Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti Franska Lagen vore det så noggrannt bestämdt, hvad som med lasteligt tal förstås, alt sådant icke kunde hänföras lill något annat, än ett enda begrepp, Beskyllningen skulle nemligen afse en handling, Ilvars tillvara ådroge ärans förlust.
Så vore icke förhållandet här.
"Visserligen innefattade 60 Capitlet Missgernings-Balken åtskilliga dislinctioner i delta afseende; men man hade sett flere exempel, och det ganska nyligen, alt dessa bestämmelser icke alltid följas; af Herr Friherre Boije: att äfven Herr Friherren trodde den Kongl.
Propositionen hafva brister, men också att desamma kunde undanröjas.
Ämnet delade sig nemligen i tvänne frågor: 1:0 om det brott och det straff, sorn i 5 Capitlet 1 §.
Missgernings-Balken omtalas stå i det förhållande till hvarandra år 1834 » sorn år 1 -y34» samt om straffet vore adaeqvat till brottet, eller om förändring borde ega rum? och 2:0 huru förändringen skulle kunna verkställas?
Hvad första frågan vidkomme, så uppkallade Herr Friherren det allmänna vettet att afgöra, om en förseelse i prat vore detsamma som ett brott i handling, samt om det förra är eller kan blifva lika ingripande i allmänna säkerheten, som det senare.
Herr Friherren funne för sin del en högst väsendtlig skilnad häremellan, och derifrån komme han till det resultat, att en Lag, som fästar högsta straff vid ett underordnadt brott, vore felaktig, samt blefve det ännu mera, då sjelfva barbarisaien af dess natur gjorde den kraftlös i tillämpningen.
Sådan vore den nu ifrågavarande Lagen , och det måste således icke vara tvifvel underkastadt, alt den ju borde ändras.
Men annan fråga vore, om det förslag, som nu blifvit framställdt, borde i sitt oförändrade skick antagas.
Härtill funne Herr Friherren sig nödsakad svara Nej.
Hail kunde icke fatta, hvarföre man föreslagit ärans förlust för ett brott, sorn ej innebure förräderi, svek eller falsarium.
Man tycktes äfven hafva förbisett, huruvida den föreslagna nya straffbestämmelsen slår i'öfverensstämmelse med straffen för åtskillige likarlade brott emot enskilde.
Men dessa brister minskade icke Herr Friherrens öfvertygelse, att 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken i tvänne afseenden behöfde att öfverses, nemligen dels derföre, att efter den förändring i Regeringssättet, som år 1809 tillkom, vöre Lag-Utskottets Betänkande N:o 165. det nödigt uppdraga skilnaden emellan Konungen, såsom Individ och såsom Regerande, i följd hvaraf det bort heta, ”om någon tadlar Konungens
Person etc.,” dels ock i afseende å straffets missförhållande till brottet.
Propositionen borde således återföras till dessa ändamål, och förändringen vidtagas i öfverensstämmelse med öfriga stadganden i vår brottmålslag.
Och har Herr Friherren, såsom sin motion, framställt det yrkande: att Lag-Utskottet, i sammanhang med det ämne, som Propositionen innefattar, måtte tillse och föreslå de ändringar i andra straffbestämmelser , som kunna blifva nödige, till bevarande af nu gällande straffsystem ; af Herr Friherre Ehrenborgh', att Herr Friherren lifligt önskat, att den ifrågavarande Propositionen icke framkommit.
För Herr Friherrens känsla och begrepp vore Majestätet en den mest heliga föreställning, och lian önskade just derföre, att Lagarne skulle uppehålla det i tillbörlig helgd.
Denna syntes icke bevarad genom den Kongl. Propositionen.
Herr Friherren trodde Brottmåls-Lagstiftningen i allmänhet vara företrädesvis grannlaga och svår, och i afseende å förhållanden, hvilka så djupt som det ifrågavarande ingripa i det hela, måste det således finnas angeläget alt icke framkomma med partiela förslag.
