Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom H. Ex. Ilerr Justitie-Statsministern i sitt anförande tili omförmälda Statsråds-protokoll anmärkt, hade nemligen nyssnämnda komité redan föreslagit organiserande af kyrkomöten, under förmälan att hvarken en riksdag eiler en särskild komité vore rätta stället för tillvägabringande af beslut i fråga om församlingens liturgiska angelägenheter, samt att äfven beklagligare anledningar, t. ex. sådana söndringar inom kyrkan, hvilka dittills uteblifvit, kunde välla behofvet af en sådan sammankomst.
Och, såsom i den Nåd.
Propositionen är omförmäldt, bcslöto Rikets vid 1856—1858 årens riksmöte församlade
Ständer jemväl för sin del en författning angående allmänt kyrkomöte, hvarå dock Kongl.
Majit, hufvudsakligen på grund af formela brister i förslaget, fann sig icke kunna meddela fastställelse.
Emellertid har Kongl. Majit nu ansett behofvet. af en kyrklig representation, och det för behandling af kyrkliga frågor i allmänhet, hafva gifvit, sig allt starkare tillkänna, — och Utskottet kan icke annat än dela denna åsigt.
Ju mer de kyrkliga frågorna träda i förgrunden, ju bjertare framstår ock behofvet af en särskild organ för kyrkan, — ostördt verkande för dess höga mål, tolkande dess önskningar och pröfvande dess behof, utan inflytande af de politiska meningsskiftningar, som alltid vexla i en riksförsamling och hvilka icke kunna undgå att i mer eller mindre män gifva färg ät dess beslut jemväl i icke-politiska frågor.
Och äfven om den särskilda kyrkorepresentationens röst endast vore konsultativ, lärer derutaf ingalunda följa att den skulle sakna en afgörande vigt.
Afven Rikets Ständers röst i ekonomiska lagstiftningsfrågor är endast konsultativ; men att de af Ständerna derutinnan uttalade åsigter ändock hafva sin tyngd, är obestridligt.
På kyrkomötets sammansättning beror i första rummet dess betydelse härutinnan.
Förslagets stadgande om ett lika antal andliga och verldsliga ledamöter har synts Utskottet utgöra en lämplig proportion för att mötets yttranden i 6 Lag-Utskottets Betänkande JW 31. allmänhet skola kunna anses för ett uttryck af läroständets och församlingarnas gemensamma tanke.
Samma proportion var ock iakttagen i den af Rikets Ständer tillförene beslutade författning i ämnet, — och den enda skilnaden emellan de begge förslagen i denna del är, att då, enligt Ständernas förslag, lekmännens ombud skulle utses stiftsvis, desamma deremot, enligt Kongl. Maj:ts förslag, korinne att väljas länsvis, Men äfven om den förra anordningen må anses i visst hänseende egentligare, så synas dock praktiska skäl, jemförd a med de anmärkningar, som emot det förra förslaget blefvo framställda, hafva talat för den nu föreslagna valordningen; och Utskottet har sä mycket mindre funnit skäl att afvika derifrån, som valen af lekmännens ombud alltid äro medelbara och hvarje elektor utgår just frän en i ecklesiastikt hänseende bildad kommun, nemligen pastoratet.
Af de i öfrigt i förslaget uppställda hufvudprinciper är det blott en, som väsendtligen afviker från hvad i den af 1858 års
Ständer beslutade författning var antaget: det är stadgandet i förslagets 1 § att mötets sammanträden skola återkomma pä bestämda tider, nemligen hvart femte år, medan det förra förslaget gjorde mötets sammanträden beroende af Konungens kallelse.
Men föreskriften om periodiska sammanträden, hvilken föreskrift erhåller en förökad vigt i händelse ofvan omförmälda grundlagsförändringar varda bifallna, sammanhänger i allt fall med den enligt förslagets 9 § mötets tillerkända initiativrätt.
Hade nemligen mötet blott att meddela utlåtanden i frågor, hvaröfver Konungen ansåge sig behöfva inhemta mö tets råd, är det uppenbart att något sammanträde ej kunde ifrågakomma annorlunda än på Konungens kallelse.
Men då mötet tillägges initiativrätt, och således erhåller jemväl det betydelsefullare uppdraget, att upplysa Konungen såsom summus episcopus, om kyrkans behof, följer deraf att mötets sammanträden icke kunna bero af Konungens godtfinnande, enär initiativrätten i sådant fall kunde blifva i viss mån undertryckt.
