Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Enligt denne norm » — säger han — » och för att ej tala om prästerlig be- fattning, då utskottet ej för kvinna föreslagit rätt till sådan, anser jag henne icke vara lämp- lig till jurist, då för denna uppgiften är till- lämpning af lagens allmänna regel i hela dess renhet, ofta hårdhet.
A f hufvudsakligen sam- ma skäl anser jag henne ej heller böra kunna bekläda åtminstone de högre platserna inom kansliet och de administrativa verken.
I » fr * Att denna examen från och med 1864 hade blif- vit öfverflyttad till skolorna, synes ha undgått Sven- sén, då han skref sin motion.
Felet rättades sedan vid motionens behandling i vederbörande utskott.
seende på den filosofiska graden får jag för- klara, att dess absolverande, liksom i allmän- het vetenskap i ordets strängare bemärkelse, för kvinna helt enkelt är omöjlig, ett af hela kulturhistorien bekräftadt påstående, som icke vederlägges däraf, att kvinnor funnits, som mer eller mindre utmärkt sig i olika arter af konst.
Återstår så medicinen.
Och då dess praktik, ehuru grundad pä vetenskap — som dock är mer åskådlig än någon bland de s. k. stränga - — tillika väsentligen innefattar användning af lycklig instinkt eller » blick » samt utgör konst; då dessutom i utskottet närvarande sakkunnig person intygat kvinnans framstående lämplighet för läkareyrket, synnerligen vid de sjukdomar, som äro egna för hennes kön; så vill jag med min röst ej motsätta mig att inom vissa grän- ser tillerkänna kvinna rätt till nyssnämnda yr- kes utöfvande och afläggande af de kunskaps- prof, som därför utgöra vilkoret ».
Hvad re- servanten på grund häraf vill medgifva kvinna blir slutligen endast rättighet att aflägga af- gångsexamen vid högre elementarläroverk samt kunskapsprof och examina för vinnande af me- dicinsk grad vid universitet med tillstånd för henne att därefter praktisera, dock utan rätt till offentliga läkareplatser.
Vid behandlingen inom stånden af utskottets betänkande med åtföljande reservationer drabba- de ånyo andarna häftigt samman, liksom de gjort i utskottet.
Den intressantaste eller åt- minstone pikantaste diskussionen härvid var den, som fördes hos ridderskapet och adeln.
Vi tillåta oss några citat därur.
En ledamot, som opponerade sig mot professor Ribbings yttrande i reservationen, att vetenskap i ordets strängare bemärkelse vore för kvinna » helt enkelt omöjlig », förklarade sig fullt och fast öfvertygad, att kvinna med samma uppfostran, samma tillfälle till tankekraftens öfning som mannen skulle kunna mäta sig med denne äf- ven i användning af det rena, isolerade för- ståndet.
Och en annan talare slutade sitt i samma riktning hållna anförande med orden: » Med afseende pä professor Ribbings katego- riska förklaring, att filosofiska gradens absol- verande för kvinna helt enkelt är omöjlig, på- står jag att huru därmed i verkligheten för- håller sig, kan professor Ribbing icke veta. » En tredje talare, mer tveksam, citerar Teg- nérs ord: » Men ack, natur, vi öfvervinna ej dig; i hydda som på tron, som sömmerska, som amazon, din kvinna blir ändå en kvinna, en ranka, vissnad om ej stödd, ett väsen, hvartill hälften felas. » Den talare, som af helt naturliga skäl hade ett afgörande inflytande på ståndets beslut, var generaldirektören Magnus Huss, den berömde läkaren och läraren i medicin.
Han vitsor- dade kvinnans lämplighet för läkarekallet, men, som han tillika ansåg det vara ett oeftergifligt vilkor för hennes deltagande i de medicinska studierna och öfningarna, att dessa, åtminstone i vissa delar, skiljdes från den manliga ung- domens, yrkade han, att man först skulle hos kongl.
maj:t begära en undersökning, huruvida tillfälle till undervisning i alla till medieine-dok- torsgraden hörande ämnen kunde beredas kvin- na.
