Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Måtte man blott lära sig inse, att det är en farlig lek, detta spel om hjärtan, och hellre stämma i bäcken än i ån.
Då skulle mycket kunna förebyggas.
Om priset i Iduns julklappsbasar 1894 Hvem har rätt?
Kära min lilla Anna I Du blir nog inte så litet förskräckt, då jag talar om för dig, hur det för närvarande står tillhös o s s.
Du brukar kalla oss för några » lyckans ostar » och menar, att en evigt molnfri himmel hvälfver sig öfver o s s, o c h att vi skulle vara förskonade från de otaliga små lidanden och missräkningar, som hemsöka andra mänskobarn.
Men » man skall icke prisa dag, förr ' n sol är bergad, » — sanningen af detta ordspråk föres mig nu bittida och sent i minnet.
Vi ha er » patient, nämligen vår kära lilla Ester, som i går kom hem från sin skridskoexpedition till Saltsjöbaden med en för- kylning, genast måste gå i säng o c h fick en så stark feber, att jag skyndade skicka bud efter vår husläkare.
Till min stora förskräckelse har i dag på morgonen utslag också uppträdt på bar- nets kropp, och ehuru jag från början hade onda aningar, blef jag nästan ifrån mig,när doktorn för- klarade, att det var skarlakansfeber.
Nu gäller det framför allt att skydda de andra barnen för smitta, att isolera ' dem från Ester och till på kö- pet hålla dem från skolan.
O, det blir inte någon lätt uppgift, o c h ej heller för de små, för hvilka nog de första lofdagarne förefalla härliga, men hvilka i längden, och helst nu under vintern, inte veta, hvarmed de skola fördrifva den myckna le- digheten!
Mina största bekymmer gälla naturligtvis vår stackars Ester, och mitt hjärta ängslas och o r o a s!
Hvilken lättnad skulle det inte vara att nu ha en vänlig själ i min närhet att dela mina bekym- mer med!
Emellertid kan jag under nuvarande förhållanden ej uppmana någon af mina bekanta att komma hem till oss.
Hur gärna skulle jag inte träffa dig!
Hvad tycker du, skulle jag inte en afton, sedan barnen gått till sängs o c h äfven Ester sofver under vår frökens vård, göra en af- stickare till dig, förutsatt att intet allvarsammare händer barnet?
Det vill säga, o m du inte är rädd därför!
Naturligtvis skulle det vara bara på en liten kort språkstund.
Till dess hälsar jag hjärt- ligt!
Din Klara.
läsarinnor själfva rösta.
In- sänd under den närmaste veckan eder röst för den af de bidragande signaturerna, som, en- ligt eder åsikt, gjort den bästa insatsen!
V. Kära Anna!
Hvarför så många ord?
Jag har redan funnit mig i saken.
För öfrigt är jag nu inte absolut be- roende af dig; min väninna Gertrud, som alls inte är rädd, kommer dagligen till mig på en timme.
Gud löne henne den vänskap, hon nu bevisat mig!
Kära Klara!
Äfven med fara att ytterligare förtörna dig, må- ste jag bekänna, att jag inte finner det rätt af Gertrud, hvilken har yngre syskon i hemmet, att under nuvarande omständigheter besöka dig.
Den som står ensam kan företa med sin person, hvad han behagar, han kan, om det faller honom in, utsätta sig för faran, men icke den, som därige- nom kan göra andra skada och lidande.
Förlåt denna för dina intressen hårdt ljudande dom; men jag vill ej dölja min mening för dig.
Min kära Klara!
Stackars min lilla vän, jag beklagar dig inner- ligen o c h är alltjämt i tankarne hos dig; måtte nu endast allt det ledsamma snart ljusna o c h vår kära Ester för godt pris komma undan all fara.
Förlora bara inte tålamodet o c h försök fin- na dig i de ensamma veckor, som kommit på din lott.
