Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af icke mindre omfattning och lycklig påföljd, anser Utskottet alla de frivilliga anstalter vara, hvil lea, genom det Högvördiga Presterskapets nitfulla bemödande, hvarje Församling kan inom sig sjelf vidtaga till Sedernas helgd och Lagarnas verkställighet, Att tillsätta vissa Uppsyningsman inom hvarje Socken eller att i detta hänseende, enligt ångifna motioner, uppdraga KyrkoLådet någon annan auctoritel, än hvad enligt Kyrkolag och dithörande författningar åt det samma redan är uppdraget, lärer väl icke genom allmänna Lagen böra eller kunna bestämmas, heldst religiösa och moraliska verkningsmedel uti ett väl inrättade samhälle aldrig böra med verldsliga Policemagten sammanblandas.
Men huru gagneliga de, i sig sjelfva och på rätt ställe använda, äro, lärer väl icke kunna hetviflas, hvarföre Utskottet äfven på det högsta tillstyrker deras vidtagande; Då dessa å ena sidan verka på opinionen, viljan oell det tippvexande slägtets uppfostran, samt strängt handhafda PoliceFörfattningar å den andra Besv. och Ekon.
249 aldrig till åta Lagbrytaren att undkomma ostraffad, så lärer menskliga ofullkomligheten icke äga liera eiler kraftigare medel till danande af ett bättre tänkesätt. 16:0
Förmindskning af tillfället till Lagbrott oell förförelser, har alltid med rätta valdt anseåt såsom hufvudsakligen ingående i detta ändamål.
Flere Memorials Författare hafva i sådant hänseende om krogar och näringsställen yrkat, dels att de böra finnas annorstädes än på Gästgifvaregårdar och i Städer, dels att de böra vara på ett visst afstånd, från hvarandra belägne, dels att de i Städerne böra rättas efter en viss personal, och dels att de alldeles icke och ingenstädes böra existera.
Då man med ömsesidigt afseende på författningarnas möjliga handkafvande och den vägfarande Allmogens behof betraktar saken, synas de tväune första Förslagen icke kunna tillstyrkas.
Vintervägar och Segelleder gifvas, hvarest en större mängd än på stora Landsvägarna färdas, serdeles sådana menniskor, hvilka icke ens sjelfva hafva tillverkning srätt af bränvin och sålunda icke heller kunna åläggas nedföra sådant till sitt eget behof; på vissa vägar är antalet af vägfarande mångdubbelt emot å andra, hvarest snart sagdt ganska få eller inga minuteringsställen behöfvas; — I några städer är en större personal åtföljd af en ringare rörelse med fremmande arbetsfolk, och behöfva de således mindre minutering, dä i andra åter, såsom Bergstäder och större KandelsStäder, en större S50 Besv, och Eken, Utsk, Ettänkanden. tillströmmande Folkmängd äfven fordrar flera näringsställen, dels till Herberge, dels till erhållande af en måttelig förtäring.
Att derföre fastställa någon viss norm efter ställe, afstånd, eller Personal, för aila localer lika gällande, skulle somligstädes framkalla öfverflöd och annorstädes brist.
Att åter inga Krogar eller minuteriagsställen skulle finnas, vöre visserligen önskensvärdt, men lärer lika litet kunna verkställas, sorn, i händelse det vöre möjligt, det säkerligen icke framkallade annan verkan, äa att hvart annat Hemman vid (större vägar på Landsbygden och de Hesta kojor i Städerna blefvo Lönkrogar, hvarest Policen saknade all möjlighet till sådan tillsyn, ssm den på Gästgifvaregårdar och de få privilegierade Näringsställen nu ager.
Såsom ett resultat af dessa slutsatser, kan Utskottet icke annat finna, än att nuvarande stadgande är det rätta, nämligen att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande pä landet, och efter Magistratens hörande i Städerna tillåta fösäljning af Bränvin i minut, på sätt och vilkor Författningen vidare utstakar, samt med den möjligaste förmindskning uti minuteringsställenas antal både i Städer och på Landet.
