Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och han känner sig helt till- fredsställd, mannen och härskaren, föremålet, det stora, vördnadsbjudande, imposanta före- målet för alla dessa mer och mindre dårande och koketta, mer och mindre förslagna och raffinerade konstgrepp, krumbukter och be- räkningar.
Det påstås, att en nation sällan får en sämre styrelse än den förtjänar, och det är kanske hvad man med ganska mycket fog bör kunna hoppas äfven i fråga om riddarne af toffeln.
För de friska olivebladen, dessa bud ifrån Salemsstaden, hvilka kommo till tröst och maning, dessa kärlekens sändebref, dessa fläktar från Herrens Eden, hvilka lättade vandringsleden, dessa hälsningar ifrån som den hemmet, trofasta handen skref.
Orden gömmas i hjärtat inne, aldrig glömmes hans vackra minne — Tyste stån I med knäppta händer, Det finnes nog ett antal hustrur, som gan- helgfrid råder i själ och håg.
— ska bokstafligt taget regera med toffeln, Tyste stån 1 — i stundens ljusning men dessa torde dock vara mycket sällsynta, höres liksom en sakta-susning.
åtminstone bland de bildade klasserna.
An- Lätta vingeslag stilla fläkta nars kunde där kanske nog äfven finnas män, ro kring kullen vid Erstavåg.
— som skulle befunnit sig väl af att hafva blifvit välsignade med kavata och handfasta En suensk kuinna.
hustrur.
* Det torde sålunda vara mera sällan, som männen göras till toffelhjältar af de i mora- liskt och intellektuellt hänseende högt utveck- lade kvinnorna, utan i allmänhet är det nog flertalet af männen förbehållet att i stället underordna sig de andligen medel- måttiga eller undermåliga, att företrädesvis låta sig behärskas af de näpna och förslagna.
Och ofta har världen blott föga aning om, kvar det verkliga toffelregementet är till finnandes.
För Idun-af E. Q. Folcker.
T y en hustru, som vill styra, inser snart, att styrkan af hennes makt just ligger i att helt och hållet afstå från skenet af att styra.
* Till Epstasystoarnaf Tyste stån I med ^ sorg vid kullen, där han bäddals inunder mullen, han, som hjälpte och han som styrkte, som er hägnad och glädje var.
Tyste stån I.
— Det ljusa minnet blidt och värmande fyller sinnet, hågen gripes af sällsam stämning, blicken lyser så fuktigt klar.
Herren gifvit och Herren tagit, tunga slaget har Herren slagit — ödmjukt sänker sig sorgset inför Honom i stilla hufvud frid.
Ingen bitterhet hjärtat känner, ty de veta ju, att Herrens vänner, det dröjer ej länge.
— Gråten varar endast en liten tid.
Blicken uppåt i jubel höjes — och ett skälfvandc tack där röjes för den flyktade dagens glädje, för dess rika välsignelse, lör de heliga sabbatsstunder, hvilka skänktes i mängd därunder, för det myckna, som gjorts och verkats i osägligt förbarmande.
* Med anledning af det i dagarne timade från- fället af hofpredikanten J.
K. Bring, den sven- ska diakonissanstaltens styresman.
1898 salen.
Och den utgör en moderniserad ornbildning af den gamla tidens » credentz », skåpet, på hvilket vinkannor och dryckes- kärl voro uppställda under gästabudet.
Dess anordning med en eller flere hyllor är också afsedd för utställning, men af ståtliga och dyrbara bordskäril af silfver eller kristall, icke af mer eller mindre simpla s. k. prydnadsföremål, som ej ha något alls med » bordets » utstyrsel att göra.
I ett enkelt hem, som ej har något » familjesilfver » att visa, blir därför en buffet alltid en anspråksfull pjes, som icke uppfyller sitt ändamål.
