Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ali likväl nu gåra någon skillnad emellan onhförmälta två arter beslut vore mindre rfidligt och skulle i sina följder kunna helt oth hållet omintetgöra vcrkningarne af eu utsträckt kraft hos beslut angående erkänd skuld.
Gäldenärer, hvilka ej kunde förneka deras förbindelser, skulle då alltför ofta underlåta att sig förklara.
De vissto nemligen att de deraf hade fördel; och om än deras samveten afhöllo deni från att förneka deras skulder, hindrades de likväl ej deraf från en klagan, som förnärmade borgenärer i deras rättmätiga anspråk på skyndsam betalning.
Erfarenheten har jemväl i allmänhet ådagalagt att de gäldenärcr, som sökas för gäld, dcu de icke kunna förneka, vanligen uteblifva med förklaring oell dömas således tredskovis*, hvaremot de, som obehörigen lagsökas, skynda utt uppenbara ofoget.
Det har emedlertid icke undfallit Utskottet, att den som gökes af hvarjehanda omständigheter kan hindras från fullgörande af förklaringsskyidigheten; men då behöfver han blott anmäla hindret; och finnes det giltigt, faller underlåtenheten honom icke till lask
Tid för sådan anmälan saknas icke eller; och skulle deri icke kunna ske förr än förklaringstidcn förflutit, så gäller äfven laga förfall härutinnan såsom giltig ursäkk
I allt fall kan det förhållande att hinder möter ej allenast för förklarings afgifvande utan äfven för anmälan derom i råtter tid, högst sällan inträffa.
Det hörer till undantagen, och bör derföre lika litet motverka den ifrågaställde förbättringen i lagen, som den jemväl under öfverläggningarne i ämnet inom Utskottet åberopade omständighet, att sökanden kan förete hos Konungens befallningshafvande ett falskt bevis derom, att lagsöknings-handlingarne blifvit tillställde deri sökte, och vid domstol ett lika beskaffad! intyg om svarandens instämning.
Man har väl hort omtalas att dylika bevis skola begagnats.
Men dermed föröfvas brott och emot broktet linues ej annat skydd än straffet.
Detta förhållande lärer dessutom lyckligtvis än mera än det förstnämnde höra till sällayntheterna, och bör derföre ku mindre viri frågans bedömande förtjena afseende.
Den allmänna krediten bör framförallt af lagstiftaren uppehålTos.
Få den bärof till hufvudsaklig del samhällets utveckling i ekonomiskt och industriell hänseende; men den hvitar i väsendtlig mån på lagstiftningen.
Dess mål mäste derför» vara att med strängt allvar tillhålla gäldenärer att uppfylla deias förbindelser samt att med skyndsamhet förhjelpa de fordringsegare, hvilka gäckas af gäldenärer, till "8 Lag-Utskottets Betänkande, ti: o i9. sin lätt; och det är i följd häraf sorn Utskottet, med anledning af hr Engxells motion, vördsamt tillsyrker att Rikets Ständer måtte besluta en författning, hvarigenom stadgas:
Dä utmätning verkställes för skuld, som blifvit af exsekutor eller domstol, antingen tredskovis eller efter gäldenärens erkännande, lill betalning fastställd, edgor den omständighet att den dömde emot beslutet vädjat eller deröfver anfört besvär, icke hinder för det utmätta godsets försäljning, derest fordringsegaren del yrkar samt ställer borgen för så väl återbäring af hrad han lyfter sorn för skadestånd.
Af hr o-refve Sparre, E.: “Under erkännande af riktigheten i den grundsatts, att den allmänna krediten bör af lagstiftaren uppehållas, måste jag likväl dervid fästa det vilkor, att- detta syftemål icke får beredas på bekostnad af rättvisa eller klokhet; och från sådan synpunkt, har jag för min del hyst tvekan att biträda Utskottets förslag.
