Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men om äfven denna förklaring, i strid med den af Svaranderna gifna, ej varit nöjaktig, såsom icke öfverensstämmande med rätta förståndet af föreskriften • i Riksdagsordningens 73 § om sättet för behandling af skiljaktigheter Riksstånden imellan; och om, det oaktadt, Ståndens samfällda i den underdåniga skrifvelsen utfärdade beslut ej varit att anse för ogiltigt (öfver hvilket allt jag nedlagt mitt tvifvelsmål i de orden: att jag lemnade derhän, huruvida all nödig tydlighet vid skrifvelsens uppsättande varit iakttagen etc.); så hade deraf följt, att ett misstag begicks* när de två Ståndens oftanämnde förbehåll inför Konungen åberopades, men ett misstag endast om rätta förståndet af en Rikets Ständers skrifvelse, och det ingalunda utan ursäktlig anledning, icke ett straffbart misstag, af uppenbar vårdslöshet eller elak afsigt; och än mindre hade det kunnat slutas, att deri låg en öfverträdelse af grundlag, och en sådan bokstaflig och uppenbar öfverträdelse, som kunde ådraga Rådgifvarna lagligt ansvar.
Antager man åter, att förbehållet i de två Ståndens beslut icke innehöll någou anledning till den fördröjda verkställigheten; så är det väl derföre, att man icke anser detta förbehåll gällande, d. v. s. icke finner det äga giltighet.
Hvad härom yttras i Svarandernes sista förklaring, eller att de icke tillerkännt de två Ståndens mening (förbehållet) »giltighet i den syftning, jag tycktes vilja tillägga detta ord», gjorde svaromålet icke för mig mera tydligt.
Den syftning, hvari jag nyttjat ordet giltighet, var den enda, hvari detta ord mig veterligen kan nyttjas, och hvari det uttrycker egenskapen att gälla.
»Jag kunde icke,» hade jag sagt, »föreställa mig, att man skulle åberopat en handling, hvilken man icke för gällande ansett» — och svårligen kunde väl detta tagas i annan bemärkelse, än att jag trodde Konungens Rådgifvare hafva ansett de två Ståndens mening vara såsom ståndsbeslut gällande.
Att densamma i annan händelse icke bordt hos Konungen åberopas, var min icke otydligt angifna tanka; och denna grundade sig derpå, att om oftanämnde förbehåll (de två Ståndens mening) ej mer varit gällande, detsamma ej heller kunnat anses för de två Ståndens ännu fortfarande mening, utan hade bordt antingen vara genom förstärkt Utskott upphäfvet, eller ock betraktas såsom af de två Stånden sjelfva frånträdt.
Om nu så var — att någon de två Ståndens gällande mening ej mera fanns — då insåg jag ej heller, hvad som i en sådan fanns att åberopa.
Men om ock, i följd af en sådan ogiltighets erkännande, det kunnat läggas Svaranderna till last, att hafva inför Konungen åberopat, och följaktligen tillstyrkt afseende på en handling, den de åtminstone efteråt funno icke vara giltig eller icke hafva bordt gifva anledning till deras klandrade rådslag; så kunde dock för ett lagligt åtal icke läggas annan grund, än verkliga förhållandet; och huru detta af mig betraktades, är hvad jag näst ofvanföre redovisat.
Ett annat föremål för mitt tvifvel på remissens åsigter var det deri uppgjorda förslaget att genom en, Regeringsåtgärd afhjelpa bristen af ett Rondeståndets beslut om valsättet för detta Stånds deputerade vid markegångssättning.
För att nu framlägga skälen till detta mitt tvifvel, böra remissens ordalag följas.
Det heter, att »Bondeståndet hade vid dess beslut om inskränkning i antalet af dess deputerade icke aktat nödigt att i afseende på deras utnämnande närmare förordna; och således måste Ståndets förut gifna föreskrift i ämnet fortfarande tjena till efterrättelse».
Denna förutsättning, att
Ståndet icke aktat nödigt att i ämnet förordna, är ej hemtad från Ståndets uttryckliga beslut.
Att Ståndet icke yttrat sig i ämnet, vill ej säga detsamma, som att det icke aktat nödigt att yttra sig.
Ärendet kunde ju vara för den gången uppskjutet, eller kunde det vara af glömska förbigånget; man fick väl således icke antaga, utan verkligt bevis, att Ståndet underlåtit åtgärden derföre, att den framgent icke ansågs nödig.
