Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
han otacksamt, mörka dagar, tagit Han s o m en u n g student sig sig som rad intill b ö r j a d e d u bli kär gifta hvilken känner, det.
det var min plikt d e n s k y l d i g e, v a r f ö r f a t t i g f ö r att jag jag för lifvet.
niska fråga, på nytt: kärlek dig fylla, ej k u n n a t att o l y c k l i g a b o r t från f ö r ä l d r a h e m m e t.
var jag följderna b ö r j a d e visa sig, d å drefs d e n att att fast var nyfiket: sedan A t t alldeles förgäta Den jäg- k y s s, m e n s å frå- förälskade i lifvet!
så m å n g a följa hem!
ditt jag fått hvila i v e c k o r, m i n b o k, ej tid plats med ändå jag jag så s m å n i n g o m skall l y c k a s v i n n a / io.
Hon nere i Skåne hos en så liten än, A n n i e, hat har närhet, stöd, en henne n å g o n ersättning med har en mig i Hans ' L i t e n A n n i e har j a g ej sett ä n n u.
mig 2 2 skridit förtröstansfullt Det af t r y g g h e t är en som — tiden Du råttorna sedan, gått blifva m e n, j a g har han dagar, kunna d u skall bli fru började flere Och ej igen förrän fullvuxen, har o c h stödde sig t y n g r e m o t stolen.
det verkligen faster, blef o c h äfven m o t dig, Hans, s o m utan torsdag, vår b r ö l l p s d a g!
Så har har Ellen barnhusbarnet. » andan ut se p å o s s: utan att vän ».
sidan, — Hans.
o c h stirrade j a g b o r d e tala m e d h e n n e o m — mot henne tvekan, » Sätt tätt intill stund j a g dock känt, lad, jag lät en om mitt så g a m m a l o c h skrämd en k a l l a d e s, d. v.
s. e t t lysningsdagen!
därhän!
farbror slutligen b ö r j a d e han tala helt sedan dag har Holm vi voro i prästgården, prostinnan känsla äran! » » M e n hör du, när om Han h e m står i o r d n i n g, vänta sade hon uppmuntrande, m i g en hjärtlig att o c h g j o r d e h v a d h o n k u n d e, » f ö r att j a g skulle den glada är b o r t a, g å förstått, och hvarför skola framåt, dess lugnare, mera Emellertid rullar m i g i stoftet, gade hon skälmskt, vi u t s a t t till d e n Sista därpå.
katten sig!
från vän- trofasta j a g ej älskade ho- men Hans att tyst fönstret; » Allt m i n a läppar.
att att ingenting stod H v a d hade händt?
mig stod ångra d j u p a s t I » för m i g!
mera aldrig blifva?
s o m möjligt.
vi men Mia tog saken du m i n kärlek, gråta, vill, igen honom, smög Farbror hennes Hans » F a r b r o r vill följde h o n o m, m o t sin skrifstol, o c h j a g ut.
sakta utan att måtte deras högtidliga lyckönskningar, skall slutet / s.
dag, det ej u p p m u n t r a n d e dig han Jag in i r u m m e t, stödd knappast såg genom s v a r a d e j a blott för att kunde väl gift, erfa- vi k o m m o ensam, Hur så g o d t FORTS. O. SLUT FRÅN FÖREG.
N:R. där handtverkare fort DAG- och när underlig, t r y c k a n d e d r ö m!
H v a d har j a g g j o r t?
4 NORD.
vägen?
också höra det af O c h så g i n g o v i n e d till d e a n d r a som o c h h v i s k a d e till m i g: jag sade ett j u b l a n d e, l y c k l i g t n y f ö r l o f v a d t pari den Hans t a l a m e d o s s i sitt r u m.
» och vill j u i c k e efter mottogo middagen, s a d e f a r b r o r k o r t, o c h v i s a t t e o s s i soffan, V i skola bli ett par jag Efter er, » ord k o m öfver att honom.
rättighet att kalla d i g m i n fosterfar, » skulle j a g då bekänna, nom, till tärd Ellen, o c h I c k e ett du den jag fram han din ner, skall d u få s e!
» vore i på Annie? » ditt beslut!
under renheter knackade hviskade jag.