Det är genom skyndsamhet i afgörandet vid vederbörande embets-myndigheter af skuldfordrings-mål, beredande af säkerhet för fordrings-egare att utfå sin rätt, samt skyndsamt verkställande af det lagakraftvunna utslaget, som berörde ändamål bör vinnas.
I detta afseende, har lagstiftaren redan stadgadt: att dessa mål böra skyndsamt handläggas; att utmätning må ske, och det utmätta godset emot borgen lyftas, samt slutligen alt utmätning inom viss tid bör vara förrättad och till slut bragt.
Men att gods, som blifvit utmätt, må genom försäljning förskingras på grund af endast ett utslag, som, efter hvad erfarenheten visar, ganska ofta af Hofrätten ändras; synes mig vara att nog litet tillse gäldenärens rätt, som måste vara, att. der exsckutors beslut genom högre myndighet upphäfves, få verkan af detta beslut åtminstone i så måtto upphäfvet, alt han ej derigenom beröfvas sin egendom.
Utskottet har velat förekomma detta, genom föreskriften att fordrings-egare bör ställa borgen Lag-Utskottets Betänkande, AV o 19. 9 borgen för hvad han lyfter och för skadestånd.
Menfhuru bestämma den skada som t. ex. en jordegare lider, derigenom att hans jord honom frånhändes, på grund af ett utslag, som sedermera kan befinnas vara icke på lag grundadt.
Och i det af Utskottet omförmälde fall att en tredskodom fälles, på grund af ett bevis om delgifvande af lagsökningen, hvilket bevis befinnes hafva varit behäftadt med fel, antingen till följd af misstag hos dem, som undertecknat beviset eller annorledes; (ty med kännedom af rättegångs-väsendet hos oss, inser man att det är ganska ofta och icke blott “genom brott*1 ett sådant förhållande inträffar) är det i sådant fall fordrings-egaren som bör vidkännas den skada, som, tilläfventyrs utan hans förvållande, genom uraktlåtenhet hos den, som har kommunikationen sig ombetrodd, tillkommit?
Jag förutser svåra tvister, till följd af det föreslagna stadgandet; och kan således för min del ej tillstyrka, att försäljning af utmätt gods må ske, åtminstone förr än Hofrätts utslag fallit.“ Af hr Carleson, som instämt i hr grefve /Sparres serskilda mening.
Af riksdagsfullmäktigen Ola Månsson från Skåne: “Emot Utskottets betänkande anmäler jag min reservation.
Med anledning af en af hr Weidenhielm väckt, från Ridderskapet och Adeln till Lag-utskottet remitterad motion, har Utskottet tillstyrkt samma lag för verkställighet af Konungens befallnings-hafvandes utslag i skuldfordrings-mål, som i afseende på Underrätts dom, deremot vadjadt är, i 3 kap. 5 §.
Utsöknings-balken samt 26 kap. 2 §.
Rättegångs-balken stadgad blifvit.
Uti omförmälde beslut var jag med Utskottet ense; men att nu, på grund af hr Engzells motion, än ytterligare utsträcka så väl verkliga som föregifna fordringsägares rätt ända derhän, att icke allenast i de fall, då svarande eller förklarande part erkänt krafvet, utan äfven då någon förfallolöst uteblifvit, på det sätt sälta utslaget i verkställighet, alt det utmätta godset, utan afseende på klagan i högre rätt, skulle på auktion försäljas, synes mig ganska betänkligt.
Jag har i detta fall ingen ting att invända mot verkställighet af utslag, som tillkommit på grund af muntligt erkännande inför rätta; men för de fall åter, då erkännandet varit skriftligt, eller parten uteblifvit, måste jag på det högsta protestera mot stiftandet af en sådan lag.
La Bih. till It.
Prot. 1850 1S51. 7 Sami. 1 Afd. 10 Ilä/t. 2 10 Lag-V(skottets Betänkande, R:o 19. gen måste vara lika för alla.
Den bör skydda allas rätt.
