Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvilken annan än jordegaren kan väl finnas benägen att, t. ex., underkasta sig besväret med björnars uppsökande och inholmande, så länge det beror af jordegaren om och på hvilka vilkor den, som anlräffat björnidet skall få deltaga i jagten på björnen elier huru kan det ens begäras att en jägare, stadd i spåren efter något rofdjur, skall för hvarje gång han derunder föres in pä en ny jordegares område lemna spåren för att anmäla sig hos jordegaren?
Om än det måhända skulle anses såsom en för stor förändring att, enligt hvad motionären föreslagit, med ens återgå till den hos oss förut gällande grundsatsen, som lemnade all rofdjursjagt öppen för hvem som helst, så tror dock Utskottet att något bör göras för att, åtminstone i afseende pä de farligaste af våra vanliga skadedjur eller björn, varg och lo, bereda det allmänna en större trygghet än hittills, att ej något skäligt underlåtes, som till deras utrotande kan bidraga; och får Utskottet i sådant afseende, med anledning af hvad motionären föreslagit, hemställa, det måtte Rikets
Ständer uti ofvanomförmälda underdåniga skrifvelse tillika anmäla sin önskan, att de beträffande rofdjursjagt hittills gällande föreskrifter må uti den förväntade nya Jagt-stadgan förändras i deri syftning, att dels det lemnäs öppet för hvem sorn helst att inholma björn hvarhelst den anträffas och tillika genom någon ansvarsbestämmelse beredes den som inholmat björn säker het att ingen annan, med vetskap om den förres äldre rätt, genom djurets uppskrämmande beröfvar honom frukten af hans möda samt dels det tillätes den som, å egna egor eller der han fått tillstånd att jaga, uppdrifvit björn, varg eller lo. att, äfven om djuret icke är såradt, förfölja det in på annans mark, utan särskild anmälan hos jordegaren, samt der fälla detsamma och behålla hvad han fällt.
4 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 133.
Ank. till Exp.-Utsk. den 28 Juli 1860, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående ändringar i nu gällande författningar om jagt och djurfång.
Till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit öfverlemnad en inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmägtigen Nils Pettersson från Calmar län väckt motion, deri är anfördt, hurusom, enligt nu gällande förordning om jagt och djurfång af den 13 April 1808, jagt å det under rubrik »lilla jagten» upptagna villebråd vore tillåten från den 1 Augusti till och med den 15 Mars, med det undantag att tiden, då jagt vore tillåten å gräs-änder, räknades från den 1 Juli till den 15 Mars och å rapphöns endast från den 1 Augusti till den 1 November, men att erfarenheten visat dels att de skärpta bötesbeslämmelser, som genom sednare författningar tillkommit för idkande af oloflig jagt under förbjuden tid, ej ledi till det åsyftade målet, nemligen villebrådets fredande under den fridlysta tiden, och dels att tiden för den lofliga jagtens idkande icke vore särdeles väl vald, isynnerhet beträffande tjäder, orre och rapphöns, enär det ej vore möjligt för enskilde att vårda villebrådet på sina egor, så vida ej strängare böter blefvo stadgade på det största missbruket af jagten, som bestod deruti att honorna under vår- och sommartiden skjutas under det de hafva ägg, eller medan ungarne äro späda och, i följd häraf, lätt åtkomliga.
Enligt motionärens tanke skulle, derest bötesbeloppet vore högre samt angifvaren och åklagaren erhöllo två tredjedelar deraf, härigenom gifvas medel att förekomma förödandet på nämnde sätt af dessa djurslägten, hvilka synbarligen hvarje år inom vårt land förminskas; och då vid den nu inträffande lofliga jagttiden ungdjuren ännu äro för späda samt mindre användbara, har motionären föreslagit att tiden för den lofliga jagten måtte ändras sålunda, alt jagt å tjäder och orre blefve tillåten endast från och med den 15 Augusti till och med den 15 Mars och å rapp - Allm.
Besv- och Ekon.-Utskottels Betänkande N:o 133. 5 höns från och med den 1 September tili och med den 15 November och å hare från och med den 1 September till den 15 Mars, att bötesbestämmelserna ökades till dubbla beloppet emot hvad nu är stadgadt för fångande eller dödande af hondjuren under den fridlysta tiden, samt att alla böter och vitén, som efter Jagt-stadgan ådömas, mätte tillfalla fdel angifvaren f-del åklagaren och fdel jagt-kassan.
