Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa träd gifva visserligen endast dålig frukt, som användes till Most, men de graciösa grenarna, de saftiga bladkronorna äro ögat en beständig glädje.
Man fattar slutligen en sådan kärlek till dessa träd, att man finner dem vackrare än alla andra.
Hur illa, att den moderna skolans artister, hvilka öppnat våra ögon för fruktträdets behag, ej hittat hit!
Men de flesta af dem äro automater i sin konst äfven de; de våga sig icke gerna utom de kala, fula franska byarna; de arbeta med outtröttlig flit i det kalkhvita, gassiga Grèz par Nemours.
Helt visst skall någon ny, någon verkligt ny talang förr eller senare leta sig fram till det förkastade Schweiz.
Han behöfver alldeles icke frukta att beständigt träffa alphornsblåsande bildsköna flickor.
Bondflickorna i Schweiz äro fula och alphornen börja tystna.
Det franska landskapets delikata färger går han visserligen miste om, men det är egentligen först, när alpväggarna och de stora bergmassorna komma med som färgerna bli kalla och hårda.
Hans skickliga öga skall snart märka, att Schweiz icke blott har snötoppar och bråddjup utan en outtömlig rikedom af smärre motiv, hvilka särskildt passa för en modern fransk pensel; han skall upptäcka byarna och deras fruktträdsskogar.
Må man förlåta honom, om han midt i Jungfruns och Finsteraarhorns land – glömmer alperna för päronträden!
Byarna i Schweiz äro mycket olika i olika kantoner, men de äro vackrast då de äro uppförda af hvitrappade korsvirkshus med små runda blyinfattade rutor samt halmtak, hvilka genom sin ofantliga höjd erinra om pålbyggnaderna.
Då man en julidag sitter i jordvåningen af ett sådant hus och öfver sitt skrifbord betraktar byn genom det öppna fönstret, ser man ut i en stor grön sal, hvars golf är gräs och hvars hvalf är päronkvistar.
Fruktträden göra först halt framför kyrkogårdsgrindarna och kyrkan, på hvars höga tak storkarna bygt bo.
Om vår bortglömde gamle Chateaubriand haft sitt skrifbord vid ett sådant fönster, hade han fått tillfälle till många menlösa iakttagelser öfver, hur Vår Herre med särskild hänsyn till menniskan, skapat träden så, att de om sommaren skänka henne skugga men om vintern fälla sina blad för att icke utestänga solen.
Utanför fruktträdsskogarna vidtaga oftast skogar af bok eller furu och äro för det mesta allmänning.
På vissa dagar af året underrättas medborgarena genom klämtning med kyrkklockorna att de på vagnar eller kälkar få hemta från skogen den ved som tillkommer hvar och en.
I Schattdorf, kanton Uri, får en gift borgare årligen 6 granstammar; en ogift, hvilken bor i eget rum och har kakelugn att elda men ingen spis, får 2 granstammar.
Byn eger dessutom vidsträckta beten och åkerfält, hvilka till stor del också äro allmänning.
Denna jord är fördelad lika mellan alla familjer som ha »egen eld och rök».
Föräldralösa barn som föra gemensamt hushåll, en enka, en enkling – alla dessa räknas härvidlag som familjer.
Hvart tionde år blir allmänningen uppmätt och på nytt fördelad genom lottning.
Hvar borgare disponerar efter behag öfver sin jordlott; han kan plantera potatis eller bönor eller helt enkelt förpakta den.
Han kan också afträda den till byalaget och erhåller i sådant fall en penningeersättning efter gifven taxa.
De beten hvilka äro allmänning, få brukas mot en afgift, hvilken kommer den till godo, som icke har någon ko.
I Stans har var borgare 1,400 klafter god åkerjord.
En tysk författare påpekar detta lyckliga samhälle och utropar:
»der man har 1,400 klafter åkerjord och har en fru och solen går upp klockan fem, der är den sociala frågan löst!»
