Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då i de gamla moraliteterna hufvudhandlingen utfördes af allegoriska personer, så äro de handlande i ”Surge” framställda som personer ur verkliga lifvet, och allegorien användes endast för bifigurer, ty den inskränker sig till ett försinnligande af de båda magter, under hvilkas inflytande de handlande personerna stå:Negligentia och Diligentia, hvartill kommer att Mars uppträder i en scen samt i sista akten Philosophia med sina sju döttrar.
Vi vilja derföre för vår del icke på ”Surge” använda benämningen moralitet och det så mycket mindre som vi från samma tid hafva ett par andra stycken, med ”Surge” mycket olika, hvilka äro direkta efterbildningar af moraliteterna.
Snarare instämma vi med Rydqvist, att ”Surge står detta skaldeslag ganska nära.”
Chronanders dramatiska förmåga kunna vi ej heller skatta synnerligen högt, ehuru han fullväl kan mäta sig med de flesta af våra skoldramaturger.
Besynnerligt nog finner Hammarsköld Chronanders öfverensstämmelse med Aristofanes förnämligast ligga uti sådant, som är af ganska tvetydig dramatisk förtjenst.
Det heter nemligen, att han i anseende till inrättningen af sina dramer haft Aristofanes till förebild, ”hvadan här visserligen mycket ”händer, och hufvudpersonens tillstånd betydligt förändras, ”dock utan att här träffas, hvad man vanligen kallar dra”matisk intrigue.
Likaså uppträda allegoriska personer ”bland verkliga och lefvande, och flera händelser löpa ”bredvid sjelfva hufvudhändelsen, utan att på den något ”inflyta, fastän ledande till samma mål.
I sjelfva verket innebära dessa ord, att ”Surge” saknar dramatisk handling och dramatisk enhet, och att den i dessa hänseenden lemnar mycket öfrigt att önska, är oförnekligt.
”Surge” består af två delar: studentkomedien och det komiska mellanspelet.
De sammanhänga i första akten till ringa båtnad för dem båda; men af ett liknande förhållande uti ett par andra dramer vill det synas, som om man afsigtligt skytt att alldeles söndra det komiska mellanspelet från hufvudhandlingen, utan åtminstone genom att någongång låta personer ur det förra uppträda i den sednare velat antyda sammanhanget dem emellan.
Grundtanken och det hufvudsakliga af uppränningen i studentkomedien äro, som vi sett, ett lån från tyskan, hvaremot utförandet och anordningen af enskiltheterna troligen äro Chronanders eget verk.
”Surge” har samma episka karakter som de öfriga dramerna från samma tid.
Dramatisk kollision saknar den helt och hållet.
Sedan Circejus och Palladius beslutat sig för att följa, den ene Negligentias, den andre Diligentias råd, fortlöpa deras akademiska banor vid sidan af hvarandra med epikens lugna och jemna utveckling.
Emellanåt sammanträffa de, och vid sådana tillfällen är det Circejus, som antingen frestar eller hånar Palladius.
Palladius besvarar både frestelser och hån med vackra förmaningar till Circejus, han köper böcker hellre än kläder, och han besöker sin professor.
Den enda omvexling i hans lif beredes honom, då Circejus narrar honom med sig till krogen och låter honom betala kalaset.
Men ur den ytterligare penningenöd, hvaruti han derigenom råkar, räddas han genom ett stipendium, försäkrar i nästa akt, att han nu kan med mera framgång läsa, samt belönas i akten derpå genom äktenskap med Philosophia, som säger till sin älskare:
Sij iagh är tin Brudh kysk och from,
Som tu haar älskat aff ungdom;
Nu wil iagh Echtenskap ingå
Effter Gudhi behagar så.
I kärligheet wij sammanboo.
Den ”fromma och kyska” bruden har visserligen sju vuxna döttrar; en betänklig sak, om icke äktenskapet med
Philosophia blott skulle symboliskt beteckna, att Palladius blef Philosophiæ Magister.
Något mindre enformig är Circeji bana; han knyter en kärleksförbindelse med
Virgo och uppoffrar på henne mycket penningar, återstoden förstör han med likstämmiga dagdrifvare på krogen, och då han kommer i förlägenhet, narrar han med en osanning penningar af sin far.
Katastrofen börjar, då han af sina kamrater köres ut ur krogen; snart inställer sig fullkomlig penningebrist, hvaraf följden blifver, att han afvises af sin älskarinna och slutligen i ånger och ruelse framställer sig sjelf som ett afskräckande exempel.
