Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det finnes väl knappast något, som så skräm- mer en ung, lycklig hustru som » att få en svärmor i huset », och Thyra gjorde allt för att få saken ordnad på annat sätt.
Hvarför skulle J.on nödvändigt bo hos dem?
Det kunde ju betalis för henne på den ort, där hon nu bodde.
Säkerligen stannade hon helst kvar, där hc_i lefvat största delen af sitt lif.
Eller om hon nödvändigt ville bo nära sin son, hvar- för inte hyra ett rum i närheten eller inac- kordera henne hos andra — man kunde ju träffas dagligen och vara oberoende å ömse sidor.
I detta fall var Hugo omedgörlig, och Thyra, som blifvit van att i allt få sin vilja fram, måste gifva vika.
När hon så gjorde, ökade hon v / frivilligt i tankarne sin egen meritförteck- ning, på samma gång det hemliga agget mot inkräkterskan blef större.
Ännu i sista stunden var det stridigheter om, hvilket rum den gamla skulle bebo, ty våningen var egentligen ej större än som be- höfdes.
Det enda, som med lätthet kunde undvaras, var kabinettet bredvid Hugos arbets- rum, och han ifrade också, för att hon skulle få det, litet som det var, men åt gatan, med sol och särskild ingång från tamburen.
Rum- met begagnades endast, då det var främmande, ty Thyra satt alltid inne hos sin man eller i sängkammaren, men det var förtjusande möble- radt, och hon hade sitt skrifbord där.
Det var en sanning, att hon aldrig skrifvit en rad vid detsamma, men den näpna, allt annat än praktiskt användbara lilla möbeln blef med ens oumbärlig, och för att visa det satt hon där ofta med hushållsboken framför sig.
Här var det Hugo, som gaf vika, och ett gårdsrum i samma förstuga förhyrdes samt blef moderns surrogat för ett hem.
Det var nu hvarken från skrif bordet eller kabinettet Thyra ej kunde afstå.
Hennes hem- liga tankegång var, att rummet låg för nära mannens, att modern kunde få för mycket in- flytande öfver honom, och att hon ej ville dela med sig af hans tid och tillgifvenhet — inte det ringaste — inte till han3 mor en gång.
Thyra beklagades allmännt och lat beklaga sig, och när så sväimodern verkligen kom i huset, beundrades hon lika allmänt och säg det ej häller ogärna.
» Ingen hade sett en sonhustru så uppmärk- sam och förekommande, » och det var hon också — inte ens i detta förhållande fanns något att anmärka.
Hela våningen låg mörk, men skenet från gaslyktorna utanför strömmade in, så att man mycket väl kunde se, hvad man tog sig för.
I sängkammaren sprakade en brasa.
Gossen hade nyss badat och somnat in, mätt och för- nöjd i sin lilla barnvagn.
Thyra stod i matsalen med ett stort, hvitt förkläde framför sig och ordnade med välbe- hag det nypolerade silfret på buffeten — det var ju lika blankt och nytt som för fyra är sedan.
Det hade varit en bråkig dag, och hon var trött.
Dagen därpå — bröllopsdagen — skulle blifva middag för det närmaste umgänget, och hon satte sin ära i, att allt skulle vara hemma- gjordt.
Hon visste, att Hugo ej kunde låta bli att småskryta öfver henne, och det var så behagligt att höra sig berömmas.
Någon sprang uppför trappan.
Det var en- dast en, som gjorde sig så brådt.
Hela hen- nes ansikte lystes upp af lycka.
Inom ett ögonblick hörde hon sabeln rassla mot golfvet och slöts i hans famn.
» En sådan flitig liten hustru — och så vacker! » — han kunde ej låta bli att säga det, och det var ju en sanning, det kunde hvar och en se.
Hela huset hade varit upp- och nedvändt på morgonen, och nu var det ordnadt igen.
Äterigen kysste han henne och kallade henne » sitt lilla troll ».