Då Herr Friherren besinnade^, huru i hela CriminalLagstiftningen, det ena borde stå i det mest afvägda förhållande till det andra, så att icke någon brytning emellan de serskilda delarne må finnas eller uppstå; då ett nytt Criminal-Lagförslag nyligen blifvit öfverlemnadt till granskning; och då Herr Friherren alltid med sin röst sökt bidraga till införande af ett system i våra lagförhållanden; så måste han önska, att icke en isolerad Proposition skulle framkomma i ett ämne, som detta, hvilket man väl icke kunde frånkänna en hög vigt.
Herr Friherren hade önskat, att man fästat Konungens uppmärksamhet på den uppenbara strid, hvari den föreslagna Lagfo rand ringen stod till många andra Lagstadganden, och hoppades, att, i händelse Lag-Utskottet skulle biträda principen, Utskottet icke måtte underlåta att ställa tillämpningen deraf i analogi med öfrige Lagrum, hvari den ingriper.
Herr Friherren emolsåge helst afslag å Propositionen, men yrkade eljest, att hela Broltmålslagen måtte bringas i sådan öfverensstämmelse, att icke en Lag, sorn angår Konungen, må stå i strid med den, som angår Hans embetsman och undersåter; af Herr Cederschjöld: att han ville fästa uppmärksamheten på angelägenheten deraf, att samma brott får samma definition, då det i serskilda Lagar omförmäles, och att således, enär i 3 §.
\ mom. Tryckfrihets-För - Lag-Uislottets Betänkande N:o 165.
15 ordningen säges ”lasteligt yttrande om den Regerande Konungens höga person eller gerningar,” samma ord äfven böra införas i allmänna Lagen, i fall ändring deri skall ske.
Samma sak kunde annars få en olika utgång, då den gjordes anhängig såsom tryckfrihetsmål eller såsom annat brottmål; af Herr Friherre Åkerhjelm: att, efter hvad Stats-Rådets och Högsta Domstolens Protocoll upplyste, med förslaget varit från början åsyftad era mera vidsträckt förändring, än den omsider föreslagne, och att skälet, hvarföre en inskränkning skett, varit, att den först tillernade Propositionen , som äfven afsett 2 §. i 5 Capitlet MissgerningsBalken, hade befunnits erfordra en då icke uppgjord omarbetning i åtskillige delar af vår CriminalLag, hvilken omarbetning åter ansågs mindre nödig, enär man funnit stadgandet i 2 §. nu mera sakna tillämpning.
Den anmärkta bristen i delta hänseende trodde Herr Friherren emedlertid vara rigtig, och han biträdde den således, utan att i hufvudsdken förändra sin öfvertygelse, att dera Kongl. Propositionen grundades på rättvisa och upplyst menniskokärlek.
Man bade yttrat, alt, om en sådan Lagförändring, som den föreslagna, skulle ega rum, borde förbrytelsens beskaffenhet, hvarå Lagen skulle tillämpas, så noga definieras, att godtycket ej finge någon del i tillämpningen.
Herr Friherren trodde då, med afseende jemväl å det åberopade exemplet från Franska Lagen, det kunna här antagas, att, om det personligen lasteliga tadel, hvarom Lagförslaget handlar, skulle kunna möta era straffande Lags tillämpning, mäste det innehålla en sådan beskyllning för egennytta eller låg handling, som, om den vore sann, beröfvade den beskyllde andras aktning; af Herr Friherre von Stedingk: att han i den förevarande Kongl.
Propositionen igenkände Kongl. Majrts fortfarande omtanka att bereda lugn och säkerhet åt sina undersåter, men kunde likväl icke biträda densamma af tvänne skäl.