Utom hvad af motionären, i de delar ändring blifvit föreslagen, är vordet anfördt rörande bestämmelserna i nu gällande Jagt-stadga, innehåller samma stadga, att harar må fritt alla tider på året fångas och dödas; att för honas dödande på bo den nu stadgade pligten för oloflig jagt skall fördubblas samt att böter och vitén, som ådömas, skola delas till hälften emellan åklagaren och jagt-kassan.
Af Utskottet tillhandakomne upplysningar har inhemtats, att, sedan Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhållit att åtgärd måtte vidtagas för beredande af ändring i vissa delar af nu gällande förordningar om jagt och djurfång och Kongl. Majit derefter anbefallt
Skogs styrelsen att upprätta underdånigt förslag till förnyad Jagt-stadga och dervid ställa sig till efterrättelse de åsigter, som i antydda delar af ämnet hos Rikets Ständer gjort sig gällande; så har Skogs-Slyrelsen i Maj månad år 1859 till Kongl. Majit inkommit med förslag till ny stadga i berörda ämne, deruti, beträffande de omständigheter, hvari förevarande motion afser ändring af nu gällande föreskrifter, är vordet föreslaget, att jagt skall vara tillåten å tjäder, orre och hare från den 15 Augusti till och med den 15 Mars samt ä rapphöns från den 15 Augusti (ill och med den 15 Oktober; hvarjemte, beträffande ansvarspäföljden för oloflig jagt, ett minimum och maximum af böter för hvarje förbrytelse är bestämdt med den latitud, att afseende vid straffets bestämmande kan göras å särskilda förekommande omständigheter, sora ådagalägga större eller mindre brottslighet elier grymhet, såsom då hona dödas på bo, vid iteration af förbrytelser eller större och mindre tillskyndad skada o. s. v.; samt böterne föreslagits att fördelas sålunda, att J-del tillfaller Kronan och fdelar åklagaren.
Då således, enligt hvad ofvan är vordet förmäldt, ett fullständigt förslag till ny Jagt-stadga är af Saogs-styrelsen redan i Maj månad 1859 afgifvet och beroende pä Högsta
Domstolens granskning, samt detta förslag innehåller sådane bestämmelser, sora mäste underkastas Rikets Ständers pröfning, innan de kunna få gäliande kraft af lag, och Ständerna sålunda komma i tillfälle att på en gäng yttra sig rörande det nya förslaget tili Jagt-stadga i sin helhet, hemsiäller Utskottet att Riksdags fullmägtigen Nils Petterssons ifrågavarande motion ej må til! någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
6 Allm. Best.- och Ekon-Utskottets Betänkande N:o 134. 134.
Betänkande, i anledning af väckt motion om kolonien S:t Barthelemy's skiljande från Svenska Kronan.
Uti ifrågavarande afseende är inom Hedervärda Bonde-Siåndet, af Riksdag,sfull mägtigen G Bierkander ifrån Skaraborgs län, motion väckt och till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet öfverlemnad, deruti motionären meddelat en kort framställning rörande förhållandet ined ön S:t Barthelemy, sedan Svenska Kronan deraf kommit i besittning, hvaraf, enligt motionärens förmenande, visade sig att. ehuru någon lid funnits, derunder ön lemnat ej obetydliga inkomster, likväl hädanefter Sverige ej kunde hafva utsigt att få annat än uppoffringar och besvär af denna koloni.
Dä det ej kunde vara förenligt med en klok stats-kushållning att hafva en besinning, hvars bibehållande erfordrade årliga utgifter, ansåg motionären sig häraf kunna hemta befogad anledning att ånyo framställa ett förut väckt förslag, hvillket ej nu mera än förr kunde synas vara i statsrättsligt hänseende oriktigt, att nemligen försälja ön lili någon annan stat, som vore densamma närmare belägen eller förut hade besittningar i West-Indien.
