Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ärfda-Balken, fränderne tillkommer, i deras ställe berörde granskning verkställa och dervid tillse, att den omyndige rätt sker; e) med sin uppmärksamhat följa förmyndares förvaltning af myndlings gods, äfvensom hans hushållssätt i allmänhet, för att, i händelse skäliga anledningar skulle förekomma om vanvård af myndling och hvad honom tillhörer, eller ock om sådan försämring af förmyndares egen ekonomiska ställning, att osäkerhet för myndlingens gods kan vara att befara, då hos Domstolen göra anmälan derom och om behofvet af annan förmyndares tillförordnande; dels ock alt vederbörande
Domare måtte erhålla föreskrift att till Socken-Näinnderne eller Gode Männen lemna del af de förmyndare-förordnanden, som komma att utfärdas.
Bonde-Ståndet har åter godkänt en af Herr Grefve Mörner med flere af Utskottets ledamöter emot Utlåtandet afgifven reservation, deruti, med antagande af i Nåder föreslagna tillägget till 7 §. i 20 Kap. ÄrfdaBalken, blifvit tillstyrkt: alt Rikets Ständer måtte för sin del besluta, dels följande förändrade redaktion af 23 Kap. 1 §. nämnde Balk: ^Förmyndare skall för hvarje år författa riklig räkning öfver det han under händer häfver, att deraf skönjas må, huru han den omyndiges egendom förvaltat.
Af den räkning gifve han den omyndiges nästa fränder del, om så fordras; vare ock skyldig att hvart tredje år tillställa dem en sluten räkning, deri jemväl visas bör, huru och emot hvad säkerhet den omyndiges penningar förräntade äro, och hålle desslikes fränderne tillhanda de bevis, som till räkningen höra.
Äro ej fränder, eller vägra de atl läkningen granska, då skall förmyndare, hvart tredje år, sin räkning aflemna till Socken-Nämnd eller Gode Män, som dertill af stad eller soc - 4 Lag-Utskolleti Memorialj N\o yg. ken förordnade äro, alt de räkningen öfverse måga.
Socken-Nämnd eller sådane Gode Män hafven, der fränder ej finnas eller äro fjerran boende, tillsyn huru förmyndare sitt kall förestår, och egen öfver hans räkning samma granskningsrätt, som fränder tillagd är.
Finna fränder, eller de, som sålunda i deras ställe satte äro, att omyndigs säkerhet sådant kräfver, söken de, för hvad af omyndigs medel hos förmyndaren innestår, inteckning i denues fasta gods, och pröfve
Fränder, eller de, som i deras ställe satte äro, hafven dock ej makt omyndigs hos förmyndaren innestående fordran att utsöka.
Tarfvas det, eller finnes förmyndare icke hafva den omyndiges egendom rätteligen förvaltat, varde sådant anmäldt hos Rätten, som då annan förmyndare förordnar.
Är omyndig till de år kom men, att han sjelf finna kan, det förmyndaren ej väl hans egendom förestår, stånde ock honom fritt det hos Domaren att angifva och sin rätt utföra.’' dels ock alt en underdånig skrifvelse må till Kongl. Maj:t aflåtas, hvaruti anhålles om ett Reglemente för Socken-Nämnderne eller de i förslaget omnämnde Gode Män, upptagande stadganden i nedannämnde hänseenden : ”l:o att då dödsfall inträffar i sådant bo, der omyndige finnas, hvilka behöfva med förmyndare förses, Socken-Nämnden eller de utsedde Gode Männen skola hafva tillsyn derå och, om så tarfvas, göra anmä lan derom, på det alt förmyndare för den eller de omyndige måtte varda tillsatte?
2:o att
Domare är pligtig, å landet efter sluladt Ting, i stad för hvarje månad, samt Hof-Rält vid hvarje års slut, att meddela Socken-Nämnden i den församling, till hvilken den omyndige hörer, uppgift på hvilken, som hlifvit till dennes förmyndare förordnad; 3:o att då omyndig flyttar från en församling till en annan, SockenNämnden i den förra skall underrätta Socken-Nämnden i den sednare om hvilken, som innehar förmynderskapet för den omyndige; 4ka att om den utnämnde förmyndaren ej är inom församlingen boende, Socken-Nämnden skall om det utfärdade förmyndare-förordnandet gifva underrättelse till Socken-Nämnden i den församling, till hvilken förmyndaren hörer, och att kostnaden för den brefvexling, som härutaf blifver eu följd, skall af den omyndiges medel gäldas, samt Lag-Utskottcls Memorial, ^T:o 7p. 5 5:o att då någon, som innehar förmynderskap, flyttar från en församling till en annan, Socken-Nämnden i den förra skall gifva Socken-Nämnden i den sednare uppgift på de förmynderskap, som den ur församlingen alllyttande personen, enligt Socken-Nämndens vetskap, innehar, hvarigenom den ordning skulle vinnas, att hos Socken-Nämnden tillförlitlig upplysning kunde erhållas om alla de förmynderskap, hvarmed hvarje person inom socknen är besvärad.”