För det första, att då hvarje Svensk medborgare egde granska Regerings-åtgärderne, kunde klandret deröfver ganska lätt framträda, utan alt man förnärmade Konungens Majestät, hvadan den, som sådant icke iakttoge, finge skylla sig sjelf; och för det andra, att, ehuru Herr Friherren vore öfvertygad, att sådant icke nu skulle inträffa, det likväl i en framtid kunde hända, att de obetydligaste förseelser komme att qvalificeras till egenskap att förtjena någon grad af de föreslagne straffbeslämmelserne.
Då man stiftar Lagar, borde mantaga framtiden, och icke blott det troliga, utan äfven det möjliga, i beräkning.
För öfrigt ansåg Herr
Friherren tio års fästning vara en icke lindrigare påföljd än dödsstraffet; 16 Lag-Utshottets Betänkande N:o 165. af Herr von Hartmansdorff: att behofvet af ifrågavarande Lagförändring vore påtagligt; oell då förmala hinder ej nu ligga i vägen alt den åstadkomma, hvilket, efter Herr von Hartmansdorff,s åsigt, varit händelsen vid 1823 års Riksdag, emedan Kongl. Maj:ts då aflåtna Nådiga Skrifvelse i ämnet icke innehöll något Lagförslag, samt enskilda motioner nu äfven blifvit gjorde, innehållande nödige förslag för vidtagande af sammanhängande rättelser i det hela, tillstyrkte han desamma på de skäl Herr Ribbing år 1823 fullständigt anfört; af Riksdags-Fullmägtigen Anders Danielsson från Elfsborgs
Län: att det syntes vara nödigt betrakta den ställning, hvari Konungamagten befinner sig till Svenska folket, för att kunna rätt bedöma denna angelägenhet.
Förgäfves sökte man en ledning derföre i andra Nationers Lagar, äfven om de i öfrigt kunde jemföras med våra.
Efter Franska Lagen skulle en offentlig beskyllning i tal eller skrift emot Konungen, blott den angick ett sannt factum, icke kunna bestraffas, och ett lasteligt yttrande, så vida det ej innebar beskyllning för ett brott, som Lagarne , om det bevisades, anse förtjena straff, icke ådraga ansvarighet.
I England skulle ett otillbörligt tillmäle, angående Konungens personliga förhållanden, icke kunna underkastas tilltal, så vida det icke vore osannfärdigt eller kunde såsom ren smädeskrift anses.
Deremot gåfve Svenska Lagens obestämdhet i begreppen om sjelfva brottens egenskaper tillfälle till en utsträckning af det brott, som kallas /<*- steligt talj hvilken ofta måste vålla missförstånd och olyckor.
Detta obestämda förhållande funnes af så mycket större våda för Svenska medborgare , när man besinnade, att Konungen framstår i många fall såsom den, enskild rätt och enskilda välfärds-angelägenheter allena afgörande personligheten i samhället.
(Efter framställning af de förändringar i vårt Statsskick, med afseende å Konungens nuvarande envälde i den oeconomiska Lagstiftningen, samt deltagande i Lagskipningen, administrationen in. m., som förmentes vara nödige, för att kunna göra skilnad emellan det, som rörer Konungens höga Person och Regerings-åtgärder, har Anders Danielsson vidare tillagt:)
Man borde ock ihågkomma, att i ett sammanhang ändra lagliga ansvaret för yttranden om Konungens Råd och Högsta Domstolen samt om Konungens Embetsmän, Domare m. rn., så att
Mit i samhället ställdes i ett tillbörligt förhållande till hvartannat.
Att under tiden göra den ringaste förändring i det ansvar, som nu finnes stadgadt, rörande lasteligt tal om Konungen, och som just genom sin svåra natur inskränkte åtalan till de få fall, då verkligen någon straffvärd
Lag- Uf slottets Bet arik ande N:o 16 5i l7 afsigt
Lin ligga till grund för brottet, vore att framfalla de betänkligaste oell skadligaste förhållanden.
Hvilka anledningar till förföljelser, till enskild hämdutöfning, lill falska angifvelser, och mera sådant, skulle icke en sådan förändring föranleda?
