Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kunde emedlertid icke dröja länge, innarr man erkände det vara båldt, alt ena grannen skulle ensam bekosta första uppsättningen af hägnaden, och så stadgades, alt när den ena af angränsande byar ville beså sin jord och dea andra lägga sia i träde, skäilo mcllanstängseln upprättas af dem gemensamt.
Och da det är klart, att när åkrar och ängar möttes, hägnad dem emelian var lika behöflig som emellan besådda och obesådda åkrar, måste samma vitsord komma ett gälla äfven i denna händelse.
Slutligen, sedan erfarenheten lärt, hvilka förmoner det medförde, att i åkerbruk vara oberoende af grannarne, antog ruan, att det olika brukningssätlet ej borde komma i fråga vid åker oell äng, och så gifva eti del af våra Landskaps-Lagar stängsel-vitsord alldeles allmänt åt byar, söm möttes i sådana egor; hvarvid det sedermera förbiifvit ej mindre i Magnus Erikssons Lag och Lands-Lagen, än i 1^34 års Lag.
Behofvet af en större utsträckning i stängsel-vitsordet kunde icks låta känna sig, så länge jordbruket ännu ej uppnått någon högre ståndpunkt och äfven utmarken ingått i hushållsplanen samt fått ett egentligt värde.
Det har således först varit senare tiders lagstiftning, som i bemödandet att undanrödja alla hinder för åkerbrukets tillväxt, med berömlig försigtighet utsträckt vitsordet; och då våra gamla Lagar derifrån uttryckligen undantog o stängsel i utmark, samt 1784 års
Lag gick detta ämne i tysthet förbi, stadgade 1802 års Förordning, att vitsord eger rum jemväl i skog, utmark och beteshage.
På delta sätt har stängselvitsordet uppkommit och under tidernas lopp utbildat sig.
Ått lagstiftningen derunder alltjemt utgått från den gemensamma nyttans synpunkt, är omisskänneligt, och visa? sig jemväl i sjelfva den förändring af slängseldelningsgrunden, sorn, redan antagen uti Gula-Tings-lagen i Förrige, sjuttio år senare hos oss framträdde i Magnus Erikssons Lag och ännu är gällande; alt nemi. den by gärde meVj som 12 Lag- samt Allm.
Bes v.- och Ekon.^Utskottens Betänkande, N/o 27* för mera ligger och den mindre, som för mindre ligger, i stället att, såsom nämndt är, af ålder ålåg grannar att Hålla hälften hvardera af stängsel byar emellan.
Huruvida nu, ur samma synpunkt, en förändring af de gällande stadganderna, i fråga om stängsel-vitsordet, må vara behöflig eller önsklig, anse Utskotten kunna afgöras genom den granskning af anmärkningarne mot 5 §.
Stängsel-förordningen, hvartill Utskotten nu ö£* vergå.
Det har emot stadgandet i nämnde §.: ”att de förändringar skog och utmark kunna undergå genom uppodlingar lill åker, äng och planteringar, icke böra verka till annat förhållande uti skyldigheten till hägnads upprättande och underhållande, utan jorden eller marken, oagtadt sina förbättringar, varda ansedd efter dess förra beskaffenhet;” blifvit anmärkt, att det innefattade en dubbel orättvisa och obillighet, dels genom att för ever Idelig tid frikalla från stängselskyldighet jord, som vid Författningens utfärdande varén mot åker eller äng gränsande utmark, men sedermera blifvit odlad; dels ock genom att i motsatt fall lika eyerldeligt bibehålla stängselskyldigheten för jord, som vid nämnde tid var odlad, men sedermera blifvit till utmarken utlagd.
Man grundar dessa anmärkningar på innehållet af 16 §.
Stängsel-förordningen, att nemi. uti allt hvad genom samma Förordning icke ändradt eller annorledes stadgadt blifvit, komme för öfrigt, hvad Lagen uti 5 Cap.