Att denna rättigheten endast upplåtes till ordentliga och välfrägdade personer, att den blott meddelas sparsamt och efter högsta nödtorft, samt att tillsynen dervid sker med yttersta sorgfällighet, ingår så hufvudsakligen, ej mindre i medborgerlig dygd än Lagens fordran, att dess underlåtande hvar - IBesv.
Och Ekon, Utsk.
Betänkanden, 851 ken kan eller bör hos någon redlig Ernbetsman sättas i fråga.
Då härtill kommer en aldrig hvilanda efterspaning af Lönkrögeri samt dess befordran till välförtjent straff, så synes saken hafva ernått den fullständighet, sorn med dess beskaffenhet möjligen kan förenas.
Slutligen kan Utskottet här icke underlåta en anmärkning, sorn, efter dess tanka, sprider icke ringa ljus i detta tvisteämne, och hvars rigtighet är bestyrkt af alla tiders Historia : Yilda Folkslag återhållas ifrån ut* sväfningar genom brist och föregående tvångslagar —• hyfsade derrmot endast genom religiösa bevekelsegrunder, utvidgad upplysning, förbättrad uppfostran och påföljande strafflagar.
Någon gång mäste, uti sakens närvarande skick, då Bränvinets förtäring blifvit vana och behof för Svenska folket, nationen genomgå det prof, som andra folkslag, hvilka äro i besittning af rudimaterier till starka drycker, redan genomgått; att nämligen icke absoluta tvångslagar eller brist på ämne för öfverträdelsen, utan egen eftertanka och känsla för moralitet, samt medborgerlig pligt» skall afhålla den ifrån begär efter öfverdrifven njutning.
Likaså litet, som en kraftfull yngling kan undvika en sådan tidepunct, eller hans Fostrare gagna honom med, att sorgfälligt undanrödja alla tillfällen till förförelser, hvilka han ändå en gång skall lära känna och genom egen sinneskraft bestrida, lika litet kunna Nationerna undgå, att någon gång befinna sig i en dylik ställning.
Att i 2^2 Ecsv, och "Ekon.
Betta fall upplysa, att underhjelpa det egna bemödandet, att genom allmänna tänkesättets ledning och tjenliga, men framför allt säkra och genast verkställbara strafFiagar, bereda tankan tili eftersinnande af handlingens påföljder, bör väl vara Lagstiftarens förnämsta syftemål, men icke att genom fåfänga förbud reta lystnaden, eller genom uppgjord brist pä ämne, som ändå aldrig kan uteblifva, söka aflägsna en epok, hvilken likväl skiteligen skall inträffa i hvarje Folkslags Historia, under dess framskridande genom tidehvarlven.
Hvad de remitterade Memorialen för öfrigt innehålla och här ofvanföre till besvarande icke är upptaget, har Utskottet ansett hufvudsakligen innefattas uti dess utlåtande vid hvarje dithörande punct af de granskade Författningarne, och vågar således med deras ytterligare serskildta upptagande icke öka vidlyftigheten af ett
Betänkande» hvaraf ej mera återstår, än dess vördsamma öfverlemnande, jemte några Ledamöters i ämnet serskildt yttrade tankar, till Riksens Högloft.
Ständers egen pröfning och mogna Beslut.
Stockholm den 21 Februari 1818.
Transumt af Protocollerna, haline uti Riksens Höglofl.
Stänclers Allmänna Besvärs_ och EconomiUtskott vid Urtima Riksdagen i Stockholm den 21 och 22 Februari 1818
Utsh. Betänkandett.
