Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Porträttet af madame Millet är utfördt efter ett kabinettskort af hoftotografen Selma Jacobsson i Stockholm, det af baronessan Pfusterschmid efter ett kort från boffotografen Adéle i Wien.
Allt världens guld fyller icke så mycket i sval- get mellan dem, som ha det bra, och dem, som icke ha det bra, som en enda droppe varmt män- niskoblod.
Jag vet, att Ditt löjes Mig någon Men till det tjåll, Skall Att rymden bräckt sitt såg Blond, min, att nyss lilja, Där låg Eller, i sin trånga ej från hon slockna vek, nödgats mista.
svept flydd ur vår krets Men städse, städse af en härlig likt blondhet, ... hon låg där smek, en gnista.
sista, men så linne, världens svek.
klo hon hon för blondhet, ...
Göran blek.
tycktes, i snöhvitt af dödens står den likna från blek.
munnen en skymt, hon mig kista, men så af morgonvindens Bort Blond, skicka hon af henne jag en nunna, ut jag blondhet, ... af en härlig blicka, bin åstad.
ett hopp sagodrottning Sådan ej själf får likt som lif hon trånar, lånar purpurblad.
kyssar mun Där där jag aldrig dit jag af en härlig sorgsen Kände En af sina dog.
Röjde, En glans genom Blond, landsflgkt, blomma ila till din Hon En i den spröda mitt men så rycktes, minne, blek.
* Förf., hvars fullständiga namn lyder Antonio de Castro Feijö, är, som bekant, vicomte de Soto- Maiors efterträdare såsom Portugals representant vid de skandinaviska hofven.
1894 Amerikanism i kvinno- uppfostran.
nom den franska pressen har kvinnoupp- fostran under den senaste tiden varit ett ämne för debatt.
U p p s l a g e t gafs af roman- författaren Marcel Prévost, som i en skildring med titel » Les demi-vierges » inlade den allra skarjiaste gensaga mot de amerikanska upp- fostringsidéernas omplanterande i fransk jord- mån.
Boken fick en spridning, som måste för- våna, men som visar, att ämnet intresserade, och som möjligen också visar, att det var i rätta stunden, saken blef bragt på tal.
» Les demi-vierges » utkom i juni, i slutet af augu- sti förelåg dess 68:de upplaga, och den är naturligtvis ej den sista.
Med undantag af de världsbekanta författarne är det ej många, ej ens i Frankrike, som nå en sådan bokhan- dels succés.
Och när det undantagsvis hän- der, så kan man vara ganska säker på, att boken behandlar ett ämne, som på ett eller annat sätt tangerar skandalens område.
Man får väl ej misstänka Marcel Prévost för att ha velat ockra på skandalen, han är en alltigenom allvarlig författare, som hvar- ken söker vara pikant eller spirituell, än min- dre sätter en ära i att vara frivol.
Sådan han presenterar sig i sin nya bok, sluter han sig närmast till P a u l Bourget, sådan denne blifvit under sitt sista utvecklingsskede, är mo- ralist som han och skrifver tungt som han, visar ej spår af humor och föga lust för iro- ni, utan bibehåller från första ordet till det sista en oförändradt allvarlig min.
Prévost är konservativ, klerikal och aristokrat — sam- tidens utjämningssträfvanden ha i honom en skarp iakttagare och dess laster en sträng domare.
D e t är mot den ultramoderna kvinnoupp- fostran, han uppträder i sin uppseendeväckan- de pariserskildring, mot de anglo-saxiska principerna, som förorda den största möjliga frihet för flickan under uppväxtåren.
H v a d blir följden — frågar han — af att flickan, redan innan hon vuxit ut till kvinna, innan hon vunnit själfständighet och mot- ståndskraft mot frestelserna, får vara med i ett hemlif och ett sällskapslif, som står öppet för alla farliga vindar, om hon får höra allt diskuteras — - flackt och frivolt, såsom de ytliga världsmänniskorna diskutera — om hon får läsa alla slags böcker, se alla slags tea- terstycken och höra hvad alla dagdrifvare af societeten hviska i hennes öra?