Byggninga-Balken handlar, angående laga värre, täppning och hägnad, att till efterrättelse lända, hvilket man tyder derhän, att sista -morn. i 2:dra §. af nyssnämnde Cap. fortfar att vara såsom allmän regel gällande.
Häruti ligger dock, efter Utskottens förmenande, ett fullkomligt missförstånd af Författningen.
Hvad först be räffar anmärkningen, att, då odlade egor mötas, af hvilka den ena förut varit ouppodlad mark, denna senare skulle vara fri från stängselskyldighet; så strider en sådan tolkning af ifrågavarande 5 §. i Stängsel-förordningen inot syftemålet med samma Författning, hvilket uppenbarligan varit att utvidga stängsel-vitsordet.
Det är nemligen klart, alt, om 1-gsliftnren kunde antagas icke hafva velat gifva vitsord i ett fall,, då det redan skulle egt rum enligt gamla Lagen, som alldeles icke gjorde ifågot afseende derpå, örn de angränsande egorne blifvit upptagna till od« ling på lik» eller olika tid, så skulle vitsordet i sjelfva verket blifvit väsendtligen inskränkt.
En sådan tolkning strider oek mot verkliga ordalydelse i om förmäl de 5 ty, då det heter, att uppodlingar icke böra verka till annat föi hållande uti skyldigheten till hägnads upprättande och un - Lag- samt A Im.
Besv. och Ekon.-Utskottens Betänkande, No 27. i3 d-erhållande, måste lagstiftaren hafva vid ordet: "annat" haft afseende på hvad lian förut i Förordningen stadgat, och då hail icke med ett enda ord i de föregående §§. vidrört stängsei-förhållanderna emellan odlad och ouppodlad jord, följer deraf, att han icke kunnat afse det ofvanomförmälda moni. i 2 §. 5 Cap. Byggninga-Balken, sorn innehåller, att då skog, Beteshage eller utmark möler åker eller äng; hålle den gården allena, som åker eller äng eger.
Detta bekräftas ytterligare, då det säges, att uppodlingar icke (å verka någon förändring i skyldigheten lill stängsels hållande; ty det fanns förut ingen stängsel-skyldighet emellan odlade och oupplad* egor.
Egaren till den odlade jorden måste visserligen, om han ville hafva stängsel, hägna sjelf, men lian hade alldeles ingen j. kyldighet dertill och kulaide saklöst, åtminstone hvad grannens rätt beträffar, taga bort sin stängsel, när han ville.
Dessutom då lagstiftaren talat om stängselskyldigheteus fortfarande oförändrade be länd, måsta han ovilkorligen hafva åsyftat de händelser, der en sådan skyldighet egde ram, och dessa hade han bestämt i de /j föregående §§. af Förordningen.
Femte paragrafen hänförer sig tydligen till den 3:dje och 4-'de, hvilka handla om stängsel i skog, utmark och beteshage.
Deri måste föl jagt! igen, efter en vigtig tolkning, så förstås, att stäng el-vitsordet i skog, utmark och beteshage, skyldigheten att i stängseln deltaga efter oförmedlade hemmantalet samt en deruti, jemlikt 4 §•, vunnen lindring icke lida någon förändring genom jordens eller markens skeende odling å någondera sidan af gränselinien.
Den andra anmärkningen, eller att af stadgandet i 5 §.
Stängselförordningen skulle följa, det egare af jord, som varit åker eller äng, men blifvit lid utmark utlagd, vore skyldig att, utan afseende på en sådan förändring, i everldelig tid hålla hägnad mot granne, saknar likaledes all verklig t rund.
Utskotten hafva redan erinrat, det odlade egor hade efter .,5 Cap.
Byggninga-Balken alls ingen skyld ghet alt stänga mot utmark.
Det är således, då fortfarande! af en skyldighet förutsätter dess tillvaro, otänkbart, att egaren till den odlade jorden skulle kunna vara skyldig att hägna mot granne, om han utlade samma jord till utmark.