255 rade sig RiksdagsFullnaägtige af Hedervärda BondeStåndet Nils Månsson, Olof Hakansson, Carl Fredric Berg, Lars Andersson, Olof Månssén, Jacob Olsson, Gustaf Larsson, Eric Johansson, fran Stora Kopparbergs
Län och Olof Olsson. — Herr Flack, Fhilip, anförde: 1:mo att om och när förbud af Brän vinsbränningen kunde komma i fråga, borda först Kronobrännerierna-s tillverkning inställas; och i händelse Kongl. Allmänna MagazinsDirection afgåfve det yttrande, alt denna inställning ej vore tillräcklig, då borde Städernas Bränvinsrätt upphöra, innan förbudet sträckte sig till Rikets Jordbrukare på landet: 2:do Att personalen af Mantalsskrifne personer i Städerna för en viss pahnerymd borde ökas, så att, till exempel, 120 sådane erfordrades för tilllåtelsen af en 50 kannors panna, och så vidare uti gifvet förhållande.
Med detta yttrande instämde Herr Prosten Hagberg.
— — :— — Herr Prosten Säve aflemnade ett skrifteligt anförande, så lydande: "Förenande mig med Höglofl.
Utskottet i antagande af förra BränvinsFörfattningens Hnfvudgrunder, önskar och föreslår jag i ödmjukhet endast ändring i de 2:ne puncterna, angående den större Pannerymden utöfver 50 kannor samt rörande bibehållandet af krogarna, och jag anhåller ödmjukast att härutinnan få anföra mina tankar och skäl.
Rikets Ständer hafva funnit skäligt, att upprätta och stadga en allmän frihet i Husbehofsbränvinsbränning, för det olyckligtvis *54 JSesit. och Ekon.
Betänk a>ileiit nödigt blifna bränvinsbehofvet för menniskor, samt för Hushåilningsnyttan af dranken för Ladugården.
När denna Husbehofsbränning är frigifven och dessa åsyftade ändamål vunne, så lärer af den förnuftige medborgaren och Hushållaren ej mera fordras* och det å* terstår utan tvifvel pligten, att tillse, att denna bränningsfrihet ej ntå missbrukas, antingen genom för stark tillverkning till beredande af Spannemåls dyrhet, eller brist för i synnerhet dfen fattigare delen af menigheten, eller genom ett sjelfsvåldigt sjelfva varans nyttjande, till skada för sederna.
Sedan vi nyligen knappt undgått faran eller farhågan för Spanmåls trångmål, hvaraf bränningens inställande nästan skulle blifvit en följd, då Spanriemålen i allmänhet verkeligen är i högt pris, då man är här i Stockholm bekymrad i anseende till priset ä grofva brödet, och mjölet säljes här dyrare än någonsin förut, då jemväl i vissa tra* eter, ej långt härifrån, spannemåkm berättas nog svår för den fattige att åtkomma och lösa, oaktadt förlidet år ingen missvext i landet varit, bör man tvifvelsutan både med afseende på det närvarande och hvad en annan tid ännu, mer kan inträffa, vara betänkt på Bxänvinsbränningens hållande inom vissa gränser; och lära flere bland oss hafva tillstyrkt Bränvinsbränningens oafbrutna fortsättande, just i hopp om en sådan inskränkning.
Det är en sanning, som icke kan nekas eller betviflas, att stora Bränvinspannor, formonliga för sina ägare, både afverka ha« Besv, och Ekon.
Utskotts Betnnkanden.
255 stigare och mera Spanmål, och hädanefter, såsom hittills, i synnerhet skola begagnas af egennyttan och vinningslystnaden, utan afseende på folkets eller det större antalets behof; Hvarigenom, och serdeles vid intr Ilande klenare årsvext, på åtskilliga ställen lätteligen skall yppa sig den bedröflig» följden, nämligen öfverflöd på Bränvin och brist eiler uppstegring af lifvets första nödvändighetsvara.
Frågan blir na helt enkel, om ej för denna vigtiga synpunct af ett allmänt
Väl, alla mindre och enskildta afseenden böra vika, och den som ärligt vill hufvudändamålet, måste ock tåla medlen, medgifva äfven visso olägenheter eller någon mindskning i den enskilda hushålls-fördelen.