Och dä denna rätt, pä sätt Herr Justitie-Statsministern ock anmärkt, ”synes vara för kyrkomötet behöflig i samma män som nationalrepresentationen är mindre lämpligt sammansatt för att lemna ett sannt uttryck af kyrkans alla önskningar och behof", har Utskottet icke kunnat annat än gilla jemväl förslagets stadgande om mötets periodiska sammanträden.
Emellertid har Utskottet funnit förslaget i några andra hänseenden lemna rum för anmärkningar.
Så stadgas väl i 5 §, som meddelar reglor för valen af lekmännens ombud, att ”för hvarje ombud skall på lika sätt utses en suppleant att, i händelse af ombudets förfall, i dess ställe i mötet deltaga”.
Men i afseende å de presterliga ombuden är ingen sådan föreskrift meddelad.
Väl synes ock sådant öfverflödigt i afseende å de ombud, om hvilka i 3 § förmäles, enär theologiska fakultetens lärare, som äro på samma ställe bosatta, lätteligen kunna, vid inträffande förfall, utan tidsutdrägt anställa omval.
Men annorlunda gestaltar sig förhållandet i afseende å de i 4 S omnämnda ombud eller dem för stiften.
Der synes nemligen, huru än valordningen uppställes, ett omval icke alltid kunna komma att verkställas utan en tidsutdrägt, som, med afseende å den korta tid, mötet enligt 12 § eger att sammanvara, kunde blifva alltför betydlig och som, i händelse förfallet inträffade efter mötets början, till och med kunde göra nytt val omöjligt.
Utskottet har derföre funnit sig böra jemväl i 4 § införa ett stadgande om val af suppleant, lika lydande med det i 5 § förekommande.
I 0 § stadgas, bland annat, att jemväl elektorsval skall anställas med slutna sedlar.
Med bibehållande af denna grundsats såsom regel, har dock Utskottet trott, ett undantag härifrån böra, i afseende å de i 5 t; omförmälda elektorsval, få ankomma pä de väljandes beslut.
Den stora mängd af röstberättigade, som dervid Lag-Utskottets Betänkande JV2 31.
? kunna sammankomma, och den möjliga ovanan hos flera af dem vid den slutna omröstningen, torde utgöra ett tillfyllestgörande motiv för det tillägg, Utskottet i berörda syfte till G § föreslagit.
Af de i 11 § rörande omröstning meddelade föreskrifter följer, att i alla frågor endast enkel pluralitet skulle erfordras, för att en omtvistad mening skulle anses för ett uttryck af kyrkorepresentationens och följaktligen äfven af Svenska kyrkans äsigter.
Utskottet har dock funnit af synnerlig vigt att ett undantag göres äfven från denna regel.
Några af de frågor, som falla under kyrkomötets ompröfning, äro nemligen af beskaffenhet att så beröra kyrkans innersta lif och hela folkets religiösa åskådningssätt, att en enkel pluralitet bland sextio röstande, — en pluralitet kanske ofta beroende af den förseglade sedeln, — icke utan fara för misstag skulle kunna anses som ett verkligt uttryck af den Svenska kyrkans, både läroståndets och församlingarnas, tanke.
De frågor, hvarpå Utskottet syftar, äro de, som röra bekännelsen, eller antagande af de i 10 § omförmälda böcker.
Icke ringa vore faran af ett misstag i detta hänseende; men ringa vore deremot vådan af ett uppskof härutinnan intill dess en mer kompakt opinion hunnit bilda sig inom kyrkan.
Vore en enkel majoritet afgörande, sä kunde, emot hela läroståndets enhälliga bestridande, detta likväl blifva förpligtadt att förkunna en bekännelse, som vore stridande emot den läras symbola, det med cd förbundit sig att följa; och på samma sätt kunde, emot ett enhälligt bestridande af alla ombuden för församlingarna, dessa sednare likväl påtrugas kyrkliga formulärer och böcker, stötande, om ock endast genom sin nyhet, för deras religiösa uppfattning, — i hvilket hänseende kan erinras om det vid förra riksmötet behandlade förslaget till ny Kyrkohandbok, som mötte motstånd just hos de verldsliga Stånden.
Emellertid fä dessa begge kyrkomötets elementer, läroståndet och lekmännen, icke af lagstiftaren betraktas såsom ställda emot hvarandra med skiljda åsigter eller intressen, utan är det fastmera en sammansmältning af dem båda till ett harmoniskt helt, som lagstiftaren bör söka befordra.