Om man kunde göra sig af med en ovän och på flere års tid få honom instängd i fängelsena, huru lätt att inleda honom i politiska samtal eller i utgjutelser af sina känslor, efter en liden förment oförrätt, genom en i dess tanka orättvis dom, en för honom vidrig enskild resolution, eller, efter hans mening, skadlig allmän Författning m. m. sådant.
Af gammal häfd, af Lagarnes felaktiga ordställning, vand och berättigad att begagna Konungens namn, för att uttrycka begreppet om den myndighet, som beröfvat honom välfärden, kunde han komma att nyttja uttryck, som, utan brottslig afsigt emot samhället, blefvo lasteliga för den Konungsliga Personen.
Under sådane förhållanden vore det bättre, att denna höga Person, med den försakelse, som hans höga ställning gör så lätt för honom, öfversel’ med förseelsen, än att straffet städse följer straxt i spåren på hvarje obetänkt ord.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse, dels med Anders
Danielssons anförande, dels ock med hvad, på sätt ofvanberördt är, hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln blifvit anmärkt, hafva äfven yttrat sig Riksdagsfullmägtige Hans Jansson från Elfsborgs Län, S.
Henrlin från Kronobergs
Län samt Johan Jacob Rutberg från Norrbottens Län; och hafva med de nu omnämnde Talarne i Bonde-Ståndet åtskillige af Ståndets öfrige Ledamöter instämt.
Ola Jeppsson från Blekinge Län har förmält, att, om endast den uti Kongl.
Maj:ts Proposition föreslagna förändring vidtoges, vissa Embetsmäns inviolabilitet skulle vara större än Konungens; och som detta ingalunda vore lämpligt, yrkade Ola Jeppson, att Utskottet måtte föreslå de Öfrige förändringar i Criminal-Lag stiftning en, som kunna blifva en följd af den Kongl. Propositionen.
Detta med hvad mera de till Utskottet ankomne handlingar innefatta.
, har Utskottet sorgfälligt öfvervägat.
Härvid har det förekommit Utskottet, såsom borde, efter hvad jemväl flere Ledamöter af Högloft.
Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda Bonde-Ståndet anmärkt, dödsstraffet för lasteligt yttrande om den högsta Bihang till R.St.
Fröt. 1834- 7-de Sami. 1 -.sta AJd, 2'.dra Band. 3 4'-de Håftet, i8 Lag-Utskottets Betankande N:o i65. personligheten i samhället icke helt och hållet borttagas, så länge detta straff är i Lagen för andra brott bibehållet.
Det är på kärlek och förtroende för Regenten, som folköls lycka i väsendtlig inon h vilar., och den, som genom smädelsens vapen söker undergräfva denna grundval för samhällets välstånd, kan tvifvelsutan vara vådlig och straffbar i den grad, att hans handling förtjenar döden.
Rikets Ständer bi föl lo vid i8a3 års Riksdag dåvarande Lag-Utskotts Utlåtande, att detta slags brott kunde ega så olika gradationer, att, i många fall, dödsstraffet vore i strid med den i öfrigt gällande lagstiftningen; men att dess upphäfvande deremot, för de svåraste fall, eller sådane förolämpanden, hvilka under hot och bitterhet yttras inför sjelfva Majestätet, eller direct angå detsamma, och innefatta de egenskaper, som i 5 Capitlet i §.
Missgernings-Balken omförmälas, icke öfverensstämde med andra bestraffningar i Lagen, hvaribland kunde anföras, att, enligt 18 Capitlet 8 §. samma Balk, minsta våld å Embetsman i tjensten straffas med lifvets förlust, och rycktens utspridande i argt uppsåt, som röra medborgares ära, efter omständighelerne, med det ansvar, som komme dödsstraffet närmast, eller landsflykt, hvilken bestraffning jemväl, enligt Tryckfrihets-Förordningen, eger rum för smädelser mot främmande Öfverhet, framför hvilken det likväl syntes, som borde landets egen Öfverhet vara af Lagen helgad; och detta omdöme finner äfven nuvarande Lag-Utskott sig böra biträda.
