Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
11 kap. 5 om smädeligt tal eller skrift mot Konungen, Drottningen, Enkedrottningen eller Thronföljaren, kan, efter denna lag, straffas med ända till 6 års fängelse i fångdrägt ock fångkost.
Då ett sådant brott ofta nog torde komma att som sådant qvalificeras af en jury, dömande utan ansvar och utan apell, och vi sett huru beredvillige juryer varit att efterkomma vederbörandes önskningar och till förbrytelser bestämma de oskyldigaste eller de obetydligaste yttranden, så finner jag detta stadgande alltför strängt och tror, att straffet åtminstone ej bör sättas högre än till högst 4 års fängelse. 12 kap., om brott mot offentlig myndighet, anser jag innehålla i allmänhet alltför stränga straffbestämmelser.
Det brottet, alt t. ex. ha velat hindra någon, som har Landshöfdingens uppdrag att bestrida en taxeringsförrättoing, från att framkomma i rättan tid till stället, kan straffas med 4 till 8 års fängelse, att begå samma förseelse mot en länsman kan medföra 2 års fängelse; att tala eller skrifva smädligt emot en embetsman, 6 månaders fängelse eller 800 r:dr rgs böter, och mot en tillförordnad taxeringsförrättare 400 r:dr.
Alla dessa föreskrifter tarfva en betydlig mildring. 27 kap., om åverkan, har alldeles för höga böter, enär t. ex. det brott, att taga sig gångstig öfver andras ägor, kan straffas med 10 r:dr silfver i böter eller dessa förvandlas till 20 dagars fängelse.
16 § af samulina kapitel stadgar, alt den, som sätter sig till motvärn mot egendomsägaren eller dess folk, då de vilja fråntaga honom det, som till vedermäle af gerningen qvarbållas må, dömes till fängelse eller 2 års straffarbete.
Om en person sålunda går öfver annors ägor och en dräng, till bevis på detta brott, vill fråntaga honom dess klocka, men han söker hindra det, skall han då kunna dömas till 2 års fängelse med ty åtföljande svåra vilkor?
Man torde finna denna straffbe stämmelse strängare än som rimligen behöfves. 28 Kap., om brott af embetsman, tyckes väl röja afsigten att kunna ålägga desse stränga ansvarspåföljder för deras förseelser; men när man närmare skärskådar stadganderna, visar det sig, att strängheten ej är så farlig när man vill skona.
En domare, som fördröjt ransakningen med häktad person, kan således straffas med böter eller, om det skett af ondt uppsåt, varda afsatt.
Det kommer således an på, huru man vill behandla honom- Är det en, som makten vill skada, qvalificerar man handlingen till ondt uppsåt, och då förlorar han embete och medborgerliga rättigheter.
Är det åter en, som man vill gynna, och som låtit en oskyldig, men hatad, person sitta 59 dagar i ransakningsfängelse, så kan han komma från ansvaret för denna grymhet med 4 r:dr. 20 § stadgar ansvar för vårdslöshet, för summelse, Reservationer vid Lag-Ulskollels Betänkande, N:o 38 105 summelse, oförstånd och oskicklighet i embetet från mistning deraf till böter.
Man kan således efter behag tillintetgöra hans existens eller låta honom slippa med 1 r:dr i silfver.
När man nu borttagit suspensionen och förvandlat denna till böter, hvilka, för embetsmannen, som för hvar och en annan, endast äro en penningeutgift, ofta mindre än den han en afton förlorar på ett spelparti eller disponerar på ett tidsfördrif, så äro dessa böter i sjelfva verket intet straff och ådagalägga afsiglen att med yttersta skonsamhet kunna behandla hvar och en embetsman, som man vill skona, men att dervid lemna i bakgrunden den fruktansvärda utsigten till den stränghet man kan utöfva mot hvar och en sjelfständig eller omedgörlig, som ådrager sig maktens ogunst, och som man derföre vill förderfva.