Utskottet har i följd deraf ansett, att i omförmälda frågor borde, för bifall till ett framstäldt förslag, erfordras en majoritet af tvåtredjedelar bland närvarande ledamöter.
Dervid har Utskottet icke förbisett, att mötets röst jemväl i dessa frågor mäste till en början blifva endast konsultativ.
Men med afseende å den tyngd, som, enligt hvad Utskottet ofvan antydt, en blott rådgifvande församlings mening jemväl kan ega, har Utskottet ansett den föreslagna majoriteten icke vara mindre vigtig, då fråga blott är att inhemta den Svenska kyrkans eller dess representanters opinion i fråga om föreslagna förändringar i kyrkans liturgi eller läroböcker.
Och har för öfrigt det af Utskottet i ifrågavarande hänseende föreslagna tillägg till 11 § blifvit så affattadt, att det synes lämpa sig jemväl för den händelse, att beslutande rätt kan varda mötet tillerkänd.
Slutligen har Utskottet att meddela yttrande öfver Ilerr Prosten Sondéns förenämnda motion.
Dervid anser sig Utskottet böra till en början erinra, att det af motionären äskade förklarande, det lagen om kyrkomöte vore af kyrkolags natur, synes alldeles öfverflödigt, enär något tvifvel derom icke skäligen bör kunna uppstå.
Men beträffande förslaget i öfrigt mäste Utskottet förklara, att de af motionären föreslagna stadganden äro af ren grundlagsnatur och att de följaktligen icke utan oegentlighet skulle kunna inrymmas i en kyrkolag; men att, om sådant ändock skedde, det af motionären åsyftade ändamål likväl ingalunda derigenom vunnes, enär, om grundlagens bud förändrades, det vore utom allt tvifvel att det dermed likartade, i den speciela lagen intagna bud i och med detsamma jemväl vore ändradt.
Och i alla händelser vore det olämpligt att innan den grundlagsförändring, 8 Lag-Vtskotlets Betänkande A/s 31. hvarpå motionären syftar, ännu kommit till stånd, intaga ifrågavarande stadganden i lagen om kyrkomöte.
Utskottet hemställer alltså vördsamt, det Rikets Ständer, med afslag å Herr Prosten Sondéns framställning samt med förklarande att Kongl. Maj:ts Proposition ej kan oförändrad bifallas, måtte för sin del besluta en författning, lika lydande med den af Kongl. Majit föreslagna, utom i fråga om nedannämnde §§, för hvilka Rikets Ständer antaga följande förändrade lydelse: ”§ 4.
I val af de presterliga ombuden för stiften och Stockholms stad deltaga de prestmän, som innehafva fullmakt å ordinarie embete eller tjenst inom distriktet eller sådant embete eller tjenst förestå.
Domkapitlet föreskrijver.
För hvarje ombud utses på lika sätt en suppleant att, i händelse af ombudets förfall, i dess ställe i mötet deltaga. § 6.
Vid omröstningar till val af ombud vid kyrkomöte och af elektorer för sådana ombuds utväljande beräknas hvarje röst lika: och skola rösterna afgifvas med slutna sedlar; dock må vid val till elektor, hvarom i <5 § förmäles, de väljande besluta, att valet genom öppen omröstning verkställas skall. § 11.
Befinnas, vid de öfrigas upp summerande, rösterna lika delade, må denna sedel öppnas och gifva utslaget: är pluralitet redan vunnen, bör den aflagda sedeln ouppbruten genast förstöras.
1 fråga om antagande af ny Psalmbok, Evangeliibok, Kyrkohandbok eller Katekes erfordras, för bifall, att två tredjedelar af närvarande ledamöter äro ense.
Vid omröstning i fråga, hvarom nu sagdt år, varde ej någon röstsedel aflagdA Stockholm den 6 Mars 1863.
Reservationer: Af Herr Biskopen Doktor Bring: ”Uti de motiver, som Utskottet anfört för sitt tillstyrkande af den föreslagna lagen om kyrkomöte, har jag icke kunnat till alla delar instämma.
Lika litet som vid föregående riksdagar, dä jag deltagit i behandlingen af kyrkomötesfrågan, har Lag-Utskottets Betänkande JVs 31. 9 jag nu kunnat tor mig fördölja, att en sådan institution, som den föreslagna, icke passar väl tillsammans med vår bestående ordning, och att densamma lätt kan komina att hafva med sig större och svårare olägenheter, än man nu i allmänhet torde vara benägen att förmoda.
