Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Riksdags-Ordningen finnes äfven samma ord flerestädes begagnadt, i en ostridigt mera utsträckt bemärkelse, såsom inhemtas kan af RiksdagsOrdningens 5o, 73 och 75 §§. —och dess 45 §• förmår icke allenast, att Landtmarskalk och Talmän äro berättigade att göra propositioner, utan ock att de böra vidmagthålla ordning och kunna ej något annat föreslå, än hvad som fordras till verkställighet af det, Grundlagarne och Ståndens Ordningar och Beslut föreskrifva.
Men ville man än ingå på Majoritetens mening, så synes dock från denna sida böra medgifvas, att den af Stats-Utskottet i Betänkandet N:o 28 gjorda framställning, af innehåll, att, ”i händelse Rikets Ständer bifalla förslaget om Nummer-Lotteriets indragning, torde beslutet härom böra hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmälas, med begäran, att allmän kungörelse om förbemälde
Inrättnings upphörande måtte i Nåder varda utfärdad, ” är i sjelfva verket en, utom målets utredning liggande, secondaire fråga, af blott formell egenskap, således, vid strängare urskiljning, enny i utlåtandet framkastad eller väckt motion, rörande vidtagande åtgärder för beslutets utförande, uppå hvilken alltså Bonde-Ståndets Talman, jem-r likt äfven en inskränktare tydning af samma 55 §., kunde vägra proposition, enär man väl icke med fog och fördomsfritt, utan all grund af bevisning, lärer kunna antaga, att hans öfvertygelse om grundlagarnes lydelse skall vara mera bunden af Stats-Utskottets 24 Ledamöter, Reservanterne oberäknade, än af pluraliteten inom hans eget'vida talrikare Stånd.
Han skulle nemi. då för detta enstaka fall subordinera under en Myndighet, som i allt finnes ställd under hvarje Riks-Stånd, d. ä. åter just den magt, af hvilken Lagen i thy fall uttryckligen förklarar hvarje Talman oberoende.
Jag anser ofvanberörde framställning och således en proposition, som den samma uppfattar, icke vara med Grundlagen enlig, så vida derutinnan ligger oförtäckt den mening, att ett Rikets Ständers beslut oin upphörande af någon allmän Inrättning, sådan som Nummer-Lotteriet ursprungligen varit och ännu är, skulle, förutan Konungens höga samtycke och af sig sjelf ega den gällande kraft, att en allmän kungörelse om denna Inrättnings indragning skulle deraf kunna blifva en omedelbar och ovilkorlig följd, hvilket jag finner stridande emot 75 §.
Riksdags-Ordningen.”
Mot beslutet reserverade sig äfven Doctor Morén. STOCKHOLM, Nords t rö msk a Boktryckeriet, 1840.
Constitutions-Utskottcts Memorial, N.o 11.
Ko 11.
Arik. till Exp. Utsk. elen 29 Maj, kl. 7 e. m. Memorial.
Inom Constitutions-Utskottet hafva två serskilda förslag blifvit väckte, örn den ändring i Regeringsformens 49 §. och Riksdags-Ordningens 2 §., att tiden emellan Riksdagarne skulle förkortas.
Det ena af dessa förslag åsyftar att inskränka denna tid till ett, det andra att bestämma den till tre år, men med uttrycklig förklaring, att motionären icke skulle tveka att yrka Riksdagarnes hållande hvart år, om han hade hopp om framgång för denna idee.
Utskottet, som dessutom funnit framställningar af samma syfte i flere, angående representations-förändring inkomna förslag, om hvilka Utskottet hoppas framdeles få yttra sig, har emedlertid icke tilldess kunnat uppskjuta sitt utlåtande öfver förstnämnde förslag, hvilkas enda föremål är tiden för Riksdags-sammanträde.
Med afseende derpå, att de långa mellantider, som nu skilja Svenska Kational-representationens möten, naturligen bringa handlingar och meningar från den ena Riksdagen till den andra i glömska, och derigenom, samt genom det större ombytet af personer, dels öka arbetets svårigheter, dels, i stället för enhet och sammanhang, förorsaka olikhet och vacklande i grundsatser, stundom till och med kunna leda till en vådlig reaction, och att, i en mera utbildad författning, national-represen ta tionens jemnare verksamhet synes vara ett oundgängligt vilkor för möjligheten, att Styrelsen skall kunna uppfylla sin bestämmelse, drager Utskottet icke i betänkande att förklara, att den nu stadgade tiden mellan Rikets Ständers sammanträden bör förkortas.