Och hade Regeringen antagit detta, med de följder, som deraf i remissen härledas; så hade
Regeringen åtminstone tänkt olika med det vid nu senast förflutna riksdag församlade Bondeståndet, hvilket i ämnet verkligen förordnade, och således äfven förstod Ståndets mening vid föregående riksdagen annorlunda, än den i Konstitutions-utskottets remiss blifvit förstådd.
Härmed försvinner äfven beviset för den andra satsen, att Ståndets förut i ämnet gifna föreskrift måste fortfarande tjena till efterrättelse.
Men det logiska sammanhanget imellan de två satserna var dessutom alltför lösligt, enär man säkerligen icke ägde sluta, att
Bondeståndet ville låta den befintliga föreskriften fortfarande gälla derföre, att
Ståndet icke dä aktat nödigt att meddela en ny.
Att, om från saknaden af Bondeståndets eget förordnande »hinder ej kunde anses hafva härutinnan mött», man lämpligen skulle kunnat vidtaga ungefär sådana utvägar, som i remissen anvisas, såsom att »i de län, der flere än två Bondeståndets deputerade förut varit utsedde, två bland dessa kunnat bestämmas, antingen genom lottning eller, i enlighet med hvad Kammar-Kollegium föreslagit, genom val af Konungens Befallningshafvande, eller ock på annat sätt, hvarom Kongl. Majit kunde i Nåder finna godt att förordna», är säkerligen en lika litet bindande slutledning, som den näst förut anmärkta.
Om än Bondeståndet för tillfället lemnat obegagnad sin rätt att föreskrifva sättet för sina niarkegångs-deputerades utväljande; så ändrades derigenom icke Regeringsformens ' 75 §; och så länge denna är oförändrad, äger ej Bondeståndet sjelft att afhända sig, än mindre någon annan att sig tillegna den makt, som genom samma paragraf Bondeståndet lika med öfriga Riksstånden förbehålles.
Majit kunde följaktligen hvarken uppdraga åt sina Befallningshafvande att välja eller bland valda låta utlotta de två erforderliga deputerade, eller Sjelf, »i anledning af Rikets Ständers underdåniga anhållan om vidtagande af nödiga förfoganden för verkställigheten i detta ärende», något förordnande derom meddela — om än Bondeståndet dertill gifvit specielt uppdrag, eller uttryckligen förklarat, att
Ståndet icke aktade nödigt att den beböfligä föreskriften besluta.
— Så litet hade det låtit sig göra att, utan förnärmande af Rikets grundlag, häfva det hinder, som valsättet till Bondeståndets deputerade vid markegångssättning uppställde mot en mellankominande verkställighet af ett förändradt sätt för grundskatternes utgörande.
Sådan är den utredning af ämnet, som jag trott mig böra framlägga.
Utom hvad angår process-ordningen, bör jag kunna, i fall jag icke misslyckats, anse för bevisadt: att det förfarande, som skulle åtalas, innefattade icke ett fel, utan tvertom en af pligt föreskrifven handling; att om de tilltalade i stället handlat så, som uti anklagelseakten förmentes hafva bordt ske, grundlagsöfverträdelse då i sjelfva verket ägt rum; att nemligen hvarken Bondeståndets rätt till förändrande af valsättet för dess deputerade vid markegångssättning kunnat lagligen åsidosättas, eller de två Riksståndens förbehåll betraktas såsom ovilkorligen ogiltigt och lemnäs utan afseende; att påyrkande af ansvar för den åtalade handlingen således skulle varit påyrkande af ansvar för fullgjord pligt; att åtalet visserligen måste utföras och derföre blef utfördt, men med reservation och utan understödjande eller tillagda påståenden; att sådant var ett punktligt fullgörande af min skyldighet, och att denna icke sträckte sig vidare; att det varit illa, om jag gått utöfver denna pligt och, med eller utan framgång, sökt att genomdrifva en orättvisa, hvars följder dessutom kunnat vara olyckliga.
Jag förmodar, att läsare, som gifva sig mödan att inhämta denna bevisning, ej skola ogilla den.
Snarare skall man finna den öfverflödig, kanhända olämplig.
Åtminstone skall man icke säga mig, att jag kämpar med inbillade motståndare; Och jag kan icke föreställa mig, att med eftersinnande af de sanningar, jag här bragt i åtanka, man skulle funnit sig föranlåten till utfall af den beskaffenhet, som på behandlingen af Riksrättsmålet blifvit af tryckpressen slösade. — 23 — De åtal, som nu vidare böra redovisas, äro af likartad beskaffenhet med dem, som i förra årens berättelser förekommit.
