Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
December 1827 är stadgadt, att vissa verk och inrättningar må för alltid eller på viss tid från hemman afsöndras, jemte nödigt utmål af jord intill desamma, i mot erläggande af årlig afgäld till hemmanet.
Detta välbetänkta stadgande torde likväl böra utsträckas jemväl till förmån för idkare af handel- och handtverksrörelse på landet, sedan numera dessa näringsgrenar vunnit behörigt erkännande inom lagstiftningen.
Under nuvarande förhållanden är det icke medgifvet dessa idkare rättighet att förvärfva sig nödigt utmål af jord för deras bostäder annorstädes än på hemmanets utegor, alldeles icke på dess .åker och ängsmark, och till minst ett halft tunnlands (
På landsbygden är det i allmänhet helt naturligt att handels- eller handtverksidkaren helst bosätter sig i möjligaste närhet af en befolkad ort, påtagligen till större beqvämlighet såväl för sig sjelf, som för ortens innevånare.
Att ega sitt eget hus på egen grund är en önskan, som öfverallt låtit höra sig hos den idoge arbetaren, och denna önskan är i sig sjelf så prisvärd, att ett tillmötesgående i detta fall torde vara en af lagstiftarens ädlaste uppgifter.
Jag vågar derföre föreslå: att Rikets Ständer besluta ett tillägg i 10 § af Kongl.
Förordningen den 19 December 1827, hvarigenom det medgifves idkare af handel- eller handtverksrörelse på landet rättighet att, i likhet med hvad om de i berörde förfatlningsparagraf omförmälde verk och inrättningar är stadgadt, förvärfva egande- eller besittningsrätt af nödigt utmål till bostad och åbyggnader lör rörelsens bedrifvande, utan afseende på belägenhet eller jordrymd; likväl mot erläggande af årlig afgäld till hemmanet
Motioner i Bonde-Ståndet.
Af Per Persson från Wermlands lån, om ändring i gällande författningar angående grustägt.
Det i min tanka mindre välbetänkta så kallade betänkande, som förra riksdagens sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskott afgaf i anledning af min då väckta motion angående ändring eller uppbäfvande af Kongl. Brefvet den 25 November 1802 och Kammar-kollegii Cirkulär den 4 Mars 1825, föranleder mig att nu ånyo framhålla detta ärende, i förhoppning att det sammansatta Utskott, som under innevarande riksdag kommer att behandla frågan, deråt skall egna en noggrannare pröfning, ån hvad jag förmenar vid sistlidna riksdag hafva varit händelsen.
Ibland äldre lagstadganden förekomma några, som längesedan upphörtjatt vara tillämpliga.
Jag alser härmed de föi fattningar och lagstadganden, som föreskrifva att, ”till vägbyggnad får sand och ris tagas å skog och utmark, der det tarfvas m. m.”
Detta ”tagande” får, så vidt jag förmår tyda författningarnes andemening, ske utan någon ersättning till jordegaren.
Om detta måhända var tillämpligt den tid, då dessa lagstadganden ursprungligen tillkommo, så är nu derom mindre att säga, ty under den tiden ansågs sannolikt hvarken skogen eller skogs- och utmarken af synnerligt värde; den låg för öfrigt då mera i samfällighet till hela hemman eller flera skifteslag, som förhållandet ännu år uti några af Rikets norra provinser, der vidsträckta skogs- och utmarker ännu finnas; — men inom de fleste öfriga provinser inom riket deremot, der afröjningsjorden numera är af ringa omfång, är det ett allt för stort ingrepp i eganderätten, att vägbyggnadsskyldige skola ega rätt att utan ersättning och till och med jordegaren oåtspord, få inkräkta på dennes egendom.
I samma mån, som svenska jorden för hvarje år allt mera styckas, dels genom hemmansklyfning, dels genom jordafsöndring, i samma mån blifva de omförmälde lagstadgandena orättvisa och förkastliga.
En egare till en mindre henimansdel, som vid laga skifte råkat få ett sådant utegoskifte, att grustägt derå kan uppletas, kan inom några år så tillvida blifva beröfvad hela sitt utmarksskifte, att endast grunden återstår, hvilken i de aldra flesta fall består af Holtsberg och sten, hvarå hvarken bete eller skog framdeles kunna vexa.