Beträffande de filosofiska och juridiska studierna ställde sig Huss på Ribbings sida och kom, efter en lång utredning rörande kvin- nans natur och bestämmelse, till den slutsats, att kvinnans svagare fysik nekade henne för- mågan att utstå de ihållande själsansträngnin- gar, som fordrades ej blott för de spekulativa vetenskaperna, utan ock för förrättande af fler- talet bland statens högre värf.
Med anledning af detta sista yttrande replikerar en följande talare: » Herr Huss har fällt ett yttrande, som jag icke väntade mig af en så djup tänkare, det nämligen, att högre andlig förmåga fordrar högre kroppslig kraft.
I England förevisas f. n. en jätte, som är mycket stark.
Han skulle således, enligt hr Huss ' påstående, äfven vara ett snille; men nu är han helt simpelt idiot.
Månne icke hela denna sats sålunda får öfver- flyttas till frasernas område? » Samma lifliga förkämpe för kvinnans emancipa- tion slutar sitt anförande sålunda: » Jag slutar nu med att förklara, det jag anser utskottets förslag vara ett vackert testamente, som svenska riksda- garnas sista ekonomi-utskott lämnar efter sig.
Jag gläder mig, att det vågat uppställa den lika höga som rättvisa satsen: man och kvinna böra vara lika berättigade.
Jag tror det vore rid- derskapet och adeln värdigt, om ridderskapet och adeln, innan det såsom stånd upphör, for sin del godkände denna ridderliga tanke ».
Och såsom ett eko häraf ljuder det från en annan lika entusiastisk riddersmans läppar: » Jag sät- ter min ärelystnad däri att få vid den sista riksdag, där ridderskapet och adeln uppträder såsom stånd, med min röst bidraga till lösan- det af en fråga, som länder till största lycka för staten; och känner jag mig stolt att veta, det mina ord, svaga representanter af den var- ma känsla, som rörer sig inom mig, då jag strider för kvinnans utvidgade rättigheter, grun- dade på en sann bildning, blifva för evärlde- liga tider stående i ridderskapets och adelns protokoller. » Det fanns, som vi se, varma försvarare af kvinnans sak inom rikets l:sta stånd; men re- sultatet blef emellertid, att ståndet endast ville gä så långt, som generaldirektör Huss före- slagit.
" Iduns skollofskoloni " Åter komma vi igen, vänliga läsarinnor, för att klappa på edra hjärtan till förmån för de fattiga små skolbarnen.
Tack vare eder frikostighet har redan tvänne år Iduns skollofskoloni varit en vacker verklighet, oeh vi våga med tillförsikt hoppas, att I ej heller nu väDden E r bort från det goda verk, som är begyndt.
F ö r alla våra vänner från de gångna åren är alltså detta namn — » Iduns skol- lofskoloni » — väl bekant.
F ö r dem, som senare värfvats till vår stora läsekrets, före- ställa vi oss, att den idé, det repre- senterar, snart skall bli lika omhuldad och kär.
G e n o m frivilliga bidrag från våra läsarinnor bereddes under hvardera af som- rame 1890 och 1891 tillfälle för ett tjugu- tal små fattiga och klena Stockholmsbarn att efter den långa mörka vinterns skol- arbete tillbringa en glädjefull och stärkande sommarsejour i skärgården — en förmån af lätt insedd betydelse för dessa barn från armodiga, glädjefattiga hem.
D e tvänne årens i alla afseenden frukt- bringande resultat böra väl endast upp- muntra oss att ej förtröttas!
Med förenade krafter, varmhjärtade läsarinnor, skola vi nos: äfven i år sättas i stånd att utsända en egen skollofskoloni.