Under 1851 års embetsresa hade jag anmärkt, att för samma års vinterting med Lysings och Göstrings härader domböckerne varit i så måtto ofullständiga, som §§ 147—149 i Göstrings och §§ 218—228 i Lysings Häradsrätts dombok befunnits ouppsatta, och icke någondera af domböckerna behörigen afslutad; och sedan den tillförordnade Domhafvande, som nämnde ting förrättat, väl åtagit sig att dessa brister afhjelpa och med betyg deröfver inom viss tid inkomma, men oaktadt skedd påminnelse ej fullgjort samma åtagande, samt jag derför mot honom förordnat åtal, hvilket inför Kongl. Göta Hofrätt blifvit utfördt; så har utslag derstädes i detta ämne fallit den 20 Juni 1853, hvarigenom, efter det betyg öfver bristernes afhjelpande i domböckerna, enligt Kongl.
Hofrättens föreläggande, inkommit, förklaras, att med afseende å detta betyg, något utlåtande härom nu mera icke erfordrades; men att beträffande underlåtenheten att i behörig tid uppsätta och afsluta domböckerna, Kongl. Hofrätten, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, dömde tillf.
Domhafvanden att för den försummelse och vårdslöshet i dornare-embefets utöfning, han i detta hänseende låtit komma sig till last, böta Atta R:dr 16 sk. banco; och bar ändring i detta utslag icke blifvit sökt.
Göta Artilleriregementes Krigsrätt hade den 24 Juli 1850 Artilleristen Anders Olofsson
Lätt efter tilltal för rymning, förskingring af munderingspersedlar samt olofligt tillgrepp från kamrater till värde af Tre Riksdaler, blifvit dömd att såsom den der gjort sig skyldig att, jemlikt 8 kapitlet 7 § samt 10 kap. 20 och 26 §§ Kongl. Krigsartiklarne, 47 kap. 1 § Missgerningsbalken och Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, straffas för tillgrepp från kamrat med 12 par spö och för rymning samt munderingspersedlars förskingring med 6 hvarf gatulopp, hvilka bestraffningar enligt Kongl! Circulairet den 26 Nov. 1812 skolat i ena bot utgöra fyratio par spö, med tillämpning af Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 att umgälla sina omlörmäita förbrytelser med Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, enskildt skriftas och aflösas samt med stadgadt belopp ersätta de förskingrade och tillgripna persedlarnes värde; och som jag funnit arimärkningsvärdt, det omförmälte Kongl. Förordning den 10 Juni 1841 blifvit i förevarande fall tillämpad, samt Krigsrättens i anledning häraf infordrade förklaring icke kunnat för nöjaktig antagas; så har jag ansett mig föranlåten att emot Krigsrätten förordna åtal, efter hvars utförande inför Kongl.
Krigs-Hofrätten, dess utslag i detta mål är gifvet den 29 September 1853, af innehåll, att alldenstund genom 2 § uti Kongl.
Cirkuläret den 26 Nov. 1812 straff af spö, som i Kongl. Krigsartiklarna för vissa brott är bestämdt, blifvit afskaffadt med undantag af de fall, då antingen allmänna lagen ovillkorligen föreskrifver denna bestraffning för det begångna brottet, eller då ärans förlust, uppenbar kyrkoplikt eller fängelse å fästning följa bör, och i samma § föreskrifvits, att i alla andra fall den brottslige skall i stället för spö dömas till prygel, samt vid sådant förhållande, ehuru Artilleristen Lätt varit förfallen för snatteri från kamrater till belopp af Tre Riksdaler, jemlikt 8 kap. 7 § Kongl. Krigsartiklarna, till bestraffning af 12 par spö, och för första resan rymning samt munderingspersedlars förskingring, jemlikt 10 kap. 20 och 26 §§ och 14 kap. 73 § samma artiklar, till 12 hvarf gatulopp motsvarande Tjugusju par spö, och således, derest spöstraff kunnat å dessa förbrytelser tillämpas, gjort sig skyldig att, på grund af nämnde lagrum och 11 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, straffas i en bot, icke på sätt Krigsrätten i dess utslag antagit, med Fyratio par spö, utan med Trettionio par spö, Lätt likväl, enär intet af de fall, hvarunder spöstraff, enligt hvad nyss nämndt vore, borde bibehållas, bär inträffat, bordt för sina meranämnda förbrytelser åläggas mot Trettionio par spö svarande Nittioåtta prygel, men Krigsrätten det oaktadt i stället för prygel ådömt Lätt
Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd; fördenskull och då sist omförmälte straffart icke funnes för någon af de utaf
Lätt begångna förbrytelser bestämd, samt de af Krigsrättens Ordförande och Ledamöter till stöd för deras förfarande, att för samma förbry - — 24 — telser ådöma fängelse vid vatten och bröd, åberopade Kongl.