Genom att förpakta 1,400 klafter åker kan man i Glarus skaffa sig en årsränta af åtminstone 150 francs.
Denna summa omstörtar ej verlden: på 150 francs lefver ej en familj.
Denna säkra men blygsamma årsinkomst är en grundplåt, hvilken möjliggör att en flitig arbetarefamilj med tiden kan sträfva sig upp till välstånd, något mer är den icke.
Medvetandet om att 150 francs äro en säker årsinkomst till döddagar gör ingen till lätting och kan ej förslöa den längtan efter mer utan hvilken menniskan skulle bli en odugling och draga hatten ned öfver ansigtet samt lägga sig på ryggen och sofva.
Utom allmänningen fins korporationsjord, jord som eges af föreningar och korporationer.
Gemensamhetskänslan visar sig i allt, i konsumtionsföreningar, skytteföreningar och slåttergillen och sist men icke minst i den portfölj med illustrerade in- och utländska tidningar, hvilken skickas mellan de olika hemmen och hvilken skänker den fattigaste en smula humanistisk bildning.
På landsbygden är schweizaren mest typisk.
Här har han också sin egentliga verkningskrets och fabriker ligga kringströdda i alla byar.
Härvidlag har han äfven delvis löst den sociala frågan, då han lagt fabriken på landet.
På landet äro fabrikens arbetare och arbeterskor i stånd att föra ett lif, hvilket nästan kan kallas idylliskt om det jemförs med den hemska tillvaro som deras olyckliga kamrater i storstäderna äro dömda till.
Schweiz har heller inga storstäder; då schweizaren kan göra förmögenhet på landet, har han ingen anledning att flytta till staden.
Är han redan rik och har hans ätt bott på samma ort i generationer uppnår han ofta ett personligt inflytande, som i smått påminner om de gamla handelsfurstarnas i Venedig.
Han förvandlas då till en liten byaristokrat, hvilken till och med kan låta brodera sin borgerliga stamfars bomärke eller vapen på sin sänghimmel.
Men till en verklig tyrannunculus växer han aldrig – och han lemnar aldrig sina enkla lefnadsvanor.
En främling skall i det längsta taga honom för en fattig sate.
Han spänner sjelf för sin häst, om han skall åka, men det skall han sällan.
Det förefaller honom lika öfverflödigt, att han, då han är en god fotgängare, skall åka af och an i ekipage som att en ung man, hvilken ej är halt, begagnar käpp.
Han tillbringar sina aftnar i samma ölstuga och vid samma långa bord som byns krokigaste skoflickare.
Hans största nöje är att hvar sommarsöndag gå upp på ett berg till ett värdshus och ropa: Juchhe!
Han är okonstlad och ursprunglig, vänlig och hjelpsam och ser ut som ett glas fet mjölk.
Han tror icke, att den är lyckligast som har det dyrbaraste möbeltyget, men derför är hans hem alldeles icke smaklöst; dagligstugan med de hvitstrukna, panelade väggarna utan taflor, det renskurade golfvet utan matta, det låga taket utan ljuskrona är genom sin enkelhet full af behag.
Det praktfulla är, som vi alla veta, icke alltid det smakfulla – ehuru vi kunde lockas att tro det, då vi läsa någon pariserfarares beskrifning på de rum, hvilka framför alla andra borde tjusa genom verklig smak, nemligen framstående målares atelierer.
Med en varuhandlares intresse talar skildraren om stoffens dyrbarhet, med en barbars glädje om rummets prakt.
Enkelheten är mycket gammalmodig; men ännu mera gammalmodig är praktlystnaden, ty den är nedärfd från vilden.
Många nya menniskor finna till och med en ändamålsenlig byggnad af glas och jern vacker och stämningsfull.
Förtjenar Parthenon att kallas frusen musik, så förtjenar den spindelväflika hängbro som sväfvar öfver Niagara att kallas frusen tanke.