1 allmänhet är bela lagens syftning att lägga all makt i domarens händer, att göra honom till fullkomlig herre öfver hvars och ens egendom, frihet, välfärd ocb nästan lif.
Jag kan icke nog varna för denna vådliga latitud från 1 till 100 r:dr och yrkar derföre ännu en gång att, vid hvarje straffbestämmelse, försöket och vållandet må särskildt upptagas, så mycket möjligt är blott ett straff utsättas ocb, der det ej kan ske och der böter föreskrifvas, både deras lägsta och högsta belopp tydligen fastställes, samt detta belopp öfver hufvud minskas.
Äfven är det tydligt, att så vidt icke hela folket till lif, egendom, frihet och välfärd skall prisgifvas åt domarens godtfinnande, måste hela rättegångssättet förändras, en ändamålsenlig jury införas och straffbestämmelsen sålunda blifva beroende af domare, valde bland den anklagades egna medborgare, icke af en enda domare eller domarekorps, vald af regeringen och handlande efter hennes anvisning.
Så länge detta ej skett, så länge en förbättrad rättegångsordning icke föregått, anser jag det nu föreslagna latitudsystcmet alltför vådligt att böra ens kunna komma i fråga och hela ärendet således i omvänd ordning bragdt å bane.
Prot. 1847 och 1848■ 7 Sami 1 Afd. 22 Häft. 14 STOCKHOLM, tryckt hos joh. beckman, 1848.
Lag-Ulskollels Memorial, N:o 89 1 M 59.
Ank. till Exp Utsk, den 5 Aug. kl. 6 e. m.
Memorial’ i anledning af återremiss af Utskottets betänkande N:o 55 öfver väckta motioner om stiftande af en lag mot uppror och olofliga folksamlingar.
Jemlikt till Lag-Utskottet ankomna protokollsutdrag, har det af Utskottet i dess berörda betänkande afgifna förslag till lag mot uppror och olofliga sammankomster blifvit godkändt af Ilögv.
Preste-ståndet och Yällofl. Borgare-ståndet i sin helhet, och af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln med vissa förändringar; hvaremot Hederv.
Bonde-ståndet, på grund af framställda anmärkningar, till Utskottets förnyade behandling återremitterat frågan.
Dessa anmärkningar äro riktade dels deremot att i omförmälda förslag icke influtit ett stadgande, inrjefattande ansvar å den Civilmyndighet eller Militärbefälhafvare, som vid uppror eller upplopp missbrukar sin makt till kränkning af allmän eller enskild rätt eller säkerhet, eller sin embetspligt härutinnan underlåter; dels ock emot 8 § i förslaget, utur hvilken man ansett ansvarsbestämmelsen böra utgå, enär det ej borde ådraga någon ansvar om han i lofliga ärenden sammankallar bolk, utan att förut kungöra sådant för vederbörande Myndighet.
Då emellertid tre Riks-stånd godkänt
Utskottets förslag utan något tillägg i den syftning nyss är nämndt samt med bibehållande af ansvarsbestämmelsen i 8 § af samma förslag, och hvad tre stånd härutinnan beslutat utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet, med afseende å föreskriften i 49 § Riksdagsordningen, de anmärkningar, sorn föranled t återremissen ej kunna till pröfning af Utskottet upptagas; men då hvad Ridderskapet och Adeln i frågan beslutat afviker från de beslut Preste- och Borgare-stånden i ämnet fattat, och Utskottet, vid jemförelse af 75 § i berörde grundlag, ej kan vidtaga någon åtgärd för sammanjemkning af inom Riks-stånden fattade skiljaktiga beslut, förr än samtlige Stånden i ämnet sig hufvudsakligen yttrat; föranlåtes Utskottet att, med anmälan om frågans närvarande skick, öfverlemna densamma till Yällofl.
Bonde-ståndet för att dermed vidare i grundlagsenlig ordning förfara.
