Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är det angenämt för man- nen, som vanligen denna dag vill njuta af hem- mets frid i kretsen af maka och barn?
Och är det enligt med det egna samvetet, att söndagen missbrukas på sådant sätt?
Nej, det måste hvarje rättänkande kvinna tillstå för sig själf!
En del tröstar sig sålunda: » Jag gör väl icke mera orätt i att taga mitt handarbete än herrarne i att taga sin kortlek! » Visserligen; men orätt som orätt, och berrarne må svara för sig själfva.
Att arbeta på söndagen för att fördrifva tiden har mången för sed.
Finns då intet mera själsodlande, ingen bok, intet instrument, så sysselsätt dig med dina barn, om du ej är hågad gå på offentliga sammankomster.
Om man gör besök hos allmogen en söndag, då skall man se väfstolen öfverbredd med ett snö- hvitt täcke, spinnrock och kardor undanflyttade, hvar och en i sin holgdagsdräkt och gamla mor- mor eller husfadern lutad öfver bibeln.
I den fattigaste koja försöker man hålla söndagen i helgd, men ej i rik mans hus, där tjänare ut- rätta de nödvändiga sysslorna och husmodern endast gör, hvad som faller henne in.
Änkan, som genom sitt arbete skall försörja sig och barn, hon har dock tid att odla sin själ och hvila sina lemmar på söndagen, ej så de som hafva allting fullt upp.
Undvik allt arbete utom nödfallsarbete och kärlekstjänster på söndagen och du skall hinna med lika mycket samt hafva mer välsignelse och glädje af dina verk.
&amp; Den svenska kvinnan på Chi- cagoutställningen.
edan i oktober förlidet år bringade Idun sina läsarinnor bilden af den framstå- v3&gt; v ende amerikanska kvinna, mrs Potter Palmer, som utsetts till president för den kvinnliga afdelningen å den blifvande världsut- ställningen i Chicago, till hvilken de storartade förberedelserna numera sysselsätta snart sagdt hela den civiliserade världen.
Det är första gången vid ett dylikt tillfälle, som en fullstän- dig, afskild afdelning för alstren af kvinnligt arbete och kultur anordnas, och en väldig byggnad, beräknad att kosta bortemot 800,000 kronor, är under uppförande för att rymma profver på de bästa alster, som förfärdigats af kvinnohänder.
Skall icke också den svenska kvinnan här representeras?
» Som en liten påskyndelse », sade vi då, » för det intresse, som redan här- för är väckt, bringa vi mrs Potter Palmers bild. » Men tiden glider snabbt hän, och här hemma har man så ofta svårt att komma från
lösa föresatser och lösa ord till dåd och hand- ling.
Med oro började sakens vänner fråga sig: » Skall man dröja, till dess det är för sent? » Så skrifver helt nyligen en kvinnlig korre- spondet från Amerika till en svensk tidning: » Hvar är den svenska kvinnan?
Kvinnor från Ja- pan, Korea, Kina, ja alla möjliga håll hafva redan förvärfvat sig plats i kvinnornas utställ- ningslokal, men den svenska kvinnan synes ej än.
Hvar äro » Handarbetets vänner? » Den svenska handaslöjden står så ofantligt öfver den amerikanska, att det är oförlåtligt, att den ej får framträda i Amerika och visa, hvartill den duger.
De rika amerikanarne taga sitt fina linne från Irland och Frankrike — hvi komma ej Norrlands kvinnor hit med sina fina linneväfnader?
De skulle skörda både heder och förtjänst.
Det vore önskligt, att de tänkte på saken i tid! » Glädjande att nämna har nu ett praktiskt steg tagits för sakens lösning, ett steg som vi hoppas fortast kommer att efterföljas af flere, som leda fram.
