Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Proposition N:o 59. som här utgöres af stämpelns eller märkets anbringande på falskt sätt, varit äkta eller falsk.
Det är derföre af synnerlig vigt, att noga skillnad i lagens stadganden göres emellan handlingar, som icke med hvarandra ega oskiljaktig gemenskap.
Ett är att uti brottsligt uppsåt eller utan behörigt uppdrag tillverka eller förfalska ifrågavarande kontroll-redskap, — ett annat åter att af den sålunda tillkomna eller utaf laglig redskap göra bruk för olaglig stämpling eller märkning.
Lika litet som redskapens tillredning nödvändigt skall efterföljas af dess användande; lika väl kan mången gång utan tillhjelp af dylik falskeligen åstadkommen redskap, stämpling eller märkning verkställas på sådant sätt, att den bör efter förslagets 7 § bestraffas.
Att anse de åtgärder, hvarigenom olaga kontroll-redskap i ond afsigt beredes, endast såsom bihang till den handling, hvarigenom den olagliga stämplingen eller märkningen försiggår, samt att uppskatta denna sednare såsom den egentliga och hufvudsakliga förfalskningen, måste följaktligen föranleda till oriktiga föreställningar angående dessa gerningars straffbarhet inför lagen och de straffpåföljder, hvarmed de böra beläggas.
Ett i bevisligen brottslig afsigt företaget eftergörande eller förfalskande af kontroll-redskap, hvilken kan af tillverkaren sjelf eller hvem annan som helst den öfverkommer, till skada lör det allmänna begagnas, är så vådligt, att utöfningen af statens stralf-rätt i afseende derå, ändå att bruk af dcf falska icke blifvit gjordt, tillförene varit utom allt tvifvel.
Några grundade anledningar att nu mera än förr eftergifva eller inskränka denna rätt hafva, mig veterligen, icke förekommit.
Den i strafflags-förslagets 7 § uttalade grundsats synes mig derföre böra oförkränkt upprätthållas.
Och då härtill kommer, att, såvidt jag förmår bedöma, samma förslags föreskrifter i förevarande frågor äro både mera tydliga och mera fullständiga än den under granskning varande författningens, tillstyrker jag, alt dennas 7 och 8 §§ måtte ersättas af lag-förslagets 7 och 8 §§, med iakttagande deraf, att i den förra § stralfet bestämmes, i §:s 1 moment till straff-arbete från och med 2 till och med 6 år och i det 2ulra från och med 6 månader till och med 2 år; hvarförutan torde böra tilläggas ett moment eller en §, innefattande, alt i händelse den, som stämpling eller märkning betrodd är, uppsåtligen stämplar eller märker falskt; skall han dömas till straff-arbete från och med 4 till och med 10 år.
I sammanhang härmed och enär den straffgrund,f som föranledt .stadgandet i 19 §, endast i mindre mån gäller i afseende å den, som utan behörigt uppdrag förfärdigat ifrågakonme stämplar eller märken, samt straff-bestämmelsen^ härför har sitt rätta rum näst efter de i 7 och 8 §§ meddelade föreskrifter, hemställes, att efter dem må införas en ny §, af lika innehåll med strafflags-förslagets 9 §, dock så att stralfet utsättes till böter från och med Fem Riksdaler till och med Ett Hundra Riksdaler eller till straffarbete från och med 1 till och med 6 månader.
Rifalles detta, bör §§:nes nummerföljd derefter rättas.
Kongl. Maj.is Nåd.
51 1 stället för de i Författningens 9 § uppräknade §§ måste, derest föregående erinringar godkännas, 1, 2, G, 7, 11 och 9 §§ åberopas.
Af 11 och 12 §§, der tillämpning äfven skett af den ofta nämnda, efter min uppfattning oriktiga grundsatsen i fråga om hrottets fullbordan, tvingas jag att återkomma till anmärkningar, liknande dem, som förut af mig blifvit gjorda.