Buffetens före- gångare, salsskänken, var en långt mera praktisk möbel; den finnes kvar ännu i former från rococons och den gustavian- ska tidens stil, m e d ett öfre och ett nedre skåp, det förra ofta med glasdörrar i små rutor och stundom med ett öppet utrymme mellan d e båda afdelningarna.
Stundom hafva d e den gamla » pärlfärgen » kvar, oftare än denna dold under en senare på- struken imitation af något träslag, men det händer också att man kan få se dessa trefliga möbler utförda i verklig mahogny eller gammal ek, och kunna de då väl försvara sin plats i en sal med dyrbaraste inredning.
Den som en gång sett ett sådant gammalt minne från våra fäders tid, borde aldrig bli frestad att lägga sig till med en modern salsmöbel med buffet m.
i ek; han borde åtminstone inse, att en sal kan möbleras trefligare och säkert originellare Salen.
Ett » salsgarnityr », sådant det levereras af våra dagars furnissörer, består af buffet, mekaniskt matbord, ett eller två spelbord och 12 stolar.
Alltsammans är i ek, ljus eller inörk, och i renässans.
Härtill plägar k o m m a: pianino i » valnöt » eller » svart » samt väggklocka i dito.
Ett ungt par, som skall etablera sig med ett möbelförråd af denna art, befinner sig ganska illa stäldt vis å vis både origi- naliteten och fylligheten i sin sals möble- ring.
Också skall man finna, att » salen » hos nygift folk förefaller mera obebodd och ofärdig än de andra rummen och att, om man sett en sådan sal, har man sett alla.
Till detta otillfredsställande resultat bidrar naturligen i hög grad, att salen, enligt våra byggmästares dekret, är största rummet i våningen.
Plan af vanliga - matsal.
om den hölls i stil med denna, vare sig i " mahogny för den, som äger en längre börs, eller i hvitmåladt trä för den mindre för- mögne.
Matsalens andra möbel är det stora Låt oss se till, om inte också en sal bordet, och skall detta enligt modernaste kan vara ett trefligt och välmöbleradt rum.
fordringar vara så » mekaniskt » som möjligt.
För att börja m e d väggarna, vill modet Ett salsbords mekanik — och denna ut- ännu alltjämt att dessa här skola vara vecklas ständigt till allt större fullkomlig- mörka, eller åtminstone mörkare än i de het — • går ut på att göra d e t så långt andra rummen.
Detta är en eftergift åt som möjligt, för att lämna plats åt de Men då den tunga stil, hvari salsmöbler fortfarande stora middagarnas talrika gäster.
gärna hållas.
Men det är ett misstag, lik- vi nu sysselsätta oss med den enklare bo- som så många andra » stilenlighetens » på- staden, där gästernas antal vanligen hålles bud.
En af de behagligaste matsalar jag inom trefnadens ej allt för vida gränser, känner har, såsom bakgrund för ett väldigt så kunna vi lämna de långa teleskop-borden 1600-tals skåp, högryggade stolar och kre- åt deras värde.
Behaget af ett långsträckt dentzhylla i mörk ek, en storblommig engelsk middagsbord torde för öfrigt vara ganska tapet med grönt och rödbrunt mot elfen- tvifvelaktigt.
De gamla runda borden, som benshvit botten.
— Och hvarför skulle ännu voro i bruk i vår barndom, hade väggen vara dyster i det rum, där man mycket som talade för dem, både från har eller borde hafva så många glada stun- ändamålsenlighetens och trefnadens syn- der; jag tror för min del att en ljus tapet punkt, och ännu bättre är ett kvadratiskt kan ersätta rätt mången flaska lifvande vin.
bord, där hvarje gäst har sin sida för sig, Bland d e möbler, som räknas tillhöra för att ej tala om ett så stort att tre kunna salen, anses en buffet vara den allra nöd- sitta vid hvarje sida — en anordning som, vändigaste.