» Kom, skall du få se, » sade hon själfbelå- tet och förde honom våniugen rundt.
» Minns du som i morgon för fyra år sedan? » frågade han.
» När du bar mig uppför trappan hit in, » smålog hon.
» Tack för dessa fyra år, » hviskade han rörd och kysste hennes hand.
Balkongdörrarne utåt gatan stodo halföppna.
Utanför fönstren sträckte sig tätt planterade rader af lindar på hvardera sidan af körba- nan.
Vintern kämpade en sista kamp med våren, som snart skulle behålla segern, och doften af svällande knoppar och frisk mylla trängde in i rummet.
» Ska ' vi tända ljus? » frågade hon.
Men hvar är mamma? » » Inne hos sig, du ville väl inte hon skulle varit med om allt bråket? » » Min far är sjuk, som frun vet, och jag tror.
. » resten dog bort i en snyftning.
Det blef alldeles tyst i rummet, medan Thyra öfvertänkte situationen.
» Jag skall naturligtvis koka geleet och göra alltsamman färdigt, innan jag går. » Thyra blef betydligt lättare om hjärtat.
Hon var känd för att vara om ej god, så åtmin- stone rättvis mot sina tjänare, och att neka kunde ej komma i fråga.
(Forts.) 6 ^3 Barnens teaterbesök.
et är ganska vanligt, att barn, till och med konfirmander, af sina föräldrar ta- gas med på teatern eller ensamma tillåtas gå dit.
Bland skratt- och applådsalvorna blan- da sig vid lustspel, farser och operetter van- ligen äfven glada barnastämmor.
Detta är emellertid inte något glädjande förhållande, ty på denna väg gå vi dåliga resultat till mötes.
Alla, som hafva göra med barna- uppfostran, måste hjälpa till att motverka det- ta oskick, och därför riktar jag med dessa rader en allvarlig bön till dem, hvilka ung- domens välfärd ligger om hjärtat, att skänka frågan ett moget öfvervägande och betänka, hvilka vådor för tidiga teaterbesök ej kunna undgå att medföra för våra barn.
» Jo, » svarade han, » och vår kärlek är också ny för hvarie dag som går. » Hans röst hade blifvit otydlig, och det stod tårar i hans ögon.
» Vi äro endast för lyckliga, » fortsatte han — » det kan inte vara rätt. » » Inte vara rätt? » frågade hon förvånad.
» Jag menade — mot andra. » Om en uppfostiare i obetänksamhet ofta för sina myndlingar till detta slags förströel- ser, så skola inga förmaningar och visdomsord förmå bibringa dem öfvertygelsen, att det trogna arbetet i en liten krets är af högre värde än dessa nöjen, och att man måste be- trakta nöjet endast som en krydda till lif- vet, som endast i ringa mängder må njutas; de skola lära sig att i arbetet se en börda, i världsliga förlustelser lifvets enda mål.
Den riktning för önskningar och begär, som barna- sinnet i unga år bibringas, behåller det äfven i en framskridnare ålder.
Nöjes- och njut- ningslystnaden växa allt starkare, och icke en- dast hälsa, tid och penningar skola engång off- ras dem, utan kanske ock dygd och heder.
Jag vet nog mycket väl, att icke hvarje liten teaterbesökare alltid måste bli njutningslysten och lättsinnig, och att inte ens alla nöjes- lystoa prompt löpa förderfvet i armarne.
Men på förderfvets väg äro de alla.
Om man en- dast ville få ögonen upp för, hur dåraktiga den ömhet och kärlek äro, som nödvändigt vilja dela med barnen allt, hvad de själfva skatta, och som beklaga de stackars barn, hvilka förvägras deltaga i alla de vuxnes lust- barheter.
» Ä r inte äktenskapet det heligaste och stör- sta af allt på jorden? » » Jo — men jag tror ändå, att man skall vara människa framför allt. » Nu blef hon häftig.
» Är det inte att vara människa att fylla sina plikter till det ytter- sta.