Förordningar af den 10 Juni 1841, såsom endast innefattande föreskrifter derom, att då vissa deruti uppräknade brott, deribland olofligt tillgrepp från kamrat, samt rymning och munderingspersedlars förskingring, ej funnes upptagne, första gången beginges, fängelse vid vatten och bröd borde ådömas, ingalunda medgåfve rättighet för domaren att utöfver de uti nämnde Kongl. Förordningar omförmälte särskilda fall utskräcka användandet af bestraffning med fängelse vid vatten och bröd; funne Kongl. Krigshofrätten, att Krigsrättens Ordförande och Ledamöter felaktigt förfarit, då de för Lätts förbrytelser tillämpat sistnämnde straff; äfvensom Kongl. Krigshofrätten ansåge
Krigsrätten hafva vid bestämmandet af detta straff detsamma origtigt beräknat, så att
Lätt, hvilken, derest han lagligen kunnat dömas till fängelse vid vatten och bröd, bordt åläggas mot trettionio par spö eller etthundradesjutton daler silfvermynt svarande tjugusex dagars fängelse vid vatten och bröd, blifvit i stället dömd lill tjuguåtta dagars dylikt fängelse; och dömde Kongl. Krigshofrätten, i förmågo af 14 kap. 95 § Kongl. Krigsartiklarne, Krigsrättens Ordförande och Ledamöter, hvilka uti beslutet deltagit, att för omförmälte af dem i domareembetets utöfning begångna fel böta, Ordföranden och Auditeuren hvardera sex Riksdaler trettiotvå skillingar samt öfriga Ledamöterne hvar för sig tre Riksdaler sexton skilling allt Banko.
Öfver detta utslag har å ingendera sidan underdånig klagan blifvit förd.
Som vid undersökning af tillståndet uti Rådstufvurättens arkif i Mariäfred år 1853 befunnits, att ännu den 9 Juni samma år Rådstufvurättens derstädes protokoll för löpande året, äfvensom
Magistratsprotokollen för senare hälften af år 1852 samt för löpande året varit ouppsatte, och Borgmästaren derstädes tillförene blifvit af mig med enahanda försummelse beträdd; så har jag förordnat åtal å denna försummelse, hvaruppå Kongl.
Svea Hofrätt, elter åtalets utförande, meddelat utslag den 28 Oktober 1853, af innehåll, att som Borgmästaren i dess förklaring vidgått, det Rådstufvurättens protokoll för löpande året, äfvensom
Magistratsprotokollen för senare hälften af år 1852 och för det innevarande icke den 9 näst förut iörflutne Juni varit uppsatte; alltså pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, döma Borgmästaren att för åtalade förseelsen böta femtio daler silfvermynt med 16
ILdr 32 sk. banko; men då Borgmästaren vid förklaringen fogat betyg derom, att Magistratens protokoll för år 1852 samt Magistratens och Rådstufvurättens protokoll till deri 14 September 1853 numera vore fullständigt uppsatte, och Advokatfiskalen i anledning deraf återkallat sitt i öfrigt väckta yrkande, det Borgmästaren måtte förpligtas att ifrågavarande protokoll uppsätta och derom förete bevis; erfordrades öfver samma 'yrkande icke vidare utlåtande; och har detta utslag icke blifvit i underdånighet öfverklagadt.
Hos mig har blifvit angifvet, att uti ett af Domhafvanden i Norrbo härad den 5 Oktober 1846 utfärdadt gravationsbevis om hemmanen Forsby.