Det är en möbelform, som där den kan ske, är den måhända mest blef på modet samtidigt med att renässan- lyckade af alla slags » middags-placeringar ».
sen blef obligatorisk såsom möbelstil för Salsstolar äro n u för tiden i regeln
IDUN 1898 221 hem, där den fornnordiska inredningen har genomförts ännu längre och där det lång- sträckta salsbordet omgifves af bänkar, svenska väfnader pryda fönster och dörrar och en af konstnärshand målad fris med nordiskt ämne sträcker sig rummet rundt.
Detta är emellertid en anordning, som ej hvar och en kan åstadkomma och ej heller vill, om han kunde.
En modern sal, som skall vara treflig, bör dock hafva en soffa, ej svällande som salongens divan, m e n dock bekväm och tillräckligt djup; de gamla » skinnsofforna » från våra föräldrars hem voro goda typer för en sådan möbel.
Ett aunat föremål, s o m förr nästan » hörde till » en sal, var gungstolen.
Ännu finnes den kvar i gamla hem, men denna kuriösa pjes, med sina stora trämedar och klumpiga former, hör väl snart till det för- gångna, en dess senare utveckling i form af wienerstol — en vacker och elegant form — är äfven den rätt sällsynt i det nutida hemmet.
Praktiskt a n o r d n a d matsal.
ganska obekväma möbler; visserligen fordrar ju » bordsskicket » att m a n sitter » rak i r y g g e n », en fordran, som vi nog litet hvar minnas att vi fått inplantad i oss från våra späda år, men det tyckes dock som om en tillräcklig sådan rakhet skulle kunna ernås, utan att våra stolar framtvinga den med sina ryggstöds omutligt stela former.
Jag har redan omnärnt den s. k. Vålastolen, såsom den i vår tid var allmännaste typen för enklare salsstol.
Sin stora popularitet torde den ha vunnit genom sin prisbillig- het, knappast genom sin bekvämlighet eller skönhet, egenskaper som den nästan helt och hållet saknar.
Dessa egenskaper borde dock kunna förenas med prisbillighet, och förra årets utställning visade, att äfven det stolsnickrande Våla lärt sig nyare och bättre former.
En g o d salsstol bör ej med ett högt eller för bredt ryggstöd lägga hinder i vägen för » serveringen »; den bör vara så pass bekväm, att den tillåter en något le- digare ställning, åtminstone under samtalen mellan rätterna och vid desserten.
Dess » klädsel » får dock ej vara yppig som sa- longsstolens, skinn är sedan gammalt och alltjämt den mest omtyckta beklädnaden, rottingflätning är alltid praktisk och kan äfven vara synnerligen prydlig, men en sits bestående af en slät, oklädd skifva är kanske mindre lämplig, då den gärna » sma- kar trä », en smak, som ej hör till en god middag.
Till det obligatoriska salsgarnityret höra också två » spelbord ».
Deras » raison d ' étre » i salen är väl egentligen att de såsom fäll- bord kunna begagnas till serverings- och smörgåsbord och annars stå hopslagna v i d väggen.
Såsom serveringsbord äro dock de gamla » servanterna » med sina hyllor mera användbara.
Och hvad smörgåsbor- det beträffar, börjar ju denna präktiga gamla institution att trängas undan af den ogemyt- liga smörgåsbrickan, jag tror dock att den har för fast fot i vårt folklynne för att någonsin kunna helt och hållet försvinna.
Ett mindre bord bör dock alltid finnas i en sal, äfven om den endast begagnas till matsal.
Ett bord p å hvilket » frukost- rispen » kan framdukas och kaffet drickas, vare sig vid elfvatiden eller efter midda- gen, och kring hvilket man kan samlas till teet om aftnarna, för att ej tala o m glaset vid festliga tillfällen.
I alla dessa fall är det stora salsbordet vanligen för stort, och ingenting kan vara otrefligare och simplare än e n frukost eller » tesupé », framsatt p å ena ändan af det för öfrigt icke dukade bordet.