Å Hotel Continental härstä- des afhölls i söndags middag ett förberedande möte under ordförandeskap af justitierådinnan fru K. Olivecrona, där öfverläggningsämnet var: » Den svenska kvinnans deltagande i Chicago- utställningen. » Inbjudan till mötet hade utfärdats af en af Fredrika Bremer-förbundet tillsatt komité, bestående af fruarna R.
Olivecrona och E.
Ankarsvärd samt fröknarna Ellen Fries, G. Adelborg och M.
Wsern, och ställts till damer, representerande olika grenar af kvinnlig verk- samhet.
Mötet öppnades af fru Olivecrona, som framhöll några af de skäl, hvilka tala för den svenska kvinnans deltagande i utställnin- gen.
Fröken Wmrn meddelade efter ameri- kanska rapporter och cirkulär åtskilliga detal- jer om planen för kvinuoutställningen, och frö- ken Adelborg redogjorde för det förslag, som af de komiterade uppgjorts rörande sättet att få till stånd en utställning, som vore repre- sentativ for olika fält af kvinnlig verksamhet i Sverige.
Till sist beslöts, att ett konstitue- rande möte skulle hållas å samma ställe som i dag fredag, detta nummers utgifningsdag.
Idun kan naturligtvis ej annat än på det lifligaste intressera sig för denna fråga, en hederssak och en nationel sak för den sven- ska kvinnan; i mån af våra krafter skola vi ju alla stödja den.
Allt efter som den ut- vecklar sig, lofva vi därför att komma åter till densamma.
Konsten att » gifva middag ».
För Idun af Herna.
ästan i hvarje människas lif inträffar en period, under hvilken hon anser det opoetiskt att äta; då hon beklagar, att hon ej kan lifnära sig af solsken och vackert väder, hvilket vore mer öfverensstämmande med hennes för handen varande tankar och känslor.
Men det är j u blott poeterna förbe- hållet att lifnära sig af så eteriska substanser; hos oss vanliga dödliga människor kräfver dock naturen ut sin rätt; vår kropp behöfver stärkas och förnyas, om det sen är dagsver- karens muskler, författarens hjärna eller de älskandes hjärtan, som blifvit tagna i anspråk.
För öfrigt har redan det stora flertalet bland människor kommit till denna åsikt; realismen har i allting nedbrutit den svaga pappers- piedestal, på hvilken hyperidealismen tronade; de vika för bekvämlighet och fullkomlig ostörd- dess välde är förbi, och man vet rätt väl, huru het och låta den ena ovanan efter den andra t. ex. de enkla orden » bordet är serveradt » taga öfverhand.
Barnen göra naturligtvis som kunna förjaga tystnaden ur ett större sällskap, föräldrarne, oseden blir vana, och när man där ledsnad och apati hittills varit rådande.
sedan som fullvuxen råkar komma i ett säll- Denna trollformel löser tungorna, kväfver skap, där anspråk göres på korrekthet, spelar lusten att gäspa, och det ser ut som alla fått man samma ömkliga roll som bonden, hvilken nytt lif.
Man skyndar sig att på det artigaste aldrig hade ätit med gaffel och skulle deltaga småle mot värdinnan, man nickar helt förtro- i en större festmiddag.
— Därför borde för- ligt åt värden, med en snillrik fras bjuder man äldrar i hemmet gifva synnerlig akt på sig armen åt sin blifvande bordsgranne, personer själfva och ej låta barnen företaga sig några som nyss föreföllo stela och frånstötande friheter.
synas nu helt sympatiska — i korthet, mag- Hos mången har jag också bemärkt den tangenterna i vår hjärnklaviatur hafva börjat ovanan att sönderstycka steken på tallriken i spela och utföra den storartade symfoni, som en mängd små bitar och sedan lägga bort knif- kunde uttryckas i orden: » lifsandarnes upp- ven med en min, som ungefär säger: » Se så vaknande ».
ja, pass på — nu griper jag verket an. » — Att gifva middagar är en konst, som Äfven detta hör ej till god ton.