Fordringsegarens rätt är behörigen iakttagen, då Underrätts eller öfver-exsekutors utslag kan genast bringas till utmätning på sätt ofvan bemälte lagrum föreskrifva.
Men huru eller på hvad sätt är den verklige eller föregifne gäldenärens rätt iakttagen, om han är af förfall hindrad att inställa sig vid målets handläggning, eller att ett sådant förfall anmäla, om ett tillskrufvadt kommunikations-bevis eller en diktad förklaring ingifves re. m. dylikt?
Det är nemligen icke otänkbart, att den verklige gäldenären kan hafva en motsvarande genfordran, likasom exempel gifvas på diktade fordrings-anspråk.
Skulle i sådana händelser det utmätta godset försäljas, så vore i många fall gäldenärens skada oersättlig, ehuru han i högre rätt vunnit eller kunnat vinna ändring.
Den borgen för återlyftning samt kostnad och skada, han har att påräkna, kan icke återställa hans kanske för halfva värdet förlorade hemman och lösegendom.
Härtill kommer att den förorättade, för att få skadeståndet, så godt sig göra låter, bestämdt och ersatt, uti de flesta fall måste inledas i ny rättegång.
Det är icke på bekostnad af den ene eller andra individens rätt, som lagstiftaren bör befordra en snar verkställighet i skuldfordrings-mål.
En och hvar bör åtnjuta laga rättegångs-förmåner; men deremot böra de båda stats-makterna genom ett ändamålsenligt ordnande af sina Hof- och Öfver-rätter, befordra skyndsamhet i målens handläggning, och dymedelst på denna väg vinna det mål, man genom Utskottets betänkande åsyftat.
Af dessa skäl anhåller jag, det Rikets höglofl.
Ständer ville afslå betänkandet.
Af riksdagsfullmäktige A. TV. Uhr från Nerike och Eric Malmin från West O O manland: “Emedan ofta kan inträffa, att en part, ehuru orättvist tilltalad, är urstånd satt både att svara inom den bestämda tiden, och att styrka laga förfall, så, då han i följd deraf blefve tredskovis dömd, samt ej allenast utmätning, utan äfven försäljning af det i mät tagna godset verkställdes, skulle mången orättvist blifva lidandeUtskottet har väl, ehuru detta måhända ej nog tydligt blifvit uttryckt, föreskrifvit, att borgen skall ställas ej allenast för återgäldande af det belopp, som lyftes, utan äfven för ersättande af den skada, som genom försäljningen kan orsakas, men, då en sådan skade-ersättning i de flesta fall blefve svår, oeh i många omöjlig att rätt mäta, så skulle det i samma förhållande blifva svårt eller omöjligt att få en sådan Lag-Utakotteta Betänkande, H:o 19. 11 borgen, och, om den än fås, tror jag att en skade-ersätining dock aldrig kan så fullkomligt jemnt och rättvist uppskattas, att icke alltid endera parten skall blifva lidande.
Så länge den föreskriften gäller som lag, att utmatning ej må ske, om vadet derigenom onyttigt blifver; hur kan då försäljning tillåtas? utmätning ensamt lägger sällan hinder i vägen för det ändamål som åsyftas med vadet, men få tror jag de händelser vara, då detta ej genom försäljningen inträffar.
Då således den för vissa fall föreslagna rättighet, att försälja i mät taget gods, mången gång ej drulle kunna rättsenligt tillämpas, och nästan alltid medföra större olägenheter och förluster å ena sidan, än man ens åsyftat fördelar å den andra, kan jag ej annat än afstyrka bifall till hvad Utskottet härutinnan tillstyrkt.
ISTOCKHOLM, (. d. Schultzes Boktrycken, 1851. Lag-Utskottets Ut/ätafide, N:o 20. 1 N:o 20.
Ank. till Exp. Utsk. den 10 April 1851, kl. 10 f. m.