Hur gärna skulle jag inte vilja träffa dig, men förlåt mig, o m jag också inte har några barn, så är jag dock en smula ängslig för min egen person på grund af min erfarenhet, att jag är ovanligt mottaglig för utslagssjukdomar (du minns, att jag bara för fem år sedan hade mycket svår messling).
Frånsedt detta är emellertid faran för smittans öfverförande äfven på andra, som du kunde träffa på ditt besök hos mig — kanske mina små systerbarn eller andra mina bekantas barn — ej att bortresonnera, o c h denna tanke är alltför orolig för mig, och nog också för dig vid närmare eftersinnande.
Böra vi inte därför hellre uppskjuta med att träffas, till dess Ester är frisk?
Jag hoppas, att du inte blir ledsen på mig för mitt afslag!
Din vän Anna.
, Klara till Anna.
Du hade gjort klokare att icke utsätta min vän Gertruds hjärtegodhet för din kritik.
Jag har ge- nom ditt beteende blifvit en sorglig erfarenhet rikare.
Jag afundas dig icke dina tänkesätt och kan allt framgent afstå från en vänskap, på hvil- ken jag så ledsamt bedragit mig.
Ö s t e r l ä n d s k II.
E n berättelse f r å n kärlek.
Kabyldalen, för I d u n, af Adelaida Ehrnrooth (a — / ' — a).
är nordens vintervindar som svarta fåg- lar med tunga vingar piska mot våra välkittade dubbelfönster; — när vi sitta vid en förkolnande aftonbrasa och drömma i skym- ningen under enslig tystnad, då smyga där fram, lika kära glada vänner, de förflutna tiders minnen oeh hålla för vår inre blick en spegel med bilder så brokiga, från nejder långt, långt i fjärran.
Huru olika mot vår nuvarande omgifning de skimra för inbillningen!
Det är en färgprakt som pris- mans, mot hvilken middagssolen bryter sina strålar.
En kväll under det jag så där lefde mig in i tider, som gått, tog minnets fé min hand, och vi flögo hän till det soliga Afrika med sin evigt blå himmel och sina flammande purpurskiftningar öfver Djurdjura-bergens kre- nelerade snötoppar.
Okenvärldens heta ande- dräkt svalkas, när han far fram öfver dessa, och han sänker sig sedan som ljuflig bris till Medelhafskusten, där Algier, denna tjusande sultaninna, ligger på sin divan af tropisk grön- ska!
— Nu sänder middagssolen sina spjut- hvassa, gula strålar ditin i Kabyldalens täta olivskog med månghundraåriga vridna stammars spöklika gestalter och det mystiskt susande, fina bleka löfhvalf, i hvilket hundrade näkter- galar drilla natt och dag.
Jag ser, att du är ledsen på mig.
Dessa ord i ditt bref: » Hvartill tjäna vänner » o.
s. v. stämpla mig som egoistisk och trånghjärtad, då de j u må- ste syfta på mig.
Hvad skall jag svara på en dylik förebråelse?
Först och främst: o m jag ock- så inte har några barn, så står jag dock inte en- sam; för min man, mitt hushåll, mina gamla för- äldrar, som i mig ha sitt enda stöd, måste jag hålla mig frisk!
Jag är beredd att göra uppoff- I fjärran glänser kupolen af en moské, om- gifven af fyra skönt mejslade smärta minareter, därifrån muezzons rop i alla väderstrecken dag- ligen kallar de rättrogne till bön — muhame- danens viktigaste sysselsättning, för hvilken allt annat får vika.
Det är en majdag, — kärlekens årstid, atmos- fären bemängd med starkt bedöfvande blomster- III.
Jag vill omgående svara på dina rader.
Det är själfklart, att jag nu inte kommer till d i g; jag vill inte vara skuld till, att genom mig något ondt skulle drabba dig.
Jag var, som du ser af mitt förra bref, förberedd på, att mina vänner nu skulle dra sig tillbaka från mig.
Dock kan jag inte afvärja den tanken: Hvartill tjäna vänner, om de endast äro till för de goda dagare?