Man skall måste läras; därtill hör en god dosis upp- hela tiden behålla knifven i handen, sönder- fostran, bildning och takt; det är ingen lätt stycka köttet bit för bit och så mycket som uppgift att välja sällskapet och placera gä- möjligt begagna sig af hvardera verktygen.
— sterna; det erfordras ett skarpt öga och en Måtte de aktade läsarinnorna ej ogilla mig utpräglad smak att duka bordet, så att det för detta ingående i detalj; det täcka könet ej ser öfverlastadt ut, men ej heller gör in- äter i allmänhet mera taktfullt än det manliga, tryck att vara vårdslösadt.
hvilket bevisar, att föräldrar i detta fall ägna Den mest passande och tillika skönaste mer omsorg åt döttrarna än åt sönerna, och prydnaden är utom all fråga blommor.
Om just därför vill jag göra mödrar uppmärk- sommaren, i synnerhet ute på landet, där god samma på denna omständighet, så att de i tillgång på sådana finnes, kan man till och hemmet må uttala ett förmanande ord och med slösa därmed, utan att behöfva befara, äfven göra sina män uppmärksamma härpå, att harmonien stores.
Hvad som för öfrigt om ock med fara att erhålla ett öfverlägset bör ibågkommas äro bländande hvitt duktyg eller till och med vresigt svar.
samt blixtrande klara glas och kristaller.
Jag var en gång i utlandet i tillfälle att Effekten af allt detta höjes naturligtvis se en landsman spela en bra ömklig roll vid ännu mer, om man spisar vid eldsljus.
Ljusens en table d ' höte.
Man bemödade sig till och glans speglar sig i de gnistrande karafferna, med att byta plats för att icke behöfva sitta » bredvid den där herrn, som äter fågel med blommorna lysa fram ui guirlandernas mörka grönska, och rummet, som är behagligt upp- fingrarne »!
Det är visst icke rätt att för värmdt, väntar blott på gästernas inträde.
— sådant förklara en människa i akt och bann, Ja, äfven för att äta fordras harmoni och ty ordspråket säger ju, att ett skrofligt skal upphöjd sinnesstämning!
På grund häraf får ofta innesluter en söt kärna, men å andra man ej heller uraktlåta att uppträda i fest- sidan är det lika orätt att ej taga den ringaste lig dräkt.
Då männen nu en gång för alla hänsyn till sin omgifning.
Hela vårt sällskap- äro dömda att vid festliga tillfällen ikläda sig liga umgänge grundar sig på ett ömsesidigt den äfven i deras tycke osköna fracken, så må respekterande af de lagar, som blifvit upp- den också vara deras dineruniform; och efter- ställda af det allmänna passande, och där he- som det täcka könet allt fortfarande sträfvar ter det: antingen lefva som en eremit eller ock efter att draga männens blickar till sig, så bekväma sig till att åtlyda dessa lagar.
A f må ej heller de glömma att pryda sig så, dem gifves det en otalig mängd, och alla äro som smak och tillfälle fordra.
— Allt detta icke i tillfälle att lära känna dem.
Det är förenadt gifver måltiden ett festligt utseende, kanske därför ingen otacksam uppgift jag åta- och likaså störande verkar en hvardagskläd- git mig att göralduns läsarinnoruppmärksamma ning som en begagnad serviett eller en skaft- på vissa missförhållanden vid bordet, som äro lös knif vid den med omsorg ordnade taffeln.
lätt afhjälpta, så snart man blott kommit till klarhet om deras tillvaro.
» Idun » gif- Vårdslöshet är för öfrigt en ful ovana, för ver råd i så många frågor, hvarför skulle hvilken man icke nog kan taga sig i akt.
hon ej också uppträda som rådgifvarinna uti Så snart jag gör anspråk på att uppträda i konsten att gifva och af äta en middag?
ett sällskap, måste jag foga mig efter de an- (Forts. o. slut i nästa n:r.)
tagna konventionella lagarne, äfven om de ofta nog förefalla mig öfverdrifna, ja, löjliga.