En möbel, som icke tillhör den vanliga salsuppsättningen och dock ej borde fattas i någon sal, är en soffa.
Den gamla » hög- bänken » med plats för två eller nere per- soner tillhörde våra förfäders » salsgarnityr » och var den hedersplats, där förnäme eller ansedda gäster skulle sitta.
I våra dagar ser man stundom denna gamla sed uppta- gen och högsätet i salen är en möbel af högst dekorativ verkan.
Jag känner ett Det synes som om möblernas placering i en modern sal vore lika reglementerad som deras antal och beskaffenhet.
I en salong eller ett hvardagsrum kan man få se rätt olika anordningar, men i en sal är åtminstone en grupp alltid den samma: det stora bordet midt p å golfvet omgifvet af ett antal under detsamma inskjutna stolar.
Det är väl egentligen matbordets stora dimensioner i våra dagar, som nödvändig- gör dess placerande i rummets midt, där det j u annars tager största möjliga ut- rymme, så att i många af våra moderna salar knappt mer än en smal gång lämnas kvar rundtomkring.
Ett måttligt stort bord, stäldt framför en soffa eller bänk vid väg- gen, ger icke blott hela rummet ett större eller rymligare utseende, utan förlänar det en ledighet och ett pittoreskt behag, som är af mycket god verkan.
Jag minns sär- skildt tvänne så anordnade salar, s o m kunna tjäna till mönster: den ena var hos Typisk svensk sal.
IDUN 222 William Morris, den store engelske ord- och formkonstnären, där middagsbordet stod framför ett säte utmed själfvä fönsterväg- gen, som på engelskt sätt intogs af ett enda väldigt fönster; den andra är hos en af våra egna, mest omtalade arkitekter, där bordet vinkelrätt utgår från det mot ena väggen placerade högsätet, värdinnans plats.
För en liten sal är detta arrangemang särskildt att rekommendera; är rummet stort, kan ett dylikt bord framför soffan få plats jämte det stora matbordet midt på golfvet.
Buffeten eller skänken, i allmänhet en skrymmande möbel, får gifvetvis sin plats å rummets bredaste vägg — att sätta den på sned öfver ett hörn har visst ej ännu fallit in ens den mest » pittoreskt » sinnade rumsdekoratör.
En anordning, som alltid utgör en svårighet vid en sals möblering, är stolarnas placering.
Hufvudsakligen af- sedda att begagnas vid måltiderna, stå de eljes uppradade kring väggarna och, då de sättas fram omkring bordet — särdeles då bordssällskapet är talrikt — lämna de väg- garna i ett tomt och omöbleradt skick, som verkar föga trefligt.
Det bästa sättet här- vidlag vore att hafva det i hvardagslag behöfliga antalet stolar alltid stående om- kring bordet och att vid de stora festerna ha tillgång till extra dylika, så att salens ensemble ej då behöfde rubbas.
Hvad salens dekorering i öfrigt beträffar, så lämnar den — med den något allvarliga prägel vår tid gärna vill ge den — ett godt tillfälle till användande af de gamla svenska konstväfnaderna, som nu så allmänt be- gagnas och äfven utföras i våra hem.
För de många olika variationerna af » ekmöbler » passa dessa förträffligt både som klädsel och som gardiner och draperier, och mån- gen väfvande husfru, isynnerhet på landet, visar med berättigad stolthet på den hem- väfda prakten i sin sal.
Äfven här kan man dock gå för långt, och en af mina vänner, som satt upp sin samling af gamla skånska » åkedynor » liksom taflor på väg- garna, har kanske låtit sina sydsvenska sympatier få öfvertaget öfver sin goda smak.
En annan väggdekoration, som länge nog varit på modet för salen, är tallriks- dekoreringen.