För öfrigt skulle Utskottet hysa mycken betänklighet, att ibland straffbestämmelserne för ifrågavarande brott upptaga ärans förlust, utan att närmare, än i Propositionen finnes föreslaget, utmärka, i hvilka fall en sådan påföljd måtte ega rum.
Det bör visserligen erkännas, att förgripelsen kan vara så nedrig och grof, att densamma förtjenar ärelöshet, om icke för att gifva upprättelse åt de förolämpade höga föremålen, hvilka böra anses vara öfver behofvet deraf, likväl med afseende å förbrytarens låga afsigter och samhällets anspråk; men på denna svåra brottslighet måste, efter Utskottets åsigt, dödsstraffet ega tillämpning; och för de lindrigare arterne af brottet åter tyckes ärans förlust, hvilken rätteligen endast bör åtfölja en, genom sitt motiv, verkligen infamerande handling, icke utgöra något lämpligt ansvar.
Af dessa förenade skäl anser Utskottet sig hindrådt att utan förändring tillstyrka antagande af Kongl.
Maj:ts ifrågavarande Nådiga Proposition.
Lag-Utskottets betänkande N:o 165, !9 Men som, efter hvad Konung och Ständer ömsesidigt insett och förklarat, dödsstraffets bibehållande, såsom enda påföljden af det brott, hvarom 5 Capitlet i §.
Missgernings-Balken handlar, således äfven för de lindrigaste graderne deraf, står i strid med den mildare anda, som i senare tiders Brottmåls-Lagstiftningar allmänneligen uppenbarat sig, och serskildt med vår Criminal-Lag i öfrigt, samt det otvifvelaktigt måste af hvar och en medgifvas, att nyssnämnde lagrum påkallar förändring, derest man ej vill försvara den orimligheten, alt Lagstiftaren må, i något fall, med afsigt utsätta ett straff, så beskaffad t, att det ej skall kunna tillämpas, utan att såra den allmänna känslan af mensklighet och lätt, har Utskottet, på grund af de väckta molionerne i ämnet, funnit sig föranlåtet att framlägga förslag lill ett förändradt lagbud, upptagande,'tillika med dödsstraff för de svåraste förbrytelser af detta slag, jemväl de gradationer af fängelse å fästning, som den Kongl. Propositionen innehåller, med uteslutande af dea i samma Proposition föreslagna påföljd af ärans förlust.
Hvad redactionen angår, så har Utskottet ansett densamma böra sättas i öfverensstämmelse med Trvckfrihets-Förordningens 3 §.
4*rc*om.,samt ordet Konungen således böra utbytas emot orden Konungens person eller gerningar; men någon beskrifning på hvad med lasteligt yttrande må förstås, anser Utskottet destomindre böra eller kunna på detta ställe införas, som man i allmänhet funnit häst att i Lagboken undvika definitioner, hvilka egentligen tillhöra Lagfarenhelens theori, samt synnerliga svårigheter och äfventyr ofelbart skulle möta företaget uti ett så grannlaga ämne som det förevarande.
Utskottet tviflar dessutom, alt någon definition på brottet kunde deråt gifva större bestämdhet inför Allmänhetens begrepp, än det enda ordet lasteligt redan innebär, och Utskottet är öfvertygadt, att man, i hvad fall som helst, ej kunde undgå att låta på Domarens pröfning ankomma, hvad som bör anses förgripligt eller icke.
Utan att vidlyftigt redogöra för den kännedom
Utskottet tagit om främmande länders lagstiftning i delta hänseende, må dock Utskottet anmärka, att de af Herr Hjerta. och Anders Danielsson gjorda eitationer af Franska Lagen ingalunda instämma med rätta förhållandet.