Ville du kanske, att jag skulle vårda mitt barn eller mitt hem på annat sätt, än jag gör?
Jag vet sannerligen inte något jag urakt- låter. » » Inte jag heller, » svarade han med en viss tvekan och tillslöt hennes mun med en kyss.
» Frun, » sade en tårfylld stämma borta vid dörren.
» Hvad är det, Lina? » frågade Thyra häf- tigt.
Hon blef så rädd, att något misslyckats ute i köket, ty det var kokerskan, som talade.
» Jag skulle be att få gå hem till mitt ett slag? » » Gå hem?
— Nu! » Må man också noga besinna, att den, som för tidigt får smaka på njutningen, för sig grumlar framtidens fröjd; man borde väl b e - vara den åt barnen åtminstone till ynglinga- och jungfruåldern.
Först vid den tiden kan teaterbesöket bjuda dem full, gagnande glädje och en tillfredsställande njutning.
Man be- höfver knappast ha satt, med hvilken sann- skyldigt andäktig uppmärksamhet sådant ungt folk då följer skådespelets gång och opera- musikens toner, under det de blaserade unga herrarne på modet med slö ledsnad — de ha ju för länge sen sett allt — stirra omkring genom sina kikare.
Skådespelarne skulle finna en frisk publik, mottaglig för den dramatiska literaturens bästa skatter, en publik, som inte endast då fyllde huset, när affischen lofvade en smaklös fars, en publik, som ej blott be- gärde » något för ögat », medan diktaren sträf- var att förädlande inverka på hjärta och sinne.
Hennes röst hade fått en skärpa, som hon ej själf visste af.
» Nej, naturligtvis- inte - &gt;- men nu! » » Hon har ju sitt trefliga rum, och vi träf- fas vid tebordet. » » Men om hon känner sig ensam? » » Hon har ju tidningen. » » Har du skickat in den? » » Det gör jag genast — hon får den före någon af oss. » Han skrattade.
» V i glömma oftast att läsa den. » Återigen fortsatte de sin rond och sågo på hvarje möbel, som skulle de fått den samma dag.
» Tycker du inte det ser alldeles nytt ut? » frågade hon med hemlig stolthet.
9 den hasta i handeln förekommande tvälsort och d ä r j ä m t e det m e s t p r a k t i s k a och ekonomiska rening Försäljes hos de flesta specerihandl.
s å v ä l i stänger s o m u t s t ä m p l a d i s t y c k e n om 4 0 0, 200 och 100 g £fterse att t v å l e n är s t ä m p l a d I l y l i n &lt;fc C:i, ty endast dä garanteras för, att den ä r utgången fråi
Man må ej inbilla sig, att teaterns föräd- lande inflytande äfven sträcker sig till barnen, och att teaterbesöken kunna befordra deras andliga och sedliga utveckling.
De för teatern skrifna dramerna äro nu engång för alla icke lämpade för barn, och den behöfliga förbild- ningen och den rätta mottagligheten finnas ingalunda förhanden.
Barn förmå alls icke fatta och förstå det fulla innehållet, den egent- liga betydelsen och tendensen i särskildt de bättre teaterpjäserna, utan förlora fastmer ofta diktens tanke under betraktelser öfver kosty- mer, dekorationer och upptåg.
Å andra sidan söka också föräldrarne vanligen ut stycken, som kunna bjuda de små mycken ögonfägnad och skrattretande pointer, men hvarifrån skulle då det hälsosamma inflytandet på förstånd, känsla och hjärta härleda sig?
Tvärtom måste känslans ästetiska bildning och uppfostran till det ädla och sköna lida därunder.
.Jag för- nekar visst inte, att äfven vi vuxna gärna hjärtligen skratta åt upptågen och vitzarne i dylika stycken.
Men barn stå, särskildt på grund af sin härmningsdrift, på ett helt annat sätt under desammas inflytande och missbruka, hvad de höra.
