Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För den sista stora konserten och dé båda si- lärka, under det hon sydde » en förtjusande kam- C. Petersen och F. Neruda.
kofta », » små nätta förkläden att ha, när det kom Men redan det andra numret, fröken Johanna sta mindre, hvilka alla hållas efter detta num- främmande » och » en stilfull underkjol » (af sin mers pressläggande, få vi nästa gång redogöra.
Krarup-Hansens friska tolkning af tre förtjusande gamla regnkappa).
sånger af L. B.osenfeld, slog stormande igenom.
Men om kvällarna — sen lampan blifvit släckt Följde så idel framgångar för den intagande dan- Dramatiska teaterns elevskola hade i lör- i flickornas rum och allt var tyst och stilla — ska tonkonsten.
Fru Elma Hornemann och hr dags middag sin uppvisning för spelåret 1896 — kunde det hända, att Gärda borrade ner sitt huf- V. Bieleféldt framförde solo och i duett ryska 97.
Programmet var sammansatt af ett par sce- vud i kudden och grät och snyftade, för att hon folkvisor af Chr.
Barnékow samt sånger af J. ner ur » Orléanska jungfrun », några monologer, skulle lämna pappa och mamma och syskonen Bechgaard och Peter Heise.
Ceciliaföreningens en » öfningsscen » af Oberländer och Scribes gam- och äta andras bröd.
madrigalkör, under ledning af hr Fr. Rung, la enaktskomedi » Den första kärleken ».
Den in- Det var dagen före afresan.
ådagalade i sina prestationer en beundrans- bjudna publiken, mest släktingar och vänner till I Gärdas rum — f. d. barnkammarn — stod en värd samsjungning och fin nyansering, och så de unga konsladepterna, hälsade deras prestatio- väl de gamla danska folkvisorna, de trestämmi- ner med stort bifall, af hvilket helt säkert en gammaldags rymlig koffert, som mormor hade ga, gammaldags egendomliga madrigalerna af betydlig del var adresserad!
till elevskolans ni- användt på sin brölloppstrip och som nu skulle följa med dotterdottern på hennes första längre Brachrogge och Pedersön (bägge från 1600-talet) tiske föreståndare.
resa från hemmet.
som de moderna visorna af Hartmann utfördes » Min blåa promenadräkt », » min hvita klädning på ett sätt, som stegrade bifallet till stormande Arenateatern.
Hr Eanfts operettsällskap med laxfärgade rosetter » och » söndagsstassen » ovationer.
Nerudakvartetten lät ytterligare höra en högst anslående kvintett af Mailing, och Ga- började annandag pingst sin sommarsejour å lågo på sängen.
Fem af rummets sex stolar voro des violinsonat i d-moll fick en medryckande tolk- Arenateatern med den gamla kvicka operetten upptagna af alla möjliga klädespersedlar.
Bästa ning af den nämnda kvartettens primarie, hr » Den sköna Helena ».
Däri hade man det oskatt- vinterhatten låg på golfvet, och tofflorna prydde Garderobsdörren stod vidöppen och Anton Svendsen, samt fru Agnes Adler vid piano- bara nöjet återse fru Anna Pettersson-Norrie, som byrån.
oöfverträffligt återgaf titelrollen och därför skör- byrålådorna voro utdragna.
stämman.
Gärda satt på sängkanten och sydde nya ro- dade mycket bifall och blommor.
En verklig Med ett ord, Danmarks kväll var en genomgå- succes de rire väckte hr Strömbergs Menelaus, en setter till sina balskor; fru Bergström synade ende framgång, och Norge och Sverige kunna nu af denne aktörs allra bästa komiska uppgifter.
strumpor med mera noggrannhet än intresse och i sanning glädja sig, om samma hjärtliga och Operetten gick för öfrigt på de flesta händer med kryddade samtidigt sitt tal med förhållningsreg- omedelbara stämning kommer att känneteckna kläm och fart, och bifallet var från början till ler och förmaningar, såsom mödrar för sed hafva.