Därmed är dock icke sagdt, att man i allting skall följa med strömmen — men de allmänna umgängesformerna böra dock respekteras.
Och man blir ibland i tillfälle — specielt vid I, som ej ha / ven matbordet — att se exempel af den mest ärade läsarinnor, kvartalsskiftet.
prenumererat på mer än första kvartalet, shjnden ogenerade vårdslöshet.
Den ene sitter där att förnya prenumerationen.
Nu när I hafoen med armbågarne på bordet; den andre be- gagnar sin bordsknif att därmed fora eller pröfvat, hvad Idun lämnar af gediget och om- innehåll, kunnen I ock med godt sam- rättare — skyffla maten i munnen; den tredje växlande vete taga edra väninnor, som ej förut haft Idun, glömmer sig ända därhän, att han tager för Den, sig ur fatet med sin egen, redan begagnade med eder från och med andra kvartalet.
gaffel; den fjärde låter undre läppen tjänst- som uppskjuter för länge, löper risk att gå miste Idun med Iduns göra i stället för serviett att därmed aflägsna om ett eller annat nummer.
kostar från 1 april ölskummet ur mustaschen; den femte slutligen Mode- och Mönstertidning strör omkring sig ett hälft dussin afbrutna till årets slut endast 4&gt; k r.
9 0 ö r e.
tändstickor, hvilka blifvit begagnade som — Ensam kostar Idun för denna tid tandpetare!
Detta är nu helt och.
hållet en följd af föräldrars förhållande i hemmet.
Där gifva Glömmen ej,
Några drag ur svenska kvinnodräktens historia.
|räkten är mer än något annat ett uttryck för de rådande behofven o c h den förherskande smaken, o c h från densamma kan man därför draga slutsatser med afseende på folkets och tide- hvarfvets karaktär.
Icke minst i afseende på kvinno- dräkten är detta förhållandet.
En kort öfnersikt af densammas utveckling i vårt fädernesland torde därför ej vara utan intresse.
Om kvinnodräktens beskaffenhet under Sveriges hednatid sakna vi närmare underrättelser.
Man har emellertid anledning antaga, att kläderna un- der hednatidens första kulturperiod, den s. k. sten- åldern, hufvudsakligen, om icke uteslutande, voro förfärdigade af skinn o c h hudar, såsom förhållan- det j u ännu är hos de nordligaste i Europa o c h Amerika boende folken.
Mot slutet af stenåldern hafva dock väfda tyger af ylle redan varit kända i Sverige, emedan fåret då fanns här som husdjur.
Såsom prydnader till denna tids kvinnodräkt an- vändes mycket ofta halsband af bernstenspärlor.
Under hednatidens andra kulturperiod, den s. k. bronsåldern, bestod kvinnodräkten i Sverige af samma två hufvuddelar — kjortel o c h tröja eller kofta — som ännu i dag, åtminstone på landsbyg- den.
Det vanligaste tyget var utan tvifvel y l l e; dock finner man mot bronsålderns slut äfven spår af linnets användande.
Om de prydnader, som under stenåldern stodo den svenska kvinnan till buds, voro föga lysande, äro däremot smyc- kena från bronsåldern så mycket mera präktiga och omväxlande.
Hufvudsakligen äro de förfär- digade af guld o c h brons.
Kvinnodräkten under hednatidens tredje o c h sista kulturperiod, den s. k. järnåldern, synes va- rit ganska lik den, s o m ännu brukas på landet.
Utom skinn och pälsverk begagnades ylle-, linne- och sidentyg, ehuru sidentygen naturligtvis voro stora dyrbarheter.
Kläderna sammanhöllos van- ligen med nålar eller spännen o c h icke, såsom nu, med knappar eller hakar.