Forsbyboda och Snedtomta en af Häradsrätten den 14 Juni 1841 meddelad inteckning till säkerhet för 16,537 R:dr 17 sk. 1 r:st banko jemte ränta, hvilken inteckning ännu vid gravationsbevisets utfärdande varit gällande, likväl icke på något sätt blifvit i beviset oinförmält, men detta ändock på vanligt sätt afslutadt med intyg, att hemmanen icke voro besvärade med flera inteckningar, än de i beviset uppgifna; hvaraf händt, att sedan, i förlitande på riktigheten af meranämnde bevis, en i samma egendom den 28
Maj 1846 intecknad skuldsedel på 10,000 R:dr banko jemte sex procents ränta blifvit inlöst, samt hemmanen å offentlig auktion för ägarens konkursmassas räkning försålde, den dervid erhållna köpeskilling, efter godtgörande af äidre intecknade fordringar, och deribland ofvanberörde 16,537 R:dr 17 sk. 1 r:st banko med räntå, icke iemnat full tillgång till betalning för nyssnämnde skuldsedel; och har fordringsägaren för den såmedelst uppkomna förlust yrkat åtal emot
Domhafvanden,. på det han måtte dömas att samma förlust — 25 — förlust godtgöra; anledning hvaraf och som det angifna förhållandet blifvit med bifogade handlingar styrkt, jag öfverlemnat till Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt att sådant åtal anställa.
Efter det målet i följd häraf blifvit vederbörligen utfördt, har Kongl. Hofrätten den 1 November 1853 meddelat det utslag, att emedan upplyst och medgifvet vöre dels att uti ifrågavarande den 5 Oktober 1840 utfärdade gravationsbevis å of.vanberörde, fastigheter en då gällande af Häradsrätten den 14 Juni 1841 j samma fastigheter meddelad inteckning till belopp 16,537 R:dr 17 sk. 1 r:st banko jemte ränta till säkerhet för en den 15
Maj samma år utgifven skuldsedel icke blifvit omförmält, dels att angifvaren, i förlitande på innehållet af berörde gravationsbevis, som han af låntagaren fått emottaga, iidöst ofvanskrifna den 1
Maj 1846 utfärdade skuldsedel å 10,000 R:dr -banko med ränta, för hvilken skuldsedels belopp inteckning den 28 i samma månad blifvit i omförmälte hemman beviljad, dels ock att efter dessa fastigheters försäljning genom offentlig auktion, den på sistberörde skuldsedel grundade fordran, sedan äldre inteckningar och deribland den i gravationsbeviset ej upptagna af de för lästigheterne erhållna medlen infriats, icke af öfverskottet å köpeskillingen jemte de särskilda utdelningsbeloppen af gäldenärernes konkursers öfriga tillgångar till fullo utgått; ty och som Domhafvande!!, hvilken å Häradshöfdinge-embetets vägnar uti gravationsbeviset meddelat intyg derom, att ifrågakomne. fastigheter icke voro besvärade med flera sökta, beviljade eller förnyade inteckningar, än de i samma bevis upptagna, genom utfärdande af omförmälte bevis felaktigt sig förhållit och jemväl måste anses hafva varit vållande dertill, att fordringsägarens medel blifvit, på sätt sorn skett, utlånte mot inteckning i fastigheter, som vid försäljningen ej lemnat full tillgång till fordringsbeloppets gäldande; pröfvade Kongl. Hofrätten, i förmågo af I kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma Romhafvanden att för berörde felaktiga förtärande i embetets utöfning böta femtio daler silfvermynt med sexton riksdaler trettiotvå sk. banco, och att derjemte emot erhållande af ifrågavarande skuldsedel, till angifvaren vid anfordran betala det belopp af den derpå grundade fordran, som, när betalningen erlades, funnes i kapital och ränta oguldet.
Ofver detta utslag har Domhafvande!! anfört underdåniga besvär.
Vid undersökning af Rådstufvurättens i Skenninge arkif under loppet af sommaren år 1851 hade jag erfarit, att åtskilliga luckor funnits i Rådstufvurättens domböcker för åren 1850 och 1851; äfvensom arkilvet befunnits i oordnadt skick; och sedan tillförordnade Rorgmästaren åtagit sig att före utgången af Oktober månad 1851 till mig insända ej mindre betyg, att omförmälte brister i domböckerna blifvit afhulpne, än ock afskrift af det instrument, som vid inventering af arkifvet komme att upprättas, men oaktadt skedd påminnelse underlåtit att detta åtagande fullgöra; så har jag funnit mig nödsakad att till laga åtal öfverlemna den yppade försummelsen; hvarföre sådant åtal inför Kongl. Göta Hofrätt blifvit anstäldt och fullföljdt samt utslag deröfver meddeladt den 9 November 1853, deraf inhemtas, att efter det betyg blifvit hos Kongl. Hofrätten företedt dateradt den 28 September 1852 derom, att Rådstufvurättens domböcker för ifrågasatta år funnits fullständiga samt att under nästförtlutna
Maj månad blifvit upprättadt inventarium öfver Rådstufvurättens och Magistratens arkif, Kongl.