Prot. 18f7 och 18-18. 7 Sami. 1 AfJ. 23 ITä/t. * 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 60.
Af herr lektor Wallman:
Ridderskapet och Adeln har vid öfverläggningen om Lag-utskottels betänkande JM 55 beslutat för sin del följande redaktion af 5 § i upprorslagen: »Har någon i skrift den han utspridt eller utsprida låtit eller inför menighet eller folksamling annorledes till uppror uppmanat, äggat eller trugat, straffes när etc.» Lika med Utskottets öfrige ledamöter anser jag denna redaktion mindre lämplig, men då jag icke kan underkänna vigten af de skäl, hvilka efter hvad upplyst blifvit, bestämt detta Stånds beslut, föreslår jag, till ändamålets vinnande, att, med ulelemnandet af ordet: »mundtligen», momentet af den ifrågavarande § erhåller följande lydelse: »Har någon inför menighet eller annan folksamling, eller i skrift, den han utspridt eller utsprida låtit, till uppror uppmanat; straffes, när uppmaningen ingen, straffbar verkan hade, med fängelse från två till sex månader».
Utsk. d. 7 Aug., kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphäfvande af författnignarne angående 10idepennings erläggande af arf, som fores utur stad.
Borgare-ståndet ingifvet och derifrån lill Lag-utskottets åtgärd remitteradt memorial, har herr Berg, A. yrkat, att alla de författningar, som påbjuda erläggande af 10:depenning af arf, som ur stad föres, måtte såsom obilliga, orättvisa och med närvarande tids åsigter oförenliga, till all kraft och verkan upphäfvas.
Vid behandlingen af denna fråga, har Utskottet inhemtat att sedan, genom 18 § af Kongl, stadgan om Städernas administration den 26:te December 1619, i allmänhet är vordet stadgadt att till stad skall gifvas tiondepenningen af allt det, som ärfves ur staden; så har, medelst Kongl, brefvet den 4 April 1674 samt Kongl, resolutionerna den 3 Maj 1681, den 9 September 1689 och den 21 Juni 1695, blifvit förkaradt, att berörde stadgande blott har afeende på sådana personer, som drifva handel eller annan borgerlig näring, eller på det fall att arf, som efter borgare i en stad tillfallit borgare i en annan, af den förstnämnde föres ur staden.
Om således den aflidna har flera arfvingar, af hvilka en är borgare, men de andre ej, och alla vilja ur staden föra deras arfslotter, så nödsakas den förre att utbetala en stor del af hvad honom tillkommer för rättigheten att fritt få disponera öf - Lag-Ulskoltcts Memorial, N:o 61. 3 ver sin lagliga egendom, hvaremot de andra ej behöfva för detta ändamål vidkännas ringaste uppoffring.
Den orättvisa och obillighet, som ligger i detta stadgande, är uppenbar.
Skäl dertill torde tilläfventyrs hafva befunnits vid dess utfärdande; men med närvarande lids begrepp kan detta från föråldrade institutioner härflytande stadgande ej förenas.
Likhet i rättigheter bör af lagen befordras; och vidare skäl torde ej vara af nöden för upphafvande af omförmälda stadgande.
Utskottet har visserligen icke förbisett hurusom detsamma finnes intaget uti de för åtskillige städer utfärdade privilegier; men när frågan icke rörer något Riksstånds privilegium, anser Utskottet den äfven böra behandlas likmätigt Regeringsformens 87 §; i följd hvaraf Utskottet vördsamligen tillstyrker, det måtte Rikets Ständer besluta en författning af följande innehåll:
Med upphäfvande af sä väl den i 18 § af Kongl, stadgan om städernas administration den 26
December 1619 meddelade föreskrift, att till stad skall gifvas tiondepenningen af allt det, som ur staden ärfves, som alla de i samma syftning ytterligare utfärdade stadganden och påbud, varder förklaradt, att ifrågavarande afgift hädanefter kommer att upphöra.