Man kan visserligen invända häremot, att jordegare under laga skiften kunnat Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
311 af samfäld mark uttaga ”sandtag”, men om detta också skett, så har man ju likväl ingen säkerhet för alt det behagar vägunderhållsskyldige att der taga lagningsämne, ty det står dem ju fritt, efter ännu gällande lagbestämmelser, att ”taga” å skog och utmark hvarhelst de behaga.
Men låtom oss antaga, att några också taga sitt behof af samfälligheter, så är det väl i alla fall temligen stridande emot eganderätts principen, alt, på sätt som hittills skett, få ”taga” både utan ersättning och egarnes lofven.
De skäl för afslag å min vid sistlidna riksdag lika beskaffade framställning, som sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottet framhållit och begagnat, äro så ytterst klena, för alt icke såga något ännu sämre, att jag icke kan afhålla mig ifrån alt af desamma här återgifva några strofer, kanske rättare sagdt fraser.
Det sammansatta Utskottet har förmenat, ”det ej vara skäl, att till ytterligare tunga för det redan i sig sjelf betydliga våghållningsbesväret, tillerkänna jordegaren ersättning för de nästan värdelösa (som Utskottet kallar dem) väglagningsämnena, helst rättigheten att taga sådana är ömsesidig och merändels af lika värde för alla, (siel är det möjligt?) i det nemligen hvarje jordegare tillika år väghållningsskyldig och, om han än icke för det närvarande har. likväl i framtiden, till följd al nya indelningar, kan få skyldighet att underhålla väg på ett ställe, der ifrågavarande förmån länder honom till nytta, samt härtill kommer, att tvister om berörde ersättning, derest motionärens förslag antoges, oftare skulle göras till föremål för domstols prölning, hvarigenom uppstode kostnader, som i de flesta fall sannolikt icke skulle uppvägas af värdet utaf det omtvistade.” ”Af nu anförda skäl”, säger slutligen sammansatta Utskottet, ”år således gillig anledning alt vördsamt afstyrka bifall till Per Perssons motion.” Hvarest, i det nu citerade sammansatta Utskottets såkallade giltiga skäl för afstyrkande af bifall till min motion ligga begrafna, förmår jag icke inse.
— För mig vill det synas, som voro de mycket både underhaltiga och skrufvade.
Det skulle icke heller falla sig synnerligt svårt, att grundligen vederlägga dessa det sammansatta Utskottets såkallade ”anförda skäl” och ”giltige anledning”, men jag hvarken vill eller hör anställa en dylik analys, utan hänvänder mig med mera tillförsigt till Pikets nu församlade Höglofiiga Ständer, hvilka jag hoppas skola finna, af hvad jag nu i korthet anfört, nödvändigheten, billigheten och rättvisan deruti, att Kongl. Brefvet den 25 November 1802 och Kammar-kollegii Cirkulär den 4 Mars 1825 måtte ändras eller upphäfvas och i stället stadgas: till vägbyggnad lår sand, ler och ris lagas såväl uti inegor och hagar, som å skogs- och utmark, emot ersättning lill den eller dem, som marken och skogen ega; och skall sand- och lertag lill vägbyggnad af kro nobetjente med 2:ne nämndemän på tjenliga ställen utsynas, hvilka jem väl bestämma ersättningen, om icke godvillig öfverenskommelse emellan Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 211 jordegarne och väglottsegarne vid utsyningen träflas kan.
Den. som ej åtnöjes med kronobetjentes och nu sagde nämndemäns värdering, eger att deremot anmäla missnöje hos ortens domare, som då, genom vanlig häradssyn på stället, dömer i saken, hvaremot besvär ej må anföras.
Om remiss häraf till vederbörligt Utskott ankålles.
Stockholm dea 26 November 1862.
Per Persson, från Wermlands län.
N:o 211. ■ Af Per Persson från Wermlands län, om statsanslag för en jernvägsanläggning frän Arvika till Norska gränsen.
Redan vid sistlidna riksdag tog jag mig friheten i särskild motion fästa Ri-* . kets Höglofliga Stånders uppmärksamhet derpå, att dea del af nordvestra jernvägs stambanan, som är afsedd att sammanbinda och närmare förena brödrarikena Sverige och Norrige, utan gensägelse är en af de vigtigaste och mes^ riksgagneliga kommu-, nikationsleder inom vårt land, icke allenast i kommersiell och ekonomiskt hänseende, utan äfven i politiskt, emedan derigenom öppnas en kommunikation, så vti , emellan de förenade rikenas vigtigaste punkter, hulvudstäderna Stockholm och Kristiania, som ock flera större handelsplatser, hvadan den följaktligen hade förtjent alt redan då komma under byggnad, men som hela det lån, hvilket förra riksdagens
Stäuder beslutade upptaga för jernvägsbyggnad, af Slatsraagterna ansågs böra användas på fullbordande af de banor, hvilka redan voro under arbete, blef deraf en gifven följd, ali min framställning för. den gången lemnades utan afseende.