» Tack, och för farbror jag d å j a g s t o d o c h t a l a d e m e d n å g r a af g ä s t e r n a, kom Jag D u vill då bli m i n hustru o c h e n m o - d e r f ö r lilla J.
N — G.
K A N tant Maria ha haft af » att j a g har fästmö, Piano lilla, ljud fullt o c h gladt.
L j u d fullt af sång o c h af lek o c h skratt — o c h af sol o c h v å r!
Låt tonerna fladdrande k o m m a flygande, låt tonerna leende k o m m a s m y g a n d e, — s m y g a n d e in uti hjärtevrår!
Låt tonerna j u b l a n d e k o m m a lekande, låt tonerna sedesamt k o m m a smekande, — s m e k a n d e drömmar, d e m u n g m ö får!
AF bad gick kände hörde lopet.
H Hans.
blygsel emot h o n o m och flydde u p p på mitt rum.
» Jag Mamma-raring, du kära lilla!
Säg mig, spelar jag litet illa, — eller spelar jag riktigt b r a?
Ser mamma, nu du kritiker skall vara o c h kritisera m i g vådligt bara.
K ä c k kritik kan jag godt fördra!
Nu skall jag vara en stor musiker o c h m o r skall vara en stor kritiker.
Låt stickningen nu " helt beskedligt hvila.
Se, strålar sila g e n o m vinlöfsrankor o c h grön jasmin m e d hvita b l o m m o r hit till oss in.
K a n s k e o c k d e vilja kritisera o c h musicera och dansa, leka o c h le m e d mera.
N o g le o c h skalkas de, solskensbarn, där tumla d e o m i m a m m a s garn.
VAD mig.
kom af dörren.
0 toner, I underbara, 1 strålande solskensklara, s o m ut i solsken o c k gå.
Tonande, klingande, sväfvande, i gyllne solskenet sträfvande u p p emot h i m m e l blå.
K l i n g e n härligt i svenska sånger!
Folksånger sjunger j a g många gånger.
Folksånger tälja o m sång i skogarne, o m dans på logarne, o m ormbunksgrottor i h ö g a bärg o c h näckros sjöar m e d azur-färg.
Om ljusa nätter m e d skönhet i, — o m ett trolleri, m e d älfvor, tomtar o c h poesi.
Om kärleksdanser vid månljust vatten i korta, d r ö m m a n d e sommarnatten.
MAR öfver går eget h e m?
SKISS o c h en känsla D e t d r ö j d e ej l ä n g e, förrän h a n O, — du m i n pianoläxa, du älskvärda lilla häxa, s o m alltid k o m m e r igen.
V e t du, när jag nu, hälft d r ö m m a n d e, låter tonerna k o m m a strömmande, då är du m i n lilla v ä n!
— Tonerna sväfva på lätta vingar, sväfva kring mig i vida ringar.
Fönstret står ö p p e t o c h ut d e sig svinga, tona o c h klinga, i morgonluft o c h i s o m m a r s o l o c h välluktsångor af blå viol.
M a m m a sitter o c h lyss o c h stickar, ler o c h nickar hvarje gång e m o t m i g h o n blickar.
E n r o s e n k n o p p fager i fönstret står, o c h solen lyser i m a m m a s hår.
IDUN 1899. vet ej, h v a d j a g svarade, m e n j a g blef mörkröd diktat: 3 — Så och hvit, böjde sof, med v i k o m m o hit o c h h a d e hälsat förde fick Hans mig vid brudpallen, då tacksamhet stirrade p å vaknade mig upp på Annies j a g d å s e m i n lilla d o t t e r!
när det vi k o m m o in, så skär ljusa håret lätt krusigt.
m i g n e d för att innerlig den mån- kunna se bättre, Hon och Jag men hon, satte sig u p p i sängen o c h m i g m e d stora blå ögon.
FRÅN SAGOSPELET PÅ SKANSEN.
MUNKARNES OCH NUNNORNAS TÅG.
» Pappa, » det en h v i s k a d e h o n ifrigt, Och de små händerna » s ä g m i g, ar g r e p o försiktigt hålla m i g k v a r.