Utskottet ofvan framställt, får Utskottet till Rikets Högloflige Ständers närmare ompröfvande vördsamt öfverlemna, om icke 1 i 5 Capitlet Missgernings-Balken må erhålla följande förändrade lydelse:
Hvar,, som lasteligen talar eller skrifver något om Konungens Person eller gerningar j om Drottnin - 20 ljng- Utskottets Betänkande N:o t65. gen, eller om den, som till Efterträdare på Thronen förklarad är, varde halshuggen, eller straffes med fängelse å fästning från tvä till tio år, allt efter brottet och omständigheterna dervid.
Enär en så beskaffad förändring af stadgandet i 5 Capitlet i §.
Missgernings-Balken, som den nu föreslagne, icke skulle försätta delta lagslälle i någon strid med andra lagrum, och de motioner, rörande jemkning af dessa senare, som Utskottet från tvänne Riks-Stånd emottagit, endast åsvftat att afhjelpa sådane missförhållanden, som förmenats kunna uppstå genom antagande af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, tror Utskottet framställningar ne härom till någon vidare åtgärd icke föranleda.
Stockholm den r 4 Nov. 1834- Reservationer t r:o af Herr von Strussenfelt: ”Jag har icke kunnat med Utskottet instämma i den åsigt, att man borde bibehålla det i 5 Capitlet i §.
Missgernings-Balken utsatte dödsstraff för lasteligt tal mot Konungen, Drottningen eller Thronföljaren.
Hvar och en, som yttrar sig öppet, ulan biafsigter, torde medgifva, att dödsstraffet numera allmänneligen anses vara för strängt i förhållande till ifrågavarande förbrytelser.
Man har icke sällan hört stadgandet i ofvannämnde lagrum benämnas grymt och barbariskt.
Att nu i strid med allmänna tänkesättet bibehålla en Lag, hvilken icke, ulan att såra allmänna känslan, lärer kunna tillämpas, anser jag omöjligt att inför förnuftet försvara.
Strafflagar, som, i följd af sin stränghet, väcka ovilja vid användandet, strida emot sitt eget ändamål.
I stället för att Strafflagen är ämnad vara ett Bamocles svärd, färdigt att nedstörta öfver förbrytarens hufvud, jblifver den härigenom en sköld för honom, hvarunder han fräckt kan skydda sig.
Dylika Strafflagar tyckas snarare uppmuntra till brott, enär de på förhand liksom försäkra om strafflöshet.
Jag 5r derföre af den öfvertygelse, att det varit bäst, i enlighet med Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition Lag-Utalcottets Betänkande N:o i65. 21 och på de skäl densamma innehåller, tillstyrka upphäfvande af det i 5 Gap. i §.
Missgernings-Balken utsatte dödsstraff.
Man har trott , att den utaf Kongl. Maj:t föreslagna förändring i berörde lagrum skulle, om den antoges, föranleda till missförhållande emellan flera Strafflagens bud.
Jag har likväl icke kunnat härom öfvertygas.
Hvad 18 Cap. 8 §.
M. B. vidkommer, så äro de i i:a mom. omnämnde förbrytelser af en helt annan art än lasteligt tal, hvarföre de icke elier böra, på sätt som skett, dermed jemföras.
De förstnämnde innebära nemi. ett physiskt våld, som rubbar Samhällsordningen, i det sjelfhämnd ntöfvas emot en person, antingen i det ögonblick han representerar Statens Majestät eller ock för de åtgärder han i Statens namn vidtagit.
Såvida Slaten skall kunna beslå, måste den äfven sorgfälligt vaka deröfver, att don ej i sina functioner öfverväldigas af den råa styrkan; och af sådan anledning måste den med stränga straff belägga dessa förbrytelser.
Vår lagstiftning har också gjort betydlig skilnad emellan verbal-injurier och physiska förgripelser emot en Embetsman i eller för dess Embete.
