formliga stadganden i vår nuvarande Regerings-Form ingen ofrälse man mera är utesluten från något slags, och således ej heller från något militairiskt, Embete i Staten, kunna ändamålen med Adelskaps-inrättningen i Sverige icke vidare vara flere, än följande tvänne: det ena, att lemna en utmärkt förtjenst en belöning, genom ett anseende i Opinionen, och det andra, att bibehålla ett tillräckligt antal medlemmar inom det med en Constitutionel röst begåfvade BiksStånd, som bär namn af Bidderskapet och Adeln.
Till ernående af det förstnämnde ändamålet synes mig stadgandet i 37 § Regerings-Formen det enda fullkomligen tillfyllestgörande.
Belöning måste svara emot förtjenst.
Yäl: den förtjente kan adlas, och på hans upphöjelse vinner Adelskapet i värde, men för minderåriga söner, för fruntimmer, för okände efterkommande i flere secler, huru kunna förtjenster komma i fråga?
Jag vågar alltså yttra den tanka, att vårt fordna Adelskap, i sin utsträckning, nu mera, sedan det ej är imperatift åtföljdt af försvarspligten emot Landet, innebär en stridighet mot allt godt begrepp.
Derföre anser jag det likväl ej böra förändras till likhet med det nuvarande: undfångna rät - Bilaga C till Exped.
N:o 10. 655 tigheter, i synnerhet då ej någon Samhällsmedlem af dem förnärmas, kunna aldrig utan våld någon beröfvas.
Men jag tror, att äfven den moraliska driffjäder till förtjensters förvärfvande, som man så ofta trott sig se uti det ärfteliga och gränslöst utsträckta Adelskapet, ligger för ett rent hufvuds betraktande icke uti åminnelsen af förfäders Adelskap, utan i den af förfäders gerningar.
Afkomlingar af personer, lika Sturarne, Gustaf Vasa, Horn, Torstenson, Baner, Axel Oxenstjerna, Skytte, Dahlberg, Fersen, Pohlheim, Linné, Sergel m. fl., åsyfta desse afkomlingar distinction i Samhället, då är frågan annan — men söka de hos sina förfäder en uppmaning till förtjenster, värda menniskors högaktning eller välsignelser, är det väl då på dessa förfäders
Adelskap de fästa sitt öga?
Och om någon gång en man träffas, som af denna synpunkt hämtar kraften för sin verkning, månne vi ej nästan alltid skola finna honom misstaga sig och hitta på fåfängans väg i stället för ärans.
Jag sjelf, som här talar, har visserligen någon gång till efterdöme påmint mig, att den första, jag känner af min slägt, under häftiga strider i Skottland om Religionsbegrepp och rättigheter för något mer än ett par secler sedan lemnade detta land häldre än sina öfvertygelser; att en annan, kort efter Carl den XII:s död, på ogrundade tillmälen, hlef fängslad, slagen i bojor och, när hans oskuld erkändes, vägrade att utan bestämd frikännelsedom lemna sitt fängelse och emottog ej, utan detta bevis på sin oskuld, sin frihet.
Den förre tviflar jag högeligen var Adelsman i sitt land; den sednare var det icke i Sverige: det är då ej åminnelsen af deras börd, som på mig kunnat hafva en moralisk inflytelse, ej heller af deras namn, ty ingendera bar det jag här.
Ej heller kommer jag någonsin i håg min egen fars namn, såsom namnet på en Adelsman, men väl såsom namnet på en menniska med en svekfri, oegennyttig, ståndaktig själ och en Embetsman af urgammal redlighet och arbetsftit.
Och om jag sjelf af syftning till moralisk och intellectuel vigtighet i mina handlingar, under besynnerliga tider, burit utan ovärdighet någon gång förföljelse och ofta orättvisa misstankar, kan jag väl tro eller ens begripa, att det ej vore detta, utan mitt Adelskap, sorn min son en gång skulle till uppmuntran påminna sig?
Ändteligen, för att säga allt med så till sägandes ett ord, skulle 656 Riksdagen 1812.
Benzeliernes, Rydelii, Seremi och den under sin lefnad glömda Scheeles namn ej vara namn för ätteläggar att bära blott och bart för de taflor af förtjenster de för dessa ätteläggar till efterföljd skulle framställa?