Äfven framställningen af hans lif har formen af en dialogiserad berättelse.
Någon karaktersteckning kan man ej tala om.
Ingelius anmärker, att handlingen i ”Surge” utgår ur viljans sjelfbestämning, emedan det beror af hufvudpersonernas fria val att följa den ena eller andra af gudinnorna; men han tillägger dock, att ”handlingens motivering är nog svag.
I sjelfva verket är också denna viljans frihet mera skenbar än verklig; ty hufvudpersonerna sakna sannt konkret lif och hafva väl mycket karakteren af blotta exempel.
Huru svårt författaren haft att lemna den moraliskt didaktiska allmänningen och gifva uttryck åt det inre själslifvet, det synes bäst i den ofvan anförda kärleksscenen, der de älskande i stället för att tala passionens språk uppräkna alla kända mytologiska kärleksförbindelser.
Teckningen af Circejus är den bäst lyckade, emedan alla de drag, genom hvilka författaren velat teckna hans lättja och lättsinne, äro sådana, att de kunna på scenen framställas i handling; figuren är också derföre mera individualiserad, och en stegring i hans moraliska förderf är af författaren både afsedd och antydd; ångren kommer med nöden, men hvad bestående verkan den derigenom åstadkomna förändringen har på Circejus får man icke bevittna.
Vida sämre är Palladius tecknad, emedan hans verksamhet, studerandet, icke lämpar sig för teatralisk framställning.
Det personliga hos honom, yttrar Ingelius med rätta, ”är nära nog att förflyktigas af allmänna religiösa och moraliska betraktelser samt lärdomsprål.
— I hufvudhandlingen är en episod inflätad, som endast i ringa mån kan med den sägas sammanhänga.
Circeji umgängesvänner äro en ”hofbuss,” en soldat, en skrifvare, och i deras sällskap uppträder han åtskilliga gånger; men sedan de i femte akten drifvit honom ut ur källaren, röra de sig mera sjelfständigt och jemte en köpman och en handtverkare, hvilka här först framträda, prisa de i denna akt sina resp. yrken för att i nästa akt förklara, att deras lycka svikit dem, hvarföre de önska sig döden.
Man kan fråga hvad dessa personer och deras öden hafva att göra i en komedi, som behandlar ”flit och oflitighet,” då det ingalunda framhålles, att lättja är orsaken till deras iråkade olycka.
Men förmodligen har författaren, såsom titlen angifver, velat dermed visa ”den af bokliga konster hämtade lärdomens beståndighet i jemförelse med ärans och andra oförvanskliga håfvors obeständighet;” ty omedelbart efter det de ofvannämnde personerna anropat döden, har Palladius följande något oklara yttrande:
”Pythagoras haffwer wäl lärt,
Alt hwadh Gudh haffwer tigh beskärt,
Om tu thet ey i huffwudet bär,
Sey ey at thet titt egit är.
Så wara sant, witna klarligh,
The män här talte vppenbarligh.
Alla önska dödhen öffwer sigh,
Men nu först leffwa lyster migh.”
Det komiska mellanspelet sammanhänger med studentkomedien genom den gemensamma grundtanken och utgör ”en lägre, plumpare, af bönder framställd behandling af samma ämne, som den egentliga komedien.”
Mer än i något annat svenskt stycke bildar mellanspelet här ett helt för sig, och redan derigenom har det en viss märklighet.
Hvad mönster förf. följt, känna vi ej, ty, så vidt vi veta, hafva de tyska studentkomedierna icke dylika mellanspel.
Sannolikast är väl, att han upptagit det i våra svenska dramer från detta århundrade öfliga bruk, att i hufvudhandlingen infläta några bondscener, ja, ibland hela bondeakter.
Detta bruk har Chronander vidare utbildadt, och ett helt stycke har trädt i stället för de enstaka scenerna.
Äfven Chronander skildrar folklifvet från hufvudsakligen samma sida, som de öfriga dramatici, i det äfven hos honom folkets förtryck af embetsmän och krigsfolk utgör taflans bakgrund.
Stämningen i denna målning är här så mycket bittrare, som äfven de flitiga och rättskaffens bönderna icke äro befriade från fogdens prejerier, och deras harm deröfver yttrar sig i den genomskinliga ironi, som framlyser i deras svar till fogden.
Det är i sjelfva verket en sorglig lärdom, som af detta stycke kan dragas, ty den säger, att bonden måste arbeta och träla för att kunna ej blott betala fogden sin skatt, utan äfven tillfredsställa dennes råa snikenhet, hvaremot de lata, som ingenting hafva, lätt frestas att med våld möta fogdens kraf och blifva derföre till slut straffade.