Antikens klumpiga men utsirade char är smaklös och ful jemförd med den prydnadslösa men smäckra och smidiga bicykeln.
Det ligger stundom en rent af raffinerad smak i det utstuderadt enkla och prydnadslösa och just denna smak är det som karaktäriserar dessa ordentliga, putsade, tarfliga och, om jag så får uttrycka mig, kyskt vackra schweizerhus och hem.
Det som emellertid gör de tyska kantonernas hem1 så tilldragande är främst af allt den huslighet som möter oss derinne, och det som möjliggör denna huslighet är – kakelugnen och dubbelfönstret.
En bostad der man icke kan göra sig oberoende af temperaturen utomhus förtjenar ej namn af hem.
Hvem undrar på att fransmannen och italienaren ej känner trefnad i ett rum, der det drar från fönstret och der det blir källaraktigt kallt så snart veden brunnit ned i cheminéen!
Att vara »chez soi» betyder för fransmannen på sin höjd att vara på ett ställe der man är obesvärad, der man kan kasta af sig rocken och lägga upp fötterna i soffan samt somna från den nyss tända cigarren.
Att vara »a casa» innebär för italienaren endast – att man icke är utgången!
Men att vara »zu hause» innebär för schweizaren ett välbefinnande och en hel liten idyll, som utan kakelugnen och dubbelfönstret snart skulle frysa bort.
Det schweiziska hemmet erhåller derför också först sitt rätta behag mot hösten, då dubbelfönstret hakas i, då brasan sprakar i den fyrfotade stora kakelugnen och gråvädret omhöljer och liksom förstorar Alperna, medan man hör ett sista eko af sommaren i den knarrande vinpressen och den susande slagan.
En söndag i Appenzell.
Sent på lördagsnatten hade jag tagit in på ett värdshus i en zwingliansk by uppe i kanton Appenzell.
När jag sofvit några timmar, väcktes jag af ett besynnerligt oväsen.
Atsch-pang, atsch- pang, atsch-pang lät det någonstädes utomhus på afstånd.
Så blef det tyst igen, men endast för ett ögonblick.
Derefter: atsch-pang, atsch- pang, atsch-pang; och nu var det tydligen i värdshuset alldeles öfver mitt hufvud.
Rummet var mörkt, men en hvit ljusstrimma lät mig ana, att om jag endast fick upp fönstret och ytterluckan, skulle jag få ljusan dag.
Jag trefvade på fönstret och lyste på det med en tändsticka, men jag fann hvarken gångjern eller hakar.
Slutligen upptäckte jag, att det kunde skjutas åt sidan in i väggen.
Men nu återstod det att få upp luckan.
Den hade också hvarken gångjern eller hakar och den gick icke att skjuta åt sidan.
Med ens gaf den vika och, atsch- pang, sjönk den oförmodadt ned i fönsterposten som ett vagnsfönster.
Der ute lyste under junisolen de höggafliga, små, hemtrefliga trähusen i klein-aber-mein-stil och bepansrade från grund till tak med hvitstrukna, rundskurna, fjälliknande spån.
De hus, som ännu hade luckorna uppskjutna, tycktes fullkomligt sakna fönster.
De hvita luckorna kunde ögat icke särskilja från den hvita väggen.
Bäst det var, öppnade sig helt oförmodadt en lucka i väggen och en sömnögd kvinna med pannhåret deladt i två gardiner tittade ut.
Strax derefter dök husets långa rad af små luckor ned i fönsterposten.
Atsch-pang, atsch-pang, atsch- pang ljöd det tätt efter hvartannat som ett kägelklots rullande utför en trappa.
Slutligen hade det nyss sofvande huset slagit upp sina tolf à tjugo ögon.
Gafvelväggen af trä hade förvandlats till en vägg af idel fönsterrutor.
Man kunde likna dessa schweizerhus vid drifhus, så vida menniskorna bakom fönsterväggen ej vore så olika ståtliga drifhusplantor som möjligt.