H v a d blir följden?
J o — svarar han — detta sätt att upp- fostra en ung flicka åstadkommer den samti- da typ, som han kallat » demivierge » — h a l f oskuld — unga damer, som ej äro okunniga om något af det, man förr ansett lämpligt att förtiga för dem, och som med en skam- löshet utan like diskutera de mest ömtåliga frågor och blifvit så vana att röra sig med frivola känslor och uttryck, att de längese- dan slopat all känsla af blygsel, men som på samma gång i de flesta fall äro allt för beräknande och praktiska för att göra sig skyldiga till verkliga snedsprång, ty det gäl- ler för dem först och sist att bli gifta och rikt gifta.
Prévost framställer i sin roman en hel rad varianter af typen och ställer som dess motsats upp den unga flicka, som blifvit uppfostrad enligt de gamla » förlegade » prin- ciperna i en familj med allvarliga grundsat- IDUN ser, den flicka, som ej är medveten om lif- vets skuggsidor och om människornas laster, utan som har sitt hjärtas oskuld i behåll.
Prévost vill fråga sina läsarinnor, hvilken- dera sorten de föredraga: den renhjärtade eller den sedligt anfrätta.
H a n ropar till mödrarna: hvad ni gör, men drag inte in edra döttrar i den kvalmiga, förskämda luft, det moderna societetslifvet inandas!
Släpp ej in dem i edert mondaina lif, bland lättje- fulla, njutniDgslystna och samvetslösa männi- skor!
H å l l dem utom kunskapen om värl- dens dålighet, uppfostra dem inom familjen, om er familj är af det slaget, att en flicka där kan uppfostras till en god och sann kvin- na — i annat fall sänd henne till en pen- sion, som är att lita på.
» Gift bort dem i unga år, men håll dem utanför ' världen ', till dess de gifta sig. » Förr uppfostrades den unga, franska flickan i ett kloster — när hon lämna- de detta, öfverlämnades hon af sina föräldrar till den man, de utsett åt henne.
H a r man gjort henne någon tjänst genom att öppna den stora världens dörrar för henne, genom att låta henne allt för tidigt vara med i ett lif, som fordrar karaktär och urskillning, mot- ståndskraft och människokännedom, om man där skall kunna hålla sig uppe?
V a r ej hen- nes oskuld ett bättre skydd mot frestelsen än den medvetenhet, som besudlar hjärtat?
Var det svårare för henne, då hon oerfaren släpp- tes ut i världen, att bevara sitt hjärta rent, än hvad det är för den erfarna, nyfikna och nöjeslystna flicka, som nu allt för tidigt ka- stas in i hvirflarna?
Författaren medgifver gärna, att den socie- tet, han aftecknat, utgör mera ett undantag än en regel, men han påstår, att den för hvarje år blir allt mera tongifvande i Paris, och att typen » demi-vierge » blir allt mera framträ- dande och talrik.
D e n är ej fransk, denna typ, den är importerad, och den påträffas — säger Prévost — ännu mera utvecklad i Eng- land och Amerika.
Men — afslutar han sitt resonnemang — får den obehindradt utveckla sig vidare, så blir den ett samhällsondt, som undergräfver äktenskapet, liksom det besmittar hemlifvet.
D e t är ej min afsikt att redogöra för inne- hållet i Prévosts berättelse — det är endast och allenast dess tendens, som det här är frå- ga om.
I våra ögon förefalla den franska moralistens varningsrop ganska egendomliga och ha sitt största intresse såsom belysande parisarens uppfattning af spörsmål, som te sig helt annorlunda för icke-fransmän.
I en fransmans ögon är det ännu i dag lika opas- sande som farligt för en ung flicka att pro- menera på gatan i sällskap med en ung man.