Utlåtande i anledning af anmärkningar emot Lag-Utskottets Betänkande, N:o 12, i fråga om ändring i 1 §. 23 kap.
Rättegångs-Balken, efter dess lydelse i Kongl. Förordningen den 18 April 1849, så vidt den af ser domfört antal ledamöter i Hofrätt.
Ilerörde, genom Kongl. Maj:ts Nådiga proposition väckta fråga, har af samtliga Riksstånden blifvit till Utskottets förnyade behandling återförvisad.
Meningarne i ämnet hafva ock inom Stånden varit serdeles skiljaktiga, enligt hvad de
Utskottet tillhandakomne diskussions-protokollen visa.
Få röster hafva emedlertid höjt sig till försvar af det utaf Kongl. Majit i Nåder framställda förslag.
I detta afseende har dock Hans Excellens Herr Justilia; Siats-Ministern uppträdt och dervid hufvudsakligen anmärkt, att, då hos Hofrätts-ledamöter måste förutsättas en högre så väl theoretisk som praktisk kunskap, än hos Rådhusrätternas, af hvilka i allmänhet blott en undergått juridisk examen, den omständighet, att tre döma i Rådhusrätt, följaktligen ej kan, på sätt Utskottet antydt, utgöra hinder mot godkännande af Kongl. Maj:ts förslag att tre ledamöter jemväl i Hofrätt må utgöra domfört antal, enär den högre kunskapen vore en säkrare garanti för pröfningens riktighet, än antalet, samt härvid dessutom förekommer att, då tre ledamöter må i Rådhusrätt döma i alla mål, detta antal i Hofrätt ej skulle ega utöfva domsrätt om saken ginge å lif eller ära, eller i annat fall än att de alla voro om beslutet ense; hvarförutan det nådiga förslaget desto heldre borde lemnäs företräde framför Utskottets, som den af behofvet påkallade organisationen af Hofrätterna kunde genomföras, utan statsverkets betungande, derest det förra antoges, hvilket deremot svårligen läte sig göra vid ett antagande af det sednare.
St:s Prof. 1850 & 1851. 7 Samt. 1 Afä. 11 Haft. 1 La g-Uts hätte Is Ut/ätande, N.-o 20.
Oin nemligen 4 ledamöter utgjorde domfört antal i alla mål, så skulle de Hofrätten, som nu bestå af 4 divisioner nied 6 ledamöter på hvarje, utan förstärkning i lédamöternes antal, kunna fördelas på fem divisioner, hvaremot, så länge någon' annan ändring, än den Utskottet föreslagit i afseende på domföra antalet, icke vidtages, 6 ledamöter på hvarje division fortfarande syntes behöflige, deraf åter skulle följa att
Hofrätterna måste förses med flere ledamöter, enär de tilltagande göromålen icke kunde medhinnas, så vida arbetet icke kommer att fortgå på flera divisioner, än nu finnas.
Dessa äro de Jiufvudsakligaste skäl, som blifvit åberopade lill försvar för det nådiga förslaget och till vederläggning af dem, som deremot blifvit anförde af Utskottet, hvars förslag åtskilliga talare deremot förordat, så vida den skillnad, sorn deri blifvit uppställd emellan mål, som gå å lif och ära samt andre, borttages.
Då mål, som angå lifvet, efter hvad Utskottet upplyst, alltid mäste hemställas Kongl. Maj:ts pröfning i Högsta Domstolen, Och da de, hvilka röra äran, ej vore svårare att bedöma, ärt en mängd andra saker, hvilka Utskottet ansett kunna pröfvas af fyra ledamöter, om tre äro ense, så vore ej anledning att bibehålla omförmälte skillnad, hvars borttagande af desse talare således blifvit yrkad.
Härmed äro likväl icke alla de meningar i ämnet, hvilka under öfvcrläggningarno inom
Riksstånden sökt göra sig gällande och som föranledt frågans hänskjulande lill Utskottets förnyade pröfning, afgifna.