Och böre vi ej i alla fall söka föra Samhälls-distinctionerne derhän, att öka antalet af de personer, på hvilka Samhället bör fästa uppmärksamhet, men deremot återhålla förökningen af dem, som födseln kunde missleda att anse sig värderlige utan värde?
För öfrigt ligger, efter min öfvertygelse, uti Regerings-Formens 37 § en stor och vis Lagstiftningsprincip i så måtto förvarad, att, då ett visst tidelopp en gång är förflutet, och, i trots af fåfängans fördomar, man hunnit fullt vänja sig vid befintligheten af frälse och ofrälse män inom en och samma familj, skall, om samma Lagstiftningsprincip får äga bestånd, den tid omsider inträffa, då ej allenast, enligt 28 § Regerings-Formen, i frågan om Tjenster, afseende sjelfmant göres endast å de sökandes förtjenst och skicklighet, men icke på deras börd, utan då ock, genom Ståndens sammanblandning, Ståndstvisterne lättare måste förlikas, och man, vid pröfningen af en person, skall en gång, likasom i England, glömma allt hvad honom för öfrigt rörer, för att, vid besättandet af Statens äfven högsta och vigtigaste Embeten, enkelt fråga:
Hvad är det för en man?
Är han duglig och nyttig?
Till ernående af det andra ändamålet, vidmagthållandet af Ridderskapet och Adelns representation, hvilken just igenom sitt oberoende af allt val är, ibland en för öfrigt vald representation, af en lycklig inflytelse, är Regerings-Formens stadgande i 37 § äfven väl fullt tillräckligt, enär igenom samma § Konungen, som visserligen bör anses interesserad i Adelns fortsatta tillvarelse, äger och bör äga rättighet att till ett oinskränkt antal utnämna Adelsmän.
Likväl bör jag på detta ställe, i afseende på den representationsrätt, som är ärnad att genom adlande vinnas, medgifva rättvisan af en gjord anmärkning, nemligen den, att, om Konungen, på grund af bevista förtjenster, behagar till adelig värdighet upphöja en Medborgare, hvilken såsom representant i Lagstiftningen tillhör ett annat constitutionelt Stånd, hvilket Stånd han, af hvad skäl som hälst, icke personligen kan frångå, så utgör samma Medborgare på Riddarhuset en familj till namnet, men utan verklighet, enär man, såsom Bilaga C till Exped.
N:o 10. 657 Ledamot af ett Stånd, icke bör kunna hvarken med sin person representera eller ens för sin person ställa fullmägtig i ett annat.
En sådan Kongl.
Nåd vore då, under den constitutionella synpunkten, förgäfves gifven och ginge i sin början blott till det ena Ädelskapsinrättningens ändamål, belöning, ej till det andra, Ståndsrepresentation.
Äfven väl kunde sägas, att, när enligt Riksdags-Ordningen vissa Embetsmän äro uteslutne från alla Utskott och val till Utskotts-Ledamöter, så kunde, i följd af den nya grunden för upphöjelse till Adelsman, Friherre eller Grefve, tidtals familjer på Riddarhuset finnas, för hvilka ingen vore berättigad till annat än stympade Riksdagsmanna-befattningar; mig skulle således synas med princip mest förenligt, att med fadrens upphöjelse alltid på samma gång följde äldste sonens, hvilket jag alltså härmed får tillstyrka, såsom ett till nästa Riksdag hvilande förslag till Riksens Ständer, hvaremot jag, i anledning af ofvan anförde skäl, får på det eftertryckligaste förklara mig emot all vidare utsträckning af någon slags adelig värdighet; hållandes jag för öfrigt för lämpeligt, till undvikande af en brokighet utan ändamål, och då ej skyldigheter, men väl rättigheter, som ej förnärma andra, kunna göras retroactiva, att hvad i afseende på nämningar hädanefter till någondera af de 3:ne adeliga värdigheterne kan tillstyrkas, äfven må tillstyrkas blifva gällande för de allt sedan den 6
Junii 1809 till sådane värdigheter upphöjda familjer.
Öfver några, inkast, som i en af de uti detta ämne gjorda motioner blifvit framstälda emot den nya Adelskapsinrättningen, utbeder jag mig nu särskildt få yttra mina tankar.
Det är sagd t, att »om Majorater åtföljde adeliga värdigheten, då kunde de yngre (nemligen ofrälse) ättegrenar, som uppstege, vara i tillfälle att, genom den namnet åtföljande egendomen, gifva sina barn en uppfostran, lämpad efter deras Stånd».