E n i E n g l a n d bosatt fransk dam, som med anledning af Francisque Sarceys artiklar om Prévosts bok och om den amerikanska upp- fostran tillskref honom ett bref, yttrade däri bland annat följande för fransk uppfattning af det » passande » betecknande rader: » Fastän jag ej blifvit uppfostrad på det franska sättet, var jag, då j a g tillhörde klas- sen af de unga flickor, som måste förtjäna sitt uppehälle, både tvungen och van att i Paris gå ut ensam, på ärenden eller till lek- tioner.
J a g hade inte med mig en kammar- jungfru, af det enkla skäl att jag inte hade någon kammarjungfru.
Men aldrig skulle det fallit mig in att gå ut att promenera eller på teatern eller hvart som helst ensam eller i sällskap med andra u n g a flickor och ännu mindre med unga herrar.
J a g skulle i så fall måst blygas och skulle ej haft något roligt. » 335 I EDgland har man helt andra vanor.
Bref- skrifverskan omtalar, hur hennes elever gå ut på promenaden enkom för att där träffa unga herrar.
D e försöka alls ej att dölja ända- målet med sin tur.
» För några dagar se- dan, » berättar hon, » mottogo två af mina elever ett bref från ett par ungherrar från Cambridge, som de kände.
D e t var fråga om att tillsam- mans göra en kanotfärd på Thames, och den skulle vara från klockan elfva på förmidda- gen till tio på aftonen.
J a g skulle ha gjort mig löjlig genom att bli förvånad, ty alla funno denna utfärd både passande och helt naturlig. » J a g undrar hvad Marcel Prévost skulle säga, om han komme upp till Norge och finge se studenter och unga damer i flock företaga fjällvandringar, som vara ej blott till tio på aftonen, utan i flere dagar?
Och om han likväl ej skulle kunna inordna de unga fotvandrerskorna ibland sina » demi-vierges »?
Man har ingen anledning att betvifla till- varon i verkligheten af de mer eller mindre depraverade personer, han framställer i sin roman.
D e t händer litet emellanåt, att en skilsmässoprocess eller skandal — kanske of- tare i E n g l a n d än i Frankrike — afslöjar förhållanden, fullt ut lika maskstungna, som dem han tecknat.
Själf är han fullkomligt öfvertygad om, att han ej öfverdrifvit.
Låt vara, att det är en bestämdt angifven varie- tet inom societeten i Paris, han påpekar som milieu för sina brådmogna, » flirtande » unga damer och sina yrkeskurtisörer, som ej ha annat att göra än att förvrida hufvudet på unga flickor, så har denna societet likväl nog sina motstycken äfven utom Frankrike, och den varning Prévosts bok uttalar — • och det ej endast till franska uppfostrare — är i alla händelser af den art, att den ej bör lämnas å sido, äfven om vi ej ha anledning att gå på långt när så långt som fransmannen i sina slutledningar.
A t t en sådan bok som denna utkommit och blifvit mottagen — visserligen med en och annan gensaga, men ej med allmän harm — är tvifvelsutan ett tidens tecken.
Om man jämför den med D u m a s ' skådespel » F a l s k a juveler », som förskrifver sig från 1 8 5 5, finner man, att D u m a s ' damer af demimonden tala i en helt annan och finare ton än dessa mo- derna familjeflickor, som knappast ens bry sig om att dölja sitt verkliga sinnelag, sina käns- lor och reflexioner.
D e t är ett drag att taga fasta på, detta att författaren strax i berät- telsens början, då de unga damerna passerat revy, funnit sig nödgad att upplysa läsaren om, att dessa unga flickor ej äro tvifvelaktiga existenser, utan tvärtom äro af god familj, tillhöra samhällets öfverklass och ha fått en så kallad vårdad uppfostran.
Ingen af de franska kritiker, jag sett öfver Prévosts bok, har yttrat någon förvåning öf- ver dess innehåll — ett par ha tagit den gan- ska legert: » en vaudeville i svart i Theatre Libres anda. » Men andra ha sagt, att den fråga, boken fört på tal, bör allvarligt skär- skådas.