Ester befinner sig något så när.
Hälsning från Din bedja vi våra ringar för min vänskap, om sådana äro nödvän- diga, men för en språkstunds skull sätter jag inte mitt hus ' välfärd på spel!
Hur ringa du än för tillfället kan tänka om min vänskap och offervil- lighet, så hoppas jag att snart en gång få till- fälle bevisa dig, att de dock finnas till.
Riktigt förstår jag dig icke, men väl önskar jag, att din fråga, om du nu finge besöka mig, aldrig blifvit framställd.
1894 ångor,- och ett kabyliskt brölloppståg uppfyller den trånga dalen mellan byarne Ikoultza och och Tatserouth under öfverljudt larmande jubel.
En maraboui hade slutat bönerna, som be- seglade äktenskapet mellan den sjuttonåriga Zulima och den gråhårige Yakoubben-Hassan, den rike ägaren af ortens förnämsta kvarn.
Han hade köpt sin brud för en dryg summa af hennes far och kände sig som ung på nytt.
Sådan bröllopsgästerna ymnigt bespisat sig med kousskoussou *, knallades det med gevär, stulna af fransoserna.
Det sjöngs, det skreks, det spelades på tamburin, tam tam, flöjter och zitt- ror, det gestikulerades och pratades, gjordes spefulla anspeglingar på den olika åldern hos brud och brudgum, och när stjärnorna började framtindra på det mörkblå firmamentet, nådde det strålande tåget målet för färden, Yakoubben- Hassans douar.
Afståndet mellan Ikoultza och Tatserouth skulle af en fågel ha tillryggalagts med några vingslag, men, likt andra kabylbyar, lågo brudens och brudgummens respektive hem på hvar sin klippspets, likt örnbon skilda af så oöfverstigliga stenblock och afgrunder, att människofötter behöfde minst ett par timmar för att tillryggalägga vägen.
Dock redan hör- des bruset af det vattenfall, som satte Yakoubs nybyggda kvarnhjul i rörelse; man hade blott helt litet kvar af den halsbrytande spången.
Bruden syntes utmattad.
Hon hade beslöjad öfvervarit bröllopsmåltiden, utan att smaka en bit, och medföljde tågetstum, liksom främman- de för allt hvad som tilldrog sig kring henne, under det hon då och då skakades af en fråss- brytning, sådan den lifdömde känner på väg till schavotten.
Så mycket mera strålade brudgummens blick, och tydligt lät han de bullrande följeslagarne förstå, att han nu hade nog af deras mer eller mindre grannlaga skämt och gärna önskade bli dem kvitt.
Under allt detta tumult observerade ingen en gestalt i brun burnuss, som, dold af den inbrytande nattens skuggor, smög sig fram bak- om Yakoubs kvarn i närheten af ett stort fikon- träd, under hvilket den mörka skepnaden lade sig ner.
Han omfattade krampaktigt skaftet på en hvasslipad yatagan, blixtrande igenom det dunkla löfhvalfvet i kapp med ägarens glödande ögon under kuposchongen.
» Dödens ängel skall i kväll ha din första kyss, Zulima! » mumlade den gömde åskådaren af bröllopståget med hopbitna tänder, utan att kunna lösrycka blicken från den beslöjade ny- gifta.
Medan bröllopsgästerna troppade af, hade bruden som en gazell ilat uppför en bergs- klack, omgifven af afgrunder, och smygande likt schakalen, hvilken fått sikte på en skogs- dufva, klättrade Yakoubs seniga ben efter det liufva målet för hans längtan.
Han skuttade från bergsspets till bergsspets, liksom bevingad af guden Amor, den lille skälmen, men ju mer afståndet minskades mellan honom och bruden, dess närmare drog sig denna mot afgrundens rand.
Blott ett steg till — och hon skulle störta i det bottenlösa svalget!
Den mörka gestalten under fikonträdet be- traktade detta uppträde; en glädjeblixt sköt fram ur hans svarta ögon, och yatagan föll ur hans hand.