Som prydnader bu- ros under denna tid ringar, hängsmycken m. m. af guld, pärlor af skilda slag o. s. v. Under pe- riodens senare del eller vikingatiden utväcklades en lyx och en prakt, som äro ägnade att väcka för- våning.
Broscher, spännen, armband, ringar, ked- j o r m. fl.
smycken af guld o c h silfver hörde då ingalunda till sä.llsyntheterna.
Under medeltidens första århundraden förblef svenska kvinnodräkten i det närmaste hvad den var vid hednatidens slut.
De täta förbindelserna med Tyskland under senare hälften af 1300:talet föranledde emellertid nya mod.
Då försvunno ef- terhand de ålderdomliga kläderna o c h ersattes för kvinnorna med det korta o c h snäfva lifvet, med vida ärmar o c h en sid, i rika veck fallande kjortel.
Både män och kvinnor började mot slutet af 1400:talet öfver axlarne göra kläderna pösiga och försedda med uppskärningar, likaledes i öf- verensstämmelse med utländsk sed, och kvinnornas klädningar blefvo vid samma tid långa o c h slä- pande.
De färger, man använde, voro lysande o c h erbjödo skarpa kontraster.
Smycken i mängd användes äfven under medeltiden.
Under Vasa- regenternas tid undergick kvinnodräkten betydande förändringar.
Lifvet snöres starkt; halsstycket höjer sig till en ståndkrage och kantas med ett fräs; ärmarne svälla öfver axlarne, sluta sedan tätt om armen och garneras vid handlofven med fräs.
Kjolen blir snäf, rynkad; släpet går bort; förklä- det uppträder fallande från midjan ner till kläd- ningens skoning.
S o m öfverplagg begagnades ett slags kofta eller kappa med hög krage, som också är uppsvälld öfver axlarne.
Håret måste nu flä- tas upp, o c h hufvudet betäckes af en mössa, of- tast af sammet.
Genom den närmare beröring mellan Sverige och det öfriga Europa, som det 30:åriga kriget fram- kallade, inkommo många nya moder i landet.
Snart nog blef det franska modet det förherskande.
För att täfla med herrarnes peruker, anlade damerna hufvudbetäckningar, af hvilka den ryktbaraste var fontangen, hvilken bands o m bakhufvudet samt hade ett mycket ut- och uppslående framparti, som upprätthölls af en ståltrådsställning.
Lifvet, som var mycket urringadt, erhöll genom stark snörning trattform och afslutades framtill med en lång snibb.
Den framtill öppna öfverkjorteln drogs tillbaka strax nedanför lifvet, lades här i ett par korta, svällande veck o c h öfvergick därefter i ett långt släp.
Underkjorteln var framtill sluten, lagd i långsgående veck och baktill förlängd.
För öfrigt begagnade damerna höga klackar, smink o c h moucher.
Kvinnodräkten bevarade dessa hufvuddrag ett godt stycke in i » frihetstiden », då andra former började göra sig., gällande.
Fontangen försvann från hufvudet.
Öfver det hårdt åtdragna snörlif- vet bars det likaledes tätt åtsittande klädningslif- vet, som var försedt med halfärmar och myc- ket urringadt.
Kjorteln, på hvilken vid festliga tillfällen sattes draperier af tunnt tyg, gjordes vid medels en ställning af ståltråd o c h fiskben, ord- nade i flere ringar.
Man smyckade sig med pu- der, smink, halsband och armband, buketter, muffar, solfjädrar o. s. v. Några år efter sin tronbesligning sökte Gustaf III att införa en nationel dräkt.
Visserligen på bjöds den ej såsom lag, men konungen ställde uppmaning till folket att nyttja den från o c h med år 1778.
Kvinnorna skulle bära en under- klädning, nedtill omgifven af veckade band, ett förkläde med ett tvärgående veckadt band å den nedre delen samt en öfverklädning, framtill öppen, tillbakadragen o c h försedd med släp.