Då således två Riks-Stånd, nemligen Fleste- och Borgare-Stånden, antagit Kongl. Maj:ts ifrågavarande Nådiga Proposition oförändrad, men Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet stadna t i derifrån afvikande, men likväl sinsemellan skiljaktiga, beslut, får Utskottet, med anledning af Riksdags-Ordningens 73 härmed vördsamt inbjuda sistnämnde tvä Riks-Stånd att med Preste- och Borgare -Stånden i den skiljaktiga delen eller ifråga om jörändrad redaktion af 23 Kap. / §.
Arjda-Balken sig förena.
Skulle dock denna inbjudning icke af någotdera Ståndet antagas och sammanjemkning af de stridiga meningarne således icke på detta sätt kunna tillvägabringas, lärer omröstning i ämnet i Förstärkt Lag-Utskott icke kunna undvikas, dervid, då Preste- och Borgare-Stånden utan förändring bifallit Kongl. Maj:ls af Utskottet till antagande tillstyrkta Nådiga Proposition, densamma torde böra till ja-proposition antagas; men då den skiljaktighet å andra sidan eger rum, att Bonde-Ståndet godkänt det af flere reservanter inom Utskottet framställda, här ofvan anmärkta förslag, och att Ridderskapet och Adeln stadnat i det serskilda beslut, som jemväl finnes här framför intaget, får Utskottet, enär blott en mening må till eonIra-proposition uppställas, inbjuda Ridderskapet och Adeln att med Bonde-Ståndet i denna del sig förena.
Yarder denna inbjudning dock icke antagen och Bonde-Ståndet vidblifver sitt beslut, måste frågan om hvilkendera meningen skall utgöra contra-proposition, genom omröstning slitas; och får Utskottet för sådant ändamål afgifva ett så lydande förslag till 6 Lag-Utskottets Memorial, iV:o "jg. Och Vo te rings-proposition:
Den, som vill, att den af Bomle-Ståndet antagna mening skall uppställas till contra-proposition, röstar Ja; ilen, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, kommer det af Ridderskapet och Adeln beslutade förslag att till contra-proposition antagas. föreslår i följd häraf Utskottet omröstning hufvudsafeen efter denna Voterings-pro position:
Den, som vill, att Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition angående förändrad lydelse af 23 Kap. 1 §■ Ärfda-Ba/ken och tillägg till y §. i 20 Kap. samma Balk, skall oförändrad antagas, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anses Rikets Ständer hafva, med förkastande af Kongl. Maj:ts ifrågavarande Nådiga Proposition, beslutat, att 1 §. i 2.3 Kap.
Ärfda-Balken skall erhålla den af (Ridderskåpet och Adeln — Bonde-Ståndet) beslutade förändrade lydelse, att till y i 20 Kap. samma Balk skall göras det tillägg, Kongl.
Maj:t i Nåder föreslagit, och således att contraproposition i enlighet härmed skall i underdånighet framställas; i sammanhang hvarmed till Kongl. Maj.t bör a/låtas en underdånig skrifvelse rörande reglementariska föreskrifter i ämnet, till innehållet öfverensstämmande med det af (Riddérskåpet och Adeln — B onde Ståndet) i denna del fattade beslut.
Lag-Utskottets Betänkande , N-.o <So. 7 N:o 80. iAnk. till Exp.-Utsk. den 25 Febr., kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående förvandling af böter.
Uti ett af Högv.
Preste-Ståndet till Lag-Utskottels behandling öfverJemnadt memorial, har Herr Lector kV allman anmärkt, att lagens stadganden rörande förvandling af böter, vore i så måtto olämplige, som i flera fall skillnad dervid icke gjordes, antingen den bölfällde begått ett vanhedrande brott eller ej.
Det vore nemligen påbjudet, att den, som saknade tillgång till böter, ådömde för vissa mindre förseelser, skulle undergå vatten och bröd, hvilken kroppsplikt motsvarade spö och ris, som dock endast kom i fråga för nesliga brott; och derigenom förblandades förseelsen med brottet och sjelfva fattigdomen blefve dymedelst på visst sätt ett brott.