Utskottet för sin del äfven tror kostnaden i jemförelse med nyttan blifva mindre för de oftare återkommande, än för de med längre mellantider skilda Riksdagarne, så vågar dock Utskottet, som förutser, att, så länge vår närvarande representation med sitt vidlyftiga arbetssätt qvarstår, fruktan för den ökade kostnaden knappt skall kunna fullkomligen lugnas af hoppet om de öfvervägande fördelarne, nu till grundlagsenlig behandling, enligt 56 och 81 §. §.
Regeringsformen, blott öfverlemna det förslag, att 49 §.
Regeringsformen och 2 §.
Riksdags-Ordningen må erhålla följande lydelse: Bih. till R.
St Prot. 1840. 3 Sami. 9 Haft. 1 3 Costitutions-Utskottets Memorialj N.o 11. Regerings-Formen. §• 49. ”Riksens Ständer skola, i kraft af denna Grundlag, livart Tredje år sammankomma.
Uti hvarje Riksdags Beslut — kalla.” Riksdags-Ordningen. §. 2.
Riksens Ständer skola, i kraft af Rikets antagna Regeringsform, hvart l^redje år sammankomma.
Uti hvarje Riksdags Beslut — — — kalla.
Af Grefve Spens: ”Jag har med innerlig öfvertygelse deltagit i Utskottets beslut att föreslå förkortande af Riksdagarnes lagtima mellantid till tre år, äfvensom i den majoritets, hvilken icke velat antaga systemet om årliga Riksdagar.
Men jag kan ej godkänna det i Utskottets betänkande framställda skälet för detta senare steg, af åberopad fruktan för ökad kostnad.
Min bevekelse-grund att för min del afstyrka årliga Riksdagar, har varit öfvertygelse i sakfrågan, och en alldeles motsatt åsigt med den, som Biskop Agardh har framställt uti sin inlemnade reservation.
Jag har trott den femårig» mellantiden vara för lång, emedan man derigenom lätt förlorar minnet af föregående Riksmöte, som hos oss ofta är dess lielsosammaste, ehuru dyrköpta, frukt.
Men jag har ansett årliga Riksdagar farliga, emedan dertill fordras en mångfaldigt större både stadga och verksamhetskrets för folk-elementet, än som vår nuvarande grundlag medgifver; en magtutvidgning skulle härigenom blifva eftersträfvad af detta folkelement, och sjelfva denna utvidgade magt kan, efter min tanka, Sveriges nuvarande representation ej sköta.
Sveriges fyrkamriga
Riksdag kan visserligen någon gång visa sig kraftfull, dessa fyra stånd kunna allesammans, när de någon gång allvarligt vilja det, uppträda såsom demokratiska bildningar, ty ingendera af dem är egentligen aristokratisk, hvarken ovilkorligen till sin natur, eller än mindre lill historiskt ursprung.
Men endast nödens känsla, eller missbelåtenhetens, eller ock exalta - \
Conslitulions-Vtskotlets Memorial\
N.-o 11. 5 tionens, uppenbarar för dem, och inom dem behofvet af enighet; kraftens period är bär ett undantagsfall, ty genom sitt arbetssätt är den fyrkamriga representationen i sitt vanliga tillstånd slapp; blind slump är visserligen inom hvarje mensklig institution emellanåt, men här ganska ofta, den rätta afgöraren; — och intrigen har ett fällt att plöja, så vidsträckt och så fruktbart, att skörd svårligen kan saknas.
En årlig conflict emellan en så vidunderligt utrustad kämpe, som Svenska Pxiksdagen, och en consoliderad konungamagt med dylik tillhörande byråkrati, kan medföra resultater, som jag icke mägtar förutse, men måste dock på förhand tro, att de ej blefvo för fosterlandet nyttiga.
Man talar om den nya sakernes ordning, som uppstått genom antagandet af en departemental-styreise; jag tror icke ändringen vara serdeles stor, tror till och med, att endast tiden och personlig snilles-öfverlägsenhet kan historiskt bevisa, huru härmed sig förhåller.
Man talar om det Europeiska Constitutionella statsskick, hvars principer fordra permanensen, så nära möjligt är, af en representation, hvars opinion så uteslutande bör vara ministerens rättesnöre, att den afträder, så snart den ser sig hafva förlorat majoriteten.