Gamle Yakoub, som lik en stork med det ena benet stödde kroppen och höll det andra färdigt till ett nytt skutt, stannade och vågade ej ta ett enda steg mer.
Zulima böjde sig öfver afgrunden med en beslutsam åtbörd, som ej kunde missförstås.
Den stackars älskarn * Arabernas lifrätt, bestående af risgröt med far- köttsbitar, russin, mandlar och en brännande stark röd peppar uti.
IDUN utsände de mest rörande klagotoner för att beveka sin rebelliska unga maka.
» Zulima, min dutva, min ljufvaste blomma, min veka gazell, » jollrade han gråtmild, » du har ju ej rätt nu mera att fly mig, din härskare, din make!
Har jag ej för att få äga dig be- talt ut den dryga summan af femhundra duros?
Har jag ej öfversållat dig med smycken och prydnader?
Jag har rakt ruinerat mig för din skull, otacksamma himmelska flicka!
Och du lyfter ej ens på slöjan för att låta mig se din strålande skönhet! » Ej ett ord till svar.
Slöjan förblef obarm- hertigt nedfälld, och Zulimas lilla guldbroderade skospets sträckte sig ut öfver klippans skarpa kant.
Förgäfves fortfor brudgummen att parlemen- tera, att vrida händerna och åkalla sitt skydds- helgon Bou-Kobrin, som ligger begrafveo i två moskéer — den ena inuti Djurdjurabergen, den andra nära Tlemsen i Marokkos grannskap.
Men det sålunda itudelade helgonet kom icke Yakoub till bistånd i hans svåra klämma.
Be- kajad af kärlekens kval, försökte han alltemel- lan att ta en sats för att * nå Zulima, men hvar gång stannade han igen, förfärad att se henne hälft böjd öfver djupet, färdig att störta ned.
Den olycklige mannens ansikte förläng- des mer och mer, där han i så obekväm ställ- ning förgäfves väntade på något mirakel, som skulle hjälpa honom ur den värsta belägenhet en förälskad äkta man nånsin råkat uti.
Inom sig gjorde han de bittraste reflektioner öfver dårskapen hos 3tt gammalt vissnadt törne, som passioneradt sökte haka sig fast vid en ny- utsprucken ros, den härligaste i dalen.
Visst hade han ju väntat sig något motstånd, stackars gubbe, men det här öfvergick allt förstånd! ...
Någonting så obstinat som denna flicka hade ingen drömt, synnerligast i betraktande af det höga pris han utbetalt för henne och de skänker han tillsändt både henne och hennes fader.
Plötsligt klarnade Yakoub-ben-Hassans be- kymrade ansikte.
Den beslöjade flickan på bergsklacken pekade på en afsats i bergväggen, där en Datura blommade med härliga hvita klockor.
» Du vill ha blomman, min ljufva ängel? » utropade Yakoub med frågande och förtjust ton.
» Jag hämtar den åt dig!
Jag hänitar den I Vänta mig om ett ögonblick!
Du lofvar betala min möda med den första kyssen? » Zulima nickade stum.
Yakoub jublade, men den mörka gestalten under fikonträdet knöt åter handen om yataganen.
» Du lilla elaka troll, vill du pröfva min kärlek? » mumlade den gamle kabylen med ny- väckt hopp.
» Motståndet var blott ett vanligt kvinnoknep för att reta min kärlek. » Och med fata att bryta armar och ben skuttade den gråskäggige tillbedjaren af den nyckfullaste bland koketter från klippspets till klippspets, klättrade på händer och fötter och skrapade sig blodig för att nå den välsignade daturabusken, bakom hvars snöhvita, doftande blomklockor han trodde sig skåda paradisets port vidöppen.
» Mina ögons ljus, här har du blomman! » hördes om en halftimme Yakoubs triumferande röst, och med handen högt i luften skakade han en bländhvit, doftande blomma öfver sitt turbanklädda hufvud som dök upp invid den bergsklack, på hvilken nyss Zulima stått.