Det är väl billigt, att man, i ett land af så sparsamma Sädestillgångar, hushållar äfven något sparsamt med en öfverflöds-tillverkning deraf, och man må ej undra, om folket väntar och begär denna anda, på en gång af patriotisk menniskokärlek och af vishet i hushållsförfattningarne.
— Man föreställer olägenbeien eller faran af ofta förändrade Hushålls-Stadgar.
Jag tillstår, att jag röres ännu mer af faran genom Spannemåls dyrhet och nöd i hela tracter genom uppdrifven Bränvinsbränning:
Jag tror, att man bör framför allt söka förändring i ett sådant förhållande eller anledningarne dertill, samt att tidens och erfarenhetens osvikeliga lärdom måtte få till Lagarnes rättelse gälla.
Man har sett Riksens Högloft.
Ständer mer och mer allvarligt förena sig om principen af stadighet och lie sv. och Ekon.
Utsh Betiinkcinäen, jemnhet i föreskrifterna, rörande detta Hushållsmål; men bör man då icke, just i afse» ende på en sådan föresats och önskan, söka så laga, att till äfventyrs till följd af elt inträffande svårt år, och vid en stark SpanmåIsupphandling och förslösande förmedelst stora pannor, man icke åter vid nästa Riksdag matte blifva satt i nödvändighet att pä nyLt rådsla om bränningens inställande ?
Man erinras, att man bör frakta genom panneförändringen resa ärestoder åt Kopparslagare; men man bör lika omtänksamt frukta att resa dem åt några m äg tiga och vinningslystna BränvinsFabrikörer på den öfriga Nationens bekostnad, som heldst dervid bör hafva, hvar och en i sin mon, en någorlunda jernnåd vinning.
' Det är ej heller meningen och afsigten att ändra och omgöra alla pannor under 50 kannor proportionaliter för olika Hemmansägare; ty derigenom skulle, jemte stor kostnad, en mindre hushållsnytta genom allt för små Bränvinsredskap förorsakas, utan endast att utdö mina och afskaffa pannorna öfver 50 kannor, hvilkas ägare, förmodligen ännu måttligt talrika, torde redan i det mesta hafva gjort sig för en sådan ändring betalde.
Jag har ock blifvit styrkt i min tanka om denna större Bränvinsredskaps umbärlighet för allmänna hushållningen genom vittnesbörd och instämmande yttrande af en vördnadsvärd Ledamot, åt hvilken detta Utskott har förbindelsen af så redbara upplysningar, nämligen att äfven för behofvet af större Landtegendomar pannor af mindre än 90 Besv och Ekon.
Eetänhanden, 257 kannor kunna vara ganska tillräckliga, der ej försäljnings- och vinr.ings-speculation ingår i beräkningen.
Men, invänder man, större Bränvinspannor å go eller 70 kannor äro för tillverkningen fönnonligare och nödvändiga i synnerhet i afseende på Potates-Bränvinsbränningen.
Jag letnnar åt andras afgörande, om vi ännu äro komne så långt, att endast bränning på potates i riket kan tillåtas och påbjudas, så vigtigt och önskelig! detta vore, samt huruvida sådant skulle kunna handhafvas och controlleras: i hvilket fall jag visserligen skulle hafva mindre emot den starkare afverkningen.
I närvarande tillstånd af mestadels bränning på säd, må erinras och medgifvas, att vissa enskilda förmögnares högre hushållsvinst icke får sättas i jemförelse med eller öfverväga hela Allmänheten? trångmål, och kanske en och annan tracts uthungrande.
Det kan frågas, om icke bränvinstillverkningen är lönande, och dess idkare i vårt Spanmålsfattiga land nog uppmuntrade, då, enligt hvad jag af egen hushållserfarenhet känner, blott af en tunna potates med 4 kappar malt genom en 50 kannors panna, omkring 7 kannor Bränvin erhållas?