De prygelscener samt plumpa och okyska yttrande, som i stycket ofta förekomma, utgjorde det komiska elementet, som var ämnadt att vederqvicka de ”studerandes sinne och minne.”
Men öfverhufvud taget aflägger hela detta mellanspel, trots alla dess grofheter, ett vida fördelaktigare intyg om Chronanders talang, än sjelfva komedien gör; det finnes mera lif och sanning i dessa skildringar af bondlifvet.
Förf. har efter förmåga sökt naturtrohet och gjort det utan betänklighet och utan att besväras af några lärdomshänsyn.
Rätt bemärkansvärd är äfven den ton af djup ironi, som genomgår hela skildringen.
Vi kunna derföre icke underskrifva det fördömande, som ligger i Hammarskölds yttrande, att ”framställningen är utan qvickhet och, der den skall vara skämtsam, af den mest råa och ohyfsade plumphet.”
Medgifvande råheten och plumpheten, tro vi dock, att man bör något taga i betraktande tidens föga förfinade smak och besinna, att intet är mera konventionelt än qvickheten.
Äfven för en nutida läsare finnes i ”Surge” ett och annat ställe, som kan framlocka ett skratt, och vi tro oss ej så mycket taga fel, då vi anse, att Chronander företrädesvis haft sinne för det komiska samt under andra förhållanden och med andra mönster skulle hafva inom den lägre komiken kunnat åstadkomma något ingalunda förkastligt.
Och vi tro det så mycket snarare, som han icke saknar uppfinning och, trots de långa dialogerna, stycket dock utmärker sig genom en rörlighet och raskhet, som påminner om Braskens bättre stycken, liksom han ock på samma sätt som denne är stark i pöbelspråket.
Men de egentliga skaldeanlagen voro hos Chronander icke stora, och inom lyriken och synnerligast det alvarliga dramat skulle han svårligen kunnat skörda några lagrar.
Hans begrepp om dramatisk komposition är icke klarare än hans samtidas.
Diktionen är, som
Hammarsköld säger, ”trög, opoetisk och nedtyngd af ett allestädes otidigt anbragt och affecteradt lärdomskryt, knittelversen hvarken vårdad eller flytande.”
Vi tillägga, att i fråga om lärdomsskrytet öfvergår Chronander seklets alla dramatiker.
Som egenheter hos Chronander anmärker Hammarsköld, att denne understundom använder daktyliska rim samt i sin andra komedi ”BeleSnack” afbryter den versifierade dialogen med obundet tal, och han undrar öfver, att Chronander med dessa nyheter i den yttre formen och med den friare, mera spelande andan i hela kompositionen ej utöfvat mera inflytande på utvecklingen af vår dramatik.
Användandet af daktyliska rim på ett och annat ställe, såsom ”Skrifvare-Drifvare,” kan ganska väl vara ett verk af slumpen och betyder för formutbildningen så godt som intet; hvad åter angår bruket, att i dialogen växla med vers och prosa, så är det ingalunda en uppfinning af Chronander; vi påträffa det redan hos Prytz.
Det är sålunda visst icke förunderligt att Chronander icke derigenom blef af någon epokgörande betydelse för svenska dramatiken, så mycket mindre, som hans dramer väl näppeligen voro bekanta utom Finland.
Hur litet Chronander var egnad att spela någon framstående och tongifvande roll inom vår torftiga dramatik, och huru föga insigt han haft i den dramatiska kompositionens väsende, det visas tydligen af hans andra komedi, ”Bele-Snack,” hvilken bildar ett rätt upplysande complement till ”Surge.”
Bele-Snack eller een Ny Comoedia, Innehållandes om Gifftermåhl och Frijerij åthskilleliga Lustige Discurser och Domar; Hvilken bleff til Twenne Ädle, Wälborne, Höge och Fornämblige Personers Bröllopz-Fäst, Hållen och Agerat d. 31 Juli och 1 Aug. 1649 på then Kongl.
Academien uthi Åbo. Til Nådigt behagh, een wälmeent och Vnderdånigh Tienst, Stält och Sammansatt Aff Jacobo P. Chronandro W-Gotho. Acad.
Al. Åbo 1649.
De tvenne förnäma personer, till hvilkas bröllop denna komedi blifvit skrifven, voro presidenten i Åbo hofrätt, riksrådet Jöns Kurck till Laucko, Anoila, Kiulaholm och Klackeberg samt dennes fru Christina Horn till Humblesund och Runagård.