För afhjelpande af delta missförhållande liar Herr Lectorn föreslagit, att förordnas måtte, det böter böra till enkelt fängelse förvandlas, utom i de fall, då de blifvit ådömde för brott, som medföra förlust af beder och medborgerligt förtroende.
Denna motion har Utskollet under öfverläggning förehaft; och enär den förändring i lagstiftningen, som således blifvit påyrkad, ej kan vidtagas, utan i sammanhang med en total förändring i nu gällande straffsystem, deri fängelse vid vatten och bröd ingår såsom en väsendtlig beståndsdel; så och då förslag till en ny Kriminallag blifvit af Kong). Maj:t till Rikets Ständers antagande i Nåder öfverlemnadl, vid hvars pröfning frågan ofri och huru vidsträckt det straffmedel, hvars användande motionären påyrkat, bör ega rum, kommer att behandlas, anser ULskottet sig vördsam ligen böra tillstyrka, att ifrågavarande förslag icke för närvarande måtte af Rikets Ständer bifallas.
Emot delta Betänkande har Herr Lector kV allman sig reserverat, med anmälan, alt lian, då ärendet afgjordes, var på permission frånvarande. $ L*"-Vtskottets Betänkandej IV:o Sr. N:o 81.
Ank. till Exp.-Ulslt. den 25 Febr., kl. 5 « n» Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring af lagens stadgande angående de fattiges andel af död persons egendom.
Bonde-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet remitteradt memorial, har Riksdagsfullmäktigen från Stockholms Län Olof Jansson anfört, att allmänna lagens stadgande, det en åttondedel procent af summa inventarii skall, då dödsfall inträffar, tillfalla de fattige, vore i hög grad obilligt.
Den drabbade i första rummet den aflidnes maka och barn och sedan borgenärerne, hvilka, derest skulderne öfverstego tillgångarne i Boet, således af egna medel måste betala de (atlige, änskönt deras lordringar på långt när icke kunde af qvarlålenskapen godlgöras.
Då emedlertid motionären ej ville beröfva de fattige något, som de rätteligen borde åtnjuta, men billigheten fordrade, att dem ej tillädes något på tredje persons Bekostnad, har motionären, för till vägabringande afen med rättvisa och Billighet öfverensstämmande förändring i förevarande hänseende, löreslagit, det stadgas måtte, att fattigafgiften uti sterbhus hädanefter skall utgå Blott af Boets behållning och ej af summa inventarii.
Utskottet har tagit denna utaf flere bland Bonde-Ståndets ledamöter understödda motion, tillika med de llere anmärkningar, som deremot vid remissen förekommit, i öfvervägande; och då de fattiges rätt, att i afliden persons Bo erhålla en viss del af den till boet hörande egendomens värde, utgör en af ålder fastställd rättighet, den der ytterligare hlifvit bekräftad genom stadgandet i 17 Kap. 4 §.
Ilandels-Balken, att berörde andel, fyra öre af hvarje hundrade daler, efter egendomens värde, skall med förmånsrätt utgå, samt det ingalunda vore med rättvisa och billighet förenligt att borttaga eller inskränka omförmälda rättighet och dermed minska ett de fattige förbehållet understöd, utan att motsvarande ersättning samtidigt dermed på annat sätt dem beredes, finner Utskottet, vid betraktande jemväl deraf, att ifrågaställa bidrag till de fattige ej synes serdeles Betungande, giltigt skäl saknas att under närvarande förhållanden tillstyrka föreslagna inskränkningen; i följd hvaraf Utskottet vördsamligen föreslår, att Rikets Ständer mätte lemna motionen utan afseende.
Nio 82. Lag-Utskottets Betänkande , N.o 82. 9 N:o 02.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 25 Febr., kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af' väckta motioner om förändring af lagens stadganden rörande testamentsfriheten och gäfva. med varm hand.
Ridderskapet och Adeln har till Lag-Utskottets behandling öfverlemnat ett af Herr Dalman, IV. F., ingifvet memorial, deruti blifvit anfordt, att några decennier knappt hade förflutit efter antagandet af nu gällande allmänna lag, innan man insåg olämpligheten af den slöra olikhet i dispositionsrätten öfver förvärfd egendom, som blifvit stadgad för land och stad.