De i sådant afseende tillförene åbe ropade grunder äro äfven här i än högre mån tillämpliga.
Allt hitintills hafva eftergörande och utprångling af mynt varit såsom särskilda brott ansedda.
Förslaget synes äfven betrakta dem på samina sätt, då det för hvardera gerningen bestämmer särskilda straff.
Utprånglingen kan visserligen verkställas af förfalskaren sjelf; men om denne ock i sådant fall hör hårdare straf fas, än om lian stadnat vid eftergörandet, må deraf likväl icke hemtas stöd för den åsigten, att utprånglingen utgör en del eller fullbordan af förfalskningen.
Efter hvad jag kunnat nu utröna, lärer för tillämpning af straff å det i 11 § 1 momentet omförmälda brott icke efter något lands lagar vara erforderligt, att gerningsmannen sjelf bedragit eller sökt bedraga annan medelst det eftergjorda myntets begagnande.
Ett sådant vilkor för det brottet skall anses hafva till fullbordan kommit, synes, i betraktande af brottets vådliga egenskap, hvai’ken instämma med rättvisans kraf eller kunna af statsklokheten gillas.
Varder emellertid detta vilkor antaget såsom nödigt i det fall 11 § 1 mom. afser, torde detsamma med lika, om icke mera skäl, böra förutsättas för de fall, som i 4 \ § 2 mom. och i 42 § omtalas.
Derom saknas likväl bestämmelser i förslaget.
Den omständighet, att förfalskaren sjelf icke gjort bruk af det förfalskade, innefattar väl icke tillräcklig grund, - alt i afseende å brott af den grofva och vådliga beskaffenhet,1 som de ifrågavarande, medgifva nedsättning af straffet, hvars mildrande, på sätt i 14 § 2 mom. och 42 § 2 mom. för sådan händelse blifvit löreslaget, följaktligen icke torde böra ifrågakomma.
1 öfverensstämmelse härmed finner jag skäligt förorda, att icke allenast de i 4 4 § 4 mom. förekommande orden ”och bar han dermed annan bedragit eller sökt bedraga”, utan äfven samma §:s andra stycke och 42 §:s 2 morn., angående den händelse att bruk af det förfalskade ej blifvit gjordt, måtte uteslutas.
Hvad slutligen stralltids-bestämningarne angår, saknar jag äfven här anledningar att frångå slrafflags-förslaget; hvadan, i enlighet dermed, stralf-arbetstiden torde 32 Kongl.
Proposition N:o 59. böra utsättas för eftergörande af utländskt guld- eller silfvermynt från och med 4 till och med 8 år eller lika, som för eftergörande af Svenskt eller Norrskt dylikt mynt; för eftergörande af kopparmynt från och med 1 månad till och med 2 år samt för hrott emot 12 § från och med 6 månader till och med 4 år.
Af nyssanförde grunder, som äfven ega tillämplighet å förslagets stadganden angående eftergörandet och förfalskandet af penningesedel och hvilkas närmare utvecklande med afseende derå vore utan ändamål, har jag, efter öfvervägande af 14 och 15 §§, stadgat den mening, beträffande 14 §, att straff-arbetstiden i dess 1 moment borde bestämmas från och med 6 till och med 10 år, men att deremot §:ns mediersta moment, angående straffmildring, då den falska sedeln ej blifvit begagnad, borde helt och hållet utgå; samt beträffande 15 §, att, med uteslutande från sista meningen af orden ”der han sedeln utprånglat eller sökt utprångla,” straffet kunde utsättas till straff-arbete från och med 4 till och med 8 år.