Erfarenheter, vunna under de föregående åren, skola helt visst för hvarje ny gång underlätta och förbättra anordningarna till de ungas kroppsliga som andliga fromma.
TH. L U N D H f t K a p p a f f ä r «
V i äga färdig den alltid kostsamma upp- sättningen af sängkläder och lmsgeråd — några kompletteringar möjligen dock behöf- liga.
O c h då vi därtill tro oss kunna påräkna att få lägga ledningen i samma goda hän- der, som hittills så lyckligt skött uppdra- get, kräfves endast, att våra läsarinnors in- tresse lika kraftigt som förr träder till, för att vi redau på förhand kunna hysa det bästa h o p p om företaget.
D o c k för en god gärning ha vi aldrig förgäfves behöft vädja till svenska kvinnor.
Som en grundplåt för insamlingen ha v i att lägga dels något öfverskott från i fjol, dels 100 kronor, som vi nu som då själfva teckna.
Ingen, som något kan offra, skall draga sig undan — det är vårt vissa h o p p.
Sommaren är snart öfver oss.
Insänden därför, ärade läsarinnor, oförtöfvadt edra bidrag till Redaktionen af Idun, Stockholm, i posianvisning eller poslsparmärken (ej frimärken).
V i d försändelsen bör tydligt angifvas, att densamma är afsedd för » Iduns skollofskoloni ».
Våren på landet.
han vaknade på morgonen, var det med en underlig känsla af att ligga på sjöbotten.
Han kände icke igen ' sin hårda, stärkande tagelmadrass, utan bolstret sköt upp på alla sidor och nästan begrof honom i sin mjuka omfamning.
Och så ljust det var i rummet — det lilla gästrummet utan rullgardiner, endast med röda, kortstubbade kappgardiner för de öfversta rutorna och med den diminutiva verandan utåt sjön — så flammande, strålande af sol som brännpunkten i en spegel.
Med en suck af välbehag sjönk han på nytt ned i kuddarne.
Ja visst, — där var Centralstationen, tåget, som skramlande och skakande brusade fram mellan höga banvallar, som åt norr ännu voro alldeles hvita af snö, förbi röda vaktstugor med trapporna fullsatta af ullhåriga, tidigt solbrynta ungar och öfver vida åkerfält, där vårfloden glänste som silfver mellan svarta komposthögar — jordbrukarens guld.
Med ens sprang han upp och började kläda på sig.
Det gick så ovanligt fort, denna morgon.
H m l källvatten, hårdt så det kna- strade mellan knogarne, och tvålen låg som en kiselsten i handen.
Han öfverraskade sig med att gnola högt, då han ordnade hals- duken framför fönsterrutan, och såg ut öfver den nakna trädgården och öfver stranden, där isen började sin hvita bana.
I farstun mötte han sin värds stora, arbets- hårda näfve, som stack fram ur en frän lukt af ladugård.
Om han ville ta en titt dit upp?
De nya ostfriesarne med bogar breda som på en treårs tjur och med jufver — åh, det var en syn!
Sex kannor om dagen, du!
Han svarade allvarsamt, att sex kannor om dagen var visst rysligt mycket.
Så små- log han och gick ner åt trädgården.
I skuggan var luften kylig och marken hård, med en glasaktig anstrykning nere i fördjupningarna efter gårdagens små oeh stora fötter och hjulspår, — det var nog kälen, » ttninggratan som gömde sig i jorden och väntade på de förlossande vårregnen, men uti trädgården rådde södersol.
Och där baddade den på.
Hela sluttningen var i ett formligt upplös- ningstillstånd.
I hvarje ögonblick föreföll det, som om hemlighetsfulla band brusto, som om allt vore på väg att antaga nya tillva- relseformer.
Och nere vid drifbänkarne, i lä som de lågo och i en sol — han måste rent af sätta sig!
Det var dock en underbar kän- sla, som betog honom midt i denna obundna orgie af vårlif.