Då jag emellertid är lörvissad derpå, att såväl Kongl. Maj.t sora Rikets Höglofliga Ständer hafva för allvarlig afsigt alt äfven under nu instundande statsregleringsperiod fortsätta byggandet af de beslutade stambanorna, beder jag att ånyo få fästa Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet på viglen och nödvändigheten af medels beviljande, åtminstone till byggande af så stor del af omförmäida nordvestra stambana, sorn jernvägskommiltéen i sitt 1859, pag. 109, afgifna betänkande uppgifvit vara behöfligt Motioner i Bonde-Siandet 1862.
N:o 211. 813 behölligt för fullbordande af den vigtigaste delen af sagde bana, nemligen från Arvika till Norska gränsen.
Visserligen vore det önskligt om medel nu kunde beredas och beviljas för byggande af hela nordvestra stambanan, men då jag inser att förhållandet i verkligheten är sådant, som kommitterade i sitt betänkande uppgifvit, ”alt de stora kostnader och betydliga arbeten, som med dess utförande i sin helhet äro förenade, sannolikt fordra en längre tid, innan landets tillgångar medgifva dess fullbordande”, så anser jag likasom kommitterade, med hänseende till den stora allmänna nytta, sorn skulle tillskyndas såväl Sverige som Norrige genom en beqväm inre kommunikation länderna emellan, mig böra lästa Ilikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet vid ett sätt att tillvägabringa den åsyftade förbindelsen på kortare tid och för billigare kostnad, hvarigenom åtminstone under de årstider, då vattendragen äro isfria, kunde till ej obetydlig del beredas samma förmåner, som med jernvägen i Jess helhet eftersträfvas.
Ifrån Kongsvinger till riksgränsen, eller den del af banan, som kommer att byggas af Norrmännen, är afståndet 5 mil och vidare från riksgränsen till Arvika 3t mil.
Då man nu å Norska sidan fortsätter jernvägen till gränsen och på den svenska anlägger jernväg derifrån till Arvika, så är redan derigenom en förbindelse öppnad emellan båda länderna, alldenstund segelled förut finnes från Arvika till Wenern och derifrån till andra delar af Sverige.
Denna kommunikation, hvarför kostnaden således icke uppgår till en femtedel af den för nordvestra stambanan i dess helhet, uppfyller i afseende på förbindelsen med Norrige, till dess samma stambana hinner fulländas, alla billiga fordringar på beqvämlighet och hastighet för så väl passagerare som gods, ty sedan Westra stambanan från Stockholm till Göta kanal å ena sidan och den förenade Svenska och Norska jernbanan från Arvika till Kristiania å den andra blifvit fullbordade, kan vägen emellan båda hufvudstäderna tillryggaläggas, enligt komilterades beräkning, på ungefär 30 timmars lid, äfvensom vägen från Göteborg till Kristiania på lika lång tid.
Genom nordvestra stambanan emellan Arvika och riksgränsen i förening med den Norska jernvägen erhålla både hela den stora vestra delen af Wermland och ett icke obetydligt område inom Norrige, som af dessa banor genomskåres, den kortaste och i afseende på beskaffenheten af landets produkter äfven den ändamålsenligasle förbindelse vid Arvika med de svenska segellederna och följaktligen med Göteborg samt inre delar af Sverige.
Dessa äro de stora fördelar i kommercielt och ekonomiskt hänseende, som komma att vinnas genom antagande af detta mitt förslag, och då härtill läggas de politiska, hvilka äfven afse ett närmande emellan de förenade rikena, anser jag nödvändigt alt med görligaste första få denna kommunikationslinie öppnad, helst det numera år en allmänt känd sak, att Ryssland spinner ett jernvågsnät från Svarta Hafvet Bih. till R.
Prot. 1862 % 1863. 11 Sami. 4 Afd. 40 814 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 211. till Östersjöns stränder, i hufvudsakligt ändamål att hastigt kunna sammandraga sina stridskrafter, och månne det icke då är högst angeläget, att äfven Sverige öppnar en kommunikationsled för att lika hastigt kunna sammandraga sina försvarskrafter, hvaribland såsom en vigtig del måste ingå i beräkningen Vestra Svenska arméen samt de Norska trupperna ?