13 En verklig skatt för hvarje kvinna, som hon ej bör underlåta att förskaffa sig, är Iduns Modetidning, den billigaste, rikhaltigaste och elegantaste tidning på svenskt språk inom detta fack.
I början af hvarje månad - itkommer i stort format ett 8 - sidigt, rikt illustreradt hufvudnummer, åtföljdt af en omfångsrik dubbelsidig mön- sterbilaga med talrika tillklippningsmön- Ster samt därjämte, och som något alldeles nytt, en 4-sidig handarbetsbilaga — kal lad Handarbets-Basaren — i samma stora format som hufvuduumret samt försedd med en mängd mönster öfver både enklare och finare handarbeten af såväl Svenskt SOin utländskt Ursprung.
Dessutom erhållas mot förhöjd afgift med hvarje nummer en fin kolorerad modeplansch i stålstick.
^ \ å sorgen träder fram, tung och dyster, ^Jrl när döden bjuder sitt obevekliga: skil- jas, då strider hjärtat sin heta, tysta • kamp.
Och den är bitter; tungt är att le, men lifvet ställer sina kraf.
Hjärtat må sörja, men ögat måste blicka ut i lifvet, tauke och hand måste arbeta vidare, man måste re- signera.
Och så småningom skördas fruk- terna för vår själfbehärskning.
Intresset vak- nar, arbetet blir åter kärt, det brusande lif- vets ström tar oss på nytt på sina böljors rygg — och sorgen träder tillbaka.
Det är härligt, det fulla rika lifvet, här- ligt att mäta sin kraft i oförtrutet arbete, eggande denna täflan, där hvarje nerv, hvarje tanke spännes.
Dagen är så kort, den som stannar, blir efter.
Framåt alltjämt till ny äflan och strid!
Och minnet bleknar mer och mer, slock- nar — dör.
Dock snart är sommarn, den glada arbets- tiden, förbi, och hösten kommer, lifvets höst, då kraften mattas, den arbetsvana handen blir darrande och svag, tankens skärpa tröt- tas.
Allt lutar till vinterns ro.
Men den korta vinterdagen blir lång, så lång.
Det blir ödsligt och tomt i den gamlas sinne, vinterkallt och vintergrått.
Enformiga och intresselösa krypa dagarne fram.
Ensam står den öfverblifna i ungdomens skiftande lif, de gamla vännerna hafva fallit, skörd efter skörd, och hvila i ro.
Den enda vän, som troget skulle följt ända till lifvets afton, har under dagens fullhet blifvit förbisedd och för- summad.
Minnet har vanvårdats till döds.
Ensam är den gamla, och enformiga och tunga glida dagarna fram.
I lifvets högsommar är allt rikt, den sju- dande kraften har nog i sig själf, nya tan- kar, nya uppslag strömma ständigt till.
Ar- bete — för att bjuda den älskade den fulla glädjebägaren, arbete — för att bädda varmt och godt om utigarne i boet, arbete — för ära och utmärkelse, till mänsklighetens gagn eller till egen vinning.
Öfver allt bjuder lif- vet: arbete.
Det gifves dock stilla stunder äfven i lif- vets högsjö.
D å i den ljusa sommarkvällen dagsverket slutat, medan ännu solen i väster
IDUN u dalar mot hafsranden, då träda de fagra min- nena fram, då lyssnar åter barnet på nee- kens sång ur hafvets djup, den en älskad moder sjöng så mången gång; då drömmer ungmön åter vid den kärastes sida, under det båten sakta gungar i juliaftonens ro.
Och då månen strör sitt silfver öfver de dunkla vattnen, träda alla de älskades skuggor fram.
Åter blickar den älskade fadern upp från arbetet och ler så bjärtevarmt mot sina små, så ljuf är moderns ftyss, då hon lägger sitt barn till nattens ro, åter ljuder skämtet i glada vänners krets, och trofast är handsla- get, hvarmed kamraten lyckönskar vännen till hans första bragd på vetandets fält.