Finnes då någon särskild uppfostran för ett visst Riks-Stånd (för ett visst yrke är något annat)?
Finnes det mer än en, som är god, nemligen den upplysta?
Kan och bör den icke gifvas åt tillkommande medlemmar af hvad slags
Stånd som helst i Staten?
Och gifves den icke verkligen inom alla Stånd, när föräldrarne sjelfve äro nog lyckliga att med upplysning förena någon 658 Riksdagen 1812. liten förmögenhet?
Ur hvilka folkclasser komma de som adlas?
Uppfostrade af andra eller af sig sjelfva, lika mycket; de komma likväl icke otilldanade: Rosirs, Stockenströms, af Trolles, af Chapmans fäder hade inga Majorater.
Dessutom hörer denna fråga mindre hit än till den, huruvida det icke vore möjligt, att vår
Adel såsom Stånd skulle vara, såsom i England, ovilkorligen besuten, och denna fråga hindrar vår Adels både inrättning och omständigheter oss att på ett jakande sätt besvara.
Det är sagdt, att »den till Grefve upphöjde skomakaren skulle säkert önska att förblifva vid sin läst, och Adeln skulle ej i honom finna ett bidrag till uppfyllande af de stora ändamålen för sin tillvarelse».
Hvilka dessa ändamål i Sverige nu äro, hafva vi redan sett.
Något sådant, som det uppgifna exemplet om skomakaren, har i England verkeligen inträffat och väckt ingen förundran, derföre att inför Lagen är fördomen der intet.
Skomakare finnas ock verkeligen understundom ibland våra Ståndsrepresentanter och, hvad mer är, någon gång till denna sistnämnde befattning tjenlige.
Ibland våra Friherrar har jag känt en, som varit verkelig snickare, och man blygdes ej af detta skäl för hans umgänge.
Och skulle det vara en skam för en nyadlad familj att ibland sina ofrälse ätteläggar finna en skomakare såsom expectant, så vet jag ej, om de exemplen jag sjelf känner af många Soldater, två pigor och en kusk, som äro födda Adel, göra mera heder åt familjerna af den förut stadgade inrättningen.
Det är sagdt, att »en Ledamot af en Magistrat ej får vara Adelsman, men att, om denna värdighet genom äldre grenens utgång honom tillfaller, skall han för tarflig utkomst afstå från rättigheten att bli Adelsman, hvarigenom ätten försvinner, Adeln bringas på obestånd och anses med förakt».
Jag är förlägen eller, rättare, jag half-hlygs att svara på sådane slutledningar.
Gör den mannens syssla hans nödvändiga uppehälle, hvarföre må han ej, såsom ofrälse man, dervid förblifva?
Adeln såsom Riks-Stånd bör aldrig kunna sakna Ledamöter, när Konungen eger en oinskränkt adlande rättighet, men fortfar den ännu rådande ofrälse fåfängan, så blir nog denne mannen Adelsman, i trots af sin utkomst, och då förstärker ju den mannen hvad anmärkaren menar med Bilaga C till Exped.
659 Adelns anseende.
Gör han det åter ej, så kan möjligen Ätten dermed försvinna; men huru Adeln derigenom kan bringas på obestånd och anses med förakt, är någonting, som mig ej är förlänt att inse, med de begrepp jag haft tillfälle inhemta om bestånd och om aktning.
Det är sagdt, att »enligt Regerings-Formen ett ofrälse Justitise-Råd eller en Ledamot i Allmänna Beredningen kunde komma i belägenhet att antingen lemna sin plats eller afstå från det Adelskap, honom genom faders eller frändes död kunde tillfalla».
Medgifves; och anser jag för min del en sådan valrätt böra få äga rum, ända till dess ett stadgadt nationaltänkesätt tillåter, likasom i England, att ej i en Svensk Regerings-Lag någon föreskrift om förtjenstens befordran, utan afseende på börd, mera behöfves.
Det är sagdt, att »en nyligen adlad persons son måste nu i Banken försaka en nödig befordran eller utsätta sig för vådan att vid fadrens död mista sysslan, eller ock afvakta hans frånfälle för att vinna en säker befordran».
Härvid får jag först anmärka, att Bankens författningar äro ej Grundlagar, att de således af BancoUtskottet eller af Riksens Ständer kunna när som helst ändras, så att pröfvad skicklighet blifver främsta befordringsgrunden.