Till denna skall jag åter- komma på tal om de stora våningarnas matsalar; jag vill nu blott uttrycka min sympati med den lille fattige gossen, som, då han hemkommit från ett besök hos sina rika släktingar, berättas ha sagt, att hans egna föräldrar ändå hade det bättre, eme- dan de kunde sätta in sitt porslin i en skänk och inte behöfde hänga upp det kring väggarna.
Huru ett dukadt bord skall upplysas är i våra dagar en modesak, vexlande som alla dylika.
Här är ej platsen att tala om de mer eller mindre fantastiska utvägar, som uppfinningsrika hufvuden hittat på för att göra det ena middagsbordet origi- nellare än det andra; det på samma gång mest praktiska och behagligaste är ändå alltid ett starkt och samladt ljus uppifrån en taklampa eller krona med skärmar öfver ljusen.
* — Det är människornas enda fullkomlighet, om de kunna lära sig, att de äro ofullkom- liga.
Hieronymus.
1898 Bref från en svensk delegerad vid K. f. U.
K.:s världskonferens i London.
(Forts.) i orsdagsafton hade konferensens medlemmar i den stora äran att vara inbjudna till Lord Mayorn och hans fru i Mansion House.
Den förre var iklädd sin ämbetsskrud och mottog oss i » the entrance hall », där vi alla presenterades för honom och hans familj på så sätt, att vi fram- räckte vårt bjudningskort till en af de uppvaktan- de, som sade vårt namn och nationalitet, då Lord Mayorn och han fru togo oss i handen.
Så defilerade vi en och en.
Sedan intogs för- friskningar, och man fick bese de praktfulla sa- larne och salongerna med deras dyrbarasamlin- lingar.
Sedan alla inbjudna anländt, tågade Lord Mayorn med familj in i pelarsalen, där vi sam- lades.
Sedan han befriats från sin tunga ämbets- skrud, tog han plats på en estrad, jämte de mest framstående inom K. F. IT.
Lord Mayorn själf presiderade.
Han utbringade först ett hjärt- ligt välkommen till konferensen.
» Såsom hufvu- det för Londons city » uttalade han sin tillfreds- ställelse med det arbete föreningen utför därstä- des.
Han hälsades, liksom öfriga talare, af skal- lande handklappningar.
En skrifvelse af följande lydelse kom oss här om dagen till- handa: » Herr Redaktör 1 Då Ni nu tyckes alldeles frångå Eder förut i » Idun » yttrade af sikt att ej använda öfversätt- ningar till romanbiblioteket, är det ledsamt att valet fallit på ett arbete, som för en tid sedan stod att läsa i » Sydsvenska Dagbladet » såsom följetong och således är kändt af en stor del af Edra prenumeranter.
Säkerligen kunde de rik- liga prenumerationsafgifterna räcka till att lite oftare servera läsekretsen originalberättelser, isyn- nerhet som ju » Iduns » innehåll till stor del er- hålles gratis, efter hvad som synes af breflådans innehåll.
H. A. » Härtill bedja vi få svara: I) att det är och alltid varit vår sträfvan att i » Iduns romanbibliotek » bjuda vår läsekrets värde- fulla och förut på soenska icke publicerade arbe- ten, men att vi däremot aldrig förbundit oss att uteslutande bjuda på originalarbeten.
Den upp- lysning, som nu lämnas oss, att » Familjen Brac- cio&gt; redan varit införd i en sydsvensk tidning, är således för oss en lika stor som oangenäm öfverraskning.
Herr Ernst Lundquist, som för vår räkning öfversatt boken, trodde sig bestämdt kunna försäkra, att den förut ej varit i vårt land publicerad, och blir den nu gjorda upptäckten helt visst äfven för honom en fullständig nyhet.
Isabella Bishop, ryktbar för sina mång- Med den ofantliga konsumtion i öfversättnings- åriga resor i alla världsdelar, höll därpå ett med väg, som följetongsbehofven i vårt lands till stort intresse afhördt föredrag om » Kristendo- hundratal uppgående tidningar och tidskrifter år men och Kvinnan ».