Då tag tog d e n lilla i m i n a a r m a r, k y s s t e h e n n e g å n g på gång o c h svarade » Nej, älskade sakta: liten, det lades ett hals, Så och par är små runda barnaläpparne bara din nya armar o m min trycktes mot och hon innan täcket var omstoppadt, hade somnat.
När sina jag reste mig upp, tog Hans mig i armar.
en för första U NDER gången lång, innerlig kyss.
PÅ SEPTEMBERS stigarne på Skansens höjder röda möttes våra läppar i där stjärnegnistrande en mörk eldtungor ur flod af räcka fram sina björkarnas löfverk 4.
DE BÅDA ÄLSKANDE » FA HVARANDRA&gt; I SLUTSCENEN bänkar SKANSEN.
kvällshimmel rör sig längs de slingrande o c h stolrader majstången n i n g stå tinnar att ofvan ljuder klockringning.
gissörens: plats!
lägger bländhvita ljusband öfver upp, Den ur lilla f å g e l v ä r l d e n i s v a n d a m m e n v ä c k s sin s l u m m e r: a n k o r n a snattra, gässen skria, svanorna flaxa med hvita men i s k o g s b r y n e t står ä l g e n stilla b a k o m s i n och sagoskepp vingarne och glida s o m små bort mellan o c h drömmer o m de de djupa vida holmarne; myrarna skogarne, hvilkas dofva sus han ha folkskarorna rängen och den tagit plats på Bredablicks inne visa sig.
D e t är l i k s o m re- R i d å n har nyss i halfdunkel visar åskådarne stränder i s v u n n e t sekels gått insvepta ö f v e r s v ä m m a s af det elektriska Rossvalens på på scenen.
plan, o c h spän- djupt ter- ljuset en bit landskap v i d sjön i Västmanlands bergslag 1400-talet.
Till fattiga till vänster ligger Sara-Lisa höger en backstuga, och hennes skymtar gafveln dotter och hans hustru.
där Jan den Maja bo, af e n s t o r gård, s o m äges af d e n f ö r m ö g n e aldrig m e r skall få h ö r a.
Emellertid ty och bida ett m ä n n i s k o r p å s i g n a l f ö r att Då d e n stora Förväntan träden, skogsstigarnes dunkel och den gräsmattorna.
framför är r e s t.
l ä s a i allas a n l e t e n.
lysa elektriska strålkastaren p å blekingstugans torftak inhägnad » M i n k ä r a, k ä r a lilla h u s t r u!
» h v i s k a d e h a n, och I SAGOLANDET mina.
FALLO ö g o n l o c k e n i h o p, j a g l a d e h e n n e s a k t a ned, TECKNING FÖR IDUN AF TYCHO ÖDBERG.
människor, m e d a n tjärtunnorna mamma. » Då - L 2.
DEN BORTRÖFVADE JUNGFRUN ÄTERFÖRES AF TOMTARNE.
ängel? » i slöjan s o m för att jag 3.
JUNGFRU ROP VET.
4 bond- Persson
A IDUN stå, att han i c k e tror vare sig på t i l l v a r o eller p å h e n n e s m a k t.
blick visar Jan sig emellertid P e r s s o n faller till Sedan glans.
upp skogsfrun aflägsnat Älfvorna framträda tomtar, bortröfvade sig, g å r som på flickan.
bländande ett ljusflod.
Modern dottern till sitt b r ö s t.
hela falla mynnar hvarefter processionen afsjungande Den trofast utom i fröjd armar, återvänder och i till den s o m efter dess svunnen Och dets allt portar, palats, klockorna tystnat, närmar sig en pro- af munkar, D e n k o m m e r från och korgossar.
den närliggande dalen, där skörden välsignats, att hålla gan, knä.
till sin o c h g å r n u till k y r k a n f ö r Maja träder ut ur korstecknet Efter plocka på mässa.
gör att ha slags backstu- o c h faller b e d j a n d e på slutat sin b ö n, går flickan älsklingsplats nio nunnor nere örter, på ängen för d e m h o n skall att En hennes riddare med g a n d e för att jaga.
stugan, att spejar vinna.
Då följe i c k e träffar De trofast.
Klockorna börja å n y o.
ringa.