K a n s k e denna fråga vore värd att uppta- gas till behandling äfven i vårt land —?
Blygsamheten liknar skuggan, som ger relief åt ljuset; hon är förtjänstens kyskhet, de sköna sjä- larnes jungfrulighet.
E. de Girardin.
IDUN 336 Pristäflan mellan arbeten, Liedbergska tillverkade med den flossaapparaten.
I d e n n a af I d u n s r e d a k t i o n a n o r d n a d e handarbetstäflan utgick, s o m bekant, in- lämningstiden den 1 dennes.
Fröknarna Agnes Branting, Selma Giöbel o c h Hulda Lundin hade godhetsfullt åtagit sig att som prisdomare ställa sina bepröfVade fackinsikter till de täflandes tjänst.
Ty- värr har fröken Branting sedan en längre tid tillbaka varit allvarsamt insjuknad, hvadan h o n var förhindrad att deltaga i d e t s a m m a n t r ä d e, s o m d e n 1 4 d e n n e s af- h ö l l s å r e d a k t i o n s l o k a l e n, m e n d å frök- narna Giöbel och L u n d i n i alla punkter enades om följande utslag, äger detsam- m a lika fullt afgörande kraft.
D å i n t e t af d e i n s ä n d a a r b e t e n a å d a - g a l a d e, a t t t i l l v e r k a r i n n a n så f u l l k o m l i g t öfvervunnit svårigheterna vid flossaappa- ratens handhafvande, att icke n å g o n min- d r e o j ä m n h e t h ä r o c h h v a r k u n d e för- märkas, ansågo prisdomarne ej, att det första priset borde utdelas, m e n tilldöm- d e det andra priset, kvitter.
F ö r öfrigt är det ljudlöst tyst, en oändlig stillhet, en andlös väntan.
Fjärden lägger hela sin själ inför himlens öga, och himlen stirrar ned i djupet att där läsa sina egna tankar.
D e t är som om naturen sam- lade sig i ett djupt begrundande före den kommande stora uppgörelsen.
Men där solen bryter fram, bredande ett blekt skimmer öfver en udde med björkar, som glesnat, så att de hvita stammarne lysa igenom, och mattats i färgen, utan att ännu gulna, och där mellan björkarnas blonda loc- kar aspen börjat skifta svagt i rödbrunt och gredelint, där är det, sedt öfver fjärdens spe- gelyta, som om våren hägrade, men det är en vår utan glädje, en maj utan liljekonvalj- doft och utan fågelsång.
Där drömmer j a g mig två unga vackra människobarn, de sitta på hvarsin fuktig, mossig sten under björkarna, j u s t där på höj- den, hvarifrån solndegången i ljumma juni- kvällar tog sig så härligt ut öfver fjärden.
Tysta blicka de hän mot den blånande syn- randen.
Men hans ögon söka snart närmare mål.
Med henne lekte han sommarens glada fjärilslek utan tanke på, att den måste upp- höra en gång.
Och nu, när leken är till ända, känner han, att han lek t den för länge.
H a n ser på hennes lilla bru.
) a hand, som fattar lätt om parasollens elfenbenskaft.
D e n handen har han tryckt för ofta, har han sett för mycket på.
H a n känner hvarje dess linie, hvar rörelse, han älskar denna lilla bruna hand, som är så själfull, så helt och hållet ett med henne, som.
D e t smärtar som ett sår i hans bröst, och han gripes af en obetvinglig åtrå att draga hennes ljufva hufvud intill sig, öfverhölja det med kyssar, gråta, tigga, bestorma h e n n e.
Men han vet ju, att det är omöjligt.
Som- maren har flytt, och leken är slutad.
Men om ändå.
D e t är vansinnigt, det är galenskap, han skall skrämma henne, men han måste säga henne.
H a n nämner hennes namn.