Hon gaf oss en upprörande ut och år in betinga, är det dock tyvärr snart sorglig bild öfver kvinnans ställning i de land, sagdt ogörligt att alltid med full trygghet und- där Jesu Kristi evangelium ej ännu blifvit pre- vika en kollision sådan som den nu inträffade.
dikadt, och Lord Mayorn hade rätt, då han vid II) att då emellertid denna beklagliga kollision föredragets slut påpekade, huru mycket vi hafva endast för ett försvinnande fåtal af vår stora att vara tacksamma för, som lefva under kristen- publik (dem, som förut läst följetongen i Sydsv.
domens inflytande.
Dagb ' ..) innebär någon olägenhet, men följeton- De följande talarne voro Archdeacon Sinclair, gens afbrytande nu helt visst för vida kretsar Lord Overtoun, och Preb.
Webb-Peploe.
Den skulle medföra missräkning, vi nu ej hafva sistnämnde uppmanade de delegerade i ett varmt, annat val än att låta den redan påbörjade följe- kristligt föredrag att förblifva i Kristus, om de tongen fortgå.
ville finna verklig kraft och välsignelse i sitt III) att — hvad angår insinuationen, det vi arbete.
endast allt för sällan skulle bjuda original arbe- På fredag afton afslutades konferensen med ten i vårt romanbibliotek — vi finna den minst anderika föredrag af Mrs.
Bamsister och pastor sagdt oberättigad.
Af de 15 arbeten, som ingått i Theodore Monod från Paris, » Iduns romanbibliotek », sedan det år 1893 be- Följande dagar voro dock konferensens med- gynte, ha ej mindre än 10 utgjorts af för oss lemmar tillsammans, dels besågos olika hem och direkt författade och med höga pris och honorar institut för K. F. U. K.-arbetet i London, dels belönade originalarbeten af namn sådana som gjordes utfärder till olika platser.
Lördags e. m. Elin Ameen, Ave (Eva Wigström), Sigrid Elm- voro alla delegerade inbjudna till Mr.
och Mrs.
blad, Frans Hedberg, Vilma Lindhé, Mathilda Evans, Trent Park.
Af resan skedde med extra- Lönnberg, Johannes Sundblad, Mathilda Roos m. tåg från London till en station, där 12 — 15 vag- fl., 1 af den norske författaren Berndt Lies, af oss nar, en del dragna af 4 hästar, hämtade oss.
Vi med svensk originalrätt inköpta, berättelse Justus åkte genom den härligaste trakt med böljande Hjälm, och endast 4 af utomskandinaviska öfver- åkrar, gröna ängar, där boskapen betade, och små sättningar.
Att vi just nu ansågo oss böra om- täcka byar, där hvarje hus hade sin lilla träd- växla med en god öfversättning bör förefalla sär- gård.
Trent Park hade en slottslik byggnad af skildt förklarligt inför det nära förestående åt- rödt tegel, väggarna inklädda i slingerrosor och görandet af vår pågående stora romanpristäfling, vildvin, rummen inredda med all den lyx och hvilken torde tillföra vårt romanbibliotek mer komfort man kunde vänta.
Som vädret var det än ett framstående svenskt originalarbete.
härligaste man kunde tänka sig, grupperade vi IV) att vi slutligen omöjligt kunna utgrunda, hur oss i parken — sedan vi hälsat på värdfolket — eller gjorde vandringar nedåt floden eller genom brefskrifvaren af vår » Breflåda » kunnat draga de härliga drifhusen.
Förfriskningar serverades den slutsatsen, att en stor del af i Idun publi- i ett stort tält.
Vid sextiden samlades vi under cerade bidrag skulle vara gratisarbete.
Skulle de väldiga ekarna på gräsmattan framme på går- det möjligen vara den omständigheten, att vi den, där Rev.