Memorial, i anledning af återremiss utaf Utskottets betänkande J\° 48 öfver vackt 'motion om förändring af vittneseden.
På grund af framställda anmärkningar, bar ofvanberörda betänkande, deruti Utskottet, med tillstyrkande af bifall till motionen, afgifvit förslag till förändrad redaktion af det i 17 Kap 16 § Rättegångsbalken föreskrifna formulär till vittnesed, under den 22 nästlidne Maj blifvit af Yällofl.
Borgare-ståndet och Ilederv.
Bondeståndet till Lag-utskottet återremmitteradt; dock som öfrige Riks-ständ, Höglofl.
Ridderskapet och Adeln den 27 och Högv.
Preste-slåndet den 20 i nyssnämnde månad, samma betänkande afslagit, samt frågan således, jemlikt 87 § Regeringsformen, förfallit, lärer något yttrande öfver de gjorda anmärkningarna icke erfordras; hvilket för de Riks-stånd som betänkandet återremitterat, härmedelst vördsamligen anmäles.
Stockholm den 5 Augusti 1848. 4 Lag-Ulskoltcls Memorial, N:o 62.
Memorial, i anledning af återremiss utaf tvenne punkter, i det af Utskottet, uti dess betänkande Jfs 57, framställda förslag till förordning angående inteckning i fast egendom.
Ridderskapet och Adeln har, under den 5 nästlidne månad bifallit berörda betänkande med undantag af de i Utskottets förslag till inteckningsförordning förekommande 18 och 32 §§, hvilka, på grund af deremot framställda anmärkningar, blifvit till Utskottet återremitterade; men som ifrågavarande betänkande blifvit i sin helhet bifallet, af Högv.
Bonde-ståndet förstberörde dag, och af Vällofl.
Borgare-ståndet den 6 i nyssnämnde månad, samt tre Riks-stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något yttrande öfver de framställda anmärkningarne icke erforderligt; hvilket för Högloft.
Ridderskapet och Adeln vördsamt tillkännagifves.
STOCKHOLM, tryckt hos joh. beckman, 1848. äjkg-Utskoltets Heldnkande, A':o 63 1 N:o 03.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 18 Åag., kl. 3 e. m.
[Betänkande, i anledning oj vacht motion om ändring i 11 Kap. 10 § Rättegångsbalken.
Bonde-ståndet lill Lag-utskottet remitteradt memorial, har riksdagsfuUmäktigen Lars Rasmusson fiån Bohus län anmärkt, •att. stadgandet i m kap. io § Rättegångsbalken: ’i brottmål bör then, som käres til genast å Rättens bud til svars komma:
Gior han thet ej; tå må ban genom Kronones eller Rättens betjente lil Rätten hemtas" vore mindre lämpligt i afseende å sådana brott derför, enligt Kongl, förordningen den 20 Januari 1779, åtal icke får efter två år anställas; samt i anledning deraf föreslagit, att berörde § mätte erhålla följande förändrade lydelse:
I Brottmål bör den, som icke är häktad, efter ondfången kallelse, å uttsatt dag för Rätten sig infinna: gör ban det ej, och är brottet af den beskaffenhet att åtal derför kan anställas två år efter föröfvandet; då skall han genom Kronones eller Rättens betjente till Rätten bernias; men i annat fall bote han för uteblifvande två daler och förelägges vite att inställelse iakttaga.
Då ifrågavarande lagstadgande icke ovilkorligen bjuder att den som ej hörsammar kallelse i brottmål skall hemtas, utan endast innehåller att sådant må ske; då det icke vid alla tillfällen kan, innan den angifne blifvit hörd, med visshet bedömas huruvida brottet är af den beskaffenhet att det får åtalas efter två år eller ej; och då det ofta kan lända till besparing af lid och kostnader för så väl domstolen som paller och vittnen, om domstolen bibehålies vid rättigheten att äfven i mindre brottmål, der så nödigt och lämpligt pröfvas, låta hemia den tredskande; så anser Utskottet sig af alla dessa skäl ega anledning till den vördsamma hemställan att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende. 1 Stockholm den r8 Augusti 1848. ■m. till fl. St. prat.