Derest likväl ej någon försäljning kunde ske, har motionären hemställt att ön måtte i första hand återbjudas till Hans Maj:t Konungen, åt hvars enskilda förfogande denna ö förut varit upplåten, men om Han ei skulle vilja emottaga densamma, till Frankrike, hvarifrån den ursprungligen kommit, samt, om äfven Franska Regeringen skulle vägra att densamma öfvertaga, då förklara ön för en egen sjelfständig republik.
Allm, Besv.- och Ekon.-Utskotlels Betänkande N:o 134.
7 Under 1853—1854 årens riksdag, i sammaubarig med beslutad ersättning till Kongl. Statskontoret för förskottsvis utbetalde medel till bestridande af ön S:t Barthelemy^ förvaltningskostnader, väcktes ett med det nu förevarande likartadt förslag, i anledning hvaraf Stats Utskottet då afgaf Utlåtande.
Af hvad häruti förekommer till upplysning om öns särskilda förhållanden anser Utskottet nödigt att för frågans behandling nu meddela följande uppgifter.
Sverige kom i besittning af denna koloni under sednare hälften af förra århundradet, då, genom en den 1 Juli 1784 med då varande Kongl. Franska Regeringen afslutad konvention, ön afträddes till Svenska Kronan i utbyte mot den nederlagsrättighet i Götheborg, som då ensamt för Franska varor beviljades, men hvilken nederlagsrättighet sedermera, enligt Kongl.
Förordningen den 10 Maj 1794, utsträcktes äfven till andra länders produkter.
Redan år 1785 förklarades denna ö för en allmän frihamn och utgjorde i sådan egenskap under de nästföljande åren en af VVest-Indiens betydligare handelsplatser.
Ehuru, till följd af omvexlande förhållanden, Svenska Statskassan äfven under framfarna tider måst vidkännas årliga utgifter för kolonien, hvars välstånd och förkofran rubbades dels genom fiendtliga infall och dels genom invärtes skakningar, har dock sedermera denna koloni, efter det lugnet derstädes blifvit äterstäldt och den under några år åtnjutit en fredad handel, af sina inkomster kunnat tiil Svenska Statskassan lemna ett icke obetydligt öfverskott.
Vid 1812 års riksdag biföllo Rikets Ständer af Kongl. Maj:t gjord framställning om denna kolonis särskilda styrelse utan sammanhang med moderlandets statsförfattning samt afski jande från all gemenskap med samma lands drätselverk; dervid Rikets Ständer yttrade sig anse de inkomster, som från kolonien kunde erhållas, vara allt för mycket beroende af händelsernas föränderliga skick, för att af Svenska Statsverket kunna med säkerhet påräknas; hvarjemte Rikets Ständer vid sitt då vidtagna beslut fästade det vilkor, att ön S:t Barihelcmy’s förvaltningskostnader, ehvad öns inkomster blefvo högre eller lägre, derefter icke skulle komma att belasta Svenska Statsverket, utan att sådana anstalter vidtogos att af öfverskotten alltid tillhandahölles hvad till fyllande af bristerna erfordrades.
I öfverensstämmelse med Kongl. Majis uti högstberörde framställning meddelade förklarande, att de utgifterna för kolonien överskjutande intraderna skulle användas till allmänt nyttiga anstalter inom moderlandet, har under åren 1812 med 1816, utaf koloniens till Sverige öfversände inkomster, ett sammanlagdt belopp af, enligt då gällande högre myntvärde, ej mindre än 486 675 R.dr anordnats till föremål, hufvudsakligast afseende rikets omedelbara gagn.
Under den påföljande tiden, eller från och med 1817 till och med år 1830, öfverstego de vid kolonien influtne och till moderlandet äfvenledes öfversände medlen med 291,994 R:dr 3 sk. 6 rst hvad sedermera för bestridande af koloniens utgifter under åren i 831 med 1843 måst härifrån remitteras.
Under sistnämnde 13 år och den derefter förflutna tid hafva åter koloniens inkomster, i stället för att lemna något öfverskott, vida understigit förvaltningskostnademe. 15 Allm.
Besv. och Ekon.-UtskoUets Betänkande N:o i34.