Men dertill fordras först och främst, att representationens röst alltid skall vara folkröst, dess vilja alltid understödjas af folkvilja, och detta litar jag här icke på, så länge representations-förändring ej skett.
Användandet utaf den gamla regeln: om splittra och regera, är förut alltför lätt, och denna representation kan både uti en, och i många Riksdags-perioder, antingen de blifva längre eller kortare, fortfara att vara en blott organ för en minister, som folket icke älskar.
Äfven med andra länders representativa former är sådant icke ohördt, och det tillhör framtiden ensam att bedöma, om statsskicket i dessa länder lemnar fullständiga garantier.
Men jag fäster mitt öga i allmänhet ogerna vid utländska tallor, så länge jag icke vet, om ej de Svenska copiorne skulle blifva karrikatyrer.
Det är derföre, jag icke nu vågat lemna min röst till tätare Riksdagar, än hvart tredje år; och äfven om jag skulle öfverlefva den omtalade representations-förändringens stund, skall jag, det oaktadt, alltid afstyrka åtminstone den årliga Riksdagen, tilldess någon längre erfarenhet har bekräftat, om förhoppningarne ej varit för sangviniska.
Uti denna reservation instämde Professor Geijer.
Af Biskop Agardh: ”Vid valet emelian Herr Friherre Kantzows förslug, alt
Riksdagarne skola återkomma hvart tredje år och Herr Woerns, att de skola hvart år återkomma, har jag biträdt den senare meningen.
Med antagandet af den föreslagna départemental-styrelsen, inträder en 4 Constitutions-Utskottets Memorial, N.o 11. ny sakernas ordning, uti hvilken Konungens Rådgifvare-personal kommer att sta i ett annat förhållande till representationen, än hittills.
Det anses höra till det constitutionella Slats-skicket, att en opposition emot ministéren måste linnas, och den torde äfven i vårt iand aldrig komma alt uteblifva.
I det ögonblick, denna opposition erhåller majoritet, är ministéren förbunden att afträda.
Annu mera än i andra länder är detta fallet i Sverige, der Riksens Ständer ega rättighet att icke blott uti en bestämd formel förklara, att ministéren förlorat Rikets Ständers förtroende, utan äfven att genom ett serskildt Utskott ställa densamma till juridiskt ansvar.
Om det således häraf följer, att ministéren nödvändigt måste stå i harmoni med representationen, är det af vigt, att representationens eget system icke omvexiar; emedan i sådant fall ingen ministér kan bibehålla sig.
Derföre hvilar numera i alla constitutionella länder, utom Sverige, representationen på principen af permanens.
Erfarenheten har tillräckligen ådagalagt och historien bevittnar de olyckor, som uppstått genom längre mellantider emellan dess sammankomster.
I England och Frankrike störtades derigenom sjelfva Konungamagten.
I Sverige uppstod icke fullt ett århundrade tillbaka ett stormigt samliälis-tillstånd, allmänt bekant under namn af parti-tiderna.
Deremot har nästan hvarje ministér kunnat bibehålla sig längre tid i England, alltsedan parlamentet blef permanent; och om detta ännu icke är fallet i Frankrike, så härleder det sig ifrån de partiers strid, som ännu äro qvar efter Republiken, Kejsaredömet och Restaurationen.
Så snart Frankrike blir helt och hållet constitutionelt, måste genom Kamrarnes permanens de täta minister-förändringar upphöra, som der hittills egt rum.
Denna princips antagande, äfven för Sverige, måste allt mer och mer synas påkalladt.
Under mellantiden emellan Riksdagarne har opinionen trädt i representationens ställe, hvars gång ingen kan beräkna.
Ingen ministér, så ren och förträfflig den än må vara, kan hindra, att densamma icke blir under denna mellantid misskänd och klandrad.
Den har, i sådant fall, icke något medel att rättfärdiga sig.
Slutligen kan den oblida opinionen, äfven om den vore falsk, blifva en lis idée, gripa omkring sig öfver allt och beherrska de sammanträdande representanterne; hvaraf ministérens afgång blir en nödvändig följd.
Å andra sidan saknar ministéren sjelf, under denna mellantid, tillräcklig och säker ledning.
Huru skall den under meningarnes strid göra sig ett begrepp om den opinion, som kommer att råda hos den blifvande representationen?