Vidkommande 16 §, så, enär hvad med corpus delicti förstås, icke kan anses vara för handen, i den händelse att det, som skulle vara åtal underkastadt, icke finnes; samt hvad som blifvit tillverkadt utan bedräglig afsigt icke heller gerna kan benämnas förfalskadt, tillstyrker jag att orden ”der han ej af egen drift förstört det förfalskade eller förebyggt all skadlig verkan deraf,” måtte utbytas mot följande: ”derest han icke em det tillverkade har den vård, att skadlig verkan deraf förebygges.”
Uti 47 § anser jag ett tillägg för den händelse, att utprånglingen sker af förfalskaren sjelf, vara nödigt.
Då något missförstånd af hvad med uttrycket försvårande omständighet menas, icke är att i tillämpningen befara, vinnes ändamålet, om till §:ns 1 moment, hvilket är lika lydande med Usta punkten i Strafflags-förslagets 45 §, dennas sednare punkt varder lagd såsom ett nytt moment.
Till Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 59. 55 Till följd af hvad jag hemställt i fråga om bestämmande af straffet för eftergörande utaf kopparmynt, kan, derest samma hemställan bifalles, den i §:ns 2 moment utsatta bestraffning icke ifrågakomma för det fall, att det deruti omförmälda bedrägeri blifvit försökt med falskt kopparmynt.
Till 2 momentet synes derföre böra tilläggas ett stadgande i den syftning:
Gjordes det bedrägliga försöket med falskt kopparmynt; vare straffet då böter frän och med fem lill och med trettio Riksdaler.
I likstämmighet med hvad jag förut föreslagit, anser jag straff-arbetstiden efter 18 § böra blifva från och med 1 månad till och med 2 år.
Då jag föreslagit efter il § en ny §, upptagande hvad af 19 § syftar på tillhandahållandet af falsk kontrollorings-redskap för att dermed befordra olaglig stämpling eller märkning; samt 19 §:ns sednaste moment icke innefattar annat, än hvad, efter mitt omdöme, måste följa deraf, att i der sagda fall corpus delicti egentligen saknas, tillstyrker jag att åt 19 § måtte gifvas följande lydelse: ”Har någon i uppsåt att eftergöra eller annorledes förfalska mynt eller penningesedel, eller med vetskap om annans uppsåt till sådant -brott, förfärdigat eller anskaffat stämpel, märkjern, form eller annat verktyg, hvarmed förfalskningen verkställas skulle; och korn ej brottet till fullbordan; varde ändå dömd till böter från och med tjugo Riksdaler till och med ett hundra Riksdaler, eller till straff-arbete från och med 1 månad till och med 2 år.” 1 afseende å 20 § instämmer jag väl med Högsta Domstolens öfriga Ledamöter, i grunden för deras anmärkning, men anser det föreslagna stadgandet böra, till följd af hvad jag förut tillstyrkt, införas i 20 § med den rättelse i afseende å hänvisningen till det föregående, som deraf föranledes; hemställande jag härvid tillika, om icke ordet stamp, som har en tvåfaldig bemärkelse, af hvilka den, hvaruti ordet här brukas, är den minst egentliga, måtte här, likasom annorstädes i Författningen, der det blifvit begagnadt, utbytas mot stämpel, hvilket sednare ord, användt i likhet med hvad i Strafflags-förslaget skett, icke gerna bör kunna tydas derhän, som skulle dermed betecknas det märke, som genom stämpeln åsättes.
Under förutsättning att anmärkningen vid 19 § godkännes, blir det nödigt att uti Bih. till R St.
5 Haft. 5 34 Kongl. Maj:!s Nåd.
Proposition N:o 59. 21 § orden: ”sorn i 19 § omförmäles” utbytas mot: ”sorn i denna Förordning förut omförmäles.”
Till deltagande i anmärkningen vid 23 § finnér jag för min del icke skäl.
Enär det icke bestrides, det ju bedrägeri mången gång utöfvas endast genom falska föregifvanden, hvaraf annan förledes till orätt uppfattning af för handen varande sakförhållanden, synes något anmärkningsvärdt icke ligga deri, att detta sätt för bedrägeriets verkställande, hvilket icke torde kunna hänföras till svikligt förfarande i egentlig mening, blifvit till åtskillnad derifrån särskildt utmärkt.