Och så få vi äfven besinna, att dramerna liksom romanerna försätta åhö- raren i en främmande, från verkligheten oftast vidt skiljd värld; att de med lifvets verklig- het obekanta barnen ta dessa framställningar för sanning och vid utträdet i lifvet engång kunna genom sådana förryckta åsikter ställas helt oskickliga att reda sig, ja, kunna för- spilla hela sin lefnadslycka.
Hvarför skulle vi inte bespara våra barn en sådan strid och disharmoni mellan drömmen och verligheten?
Och till sist är ej att förgäta, att teaterbe- söken hos våra barn kunna uppväcka känslor och begär, som helst borde förblifvit outveck- lade.
Det är förvånande, hur likgiltig man plär vara just i denna punkt, ehuru väl knap- past någon finner det i sin ordning, att redan barnen erhålla inblick i könsfrågor.
Det må gärna vara, att de därvidlag sakna klara be- grepp; men genom att åse scenens förälskelser och åhöra de förälskades språk masts nödvän- digt barnen väckas till aningen om sexuella känsloströmningar.
Det hemlighetsfulla öfver dessa för dem hittills fördolda förhållanden eggar den unga inbillningskraften; drömmande sitta de där sedan — obevakade af de vuxne — och samtala med andra barn om sina gjorda upptäckter inom en värld, full af den förbjudna fruktens lockande behag.
Och detta allt skulle icke vara skadligt?
På barnaliteraturens område bemödar man sig numera att gifva de unga en sund läsning.
Är det då inte dårskap att å ena sidan gilla dessa bemödanden och sam- tidigt genom teaterbesök förorsaka barnafanta- sien eggelser, som genom dagar och veckor gifva sig tillkänna i deras samtal och dröm- mar, och hvilka ofta nog vid deras inbördes umgänge i skolan och vid lekarne föranleda de farligaste och de sorgligaste påfund?
Besinnen allt detta, föräldrar!
Vänjen edra barn vid enkla och i god mening barnsliga förströelser och inpräglen hos dem, att lifvets lycka icke ligger däri att » vara med om allt! » G. Folke.
Sen till, att Idun med Modetidning Fru Kolumbus.
dessa dagar, då öfver hela världen den store upptäckarens minne firas på fyra- hundraårsdagen af hans första landstigning i Amerika, synes det dock, som om alla, ja själfva kvinnorna, glömt b&lt; rt en viss person, som väl borde ha rätt att påräkna någon åmin- nelse i detta sammanhang.
Det är synnerligen anmärkningsvärdt, att i våra dagar, då fruntimren kommit så långt fram i första ledet — och särskildt vid detta tillfälle, att de tillåtit fru Kolumbus att sjunka så fullständigt ned i glömskans hafi Måhända har emellertid fru Kolumbus större del i sin mans lyckliga upptäckter än de flesta berömda mäns oberömda hustrur.
Kolumbus gifte sig år 1 4 7 0 med en fröken Palestrello från Lissabon, hvars fader var en bekant sjöfarande.
En del af hennes hemgift bestod i åtskilliga värdefulla kartor, dagböcker och viktiga anteckningar.
Ända från barndo- men hyste hon stort intresse för sjölifvet, och hennes hem var en af de platser i Lissabon, hvarest den tidens intresse för geografiska upp- täckter var störst.
Då hon ännu var ganska ung, följde hon med sin fader på flere resor i okända farvatten, därun ler hon gjorde geo- grafiska anteckningar, som sedermera ofta blefvo Kolumbus till stor nytta.
Det finnes knappast någon bild af denna tappra samt begåfvade kvinna, och en så- dan skulle vara en passande gärd åt hennes minne.
af fabrik.
Min fästman har skrifvit till sin mor om vår för- lofning.
Han afgudar sin mor, och jag undrar, om jag skall kunna göra detsamma.
Det är kanske min plikt, och jag vill visst uppfylla den, men kan man be- falla öfver sina känslor och intryck?