50 kronor, åt fröken Elin Erikson, Stockholm, f ö r e n a f h e n n e i n s ä n d större matta i ori- entalisk stil, u n d e r e r k ä n n a n d e a f d e t, i helhet sedt, mycket vackra och omsorgs- fulla arbetet samt den smak i färg- o c h mönsterkomposition, som det bevisade.
V i d a r e t i l l d e l a d e s ett af de tredje pri- sen e l l e r 25 kronor åt Lydia Söderlindh, Skara, f ö r e t t af h e n n e i n s ä n d t kuddstyckc i trcn- saflossa-imitation, hvarvid särskildt erkän- des de väl öfvervunna svårigheterna att få den ofyllda bottnen j ä m n och utan rynkor, så att arbetet gjorde sig som en verklig väfnad.
P å g r u n d af d e t r i n g a d e l t a g a n d e t i d e n n a täfling har således icke mer ä n en del af de u t f ä s t a prisen k u n n a t u t d e l a s, m e n p å d e t a t t d e a f s e d d a m e d l e n än- dock i e n eller a n n a n f o r m m å k o m m a våra, f ö r k v i n n l i g a h a n d a r b e t e n i n t r e s - s e r a d e l ä s a r i n n o r till g o d o, l i a r r e d a k t i o - n e n träffat ett a r r a n g e m e n t i s a m m a n - h a n g m e d Iduns julklappsbasar för i år, s o m v i h o p p a s s k a l l v i n n a g i l l a n d e.
Se h ä r o m under e g e n rubrik i dagens nummer!
Höststämningar.
f p a i f t e r stormiga nätter ocb dagar kommer en WSi stilla morgon med fjärden orörlig och blank, kransad af speglande holmar, öfver hvilka himlen hvälfver sig halfklar med lång- samt genombrytande sol.
D e t är så t y s t.
tyst vida omkring.
Från aflägset fjärran för- nimmas hammarslag.
Med grofva bräder spi- kas verandan till, sedan sommarvillans gäster dragit bort liksom förut svalorna, ä n - derna och vildgässen.
E n ensam fågel, som glömt sig kvar i träd- gårdstäppans häckar, låter höra ett mjältsjukt D å reser hon sig genast, och då hon reser sig, är det ej barnet, som ställde till nojs och upptåg vid alla utfärder och dansnöjen som- maren lång, ej ungmön, som sjöng svärmiska sånger i månskenet, det är kvinnan, som med säker hlick ser lifvet an och beslutsamt af- bryter en lek, förkväfver en dröm, ett hopp, ett sommarens vildskott, som redan — hon hör- de det på hans tonfall — har vuxit för vida.
F a r v ä l!
Tack för en angenäm sommar!
H a n ser hennes väna gestalt försvinna bland björkarna i stigens krökning.
H a n s väg går åt motsatt håll.
D e n går öfver mark, där nattens frost ännu ligger hvit öfver vissna tufvor, där ormbunkar stå brunbrända i skogs- kanten, där björkarna regna gula löf öfver vandraren, där hela lundar, fyllda af ljufva sommarminnen, stå i brand, hela skogar prun- ka i dödens guldskrud, i lifvets förblödnings- rosor.
H v a r såg j a g vårens hägring?
Gick solen i moln?
E n kall och fuktig vind drar sakta genom trädens undergifvet vaggande kronor och dör bort i en vemdig krusning på fjärdens leen- de yta.
Min vän, svep om dig kappan, det är höst.
A t t svepa om sig kappan är en åtbörd af resignation.
S å gjorde Osesar, vill j a g min- nas, innan han sade adjö.
J a g sitter insvept i min kappa högt öfver öronen.
1894 J a, nog har jag skäl att ägna mina lediga stunder åt resignationsöfningar, — d. v. s. de stunder, då j a g inte har fullt upp att göra med att lappa, limma, g u m m a och syndeti- kona ihop allt, som gått sönder under flytt- ningen.
Att se Neapel och sedan dö — att ha utstått en flyttning och ändå lefva!