Då F o l k s k a r o r, ri- den, de utspelas i med samma alltid finnas och man tomtar.
för oändligt inga goda I ljuset värld för- genom längesedan o c h där nyss en bevittnat, skiftande former, lyckliga utgång, makter den sagolan- s a g o v ä r l d af stora upphört i form af sagostaden att tro på sådana.
framsprän- han svurit henne, för att fortsattes äl- blommor är ut m o t en annan som skogen, N u återvända de kyr- kobesökande.
s m y c k a r sin käraste m e d förbindelsen, saga i elektriska trollslag.
ej har mellankomst, brokiga folket myllrar ned om vinner jaktfärden.
P e r s s o n s s o n o c h s o m älskar h e n n e trots h a n s för dit.
ett sagan sig gaslyktor o c h spårvagnar, där under h u n n i t till b a c k - hvilken rika motvilja kommer Äfven sig till h ö g e r o c h v ä n s t e r Maja, han begifva Då han han upptäcka dotter s k a n d e träffas, o c h M a j a föräldrars i A b o d a, h v i l k e n är och Jan henne käraste, Per Sara-Lisa sofva o c h såmedels i d r ö m m e n k u n n a erfara, o m hennes d a n d e o c h g å e n d e, s l r ö m n i a till k y r k a n.
1400-talets ehuru älfvor När dölja städse ty ring- kyrkliga bittra strider ögonblick det som genom liknande cession ' gestalter samma är det under kapellet poetiska och stämningsfulla slocknar, och vesperhymnen.
kärlek, förbi, älf- glädje, en munter afslutoing sitt mål, t a c k v a r e g o d a makters är af och gamman, dansa som af sig Per återvänder, de båda det älfvor o c h tomtar dans, den insveper henne i hvarandras ut därefter bära I skogen sjunga sluter, i strås hyende H o n ligger i dvala, m e n vorna.
älskande mor ur s k o g s b r y n e t o c h v ä c k e s till lif, d å s k o g s f r u n en ånyo, och p å k u l l e n, s o m i n s v e p e s i strål- tråda en ringdans kring kullen; följa skogsfruns I samma ögon- föga.
skördefolket Sara-Lisa 1899. och grönt.
höras s t ö t a r från dande trumpet- de återvän- jägarne, inom hvilka några ögonblick storma fram.
M a j a bort- röfvas af riddaren i sin älskades åsyn.
När mo- dern blif vit underrättad om hvad som faller h o n i händt, vanmakt.
U n d e r älfvornas sång framträder skogsfrun och meddelar de bestör- ta, att dem; ner hon vill därefter GOBF.LINVÄFNAD EFTER RITNING AF FRÖKEN MÄRTA F.IÄTTERSTRÖM, STOCKHOLM, UTFÖRD PÅ KULTURHIST.
FÖRENINGENS KONSTSLÖJDANSTALT I LUND AF FRÖKEN ALMA ANDREASSON.
hjälpa försvin- hon.
Per ser ömsom förtvinad Per ut.
förhoppningsfull, Gumman skyndar ömsom söker trösta emellertid honom.
modlös bort och för- höra om svinner i skogen.
Per Andersmora får berättelsen r i d d a r e n s rof, s k o g s f r u n s f r a m t r ä d a n d e, löfte att återskaffa s o n e n i förtviflan leken besegrar d e n fattiga ger sitt sonen Nu BRODERAD VÄGGBONAD EFTER RITNING AP HR M. BJÖRKMAN, LUND, UTFÖRD AF FRÖKEN VALBORG EVERLÖF, LUND.
brår till till bortförda henne.
sist h e n n e s nalkas nu de ungas på motvilja det mot förening, häftigaste hennes omedgörlighet.
blott återkommer.
I Jan Persson i A b o d a.
underrättas o m hvad han att Moderskär- skördefolket sjungande.
fader, hennes samt o c h hennes dotter, o c h h o n så snart s o m m ö j l i g t sen går Pers han lämnat änkan bifall den spet- Då s o m t i m a t, före- hustru för S a m t i d i g t låter han sin för- EN I SEGER FÖR KVINNOARBETET KARLSKRONA.