Att uttrycket ”falskt föregifvande” skulle komma att missförstås derhän alt hvarjehanda osanna' uppgifter, som göras utan bedräglig afsigt, blefvo,dermed förvexlade, vara sig af domare eller allmänheten, förekommer mig åtminstone mindre sannolikt.
Under förutsättning häraf förfaller den yppade farhågan för oskäliga rättegångars framkallande och med detsamma den uppgifna grunden för anmärkningen.
Den 26 § har, efter min uppfattning, endast till syftemål, att i viss mån tjena till förklaring af Förordningen, angående stöld och rån, samt att förekomma det föreskrifterna om bedrägeri icke måtte vinna tillämplighet i åtskilliga fall, hvilka ansetts böra framgent vara derifrån undantagna.
Utur sådan synpunkt betraktad synes mig denna §, ehuru måhända öfverflödig, likväl oskadlig.
Med afseende härå och enär frågan, huruvida alla i §:ns
I och 2 moment upptagna gerningar fortfarande böra tilläggas egenskapen af olofligt tillgrepp, icke torde böra under nuvarande förhållanden till granskning företagas, leranar äfven jag förevarande § utan vidare anmärkning, än den, som af Högsta Domstolens öfriga Ledamöter blifvit framställd.
Enär förbudet i 29 § att nyttja mått eller vigt, som ej behörigen stämpladt, märkt eller omjusteradt är, måste anses vara egentligen rigtadt emot den. hvilken drifver handel såsom sitt yrke, befarar jag att förbudets utsträckning längre, än Stralflags-förslagets 25 kap. 6 § bestämmer, kommer att leda till mångfalldiga tvistigheter samt ondskefulla angifvelser och tilltal för obetydliga försummelser.
Proposition N:o 59. 35
Uti 30 § likasom uti *23 och 28 §§, göres i straffbestämmelsen ett stort språng från böter till straffarbete under en längre tid.
Strafllags-förslagets 25 kap. t, 5 och 7 §§ utvisa huruledes öfvergången i berörde hänseende kan utan skarpare afbrott verk ställas.
Straffarbetstiden uti 1 och 2 punkterna af 31 § anser jag, pä förr anförd grund, böra bestämmas i den förra: från och med 2 till och med 6 år, samt i den sednare: från och med 0 till och med 10 år.
Det måste vara olämpligt att kortaste eller lägsta strafftiden för det brott, sorn anses svårare, någonsin sättes under högsta strafftiden för det, sorn lindrigare är.
Mycken tvekan har jag i öfrigt derom, huruvida stadgandet i §:ns 3:dje punkt må höra såsom rättsenligt anses och bibehållas. Anmärkningen vid 34' § biträder jag.
Hvad angår straffbestämmelserna uti 34 §, i 35 § 2 mom. och i 36 § 2 morn., tillstyrker jag deras förändrande till straffarbete från och med 1 månad till och med 2 år; hvarförutan jag instämmer i Högsta Domstolens öfriga Ledamöters hemställan om tillägget till 3 6 §.
Efter min mening hör äfven i de fall, der 38 oell 39 §§ stadga straffarbete, tiden derför bestämmas, uti 38 § från och med 1 månad till och med 2 år och uti 39 § från och med i till och med 6 månader; gällande dessutom i afseende å 58 § hvad jag vid 20 § erinrat.
Ehuru jag delar Högsta Domstolens åsigt i fråga om ansvaret för det fall 40 § 2 mom. afser, finner jag icke skäl att i § föreslå annan ändring, än att straff arbetstiden utsättes i 1 momentet från och med 6 månader till och med 4 år, samt att stralfel. i 2 momentet bestämmes till straffarbete från och med 1 till och med 6 månader, men der skada icke timat, till böter från och med femtio till och femhundra Riksdaler.