äfven deras » nationaldagar ».
Erik tronade på kommoden och skar en lineal slut det mest energiska.
* till Gärda.
Den skulle förstås ha varit färdig till jul, men man kan icke begära det omöjliga Andra stora konserten ägde rum i tisdags af en 12 års pojke, som till andra förlustelser un- efter ett program, i hvilket de svenska tonsätta- der julferierna måste lägga skrifningen af 10 renamnen både kvantitativt och kvalitativt do- riktigt rackriga » tyska stilar.
minerade.
Första afdelningen inleddes med Franz » Och sen skolan började, så vet du, Gärdis, att Berwalds storartade och härliga » Symfonie se- jag inte har haft tid. » rieuse », som under förste hofkapellmästaren C. Britta och Janne hjälpa till att packa.
Nordqvists ledning erhöll det yppersta utförande, samt afslöts briljant med Ludvig Normans kantat » Tror du, Gärdis, att dom har några kiliga vid invigningen af Musikaliska akademiens bygg- pojkar? » nad, d. v. s. delar ur densamma, nämligen ett » Bänka inte på dörren, Erik!
De ha två gos- aj solen sken rakt in genom köksföstret.
Flu- tenorsolo, ett arioso och en ensemble med kör.
gorna surrade i taket, fläsket fräste i pan- sar — barnen ska ' vara mycket snälla. » Anförare var här prof. F. Neruda och solister så- nan, och strykugnen sände ut varma ångor i det » Bor di inte på en stor herrgård? » dana förmågor som fruarna C. Östberg, M. Linden, kvafva köket.
» Jo!
kära du.
— Se mamma f — dom här hand- W. Strandberg och fröken E. Sidner samt hrr På Stinas säng lågo de nytvättade kläderna — skarna kan jag godt använda i hvardagslag.
A. Ödmann, M. Strandberg, S. Smith och A. Seller- en imponerande mängd — och under köksbänken Flickorna - - ja de äro 8 och 10 år. » gren.
Mellan dessa båda nummer utfördes norske tonsättaren Johan Selmers » Da captive » (den fång- na) under anförande af ingen mindre än Joh.
Kompositionen, som består af en in- troduktion med spansk dans för stor orkester samt en sång (orden af V. Hugo) för alt med orkester, innehöll förträffliga detaljer och väckte lifligt bifall.
Sångpartiet sjöngs med vanlig om- vårdnad af fru M. Linden.
Andra afdelningen väckte genast från begynnelsenumret, Andreas Hallens orkestersuite » Ur Gustaf Wasas saga », det lifligaste intresse, och tonsättaren, som själf ledde utförandet af sitt verk, hälsades med stor- mande applåder, som nästan togo form af en ovation.
Suiten hör i och för sig också till det bästa den framstående tonsättaren skrifvit.
Ännu en svensk tonsättare var representerad i denna afdelning, nämligen prof. Ivar Hallström med » Sången », komponerad för barytonsolo och orke- ster till ord af Z. Topelius.
Anförare var hof- kapellmästare Ii.
Henneberg och sångpartiet sjöngs utantill af hr Salomon Smith, som i detsamma firade en verklig triumf.
Återstår då att nämna de båda danska tonsättarne C. F. E. Horneman och .1.
Den förre anförde själf delar ur sin opera » Kalanus », som delvis ut- märkte sig för en ganska saftig österländsk ko- lorit och goda orkesterdetaljer, men dock ej för- mådde väcka vidare intresse.
Solopartien sjöngos af fröken Johanna Krarup-Hansen, fru Elma Hor- nemann och hr Salomon Smith.
Så mycket mera anslående verkade den gamle 92-årige mästaren Hartmanns storslagna tonskapelse » Volvens Spaa- dom » för manskör och orkester.
Briljant utförd under ledning af tonsättarens landsman " ' Johan Bartholdy, bildade den en värdig afslutning af programmet och framkallade otvif vel aktigt hos åhörarne det mest gripande intrycket bland alla numren.