Vidare, och under erinrande det här åsyftade stadgande om ett visst antal frälse och ett visst ofrälse endast rörer Commissarii-platserne, får jag fråga, hvad var, vid sitt inträde i Banken, denne unge man, hvars förhoppningar om erhållande nu genast af en utaf de främsta och styrande platserne man synes önska understödja?
Ofrälse man: han ingick ju då ej med förmodan att undfå ett adeligt rum bland dessa platser; och efter vår nu i tre år fullkomligen kände Grundlag, hvad är han nu mera efter fadrens adlande?
Ofrälse man som förut; är icke Lagen tydlig?
Är det icke ett fadrens Adelskap åtföljande vilkor, att sonen icke derunder är upptagen?
Hans tillstånd är ju derigenom icke rubbadt?
Hvad klagan kan då i detta afseende föras?
Har icke han just derigenom sin säkra befordringstour efter det Stånd, hvartill han nedhör, och just den tour, han vid sitt första inträde påräknat?
Fadrens frånfälle kan, det är sant, gifva honom en förmånligare; men denna har ju Lagen i förhand ärligen sagt, att han ej förr kan fordra, och den blifver för öfrigt ej en gärd åt 660 Riksdagen 1812. skickligheten, utan en skänk af ödet.
Vådan åter att han, en gång blifven ofrälse-Commissarius, skulle mista sysslan, när Adelskapet honom tillfölle, tror jag väl ej, att anmärkaren på allvar framställt.
Att emellan Regerings-Formen och Bankens befordringsförfattning i denna del är en stridighet, kan icke nekas; men för den är det väl ej Regerings-Formen, som bör vika, och säkert är, att förr än en oförvitlig tjensteman skulle beröfvas sin välfärd, förr skulle nya utvägar till hans hägn vidtagas och kanhända sluteligen Bankens befordringsstadga, hvilket är lätt, så ställas, att ingens rätt genom ödets kastningar kunde förnärmas.
Det är sagdt, att »den nya Adeln är märkligt vanlottad, då endast Ledamöter af den gamla kunna på Riddarhuset intaga säte för den nya; sonen, såsom ofrälse, kan ej, ehuru fullmyndig, representera fadren» m. m.
Denna smärtande olycka har jag sökt, genom mitt ofvanföre uppgifna förslag, att från den nya Adeln för framtiden afvärja.
Det är sagdt, att »en stor svårighet skall hädanefter uppkomma vid completteringen af de nya Ätternes stamtafior, genom hvilka i framtiden skall utrönas hvem som skall tillträda adeliga värdigheten».
Jag medgifver, att denna complettering blifver svårare och att Consistoriel' och Regements-Chefer ej kunna förbindas att känna alla grenar af Familjerna.
Men till någon del finna vi oss förut i samma belägenhet.
Efter all anledning finnas åtskillige Adelsmän, som ej kunna bevisa sitt Adelskap.
Men ändå flere ofrälse män finnas, som i anseende till namnens likhet med ganska många adeliga familjers af Presterskapet tros och uppgifvas vara Adelsmän; såsom Bergman, Blåfjeld, Broman, Lund, Rosenblad, Trolle, Sture, Björnberg, Bark, Andersson, Bauman, Bagge, Wallqvist, Cedermark, Kruus, Rothoff, Roos, Schmitterlöw, Trotzig m. fl., hvilka väl ingen
Lag kan beröfva rättigheten att behålla sina namn.
Det gifves förmodeligen ej mer än ett sätt till vidmagthållande af ättekunskapen, men detta sätt gäller lika för nyare som för äldre familjer.
Det är att göra familjens genom födseln representerade Hufvudman bestämdt ansvarig för uppgiften till Riddarhus-Archivet af de genealogiska upplysningarne för alla afkomlingar af den först adlade Stamfadren.
Genealogiernes omfattning blifver derigenom jemt densamma Bilaga C till Exped.
661 för de nya ätterne, som den nu är för de gamla, men uppgifterne blifva mera försäkrade än blott genom de hittills vidtagne utvägar; och slipper någon gång en ofrälse ättegren obemärkt undan en framtida upphöjelse, är sådant ej annat än hvad glömska, vårdslöshet eller inträffande händelser säkerligen förut flere gånger tillskyndat ätteläggar af äldre familjer.