Jag är myc- ket rädd, för att hon är sträng, att hennes första blick på mig blir misstrogen, forskande.
O, då du- kar jag alldeles under.
Måtte hon likna sin son — sådan han ser ut i min närhet.
Ibland har jag öf- verraskats af allvaret i hans ögon, då han varit till- sammans med andra människor.
Månne han har moderns eller faderns ögon?
Jag vågar ej fråga därom, ty då vill han veta skälet, och det är ju barnsligt af en stadgad fästmö.
Ack, så nyfiken jag är på min andra mamma!
Hålla af henne bör jag i alla händelser.
Det måste hon för- tjäna, som har fostrat en sådan son.
Huru förunderligt i alla fall att man ej kan gifta sig med mindre än att få en sådan där adoptiv mamma!
Men se, detta är nog en ful tanke!
Den måste genast » öfver bord ».
Skulle jag kunna annat än älska den, som han ställer högst och gifver sin varma, sonliga kärlek?
Det må således redan vara afgjort, att jag håller af henne.
Men — så nyfiken jag är på värt första samman- träffande.
Och litet orolig också.
INGA SCHENFELT.
vilken nyhet!
Min förstfödde, älsklingen, min stolthet, mitt hopp, underrättar mig om sin förlofniDg.
Hans bref andas jubel och lycka, den varmaste öfvertygelse om dess varaktighet.
Hvad jag blef glad!
Hans framgång har, från det första skolbetyget till och med hans sist genomgångna examen, ut- gjort den renaste fröjd för mitt hjärta.
Så ock meddelandet i dag, men — det var blott en reflex från hans hänförelse.
Hvaraf kom då det stygn af smärta, som ännu svider inom mig?
Måste jag tvifla på min öfvertygelse om moderskärlekens fullkomlighet, dess allt uppoffrande styrka och tåla- mod att gladt försaka.
Finnes då intet hos männi- skan, som är fullt rent?
Länge har jag suttit här med min sons bref i handen, läst det om och om igen.
Däri finnes in- tet, som mitt förstånd ville se annorlunda än just så som det är, och likväl hafva tårar trängt fram i mina ögon, tårar af smärta.
Och efter noggrann pröfning har jag funnit, att grunden, den förhatliga grunden till denna känsla är — egoism.
O, hur jag blyges öfver mig själf, öfver att nöd- gas inse min svaghet!
Men jag lider däraf, att jag efter denna dag har endast andra rummet i min sons hjärta, ty så är det, så blir det och så bör det vara.
Förut har han satt sin moder högst i sin kärlek, hvilket för mig varit den skönaste tanke, och jag bar läst i hans hjärta som i en öppen bok.
Detta har smekt min egenkärlek, min modersstolthet, se där allt!
Ja, mitt fel är stort, men Gud skall hjälpa mig att öfvervinna det.
Hittills har jag öfvervunnit kroppslig svaghet och många andra pröfningar för mina barns skull; nu gäller det att äfven besegra en andlig brist, och den blir svårare än allt annat att tygla.
Dock, det måste lyckas mig!
I dag har jag besvarat hans bref.
Bad honom icke skicka hennes porträtt.
Sådana endast vilse- försedda med vår firmas namn.
Ur den unga fästmöns dagbok.
Studie för Idun finnes hos alla edra bekanta!
il för t v ä t t n i n g af kläder.
leda och vålla vanligen missräkningar.
Jag föredra- ger att först se originalet.
Att hon är en skönhet, önskar jag icke, men ack att det ej måtte vara nå- got för mig motbjudande i hennes yttre.
Det för- sta intrycket slår lätt djupa rötter.
Ja, nu bryter egoismen åter fram.
Hvad bety- der egentligen ytan?
Och huru föga betyder det, jämförelsevis, hvad som förnöjer mitt öga, då det är just honom hon bör behaga framför alla andra.