Då nemligen efter landsrätt hvarje medborgare tillerkändes den naturliga rättigheten att fritt råda öfver frukterne af sin verksamhet, så lades i sådant hänseende öfver städernas Borgerskap, Presterskapet samt ofrälse män, som i städerna bo, ett tvång, som syntes uppenbart rätts vidrigt.
Visserligen skedde någon mildring deri genom Komd.
Förordningen den 19 Augusti 1762; men det gamla tvånget qvarstod likväl för alla de fall, då den, hvilken lydde under stadsrätt eller hörde till Preste-Ståndet, hade barn eller andra bröstarfvingar i hvad led som helst.
Da man emedlertid icke kunde påstå, att föräldraömheten vore ljummare eller mer underkastad nyckfulla omvexlingar i städer, än på landet; då de förhållanden, som grundlagt skillnaden emellan lands- och stadsrätt,’redan föi arhundraden sedan upphört; då den friare teslamentsrälten efter landsrätt, som för Ridderskapet och Adeln äfven blifvit utsträckt till deras aflinge hus och jord i städerna, icke någonsin skall medfört menliga följder eller blifvit missbrukad, men den inskränkta testamenlsrätten i stad deremot mången gång kunde verka förstörande, serdeles genom det hinder, den lägger för alla inbördes testamenten emellan makar och möjligheten för dorn, som nedlagt sin förmögenhet uti industriella företag, att på sådant sätt, efter endera makans död, sammanhålla det för rörelsens fortsättande behölliga kapitalet, och då dessutom Rikets Ständer redan vid två Riksdagar beslutat utsträckning af samma rätt; — ansåg motionären Bih. till R.
Prot, 184S, 7 Sami, 1 AJd, a.5 Håjt. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 82, en sådan förändring ock böra ega rum; i följd hvaråt han föreslagit, att ”de emot billighet och rätt stridande inskränkningarne i teslamenlsfrihe”ten efter stadsrätt må för framtiden undanrödjas genom upphäfvande af ”5 §. i 17 Kap. Ärfda-Balken, jemte förklaringen deröfver, uti Kongl. Förordningen deu 19 Augusti 1762, samt att 4 § i nyssnämnde Kapitel må, ”genom stadgandenas utvidgning , göras lika gällande för alla medborga”reklasser, utan afseende på stånd eller bostad.”
Den i förstnämnde §. medgifna lösningsrätten har dock motionären ansett kunna tills vidare bibehållas, äfvensom han, under framställning af följande förslag till redaktion af omförmälde 4 §••
All aflinge fastighet å land och i stad samt alla ”ärfda eller förvärfda lösören må man bortgifva eller testamentera till hvem ”man vill, skyld eller oskyld, barn eller andra arfvingar”, ansett nödigt att jemväl bibehålla det nu i samma §. befintliga stadgandet till förmån för omyndiga barn, hvilkas arf icke är till föda eller uppfostran tillräckligt.
Och har motionären slutligen, i händelse hans förslag i öfrigt bifölls, hemställt, att för tillvägabringande af enhet i lagstiftningen 8 Kap. ”3 §.
Jorda-Balken måtte sålunda förändras, att den, som förvärfvat jord, ”hus och tomt i städerne, berättigas att denna sin välfångna egendom ”helt och hållet bortgifva, och icke blott till en sjettedel’.
I sammanhang härmed har Utskottet förehaft en af Herr Yällcfl.
Borgare-Ståndet väckt och till Utskottet jemväl hänvisad motion, deri motionären yrkat, att Rikets Ständer ville hos Kongl.
Maj:ts i underdånighet förnya deras vid sista Riksdag beslutade underdåniga skrifvelse af den 12 December 1840, angående en större testamentsfrihet efter stadsrätt; varande det i berörde skrifvelse intagna lagförslag af innehåll, att, med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762 angående utvidgad testamentsfrihet efter stadsrätt, 4 och 5 §§. i 17 Kap. ÄrfdaBalken samt 8 Kap. 3 §. 1 mom.
Jorda-Balken borde erhålla följande förändrade lydelse; UÄ r f d a-B a 1 k e n: 17 Kap. 4 §. 1 mom.
Aflingejord å landet, utom den , som personer af PresteStåndet under äktenskap förvärfvat, fastighet i stad, som adlige personer förvärfvat, samt lösören, tillhörande adlige personer eller å landet bosatte ofrälse personer, utom Preste-Ståndet, må man gifva i testamente till hvem man vill, skyld eller oskyld. Lag-Utskottets Betänkande_, N’,o 82. 11 2 mom.