Ordalagen i §. innebära icke heller något sådant, då der lala endast orade förändringar, som skog och utmark kunna undergå genom lippo 'lingar, och alldeles icke cm de förändringar åker och äng kunna undergå genom utläggning.
Fråga är om förlätirngar, icke om försämringar, och lagstiftaren har påtagligen icke åsyftat det förhållande, hvarå §. tillämpats af dem, från hvilka anmärkningen liäileder sig. i4 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.•Utskottens Betänkande, N\) 27.
Utskotten förmoda, att häraf vill synas klart, det 5 §.
StängselFörordningen, om den rätt uppfattas, icke gifvet’ minsta anledning till de mot densamma gjorda anmärkningar.
Deraf följer, alt den förutsättning, hvarifrån dessa anmärkningar utgå, eller att det här förut anförda stadgandet i 2 §.
5 Gap.
Byggninga-Balken såsom allmänt gällande qvarstår, äfven saknar grund.
Regeln, som der uttryckes, måste naturligtvis, då Författningen icke kunde verka retroactivl och förändra redan bestående stängselförhållanden, fortfarande gälla för jord, som var åker eller äng vid Stängsel-Förordningens utfärdande, men har, i följd af 5 §. i denna Förordning, ingen tillämpning å jord eller mark, som sedermera blifvit odlad.
Den gäller icke heller i något fall längre, än lill des* den mötande skogen, h*teshagen eller utmarken odlas, då slängelvilsordet i och med detsamma inträder, och 1 §.
Stängsel-Förordningen måste tillämpas.
Alt nu till sådan mark utsträcka vitsordet, måste *id dessa förhållanden anses mindre hehöfligt.
Den ifrågaslällde utsträckningen följer af sig sjelf, på naturlig väg, i och med utmarkernas odling, men skulle, om den nu stadgades genom Lag, komma i strid med stängsel-vitsordets grund, den gemensamma nyttan, och således icke undgå att blifva orättvis.
Något stöd för det framställda yrkandet i denna del kan, efter Utskottens omdöme, icke bernias från det förhållande, att utmark måste deltaga i stängsel mot åker och äng, som blifvit odlad efter år 1802, ty detta är allenast ett fortfarande af en förut befintlig, från den gemensamma nyttan härledd skyldighet, på hvilken det vore lika omrimligt, att grannens brukningssätt af siu jord skulle hafva något inflytande, sora det vore obilligt att pålägga en ny skyldighet utan motsvarig nytta, genom stadgandet alt utmark, sim möter åker eller äng, hvilken varit före Stängsel-förordningens utfärdande odlad, skulle i hägnaden deremot deltaga.
Utskotten kunna således icke Biträda de härom af åtskilliga motionärer gjorda framställningar.
Utskotten hafva varit kanske nog vidlyftiga uti sitt yttrande i denna fråga; men då det här ådagalagda misstag i uppfattningen af StängselFörordningen är ganska allmänt, ocb, genom Lag-Comiieens motiv lill 5 Cap.
Byggninga-Balken i förslaget till Allmän Civil-Lag, fått likasom ett stöd af auctoritet, samt dessa samma framställningar, rörande stängselskyldighet mellan utmark och odlade egor, vid hvarje af de senare Riksdagarne förekommit, har det syuls Utskotten vara angeläget och af vigt, att söka reda frågorne och framlägga fullständiga skäl för det tillstyrkande, Utskotten härigenom afgifva Lag- samt Allm.
Besv. cek Ekon,-Utskottens Betänkande, N:o 27, *5 alt de af Niclas Jönsson^ Petter Pettersson i Slätthult, Anders Jonsson i Tuna och Lars Larsson från Elfsborgs
Län i delta ämne väckte motioner måtte lemnäs utan afseende.