De förra straffas med högst 200 D:r och ärans förlust, de senare deremot med lifvets.
Så vidt det varit möjligt har man, i afseende på de höga Personer, hvilka nämnas i 5 Cap. 1 §. M. B., äfven iakttagit en sådan skilnad: physiskt våld å desamma straffas med förlust af högra handen, lifvet och egendom jemte stegel, men å lasteligt tal har endast simpelt dödsstraff blifvit utsatt.
Den stora skilnad, som finnes emellan båda desse slags brott synes hafva blifvit förbisedd af dem, hvilka funnit det vara inconseqvent, att straffa den som talar lasteliga om Konungen, med tio års fästning, då den, hvilken anfaller en Embetsman under utöfningen af sitt Embete, mister lifvet.
Man har vidare ansett Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition stå i sirid med 60 Cap. 4 §•
M. B. samt 3o Cap. 20 §. R. B.
Dessa lagrum innehålla, att den, som af argt uppsåt om någon utsprider äreröriga rykten eller anklagar Hof-Rätten att hafva vrångvisliga dömt, skalf, i förra fallet, straffas med spö eller fängelse vid vatten och bröd efter omständigheterna, eller landsflykt, samt, i senare fallet, med det straff, som närmast är till dödsstraffet.
Huruvida 10 års fästning må anses lindrigare eller svårare än landsflykt, torde vara svårt alt bestämma, enär sådant synes helt och hållet bero af individuela förhållanden och åsigter.
Alt en stor del menniskor icke betrakta landsflykt såsom något svårt straff, är ganska säkert.
Genom 22 Lcig-TJ tskoltets Betänkande N:o 165. insättande i fängelse inskränkes den menskliga friheten också vida mera än medelst förbudet att vistas inom ett visst territorium.
Alt med det i 3o Cap. 20 §, R.
B. omnämnde straff icke hör, som man velat påstå, förstås iifstidsfäslning och 4° Par spö, har redan blifvit anmärkt.
Dermed menas troligen icke annat än högsta kroppsplikt, åtminstone lärer en sådan tolkning af berörde Lagrum öfverensstämma med praxis.
Så har äfven Flintberg förstått detsamma.
Det är visserligen sannt, att högsta kroppsplikt består likså väl i 4°_Par spö som 28 dagars fängelse vid vatten och bröd; men sådant torde egentligen böra betraktas såsom en felaktighet, tillhörande vår Criminal-Lag, som i så många fall lemnat
Domaren frihet att efter sitt godtfinnande använda de afllictiva straffen eller fängelse vid vatten och bröd — en brist, som Lag-Utskottet i någon mon sökt afhjelpa genom det i Betänkandet N:o i3o föreslagne stadgande.
Då, genom 1809 års Statsförändi ing, Riks-Rådsvärdigheten blifvit afskaffad, utan alt densamma åtföljande attributioner blifvit på andra personer fullständigt öfverflyttade, bar jag varit af den öfvertygelse, att 2 §. i 5 Gap. M. B. numera icke vore tillämplig, hvarföre jag äfven velat, med anledning af de motioner, som jemte Kongl. Maj:ls Nådiga Proposition blifvit till Utskottet remitterade, tillstyrka, att ofvannämnde §. mått» upphäfvas.
Fastän jag sålunda i flera delar varit af olika tanka med Utskottets pluralitet, har jag dock, när min mening icke kunde göra sig gällande, trott mig böra biträda det här framställde förslag, att, jemte dödsstraffets bibehållande för ifrågavarande förbrytelser, antaga en latitud af 2 till 10 års fästning.
Härigenom vinnes, enligt min tanka, ändå något godt; det blir möjligt använda ett efter brottets beskaffenhet lämpadt straff och afseende lemnäs å de många nuancer, i följd hvaraf det lasteliga talet blifver mer eller mindre straffbart.
Jag har alltså icke kunnat anse detta förslag annorlunda än som ett verkligt framskridande på humanitetens bana.