Det är sagdt, att »i grund af qvinnans naturliga rätt till arf hafva döttrar alltid fått ärfva fadrens Adelskap».
Att det i Sverige så tillgått, är en sanning, men i grund af uttryckliga ordalag i Diplomerne, icke i grund af den naturliga rättigheten till arf, den visst icke jag bestrider, men som till och med intill Birger Jarls tid var ingen, och sedermera blifvit ansedd olika för qvinnor af Adels- och Bonde-Stånden, och olika för dem af Presteoch Borgare-Stånden: så litet har sjelfva denna arfsrätt till egendom varit ansedd naturlig.
»Imedlertid», är vidare sagdt, »har denna rätt (nemligen till Adelskap) nu mera blifvit frånkänd det täcka könet».
Är det då ej en skilnad mellan att frånkänna en rättighet och att ej tilldela en ren Nåd?
Vidare: »detta är så mycket mera orättvist, som nya Adelns döttrar ej kunna deltaga i Adeliga Jungfru-stiftet, till hvilken Inrättning denna Ädel måste (vid introductionerne) bidraga lika med hvad den gamla gjorj».
Dessa döttrar kunna visserligen så mycket mer deltaga i Adeliga Jungfru-stiftet, som Ridderskapet och Adeln sådant redan vid 1809 års Riksdag för sin del beviljat och Iliddarhus-Directionen 1810 öfverlemnat detta beslut till Konungen, ehuru detsamma derstädes, af mig okände orsaker, ännu hvilar.
Att de nyadlade, utan en sådan rättighet för sina döttrar, icke borde vid sin introduction erlägga någon afgift till Jungfru-stiftsCassan, anser jag visserligen ej obilligt, men ett sådant frikännande synes mig ej heller det svåraste af allt att tillvägabringa och vida rigtigare än att ändra RegeringsFormen.
Det är sagdt, att »å ena sidan skall en vältänkande far ej med liknöjdhet se, att alla hans barn ej blifva delaktiga af den belöning, som Staten borde, men ej kunnat gifva; å den andra skulle en mindre vältänkande far, med vårdslösande af de andra barnens uppfostran, endast sträcka sin omvårdnad till arfvingen af sitt namn».
Till svar häruppå frågar jag:
När det, i afseende på en 662 Riksdagen 1812. tillräcklig representations-rätt medgifves, att en son må vara Adelsman, Friherre eller Grefve jemte fadren, af hvad skäl, annat än den gamla vanan, hvilken i så många hufvuden fästat sig såsom en arfsynd, skalle något enda af de öfriga barnen böra blifva af Adelskapet deiaktige?
Hvad är det för ett förvirradt tal om en belöning, sorn Staten borde gifva åt personer utan förtjenst?
Är det begriplig Svenska?
Är det godt förnuft?
Skall man då ej en gång upphöra misstänka menniskourskiljningen, att ännu stå qvar i medeltiden?
Om det finnes en tok till far, som gör anspråk på belöning för obelönlige varelser, må ej en Lag, förståndigare än han, använja honom från det fördomstycke, hvarpå detta anspråk sig grundar?
Eller om han i denna delen är obotelig, har han ej sin fria vilja att vägra sin upphöjelse?
Hvad åter angår anmärkningen om en mindre vältänkande far, sorn skulle lemna hela sin omvårdnad åt arfvingen af sitt namn och vårdslösa sina öfriga afkomlingars uppfostran, vågar jag förklara, att denna farhåga strider, inom detta Land, uppenbart emot fäders i allmänhet tänkesätt i vårt tidehvarf, hvilket väl, om våra Lagar få äga bestånd, icke går till försämring.
Skulle åter en sådan föga vältänkande far någon gång anträffas, så är det visserligen till förmodandes, att ingen Lag skulle lära honom att tänka bättre: det liggpr säkert i hans egen uppfostran, i hans lynne eller i hans urskillning något grundfel, som då äfven missrigtar den uppfostran han gifver arfvingen af sitt namn och gör honom till en fåfäng och grundt tänkande man, hans öfriga afkomlingar måhända till stor förbättring och varning.
Det vore väl värdt att för en sådan mans skull organisera Adelskapet på ett enkom sätt!
Sluteligen är det sagdt, att »enligt Regerings-Formen utdelas Adelskap så, att det ej kan betraktas såsom en belöning för dem, som af Konungen och Riket gjort sig synnerligen förtjente.