Emedlertid, ehuru Utskotten sålunda icke kunnat biträda de gjorda framställningarne om bestämmande af slängsel-skjldighet emellan odlade egor och utmark i gemen, anse Utskotten likväl af vigt, att elen allmänt utbredda villfarelsen i uppfattningen af 5 §.
Stängsel-Förordningen varder, såsom ledande lill inveckling och orättvisa i slängsei-förhållanderna, skyndsamligen undanröjd ; och då sådant ofelbarligen läll*st åstadkommes genom meddelande af en förklaring öfver rätta förståndet af nämnde §,, hemställa Utskotten, alt Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdande af en Nådig
Kungörelse^ deruti, ared anledning af det ådagalagda^ allmänt gängse irriga begrepp örn stadgandet uti 5 §. af Kongl. Majrts Nådiga Förordning, angående stängsel-skyldigheten den g Februari 180», som skulle deraf följa, det jord,, som vid nämnde Förordnings utfärdande var en mot åkeri eller äng gränsande utmark, vore, ehuru den sedermera blifvit odlad, för alltid befriad från stängsel-skyldighet, samt att jord, hvilken vid berörde tidpunkt var en mot utmark gränsande åker eller äng, men sedermera blifvit till utmark utlagd, vore likaledes för eyerldelig tid skyldig all ensam underhålla hägnad mot granne, Kongl.
Maj:t funne godt i Nåder meddela den förklaring: alt ifrågavarande 5 §. i Stängsel-Förordningen, hvilken borde betragtas i oskiljagligt sammanhang med de uti 3 och 4 §§• förekommande bestämmelser, icke afsåge förhållandet emellan egor af nämnde beskaffenhet, utan allenast nnginge stängsel-förhållandet, då grannar mötas i skog, beteshage eller utmark och endera uppodlar sin mark lill åker, äng eller plantering, i hvilket fall §. stadgade, alt någon förändring i skyldigheten till hägnads upprättande och underhållande icke egde rum, utan borde jorden eller marken, oagladt sina förbättringar, anses efter dess förra beskaffenhet; hvaraf följde, att, i fråga om stängsel-förhållandet emellan utmark och jord., som varit åker eller äng föpe l6 Jag- jami Allm.
Besv. ock Ekoti.-Utshottens Betänkande, No 27.
Stängsel-Förordningens utfärdande, gällde hrad 5 Gap. 2 §.
Byggninga-Balken derom innehåller» eller att den hålle gården allena, som åker eller äng eger; hvilket förhållande emedlerlid upphörde, så val då utmarken hlefve odlad, som då åker eller äng tillädes, enär i båd» händelserna det fall inträffade, hvarvid stängsel-vitsord egde rum jemlikt 1 och 3 §§. uti ofvananföVde Nådiga Förordning, angående stängselskyldigheten, nemligen att i ena händelsen grannar möttes i åker eller äng, och i den andra uti skog, beteshage eller utmark.
I afseende på den framställning Jonas Johannesson gjort i sammanhang med sitt förslag till förändrad stängseklelnings-grund, hvaröfver Utskotten sig redan yttrat: deri framställningen nemligen, att hägnad borde upprättas och underhållas ensamt af dem, hvilkas hemman gränsa intill hägnaden; hvarmed sannolikt åsyftas, att stängsel byar emellan icke skall, såsom hittills, af samtlige graotterne bekostas, ulan allenast af de åboar, hvilkas egor äro belägna utefter gränselmien; få Utskotten upplysa, att ända ifrån äldsta tider delegare i hy stängt gemensamt kring byns egor, utgörande sdödes ett stängselbolag eller, såsom det i en del codices af Uplands Lagen Viderboa-Baljiea VI: 1. kallas, ett värnalag.
Gruuden dertill är helt naPu lig.
By betecknade i äldsta spiåket bostad nml tillhörighet af jord, eller ett ställe der någon bodde, odlade och dref sin hushållning d. v. s. byggde i detta ords då varande betydelse.