När G ä r d a hade fått plats.
H DUN 184 1897 Tiden kröp fram, tyckte Gärda.
» Jag vill se, om di får spela piano, när deras hufve värker, » undrade Britta, som hade » ondt » Om jag nu bara sutte på tåget och hade sagt i hufvet » lika ofta som spe I lektioner.
farväl åt allesammans, så skulle jag vara nöjd.
p 0- » Ska ' du ta muffen med dig barn?
— Och Det är så svårt att säga farväl. » vinterhatten? » » Vill frun vara snäll och reda af såsen, så är » Jag tror inte det, mamma.
Britta, jag middan strax färdig.
Fröken Gärda ska ' väl ha matsäck med sig?
Det har ingen tänkt på. » vet inte hur frun ser ut. » » Hon är rödhårig och argsint. » » Nej, hon skall äta på hotell, torra smörgåsar P och ägg smaka ingenting på resor. » » Tala inte så vanvördigt, Erik. » 9 H I Gärdas ögon lyste en skymt af glädje.
Tänk » Och när du kommer dit — jag tycker jag kan " d- - ^ se ståten — di hämta dej i mjölkskjutsen, och att få äta på hotell; föra sig som en drottning HS U frun står i trappan och småler surt — ska ' vi skulle hon — folk skulle titta efter den smärta O: ~ slå vad — och tar dig i famn och hoppas hon gestalten och.
H får säga Gärda och önskar dig välkommen i hen- » Kom och ät nu barn; pappa väntar. » » Vagnen kommer och hämtar sakerna kl. 3. » d- 0 nes enkla hem. » p: » Tack, pappa! » » Säg då åt Erik, mamma! » » Skrif namnsedlar i tid!
Om pengarna ta ' » Och barnen — vänt ska ' mamma få höra — P © hänger frun i kjolarna och vill inte hälsa — och slut, får du skrifva hem efter mer. » P- © » Tack pappa! » ä ' stygga och bortskämda, — ja, Gärda, du får nog O H mer än en gång ångra, att du reser ifrån dina » Och om du skulle vilja komma åter om P o snälla syskon.
— Gå frun tillhanda!
Det det skulle bli för tungt för dig därborta, så står P kan du göra hemma. » alltid hemmet öppet för dig. » ffl H » Tack, pappa! » » Se här lägger jag nattröjorna, Gärda. » Läpparna skälfde; tårarna voro icke långt » Skönt — nu få vi älfvakaffe. » S Po borta.
Fru Bergström satt i ångest och bäfvan.
» Är klockan allaredan så mycket? » » Mamma, jag vill inte gråta, när jag reser — Nu skulle bara någon förmana Gärda » att vara H S P- det är så rysligt förargligt och förstör ens utse- en duktig och hurtig flicka », » inte bära sig åt ii ende.
Kan vi inte tala om alldagliga saker, när som en gås », » att hålla ord med det där hon sa ' vi gå till tåget.
Snälla mamma, håll inga för- i morse om att, inte gråta » — och de med möda maningar till mig efter klockan 2 och säg ingen- återhållna snyftningarna skulle icke längre kun- ting rörande heller!
Och ni, småsyskon, ä ' nog na hämmas.
Men barnen voro alltför upptagna af sin efterrätt för att tänka på något annat, och också förståndiga? » » Du tror väl aldrig, att vi tänker gråta? » Eriks pappa själf undrade, hur mamma skulle kunna ansikte gaf tydlig föreställning om hur lefvande reda sig med endast en jungfru nu, när hennes bästa hjälpreda var borta.
fråge- och utropstecken se ut.
Jag hoppar helst öfver afskedstagandet.
Gärda » Kommer du inte att sakna syster Gärda en gret icke.
enda smul? » De gingo ner till tåget i god tid — Gärda så » Dumheter!
Titta mamma, nu tar Britta den ståtlig och fin i nya gula handskar och hvitt tredje tvåöresbullen.
» » Du ä ' då så snål på allting.
Får vi då inte flor — det allra första!