Komedien, som tvenne dagar efter hvarandra uppfördes på akademien, trycktes på Kurcks bekostnad, hvarföre den ock är honom tillegnad.
Dedikationen vidrör endast Chronanders personliga förhållande till Kurck.
Stycket har prolog, epilog och 6 akter samt argumentum framför hvarje akt.
Vid uppförandet gåfvos äfven Facetiæ Intercalares eller en ”Bondeact;” men i de tryckta exemplaren finnes icke denna akt införd, ”effter han något widhlyfftigh är.”
Stycket är också redan för sig temligen långt och består af icke mindre än tio tryckta ark; men så innehåller det också två hufvudhandlingar och flera bihandlingar och tarfvade för uppförandet 70 skådespelare.
Första aktens båda första scener innehålla ett samtal om äktenskap emellan Lutherius, som tillråder, och Diogenius, som afråder från äktenskap.
Å ömse sidor framdragas alla upptänkliga skäl, och både den gamla och den nya, ej mindre än den heliga historien plundras på exempel.
Lutherii skäl öfvertyga Apollonius och Diogenii Acolastus.
— Sc. 3. Munken Fransiscaneus och nunnan
Virginea prisa kyskheten ur katolsk synpunkt, försvarande deras sats med bibelspråk, men de bekämpas med bibelspråk af Philip pius; länge är segren oafgjord, men då Philippius kallar klostren skökohus och förebrår motståndarne, att de tillsammans bedrifva okyskhet, förråder sig Virginea och bringas att omständligt förtälja, huru munken betett sig att förföra henne, och framvisar ett af honom skrifvet aflatsbref, hvarigenom de båda fritagas för skuld.
Det ifrågasattes att snöpa munken, men Virginea ger sin guldked, kjortel, tröja och 2 rdr för att frälsa honom.
På dessa båda slippriga scener följer nu i den femte scenen en ny dispyt om äktenskapet emellan Milesius och Anabaptista, hvilken sednare yrkar, att man ej bör låta binda sig vid någon viss, utan taga och öfvergifva qvinna efter behag; han medger, att biblen ej ger stöd åt hans åsigt, men han försvarar den såsom nyttig.
Veterius tager på sotsängen afsked af sina söner, Divius, Martius och Politius.
Han efterlemnar inga rikedomar, men har gifvit barnen en god uppfostran; han råder dem bedja Gud om en from maka och ej se på skönhet och egodelar, utan endast på dygd.
Grannen Curiatius utnämnes till deras förmyndare och uppmanas att låta dem ännu en tid vistas vid akademien.
Sönerna afresa, fadren dör, och englar föra själen till himmelrike.
— Sc. 2. Acolastus afråder Apollonius från äktenskap, uppräknande dess vedervärdigheter, han anser bättre att resa från gård till gård, fria till jungfrnrna, taga emot skänker af dem, förföra och öfvergifva dem.
Apollonius förebrår honom detta.
Prudentius styrker Apollonius i hans goda föresatser.
Acolastus, som efter egen uppgift nyss bedragit en dam, möter Venerea, gör henne sin cour med en massa klassiskt-mytologiska citater, liksom Circejus i ”Surge,” får till hjelp Venus, Cupido och Delia och besegrar Venerea, som tillstår sin kärlek och dansar med honom.
Derpå säger han sig skola resa bort och lofvar återkomma om 14 dagar, aflockar henne guldkedja och armband som kärlekstecken samt beger sig till krogen.
Veterii söner komma från akademien och välja yrken.
Divius blir prest, Politius jurist och Martius militär.
De vilja genast söka sig hustrur, men förmyndaren ber dem först skaffa sig embete.
— Sc. 3. Acolastus hånar på ryggen en jungfru, som han lurat, önskande henne
”så mång tusen god natt,
Som himlen är med tegelsten besatt.
Hon skall hafva så många dagar god,
Som gråstenen hafver droppar blod.
Hon skall bekomma så många god år,
Som tolf tolfter bräder har hufvudhår.”
Apollonius, som inkommer och ber Gud välsigna hans friareresa, hånas af Acolastus.
Apollonius och Delitius, hvilka fria till samma flicka, råka i gräl.
Delitius skryter med sina penningar och sköna kläder, gäckar A., som vågar täfla med honom, och säger honom bäst passa till att blifva hans uppassare, ljussnoppare, lysa honom till säng och draga skorna af frun.