Deremot kan, i fall representationen sammanträder hvart år, om än under kortare tid, ministéren aldrig vara oviss om den andra Statsmagtens me - Constitutions-Utskottets Memorial, N.o it. 5 ning.
Icke eller kan denna vara obekant med ministérens system.
Misstroendet, som, när det intränger emellan Statsmagterne, ej kan annat än föda olyckor, kan knappast uppstå, när representationen är permanent, emedan i misstroendets ställe alltid vissheten kan träda.
Herr Werrn har gjort till vilkor för denna förändring i Sveriges statsskick, att Riksdagarne endast skulle vara 3 månader.
Detta vilkor är nödvändigt, om de ej skola blifva för kostsamma för landet.
Mellantiden af nio månader kan i alla fall anses för en ajournering, icke mycket långvarigare, än den, som eger rum vid Nord-Americas congress.
Derigenom kunna de vigtigare målen företagas vid hvarje Riksdag, de mindre vigtiga ajourneras till nästa sammanträde.
Kostnaden blir måhända något större än för de hvart femte år återkommande Riksdagar, men knappast större, än kostnaden, om de skulle återkomma hvart tredje.
Det är dessutom icke så mycket Riksdagarnes längd, som oroar nationen och de betalande committenterne, som fastmer att icke veta, huru långa de kunna blifva.
Deremot anser jag med förslaget, att låta Riksdagarne återkomma livart tredje år i stället för hvart femte, föga vara vunnet.
Denna förkortning är allt för ringa för att derigenom det politiska syftemålet af förkortningen, eller en ostörd harmoni emellan stats-magterne, skulle kunna bevaras.
Jag fruktar, att denna förändring icke blir med välvilja emottagen i landet.
Allt hvad man anmärker emot de nuvarande Riksdagarne, skall man anmärka emot dessa. 1 ekonomiskt hänseende, i den gränslösa förspillning af tid och ord och penningar, som man klandrar vid de nuvarande Riksdagarne, skall genom en sådan förkortning ingen betydlig förändring vara att hoppas.
Sakerna och personerna skola blifva lika så nya som nu.
Man skall uppgräfva, liksom nu, vid hvarje Riksdag, alla de frågor, som redan en gång, ja flere gånger, varit ventilerade, men liksom nu sannolikt understundom stanna i olika beslut Continuiteten, detta vilkor för statens organiska utveckling, skall då sorn nu blifva oupphörligen afbruten inom den ena statsmagten, representationen, hvarigenom det blir svårt att bibehålla den inom den andra.
Täta minister-förändringar skola blifva derigenom oundvikliga, hvilket är farligare i vårt land, än i andra större länder, emedan det slutligen skall blifva derigenom omöjligt att bilda en minister.
På dessa grunder reserverar jag mig emot det af Utskottet framlagda förslaget till Riksdagarnes återkommande hvart tredje år.” Af Prosten Hallström: ”Öfvertygad, att ett kraftigare samlif, en oftare återkommande gemenskap de begge stats-magterne emellan, oafvisligen ingår i de rättmätiga fordriugarne af elt mera utbildadt, constitutionelt statsskick, 6 Constilulions-Utskottets Memorial, N.o 11. liar jag icke allenast lemnat mitt falla bifall till de af Herr Brukspatron Werrn nied skicklig förmåga framlagda grunder för Riksdagars hållande hvarje år, utan ock i det hufvudsakligaste varit inne på den framställning, som sedermera blifvit af Herr Biskopen Hgardh i dess reservation utförligt utvecklad; men ändock icke ansett allmänna tänkesättet nog förheredt för en sågenomgripande förändring, ej eller tiden, i åtskilliga andra hänseenden, derför ännu mogen.
Likväl skulle jag trott, att Constitutions-Utskottet bordt träda det förehållna målet närmare och kunnat till ompröfvande framgifva det förslag, att Rikets Ständer skola, i kraft af Grundlagen, hvartannat år sammankomma.
” Med Prosten Hallström förenade sig Herrar Morsing och Brink.
Herr Werrn, som till Utskottet ingifvit motion i förevarande ämne, förenade sig till alla delar med Biskop
Hgardh uti de af honom här ofvan yttrade åsigter; hvarjemte Herr Werrn begärde, att nedanstående transsumt af hans berörde motion linge Utskottets betänkande åtfölja: ”Mycket vore redan vunnet, om den ofvannämnde förhoppningarnes tidrymd åtminstone förkortades.