Endast med afseende derpå, att så många tidstecken visa, huru en större åtskilnad, än hittills hos oss funnits, emellan den borgerliga, och den kyrkliga författningen alltmera blifver för vår kyrka oundgängligen nödvändig, har jag icke vägat med min röst motsätta mig det steg, som man nu åt ett sådant håll vill taga.
Utom de förändringar, som Utskottet uti den nådiga propositionen föreslagit och hvilka alla jag biträdt, har jag tillika önskat en annan, såsom mig synes, ganska vigtig förändring, och hvilken angår den föreslagna förordningens 2:dra paragraf.
Då nemligen kyrkomötet är en rent kyrklig institution, har jag trott sakens natur fordra, att, på sätt äfven Rikets Ständer vid 1857 års riksdag föreslogo, icke blott de presterliga, utan äfven lekmans-ombuden väljas, icke läns- utan stiftsvis.
Skall kyrkomötet handla i kyrkans namn, så bör redan sjelfva valet af dervid fungerande personer framträda, äfven till sin yttre form, såsom en kyrklig handling och således utföras inför kyrkliga auktoriteter.
Och är det efter stiften, men ingalunda efter länen, som de kyrkliga förhållandena, sedvänjorna, behofven gestalta sig olika, så bör ock tillses, att församlingarnas ombud blifva efter en bestämd måttstock på de särskilda stiften fördelade.
Att så kommer att ske, är icke af den nu föreslagna lagen tillräckligen betryggadt.
Tvärtom kommer det, om andra paragrafen oförändrad antages, att för de flesta stift bero af en tillfällighet, huru många lekmanna-ombud derifrån komma att sändas.
Inom ett eller annat stift kan , antalet variera emellan fyra och ett; ja för tvänne stift — Linköpings och Calmar — kan. det till och med inträffa, att dithörande församlingars talan blifver förd af inga andra ombud, än de presterliga.
De svårigheter för valens verkställande stiftsvis, som ligga uti stiftens större territoriala omfång, kunde lätt undanrödja*, örn stiften indelades i till antalet bestämda valdistrikter, hvilkas inbördes gränser Kongl. Maj:t närmare ville reglera, och hvilka hvar för sig skulle ega att välja ett ombud.
Valen kunde då verkställas dels inför vederbörande Domkapitel och dels, nemligen i de distrikt, der stiftsstaden ej vore belägen, inför någon af Domkapitlet till valförrättare förordnad, distriktet tillhörande Kontraktsprost.
Om sålunda t. ex. Hernösands stift fördelades i trenne, Wisby stift och Stockholms stad utgjorde hvardera ett, samt de tio nu icke uppräknade stiften hvardera tvänne valdistrikt, sä skulle antalet af de till bestämda orter hörande lekmanna-ombuden på detta sätt blifva alldeles enahanda, som det i den nådiga propositionen föreslagna, utan att man för nödig beqvämlighet uti valförrättningen behöfde uppoffra eller i betydlig mån rubba den visst icke ovigtiga grundsatsen, att till ett kyrkligt möte det är de kyrkliga, och icke de borgerliga, kretsarna af landet, som böra sända representanter.
I likhet med kyrkolags-kommittéen har jag trott fragan om antagandet af ny bibelöfversättning böra behandlas i samma ordning som de likartade frågor, hvilka i lagförslagets 10:de paragraf omtalas.
Och har jag derföre påyrkat, att ett tillägg i sådan syftning måtte i nyssnämnda paragraf införas.” Af Herrar Doktorer Forssell och Domprosten Björling, hvilka instäint i Herr Biskop Brings anmärkning derom, att frågan om antagande af ny bibelöfversättning borde behandlas i samma ordning som de likartade frågor, hvilka i förslagets 10 §. omtalas.
Bill. till ti.
7 Sami, 1 Åfd. 9 Håft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande j\l> 31.
Af Herr Staaff, med hvilken Herr Lemchen samt Riksdagsfullmägtige Johannes Nilsson från Göteborgs och Bohus län och Paul Andersson från Jemtlands län sig förenat: ”Mot Lag-Utskottets betänkande angående lag om allmänt kyrkomöte nödgas, i vissa delar, jag nedlägga min vördsamma reservation.
Jag kan nemligen ingalunda godkänna det tillägg
Utskottet föreslagit vid lagens 6:te §, att vid val till elektor, hvarom i 5:te g förmäles, de väljande må besluta att valet genom öppen omröstning verkställas skall.