Uti anmärkningen vid 41 § instämmer jag, dock med den skiljaktighet, att ansvaret för det svårare fallet borde efter min tanke, bestämmas till straffarbete från och med 4 till och med 6 år 36 Kongl. Maj.ts Nåd.
Proposition N:o 59. hvaremot någon förändring af hänvisningen uti 42 och 4 5 §§ icke synes mig vara påkallad af något behof att i dessa läll nedsätta straffet.
Jemlikt 47 § skall för en del brott emot denna lag, utom deri bestämda straff, ådömas ärans förlust.
Denna påföljds olämplighet såsom straff har länge varit insedd.
Den ogillas äfven af allmänna tänkesättet, för hvilket en ärelöshet, som endast beror af den enes föreställning om den andres inre värde, förblilver ett oklart begrepp.
Borttagandet af denna straffpåföljd har derföre längesedan blifvit tillstyrkt och nödigt befunnet.
Att i en lag, sorn åsyftar förbättrade bestämmelser angående det slags brott, för hvilket ett dylikt straffmedel egentligen varit beräknadt och användt, än vidare bibehålla samma för begreppet svårfattliga och af allmänna tänkesättet utdömda straffpåföljd, vore följaktligen lika mycket stridande mot den föreslagna lagens syftemål, som försummandet att begagna det sig nu erbjudande tillfället, att, såsom med andra otjenliga straffarter och straffpåföljder redan skett, jemväl afskaflä den ifrågavarande, måste väcka uppmärksamhet.
Jag hemställer fördenskull, att i likhet med hvad 2 kap. 21 § Strafflags-förslaget innefattar i ämnet, 47 § mätte erhålla den lydelse:
"För den, sorn till straff efter 1, 2, 5, 4, 7, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 17, 31, 52, 41 eller 42 §§ eller 45 § 2 och 5 mom. dömes; vare tillika den särskilda påföljd, att den dömde ej må i allmänt värf brukas.
Den, som till sådan påföljd gjort sig förfallen, skall vara oberättigad att innehafva embete, tjenst eller annan allmän befattning, att till allmän befattning välja, så ock föra annans talan inför rätta.”
Om och i hvad mån bifall härtill skulle påkalla vidare åtgärd af den anledning att ärans förlust äfven finnes stadgad såsom straff för en del andra brott samt jemväl utestänger från behörigheten att vittna ecb från åtskilliga andra rättigheter, det lärer icke böra utgöra föremål för det yttrande, sorn i anledning af remissen i förevarande förslag mig tillkommer.”
Justitie-rådet
Quensel förklarade, att han i afseende å anmärkningen emot f<~ § instämde i Justitie-rådet Iggeströnis yttrande.
In fidem Sv. P. Ekstrand.
Proposition N:o 59. 37 Förslag till Förordning om ansvar för förfalskning och bedrägeri.