Från bänkarne kom en kväf- vande, ångliknande dunst, och ur den feta myllan steg ett brådskande virrvarr af grönt, marken under hans fötter svedde som en jäst, det porlade, sipprade, kvittrade, sjöng i luf- ten med en sällsam klang, buren fram på dessa mäktiga solstrålar, som kommo allt att darra för hans ögon som luften i en ugn.
Han spratt till, vid att hakan slog emot skjortbröstet, och fortsatte sin gång.
På den torra solbacken lågo barnen huf- vudstupa och letade efter blåsippor i det grå- bruna gräset, men han gick föibi.
Det löper en gångstig efter stranden, och den följer han, tills alarne bukta af inåt den lilla trånga viken mot norr, och där ställer han sig på ett gammalt gungbräde och utstöter en sakta h visslin g.
Här inne i viken är det ju icke vår ännu.
Det är kallt, och snön ligger inne bland buskarne, och så denna lilla insjö, där isen är körbar — han for ju där senast i går kväll — och den höga stranden midt emot, där snön öfverallt glindrar fram mellan furorna och tycks skratta åt den afskalade stranden på solsidan.
Men då ha de ju rätt, som påstå, att den nordiska våren är bara humbug!
Han kom att tänka på trädgården, på drifbänkarne, solgasset, sorlet i marken och blef tveksam.
Tstl Det var visst kyrkklockorna.
Det var ju söndag och redan kyrkdags — nå, han hade börjat sin gudstjänst litet tidigare.
Så blåste lokomotivet och arbetade sig stö- nande uppför backen vid stationshuset, och det blef tyst igen, och en långdragen susning drog igenom skogen.
Han kände sig vek till sinnet och hörde upp att hvissla.
Han hade en väldig aptit till frukosten.
» Det är våren, » sade värden, » den tror jag vi ta oss en halfva på. » Efter frukosten voro alla naturfånerier som bortblåsta, och han visade ett sådant intresse för lifvets sunda, praktiska verklighet, han resonnerade så med hela sin själ om kainit och tomasfosfat, om smör, mjölk och marga- rin, att hans vän, jordbrukaren, betraktade honom med stora ögon.
Den fina stadsherren skulle belönas, en ci- garr stacks i hans mun, och han fördes upp till ladugården.
Men då vännen med en viss högtidlig gest slog upp ladugårdsdörren oeh han såg den stora byggnaden i hela dess utsträckning uppfylld med präktiga djur, där de svart och hvita ostfriesarne lyste bland brungula A y r - shire ända bort till dörren till oxstallet, då han såg alla dessa svarta, hängifna ögon och viftande svansar, dessa breda ryggar, under hvilka filéten bågnade, dessa massiva, köttiga lår, spända jufver, då han hörde kättingarnes rassel och djurens fromma bölande, då föll det som fjäll från hans ögon.
Ah, nu förstod han sin vän, jordbrukaren.
Ty detta var dock något att lefva för och — lefva på.
Hvilket nöt hade han icke varit!
Skogen var vacker att se på, men hvad var det mot att ha den i vedkällaren, visst var ängen förtjusande, men omsatt i glace och stiltonost var den betydligt styf- vare, nog var våren härlig, men hvad var den ändå mot en god middag med kaffe och cigarrer efteråt!
På eftermiddagen spelade han vira med sin värd och en ung egendomsegare i trakten — han, som brukade afsky kortspel, hade en briljant tur, räddade fem betar på omvingling och tog hem två viror i högsta färg.
Under ett uppehåll gick han ut på förstubron.
Stjärnorna sprakade på himlen, och månen spred sin silfverglans öfver trädgården, lekte med glasrutorna på drifbänkarne och blänkte öfver sjön, medan en sakta vindstöt for ige- nom skogen och dog bort på andra stranden.
» Regn skulle vara bättre för jorden, » sade han, tog cigarren ur mun oeh lät askan falla.
Hvarför sjunga vi ej mera?