Apollonius, som skryter med sin boklärdom, blir ej svar skyldig; han kallar sin rival en ”Grotspråkare,” ”Speckhöker,” ”Snushane” och säger ”att förestå embete äst tu en So.” — Sc. 2. Först Delitius och sedan Apollonius framställa sitt frieri till Pulcheria, Themistoclis dotter, och på fadrens förfrågan förtäljer
Delitius, att han är af förnäm slägt och så rik, att fastän han hvarken kan eller vill sköta embete, skall det räcka för honom, om han så lefde i 1000 år.
Apollonius, som hvarken har guld eller börd, förklarar sig näst Gud lita på sin dygd och hoppas försörja sig med en tjenst, som han förstår att sköta.
Fadren ber om betänketid.
Delitius vill gifva Pulcheria en guldked, men på fadrens inrådan tar hon ej emot den.
Vid bortgåendet råder Delitius sin rival att skaffa sig sorgekläder.
På Curiatii råd resa Veterii tre söner att fria; han rekommenderar dem Minervas tre döttrar, men varnar dem för Junos och Veneris.
Minerva, Juno och Venus prisa hvar sina döttrar och råka i tvist om företrädet af dygd, guld eller skönhet.
De tvistande gudinnorna hämta upplysande exempel både från mytologi och bibel; slutligen förifra de sig så långt, att Venus och Juno kalla hvarandra ”h—a.” Divius väljer Minervas dotter och får till brudskatt dygd och ära, Martius tar Junos dotter och får 3000 rdr, Politius tar Veneris dotter och får dejlighet, ljuflighet, kurtzvillighet och lustighet.
Sc. 1 (på prosa).
Themistocles frågar sin dotter, hvilken af friarna hon ger företrädet, och hon erkänner, att
Delitii förmögenhet på henne gjort mesta intryck.
Fadren visar henne oklokheten deraf, och hon bestämmer sig för Apollonius.
— Sc. 2 (på prosa).
Apollonius och Delitius äro i fullt gräl, då Them. kommer med sin dotter och tillkännager utgången af hennes val, hvaröfver
Delitius högeligen förvånas.
Appollonius deremot tackar henne i valda ordalag, men vänder sig sedan hånande till Delitius.
”Ja, Deliti,” säger han, ”huru smakar tig sådant, får du intet ondt i magen att iagh så kärligen snackar och läflar med din brud.”
Han frågar honom, om han har lust att ligga under sängen och säga till när hönsen gala m. m.
Militius och Bellander, två krigsmän, köra Acolastus ut ur ett jungfruhus, der de råkat i gräl om en flicka.
Han sammanträffar straxt derpå med Apollonius, som talar om sin stora lycka såsom gift och vill omvända Acolastus; men denne går gäckande att söka en annan jungfru.
Hilarius, en ung man, som förslösat sin förmögenhet, friar till en 90-årig enka Decrepita, men får slutligen afslag.
Simonius anklagar inför domstol Acolastus för det han förfört hans dotter Thais.
Barnet framhafves, och A. erkänner sig hafva del deri, ehuru han ej kan åtaga sig hela faderskapet.
Men då Simonius företer en handskrift, hvari A. utfäster sig att äkta Thais, blir han af rätten dömd att fylla sitt löfte.
Sedan upptäckes det, att Thais har 6 oäkta barn, hvilka Acolastus nu tvingas att kläda och föda.
Då erkänner han sin dårskap, ångrar sitt lefnadssätt och ber ungdomen låta varna sig af hans exempel.
— Sc. 3. Martius beklagar sig öfver att hans hustru, som var en ”läcker-roos” Och ”Öderska,” förstört sin brudskatt genom slösaktighet; hvarföre han afråder alla från att gifta sig för penningar, likvisst bör, tillägger han, icke penningen föraktas, om den blott är förenad med dygd, ty guld kan båta en man och hjelpa honom fram i verlden.
Politius beklagar sig likaledes öfver sin hustru och afråder från att gifta sig för skönhet allena; han gör dock intet tillägg.
Ensamt Divius är nöjd med sin hustru.
Epilogen framställer de tvenne lärdomar stycket innehåller: 1) att äkta ståndet är lofligt, ärligt och Gudi behagligt, och att de bereda sig sjelfva ofärd, hvilka förtala och förakta det, 2) att bästa brudskatt är dygd och heder.
Man finner af detta ytterligare bestyrkt, att Chronander uteslutande från tyska studentkomedien hämtat sina begrepp om den dramatiska formen.