Men jaga ej bort de flyktiga skuggorna, skjut dem ej åsido för stundens intressen, hylla dem, om också blott några korta minuter, ty annars fly de snart för att aldrig mera återkomma.
Då i heliga sabbatsstunder all världens äflan måste hvila, låt då äfven tanken lämna arbetets och sträfvandets fält och låt den gå tillbaka till flydda tider, mana fram alla lyckliga, alla betydelsefulla ögonblick i ditt lif, dröm om din sorgfria glada barndom, omhägnad af ömma föräldrar, tänk på den stund, då du omsluten af den unge makens arm första gången trädde in i ert lilla bo, tryck åter den första kyssen på ditt barns panna, känn åter, huru hjärtat klappade af fröjd vid hvarje framgång, dina söner hade i lifvet.
Då — när håren gråna och kraf- terna svika — sitter du ej ensam, om äfven alla dina kära gått förut.
V i d minnets hand träda de åter fram och blifva ditt trogna sällskap.
D å blir ej dagen lång, ej lifvet utan innehåll.
Minnena äro de strålande stjärnorna i lifvets vinterkväll.
Och om äD barn och barnabarn gifva sol- ljus åt den gamlas lefnadskväll, så förmår hon dock ej alltid följa med i deras rastlösa lif.
Barnen sträfva och arbeta, som deras föräldrar gjort före dem, barnabarnen fostras i skolan för framtiden och lifvet, och gamla farmor sitter mången stund ensam i sin stol.
Då träder den alltid hyllade vännen fram och bjuder henne sina rika skatter.
Åter binder hon i glada lekkamraters krets kran- sar till den ståtliga midsommarstången; i högklackade s^or och rosig kjol svänger hon om i valsens lätta hvirflar; i krans och krona svär hon vid altaret åt vännen sin tro; jub- lande räcker hon sin förstfödde för att emot- taga faderns smekning, och slutligen bär hon, själf redan silfverhårig, med innerlig glädje den förstföddes förstfödde till dopet.
Nej, farmor är ej ensam, tiden blir henne ej lång, farmor drömmer, drömmer ända till dess små mjuka armar läggas kring hennes hals och varmsj, röda läppar bedja: » Far- mor, en saga, en saga! » Och farmor berättar.
H o n talar om den tid hon själf var ett barn, om bruk och se- der, gångna dagar, om mången ädel bragd, som kanske redan glömts, om tåligt arbete för framtid och fosterland, om uppoffrande kärlek och ödmjuk försakelse, om så myc- ket, så mycket, som ledan de unga ej mera minnas, och klara, förvånade ögon stråla, oskyldiga barnahjärtan klappa varmt, och minnet väfver kärlekens röda tråd emellan den gamla och den nya tiden.
Maria N / ström.
Huru franska handskar tillverkas.
land alla dem, s o m begagna franska hand- skar, torde det vara ett fåtal, s o m känner till, huru dessa tillverkas.
Att Grenoble är medelpunkten för tillverkningen, vet kanske litet hvar, men hur det går till i dess handskfabriker, torde däremot ej mången haft tillfälle att se.
I Grenoble ensamt tillverkas i medeltaj årligen o m - kring 1,200,000 dussin par handskar, o c h vid denna tillverkning sysselsättas 25,000 personer af båda könen (4,000 män o c h 21,000 kvinnor o c h barn), af hvilka många bo långt uppåt bergsbyg- derna o c h helt o c h hållet förtjäna sitt lifsuppe- hälle genom denna industri.
Utom det att handsk- industrien är ett af de få yrken, inom hvilka kvinnan blir mest aflönad, erbjuder den ytterli- gare den fördelen, att arbetet kan utföras i hem met, så att den arbetande kvinnan ej behöfver lämna sin man o c h sin familj.