I sammanhang med det under 1844 och 1845 årens riksdag af Rikets Ständer vidtagne beslut, i följd hvaraf kolonien S:t Barthelemy återigen blifvit ställd under Sveriges administration och drätsel, samt de för uppbörden och redovisningen af Statsverkets inkomster och utgifter gällande grunder och författningar skulle tillämpas äfven i denna del af riket, medgåfvo Ständerna, att de för koloniens förvaltning erforderliga utgifter, som ej af inkomsterna betäcktes, finge af Statskontorets tillgångar förskjutas och efter skeende reqvisitioner ärligen ersättas utaf Riksgäldskontoret, intill dess sig visade, huruvida godtgörelse för samma kostnader kunde framdeles beredas genom koloniens afkastning eller afträdande till någon främmande magt.
De af Statsmedlen sålunda förskottsvis bestridda och af Riksgälds-kontoret derefter ersatte förvaltningskostnader hafva i medeltal utgjort omkring 10,000 R:dr B:ko årligen, hvartill komma dels de kostnader, som utgifvits såsom understöd till invånarne i Gustavia, i följd af den derstädes år 1852 timade eldsvåda, till belopp af nära 12,000 R dr B:ko och dels det för friköpande af slafvarne, enligt Rikets Ständers medgifvande, under åren 1846 och 1847 från Handels- och Sjöfarts-fonden utbetalda och sedermera i denna fonds räkenskaper afskrifne belopp af 119,760 R-.dr B:ko.
Uti ofvan omförraälda Utlåtande har Stats-Utskottet bland annat, i fråga om öns öfverlåtande till någon annan stat anfört, hurusom å Svenska Regeringens sida vissa politiska förhållanden dervid ej kunde förbises, enär stater, som anse denna koloni sakna all betydenhet så länge den innehafves af Sverige, sannolikt med missnöje skulle se att herraväldet öfver densamma tillerkändes något annat land, hvars politiska och merkantila interessen dervid kunde på ett verksammare sätt befrämjas; hvarjemte, beträffande det då väckta förslaget att öfverlemna ön åt sitt eget öde, Utskottet med skäl ifrågasatt att, i händelse af bifall till ett sådant förslag, Sveriges Regering och folk skulle af andra bildade Nationer ådraga sig förebråelser för ett förfaringssätt, stridande både emot folkrättens grundsatser och staternas förbindelser ej mindre emot hvarandra inbördes än emot sina egna undersäter; hvadan Stats-Utskottet hemställt att samma förslag icke måtte föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd.
Till de skäl, som dä uti ifrågavarande afseende blifvit anförde, anser Utskottet sig nu böra tillägga att, ehuru under de sednaste tretio åren koloniens inkomster understigit förvaltnings kostnaderna och någon förbättring af den ekonomiska ställningen derstädes ej torde vara att emotse, med mindre nu rådande, för öns industri och handel menliga, förhållanden komma att undergå en hufvudsaklig förändring, kunna dock, likasom, dels under kriget emellan Stor-Brittanien och Förenta Staterna och dels under krigen i Nordliga delen af Syd-Amerika före år 1830, kolonien lemnade moderlandet en icke obetydlig vinst, oförutsedda förhållanden möjligen åter uppstå, dä egandet af denna koloni kan för riket vara af ekonomisk fördel, samt att det ej torde böra anses utan vigt att Svenska sjöfarande i de West-Indiska farvattnen ega en Svensk hamn och Svenska myndigheter - Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskoltets Betänkande N:o i35. 9 digheter att vid förefallande behof tillgå; hvadan och då för öfrigt, vidkommande frågan om besittningens afträdande till någon främmande magt, sådane tidsförhållanden torde böra afbidas, dä dess öfverlätande kan ske på ett både med Nationens fördel och värdighet öfverenstämmande sätt, Utskottet likaledes anser sig böra hemställa, att Riksdags-fullmägtigen Bierkanders ifrågavarande motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Betänkande, i anledning af väckt motion, i fråga om skiljande af Landshöfdinge- och Militär-befälhafvare-embetena pä Gottland.