Jag har jemväl härvid hört åberopas och befaras införskrifning af utländskt
Bränvin genom smygvägar, i fall ej större Bränvinspannor och ansenliga Bränvinstil!verkare här och der i landet skulle finnas och tillåtas5 och jag öfverlemna!- detta skäl till alia opartiskas redliga oell mogBihang till RiksSt.
Vrot, »8»7-i8*8> 8;de Sand, N:r 33’ 24- *53 Bcsv. och Ekon.
UtsL Betänkanden» na granskning och bedömande.
För min del vågar jag hoppas, att Nationens olyckligt vitbredda Bränvinsbegär och behof måtte ännu kunna tillfredsställas och fyllas genom ett allmänt och 9 månader af året fortfarande Bränvinsbrannande med 45 * 5° kannors panna på Hemmanet öfver hufvud pä Handsbygden, och tillika i Städerna, samt att genom stadighet i de en gång vidtagna Bränvin® förfa ttningarne, priset af bränvinet skall efter hand jernnäs och nedsättas till det måttliga, hvarigenom införsel utifrån säkrast lärer förekommas och allas fördel någorlunda lika befordras.
Tiiläggom en enkel beräkning.
Med en 50 eller 45 kannors panna på ett Hemman, brännes lätteligen en tunna Spannemår i veckan, till mindst en ankare bränvin, som gör för blott 9 månader 56 ankare, och om det behagas med tillhjelp af liera mäskkar, dubbelt, éllér 72 ankare påg månader; hvilket synes, afven för en ansenlig possesionats behof förslå:
Detta åter vi-1 dare proportionaliter utsträckt, gör för hela Riket en nästan förfärande årlig Bränvinstillgång, blott efter 50 kannors panna.
Jag har antagit och föreställt såsom grundsats för BränvinsFörfattningarne fri tillverkning af Jordbrukarens Sädesproduction jemväl till Bränvin för behofvet och nyttan, men utan att tillskapa Spannemåls dyrhet och nöd för folket; och jag til lagger härvid afven villkoret af den mindsta möjeliga skada för sederna.
Angelägne att hafva upprättat och bevarat Bränningsfriheten, Besa. &th Ekon, Etsk.
BetänkanchfU iy) förenom nu afven omtankah och bemödandet att viana den sidstnämnda angelägenheten* Att krogarne, ställen der Bränvin supes och Säljes utan att mat der Förtäres, äro osed* lighetens och 1 synnerhet UngdomsförförelSens Verkeliga Skolor, det är af alla kändt, ined rysning medgifvet, och hvad här endast borde behöfva nämnas*
Ändock skola de bibehållas och på visst sätt legitimeras! •—t
För blott hågra Sekler sedan blef BränVinet af Sveriges folk ansedt och kalladt för en hy oerhörd plåga.
Ännu på tyyotalet ej allenast kunde Bränvinets allmänna inställande och förbjudande talas» utan flere aktningsvärda män, jemväl af Hedervärda Bon* deStåndet, i Serskilda Landsorter, ännu långt efter, hafva horts under tårar Välsigna denna tid, innan, med Kronobrännerierna, krögarne komma.
Och nu redan efter knappast år, skulle för Nationen ej vara nog med en fri och oinskränkt Bränvinstill verknin g; förtäring och åtkomst inom, snart Sagdt, alla hus?
Man talar om medel till den fordna NationalkrafténS och karäkterenS återlifvande* Monne ej en hufvudörsak till dess upplösning eL ler försvagande liggér i Brän vinsöfverflödet och krogumgänget?
Kanske var aldrig erfarenheten härutinnan mera öfvertygande» missbruket och Sede-tillståndet mera eftertänkligr» och behofvet mera uppmanande till afsägande och afskaffande af ett öfverflödsbruk, förderfvande ju längre ju mer både enskildta hushåll och det allmänna.
Och hvad i synnerhet i tider af allmän våda, allvarsam* i6o Eesv. och Ekon.
Betänha^cn. ma lagar, understödde «f efterdömen, verlceligen kunna till efterföljd uträtta, har man någon gång sett.