'JS47'Bth 'tSfS. 7 Samt. i Atå. 24 Rått. - 2 Lag-Utskotlels betänkande, IV/o 64.
Ank. till Exp.-Utsk. den 18 Aug., kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af åtskilliga motioner angående förändring i Brottmälslagstiftningen.
Till Lag-utskottets behandling hafva Höglofl.
Bonde-ståndet öfverlemuat serskilta memorial, deruti bl il vit yrkadt: i:o af herr Bruce , R. E., att, med ändring af gällande lag, så vidt den angår mened och falskt vittnesmål, straffet för dessa brott måtte bestämmas till tre timmars halsjern på allmän plats samt tre års tukthus.
2:0 af riksdagsfullmägtigen A. F. Sandstedt från Jönköpings län, alt 27 kapitlet Missgerningsbalken om dulgadråp måtte upphäfvas.
3:o af riksdagsfullmägtigen Per Haraldson från Elfsborgs län, att, med upphäfvande af Kongl, förklaringen den 23 Mars 1807, vederbörande underdomstol må tillåtas att bestämma straffet för tredje resan vägran alt undergå uppenbar kyrkoplikt.
4:o af riksdagsfullmägtige Gustaf Bernhard Appelqvist från Blekinge samt Olaus Ericsson och Lars Rasmusson från Bohus län, att de i gällande lag bestämda straff för stöld af växande gröda, och i bete gående kreatur samt för olofligt begagnande af annans hästkreatur mätte skärpas.
5:o af riksdagsfullmägtigen Ephraim Larsson från Elfsborgs län, att till 49 kap. [ § Missgerningsbalken, som bestämmer ansvar för den, hvilken köper det han vet stulet vara eller handlar något af misstänkt person, måtte göras ett så lydande tillägg: ”Är det häst- eller boskapskreatur och säljaren icke tillställt köparen betyg af Myndighet eller af två kände bofaste Log-Vlskottets Betänkande, N:o 65. 3 män, att lian är behörig, alt sådan handel afsluta; bote två gånger det stulnas värde, ändock att det egaren återslälles.”
I anledning häraf, får Utskottet förklara, att då Utskottet i sitt betänkande N:o 58, tillstyrkt antagande af en ny strafflag, deri straff för dulgadråp blifvit uteslutet, samt uppenbara kyrkoplikten ej heller bibehållits, och sådana ansvarsbestämmelser för mened, för stöld af alla arter och för delaktighet deri, blifvit föreslagna, sona, efter Utskottets omdöme, äro med rättvisa öfverensstämmande, Utskottet anser ifrågavarande motioner ej böra till någon serskild åtgärd föranleda; utan hemställes vördsamligen att samma motioner mätte lemnäs utan vidare afseende.
Stockholm den 18 Augusti i84S.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 18 Aug., kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af 2 $ i iy Kap. Ärfdabalken, angående vederlag för såld arfvejord.
I nämnde lagrum stadgas: ”Häfver man vid arfskifte tagit lösören eller fast egendom i staden för arfvejord å landet; eller bäfver man bortbytt sålt eller förpantat sin arfvejord, eller är den genom hvarjehanda bans förvållande lagliga kommen i annans mans hand; då skall efter hans död jemngod aflingejord, eller, der ej fast gods finnes, penningar eller andra lösören eller ock fast egendom i staden, sättas i stället; och det behålle arfvejordsegenskap i hans hand, som det då ärfver; men sedan gånge de penningar; 4 Lag-VIskottets Betänkande, N:o 65. lösören och fast egendom i staden i a rf, som om lösölen och fast egendom; i staden sagdt är.”