Ja, j a g vet inte, hvad jag säger, mitt hufvud är fullt af afbrutna stolsben, spräckta speglar, krossadt porslin, snickare, målare, tapetsera- re.
o, o, måtte jag bara få behålla mitt förstånd!
Själfva flyttningsdagen, o jag glömmer den aldrig!
Skrik och spring från morgon till kväll.
Främmande människor i våningen, som pocka på att man genast ger sig i väg.
» Vi kan väl inte flytta, förrän våra karlar kom- ma. » J o, ni kan flytta.
Oresonliga männi- skor!
Och ' karlarne dröja.
Väntan och för- tviflan.
S å komma de ändtligen.
N u börjar kalabaliken!
A k t a pianofötterna!
Vänd för- siktigt!
D e t är glas i den här lådan.
Stöt inte emot trymån!
Ställ blommorna öfverst!
» Å h ja, frun kan vara alldeles lugn! » J o, det kunde j a g — lugn i en röra af upp- och nedvända möbler, stadsbud, flyttlass, hyresvär- dar, skrik och väsen, och en beskäftig herre och man, som bara springer för fötterna på en, medan han tror, att han uträttar alldeles fasligt mycket.
Och så ändtligen då, när karlarne ha fått sitt öl och sin betalning och man står där i den nya våningen, dödstrött, uthungrad, makt- lös i ett kaos af soflbr, sängklädsäckar, taflor, bord och stolar huller om buller och inte vet, hvar man skall börja, och så ens herre och man kommer fjantande med sina frågor: » Är mina tofflor med? » » Jag hittar inte mitt ci- garrfodral. » » Mitt cigarrmunstycke, hvar är mitt cigarrmunstycke? » J o då vill j a g lof va, att man vet, att man lefver!
J a g tycker mig ha läst någonstädes en öm och vacker skildring, försedd med illustratio- ner i engelskt maner och betitlad: » Första aftonen i det nya hemmet. » Å h, ni skulle ha sett.
Och så följde en ny beskrifning på en supé från magasinet, uppdukad på en packlår, och så fick j a g i mig en hel lista på allt, som gått förloradt i flyttningen, allt som blifvit glömdt, och allt som blifvit skamfiladt genom drumliga karlars vårdslöshet, och slutligen del- gaf mig den unga frun, som gjort sin första flyttning, att riktigt i ordning kunde det inte bli förrän i nästa månad.
Och medan hon talade i ett ihållande ta- lande, med stora åtbörder och en min it la gammal husmoder, som tog sig putslustigt ut i hennes runda barnansikte, sysslade hon oaf- brutet i sina lådor och skåp, sysslade så if- rigt och bullersamt, att j a g nästan fick en misstanke, att det roade henne mer än hon ville låtsas om, och att talet om dödströtthet och resgnation blott var en mask, som hör- de till den roll hon utförde.
J a g lät henne tala och njöt af hennes ifver.
Regnet sköljde rutorna åt henne.
Skymnin- gen föll på.
E n lampa tändes.
E n virkning togs fram.
N u skulle hon hvila litet, sade hon.
Och så ringdes det på en brasa, och där sutto vi snart, en hemtreflig trio, pratade om sommaren, om vinterns väntande nöjen, om allt mellan himmel och jord, medan reg- net sköljde öfver fönstren och stundtals du- skade till, som om det varit våta löf, när en starkare vindpust drog förbi.
D e t var en höststämning så god som nå gon annan.
Inte värst poetisk eller roman Gynna det s v e n s k a arbetet!
^ f S S.
^ ^ JatlSSOfl &amp; Cl
IDUN 1894 tisk, men hösten har många olika dagrar, och äfven hvardagligheteus trefnad midt uppe i lifvets jäktande stök är icke utesluten från förgängelsens årstid, Efraim Rosenius.
337 Iduns julklappsbasar for i ar.
Tio kronor för hvarje antagen beskrifning.