Uti en till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet öfverlemnad, inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmägtigen Olaus Svebilius från Gottland väckt motion har uppmärksamheten blifvit fästad derå, att, ehuru i 46 § Regeringsformen stadgades att »landet skall förblifva indeladt i höfdinge-domen under den vanliga landt-regeringen och att ingen General-guvernör hädanefter inom riket må förordnas, » d. v. s. att den civila och militära makten i någon landsort ej finge förenas i samma persons hand, så egde likväl detta sednare förhållande rum på Gottland.
Då särskild föreskrift i ofvanberörde afseende blifvit intagen i Grundlagen, men i fråga om andra embeten, utom de i 34 § Regerings-Formen omnämnda Stats-Råds- och JustitieRåds-embetena, förbud ej funnes meddeladt deremot, att två eller flere embeten förenades hos samma person, syntes att Grundlagens stiftare lagt synnerlig vigt derpå, att förekomma det något General-guvernörskap måtte bildas eller den militära och civila magten förenas hos en person.
Skälen till denna omtänksamhet hos Grundlagsstiftarne lågo uttryckta i den för klaring öfver de politiska motiverna till Regerings-Formen, som Konstitutions-Utskottet Bih. till R.
Brot. i859 $r i860. 8 Sami. 28 Höft. 2 10 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 135. afgaf uti sitt memorial af den 2 Juni 1809, der. sedan Utskottet yttrat att det sökt bilda en styrande magt, verksam inom bestämda former, med enhet i beslut och full kraft i medlen att dem utföra; en lagstiftande magt, visligt trög till verkning, men fast och stark till motstånd; en domaremagt, sjelfständig under lagarne, men ej sjelfherskande öfver dem, det vidare heter, att Utskottet sökt att rikta dessa magter till inbördes bevakning, till inbördes återhåll, utan att dem sammanblanda, utan att lemna den återhållande, något af den återhållnas verkningsförmåga, och att pä dessa hufvudgrunder af Statskrafteruas särskilda bestämmelser och Ömsesidiga motvigt den Statsförfattning skulle hvila, som Utskottet föreslagit.
Således vore uppenbart att, om i någon landsort öfverbefälet öfver de militära krafterna förenades med chefskapet för den civila förvaltningen, sä sammanblandades på ett betänkligt och Grundlagsvidrigt sätt Statskrafter. som såväl till de särskilda förvaltningsgrenarnes båtnad, som till det allmännas och den enskilda frihetens säkerhet borde stå bredvid hvarandra, samverkande inom bestämda former men med den återhållningsförmåga, som låg i ömsesidigt oberoende och sjelfständighet.
En civil-förvaitning, lagdi händerna på en Militär-befälhafvare, förlorade helt och hållet sitt oberoende och sin återhållande kraft, samt blefve endast ett lydigt bihang, ett användbart verktyg i militärmagteqs hand, färdigt att foga sig efter de militära orderna och detta i samma mån mera, sora den civila förvaltningens underordnade organer voro beroende och kunde sättas i verksamhet af den Chef, hvilken i sin person äfven förenade militär-befälet.
På Gottland hade emellertid allt sedan national-beväringens upprättande år 1811 funnits ett formligt General-guvernörskap, derigenom att
Landshöfdinge-embetet i länet från denna tid alltid blifvit uppdraget ät den officer, som utnämnts till Militär-befälhafvare på ön.
Olägenheterna häraf kunde blifva många, och då hela den manliga befolkningen ända tili 50 års ålder stöde under Militär-befälhafvarens order, syntes det vara nödvändigt att någon magt funnes, som kunde upprätthålla och bevaka gränsskilnaden emellan befolkningens militära pligler samt deras borgerliga fri- och rättigheter, emellan mililär-anordningarnes tillbörligt raska utförande och de civila myndigheternas magt att hålla dessa mililär-anordningar inom af lag bestämda former.
Ehuru någon olägenhet ej för närvarande vore för handen deraf att den civila och militära magten var förenad hos samma person, kunde likväl sådant under andra förhållanden än de nuvarande medföra betänkliga följder; hvadan motionären, med afseende på framtiden, ansåg sig böra föreslå, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit fästa uppmärksamheten på olägenheterna deraf, att på Gottland, i strid med 46 § Regerings-Formen, hvilken förbjuder General-guvernörskaps upprättande här i riket, och till olägenhet för Landshöfdinge- och Mililär-befälhafvare-embetenas tillbörliga handhafvande, dessa embeten läggas i samma persons hand, samt anhålla att, vid den nu varande Landshöfdingens och Militär-befälhafvarens afgång, särskilda personer måtte till dessa olika embeten utnämnas.