CD En hel karavan af vänner med blommor och äta hur mycket vi vill på en sån här högtidsdag? » » Så ja, nu ha vi bara att lägga ner klädnin- vänner utan blommor följde henne.
Gärda tänkte garna.
Men så här ser ut!
Snälla Erik, inte inom sig, att syskonen gärna kunnat vara litet snyggare, men det var ju ingen, som hade haft ska ' vi ha snickareverkstad här inne? » &lt;3 » Nej vars!
Jag ska strax bära ut mina verk- tid med dem.
Pappa köpte biljetten och bad konduktören se tyg.
— Se där får du din julklapp.
— Usch, efter flickan, så hon icke kom på fel tåg, efter- OD hvad ska ' du kyssas för? » t — I go * Ifyllningsgåta 1 + Länk 6.
CO Länkgåta.
Jag är i tjänst hos Hygienen, Och är du klen, jag hjälper dig på benen.
S3 pr • Länk 1.
Liten är jag, men naggande god, Har ett geschäft som jag sköter Uti all tysthet, med oskuldens mod, ca t * » Där icke motstånd jag möter.
Hvad på koncerten fordras ibland Tolkande det som man hörer; Som predikanten — ett ledande band — Genom perioderna förer.
Länk 7.
Hvad om det lägges till fint och godt Högre på skalan det höjer, Men om det stämplar en tjänst man fått ' Dess obeständighet röjer.
Länk med påsen — bonden vid plog Ar det väl knappast.
Korpralen Väl exercerad — furan i skog Är det — ja, äfven linealen.
Kanske vi sutto en gång, vi två, — ø X o. p.
En gång jag var ej, som nu, så söt, Uti teaterns fåtöljer, « (Kärnfrisk jag var dock, man sade.
So fe a N:r 43.
B yra: Klarabergsgatan 54, Fredagen den 26 oktober 1888.
Tidningen kostar en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
endast 1 krona fSr qvartalei.
Ingen lösnumnierförsäljning!
Det rätta är e v i g t: ej rotas der ut från j o r d e n dess trampade lilja.
Eröfrar det onda all v e r l d e n till slut, l:sta årg.
så kan du det rätta d o c k vilja.
Förföljs det utom dig med list o c h våld, sin fristad det har i ditt bröst fördold.
Esaias Något om att slå barn.
Funderingar i uppfostringsfrågan af e n u n g k a r l.
fflpjlm någon, som aldrig haft med trädgårds- skötsel att skaffa, komme till en trädgårds- mästare och ville säga honom, hur han borde sköta sina aplar, hur och när han borde be- skära och tukta dem för att få vackra, starka och rikligt bärande träd, ja då skulle sannolikt trädgårdsmästaren rycka på axlarna och svara: » Det der begriper ni inte, min vän; ni har ingen erfarenhet. » Jag väntar mig, att de af Iduns läsarinnor, som äro mödrar, skola möta mig med något liknande inkast, då jag nu gör den bekännelsen, att jag sjelf ej eger eller någonsin haft barn att uppdraga, men icke dess mindre dristar mig att uttala en blygsam mening i barn- nppfostringsfrågan.
Till mitt försvar ber jag dock få anföra, att jag sjelf varit — om jag så må uttrycka mig — en ung apel, som fått smaka tukten, sjelf som alla andra erfarit veik- ningarna af olika uppfostringssätt, olika slag af aga och tillrättavisning, och monne icke blotta egenskapen af f. d. barn ger en viss rätt att uttala sig om huru barn från början böra upp- dragas?
Detta inledningsvis.
På uppfostringens område förefalla vissa saker vara obestridliga, såsom att tillrättavisningar icke böra utdelas utan orsak, och att agan är till för barnens skull och icke för föräldrarnes.
Detta vill med andra ord säga, att de föräl- drar göra sig skyldiga till grof missuppfattning, som använda riset för att sjelfva motionera sig eller förströ sig eller skaffa aflopp åt elakt lynne eller tillfälliga misstämningar.