Jet är ett odisputabelt faktum, att sångens Jj) anda håller på att dö i vårt land.
I den gamla goda tiden tonade de enkla visorna på folkets läppar, i hemmet samlade modern bar- nen omkring sig, och ur ungdomliga strupar klin- gade sången, konstlös visserligen, men frimodig och varm, medan de klara ögonen lyste och hjär- tan klappade i raskare takt.
Då var ännu sången en allas gåfva, en osökt tolk för ett ursprungligt känslolif; då togo flickans drömmar omedvetet gestalt i någon af våra svärmiskt veka folkmelo- dier, medan nålen gick; och gossens yra ungdoms- mod, hans kärlek för fosterlandet, hans brinnande dådlust — alla känslor funno uttryck i sång.
På logen gick slagan till sångens takt, vid de glada gillena, hemmets stilla andaktsstunder, i ensam- hetens svärmeri, i arbete, hvila och lek — ingen räddes att gifva sin stämning luft i konstlösa toner, sprungna direkt ur naiva hjärtan.
Den tiden kunde ännu alla sjunga!
Fosterländ- ska sånger såsom » Mandom mod » och » Du gamla, du friska » eldade till kärlek för fädernebygd, våra sköna folkvisor voro på allas mun.
1 våra dagar är sången tyst; konstsången öfvas af fackartister och ett fåtal röstbegåfvade; den flerstämmiga sån gen af våra stundkörer och några amatörkvartet- ter, som omfatta ett försvinnande fåtal af vårt lands befolkning.
De andra — de som icke kunna sjunga » artistiskt » — de våga icke öppna sin mun till ett ljud.
Folksången, den enkla, enstäm- miga, naiva folksången är död.
När ett folk mister gåfvan att sjunga, mister det en del af det bästa i sin karaktär.
Det är materialismen, som håller sitt segerrika intåg bland folkets mängd, förnöjsamheten aflöses af njutningslystnad, sinnets ro af ofrid och en har- monisk utveckling af kampen för materiel vinning.
Folket har med andra ord lärt att njuta lifvet; man tror ej längre på, hvad i gamla dagar var en heligt; man vet ja inte, hur länge man lefver här på jorden, och vill helst njuta så mycket som möjligt, så fort som möjligt.
Men den, som ej kan tillfredsställa sina många önskningar, den som ej lyckas njuta lifvet, så som han önskar, skjuter skulden på samhället och vänjer sig att missakta det.
Och de, som äga gods och guld, hvilkas lif ej förbittras af någon kamp för utkomsten, söka allt för ofta förströelser blott för att öfverskyla bri- sten på ett sundt och harmoniskt inre lif.
Men hela denna atmosfär kväfver sången, folkets sång.
Där sinnets naturliga jämnvikt fattas, där lider själen skada, där kan ej sången trifvas.
Det bekanta tyska ordspråket » Wo man singt, da lass dich ruhig nieder, Böse Menschen haben keine Lieder * » är snart ett öfverflödigt tal, ty man skall snart förgäfves söka människor, som sjunga.
* » Där man sjunger, kan du tryggt slå dig ned; dåliga människor ha inga sånger. » S t ö r s t a u r v a l «s^so billigaste, m e n bestämda priser.
Mödrar, sjungen för edra barn; låten dem själfva sjunga!
Ingen har för obetydlig röst till att i en enstämmig, enkel sång kunna gifva enkla, rena känslor uttryck, en ren glädje, en ren andakt, en ren fosterlandskärlek, ja — hvarför icke — en ren sorg.
Icke minst i lifvets skugga ger sången ljusning.
Svenska mödrar, rädden sångens skatt åt Sve- riges barn!
Detta var några af de tankar, som framställdes och väcktes hos oss vid ett föredrag, som den kände rektor K.