Fern år äro ett allt för långt uppskof emelian beslutet och verkställigheten.
Denna lid återför, enligt hvad vår Riksdagsliistoria gifver vid handen, sällan hvarken samma personer eller samma åsigter, och i intet constitutionelt samhälle, mer än i Sverige, skidle det gå an, att lemna en så lång tidsföljd emellan representationens sammanträden, utan att blottställa staten för despotism eller revolution.
Vöre den kortare, så vore både handlingarne och meningarne i friskare minne; samma personal kunde då hafva bättre utsigt att mötas, de afklippte diseus-' sions-trådarne lättare sammanknytas och kedjan af ärendenas behandling fortgå någorlunda oafbrutet, i stället för att en aldeles ny nu mäste med hvarje börjande Riksdag inledas.
Jag vågar således föreslå Högloflige Utskottet att till Rikets
Ständer med det snaraste aflåta ett förslag, oberoende af det allmänna förväntade representations-förslaget till förändring af 49 §.
Regerings-Formen och 2 §. Riksdags-Ordningen, så lydande: ”Riksens Ständer skola, i kraft af denna Grundlag, hvarje år sammanträda andra Måndagen i Januari månad, Konungen likväl obetaget, att dessemellan. sammankalla dem till urtima Riksdag.”
Jag förutser den invändningen, att årliga Riksdagar skola förekomma mången allt för betungande och tröttsamma, och att förslaget således skall synas dem oantagligt.
Jag vågar likväl tro, att det är ett af dem, mot hvilka man uppreser sig, innan man pröfvat dem, men som vinna i antaglighet ju Constitulions-TJtskoltets Memorial, N:0 11. 7 mer de pröfvas, och jag djerfves till och med påstå, att detsamma, långt ifrån att ega något enda förnuftsenligt skäl emot sig, tvertom har dem alla för sig.
Det första och vigtigaste af dessa skäl är, att ett land, hvars representation icke årligen sammanträder, ej är constitutionelt i detta ords Europeiska och tidsenliga bemärkelse.
Vi önska oss en kraftfull, upplyst och conseqvent Styrelse, men huru erhålla den med femåriga Riksdagar, då Styrelsen under mellantiden saknar både controll och stöd af national-viljan, uttryckt genom folkets representanter?
Den verkställande magten nödgas under denna långa tid umbära både ledningen af representationens önskningar och fruktan för densamma.
Embetsmännen se sig öfverlemnade åt sina egna, isolerade krafter; de kunna, ansatta af Ivonungamagtens, aristocratiens eller andra intressens fordringar, ej emot dera sätta stödet af en representation, hvars tankar de kunde utforska och i öfverensstämmelse med hvilken de kunde handla, eller hafva de, till band på sin medgörlighet, sitt eget magtbegär, sin liknöjdhet, overksamhet och oförstånd — ty sådana brister finnas hos inenniskan, och kunna således äfven förutsättas hos statens embetsmän — ingenting annat, än perspectivet af en ansvarighet, som först om fem år vidtager.
Fem år äro likväl långa, mycket kan inom dem förändras, Ständ erne äro långt borta, men fordringen, insinuationen, det egna intresset äro nära för hand och påtvingande.
Helt annorlunda blefve förhållandet, om samma minister kunde svara: ”Jag vågar ej göra det eiler det, utan att inhemta Ständernas tanka och de äro om några månader att hitförvänta”, eller om man nödgades tänka: ”i fall jag gör det eller det, väntar mig ansvaret om några få månader”.
Aldraminst lärer jag för detta Utskott behöfva skildra den oändliga lättheten i arbetet, om man hade ett års regerings-åtgävder att öfverse och bedöma, i stället för sex, om man hade två eller tre vigtiga frågor att utreda, och förslag derom att afgifva, i stället för en hel statsbyggnad, hvars omarbetande eller uppförande å nyo, såsom nu fordras af hvarje Riksdag och dess Constitutions-Utskott.
Måhända skall man ej i principen bestrida det Constitutionelt riktiga i i idéen om årliga Riksdagar, men man skall anmärka det kostsamma och betungande i sjelfva verkställigheten.
Låtom oss då se, huruvida äfven detta inkast håller stånd.
De femåriga Riksdagarne räcka Vanligen femton till sjutton månader.
De årliga skulle öfverhufvud ej behöfva räcka mer än tre.