Agan får icke ens bära skenet af att hafva hämdkäosla och onda lidelser till grund, ty då framkallar den alldeles gifvet verkningar, helt och hållet motsatta dem som åsyftats.
Och barnen, som förlåtligt nog hafva svårt att sätta sig in i uppfostrarens lngna och upphöjda sinnesstäm- ning, under det han svänger karbasen som värst, Prenumeration sker: I landsorten: å postanstalterna.
äro som bekant ytterst misstänksamma i det hänseendet.
Det lär icke alls vara ovanligt, att man från de små kyttingarnes läppar får höra sådana reflektioner öfver nyss undfången aga som att » pappa ä ' elak » eller något liknande.
Till det obestridliga hör väl äfven, att agan aldrig får appliceras på sådana ställen af kroppen eller utföras så hårdhändt, att deraf kan vållas kroppsligt men.
Luggning lär vara skadlig till följd af den omskakning, som dervid bi- bringas hjernan och ryggmärgen.
Likaså kan en vårdslöst anbragt örfil, såsom mer än en gång inträffat, spräcka örhinnan och dermed göra barnet olyckligt för hela lifvet.
Slag mot ansigtet borde aldrig förekomma, redan derför att de innebära något mera brutalt och krän- kande än hvilken annan form af aga som helst; och aga bör aldrig närma sig misshandel.
Om således ett och annat finnes, hvarom de flesta uppfostrare ena sig, blir deremot menings- splittringen så mycket större, då vi komma in på den stora principfrågan: Bör man öfver hufvud taget slå barnen?
Ar kroppslig aga ett berättigadt, nyttigt och till ändamålet " le- dande uppfostringsmedel?
Det var en gång — det berättas med olika namn — en gammal militär, som aldrig kunde möta en pojke på gatan, utan att han gaf honom ett grundligt kok stryk.
Han resonne- rade som så: Antingen har pojken gjort något tjufpojkstreck eller ämnar han göra det.
Den uppfostringsprincipen känna vi till litet livar från gamla dar: stryk för allt, stryk för glöm- ska, lättja, tröghet (utan tanke på hvad dessa fel kunde vara orsakade af), stryk för svag- heter i karaktären, nödlögn, tafatthet, grinig- het, sqvaller, stryk för styrka i karaktären, in- bundenhet, trots, envishet, olydnad, uppstudsig- het.
Man glömde att i det ena som i det andra fallet taga reda på de själsegenskaper, ofta ärfda af föräldrarna, som togo sitt uttryck i den ena eller andra oarten.
Envishet kan innesluta gryet till karaktärsfasthet, trotset Tor / ner.
och olydnaden äro ju inga fel i och för sig — allt beror ju på hvad som trotsas eller icke lydes — martyrskapet är icke förbehållet den mognade åldern, det fins tusentals barn i hvarje ögonblick, som trotsa, kämpa emot och envisas, derför att deras känsla af naturlighet, af san- ning, af rätt icke harmonierar med föräldrarnes mer modifierade begrepp om samma vackra saker.
Man har i allmänhet offrat för liten tid på att sätta sig in i barnets åskådnings- sätt, att förstå barnet.
Man har, påverkad af religiösa och andra föreställningar, sett något mera, något högre utveekladt, i barnet än som finnes der — och på samma gång något min- dre.
Man har på det om sig sjelf så föga medvetna barnet lagt den medvetna, mångpröf- vade, fullvuxna menniskans måttstock för rätt och orätt och för tidigt sökt inplanta i de små en hel hop begrepp, allt för abstrakta, att de skulle kunna fatta dem med sina af onödig reflektion ännu icke oskärade små hjernor.
Och man har å andra sidan missförstått och underskattat en del yttringar af frisk, sund kraft, som af beqvämlighetsskäl undertryckts — kanske för att fruns nerver icke tålt vid så mycket bråk, eller att hennes kläder varit allt för fina att sä hänsynslöst nötas sönder eller att hennes örhinnor » icke varit utaf jern ».