Det är bättre att likna schweizerhusen vid gurksängar.
Rummen i ett appenzellerhus äro så låga, att en svensk adelsman slår hufvudet i taket.
I öfre våningens dagligstuga sitta kvinnorna öfver sina bågar och brodera skjortbröst och näsdukar eller sy med guldtråd på sammet.
Deras arbeten gå sedan till utlandet.
Framför dem ligga saxar och fingerborgar af messing på det långa bordet.
I källarvåningen sitter sedan mannaminne en flicka, som hvarken är täck eller ful, i en oformligt stor väfstol.
Hvar gång väfstoln slår de två täta slagen, rysta husets hundra glasrutor och i dagligstugan hoppa saxarna och fingerborgarna på bordet.
Appenzells kvinnor äro ansedda för att vara de renligaste i hela Alprepubliken.
Renligheten i dessa små hem är ibland nästan tryckande och retsam.
De hvita golfplankorna näns man knappast beträda.
På låsens spegelblanka vred af polerad messing lemna de varma fingrarna märken.
I köket tyckas de skinande kastrullerna ämnade till väggprydnader, och spisen, detta husaltare på hvilket den välmående husmodern bränner sina rökverk, poleras om lördagen som om det vore meningen att sälja den för ny.
Medan jag klädde mig och frukosterade, hade emellertid hela byn blifvit vaken och solskenet lekte i fruktträdsskogarna.
Jag tog min lätta packning, gjorde upp räkningen med värden, storskrattade åt hans tokroliga appenzellerdialekt samt begaf mig åstad.
Först gick jag dock några slag genom den hemtrefliga byn – och genast började dessa godmodigt nätta små öfverraskningar, som det schweiziska landtlifvet alltid bjuder främlingen på.
Framför det prydligaste huset i byn stod ortens »Hauptmann», ortens högsta ämbetsman.
Han stod framför sin förmögna familjs lilla men ärevördiga hus och höll i sin hand – Ja, gissa!
Kanske en staf eller något annat tecken på sin makt?
Nej, låt oss icke glömma i hvilket land vi äro.
I sin hand höll han en – sopkvast.
Han stod, svartklädd, i bländhvita skjortärmar och med de guldskalmade glasögonen skjutna i pannan samt sopade trottoaren till söndagen.
Ofrivilligt strök jag af hatten och helsade, helsade djupt.
Så kom jag upp till kyrkan, hvars portar stodo på vid gafvel.
Der inne kunde ju alltid vara något att se, menade jag.
Men hade jag tänkt mig för, skulle jag ha besparat mig stegen dit uppför den långa backen.
Kyrkan var zwingliansk, och en sådan kyrka är helt och hållet utan prydnader samt utan altare.
Några ceremonier skulle jag icke heller fått fröjda ögat med, om jag haft tålamod att vänta.
Zwingli, den enda verkligt sympatiska personligheten bland reformatorerna, han som icke hade storherrar att kompromissa med och som också derför fullständigast bröt med de katolska traditionerna, har strängt bannlyst alla ceremonier.
Öfver hans kyrka hvilar än i dag samma uppriktighet, som omgaf honom sjelf som en gloria, ända till den stund då han uppgaf anden under päronträdet vid Kappel.
Inga signerier, inga knäfall.
Hade jag stannat och öfvervarit en nattvardsgång, hade jag fått se hur till en början ett simpelt träbord lyfts fram i koret.
Vid detta hade presten stält sig med vinet och någon af byns lekmän med brödet.
Slutligen hade en efter en af församlingen gått fram och mottagit nattvarden med en egendomlig liten knix för att derefter, djupt generad af de kringsittandes blickar, raskt återvända till sin plats.
Lutheranernas och zwinglianernas strider om nattvardens »detta är» eller detta »föreställer» äro ju lyckligtvis länge sedan endast ett minne.