E. Palmgren, grundare och före- ståndare för den » Praktiska arbetsskolan för barn och ungdom » härstädes, i söndags för en fulltalig och på bifall frikostig publik höll i Musikaliska akademiens hörsal.
Rektor Palmgren påvisade det faktum, att sången som sällskapsnöje allt mera börjat försvinna, vare sig det gäller att gifva uttryck åt stundens glada stämning eller att i sam- lad kör låta de fosterländska känslorna tala.
Detta tillskref föreläsaren dels den öfverhandtagande kvartettsången, dels också den öfverdrifna förnä- mitet, som gör att man är rädd för att låta höra sin röst, emedan man fruktar att öfverträffas.
Man sjunger ej för att glädja sig själf och andra, utan för att briljera.
Skolorna och universiteten ha däri en stor skuld, emedan där endast de goda rösterna tillåtas öfva sig.
Och hvad hemmen an- går, är den tid förbi, då man sjöng — far och mor och barn — endast därför att man älskade sången och hade behof af den för att gifva uttryck åt en naturlig och oskyldig glädje.
På ett ypperligt sätt illustrerade operasångaren hr Lundqvist, fröken Selma Ek, hr Scen Scholan- der och en unison kör af gossar från hr Palm- grens egen skola, hvad föreläsaren så varmhjär- tadt framhöll, hvilken tjusning, hvilken frisk hän- förelsens kraft bor i den enkla, folkliga svenska sången — en kraft, hvilken aldrig borde få upp- höra att verka på allas våra hjärtan!
an tyckte om att ha henne med på sina vandringar kring ägorna och att resonnera med henne, ty hon hade både intresse, för- stånd och egna åsikter.
Det stora hushållsmaskineriet hvilade helt och hållet på hennes axlar.
Tjänarne hade lärt sig att se upp till henne numera.
Ingen tänkte på, om hon, var ful eller vacker — hon själf allra minst.
Det hade kommit något lugnt, värdigt i hennes väsen och ett varmt, godt utryck i de själfulla ögonen.
Tid hade hon alltid att läsa högt för sina föräldrar, att hjälpa fadern med räkenskaperna och följa modern pä hennes vandringar till grafven.
Tid också för sjuka och nödlidande.
Endast på sig själf hade hon sällan tid att tänka.
Öfver allt behöfdes hon • — ute oeh inne — och hennes namn nämndes med kärlek och välsignelser.
Under den lidandets tid, som följde närmast systrarnas bortgång, hade hon sett upp till den unge pastorn som till sin enda hjälp och räddning.
Hennes förhållande till honom var hundens till sin herre, slafvinnans till sin här- skare - — den hjälpbehöfvandes till sin Gud.
Småningom — allt som hennes själ växte ut i skönhet — lärde hon sig att se högre upp efter hjälp, och hennes sätt mot honom blef då ett annat.
V ä l kom hon alltid till honom med sina tvifvel, sin sorg och sina missräkningar samt rådfrågade honom i både andliga och lekam- liga ting, men ej längre med den underord- nades ödmjuka bäfvan, utan med en systers frimodighet gent emot en äldre bror.
A l l t som tiden gick, utvecklades hennes själslif till samma nivå som hans, och nu hände det, att han lika mycket behöfde hennes hjälp och råd som hon hans.
Hennes lif var rikt med sina många in- tressen, och hon tänkte sig det aldrig annor- lunda — önskade det ej heller.
* Våren hade kommit sent detta år, men liksom genom ett trollslag stod också allt färdigt med ens.
Det var som hade örter, gräs, blad, knop- par och blommor rusat fram i vild kapplöp- ning för att vara med, få plats, ta fatt hvar- andra och ej försinka sig till den stora vår- festen.
Anna kom från trädgården med en korg sparris, som hon stuckit ut, och stannade på terrassen, medan hon såg bort öfver sjön och de blånande bergen i fjärran.
Nästan för första gången tänkte hon, att hennes värld ändock varit bra trång, oeh att utom fädernehemmet allt var henne främ- mande och okändt.