Detta tillägg anser jag skadligt, då det i de flesta fall kominer att föranleda till öppen votering, ett omröstningssätt, som särdeles i fråga om val af personer lägger band på den fria viljan och .sålunda medför en olägenhet långt större än den, som må innefattas i de tillfällen till bearbetningar, som valsättet med slutna sedlar kan medföra.
Lika litet kan jag biträda de åsigter, sorn grundat Utskottets tillägg vid den af Kongl. Majit föreslagna ll:te § derom att, i fråga om antagande af ny Psalmbok, Evangeliibok, Kyrkohandbok eller Katekes, erfordras förbifall att två tredjedelar af de närvarande ledamöterne äro ense.
Då kyrkomötet är icke en beslutande utan en rådgifvande församling, som blott har att tillstyrka eller afstyrka ifrågasatta förändringar och åtgärder, så synes mig i högsta grad orimligt ett stadgande, till följd hvaraf, dä bland 60 röstande 39 yttrat sig tillstyrkande men 21 afstyrkande, desse sistnämndes mening bör, förqväfvande det stora flertalet, anses uttrycka mötets åsigt.
Ett sådant förhållande, oegentligt i sig sjelft, blir det i ännu högre grad, då man ihågkommer, att Kongl. Majit och Rikets Ständer såsom afgörande icke lära underlåta, att, efter tagen del af mötets förhandlingar och vunnen upplysning om voteringens verkliga beskaffenhet, åt det stora flertalets åsigter egna välförtjent uppmärksamhet, oberoende deraf att, i följd endast af ifrågavarande stadgande, fåtalet tillagts kraft och verkan såsom majoritet.
Utskottet åberopar, att, om enkel majoritet gällde, kunde, mot hela läroståndets enhälliga bestridande, detta ”blifva förpligtadt” förkunna en bekännelse, stridande mot den besvurna läran, samt tvärtom församlingarne mot deras ombuds enhälliga bestridande ”påtrugas” formulärer och böcker, stridande mot folkets religiösa uppfattning; men utom det att, i kraft af tidsförhållandena, den sistnämnda händelsen väl aldrig numera skulle kunna inträffa — hvaraf följer att den förmenta faran skulle qvarstå endast för läroståndet — så har Utskottet här glömt att kyrkomötet hvarken kan ”förpligta” eller ”påtruga” utan endast gifva en ledning för bedömandet.
Majit och Rikets Ständer, nå hvilka frågan ytterst berodde, skulle på grund af en enkel majoritet fatta beslut i den af Utskottet antydda orimliga syftning, torde väl ej heller kunna rimligtvis befaras.
På^grund af det anförda uttalar jag vördsamt den åsigt, att 6:te och Urte §§ af ifrågavarande lag böra, utan de iföreslagna tilläggen, antagas, sådana de af Kongl.
Majit föreslagits.” Af Herr Henschen, hvilken förenat sig med Herr Biskop Bring i dess anmärkning vid 2 § samt med Herr Staaff i hans reservation emot den föreslagna förändringen af 6 §; hvarjemte Herr Henschen ansett viss tid, t. ex. slutet af år 1866, böra bestämmas, hvarförinnan författningen ej trädde i kraft.
Af Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg frän Christianstads län, hvilken instämt i Herr Biskop Brings anmärkning emot 2 §.
Lag-Utskottets Betänkande M 32. 1 N:o 32.
Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Mars 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändrad lagstiftning angående förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, äfvensom kontrollen derå.
I detta ämne hafva motioner blifvit väckta inom Vallöf]. Borgare-Ståndet af Herr Carlén (motionen JYs SI) och af Herr Lallerstedt (JYs 204), — samt inom Hederv. Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtige J.
Bundbäck från Göteborgs och Bohus län (JYi. 285), Sven Nilsson från Christianstads län (JV2 40), P. O. Hörnfeldt från Wester-Norrlands län (A2 68), Jöns Andersson från Malmöhus län 52), Johan Johansson från Ostergötlands län 273), och Jonas Christopherson från Wermlands län (J>2 342); — hvarförutan Rikets Ständers Juslilie-ombudsman i sin till riksmötet afgifna embetsberättelse (pag.
135) jemväl framställt lagstiftningsförslag i ifrågavarande ämne.
Af samtlige dessa framställningar är Herr Carléns motion den mest omfattande.