— I anledning af detta stadgande har herr Böök F., i memorial, hvilket Vällofl.
Borgare-ståndet till Lag-utskottet öfverlemnat, anmärkt, att, om än den, som afhändt sig arfvejord, hör för sina arfvingar vara ansvarig för jordens värde, och de senare följaktligen hafva rättvist anspråk på ersättning eller vederlag för jorden af afhändarens qvarlåtenskap; så syntes det deremot ej med rättvisa öfverensstämmande, att, när vederlaget består i lös egendom eller fastighet i stad, detta vederlag jemväl skall i arfvingarnes hand bibehålla arfvejords egenskap och således kunna ur deras sterbhus af arfvingar utkräfvas; och har herr Böök således föreslagit att bestämmelsen derom måtte ur berörde lagrum utgå.
Då del icke kan förmenas egare af ärfd fastighet, att densamma, genom köp eller andra dylika aftal, sig afhända, skulle det i lagen innefattade förbud emot bortgifvande af sådan fastighet vara utan verkan, om, sedan egaren sålunda förvandlat fastigheten i penningar eller annan disponibel egendom, han kunde bortgifva värdet, utan rättighet för hans arfvingar att derföre njuta ersättning.
Men ehuru häraf föijer att afhändarens arfvingar böra ega rätt till vederlag, torde likväl, på sätt motionären anmärkt, det vara mindre lämpligt att, då vederlaget blifvit utsatt i penningar,, lösölen eller fastighet i stad , vid detta vederlag fästa arfvejords egenskap, för att såmedelst försäkra andra arfvingar om en ovilkorlig arfsrätt lill samma egendom.
Om nemligen vederlaget i första innehafvarens hand skulle hafva arfvejords egenskap, kunde man med lika skäl påslå, alt denna egenskap borde i everdeliga tider fortfara; och då dertill kommer att ifrågaslällda utsträckning af vederlagsrätten, enligt hvad erfarenheten visat, städse utgjort ett frö till tvister och oredor emellan arfvingar; får Utskottet, som således anser sig ega full anledning att understödja herr Bööks förevarande motion, vördsamligen tillstyrka det mätte Rikets Ständer besluta att 2 § i 17 kap.
Jrfdabalken mette erhålla följande Jörändrade lydelse:
Häfver man vid arfskifte tagit lösören, eller fast egendom i staden, för arfvejord å landet; eller häfver man bortbytt, sålt eller förpantat sin arfvejord, eller är den genom hvarjehanda hans förvållande lagliga kommen i annars mans hand i då skall efter hans död jemngod aflingejord, eller, der Lag-VisKollels Betänkande N:o 66. 5 ej fast gods finnes, penningar, eller andra lösören, eller ock fast egendom i staden, sättas i stället; men sedan gånge de penningar, lösören och fast egendom i staden i arf, som om lösören och fast egendom i staden sagdt är.
Stockholm den 18 Augusti 1848- N:o 66.
Äak. till Exp.-Utsk. den 18 Angust!, kl. 3 e. m.
Utlåtande, i anledning af skedd återremiss af Utskottets betänkande
N:o 36 öfver väckta motioner om förändi ing af lagens stadgariden om testamentsfriheten samt af 8 kap.
Jordabalken, angående rättigheten att bortgifva jord, hus eller tomt.
Berörde betänkande, hvilket Flederv.
Bondeståndet bifallit, har deremot blifvit till'Lag-utskottet återremitteradt af öfriga Riks-stånd.
De anmärkningar, som föranledt återremissen, hafva framställts hos Högloft.
Riddeiskåpet och Adeln, af herr grefve Sparre E., och herr grefve Lagerbjelke G-, hos Högv.
Preste-ståndet, af herr doklor Broman, samt hos Vällofl.
Borgare-ståndet af herrar Berg, Wahlund, Billström och Indebetou.