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande N:o 136.
Då det i 46 § Regerings formen omförmälda General-guvernörskap, hvars inrättande inom riket blifvit förbjudet, icke kan jemföras med den på Gottland organiserade Styrelse, ät hvilken handhafvandet af öns administrativa och militära angelägenheter blifvit uppdragen; och ett särskildt förhållande här företer sig med afseende på öns från fasta landet aflägsna belägenhet, tili följd hvaraf öns förbindelse med den öfriga delen af riket under en längre tid af året är afbruten eller i hög grad försvårad, torde anledning ej vara för handen att tillstyrka det Landshöfdinge- och Militär-befälhafvare-embetena måtte anförtros åt särskilde personer, hvilken förändring i organisationen, i händelse af ett fiendtligt öfverfall, icke torde befordra, utan snarare verka hinderligt för ett hastigt vidtagande af erforderliga försvarsåtgärder, samt dessutom föranleda en ökad ej obetydlig statsutgift; och enär för öfrigt ej vordet uppgifvet att någon olägenhet uppstått deraf att Landshöfdinge- och Miiilär-befäihafvare-embetena på Gottland varit hos samma person förenade under hela den förflutna tiden af nära femtio år, hvarunder detta förhållande egt rum, samt motionären jemväl tillkännagifvit att ej heller nu någon förändring af samma förhållande vore af behofvet påkallad; så hemställer Utskottet, att denna motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Ank. till Exp.-Utsk. den 28 Juli. 1860, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion oni utgifvande frän trycket af sammandrag utaf alla de författningar, som röra bebyggande, värd och underhäll af civila och ecklesiastiska boställen.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har från Hedervärda Bonde-Ståndet fått emottaga remiss å en af Riksdags-fuilmägligen C. J.
Svensén från Calmar län väckt motion att, enär för civil- och ecklesiastik-staterna icke funnes utfärdad någon Boställsordning tiil ledning vid de besigtningar, som å boställena borde verkställas och denna 12 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 137. brist mången gång låtit sig märkas både för syneförrättare och boställshafvare, Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj :t anhålla om åtgärders vidtagande för att åstadkomma sammandrag, som i tryck borde utgifvas, af alla de lagrum och författningar, som ligga till grund för bebyggande, vård och underhåll såväl af civile, som ecklesiastike boställen.
Utskottet inhemtat finnes förslag till Civil-boställs-ordning utarbetadt och är, sedan vederbörande deröfver blifvit hörde, på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning beroende.
Vid detta förhållande och dä genom enskilde personers försorg sammandrag af de i motionen omförmälda författningar finnas från trycket utgifna. torde det icke vara skäl att nu vidtaga hvad motionären föreslagit.
Utskottet hemställer derföre, att motionen icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Ank. till Exp.-Utsk. den 28 Juli 1860, k. 12 midd.
Betänkande, i‘ anledning af väckt motion om slöjdskolors inrättande i hvarje län.
Uti en till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion har Johan Persson frän Upsala län, med hvilken Adolf Fredriksson och G.
Bolin från samma län samt P. H. Isoz och J.
Holm från Stockholms län sig förenat, andragit, hurusom det vore af högsta vigt för allmogens barn att åt dem, sedan de lemnat folkskolan och varande för unga att kunna vinna inträde vid landtbruks-skolan, tillfälle bereddes att inhemta kännedom af och färdighet uti tillverkningen af åkerbruks- och andra mera komplicerade, men för landtbruket högst behöfliga redskaper, hvilka den mindre jordbrukaren oftast måste till sin skada undvara.
Till afhjelpande af denna olägenhet har motionären ansett att slöjdskolor borde inom hvarje län inrättas och har lian, under förutsättning att eleverne skulle skaffa sig boningsrum och hålla sig med kost; att i smides- och snickare-yrket skicklige mästare förenade sig om föreståndareskapet öfver skolan, och att, för bedrifvandet af sina yrken, hålla dugliga gesäller, hvarigenom inga andra lärare Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 137.