Jag skall och jag vill älska henne, där / ör att hon älskar honom och han henne, annars frårigår jag min mission såsom en god, rättänkande moder.
Min väg är tydligt och klart utstakad, den kom- mer jag ock att gå såsom den enda rätta, och allt blir då godt.
En svärmoder får ej vara partisk, det bör hon sky som en synd.
Ser hon fel — tanke hon då: äfven mitt barn är ej utan brister, det har troligen flere, än dem modersögat ser, och hvarför skulle jag inte öfverse med en annan mo- ders barn liksom med mitt eget?
Ur moderns dagbok.
Nu är jag lugn och nöjd.
Hon är här, den täcka lilla Annie, som fängslat min älsklings hjärta och intagit äfven mitt.
Jag tackar Gud att kunna ned- skrifva detta, och jag finner mig stundom, som upp- lefde jag min egen ungdom; så drager de två un- gas lycka mig med sig inom sin trollkrets.
Den är så rik och varm, denna lycka, rik i kärlek, rik i hopp; allt gestaltar sig ljust, äfven inför en nykter åskådning, för dessa två och deras framtid.
Och icke blir jag den svärmoder, som kommer störande emellan dem.
O, de stackars fruktade, ofta misskända, stundom misskännande svärmödrarna, hvad jag beklagar dem!
Genom min erfarenhet skulle jag också kunna säga de sistnämnda något, jag som varit så nära att likna dem, men genom strid och bön uppryckt egoismens och afundens plantor ur mitt bjärta.
Ur fästmöns dagbok.
Det var så förunderligt högtidligt inom mig, då vagnen stannade vid min fästmans föräldrahem.
Jag såg då intet af all dess storslagna, natursköna om- gifning, jag endast darrade af obestämd oro.
En jungfru förde oss in i tamburen.
Hur jag fick hatt och kappa af mig, vet jag icke.
Så slogos salongs- dörrarne upp, en högrest, vacker, äldre dam kom emot mig med öppen famn och.
ack, med min älskades ögon, hans goda, leende min.
V i kysstes så hjärtligt, och hon höll mig så fast omsluten, att min fästman slutligen utropade: » Får inte jag vara med? » » Jag höll verkligen på att glömma dig, för första gången, min käre, käre gosse!
Och haf nu tack, för det du fört henne, som du älskar, med dig till mig!
&gt; Så ljöd hennes svar i den hjärtligaste ton, och med ens voro allt mitt bryderi, min oro borta.
Jag finner mig så väl, som vore jag i mitt eget Hylin &amp; C:is Fabriks-Aktiebolag, 31 oTt°götagTan 31
hem, och glömmer ofta skillnaden i ålder, då min nya mamma lifligt omfattar mina små intressen och roas af hvad jag tycker mest om.
Det är endast hennes hvita hår, som åldrats, och det är så vac- kert.
Eedan första aftonen, då hon följt mig in i mitt förtjusande sofrum, sade h o n: &gt;Du, lilla Annie, och jag, vi få många förtroligt trefiiga stunder tillsammans, det skall du få se. » Jag tvinar intet alls därpå och är så glad, så Den venstra handen.
ed tacksamhet tillgodogöra vi oss alla dagligdags välsignelserna af vår bestän- digt framåtgående moderna kultur, och ingen af oss, som nu lefva och sträfva, skulle önska sig satt tillbaka till en tidigare kulturperiod.
Och dock måste vi tillstå inför oss själfva, att vi i många hänseenden tjorde bättre, om vi vände åter till naturtillståndet, ty våra bruk osh sedvänjor motsäga ofta naturens ursprung- liga afsikt och bestämmelse.
Dessa rader vilja vara ett försök att åter förhjälpa en af våra oumbärligaste lemmar till sin medfödda rätt — den venstra handen.
Hvarför — har jag ofti frågat mig • — för- summa vi så afsiktligt vår venstra hand?
Så afsiktligt och så oförsvarligt.