Hon hade aldrig tid att längta — och hvad skulle hon väl längtat efter?
Men än- dock fylldes hennes ögon med tårar, och en känsla af ensamhet kom öfver henne midt i det spirande, brådskande lifvet rundt om.
» Nej 1 Nej!
In i arbetet igen! » tänkte hon och grep fastare tag om korgen hon bar på armen.
Syrenerna blommade, och fruktträden stodo som skära eller hvita jättebollar, kring hvilka bien surrade.
Hade det varit lika härligt hvarje vår, utan att hon sett eller känt det?
Lika härligt kanske den våren, då hon såg endast mörker och natt?
Hon ryste till vid minnet däraf.
Ljudet af fotsteg nere på stentrappan kom henne att spritta till.
Det var kyrkoherden, och hon rodnade af glädje, medan hon räckte ut sin hand emot honom.
» Hela Öboda ser ut som ett blomsterkvar- ter hemifrån mitt, » sade han skämtsamt, » och jag måste öfver för att se härligheten på nära håll. » » Ja, är det inte vackert? » sade hon med glänsande ögon.
» Jo, det är vackert! » svarade han, utan att vända sina blickar ifrån henne.
Han hade blifvit fylligare och manligare, men ansiktet var ännu lika barnsligt godt med samma varma glans öfver sig.
» Jag förstår inte, att lifvet kan bli så so- ligt och ljust, när det en gång varit så mörkt, » sade hon sakta.
» Det förstår jag däremot så väl, » svarade han mildt, » ty det är vår inre värld, som helt och hållet ger färg åt den yttre, liksom den oftast ger uttryck åt våra anletsdrag.
Ni är inte att känna igen nu, Anna. » » Kanske inte, » svarade hon vemodigt.
» Ibland tänker jag, att det är något förfär- ligt — något rent orättvist uti, att två måste gå under, för att en skulle räddas. » » V i människor kunna knappast besvara en enda af lifsgåtans många hvarför; men en förklädd välgärning ligger nog oftast under hvarje prof ning — och hvem vet, från huru mycket lidande dessa unga förskonats. » H o n såg forskande upp i hans ansikte.
Anade han månne något af deras hemlig- het?
Hon ville ej fråga — skulle aldrig vid- röra detta ämne, det vore som att vanvördigt träda in på helgad mark.
Här stodo de åter på terrassen, han och hon, liksom en gång förut.
Båda tänkte därpå!
Hvad hade hon varit utan honom?
Något af den gamla ödmjuka tacksamheten kom plötsligt öfver henne — ofrivilligt böjde hon sig ned och kysste hans hand.
I samma ögonblick hon gjort det, ångrade hon sig.
» Det var här — på denna samma plats — ni räddade mig för detta och för ett kom- mande lif, sade hon, till hälften stolt, till hälften urskuldande.
» Det var för detta jag tackade er.
Hur ni kunde vara så god emot mig redan då, förstår jag inte. » » Kanske emedan jag älskade er. » » 1 %? / » Hon stirrade på honom, blek af rörelse, utan att förstå.
» Jag minns ej längre den tid, jag inte gjorde det! » Det kom en mattighet öfver henne — så stor, att hon kände sig förlamad och sjönk ned på stentrappan.
Som en gång förut satte han sig bredvid henne och tog hennes hand i sin.
» Det är inte möjligt, » sade hon afvärjande.
» H a r du aldrig sett det — aldrig förstått det — aldrig väntat att få höra det? » frå- gade han ömt.
P å sista tiden hade hon väl tänkt det, kanske — men då?
Det syntes henne ofatt- ligt.
Det är omöjligt, » återtog hon häftigt, » sådan som j a g ' d å var — så elak, frånstötande och ful. » » Intet af allt detta var du — i mina ögon. » » Ingen älskade mig så länge — — — » hon hejdade sig, men han förstod henne.