— Genom den förenämnda å Svenska sidan endast 5| mil långa, banans öppnande kan den Norska arméen vara här i riket inom några timmar och i Stockholm inom 2 å 5 dagar.
Af hvad jag nu redan anfört synes, att Arvika både för närvarande och för framtiden är en af de vigtigaste punkter, sorn nordvestra stambanan under alia förhållanden bör beröra, och som detta genom kommitterades betänkande är så tydligen ådagalagdt, att ingen giltig vederläggning derå är möjlig, och jag dessutom hoppas och förmodar att under riksdagens lopp en Kongl. Maj-.ts nådiga Proposition i denna vigtiga fråga är att förvänta, anser jag öfverflödigt att vidlyftigt härom vidare orda, utan inskränker mig till den vördsamma anhållan, det Höglofliga Slats-Utskottet, som kommer alt behandla frågan, ville ur jernvägsbetänkandet benäget inhemta de vigtiga skäl, som tala för behofvet samt nyttan och gagnet af denna del af nordvestra stambanan ; och får jag alltså, med ledning af kommitterades förslag och på grund af hvad jag anfört, vördsamt föreslå: att Piikets Höglofliga Ständer täcktes bevilja den af Jernvägs-1 kommittéen beräknade summa, 5,895,998
R:dr, för anläggande af jernväg från Arvika till riksgränsen.
Om remiss af denna min motion till Stats-Utskottet anbålles.
Per Persson, från Wermlands lån.
I denna motion förena sig till alla delar: 1 Olof Olsson, från Olebyn af Wermlands län. A. Jonsson och P.
Eriksson. från Wermlands lån.
N:o 212. 315 N:o 212.
Af P. östman från Wester-Norrlands län, om förändring i 8 Kap. 7 $ Ärfda-Balken, i fråga om arfsrätt ät oäkta barn.
En inom lagstiftningens område vigtig fråga har vid flere föregående riksdagar varit föremål för Högioflige Ständernas ompröfvande och som allt mer och mer ådrager sig den af rättskänsla glädjande opinionens uppmärksamhet, och denna fråga gäller lagstiftningen om oäkta barns arfsrätt.
Denna fråga biel' vid sistlidne riksdag inom dåvarande Lag-Utskott behandlad på ett sätt, som bevisade att opinionens röst och religionens grundsatser att den ene icke bör lida för hvad den andre felar, af Utskottet behjertades, i thy alt det tillstyrkte en lagförändring, sorn berättigar oäkta barn att njuta arf efter sina föräldrar, hvilket med billighet och rättvisa sammanstående förslag inom ett af respek tive Medslånden studsade mot fördomarnes och ortodoxiens bålverk, och till den sanna menniskovännens förundran och missbelåtenhet förföll.
Att, så länge oäkta barn icke få »juta arf efter sina föräldrar, lagstiftaren står i skuld till religionen och rättskänsla», är en sanning, uttalad icke allenast af deri enskilde individen, som finner sig kränkt i sin naturliga rättighet, utan ock af pluraliteten inom Svenska nationen; och den lagstiftande magten skall icke heller inför ett efter jemnlikhet sträfvande loik kunna påstå sig hafva fullgjort sina dyra åligganden så länge de oäkta barnen äro uteslutna från ali arfsrätt.
Mig synes tiden vara inne, att, då sä väl lika arfsrätt syster och broder, sorn giftorätt man och hustru emellan för flera riksdagar sedan genomfördes, man icke straffar barnen för föräl— drarnes förseelser; och månne ej mången döende moder, som ser sin förmögenhet skola efter hennes död med begärlighet anammas af sidoarfvingar och hennes egen lifsfrukt, förskjuten, lemnäs åt den allmänna välgörenheten, derest den icke sjelf är kommen till den ålder att den med eget arbete kan förvärfva sitt lifs uppehälle.
Och får jag fördenskull vördsamt föreslå, det måtte Itikets Ständer besluta en förändring af kapitlet 8 § 7 Ärfda-Balken af följande lydelse: allar man barn i lönskaläge utan äktenskapslolven eller i hordom eller i förbudna leder, de barn må ock arf taga efter fader och moder, der dessa, efter eget medgifvande eller laga kraftvunnen dom, kände äro, i hvad de i lösören ega.
Hafva fader eller moder barn af äkta säng, tage desse dubbelt mot oäkta barn, oäkta barn njute ock af fader och moder nöd - S16 Motioner i B onde-Ståndet 1862.