Vi vilja ej heller i år frångå vår vana att till tjänst för våra läsarinnor i julklappsbry- deriernas tid anordna en liten julklapps- basar och utlysa därför härmed en täflan för beskrifningar på Ett litet tortyrredskap.
en där damen med det rödblommiga ansiktet 5 och den kraftiga gestalten kan inte gärna vara mer än på sin höjd fyrtio år och ser egentligen ut som hälsan själf, där hon gladt små- leende står och pratar med sin väninna.
Vi ämna emellertid söka undvika den mängd Nu säger hon adjö och beger sig tvärs öfver och allbe- gatan — märkvärdigt, hvad hon i en hast ser för- af till stor del allt för alldagliga ändrad ut: under det ännu kvardröjande leendet kania saker, som förr om åren förekom- rycker det då och då liksom smärtsamt till kring mit, och utbedja oss därför alla intressera- hennes mungipor; hon ser ej längre frisk och något stiligt och ungdomlig ut, där hon går.
Går?
Nej, snarare des hjälp att åstadkomma Endast linkar fram; hvarje steg tyckes vilja afpressahen- nytt.
ne ett jämmerrop, och ibland ser det ut, som om hon hade god lust att digna ned.
Trottoaren är dock jämn som en is — men hon och en särskild beskrifning, har måhända liktornar?
Kanske det — och kanske men hvar icke!
Eller för små s k o d o n.
Åhnej, ett frun- som antages och införes, erhåller 10 kr.
timmer på fyrtiotalet med hennes förståndiga, i pris.
För dem, som veta sig kunna bju- matronelika utseende har med säkerhet länge se- da något af intresse, böra alltså utsikterna dan hunnit öfver koketteriets lifsskede.
Det är bestämdt något annat, som gör hvarje vara ganska lockande att erhålla en liten för- fjät så plågsamt för henne, att hon nu t. ex. stärkning i julklappskassan och på samma knappt kan gå upp för den där alls icke branta gång göra sina medsystrar en förnöjelse.
trappan, ntan att för hvarje steg, pustande och Alla täflingsskrifler — påtecknade: Till flämtande, hvila vid ledstången.
— skola vara inkom- Ni kan vara nästan viss på, att finge och kunde julklappsbasaren senast den 4 no- hennes fortkomstledamöter berätta sin historia, na till redaktionen skulle de hafva svåra anklagelser att andraga mot vember.
— strumpebanden, ja, just dessa vackra, af flitiga, välmenande händer broderade strumpeband, som äro spända rundt om benet.
Ty, hör på I Från hjärtat utströmmar det varma blodet, som skal!
föra näring och kraft till kroppens alla de- lar.
När det så kommer till knäet, möter det ett allvarligt hinder i det hårdt åtsnörande strumpe- bandet.
Detta gör allt hvad det kan för att hejda blodets tillopp och cirkulation i de nedre benpar- tierna.
Häraf blir följden, att benet liksom viss- nar och aftynar.
Det blir icke alldeles obrukbart, men benpipan blir svag och skör, musklerna för- krympta och kraftlösa.
j [|ön tid är inne, då årets inläggning af När så ålderdomen infinner sig och det för J t l denna delikatess, som snart sagdt blifvit kroppen gäller att stå emot med anlitande af den en nödvändighetsartikel i hvarje hushåll, kraft, den i ungdomen skulle ha uppsamlat — då åtminstone för smörgåsbordet, slappes ut i fins icke denna kraft i de slappa och svaga benen, som därför alltmer förlora förmågan att lätt och marknaden från alla större eller mindre fabri- ledigt röra sig.
kanter i den bohuslänska skärgården.
Hus- Observera, att de flesta män ännu på gamla mödrarna köpa den i kryddboden, servera den, dagar gå raskt, under det många kvinnor redan man förtär den med smak och vänjer sig vid vid fyrtio år äro till hälften krymplingar och de Men härunder kommer ingen att tänka flesta med all säkerhet vid femtio mer eller mindre den.
skrala i gången!