F R Å N n ä m n d a stad skrifves till I.dun: En till- dragelse, s o m härnere i Karlskrona på sista tiden väckt lifligt intresse, är den nu pågå- ende konstslöjdutställningen härstädes, anordnad af Kulturhistoriska föreningen för södra Sverige.
Utställningen ö p p n a d e s den 5 september o c h omfattar en rikhaltig samling af trä- o c h metall- arbeten, glas o c h keramik, väfnader o c h broderier m.
TJtställarne uppgå till omkring 200, af hvilka mer än hälften representera den textila konsten — Kulturhist.
föreningens speciella skötebarn.
Att textilkonsten i n o m de provinser, Småland, Skåne, Blekinge o c h Halland, hvarifrån arbeten mottagits, är högt uppdrifven, få vi här ännu ett bevis på.
Konstrika, färgglada väfnader o c h brode- rier af många olika tekniker i gamla eller moderna mönster täfla o m vår uppmärksamhet.
A f gobelin-
— väfnader finnes en stor o c h intressant kollektion.
E n af d e förnämsta bland dessa, hvilken föreställer Jungru Marie bebådelse, afbildas i detta n u m m e r.
Denna, såväl som den äfven återgifna v ä g g b o n a d e n med måsarne, står särdeles fint i färgen.
För textilkonstens uppsving härnere ha vi del- vis den Kulturhistoriska föreningen att tacka.
Denna förening är äfven af icke ringa betydelse för en stor del människor, som den gifver tillfälle till arbete efter g o d a mönster o c h till omsättning för sina verk.
Många äro d e b o n d k v i n n o r, s o m haft den Kulturhistoriska föreningen o c h sin skick- lighet att sköta väfstolen att tacka för sin familjs välstånd, ja, förmögenhet.
Måtte den fortfara att verka till vår konstslöjds o c h vårt folks fromma och snart g e n o m nya utställningar åter visa ett prof på sin gagnrika verksamhet.
TJO.
» FRITT OM UR HJÄRTAT! » » ETT ÄNNU NÅGRA ORD SOMMARHEM ».
V ID L Ä S N I N G E N af Iduns spalter har det all- tid förekommit mig, s o m ville denna tidning vara ett slags » Fritt ur hjärtat » för Sveriges k v i n n o r, åtminstone för den del af dem, s o m v i d sidan af sina privata intressen ha plats äfven för de allmänna.
Samma intryck gaf m i g &gt;Stranger ' s » uppsats, » Ett s o m m a r h e m », hvilken på ett så öppenhjärtigt sätt skildrar K. F. U.
K:s sommarlif i skärgården.
D e n ingaf m i g d e s s u t o m den kanske djärfva önskan att inför samma allmänhet, s o m läst Stranger ' s rader, tala ut o m de företeelser, som däri delvis klandrande påpekas.
Då K. F. U.
K. i sina olika verksamhetsgrenar utgör en viktig faktor i hundratals svenska kvinnors lif, är det ju af gan- ska stor betydelse, att just Iduns läsekrets får en så riktig föreställning d ä r o m som möjligt.
Den sympatiska skildringen af s o m m a r h e m m e t s yttre sidor lämnar m i n intet att tillägga.
Men vik- tigare än yttre anordningar är d o c k den anda, s o m behärskar h e m m e t o c h d e m, s o m där söka hvila.
Att denna anda är kristlig väntar sig hvar o c h en, Stranger har funnit dess kristlighet i någon mån sjuklig.
» Man sjunger endast andliga sånger, m a n leker inte, läser inte profan poesi — unga ö g o n skåda d r ö m m a n d e öfver synd o c h flärd in i h ö g r e rymder. » Denna » öfverjordiskhet » finner Stranger onatur- lig, o c h då h o n så oförtäckt säger oss det, uttalar hon en mening, s o m delas af mången äfven bland föreningens vänner.
Ej ens föreningen själf förne- kar, att dess verksamhet är ensidig.
M e n denna ensidighet ligger ej i föreningens principer, utan har framkallats af förhållandenas makt.
K. F. TJ.
K. gör ingen hemlighet af sin religiösa tendens.
D e n vill verka för personlig tro hos d e unga.
F ö r detta sitt arbete finner den bästa j o r d m å n e n bland d e mindre bemedlade unga kvinnorna.