N:o 213. torftig föda och uppfostran, till dess de sig sjelfva nära kunna.
Dör endera af föräldrarne och lemnar ej gods efter sig, föde då den barnet, som eflerlefver.
Skulle denna lagföråndring icke kunna antagas, får jag såsom alternativ föreslå följande förändrade lydelse af nyssberörde §: allar man barn i lönskaläge utan äktenskapslofven eller i hordom eller förbudna leder, de barn må ock arf taga efter sin moder, der hon efter eget medgifvande eller laga kraftvunnen dom känd är, i hvad hon i lösören eger.
Har moder barn af äkta säng, lage dessa dubbelt mot oäkta barn; oäkta barn njute ock af fader och moder nödtorftig föda och uppfostran, till dess de sig sjelfva nära kunna; dör endera af föräldrarne och lemnar ej gods efter sig, föde då den barnet, som eflerlefver.
Stockholm den 26 November 1862. P. Östman. från Wester-Norrlands län.
Af P. östman från Wester-Norrlands ian, om statsanslag till löneförhöjning dl kapellpredikanten inom Hemsö kapellförsamling af Hernösands stift samt lönebidrag till en examinerad folkskolelärare derstädes.
Med skål har hvarje fosterlandsvän anledning glädja sig åt den fortgående intellektuela utveckling eller själslyflning ur okunnigheten och lördomarne, som gör, att det uppvexande slägtet allt mer kan närma sig sin höga bestämmelse, som är i första hänseendet sann och oförvillad kristendom och dernäst kunskap och begrepp om hvad som utgör menniskans värde, rättighet och pligt och hvilket mål otvifvelaktig! ernås genom undervisning i skolor, hvadan man, på det alla utan undantag måtte komma i åtnjutande af undervisning i folkskolor, stadgat, alt uti hvarje församling bör finnas helst en fast skola, —• ett stadgande som allmänt efterkommits.
Alt dessa folkskolor äro mindre betungande i större än i mindre församlingar är Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 213. påtagligt.
Visserligen hafva Rikets Ständer vid sednare riksdagar gjort mycket för folkskolornas understödjande.
Dock finnas ännu orter, der Ständernas benägna medverkan för undervisningens oafbrutna bibringande påkallas; en sådan vanlottad ort finnes inom mitt kommittentskap, nemligen Hemsö kapellförsamling inom Gudmundrå pastorat i Wester-Norrlands län.
Denna lilla församling, som är belägen på en ö, som delar Ångermannaelfven i 2:ne grenar vid dess utlopp i hafvet, består af 3| mantal förmedladt skatte, fördelade på 21 hemmansåboer, hvilka, till följd af öns isolerade läge och svårigheten alt komma tili Högsjö församlings kyrka, dit öns innevånare hört, för 10 år sedan sökte och erhöil tillstånd att utgöra en särskild kapellförsamling.
Genom stora uppoffringar och ihärdigt arbete uppbyggde då öns befolkning, som består af nyssnämnde 21 hemmansåboer, några torpare, som hafva små jordlotter, och af fiskare, som vid öns stränder söka sitt uppehälle, en mot folkmängden svarande kyrka, hvarförutan bostälisjord för predikanten måste inköpas och bostad åt honom uppföras, hvarjemte nödig folkskole—lokal inrättades.
Utaf öns folkmängd, som består al 456 personer, befunno sig förlidet år 106 inom skolåldern.
Då öns befolkning är så ringa, att den densamma tillkommande andel i skyddsafgiften uppgår endast till 52 R:dr, hvartill visserligen kommer, dels understöd af Statsverket 80 R:dr, och dels afgift af 19 öre på hvarje mantalsskrifven person, utgörande 54 R:dr, har följden af dessa ringa tillgångar varit, att examinerad skollärare icke kunnat erhållas, utan har predikanten, emot åtnjutande af 160 R:dr lön, jemte bestridande af de presterliga göromålen, besörjt undervisningen i folkskolan, men då hans presterliga göromål icke tillåta honom att mer ön 5:ne dagar i veckan lemna undervisning i skolan under fem månader på året, är det i ögonen fallande alt en examinerad skollärare är högligen af behofvet påkallad.