Eldigt gången af ali odling, voro i begynnelsen bostäderna enstaka, likasom nybyggen äro än i dag, och deras delande mellan (lera åboar uppkom först med en utvidgad odling och ökad befolkning.
Då hade redan byn kommit i granskapsförhållandeii lill amira byar och inbördes rättigheter och skyldigheter hade uppgått deln emellan.
I dessa kunde naturligtvis icke" någon förändring ske, genom (b t att någondera byn sedermera
Ock fletre delegare: deri måste i förhållande lill andra byar fortfarande betraktas såsom ett ostyckadl hell.
Lagen bär icke heller gjort afseende på, om en eller flera åboar funnits, och by var den gemensamma benämningen, Lagen nyttjade, ända lill dess 1802 års
Stängsel förord ning gjorde skillnad eir, elian by oell enstaka gård.
Det kum le emedlertid nu måhända synas böra vara rn följd af laga skifte, att skyldigheten lill upprättande och underhållande af stängsel mot grann-by skulle åligga den delegare, sorn erhållit - Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-TJtskottens Betänkande, N.'o sy. 17 liållit sin lott invid rågången.
Det är dock tydligt, att fullgörandet af det lielas skyldighet icke kan öfverflyttas på en del deraf utan motsvarande ersättning, hvarigenom hyn alltid komme att bestå kostnaden, ehuru på annat sätt.
Men om än delegare i hy öfverenskomma att sins emellan så fördela stängselbesväret, att de, hvilka få sina lotter vid rågången, skola bestrida stängselskyldighelen mot grann-by, kan en sådan öfverenskommelse påtagligen icke vara bindande för någon annan, än delegarne sjelfve, och grann-byn icke deraf lida någon minskning i sin rätt, hvilken är emot hela byn, såsom en samfällighet.
I dessa förhållanden ligga för Utskotten giltiga anledningar till det omdöme, att någon förändring af de gällande föreskrifterna i detta ämne icke bör ega rum; och Utskotten tillstyrka således, att Jonas Johannessons omförmälde framställning icke måtte bifallas.
Hvad cinders Jonsson i Tuna föreslagit: att grannar^ som ligga i byalag med hvarannan, skola slänga i skog och utmark efter förmedlade hemmantalet, kunna Utskotten icke godkänna, enär hemman njuta lott i skog och utmark efter oförmedlade hemmantalet., och det således är fullkomligen rältsenligt, att, på sätt Stängsel-förordningen stadgar, stängselskyi-' digheten i skog och utmark äfven derefter mätes; och anse Utskotten i öfrigt någon annan föreskrift, i afseende på stängseldelningen efter verkställdt laga skifte, icke erfordras, än den allmänt gällande, som i 6 §.
Stängselförordningen innehålles; till följd hvaraf Utskotten hemställa, att Anders Jonssons härutinnan gjorda förslag måtte få förfalla.
De förtydliganden slutligen, som Niclas Jönsson från Christianstads Län yrkat af 8 §.
Stängsel-förordningen och Johannes Andersson af Kongl. Kungörelsen den 6 Juni 1820., anse Utskotten icke vara af behofvet påkallade; och torde således de härom gjorda framställningar lemnäs utan afseende.
Stockholm den 17 Dec. 1840.
Brot. 18/jo. 7 Sami. 2 Ajd. 7 ffiift. 3 STOCKHOLM, Elmers och Granbergs Tryckeri. i84«. ■Lag- samt Allm.
'Besv.- och Ekon.-XJtskoltens Utlåtande-, N:o 28. •i N:o 28.
Ank. till Exp. Utsi. den aa December, kl. y e. m.
Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottens Betänkande N:o 3; angående grunderne och vilkoren för hemmans klyfning samt afsöndring af jord eller andre lägenheter från hemman.