Hopkins höll ett kort föredrag, hvarje vecka där nödgas afvisa större eller min- hvarefter hemfärden anträddes.
Vi åkte omkring dre mängder af underhaltigt eller medelmåttigt 25 pers. på hvarje vagn.
— Man sökte upp dem dilettantkram?!
Det tyckes oss snarare som om man hälst ville vara tillsammans med, och hem- detta borde bevisa motsatsen.
Och det verkliga förhållandet är, att de rader torde vara lätt räk- färden gick fortare än man skulle önskat.
nade som genom en hel årgång af Idun ej äro På måndagen skedde utfärd till Windsor, ' ett honorerade, då till och med den obetydligaste af de slott, där drottning Victoria älskar att » insändare » under rubriken » Från Iduns läse- vistas.
Både konst och natur hafva där förenat krets » i allmänhet väl förstår att låta sig er- sig att göra platsen tilltalande.
En af drottnin- sättas för sin författarinöda, så att det säker- gens döttrar, prinsessan Christina af Schleswig- ligen icke torde rinnas någon svensk tidskrift, Holstein, mottog de delegerade och visade myc- hvilken för skönliterära bidrag offrar så stora år- liga summor som just Idun.
ken vänlighet.
Vi se alla med glädje och tacksamhet tillbaka Stockholm den 15 juli 1898. på världskonferensen.
Den har vidgat vår blick Red.
för arbetets storhet, den har gifvit oss djupa,.
4. oförgätliga intryck af huru alla i sanning äro ett, som hafva samma tro, samma mål och sam- ma verk att utföra.
Det enda man saknade var, att inga diskussioner angående det gemensamma Prisfördelningen mellan de insända uppsat- arbetet förekommo, men man fick genom de i reports » från olika länder, som upplästes, likväl serna i denna fråga är nu af gjord så, att de uppslag till nya verksamhetssätt.
Nästavärldskon- utfästa 50 kronorna lika fördelas emellan ferens skall äga rum om tre år, och en önskan uttalades att detta kunde ske i — Skandinavien.
» Mirran » (n-.r II), och » Anna » (n:r XXIV), och behagade nu pristagarne snarast gifva sig Svensk delegerad.
tillkänna för redaktionen.
" Mödrar * emellan ".
(DUN 1898 Vårt konungapars sommarhvila.
Konun- gen och drottningen jämte uppvaktningar läm- nade i måndags afton klockan 8,35 med extra bantåg hufvudstaden.
Vid Laxå station delades tåget, då konungen fortsatte färden till Göteborg och drottningen till Norge.
* Utmärkelse åt kvinna.
Öfverlärarinnan vid Tekniska skolan i Stockholm Eleonora Wil- helmina Amalia Brandt har i anseende till sin långvariga, nitiska och förtjänstfulla verksamhet vid nämnda skola tilldelats medaljen i guld af femte storleken med inskrift » Illis quorum me- ruere labores » att i högblått band med gula kan- ter bäras på bröstet.
Idun skall redan i nästa vecka ha nöjet meddela fröken Brandts porträtt och en skildring af hennes förtjänstfulla lifs- gärning.
I sitt 80:e år ingick i tisdags förra opera- sångerskan fröken Wilhelmina Fundin, bosatt här i hufvudstaden, och hvars namn oförgätligt är förbundet med minnet af vår första lyriska scens största glansperiod, med andra ord af Jenny Linds dagar.
Fröken Fundin, som vid Operan utfört en mängd större partier: Adalgisa (vid Jenny Linds sida som Norma), Nattens drottning, Anna i » Hvita frun&gt;, Isabella i » Robert », Katarina i » Kronjuvelerna », Leonora i » Stradella » m.
fl., afträdde redan 1871, som lady Pamela i » Fra Diavolo », från den scen, där hon i 40 år med heder fyllt sin plats.
Äfven till denna lifsbild hoppas vi snarast utförligare få återkomma.