Med upphäfvande af i 3 kapitlet 3 och 4 §§ Jorda-Balken; 1 kapitlet 9 och 11 §§, 1! kapitlet, 9 kapitlet 11 §, 10 kapitlet 5 och 7 §§, 11 kapitlet 2 §, 12 kapitlet 9, 1(1 och 12 §§, samt 13 kapitlet 3 § Handels-Balken; 2 kapitlet 2 §, 7 kapitlet, 8 kapitlet, 48 kapitlet 5 §, 49 kapitlet 5 §, samt 51 kapitlet Missgernings-Balken; Förordningarne den 2
Maj 1747, om ansvar för svek och bedrägeri med bankosedlar; den 5 Juni 1792, angående straff för efterapning och förfalskning af Bikets Ständers Biksgälds-kontors kreditsedlar; den 10 September 1823, angående ansvar för utprångling af efterapade eller förfalskade riksgäldssedel' och den 19 Maj 1845, angående straff för eftergörande eller förfalskning af Privatbankssedlar, samt 13 punkten af Förklaringen den 23 Mars 1807 och 19 § af Förordningen den 4 Maj 1855 om ansvar för stohl, snatteri och rån, jemte de särskilda stadganden, som ändra eller förklara lagens berörda rum eller dervid något tillägga; samt med ändring ej mindre af de uti 2 kapitlet 12 §, 4 kapitlet 6 § GiftermålsBalken; 4 kapitlet 4 §, 5 kapitlet 5 och 6 §§, 10 kapitlet 1 § samt 16 kapitlet 16 § Jorda-Balken; 28 kapitlet 9, 12 och 14 §§ Byggninga-Balken; 1 kapitlet 4 och 5 §§, 10 kapitlet 3 och 6 §§, 11 kapitlet 4 §, 12 kapitlet 3 och 4 §§, 15 kapitlet 2 | 14 kapitlet 3 § samt 18 kapitlet 3 och 4 §§ Handels-Balken och 15 kapitlet 14 § Rättegångs-Balken; än äfven i öfrigt i lag eller särskilda författningar för brott, som i denna Förordning omförmälas, utsatte straffbestämmelser, med de undantag här nedan sägas; varder stadgadt, som följer:
Om förfalskning. 8 i.
Den som, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, genom tilllägg, utplåning eller annorledes förfalskar eller ock förstör någon Domstols eller 38 Kongl.
Proposition N:o S9. annan offentlig myndighets dombok eller hufvud-protokoll, Kronans räkenskapsböcker eller andra sådana handlingar eller skrifter, som till allmän nytta och efterrättelse äro; dömes till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Förfalskar eller förstör embets- eller tjensteman, i afsigt, som ofvan är sagd, slika handlingar eller skrifter, som han under sin vård har; varde dömd till straffarbete från och med sex till och med tio år. § 2.
Har någon antingen förfalskat allmän handling, som är utgifven i Konungens namn, eller i Rikets Ständers eller deras afdelningars, eller i Domstols, Konungens Befallningshafvandes eller annan offentlig myndighets, eller i särskild embets- eller tjenstemans uti ärende, som till hans embete eller tjenst hörer; eller ock å falsk skrift tillsatt eller annorledes förskaffat sig underskrift eller besegling, hvarmed sken af allmän handling deråt beredes: och har han af den falska handlingen, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, bruk gört; dömes till straffarbete från och med ett till och med fyra år. § 3.
Var handlingen af mindre vigt, såsom resepass, eller betyg om frejd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; och har man deraf sig begagnat för att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig eller annan förskaffa; då skall till straffarbete från och med sex månader till och med två år dömas. 8 4.
Den, som falskeligen i annan persons namn skrifver köpebref, testamente, kontrakt, skuldebref, vexel, invisning, kredit- eller qvittobref, handelsbok eller annan enskild handling, som till bevis om rättighet eller befrielse från förbindelse tjenar; eller riktig sådan handling genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar, eller å falsk skrift tillsätter eller förskaffar sig underskrift, hvarmed sken af gällande handling deråt beredes; varde, der han den handling sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar, dömd till straffarbete från och med sex månader till och med tre år. 8 5.
Har man, på i sätt i A § ssägs, skrifvit eller förfalskat samt begagnat annan enskild handling än de der nämnda, såsom orlofssedel, betyg om frejd, fattigdom.
39 sjukdom eller annat dylikt; dömes till straffarbete från och med två månader till och med ett år. § 6.
Brukar någon, i afsigt som förut sagd är, allmän eller enskild handling, den han vet falsk vara; straffes såsom hade han förfalskningen sjelf gjort. § 7. Den, som, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, å papper, vara, mått, vigt eller annat, sorn med statens eller andra allmänna stämplar eller märken tecknas, falskeligen dylika stämplar eller märken anbringar; eller förfalskar eller missbrukar stämpling eller märkning, som rätteligen gjord är; eller förfalskar det, som i behörig ordning blifvit stämpladt eller märkt; dömes till straffarbete från och med ett till och med fem år.