Detta Betänkande, hvilket blifvit af Vällofl. Borgare- och Hedervärda Bonde-Ståndet bifallet, är af de öfriga tvänne Riks-Slånden till Utskotten återförvisadt, på grund af dervid gjorde anmärkningar:
Hos HögloO.
Ridderskapet och Adeln: Af Herr von Rosen , Georga Herr Friherre Cederström , Jacob, Herr Grefve Posse, Fredric Salomon, Herr Gref ve Frölich, David, Herrar Munck af Rosenschöld, Nils Rudolf, Ribbing, Bengt, och Coyet, Cart August, Friherre Lejonhufvud, Abraham, Herr Edenhjelm, Gillis, Herr Grefve Mörner, Carl, samt Herr Ribbing, Arvid; Hos Högvördige Preste-Ståndet: Af Herr Prosten Astrand, Herr Biskop Heurlin, med hvilken Herr Professoren Gejer, Prostarne Svedelius och Östberg instämt, Herr Prosten Lundblad, Herr Professoren Thomander, samt Herr Prosten Sandberg, med hvilken Herr Professoren Bexell, jemte Prostarne Ahlqvist och Sylvan, sig förenat.
De framställde anmärkningarne kunna hufvudsakligen uppfattas under följande punkter: 1:0
Att då, i fråga om disposition af sjelfegande jord, det vore hvar och ens naturliga räll alt åt annan fritt upplåta större eller mindre del af sin egendom, endast med iagttagande deraf, alt Staten icke lider minskning i sin ränta, det framställda författnings-förslaget vore högst otjenlig t och i allmänhet någon författning i ämnet icke af behofvet påkallad.
Fröt. 18/fo• 7 Sami. 2 J/d. 8:de Haft. i 2 Lag- sahil Allm. Bcsv.- och Ekon.-TJtskoltcns Utlåtande> N:0 28. 2:0
Att vid den belydliga oell mångfaldiga olikhet, som förekommer i hemmans värde och godhet, det vore olämpligt, till och med omöjligt u11 antaga någon viss del af hemman såsom norm för besutenhet , enär en serskild bestämmelse skulle i detta hänseende behöfvas ej allenast lör hvarje ort, utan älven lör hvarje serskildt hemman.
Enklare och rättare vore att lägga hemmansvärdet lill grund lör bestämmande af besutenheten,. hvarigenom äfven kostnaden för eljest erforderlige undersökningar besparades, och delningen vore ganska lätt,, sedan det mot besutenhet svarande värdet en gång vore gifvet.. 3:o
Att då socknen är bäst i tillfälle att känna de omständigheter, som i hvarje serskilt fall bestämma besutenheten, och ingen eger större rätt att bedöma detta än socknen, sorn har skyldigheten att försörja den, sorn blir fattig, vöre det både enligt med rättsgrund och bäst ledande till ändamålet, om socknen inom sig finge bestämma besutenheten vid hvarje hemmansklyfningsfråga, och att
Landshöfdingen med gode männen inom Länet ieke hade någon befattning med hemmansklyfningen.. 4:o
Att det af Utskolten i irsta Gap. 8 §. 5 mom. af författningsförslaget intagne stadgande: att, i händelse lösningsanspråk väckes, klagan öfver Nämndens beslut må ega runi, äfven då klylningen blifvit tillstyrkt, strider emot och nästan tillintetgör ideen och ändamålet med den föreslagne Nämndens function att kunna såsom en Jury pröfva tillåtligheten af en hemmansklyfning.
Det gifves, har man sagt, ingen naturlig rättsgrund,, hvarföre egaren af en mindre hemmansdel icke skulle vara lika berättigad med den större jordegaren att fritt få afyttra och använda till sitt bästa den lilla jordlott hän besitter, lika väl som han eger använda sin lösa egendom.
Ännu rältsvidrigare vill det synas, att, om genom arf en mindre hemmansdel tillfallit någon, han ej skulle ega alt besitta den, utan genom yttre lag nödgas afstå den till en bättre lottad, större jordegare.