Men det är ej mera den tid, då ett folk uppstår och enhälligt förkastar en sak, på en gång den nyttigaste och för moraliteten den förderfligaste.
Bekla» gande mitt tidehvarfs svaghet, går jag ej att strida mot ett Öfverhandtagande ondt.
Allenast, sedan man erfarit och erkänner det onda, och då man har för sig prospecten af de rysligt progressiva följderna på hela folkmassans förderf, önskar och yrkar jag, hvad min öfvertygelse och dubbla pligter mig ålägga: nämligen en måttlig inskränkning i bränvinsutbjudandet och af de dertill anlagda och lagligt tillåtliga näringsställen.
Jag vågar alltså i största ödmjukhet föreslå, att, då menigheten på landsbygden 3iar rättighet och tillfälle att af egen tillverkning medtaga och förskaffa sig för sina resor nödigt vägbränvin, det skulle anses vara nog, att Gästgifvaregårdarne hade Bränvinssalu och att inga andra krogar der blifva tillåtne; att i städerna, der sådana förtäringsställen blifva mera oumbärliga, dessa likväl skulle få samma skick, som nu här i hufvudstaden, så att Bränvin Hnge derstädes blott under vissa mattimmar pä dagen försäljas och dessimellan inga gäster till supande der ingå oell församlas.
Jag tillägger, att om detta på en gång synes för hårdt och någorstädes på landet mindre antagligt, krogarnes antal, åtmindstone, genom författningarnes uttryckliga stadgande, samt Herrar Bes v. och Ekon.
Vtsk. Betänhanäen. e 6l
Landshöfdingars fria åtgärd oell föranstaltande mätte Småningom ytterst inskränkas, men inom en viss tid af år alldeles upphöra.
Det vore i min tanka att förmoda, att den förnuftigare delen af menigheten skulle gilla och välsigna denna författning; att lockelsen och. förförelsen till oordentligheter och tygellösa utsväfningar skulle blifva mindre, äfvensom att de vägfarande, ej lefvande nu under hårdare klimat, med andra kroppar, eller med mindre vederqvickelse-tillfällen än förr, då bränvin och krogar ej funnos, ingalunda skulle hafva skäl att klaga.
Det är mig ock försäkradt, hvad här blott exempelvis må nämnas, att den aktningsvärda Norrlands Allmogen, som gör med sina varor kanske de längsta och svåraste vinterresor, vanligen medförande sitt vägbränvin, och nyttjande blott sina ordentliga nattqvarter, föga behöfva och tillita krogarne.
Hvem må ej ömma vid föreställningen, att, såsom nu talrika krogar på vissa ställen tillkommit och anses oundgängelige, så skall äfven krogbruket och dess förderf snart spridas till alla dessa allt hittills för detta onda skonade tracter.
Men jag mates af 11 »ra inkast och motskäl, såsom olägenheten äfven här af rubbning i förra författningar, ohinderligheten af de skadeliga Dön-krogarna, Statens mistning af krögeri-skatten; Jag förbigår att upptaga och besvara det sista inksstet; Jag får dernäst erinra, att man må icke så frukta all förändring, att man äfven skyr hvarje förbättring, och att man icke fordrar, hvad som 2.6Q B«r, oth Ekon, Utsk, Betänkande/!, aldrig kunnat äga rum:
Meuniskoverks och Stadgars oföränderlighet.
Att Lön-krögert eller bränvins försäljning i husen är ett ondt, svärt eller omöjligt att förekomma, ar sant och en nödvändig följd af dpt öfriga.
Men det är för mig ock svårt att inse, alt i föreslagna fall skulle verkeligen mera och oanständigare supas än nu, då på en gång gifves både Lön-Krogar och Lagliga Krogar, som locka oc skydda kroggäster.
Det synes icke mycket vara derigenom vunnet, att en större mängd af Supare på ett ställe samlas, sorn det heter, för att roa sig, men oftast för att under inbördes tällan, utan tillsyn och blygsel, blott under anförande af Krögaren, sorn vinner på oordentligheten, inöfvas i dryckenskapslasten, för att, här rätt bildade i konsten, sedermera utsprida Samma smak och oordentligheten i husen.