V i nyttja det venstra ögat lika mycket som det högra, det venstra benet som det högra, hvarför försmå vi då bruket af vår venstra hand?
Nåron grund därför står ej att finna; den venstra handen är danad liksom den högra, hvarför skulle den icke utbildas liksom den?
sin barnafärdighet, arbeta lika bra med den ena som med den andra handen.
En gosse kom nyligen hit ned till Stockholm från Norr- land; han hade i den öfverfyllda folkskolan i sin hemort oanmä kt fått skrifva med venstra handen och gör det lika skickligt och snabbt som sina bögerbändta kamrater; vidare kän- ner jag en dam, som understundom sköter saxen äfven med venstra handen; hon kan omvexlande hvila den tröttade handen, då hon är sysselsatt med klippning.
En ung flicka, som från födseln saknar högra armen, skrif- ver, broderar och tecknar med sin venstra hand bättre än många, som äga bägge ar- marne i behåll.
En äldre herre, som är teck- nare vid en litografisk anstalt, arbetar samti- digt med båda händerna; han utför således dubbelt mot någon annan, som också naturen förlänat tvänne händer.
Vi måste äfven taga i betraktande förde- larne af en liksidig kroppsutbildning; miss- bildningar genom skolios skulle förminskas ge- nom en dylik liksidig öfning.
Och hvilken fördel vid olycksfall, som drab- ba högra handen!
Nu heter det: » Tyvärr är det den högra handen!
Arbetaren, fadern är nu arbetsoduglig! » Den venstra handen kom- mer inte ens med i räkningen; den är inte öfvad, men kunde dock lika väl som den högra lära sig arbeta.
Borde vi icke försöka att äfven utbilda den venstra handen i stället för a t afsiktligt låta den förspillas?
Om dessa rader förmådde bi- draga till en dylik återgång till naturen, skulle vi därigenom förskaffa kulturen nya hjälpkällor.
Jenny Ute i Kungsträdgården såg jag nyligen en liten fyra-, femärig pys roa sid med att kasta sten mot målet af en trädstam; jag fäste mig särskildt vid, att han kraftigt och skickligt omvexlande kastade med båda händerna.
Just som jag förnöjde mig däiåt, uppträdde hans mamma på skådeplatsen och förhöll sin lille herr son: » Hur ofta har jag inte sagt dig, att du bara skall kasta med högra handen; se bara, hur de andra små barnen göral » Så fortgår uppfostran, till dess det natur- liga människobarnet vant sig att låta den ven- stra handen hänga sysslolös och obegagnad och endast nyttjar den högra.
I människornas ur- tillstånd emellertid icke endast ägde man, utan nylljade äfven två händer.
Ännu i dag svinga vildarne sina dödsbringande vapen med den venstra handen som med den högra.
Vi ha ej att kämpa mot en naturlig brist, utan mot en onaturlig sed, då vi förorda den venstra handens utbildning.
Hvilken vinst vore det ej för enhvar i vår rastlösa tid att kunna arbeta med den venstra handen som med den högra!
Enstaka fall bland mina bekanta ha bevisat mig, att de vuxne, som ej med våld hämmade När allt höstarbete i trädgården ända till kål- upptagning och djupgräfoing är undangjordt, glömme man ej att låta alla trädgårdsredskap grundligen ren- göras från rost och insmörjas med fett eller olja.
Man noterar, hvad som möjligen bör nyanskaffas till våren, och låter genast laga det bristfälliga.
Det är inte sed, skall man kanske svara mig.
Mig tyckes det emellertid vara en dålig vana, som sakrar allt berättigande.
Den är framför allt onaturlig.
Om vi till exempel aktgifva på ett litet barn, som nyss kommit till den utvecklings- grad, att det förmår utföra själfständiga, af- siktliga rörelser: det använder venstra handen som den högra.
När barnet blifvit en smula äldre, och om något föremål räckes fram emot det, griper det utan tvekan efter detsamma med den venstra handen såväl som med den högra.