Af fastighet i stad, utom den, som adlige personer förvärfva!, fastighet å landet, hvilken personer af Preste-Ståndet under äktenskap för va rf va t, samt lösören, tillhörande Borgare eller ofrälse personer, som 1 stad bo, eller personer af Preste-Ståndet, må man icke testamentera mer än hälften, der bröstarfvinge lefver efter:
Vilja barn och inländska arfvingar till sig lösa hus, tomt, gård eller jord; stånde det dem fritt inom natt och år.
Samma rätt ega utländska arfvingar, om de i landet inflytta och der bygga och bo. 5 §.
Lemnar testamentsgifvaren efter sig omyndigt barn, och kan det ej ai sitt art njuta föda och uppfostran; då skall af egendom, som i testamente gifven är, så mycket afsättas, som Rätten pröfvar barnet, efter stånd och vilkor, nödigt hafva, till dess det sig sjelf nära kan, dock ej för längre tid, än till dess barnet uppnått 21 år.
Är barn ofärdigt, med svår sjukdom behäftad t eller litet vetande; då skall ock afsättas, hvad till barnets underhåll tarfvas, der dess arf ej dertill förslår; och gånge det understöd ut, så länge behofvet fortfar:
Kommer barnet till helsan eller varda dess vilkor eljest så förbättrade, att det sig sjelf försörja kan; upphöre då understödet.
Nu har man genom testamente anslagit viss årlig inkomst till sitt omyndiga barns föda och uppfostran, eller till underhåll för sitt barn, som är ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande; kan ej det barn, som omyndigt är, af eget arf njuta föda och uppfostran, eller det, som ofärdigt, sjukt eller litet vetande är, med eget arf underhållas; då må det testamente gälla för tid, som här ofvan sägs, ändå att arfvejord eller bröstarfvingars lott dermed belastas skulle.
Jord a-B a 1 k e n. 8 Kap. 3. §. 1 mom.
Eger man jord, hus eller tomt i staden; hafve våld bortgifva hälften deraf, ehvad det är ärfdt eller afladt.”
I I anledning af dessa motioner får Utskottet, beträffande först det förslag Herr Ekholrn till antagande uppgifvit, förklara, att ehuru berörde förslag öfverensstämmer med hvad Rikets Ständer vid begge de sistförflut11a Riksdagarne i ämnet beslutat, Utskottet likväl ej kunnat undgå att fin - 12 Lag-Utskollets Betänkande, N'.o 82. na detsamma icke allenast till hela sin uppställning alltför inveckladt, på sätt Kongl. Maj:t jemväl vid sista Riksdagen erinrat, i anledning af Rikets Ständers då aflålna underdåniga skrifvelse, utan äfven till sina grunder föga tillfredsställande, enär det bibehåller nu gällande lags olikhet i testamentsrätten efter samhällsmedlemmarnes olika stånd eller tillfälliga hemvist, i stället att befrämja den jemlikhet inför lagen och enhet i lagstiftning, som onekligen höra till de vigtigare föremålen för lagstiftarens bemödande att tillvägabringa; och Utskottet anser således Herr Ekholnis förslag böra förfalla.
Deremot instämmer Utskottet i den åsigt, som ligger till grund för Herr
Dalmans motion, eller att testamentsfriheten bör vara lika för alla medborgareklasser, utan afseende på stånd eller hostad; hvilket ock hufvudsakligen öfverensslämmer med hvad Rikets Ständer vid 1829 års Riksdag beslutade, ehuru åtskilliga anmärkningar emot det då uppgjorda förslagets ofullständighet hindrade dess antagande af Kongl. Maj:t.
Den olikhet, som i nu gällande lag förefinnes mellan lands- och stadsrätt, leder sitt upphof från de tider, då man ansåg nödigt att stifta serskilda lagar för land och stad, hvilka lagar, ehuru i många väsendtliga delar utgångna från alldeles olika systemer, sedermera fingo under århundraden utbilda sig bredvid hvarandra och sluteligen af iyö/; års lagstiftare snarare sammanfördes uti en lagbok, än sammansmältes till ett enda helt.
Sålunda bibehöll man då de förut införda olika aids- och testamentslagarne.
Men olägenheterne af dessa förhållandens ordnande på sådant sätt, efter dels personers olika stånd, dels egendomens olika belägenhet, hafva, i samma mån samhällsförhållandena i allmänhet blifvit mera utbildade, låtit allt mera märkbart känna sig.