De korta ärmarne voro uppskurna, så att man kunde se underarmen.
Klädningens balsöppning var fyrkan- tig, begränsad af en veckad remsa.
Håret var upp- struket.
— Till en början efterkoms konungens önskan allmänt nog, ehuru förändringen af många ogillades såsom ett intrång i det enskilda lifvet; men efter Gustaf Ilbs död bibehölls dräkten blott vid hofvet.
Vid slutet af förra o c h början af innevarande århundrade rådde i Sverige den största omväxling i kvinnomodets värld.
I allmänhet hade dräkten hos Sveriges kvinnor vid tiden för 1809 års stats- hvälfning fått en enkel, naturlig och behaglig form: en i lediga veck nedfallande kjortel; ett lif, som, utan att blotta kroppen, återgaf dess form; vidare långa ärmar, formade efter armarne; en halsduk eller en framtill korslagd, baktill knuten större duk med nedhängande ändar.
Men denna rena smak bibehöll sig ej länge.
Under franskt inflytande uppkom under Karl XIILs tid en mängd förkonstlingar och osmakligheter i kvinno- dräkten, hvilka sedan, undan för undan, aflöstes af nya påhitt.
I våra dagars kvinnodräkt återfinna vi en rad af former, som påminna om forna ti- ders.
Man har nämligen äfven på dräktens o m - råde användt nutidens benägenhet för eklekticism, hvilket dock haft till följd, att den moderna kvin- nodräkten förlorat åtskilligt af den enhetliga ka- raktär, som den fordom under de särskilda peri- oderna sträfvade att uppvisa.
» Det mått, hvarmed I maten ... » Ett s a m t a l m e d månen, upptecknadt för Idun af D.
&lt;3jjlen gamle drabanten tycktes ej vänta, att jag skulle lämna någon vidare förklaring, ty då han åter talade, var det ej härom.
» Jag trodde mig veta, » sade han, » hyad som vägde tyngst i edra vågar.
Det var guldet.
Med det vägden I lifvets lycka och mänsklig storhet, för det sålden I ert samve- tes ro och ert eget blod, med det köpten I vänskap och syndaförlåtelse.
Men lyssna ännu en stund till mig och förklara sedan det jag ej fattat. » Och jag lyssnade.
» I guldets land, i Tyskland, såg jag en afton ned på ett slott, större och präktigare än de flesta i det landet.
Den, som då ägde det, hade emellertid ej byggt det, utan det restes för flere släktled tillbaka, och alla hade de hopat guld därinne och vidgat mar- kerna.
Jag såg, hur främlingen häpnade öfver rikedomarna, hur afunden sökte för- ringa deras värde, och hur man bugade sig för grefvekronan såsom för en kejsares.
Slotts- herrns rättvisa och tapperhet prisades vida omkring, och lyckan trifdes i hans närhet, ty han jagade fattigdomen från trakten, och glada fester gåfvos på hans slott.
Men den kvällen, jag talar om, var där tyst och tomt.
Mitt ljus flödade i breda strömmar in genom fönstren, utan att mötas af något ljus därinne, och de stora rummen stodo öde.
I ett af dem fann jag dock slotts- herm, där han satt ensam och tankfull.
Så hade j a g sett honom många kvällar förut och förundrat mig däröfver.
Efter en stund ryckte han sig lös ur sitt grubbleri samt lämnade rummet, och jag såg honom gå öf- ver borggården med häftiga steg samt för- svinna under ekarna.
Därinne i den sekelgamla skogen, som var så tät, att mina strålar knappt förmådde tränga dit in, fanns en öppen plats, och på den låg ett litet murgrönsklädt hus.
Där bodde jägmästaren och hans dotter.
Aldrig lyste mitt ljus öfver ett fagrare hufvud än hennes; det var mina ögons fröjd att se henne beställsamt syssla omkring fadern, då denne kom hem om kvällen.