För den af Utskottets leda mot, Herr Cederschiöld, II. T., i hans reservation, yttrade åsigt, alt i Hofrätt hora tre ledamöter alltid döma, hafva flere röster, isynnerhet inom Viii loll. Borgareståndet och Hedervärda Bondeståndet, höjt sig.
Lika med reservanten hafva de ansett alt enahanda antal domare alltid hör döma i Hofrätt, äfvensom att antalet hör vara udda; och då, på sätt af .1 lislitia;-Ministern blifvit anmärkt, den högre bildningen, de djupare insiglcrna förvissade om en mognarn pröfning, än flertalet, syntes någon fara ej ellet’ vara alt nedsätta antalet till det ifrågaslälldc, enär endast de mera utmärkte juristerne borde lill ledamöter i Hofrätt befordras.
Dessutom skulle det, enligt den åsigt en ledamot i llögv.
Prés testandet yttrat, blott vara ett ”tycke” att i den högre domstolen hör vara flere ledamöter, än i den lägre: hvarförutan man ansett det höra lagas i betraktande alt hos färre ledamöter är alt vänta större uppmärksamhet än hos flere, emedan deras ansvarighet är större, i så målto att, om 3, deltaga i ett beslut, de hvar för sig hafva ansvarighet till en tredjedel, hvaremot 5 ansvarade till allenast en femtedel hvardera, hvilken omständighet äfven utgjorde eli vigligt skäl för om - Lay-Utskottets Utlåtande, .V.-o 20. förmälle minskning', den der man i allmänhet trott höra verka till skyndsamhet i Hofrätternes arbete.
Emellertid har Herr Cederschiöld, under diskussionen på Riddarhuset, för den händelse att man ej funne lämpligt att inskränka de demandes antal till blott tre, hemställt om icke kunde stadgas: a/l i Hofrätt alltid borde dumas af Jeni ledamöter eller af tre, der alla liro om beslutet ense.
Om då de tre ej blefvo cnige, skulle två tillkallas; och derigenom undvekes icke allenast det jemna talet, utan äfven det i reservationen anmärkta förhållande, att en ledamot tillkallas, oansedt hans röst ej inverkar på beslutet, såsom redan af de tre på förhand bestämdt.
Detta sednare förslag utgör dock en modifikation af det, som blifvit framsläldt i 1 § 4 kap. af lagberedningens förslag till rättegångsbalk i tvistemål, der det beter: ”Ej skola på en gång flere än fem och ej färre än tre i rätten sitta;” hvilket förslag äfven blifvit vid återremissen åberopadt, under yttrad önskan af en talare inom Borgare-ståndet, att Utskottet mätte vid frågans förnyade behandling deraf taga ”någon notis och åtminstone försöka en vederläggning af hvad lagberedningen till stöd för sin mening yttrat”.
Något vidare förslag till ifrågaställde lagförändringen har icke inom riksstånden uppkastats: men deremot har inom högv.
Preste-ståndet uppmärksamheten blifvit fastad derpå, huruvida tidpunkten vore inne för någon förändring uti förevarande hänseende.
Frågan derom vore framkallad genom den balans, som i llofrätterne uppkommit i följd af lagmans- och Kämners-rätternes indragning.
Detta förhållande kunde dock endast betraktas såsom tillfälligt; men icke under tillfälliga förhållanden, utan blott under det normala tillståndet, kunde organisationsfrågan företagas.
Om emellertid denna sats till riktigheten än erkännes, så kan likväl Utskottet icke medgifva alt de förhållanden, som bragt frågan om förändring i hvad gällande lag angående domföra antalet i Hofrätt stadgar, å bane, blott äro af tillfällig art.
Att mängden af de mål, som, efter domstolsindragningen, fullföljts i Hofrätterne till en början varit störst, följer deraf, att vade-mål på samina gång inkommit från Lagmans- och Härads-rätterne.