De tre förstnämnde hafva anmäi k t, alt om än den utsträckning af testamentsfriheten gfter landsrätt, som herr Dalman påyrkat, ej kunde bifallas; så borde likväl de band, som för närvarande äro lagda på disposilionsrätlen öfver ärfd fastighet å landet, i någon män lossas.
Inskränkningen i denna dispositionsi ätt grundades på det uråldriga arfvejordssystemet, hvilket hade till ändamål att bevara jorden inom slägterna.
- Genom i8/|5 års arfslag vore dork detla system brutet.
Då sonen ärfde dubbelt emot dotter, var det honom möjligl, alt utlösa den sistnämnda, men sedan båda erhållit lika räll, hade en dylik utlösen blifvit försvårad; och följden häraf komme sannolikt, att blifva joidcns oändliga fördelning eller försäljning.
Alt förekomma sådant, alt söka bibehålla jorden 6 Lag-Utskotlets Betänkande N:o 66. inom slägterna, vöre emellertid af vigt; och detta ändamål svntps kunna vinnas om innehafvare af arfvejord blefve berättigad antingen att föreskrifva hvilkendera af hans arfvingar bör, emot lösen till medarfvingar, efter hans död, komma i besittning af jorden, eller alt, inom börd, fritt förordna angående samma jord; och det är i denna syftning, sorn förrbemälde talare ansett herr Dalmans motion böra bifallas.
Inom Borgare-ståndet åter har man hufvudsakligen riktat anmärkningarna emot Utskottets yttrande i anledning af herr
Bergs förslag till förändring af testamentslagarna rörande stadsrätt.
Man har anmärkt obilligheten af de inskränkningar, som i denna del för närvarande finnas, och för rättvisan af den yrkade utsträckningen åberopat de beslut, som härutinnan vid flera föregående riksmöten blifvit fattade, under förmenande alt de skäl, hvarpå Utskottets afstyrkande grundas, ej voro tillfredsställande.
Då Utskottet nu går att, i anledning af dessa anmärkningar, sitt utlåtande afgifva, får Utskottet lill en början förklara, att Utskottet ingalunda af herr Dalmans förslag haft anledning tillstyrka en så beskaffad teslamentsfrihet, som hos Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet blifvit ifrågaställd.
Berörde förslag går nemligen derpå ut, att belt och hållet upphäfva a>fvejordssystemet, hvaremot den ifrågaställda testamentsfrihelen i sjelfva verket skulle innebära ett befästande af samma system.
Men om än denna omständighet i förevarande hänseende ej utgjorde något hinder, anser likväl Utskottet sig ej kunna understödja omförmälde lagförändring.
Först och främst kunde ändamålet dermed icke vinnas utan på bekostnad af rättvisa.
Om nemligen lösen skulle utgå efter den arffallna fastighetens fulla värde, så qvarstod den öfverklagade svårigheten emot lösningsrättens begagnande; och derföre vore ock nödigt, att låta lestaior antingen, på sätt yrkadt blifvit, inom börd fritt förordna om sin jord, eller ock bestämma en sådan lösesumma att dess lifgifvande ej blifver svårt för den af slägtens medlemmar, hvilken berättigades att utlösa medarfvingar; men i detta fall komma alltid desse senare att lida i sin rätt; och, vid sådant förhållande, skulle en lag i denna syftning blifva i uppenbar strid emot den grundsats, som gjort sig gällande i 1845 års arfslag.
Ehuru, efter Utskottets omdöme, redan häri ligger ett tillfyllestgörande skäl emot den ifrågaställda testamentsfriheten, torde derjemte böra anmärkas att, enär man efter landsrätt eger fri dispositionsrätt öfver aflingejord samt ärfda och förvärfda lösören, berörde testamentsfrihet ej vore förenlig med den omsorg för barn och bröstarfvingar, som lagstiftaren är pligtig att iakttaga.