Men det var tidigt ännu, och hon satt ensam och drömmande på bänken framför huset, utan att rädas för den mörka skogen, ty under slottsherrns hägn räddes ingen.
D å prasslade det därinne, och hon tystnade förundrad, ty faderns steg kände hon nog, och ditåt hade ej mången sin väg.
När hon såg, hvilken det var, som kom ur skogen och fram till henne, reste hon sig, men utan att gå ett steg till mötes och utan att heller draga sig tillbaka.
Han, som såg henne stå där, blyg, men trotsig ändå, tycktes retad till förtviflan och for häftigt ut: » D u vet, att det är jag, som har makten, du vet, att jag kan tvinga dig till, hvad jag fåfängt bedt dig om. » Men hennes blick lugnade honom, ty han forsatte vekt: » Ser du barn, allt mitt guld är utan värde för mig, då du ej vill dela det, mina fester skänka mig ej längre någon glädje, där- för att du ej är med.
K a n ej grefvekronan, kunna ej alla mina skatter komma dig att glömma den andre? » Men bon skakade ne- kande sitt hufvud och sade: » A c k, nådig herre, ni talade ju själf om, hur litet värde guldet har. » Mer hörde jag ej; jag vet blott, att hon aldrig blef herskarinna på det präktiga slot- tet. » » Detta hände väl för mycket länge sedan? », frågade jag förundrad.
» Ja, alla, som då lefde, äro borta, och slot- tet kan jag ej återfinna. » » Det kunde jag tro, ty det var i forna da- gar kärlekens sätt att väga guld. » » Ä r det då borttaget n u?
», frågade den gamle med en naivitet, som föreföll helt ko- misk.
» Ja, nit, har den ingen särskild vikt. » En stund funderade han tyst öfver detta förhållande, men så hörde jag honom åter tala: » Sakta skred j a g öfver Juras toppar, dyster följde j a g Seines lopp till den stora staden.
Där vakade nöjet, fast timmen var sen, där var rastlös id, fast jag stod högt på himlen, och där ville jag lära fatta det mått, hvarmed I maten hvarandra.
Här och där stodo fönster och balkongdör- rar öppna, och ljus och ljud af röster ström- made ut i natten.
Jag såg nyfiket in i ett af dessa hus, och jag kände igen nästan alla därinne.
Jag kände igen dessa grånade män med stora titlar, dessa unga herrar med trötta miner, som om de lefvat lika länge som jag.
Jag hade hört dessa medelålders kvinnor tala om sina medmänniskor, och jag ville lyssna uppmärksamt till dem i dag.
Jag hade förr sett dessa unga flickor, hvilka granskande mätte hvarandra med ögonen.
Jag hörde, att madame L.
skulle komma
I dit.
Henne kände jag också; hon sjöng myc- ket vackert och var skild från sin man.
Och nu talade de om henne: skön var hon, men utan hjärta, främmande människors lof var det enda, hon eftersträfvade, och sin ma- kes hjärta hade hon trampat på.
Jag tänkte på, när jag sist såg henne, och jag kände mig helt förvånad öfver deras tal.
Den kvällen satt hon vid fönstret, lutande hufvudet i handen och tankfullt seende upp till mig.
En liten gosse kom fram till henne, smygande tätt intill henne och bedjande: » Ack, mamma, sjung för mig, innan du sjunger för de andra! » Hon gjorde, som den lille bad, hon sjöng så, att jag blef helt rörd, och det är ej så lätt.
Sedan slöt hon barnet till sig och sade sorgset: » Hvad jag skulle vara mycket lyckligare, om jag finge sjunga blott för dig. » Jag äger ej solens förmåga att skingra edra sorger, därför kände jag hennes; min lott blef att se det, som skydde solens ljus, och därför kände jag den man, som öfvergaf henne för en kvinna, som älskade honom mindre.