Resultat: man har i långliga ti- der slagit barn, derför att de icke med ens varit fullvuxna i skick och seder, slagit dem, derför att de i den gryende utvecklingen hafl den lifskraft och sjelfständighet, som man sedan efter metodisk tämjning, förebrått dem vara i saknad af.
Man har slagit dem orättfärdigt, och mången förskrämd natur, som sedan aldrig kunnat taga sig fram i verlden, skulle, om han icke vore så förskrämd, anklaga sina föräldrar såsom skyldige till hans misslyckande.
Och orätt- vis och hård kroppsaga kan äfven medföra andra menliga följder.
Stryk har helt säkert skapat fiere dåliga menniskor än smek, — ehuru derför klemighet ingalunda är att förorda, —
— Sista numret I skapati förtid tillhårdnade, förbittrade, inbundna, i sin ordning hjertlösa och brutala menniskor.
Jag vet väl, att det ännu i vår tid finnes många anhängare af den gamla goda tidens uppfostringssätt.
Rottingen, detta universalmedel mot menniskonaturens alla svagheter och sjukdo- mar och fel, har visserligen försvunnit såsom pe- dagogiskt hjelpmedel från skolorna, men lär nog fortfarande vara den faderliga myndigbetens attribut i månget hem.
Må vi dock hoppas, att allt flere komma till insigt om, att kropps- agan mot mera försigkomna barn är en rå qvarlefva från barbariska tider, och att det finnes andra vägar till barnens hjertan och samveten än den som går genom ryggbastet.
Om föräldrarna i allmänhet bättre satte sig in i barnens outvecklade själslif, skulle de blifva tålmodigare och inse, att allt icke kan läras på en gång.
A f en hund, som dresseras, fordrar man ej, att han genast på några få gånger skall lära sig hoppa maxis eller apportera eller upp- föra sig städadt inom hus.
Man vet, att vanan är andra naturen och att djuret behöfver tid på sig att blifva invandt i de nya konsterna, hvilka oftast strida mer eller mindre starkt mot dess naturliga böjelser.
Man borde inse, att det är samma förhållande med barnen: de behöfva också tid på sig och upprepade tillsägelser, innan de vänja sig in i ett skick och ett upp- förande, som ej är dem medfödt, utan går stick i stäf mot hvad de finna naturligt och rätt.
Är förhållandet godt mellan föräldrar och barn — och det måste från början vara de förras fel, om icke så är — då äro hot och stränghet öfverflödiga: allt vinnes med kärleksfull öfver- talning, allt som bör vinnas — ty det bänder ju också, att föräldrarna ibland fordra annat än som är rätt eller lägga skrankor och band på de små, som äro alldeles onödiga och derför olidliga.
Slutresultatet blir sålunda, att man aldrig skall slå barn —?
Man skall tvärt om slå alla barn i början.
Just de små späda, oskyldiga varelserna, som ännu icke hunnit tänka en ond tanke eller lärt sig säga sina grymma föräldrars namn, just de små hjelplösa lindebarnen är det, som böra agas.
Satsen låter upprörande, barbarisk, men är dock, vill det synas, alldeles riktig.
Saken är den, att de små barnen, de små Guds englarna, när de komma till verlden, vid sidan af en massa fullkomligheter, dem jag visst icke förnekar, men öfverlåter åt unga mödrar och öfverlyckliga » pappor för första gången » att göra reda för, lida af vissa sjelfs- våldiga fallenheter att sätta sig öfver konve- nansens allra första regler och i allo endast följa ingifvelserna af en sund och oreflekterad natur.
Föräldrarna måste då söka något modi- fiera naturen till en smula större förenlighet med en civiliserad sammanlefnads kraf.
Helt visst skulle allvarliga föreställningar verka till- räckligt, men ty värr har den lille ännu icke inhemtat sin omgifnings språk.
Man måste uppfinna ett medel, hvarigenom man på ett sätt, som icke kan misstydas, låter barnet förstå, att det och det går icke an, det och det skola vi inte göra efter.