För d e m vill den vara ett h e m.
V ä n n e r vill den bjuda åt d e en- samma, skydd åt d e frestade o c h åt d e bättre lottade ett tillfälle att i n o m ett organiseradt arbete tjäna sina medmänniskor.
Ä f v e n d e ungas intellektuella lif vill föreningen väcka o c h stärka; m e n föreningen har funnit, att, särskildt då det gäller de m i n d r e bildade, bibeln o c h den andliga litteraturen äfven därvidlag äro de bästa hjälpmedlen.
På det religiösa området finner den mindre bildade lättast tillfreds- ställelse för sina intellektuella o c h estetiska behof.
Denna iakttagelse förklarar i någon mån K. F. U.
K:s exklusivt-religiösa verksamhet i allmänhet.
» Men i ett s o m m a r h e m », säger någon, » där b o r d e väl vara plats för tillfredsställande äfven af andra behof.
Där vilja vi se u n g d o m e n riktigt ung, fri och glad åt lifvet. » Alldeles riktigt.
M e n o m det ej blir fallet, så kan felet, såsom redan är sagdt, ligga mera hos tillfälliga omständigheter än h o s för- eningens principer.
Äfven o m d e ledande vilja bi- bringa medlemmarna en sund uppfattning af ung- domslifvet, ja, af hela det brokiga människolifvet, så är det ingen lätt sak att skapa icke blott en kristlig u n g d o m, utan därtill en u n g d o m, s o m för- stått och fullt tillägnat sig det stora o c h vanskliga o r d e t: » Allt är det edert.
&gt; Låt oss söka att sätta oss in i e n ung flickas ställning, en af gästerna på ett s o m m a r h e m.
Vin- tern är lång o c h tar alla krafter i anspråk.
Hvarje v e c k a bjuder arbetsdagar af 8 till 10 eller 12 tim- mars arbete.
D e n unga flickan har kanske sökt tillfredsställelse för sina så naturliga behof af glädje i mer eller mindre farliga tidsfördrif.
H o n har emellertid förts till K. F. U.
K:s möten.
Där ser hon jämnåriga, s o m söka tillfredsställelse för all- deles samma b e h o f i helt andra ting.
Bibelläsning — b ö n — en fader i himmelen, s o m tänker på sina barn — ting, s o m h o n glömt, o m h o n någonsin känt dem, verka åter m e d sin egen kraft på hennes hjärta.
Trött af missräkningar, af inre o r o, af frukt- lösa försök att följa samvetsrösten beslutar h o n träda in på trons nya väg, så underlig att börja med, så ojämförligt bättre än alla andra, då h o n pröfvat den.
E n n y värld öppnar sig för h e n n e; där blir h o n hemmastadd, där var lyckan att finna.
Ä r det underligt, o m h o n dröjer där, o m h o n är lite rädd, lite främmande för det gamla, o m ej det n y a innehållet genast kan fylla de gamla formerna?
U n d e r långa vintermånader gläder hon sig åt hop- pet, att när blott s o m m a r e n k o m m e r få lefva i en omgifning, eom förstår hennes nyvunna erfarenheter, hon längtar medvetet eller omedvetet efter sympa- tiens hjälp o c h lycka.
Fjorton hela dagar I — en härlighet för den, s o m knappt vågade tro, att kassan skulle tillåta några ferier, men en otillräcklig hvilo- tid för en uttröttad.
Huru skola de korta dagarna ge mest behållning, bäst stärka för den långa vin- tern på kontoret, b a k o m disken, vid s y m a s k i n e n?
Om en ung kvinna väljer att, under det h o n kropps- ligen hvilar sig, samla in så m y c k e n kraft o c h vär- m e s o m möjligt — för sin ande, hvad underligt ligger det väl däri?
Böra vi ej unna en sådan själ att gå helt u p p i det, s o m blifvit h e n n e kärare än allt annat, o c h fördraga hennes exklusivitet?
Eller när var ej u n g d o m e n e x k l u s i v?
När utmärkte den sig väl för harmonisk allsidighet?
Låt unga blickar dröja i h i m m e l s k a r y m d e r — lifvet här nere skall nog veta att återbörda h v a d det tillkommeri Skola vi ej tro, att den, s o m under tider af samling o c h koncentration — o c h hur väl behöfva ej vår tids människor sådana?