Stämplar eller märker den uppsåtligen falskt, sorn stämpling eller märkning betrodd är; vare straffet sådant arbete från och med fyra till och med tio år.
Är ej bruk gjordt af det förfalskade; må tiden för straffarbetet kunna nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid.
Har man, i fall sist sagdt är, af egen drift förstört det förfalskade eller genom vidtagne åtgärder förebyggt all skadlig verkan deraf, vare från ansvar fri. § 8.
Har någon, med vetskap om sådan förfalskning, som i 7 § sägs, i bedräglig afsigt det förfalskade begagnat; straffes så som hade han förfalskningen sjelf gjort. % 9.
Straffbestämmelserne i 2, 3, 6, 7 och 8 §§ skola ock tillämpas om Norrska allmänna handlingar, stämplar eller märken varda eftergjorda, förfalskade eller missbrukade, såsom der sägs.
Förfalskning af annan utländsk offentlig myndighets handling eller bruk af sådan veterligen falsk handling, straffes efter 4 eller 5 §. § 10.
Rifver, flyttar eller vrider man, i bedrägligt uppsåt, rå och rör eller annat gråns emaria, eller märke, som till betecknande af bestämd vattenhöjd satt är; dö - 40 Kongl. Maj.ts Nåd.
Proposition N:o 59. mes till straffarbete från och med sex månader till och med tre år.
Varder embets- eller tjensteman, som betrodd är att rå och rör eller andra sådana märken, som ofvan sagde äro, sätta eller rätta, dervid beträdd med brott emot denna §; varde dömd till straffarbete från och med fyra till och med åtta år. § 11.
Eftergör någon Svenskt eller Norrskt guld- eller silfvermynt, och har lian dermed annan bedragit eller sökt bedraga; dömes till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Sker det med utländskt sådant mynt, varde straffarbetet bestämdt från och med tre till och med sex år.
Har lian ej myntet utgifvit eller begagnat, dömes ändå till straffarbete från och med två till och med fyra år.
Varder kopparmynt eftergjordt; då skall till straffarbete från och med ett till och med två år dömas. § 12.
Den som, i bedräglig afsigt, filar eller klipper guld- eller silfvermynt; eller det eljest på något sätt minskar; eller gifver åt ringare mynt sken af det, som högre är, dömes till straffarbete från och med sex månader till och med tre år.
Är ej bruk gjordt af det förfalskade, vare straffet sådaut arbete från och med två månader till och med ett år.
« § '13.
Eftergör eller förfalskar den mynt, som myntning betrodd är; varde dömd till straffarbete från och med sex till och med tio år eller på lifstid. S 14.
Eftergör man sedel, som af Rikets Bank eller annat
Rikets allmänna penningeverk utgifven är; eller förändrar man dylik sedel så, att derigenom åt densamma gifves sken af högre värde; eller utplånar man å makulerad sådan sedel tecken, hvarigenom utmärkes att den upphört att gälla; dömes till straffarbete från och med fem till och med tio år.
Har Kongl, Maj.ts Nåd.
Proposition N:o 59. 41
Har han elen falska sedeln ej ulgifvit eller begagnat; vare straffet sådant arbete från och med tre till och med sex år.
Varder vid Banken eller penninge-verket anställd embets- eller tjensteman eller den, som betrodd är att Bankens eller penninge-verkets sedlar förfärdiga, om sådant brott, som i denna § sagdt är, förvunnen; varde dömd till straff-arbete från och med sex till och med tio år eller på lifstid. § 15.
Om någon eftergör eller på sätt ofvan är nämndt förändrar Norrska Riksbankens sedlar, vare lag, som i föregående § sägs.