Ingen lär längre kalla zwinglianerna »ett djefvulens följe», hur ofta Luther än upprepade det och hur hårdt han än i Marburg slog i bordet, på hvilket han skrifvit med krita: »detta är min lekamen».
Deremot kan ju ej förnekas, att var nattvarden ursprungligen en måltid som intogs af hela församlingen gemensamt, så har lutheranerna i sjelfva sättet för nattvardens firande mera närmat sig de första kristna än zwinglianerna.
Det gemensamma i nattvarden återfins i lutheranernas gemensamma knäfall vid altarringen, men har hos zwinglianerna gått förloradt.
Just då jag med en blick upp mot kyrkans lökformiga torntak öfvertygat mig om, att tiden aldrig står stilla och att tornuret redan visade tio, började kyrkoklockorna ljuda.
Men att höra kyrkoklockorna i en bondby bland Alperna är som att höra kungsringning i en hufvudstad hos oss.
I alla fjellväggar ringer ekot.
Den här gången ljödo klockorna helt melankoliskt, ty de ringde till begrafning.
Nere i byn närmade sig redan liktåget.
Först gick dödgräfvaren, lång och mager med gråsvart skäggbotten, rundskuren slängkappa samt mycket hög och ruggig hatt.
Han var en ypperlig personifikation af döden.
Med släpande steg och krokiga knän närmade han sig så hemsk och motbjudande, att jag helt visst förskrämd skulle ha gömt mig bakom kyrkan, om jag hade varit tjugo år yngre.
Tätt bakom honom bars den enkla med ett svart kläde höljda kistan på en bår.
Slutligen kommo alla sörjande.
Men hvilken oöfverskådlig rad!
Den tog aldrig slut.
Först gingo männen två och två, så kvinnorna två och två, liksom om de varit uppstälda till enkleken med dödgräfvaren till enka.
Plötsligt tvärstannade dödgräfvaren och slog ihop händerna.
Båren med kistan vek hastigt af åt sidan in på kyrkogården, der den döda utan ceremonier, utan jordfästning i tysthet öfverlemnades åt jorden.
De sörjande begåfvo sig in i kyrkan.
De kommo – alltid två och två – i en ändlös rad.
Det var ett helt litet perspektivstudium att låta ögat följa utefter den slingrande ormen af allvarliga bondansigten.
Längs borta vid stjärten sågo de ut som små, af och an rullande potäter.
Byns hela befolkning var tydligen på benen.
Förvånad vände jag mig till en liten gubbe, som kommit att stanna bakom mig.
För att han skulle förstå mig, försökte jag härma Appenzellerdialekten genom att uttala orden litet dumt och tölpaktigt.
Det lilla bysamhällets Hauptmann kunde det icke gerna vara, som nu fördes till grafven, efter jag kort förut sett honom med kvasten i hand.
Hvem var då den framstående person som eskorterades till kyrkogården af så mycket folk?
Den tillfrågade gubben ref sig en stund under hakan.
Derefter svarade han:
– Det är en sinnessjuk käring, som dog härom dagen på fattighuset.
Det var alltså ett fattighushjon, som hela samhället i festligt tåg ledsagade till grafven.
Liksom hos de första kristna hela församlingen följde en afliden medlem till grafven, utan afseende på hans stånd, så gjorde också invånarna här uppe i den lilla byn.
Du lyckliga vrå bland bergen!
Du oansenliga lilla samhälle, der jemlikheten är fullständig, der millionären kan sitta till bords med sin dräng, der de bästa af de framtidsdrömmar som rufva inom samtiden äro förverkligade!
Hvarför hade jag så brådt att lemna dig?
Hvarför stannade jag icke för alltid bland dina fruktträdsskogars idyller?
Derför att vi äro för förderfvade att i längden kunna trifvas bland dessa idyllers lugna lycka.
Vi skratta åt dem och finna dem bondaktigt löjliga.