Det till handsk- fabrikationen i Grenoble erforderliga skinnet ut- göres uteslutande af killing- o c h lamskinn i pro- portion af 95 % af de förra mot endast 5 % af de senare.
Killingarne, s o m sålunda få släppa till sitt skinn, måste ännu vara i diåldern, eme- dan skinnen eljes bli för hårda.
Följaktligen äro de mycket små, o c h af hvarje skinn fås endast tre handskar, ett o c h ett hälft par, hvarför till Grenobles 1,200,000 par handskar fordras 9,600,000 killingskinn.
Skälet hvarför Grenoble framför någon annan fransk stad blifvit medelpunkten för denna indu- stri, sägs ej så mycket vara den stora tillgången på killingar från Alperna som stadsvattnets sär- skildt lämpliga egenskaper för färgningen af skin- nen.
Färgarne ha drifvit sin skicklighet så långt, att en något framstående fabrik i nämnda stad skulle, o m så fordrades, kunna lämna handskar i 300 olika färger, o c h om ändå ingen af dessa färger skulle falla köparen i smaken, utföra hans order korrekt efter hvilket färgprof s o m helst.
Följande beskrifning skall lämna en idé o m hvilka behandlingar skinnen ha att undergå, in- nan de i form af handskar packas in o c h sändas ut i marknaden.
De stora skinnpackorna under- kastas först den omsorgsfullaste granskning, i det en del af arbetsstyrkan har i uppdrag att nog- grant undersöka hvarje skinn o c h att på sam- ma gång bestämnia, till hvilken färg de bäst passa på grund af sin finhet, styrka o.
s. v. Till denna granskning hör äfven afgörandet, om skinnet skall användas till glacé eller gants de Suéde.
Efter denna undersökning sändas skinnen till färgaren o c h återkomma därifrån färdiga för till- skärningen.
Nu underkastas de en ny granskning för beräkningen af antalet handskpar af hvarje skinn, och så följer skrapningen.
Denna proce- dur består i att skinnet med ett mycket skarpt instrument skrapas till minsta möjliga tjocklek och största möjliga smidighet.
Detta är ett myc- ket ansvarsfullt o c h svårt arbete, o c h äfven den skickligaste arbetare kan ej bereda mer än, sex skinn på en timme.
Till Suéde-handskarne an- vändas vanligen de skinn, som importerats från Syd-Amerika.
Orsaken därtill är att ' killingarne på Pampas få springa fritt kring efter sina möd- rar, hvaraf följden blir den, att skinnen ofta få skråmor o c h därför bli odugliga till glacéhand- skar.
Sedan skinnet undergått skrapningsproces- sen, är det färdigt att sträckas, en operation, som består i skinnets dragning på bredd o c h längd för utrönande af dess elasticitet.
Efter sträcknin- gen styckas skinnet i fyrkanter af önskvärd längd och anbringas på en trähand.
Härmed slutar nu- mera handskarbetarens uppgift, men förr var det ej så.
Han måste då klippa ut skinnet efter handens form, men då detta gick mycket lång- samt, har en maskin uppfunnits, som möjliggör fem eller sex par handskars utskärning på sam- ma gång.
Detta är för öfrigt den enda slag af maskiner — med undantag nnturligtvis af syma- skiner — som användas vid handsktillverkningen.
1 Handskarne äro nu färdiga att öfverlämnas till den kvinnliga arbetskåren o c h skickas i stora lå- dor till bergsbygden, där vissa af fabrikerna ut- dela dem till en mängd kvinnor.
I somliga fa- briker utföres sömnaden på själfva platsen, där hvarje arbeterska har framför sig en liten syma- skin, som går med ånga.
Ett enda tryck med foten sätter maskineD i gång eller stannar den.
Till syendet af ett par fyraknapps-handskar i van- lig storlek utgår ungefär en timme, och tillskärar- nes diverse åtgöranden fordra ungefär lika lång tid, så att två timmaf måste anslås för hopkom- sten af ett par handskar.
Men handskarne äro emellertid ännu ej färdiga.