Ej nog dermed, alt klagan öfver obillighet och bristande jemlikhet inför lagen ofta blifvit spord; man har äfven genom dessa arfs- och testamentslagar gjort de hithörande och i allmänna lifvet djupt ingripande rättsfrågorne så invecklade, att en mängd vidlyftiga rättegångar derifrån haft sitt upphof, hvilka eljest kunnat undvikas, och till hvilka anledning isynnerhet ej bordt lemnas af en lag, som för öfrigt är beräknad på den högsta möjliga enkelhet och lättfattligbet äfven för menige man.
Skall lagboken verkligen, såsom den är ämnad, vara en bok för folket, med så enkla och klara föreskrifter, att jemväl den icke lagfarne må kunna veta hvad rätt är, och derefter ordna sina angelägenheter, utan behof, såsom fallet är i flera andra länder, af serskildt dertill utaf staten tillsatte personers biträde; så synes det vara tid, att lagens bud i 13 Lag-Utskotlels Betänkande, N:o 82, de vid hvarje dödsfall förekommande frågorna om arf eller testamente helt ias han den inveckling och svårfaltlighet, hvarmed de nu äro besvärade, och i stället förenas till några enkla och klara allmänt gällande stadganden.
Hvad arfslagarne serskildt angår, har Utskottet redan i ett föregående
Betänkande uttalat sin öfvertygelse om lämpligaste sättet att uppnå det nyss antydda målet, och då Rikets Ständer numera godkänt Utskottets i den delen framställda förslag, tvekar Utskottet destomindre att i afseende på testamenlslagarne fortgå på samma bana, som betänkligheter i politiskt hänseende härvid svårligen kunna möta, utan fråga endast är, om hvad som å ena sidan kan anses vara med billigheten och naturliga rättvisan mest öfverensstämmande, och å den andra bäst låter förena sig med lagens bud i öfrigt.
Den första pröfning, som för detta ändamål erfordras, är naturligtvis den om hvilketdera af de två serskilda system för testamentsrätten, som uti hittills gällande lagar blifvit följde, företrädesvis bör väljas.
— Våra äldsta lagai visste ej af någon testamentsrätt.
Den infördes med kristendomen; men som den stod i strid med arfvejords-systemet, kunde den ej oinskränkt antagas.
I Landslagen blef den grundsatis gällande, att hvad man sjelf ärft borde åt lagliga arfvingar bevaras, men allt förvärf dt gods kunna fritt disponeras; och på denna grundsatis, vid hvars tillämpning man likväl, i anseende till svårigheten att skilja mellan ärfda och lörvärlda lösören, fann sig föranlåten alt göra undantag för all lös egendom, byggdes och utbildades den testamentsrätt, som ännu gäller efter landsrätt, och hvars hufvudsakliga uti 17 Kap. i—4 §§.
Ärfda-Balken intagna stadgande!) äro, att ingen eger genom testamente bortgifva arfvejord a landet, eller derå skedd förbättring, men väl all aflingejord samt ärfda och förvärfda lösören; dervid dock den inskränkning blifvit gjord, att der omyndiga barn finnas, som ej hafva något till föda och uppfostran, så n^cket skall dem, efter stånd och värde, först lemnas, som Domaren pröfvar skäligt, till dess de sjelfve sig nära kunna; äfvensom, i sammanhang med förbudet mot arfvejords bortgifvande, blifvit föreskrifvet, att surrogat för afyttrad arfvejord alltid bör af annan egendom, så långt den räcker, i främsta rummet afsältas.
I I Stadslagen deremot gjordes ingen skillnad mellan fast och lös, ärfd eller förvärfd egendom; man stadgade i stället, att af hela förmögenheten eD viss andel, som blifvit kallad legitima eller laglott, ovilkorligen borde 14 Lag-Utskottets Betänkande , N:o 82. arfvingarne tillfalla, men återstoden kunna genom testamente disponeras, och denna laglott bestämdes till olika qvot af det hela, allt etter sotn bröstarfvingar eller endast andra arfvingar funnos.
Ehuru åtskilliga betänkligheter mot bibehållande af denna princip, så vidt den lägger hinder för inbördes testamenten mellan makar, uppstodo hos Borgare- och Preste-Stånden vid anlagandet af 1704 års lag, biet dock, genom 17 Kap. 5 §.
Ärfda-Balken, testamentsfriheten efter stadsrätt sålunda bestämd, att man skulle ega bortgifva sjettedelen af sin egendom , der barn eller bröstarfvingar lefde efter, men hälften, om endast andra inländska arfvingar funnos, och alltsammans, i fall arfvingarne voro utländske.