Hofrätten funnit något utlåtande angående bristernes afhjelpande icke erfordras; men sorn. ostridigt vore, att
Rådstufvurättens domböcker för åren 1850 och 1851 icke ' blifvit i behörig tid uppsatta och justerade samt att Rättens arkif vid den tid, hvarom fråga var, befunnits i oordnadt skick, pröfvade Kongl.
Hofrätten, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter att för den försummelse och vårdslöshet, de i berörde hänseenden låtit komma sig till last, böta, Rorgmästaren och den under hans ledighet tillförordnade Ordföranden hvardera sexton R:dr 32 sk. samt hvar af Rådmännen åtta R:dr 16 sk.; hvarjemte och då bemälte tillförordnade Ordförande icke inom den af Kongl. Hofrätten föreskrifna tid fullgjort hvad honom blifvit i rätteR. SI.
Emb.-BcräUelse för år 1854. 4 — 26 — gången förelagdt, Kongl.
Hofrätten med bifall till Advokatfiskalsembetets yrkande fällde honom att utgifva de genom slik underlåtenhet försutna vitén, tillhopa sexton R:dr 32 sk.; varande underdåniga besvär öfver detta utslag icke anförda.
Enligt en sakägares hos mig gjorda angifvelse hade uti ett vid Långhundra Häradsrätt förehaft mål protokoll och beslut af tillförordnade
Domhafvanden icke blifvit i rättan tid expedierade; och sedan jag af denna angifvelse lemnat bemälte
Domhafvande del med anmodan att sig deröfver förklara, men efter ett belt års väntan någon förklaring icke inkommit; så har jag bos Kongl. Svea Hofrätt låtit åtala den ifrågavarande försummelsen; hvaröfver Kongl. Hofrätten genom utslag den 6 December 1853 sig utlåtit, att emedan tillförordnade
Domhafvanden, enligt hvad upplyst vore, vid Långhundra Häradsrätt å 1850 års hösteting och 1851 års vinterting handlagt ofvan omförmälte mål, och tillf.
Domhafvanden, hvilken det följaktligen ålegat att ombesörja expeditionen af Häradsrättens protokoll och beslut i målet, erkännt, att han försummat att inom i lag föreskrifven tid till angifvaren utlemna Häradsrättens berörde protokoll och beslut; ty fälldes bemälte Domhafvande, likmätigt 24 kap. 5 § Rättegångsbalken samt 5 och 7 punkterna j Kongl.
Taxan på expeditionslösen den 15 Maj 1821, att härför böta tjugufem daler silfvermynt med åtta Riksdaler 16 sk. banco; och förelädes tillförordnade
Domhafvanden att vid vite af etthundrade daler silfvermynt inom en månad tiil Ofverståthållare-emfaetets Kantsli aflemna ett utskrifvet exemplar af Häradsrättens protokoll och beslut i nämnde mål, för att emot lösen tillställas angifvaren, hvilken numera vöre i Stockholm bosatt, och att derjemte om fullgörande häraf hos Kongl.
Hofrätten förete bevis; äfvensom och då utredt och medgilvet vore, att tillförordnade
Domhafvanden underlåtit att till mig aflemna honom affordrad förklaring öfver angifvärens klagoskrift, Domhafvanden för denna sin försummelse, med stöd af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, dömdes att böta tio daler silfvermynt med tre R:dr 16 sk. banco; men enär angifvaren icke visat laga skäl för sitt yrkande om tillförordnade
Domhafvandens förpligtande att återgällda den rese- och traktamentskostnads-ersättning angifvaren till honom såsom tillf.
Domhafvande utbetalt, och att godtgöra angifvarehs tingskostnad,, samt denne ej heller styrkt beloppet af de kostnader, han förmält sig hafva måst vidkännas i och för sina besök här i Stockholm, i ändamål att få utlösa ofvannämnde tingsexpeditioh, eller ens uppgifvit, hvaruti angifvarens kostnad och besvär i förevarande mål må hafva bestått, funne Kongl. Hofrätten, att tillf.
Domhafvånden icke kunde till någon betalningsskyldighet i nämnde hänseenden förpligtas.