Jag frågar hvar och en landtman, hvar och en affärsman, om han ej skulle föredraga att hvarje år egna tre vintermånader åt Stockholms- och Riksdagsxnaonalifvet, framför de femton till sjutton, han nu nödgas använda derpå?
s Constitutions-UtskoUcts Memorialj N.o 11.
Mången, hvars deltagande i representationen skulle vara af den största vigt och nytta för densamma, tvingas nu att undanbedja sig detta förtroende, emedan dess utöfning skulle hafva till följd förstöringen af hans enskilda angelägenheter, hvilka ej under halftannatår kunna sakna hans vård och tillsyn.
Med hvilken lätthet, verksamhet och kraft förmår man ej arbeta under tre månader mot fem eller sex gånger så lång tid?
Ärenden, som nu måste i största hast genomföras, och hvarvid ett förhastande med bästa vilja icke alltid kan undvikas, emedan man ej vill låta saken ligga oafgjord ännu fem å sex år, kunde då utan skada uppskjutas till nästa år och då grundligare behandlas.
Fördelarne äro med ett ord så mångfaldiga, att det vore ett orättvist misstroende till Rikets Ständers eget omdöme och urskillning, om jag skulle ingå i närmare detaljering deraf.
I anseende till årligheten, torde man likväl anmärka, att Norriges Storthing sammanträder blott hvart tredje år, och att vår Riksdag således ej skulle behöfva sammankomma oftare, än hvartannat.
Jag erinrar emedlertid, att detta Storthing, som blott representerar en tredjedel så stor folkmängd som Sveriges, hvars ledamöter äro vida färre och som har en betydligt lättare arbetsordning, likväl alltid varit sysselsatt minst sex månader.
Dä det nu visat sig, alt Sveriges Ständer, oagtadt sin tunga sammansättning och ärendenas mängd, arbetar jemförelsevis mer- än någon annan representation, den Norrska icke undantagen, skulle således en Riksdag hvartannat år likväl räcka åtminstone sex månader, och den sociala fördelen deraf i aila fall vara ringare, än om Ständerne årligen möttes.
Det är då blott resekostnaden, som skulle något öka stats-utgifterne, men jag hemställer, om icke denna lilla förlust mångfaldigt gäldas af vinsten”. — — — — — Åf Herr Petré: ”Då jag hos Constitutions-Utskottet instämt i Herr 'fVcerns motion, deltager jag äfven i den af honom anmälda reservationen.
Svenska Regerings-magtens ställning, allt sedan föreningen med Norrige och dess nuvarande förhållande till Sveriges representiva statsmakt, gifva åt motionärens förslag en af många tilläfventyrs icke anad eller icke rätt insedd vigt.
Jag hoppas, att en utveckling af härvid förekommande märkliga omständigheter icke skall uteblifva, och vill icke underlåta att, i min ringa moa, dertill bidraga.
N:o 12. Constitutions-UtskoUets Memorial 2V.0 12.
Ank. lill Exp. Vtsk. den 2g Maj, kl. 7 c. ra, Memorial.
Sedan inom Bonde-Ståndet Hans Jansson ifrån Elfsborgs
Län föreslagit, att Rikets Ständer skulle ofördröjligen bestämma dagen för nästkommande Riksdags början, samt Fredrik von Zweigbergk ifrån Skaraborgs Län hemställt, att densamma måtte utsättas till den 15 Januari 1844, har, efter någon discussion i ämnet, hvarunder äfven den mening gjorts gällande, att nästa Riksdag borde sammankallas till den 15 Januari 1845, frågan blifvit lill Constitutions-Utskottet remitterad.
Till besvarande häraf får Constitutions-Utskottet meddela, att som, enligt hvad Utskottet har sig bekant, genom Tre Riks-Stånds öfverensstämmande beslut, dagen för Rikets Ständers sammanträde till näst infallande Lagtima Riksdag redan blifvit utsatt, Utskottet finner förrberörde remitterade fråga icke påkalla någon Constitutions-Utskottefcs åtgärd.
STOCKHOLM, ecksteinska roktryckeriet, 1840. åConstilulions-Ulskottets Memorial, N.-o 13. 1 N: o 13.
Alili, till Kxp. Utslt. flen 6 Juni, kl. e, tö.
Memorial, angående anmärkning ar, gjorda under gransknitigen af Stals-llådets protocoll.
Con s t i l u l i o n sU
I sk o 11 e t får no, i enlighet med 2p §.