Inskränkning uti den fria dispositionsrätten kan medgifvas och försvaras endast på grund af det allmännas eller communens deraf beroende fördel eller lidande, för hvilket dén enskilde medborgarens intresse mäste vika.
Derföre,, då alla hemmansklyfningsfrågor angå den fria dispositionsrätten , kan man säga, att de icke egentligen äro tvister emellan enskilde delegare i samma hemmansdel, utan snarare emellan hvarje delegare serskilt och communen eller samhället, hvilket åt communen uppdragit sin controllerande magt,, sin rätt att bevaka icke enskilda delegares fördelar, utan det allmänna bästa.
Delegare i den hemmansdel, sorn skall klyfvas, har i sig sjelft icke rättighet till större andel, än han förut lagligen eger.
Han kan icke sägas hafva Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskötlens Utlåtande, JV-o zS. 3 ringaste anspråk att emot egarens vilja tillösa sig någon andel.
Om en sådan fördel honom förunnas, sker det icke på grund af hans egna rättsanspråk, utan derföre att samhällets och communens fördel icke kan tillstädja klyfningen.
Ilar nu Nämnden förklarat samhället och communen icke genom klyfning förnärmas eller kunna lida skada, så måste väl hvarje delegares naturliga lätt blifva oförkränkt oell den ena icke kunna väcka anspråk att tillvälla sig den andras egendom.
Genom Nämndens beslut har, i fall af lillstyikt klyfning, ingens förut innehafda rättigheter blifvit förändrade —. livar och en behåller sitt, hvilket måste vara det rältsenligaste.
Helt olika är förhållandet, 0111 Nämnden afstyrkt klyfningen.
Någon delegare måste då frånträda sin egendom och afstå den till annan person, som likväl förut dertill icke egde ringaste rättsanspråk.
Den, hvilken sålunda förlorat en förut innehafd rättighet, måste, om lian anser sig deraf lidande, vara befogad att ställa Nämndens beslut under domares pröfning och kunna lagligen fullfölja sin talan; men har
Nämnden icke gripit in på den enskildes eganderätt, må väl icke annan person kunna väcka anspråk att beröfva någon sin egendom.
Den af Utskotten antagna reciprociteten i rättighet till klagan öfver Nämndens beslut vöre således rättsvidrig, tillintetgjorde hela nyttan af Nämnd-inrättningen och beredde fördelar åt den bättre lottade på den mindre bemedlades bekostnad.
Otaliga lösningsanspråk skulle till följd deraf väckas och föranleda rättegångar, hvilkas kostnader falla sig allt lör lunga och förstörande för den mindre lottegaren, sorn, af brist på tillgångar, skall nödgas lemna sin mindre, ehuru kära jordtorfva, till rof för den rike. 5:o Att hvad Utskotten i p §. tillstyrkt, i afseende på de hemmansklyfningar, som hittills emot 1827 års Författnings innehåll oklandradt skett, vore bevis på juridisk consequens, men tillika på juridisk hjertlöshet och kunde hafva de mest olyckliga följder.
Genom det tillstyrkta nya momentet skulle nu annan delegare i hemman, hvarifrån obesutenhet långt för delta blifvit utbruten, få rätt alt lösa obesutenheten och vräka egaren derifrån.
En otalig mängd innehafvare af små hemmansdelar, som utan någons betungande hittills lefvat lugna på sin lilla egendom, skulle nu med ens kunna förjagas från hus och hem, och kastas på församlingarne , utan förmåga eller tillfälle alt kunna föda sig, än mera alt förvärfva egen bostad.
Proletärernas antal skulle lill en förfärlig mängd kunna förökas och genom den rubbning och omstörtning i nu bestående egande- och besittningsrätts förhållanden, som måste uppkomma , om Författningen strängt tillämpas-, kunde vådliga följder för samhällslugnet uppstå* 4.