Vi tåla oss icke med mindre än att vårt lif blir en dram, der uppskakande scener aflösa hvarann tills plötsligt handlingen dystert stupar mot femte akten.
Jag följde den backiga landsvägen från byn upp mot staden Appenzell.
Appenzellaren lefver af boskapsskötsel, men bedrifver aldrig åkerbruk.
De kuperade betesmarkernas väl vårdade gräsmattor, hvilka aldrig sprättas upp af plogen, kantas af svart barrskog och komma kantonen att bitvis likna en engelsk park.
På höjderna eller i dalgångarna stå byarnas hvita små trähus, flockvis som betande hvitulliga får.
Muntra skyttelag kommo i hastigt tramp med löfkransade slokhattar, gevär och stora dryckeshorn.
Lustfarande ungdom i vacker appenzellerdrägt stojade i festsmyckade långa, öppna vagnar.
Alla sjöngo.
Deras sång var icke skrål utan verklig, flerstämmig sång.
Alpstupornas ekon svarade.
När och fjerran hördes byarnas kyrkklockor, och inne i skogsdungarna gökens hoho.
Några spännande reseäfventyr voro just ej att vänta midt ibland så mycken lugn glädje.
Har jag någon gång råkat ut för sådana, ha de dock icke synnerligen frestat min skildrareifver.
Det är eget det der, hur somliga motiv oemotståndligt tvinga en att söka fram pennan medan andra, oftast vida rikare på innehåll, lemna en oberörd.
Den här söndagen var kanske den betydelselösaste i mitt lif och likväl roar det mig att beskrifva den, just den och ingen annan.
Det var en tid, då jag tänkte utbilda mig till figurmålare.
Jag låg nere i Rom och i Orienten och strök duk, och så långt gick allt väl.
Men så blef jag elev hos Gérôme på Ecole des Beaux Arts i Paris.
Då kunde Gérôme säga ungefär så här:
»Hvad ni framställer är mindre vigtigt än hur ni framställer, ni må nu afbilda en kloss eller ett fruntimmer».
Hans yttrande retade mig obeskrifligt, men han hade rätt.
Om en tafla föreställer en messingsljusstake mellan två morötter eller en lotus-pelare mellan två danserskor betyder i sjelfva arbetets stund mindre än att det hela blir sant samt en glädje för ögat.
Det lustiga är emellertid, att då jag nu sitter här vid min aftonlampa i en gammal förfallen herrgård på Tiveden och ordnar beskrifningen om en söndag i Appenzell, märker jag att Gérômes regel ibland också kan tillämpas, då det gäller att måla med ord.
Medan läsaren gäspar, är jag sjelf så helt försjunken i skapandets nöje, att jag knappast tänker på om det är en handlingsfattig, betydelselös, liten söndagsskildring, som jag sysslar med, eller en berättelse i stora stilen.
Nej, några äfventyr visade sig icke, och fram mot middagen vandrade jag genom den medeltidsaktiga staden Appenzell, som är katolsk.
Från de hvita husens ölstugor sträckte sig de brokigt målade eller förgylda skyltarna, föreställande hästar, får eller oxhufvud.
Inne i källarsalarna såg det lågt och mörkt ut och ölet, osten och brödet fröjda icke ögat på samma sätt som italienska vinstugornas frukthögar och smäckra, långhalsade vinflaskor.
Då man ser en tysk-schweizisk måltid, erinrar man sig de svenska borgarehemmens osköna middagsbord med den vanskapliga fula, lilla ölbuteljen och den af måladt bleck bucklade brödkorgen, hvilken Fidias icke skulle velat haft till spottlåda.
En annan påminnelse om svenskt bord får man i ett litet ord, som husmödrarna ofta upprepa der i bergsbygden.
Brödsmulor heta nemligen på appenzellerdialekt »Brösmuli».
Hastigt uttaladt låter det som ren svenska.
På trapporna till kyrkan knäböjde landtfolk i gulaktiga och rödaktiga nationaldrägter.