Men ehuru häraf varit en följd att målens antal i Hofrättcrne på en gång i en förut oerhörd grad vuxit, har dock erfarenheten visat att en sådan mängd mål alltjemt sedermera blifvit i Hofrätterne fullföljde, att dessa domstolar, med nu varande organisation, ej kunna, med den största ansträngning, medhinna pröfningen af så många mål, att icke flera dagligen göras anhängiga.
Det är således icke det tillfälliga förhållandet, hvilket domstolsindragningen till en början orsakat, sorn påkallat en förändring i Hofrätternes or - 4 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 20. ganisation, utan det normala tillståndet, hvilket efter all sannolikhet kommer att fortfara; ty, sä vidt man tager lärdom af erfarenheten, är någon minskning i antalet af rättegångar icke att förvänta.
Snarare är deras ökning att emotse i samma mån som industriella företag mångfaldigas, populationen tillväxer och nya rättsförhållanden uppkomma; och då det är lagstiftarens pligt att i tid så ordna domstolarne, att de kunna uppfylla deras bestämmelse att ej allenast med säkerhet, utan äfven med skyndsamhet skipa rätt, synes äfven tidpunkten vara inne för lösningen af den fråga, som genom Kongl.
Maj:ts nådiga proposition blifvit väckt.
De stridiga meningar, som yttrats inom riksstånden, angående sättet för denna lösning, bevittna likväl svårigheten deraf.
I främsta rummet måste man dock dervid afse säkerheten eller vissheten af en mångsidigare och skarpsinnigare, eller med andra ord mera kritisk pröfning i den högre än i den lägre instansen.
Huruvida en sådan säkerhet vore att vänta, derest tre ledamöter kunde i vissa fall utgöra domfört antal, är dock tvifvelaktigt; och att, på sätt åtskillige talare, i enlighet med Herr Cederschiölds reservation, yrkat, antaga tretalet såsom allmän regel, kan derföre af Utskottet så mycket mindre tillstyrkas, äfven om Utskottet egde att, med anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition, föreslå en dylik i samma proposition icke afsedd nedsättning i omförmälda hänseende.
DeL är visserligen sannt att den högre bildningen, det mognare omdömet, den vidsträcktare erfarenheten äro säkrare garantier för en rätt lagskipning, än flertalet; men om man än städse funne män med dessa utmärktare egenskaper fästade vid Hofrätterne, så torde antalet derföre ej höra förbises.
Antoge man att de utmärktare personliga egenskaperne uteslöte behofvet af flertal, följde deraf att öfverdomarens pröfning kunde anförtros åt blott en enda, så vida denne i bildning, omdöme och erfarenhet vore öfverlägsen de under-domare, hvilkas beslut skulle af öfver-domaren pröfvas.
Sådant vore åtminstone en konseqvent tillämpning af satsen; men just deraf torde man finna att man ej ensamt kan bygga på denna sats.
Det är en gammal sägen att flere ögon se mer än förre; och genom denna, på erfarenheten i lifvet, grundade sägen uttryckes den princip, som ligger lill grund för den af Utskottet hyllade åsigt: att i öfver-rätten höra flere döma, än i under-rätten.
Sådant bidrager äfven till stärkande af förtroendet hos de rättsökande.
Då t. ex. i Rädstufvu-rätt, enligt lag, tre döma; då i de större städerne alla desse vanligen äro lagfarne, oftast män med stora insigter; så skulle den rättsökande ej kunna vända sig till Hofrätten med fullt förtroende, om han ej visste att hans sak der komme att skärskådas icke allenast af skickliga män, utan äfven af flere än de som förut pröfvat densamma.
Endast derigenom kunde han Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 20. 5 vänta en djupare och mångsidigare pröfning samt derföre jemväl hysa större förtroende till densamma.