Medlet är just en liten lagom risbastu.
Man vet hur en sådan iscensattes.
Genom att med ett mjukt björkris framkalla sveda i skinnet på mjukare kroppsdelar och systematiskt ställa så till, att denna sveda alltid inställer sig omedelbart efter något, som man önskar barnet skall bortlägga, har man faktiskt anordnat en slags språklig förbindelse med den lille, d. v. s. i hans ännu mycket dunkla medvetande frarn- alstrat en föreställning om, att ett visst före- gående har ett visst obehagligt efterföljande med I p v I I Kl I U U IN månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er- sig, hvarför han också vanligen är så klok, att han undviker det ena för att slippa det andra.
Just emedan man icke har något annat sätt att inverka på de små barnen, är detta här på sin plats, så mycket mer som barnet på detta outvecklade stadium ej kan reflektera öfver om behandlingen är fullt honnett och derför ej heller kan fatta agg till föräldrarna.
Jag har hört fruar, som användt riset på sina endast några månader gamla barn och alltid med bästa re- sultat.
Det kostar nog på att höra de små stackarnes jämmer, men den som beherskar sina känslor här vid lag, skall säkert efter någon tid inse, att det var bättre, att barnet fick aga, innan det kunde rufva deröfver, än om det i stället måste få den senare, då den sårade ambitionen tillkommit för att mångdubbla lidandet.
Efter det ofvan sagda behöfver knappast an- märkas, att riset bör läggas bort igen, så fort man tycker sig märka, att barnet förstår och synes vilja rätta sig efter tillsägelser.
Tidpunkten för kroppsagans upphörande kan naturligtvis icke bestämmas lika för alla barn, ej heller lika för alla förseelser.
Efter det fjerde året borde dock aldrig något barn få stryk.
Då är redan reflektionen så utvecklad och på samma gång känslolifvet så ömt och sårbart, att allt kan vinnas i godo, likasom allt förloras genom en hårdhet, som så lätt af den lilla och svaga kännes som upprörande våld.
Den fader eller moder, som förstår att tillvinna sig sina barns fulla förtroende och kärlek, vet bäst, att kropps- agan endast är en fiende till detta goda för- hållande, hvilket dock mer än allt annat är ett vilkor för möjligheten af en god barnuppfostran.
veÅ, dj-eEpdj * föfc emfiefoBtoSetn me3 futEmadf aj; (^uSt o c d 9 l o m, oom •ooj-3 ofuet - BaSSen fotd u n n a t e n flotte fadeSoin .. JCtutmötde AftiSädamtatet !• anSadtASuAfet fEocd att f å n g a Sen AiAta ftån fitiAtanSe 97Len CdngAt inS foten aj; daSSen •på R n a v goEfuetA S a m e n Sj-upt fotdtoAAaS få * d n a p f guinna 6 t n Amåtfa |tam.
5 " otEotat foAtetfanSet aj; fuAen djeEfat en, * å gifueA Set a t m a djettan, » o m daft&gt;a intet i g e n.
©cd Cj-uAefA ej- fät af uigSa t \ j.Aet Daggen ögon, ef3 » d e opp A o m fotgtåfa » tätat utan dopp.
om i Sin djeEteA ö g a en gnista a f Ulf fot-BtannA, * å Aodet Sen Sia i ännu.
ftån " En h j e l t e s Bficden ogovvEocd.
datEed SoSenA gtänA.
död ".
2) e t Atofta de3et6feednet (Framför Nils Forsbergs tafla *.)
på dappan, få: toSf iom gäEEet fot d o n o m ett n mot - BUådaf!!!
utntetSaget intet S i n a tåtat * fEoS; i d o w » d e p p a f SRLotte-SDanie, wJf ^ Set n a d n a lae&amp;xtifamvnat ge Stj-stta f a f f a n oed puEAenA AiAta EifsA&amp;xg tam.
dfi / t d o n o m g-EoSanSe u a t m t, taed ä l t e f tet A t t a c d a n.