Ty liksom denna komedi varit mönstret för ”Surge,” så är ”Surge” i sin ordning mönstret för ”Bele Snack;” den förras fel och till en del äfven hennes förtjenster träda i den sednare oss till mötes uti förstorad gestalt.
Redan de gamla moralitetförfattarna brukade ofta att i samma drama inrymma två paralellt bredvid hvarandra löpande handlingar för att derigenom framställa hufvudtanken ur två motsatta synpunkter, visa den goda och redliga menniskans belöning och den ondas och lastbaras straff.
Detta bruk såsom för ändamålet lämpligt upptog studentkomedien, och vi återfinna det både i ”Surge” uti skildringen af Palladius och Circejus och i ”Bele Snack” i motsatsen emellan Apollonius och Acolastus.
Men icke nog dermed; liksom dubbelhandlingens användande utgår från sträfvandet att fullt uttömma grundtankens innehåll, så har Chronander i överensstämmelse dermed och kanske ock för att göra stycket så mycket mera omväxlande ansett sig böra i särskilta handlingar framställa särskilta sidor af dramats innehåll: äktenskapets lof och pris.
Så sätter han Veturii söners historia vid sidan om Apollonii och Acolasti historia och lemnar ovisst, hvilkendera af dessa båda, af hvarandra oberoende, historier skall betraktas som hufvudhandling.
Den enas uppgift är att visa, att endast dygd, men hvarken skönhet eller rikedom kunna grundlägga en sann äktenskaplig lycka; den andra framhåller de följder, hvartill å ena sidan vördnaden, å den andra föraktet för äktenskapet leder.
Ytterligare komma härtill enskilta scener, hvilka med ingendera af dessa båda handlingar hafva att skaffa.
Så scenen emellan munken och nunnan, hvilken skall visa, att det af katolska kyrkan helighållna coelibatet leder till brottslig okyskhet, så scenen emellan Hilarius och Decrepita, lärande, att endast egennyttiga afsigter kunna förmå unga män att fria till gamla rika enkor, och så slutligen de ständigt återkommande tvisterna om äktenskapets fördelar och olägenheter, uppställda i den sedan gammalt så älskade juridiska processformen.
Denna massa af sinsemellan oberoende delar af dramat ökes ytterligare genom Facetiæ Intercalares.
Chronander hade ganska väl kunnat i samma fabel inrymma de båda läror, hvilka enligt epilogen skulle i stycket framhållas, liksom Brask i sin Filius Prodigus utan att rubba fablens enhet dragit både en ”teologisk” och en ”politisk” lärdom ur densamma; men Chronander synes hafva sett en högre förtjenst just i denna hans komedis upplösning uti många sjelfständiga leder, endast sammanhållna genom det gemensamma grundtemat, äktenskapet.
Principen att i dramat åt alla sidor utveckla en idés innehåll, — en princip, hvilken tum för tum vuxit fram ur medeltidsdramat och slutligen hunnit sin mognad i Shakspearska dramats helgjutna form — har här på en lägre utvecklingsgrad blott verkat en fullkomlig sprängning af all form och gjort ”Bele Snack” till ett slags dramatisk Olla Potrida.
Det synes sålunda som hade Chronander ur studentkomedien bildat sig en teori för dramatisk komposition, vid hvilken han sedan troget hållit fast, äfven der ämnet icke hade af nöden den i studentkomedien öfliga tvådelningen.
Likheten i komposition uti ”Surge" och ”BeleSnack” är allt för iögonenfallande för att vi skulle behöfva särskilt påpeka den.
Hufvudsaken för författaren synes dock varit, att få vissa bestämda satser framställda; men så litet hade han fattat det egentligt dramatiska, att det för honom är af lika vigt att få dessa satser diskuterade, som att omsätta dem i en handling.
”Bele Snack” är i ton vida grofvare och råare än ”Surge.
I den sednare vore plumpheterna inskränkta till det farsartade mellanspelet, men här äro de anbragta i sjelfva stycket, hvilket i ett bröllopsdrama förmodligen ansågs vara fullkomligt på sin plats.
Rätt betecknande för den fullkomliga brist på all finhet i känslan är teckningen af Apollonius, som är den ädle och dygdige, men det oaktadt öfveröser sin rival med oqvädinsord, och då denne blifvit slagen ur brädet, utan medlidande hånar honom på ett ganska oädelt sätt.
Det märkes tydligen, att författaren ansett detta vara i sin ordning och icke föreställt sig, att Apollonius kunnat handla annorlunda.