— k o m m i t h i m m e l e n närmast, också skall älska jorden varmast o c h renast; att den blick, s o m sugit in mest ljus ofvanifrån, skall se klarast in i jordens t i n g?
V i h o p p a s det.
T y kristendomen är ej ett svärmiskt känslotillstånd — det v e t K. F. U.
K. m e r än väl — utan kristen- d o m e n är kraft att lefva o c h lefva just lifvet på j o r d e n sådant vår h i m m e l s k e fader gifvit oss det, fullt af arbete o c h konflikter, men också fullt af de mänskliga förbindelsernas, naturens, vetandets o c h konstens rikedomar.
Allt detta, s o m utgör det » hu- mana » lifvets skönhet o c h s o m Stranger m e d sådan värma anbefaller, ringaktas ej utan skada vare sig af någon förening eller af någon enskild.
Exklusi- viteten måste vika, blicken vidgas.
T y h v a d värde har väl en kristendom, s o m ställer sig främmande för det mänskliga i dess renare o c h bättre f o r m e r?
Den passar i klostercellen, m e n ej i det Guds rike, som skall verka likt surdeg eller ge svalka likt det lummiga trädet.
Öfvertygade o m, att kristendomen är det varma modersskötet, där all skönhetslängtan, allt kunskapsbegär o c h all lefnadslust födes o c h näres, tro vi, att den svenska u n g d o m, som söker hjälp o c h stöd i n o m K. F. U.
K., där också skall finna förståelse o c h utrymme för allt, som är sant mänskligt.
Det är icke till svärmiska unga kvinnor, som K. F. U.
K. vill fostra sina medlemmar, äfven o m den vet, att u n g d o m s t i d e n måste ha sin exklu- sivitet; utan till goda, starka, vidhjärtade kvinnor, som i djup, personlig tro på G u d tjäna h e m m e t o c h fosterlandet.
I MORGON vet, när innan jag klara med att vara reser, svar.
dig, Ingrid, Holmer att och Gud hufvudet satt framför två vara på vet sedan det länge, o c h därför b ö r det n u genast gifva m i g ditt blifva m i n reste såg ifrigt frågande blonda vi Du Ingrid, vill d u Sten sig från hustru? » sin plats på kusinen, och som, m e d det lutadt mot handen, tankfull honom.
» Ditt svar, I n g r i d?
» Hon den såg hastigt upp, höjde handen t j o c k a, släta g u l d r i n g e n » Detta, fram du, öfver häftigt — utgöra något Hon denna » — fingret du, hinder gjorde att sin hand han lös.
l o g hälft där ringen mig att ryckte » Så » Jag där möta dig t a l a till hånfullt, sig mig ja, nu du med m i g i detta utan » således ut- som allt? » hennes hand, den i skall h a n vara och som betänkligheter ämne, s l e t af fickan.
ej vidare D u är fri n u, I n g r i d, att menar, » omöjliggöra hvarje o c h stack kan mig Det få ditt svar i e n sak, till förlofningsringen vägen!
skulle d o c k u t a n att rätt att d u v e t för m i g betyder Han ring sak. » den för förlofnings- denna för vårt giftermål?
d u i c k e nu h a r denna sikt sig » att min ring borde påminna » Således, » skulle lutade med att h o n allvarligt, m e n om, han möjligt! » hans blick, om att » menar är v ä l i c k e sade med honom.
det gröna trädgårdsbordet o c h grep o m det hvita ringen emot Sten! » » Menar tala i sådan uppriktigt s o m d u förr tvingat alldeles u n d v i k a.
» Hon reste sig hastigt.
» Sten, » sade hon u p p r ö r d, » j a g h a r g j o r t allt, f ö r a t t d i n f r å g a i c k e skulle blifva framställd, uttalad.
ett och nu är Hvarför vill d u tvinga svar, som den likväl m i g att gifva d u n o g för länge sedan Sten, j a g kan aldrig blifva din anat?
hustru. » » Hvarför, I n g r i d, » han behärskade sig m ö d o - samt, » hvarför?
Hon från rodnade Slutligen såg strålande ögon.