— Man får emellertid icke heller i en Svår sjukdom genast förtvifla, och, utan försök af botemedel, låta den fritt rasa.
Vi hafva verkligen sett hvad senaste Kongl* Författningen mot Dryckenskap, der den blifvit uppmärksamt och allvarsamt handhafd, till ordning och rättelse verkat; och vi hafva allt skäl, att af våra aktningsvärda Länstyrelsers verksamma åtgärder vänta härutinnan de bästa följder.
Nu hvilken skenbar motsägelse i föreskrifter, hvilken ökad svårighet för Krono-betjeningens uppsigt, och hvilket oftast frugtlöst bemödande af Läro* ståndet att söka tili nykterhet och seder tillhålla dem, sorn utan tilltal kunna och fått vanan att sitta större delers af dagen på Kra - Sew, och Ekon.' gen.
— Men här är ej frågan blott om tvångsmedel.
Här bör sökas förnämligast att verka på tänkesättet, att i förening med uppfostran och Christelig undervisnings bemödande, genom sjelfva Lagarna gifva skäm och vanära åt fylleri-lasten.
Men luiru skall den obildade menniskan bringas till blygd öfver kroglefvernet, då dEt synes till någon del af författningar vara tillåtet?
Ja-g tror kittlighet och eftergifvenbet, lika litet i Lagstiftning som i uppfostran, vara godhet.
— Förenam derföre på en gäng Undervisningens, Lagarnes och Embetsmanna tillsyns allvar} och man har gjort åtmindstone allt hvad man kunnat.
Försäljning och missbruk af Bränvin i löndom kan ej förekommas: men skola derföre krogar af Lagen tillåtas, til 1- städjas och authoriseras?
Hurn långt vill man gå i den.pa slutföljd?
Om lättfärdighet tilltager i ett Samhälle, böra genast inrättas allmänna nästen för osedligheten, för att minska den som öfvas enskilt?
Om bandet och sällheten af huslig förening börjar mindre aktas, om missnöjde Makar här och der finna#, månne man handlar visligt, att äfven genom Lagarne lätta tillfället och utvägarna till Äktenskaps upplösningar?
Man skulle snarare förmoda och dö ruma, att man kunde och borda i tid sätta dam för den stigande och Aljest allt öfversvämmande floden.
Olyckligt visserligen det folk, sorn kommit derhän, att kunna fördraga hvarken sitt onda eller botemedlen!
I närvarande tidapunct skulle det kanske anan vara möjligt att hejda det ondaj £04 B esv. ech Eko».
Betänkandea. efter 10 är skall det blifva ännu svårare.
— Jag har smickrat mig verkeligen med föreställningen, att Svenska folket, som ej mera Iean sakna Bränvinet för sin nytta, skulle kunna umbära krogarne till sitt förderf.
Jag har hoppats, att man, allvarsamt betraktande ämnet jemte de anförda skälen, skulle icke allenast vilja mindre afse den enskilda vinningen än Menighetens sjelfva bergning och bestånd, samt de Christeliga Sedernas och Dygdernas vård, utan verkeligen, genom en inskränkande författning, försöka ett steg till deras räddning.
Jag åberopar mig här alla deras vittnesbörd, som genom sjelfva åsyn känna det alltmer på Landsbygden tilltagandeu Sjelfsvåldet och skadar, af Krogidkandet, så mycket mer förledande, då det tros lagligt och hederligt.
Jag påkallar i synnerhet eftersinnandet härutinnan af Medl-emmarne af det hedervarda Bondeståndet, hvars barn, hvars Ungdom ofta blifva detta ondas första offer, med förstöring af hushållsordning, lugn och trefnad, samt af alla frugter af den Högstes välsignelser.
Och med djupaste vördnad sluteligeri underställer jag dessa tankar de upplyste