Utskottet förutser väl härvid den invändning att förtroendet icke bör grundas på flertalet, utan på vissheten om högre insigter; men äfven härvid skulle detta antagande leda till ofvanomtalade följd
I allt fall är dock ostridigt alt det beslut, som utgått från flere för insigter och rättskaffenhet kända domare, förtjenar och äfven eger större förtroende, än om det blifvit meddeladt af blott få bland dem; och ett dylikt förtroende till Hofrätterne bör icke allenast bibehållas, utan ock stärkas, sedan desse domstolar numera i alla mål blifvit andra instantien.
Ofver densamma finnes blott den högsta; och dess anlitande i alla mål, som genom vad komina till Hofrätt, har af nödvändigheten blifvit förknippadt med sådane svårigheter, att det endast synes böra komma i fråga i det fall att man anser sig ega fullt skäl att klaga.
Den princip Utskottet i förevarande hänseende hyllar, har emellertid icke ensamt, af Sveriges lagstiftare blifvit erkänd.
Den har gjort sig gällande i Europas mest upplysta länder; och på sätt Utskottet redan i betänkandet anmärkt, lag den äfven till grund tor det af f. d.
Lag-Kommittéen uppgjorda förslag i ämnet.
Att den blifvit frånträdd vid den revision af Kommiltéens arbeten, som Lagberedningen på Kongl. Maj:ts nådiga befallning verkställt, förbisågs dock ej af Utskottet.
Meri Utskottet fann destomindre nödigt att härom i betänkandet lemna ’’någon notis,” som beredningens åsigt hvarken delades af Kongl. Majit eller Utskottet.
Beredningen har emellertid jemväl fästat sig vid den högre insigten och ansett nödigt att inskränka Hofrätts-ledamölernas antal, pä dcL att de mätte kunna beredas en i ekonomiskt hänseende oberoende ställning, under åberopande deraf att i Norrige hafva Öfverrättcrne i mer än 50 år bestått af blott tre ledamöter.
Men ehuru detta sednare förhållande ej eller var Utskottet obekant, fann likväl Utskottet lika litet deri, som i öfrige skäl, tillfyllestgörande anledning alt frånträda sin åsigt.
O111 della mindre antal är nog i Norriges Ofverrätter med afseende å dervarande process-former och rättegångs-ordning samt den ställning Stiftsöfverrälterne der innehafva, så följer deraf icke att förhållandet skall vara enahanda i Sveriges Hofrätter; och hvad beträffar det ur ekonomiska grunder hemtade stödet, så synes den besparing, som genom ifrägaställde minskningen i domföra antalet kan beredas, vara så obetydlig att Utskottet ej kan förmoda att Svenska folket för vinnande deraf skall uppoffra ens någon garanti för en säker lagskipning.
1 afseende på den verkan, den högre insigten bör tillerkännas i förevarande fråga, har Utskottet redan yttrat sig; och detta torde få gälla ”åtminstone såsom 6 Lag-Utskottets Utlåtande, "N:o 20. ett försök till vederläggning af hvad beredningen till stöd för sin mening yttrat”: likasom Utskottet hyser den öfvertygelse att ingen, som täger kännedom om skälen för Utskottets åsigt, skall, pä sätt inom Borgare-standet blifvit antydt, deri se ett bemödande att vidhänga det gamla, derföre att det är gammalt, eller att förhindra en behöflig lagförbättring, eller tyda den omständigheten, alt Utskottet i denna del ej instämt med lagberedningen, såsom en frukt af parti åsigter.
Utskottets bemödande hör dock vara att, så vidt möjligt är, söka förekomma sådana förändringar i lagstiftningen, som minska rättsökandes säkerhet; och derhän skulle, efter Utskottets öfvertygelse, nedsättningen till tre Ledamöter i Hofrätt leda.
Emedlertid har det blifvit anmärkt, att tre ledamöter inneburo en större garanti än flere, emedan de förres ansvarighet är större än de andras; men denna anmärkning är fotad på en delad ansvarighet, som vår lag icke känner.