Med anmärkning, hurusom 22 Kap. 4 § Ärfda-Balken i afseende å de medel, hvilka oftast och lättast äro utsatta för sköfling, nemligen den omyndiges reda penningar, icke innehåller annan föreskrift, än att de skola »så förräntas och förkofras, som bäst och säkrast pröfvas», har motionären till en början hemställt, att nämnda lagrum måtte erhålla följande förändrade lydelse: »De lösören, som omyndig ej sjelf behöfver, böra till hans nytta föryttras, men ej må förmyndare sjelf handla till sig något af den omyndiges gods, löst eller fast.
Omyndigs redbara penningar skall förmyndaren så förränta och förkofra, som bäst och säkrast pröfvas; och vare, der han sjelf dem innehar, skyldig att ställa säkerhet derför, om så Bih. lill i11.
Prut. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 10 lläft. 1 2 Lag-U (skottets Betänkande M 32. nödigt anses.»
Men det hufvudsakligasle af Herr Carléns motion utgöres dock af det författningsförsiag, som motionären, på grund af gjorda anmärkningar emot åtskilliga stadganden i Kongl. Förordningen den 24 September 1861, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, uppgjort och till antagande i stället för berörda Kongl. Förordning framställt.
Detta förslag är af följande lydelse: »§ 1.
Förmynderskap stånde under vårdnad af den Rätt, hvarunder den omyndiges fader, der han död är, vid dödsfallet lydde eller, om han lefver, sitt hemvist häfver.
Ar under faders lifstid annan till förmyndare förordnad, eller har den, som uppnått myndiga år, blifvit under förmyndare ställd; lyde förmynderskapet under den Rätt, som förmyndare förordnat.
Är fader okänd eller häfver han ej stadigt hemvist eller är detsamma obekant; värdes förmynderskapet af den Rätt, hvarunder den omyndiges moder lyder eller, der hon död är, vid dödsfallet lydde.
Äro både fader och moder okände eller ulan stadigt eller kändt hemvist, ligge vårdnaden å den Rätt, hvarunder den omyndige vistas.
Finner, i följd af gjord framställning, Rätten skäl vara förhanden att vårdnaden af förmynderskap öfverflyttas till annan Rätt, meddele derom beslut och gifve det den andra Rätten tillkänna § 2.
För hvarje stad, äfvensom för hvarje härad, skola finnas minst tre gode män, att hafva tillsyn å förmynderskap
Af desse gode män väljer Rätten en, som blifver ordförande, och de på kommunalstämma röstberättigade välja, på landet genom socknefullmägtige, inför Rätten de öfrige.
Den sorn till god man väljes vare pligtig alt minst fyra år uppdraget förrätta, såvida lian ej, enligt Rättens bepröfvande, af ålderdom, trägen tjenst eller annat laga förfall hindrad är.
Då god man vald är, varde det, efter Rättens eller domarens anmälan, af Konungens Befallningshafvande inom länet allmänneligen kungjordt. § 3.
Rätten i stad och domare å landet hålle, i enlighet med förmynderskaps protokollen, särskild längd öfver förmynderskap, utvisande de omyndigas födelseår samt förmyndarnes namn och hemvist.
Af denna längd skall Rätten i stad för hvarje fjerdedels år samt domaren å landet för hvarje Ting gifva ordföranden för gode männen del. § 4.
Vid de årliga husförbören skall äfven presterskapet till namn och ålder särskildt anteckna de i husförhörsboken upptagne omyndige samt efterforska och i anteckningen införa förmyndarnes namn och hemvist.
Rätten i stad eller domaren å landet, att af dem öfvorlemnas till gode männens ordförande.
Finnas i denna anteckning upptagna förmynderskap, som lyda under annan Under-rätts vårdnad, gore Rätten eller domaren, till gode männens efterrättelse, anmärkning derom Lag-Utekottets Betänkande M 32. 3 oc!i gifve an de förmynderskap hos den Rätt, hvarunder de lyda, för att komma till dervarande gode mäns kännedom 5.
Förmyndare skall, för hvart år, afsluta räkning öfver allt det han har om händer, med uppgift å den säkerhet, hvaremot den omyndiges reda penningar utsatte äro; och ingifve före Januari månads slut följande år den räkning, jemte styrkt afskrift af de fordringsbevis, hvaremot penningarne äro utsatte, till ordföranden för de gode män, som blifvit valde att hafva tillsyn å förmynderskapet. (5.