Flera kvinnor buro en egendomlig hårklädsel af flor och snarlik två stora flugvingar.
Inne i kyrkans rökelsemättade halfmörker, der orgeln susade medan presten lyfte monstransen, skymtade trasiga flikar af trofeer från slaget vid Vögeliseck, der bönderna gjorde upp räkningen med den välmående abboten i S:t Gallen.
Vi befinna oss här midt uppe i de trakter der den genom så många strider förvärfvade friheten ännu bär sin första ursprungliga pregel.
Ett tilltalande minne af forna tiders enkla lagstiftningsmaskineri lefver kvar i denna kantons ännu bibehållna Landesgemeinde, vid hvilken folket sjelf afgör landets frågor och stiftar lag.
I Appenzell samlas alla medborgare som fylt aderton år till Landesgemeinde under öppen himmel hvart år sista söndagen i april.
Till tecken af sin suveränitet uppträder folket då i vapen och – cylinderhatt.
Svärd och cylinder!
Ack, ni naiva högländare!
Ni ana ej hur lustiga ni se ut, när ni med högtidlig uppsyn sätta på er den urmodiga och uppluddade hatten, medan den långa pampen, som tillhört far och farfar, hänger fram under rocken med sin svarta, rödstötta läderslida.
Kanske ana ni också lika litet med hvilken djup rörelse, med hvilken uppriktig aktning en främling betraktar er, när ni komma med paraply – med paraply, svärd och cylinderhatt utför alpsluttningen till samlingsslätten der nere, der man upprest ett enkelt altare af grankvistar.
Det är lika omöjligt att inte dra på munnen som att återhålla en tår i ögonvrån.
Man erfar en lust att buga sig och vifta med näsduken för detta lilla förträffliga folk, som förstått att erhålla och bevara en frihet, med hvilken ej ens de gamle athenarnas tål någon jemförelse.
Här i en undangömd bergsbygd är det ett fullbordadt faktum, som i våra största kulturländer ännu är den rödaste utopi.
En Landesgemeinde öppnas med gudstjenst.
Derefter förestafvas en ed, hvilken hvar och en af församlingen bekräftar genom att uppsträcka tre fingrar, tummen, pekfingret och långfingret.
Detta betyder att han svär vid gudomens tre personer, fadren, sonen och den heliga anda.
Slutligen framträder kantonens Landammann mellan två härolder, hvilka äro klädda i trekantig hatt och fotsid kappa i kantonens färger.
Sedan han aflemnat sitt embetssigill till tecken att han lagt sin magt och myndighet i folkets händer blir talarestolen beträdd.
Omröstningen sker genom händernas uppräckande.
Då alla frågor blifvit afgjorda, afslutas den egendomliga och gripande akten med en kort bön och en psalm.
Alla hufvud blottas.
Prestens ord höras ej långt, men när de många tusen rösterna ta upp psalmen, börjar det också sjunga inne i närmsta fjellväggen.
Det är som om landets hvithåriga gamla försvarare Alperna, hvilka på alla sidor resa sig i molnen, stämde in och höllo basen i mörka besynnerliga fugor.
Tårar strömma utför mången schweizares väderbitna kind.
Om främlingen äfven under en sådan i sanning storartad stund skrattar litet, så må det förlåtas honom, ty de der härolderna, som vi nyss talade om, äro alldeles ohjelpliga.
De äro obeskrifligt roliga med sin drumliga hållning och sin kamrocksliknande kappa, under hvilken den grofva kängan tittar fram.
De tyckas liksom säga:
»Sirr ’u, så här sir folket ut när det regerar.
Det sir komiskt sublimt ut.»
Den här söndagen var det emellertid icke fråga om någon Landesgemeinde.
Jag lemnade staden och vandrade vidare öfver kullarna, afundsjukt betraktande denna lyckliga vrå af verlden, der ett sundt statsskick och en någorlunda jemn fördelning af jorden spridde välstånd och lugn.