Och får jag, med anledning af hvad jag nu i korthet andragit, föreslå: det måtte Rikets Ständer af den till folkskolorna utgående personliga skyddsafgiften anslå särskildt såsom lönebidrag till en examinerad folkskolelärare inom Hemsö kapellförsamling, af Gudmundrå pastorat i Hernösands stift, 200 It:dr årligen, mot del att församlingen, med tillhjelp af den hittills vanliga halfva skyddsafgiften, bör hålla sin folkskola i det ordnade skick, som förfaltningarne derom föreskrifva.
I sammanhang härmed och då kapellprcdikanten på ön, som i lön uppbär endast 17 tunnor korn och en tunna råg, samt innehar ett boställe, hvarå födes blott en häst och tvänne kor, skulle, då en folkskolelärare blefve antagen och denne blifvit i åtnjutande af de till folkskolan anvisade förmåner, som förut till kapellpredikanten utgått, komma i bekymmer för sitt nödtorftiga uppehälle, vågar jag föreslå: det måtte Rikets Höglofliga Ständer, under behjertande att Hemsö kapellförsamling icke mägtar åstadkomma vidare tillökning i predikantens lön, 318 Motioner i Bonde-Ståndet 1862 N:o 214. anslå såsom tillökning i hans lön 160 R:dr årligen, till dess en ändamålsenlig reglering af presterskapets löner blifver genomförd.
Under förhoppning att Rikets Ständer behjerta denna lilla kapellförsamlings behof af bidrag ifrån Statens sida, i här antydda afseenden, anhåller jag om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott.
Stockholm den 26 November 1862. P.
Östman, från Wester-Norrlands län.
Af P. Östman från Wester-Norrlands lån, om ändring i Kongl. Förordningen den 30 November 1855, angående expeditionslösen.
Då det är lagstiftarens både rättighet och skyldighet att bestämma den lösen, som hvar och en auktoritet eger alt uppbära för sina handlingar af hvad namn och beskaffenhet som helst, hvilka till allmänheten blifva expedierade, är det ock lika angeläget, alt samma lagstiftare ser till att den som har behof af att från embetsverk och domstolar utlösa expeditioner, icke ålägges en obillig afgift för handlingar, som skola tjena honom till efterrättelse; och då Kongl. Majrts förnyade nådiga Förordning, angående expeditionslösen af den 30 November 1855, så allmänt inom de borgerliga samhällena blifvit såsom högst obillig ansedd, och jag derjemte blifvit af mine kommittenter dertill uppmanad, i jemnbredd med min öfvertygelse om nu gällande expeditionstaxas obillighet, får jag vördsamt föreslå : det mätte Rikets Högloflige nu församlade Ständer besluta, att den i Kongl. Maj:ts .nådiga Förordning, angående expeditionslösen, af den 50 November 1855 bestämda expeditionslösen måtte med 25 procent nedsättas och skrifvelse till Kongl. Maj:t, med anhållan om dess nådiga bifall härtill, blifva i vanlig ordning expedierad.
Stockholm den 26 November 1862. P. Östman, från Wester-Norrlands län.
N:o 215. 319 N:o 215.
Af P. östman från Wester-Norrlands lån, om ändring i Handels-Ordningen den 22 December 1846, i fråga om det afstånd från stad, hvarinom salubod ä landet må anläggas.
Då Rikets Ständer vid 1844—1845 årens riksdag beslöto och dåvarande Regering sanktionerade llandels-Ordningen, daterad den 22 December 1846, togs väl ett steg framom det fordna så envist vidhållna skråväsendet, ithv att rättighet att drilva handelsrörelse å landet medgafs hvar och en, som kunde förete betyg att han vore i besittning af de kunskaper, hvilka voro erforderliga för handelsboks förande, sedan dock först sockennämnd tillstyrkt och Konungens Befallningshafvande bifallit handelsrörelsens bedrifvande.
Men jemte det man erkänner att detta var ett steg framåt, måste man å andra sidan medgifva, att steget icke blef till fullo uttaget.
Uti nämnde Förordning bestämmes att handel på landet ej får bedrifvas på närmare afstånd från stad eller köping än trenne mil.
Detta synes mig vara ett monopolium lör städers och köpingars handlande och föranleder dertill, att de, som ho 4 mil från stad, behöfva använda mindre tid alt få köpa sina förnödenheter, åu de, sora bo en å en och en half mil derifrån.
Jag får derföre föreslå: det måtte Rikets Ständer för sin del besluta en sådan förändring uti berörde Handels-Ordning af den 22 December 1846 att, utan afseende på afstånd från stad eller köping, öppen salubod må å landet kunna få anläggas etc.