Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
S å ä r d e t n o g i d e flesta fall, f a s t d e t i c k e borde s å v a r a, o c h h u r m å n g e n k v i n n a blir icke därför u r s t å n d s a t t fylla d e n p l a t s, för h v i l k e n h o n s k u l l e p a s - sat bättre än mången annan.
J a g h a r en v ä n, som är 4 7 år, m e n d e t t a m å s t e m a n v e t a för a t t t r o d e t!
H o n t a l a - d e o m för m i g, a t t d å h o n för 1 0 å r s e n kom som guvernant å en främmande ort, h ö r d e h o n s ä g a s: » H u r s k a l l d e n u n g a flic- k a n k u n n a trifvas här, d ä r d e t är så tyst. » H o n k u n g j o r d e d å s i n å l d e r, s o m d e till e n b ö r j a n b l o t t ville t a g a för s k ä m t.
N ä m n d a v ä n s p e l a r p i a n o till h u s b e h o f, ä g e r e n all- deles ovanlig förmåga a t t m e d o r d n i n g och s p a r s a m h e t s t y r a e t t h e m och s k u l l e h e l t v i s s t, g ö r a e t t s å d a n t till d e n k ä r a s t e till- flyktsort; h a r i flere å r ö n s k a t o c h s ö k t värdinneplats, m e n uppgifvit sin ålder, hvilket gjort, a t t h o n ingen plats fått.
Och dock ä r m i n öfvertygelse, a t t, därest h o n personligen infunnit sig, skulle m e r ä n e n s å d a n s t å h e n n e till b u d s.
H v a d n u f o t o g r a f i e r n a beträffar, s å, i n i o fall af t i o, t a l a d e s s a icke s a n n i n g.
J a g h a r b l a n d a n d r a e t t p o r t r ä t t af e n v e r k l i g t ful k v i n n a, m e n alla, s o m s e k o r t e t, h a s a m m a mening, nämligen a t t h o n är vacker.
L i k s o m m a n u n d r a r öfver å l d e r n h o s d e n som börjar sin a n n o n s: » E n u n g flicka », så skulle m a n ock m e d skäl k u n n a spörja: * H u r g a m m a l är » en u n g karl »?
Ar h a n 3 0, 4 0, 5 0 å r eller ä n n u ä l d r e?
J a g läste nyligen en annons, som började som s å: » En u n g karl (52 år).
» För- TILL » LINNEA ».
öfrigt h a r j a g a l l t i d h ö r t t a l a s o m e n ogift (Med anledning af uppsatsen » I röda salongen » m a n s o m u n g k a r l — ä f v e n o m h a n v a r i t i I d u n n:r 27.)
70 å r; n å g o n g å n g tillägges v ä l: g a m m a l Skogens djupa röst u n g m a n a r: ungkarl.
» Ifrån gamla hemiandsgranar, Enligt m i n åsikt borde och skulle ingen under hvilkas höga loft I flicka förr ä n efter f y l l d a 3 0 å r å t a g a s i g sprider sig linnöadoft, Från Iduns läsekrets.
231 1806 massiva stolarna voro föremål, som uteslutande kommit till för att främja nyttan.
Golfvct var belagdt med trasmattor, och öfver de nedfällda, b a r under den gångna veckan med idylliska landskap försedda rullgardinerna genljudit af den hjärtligaste m u n t e r h e t från en hängde hvita, nystärktä gardiner.
De öfver soffan talrik och tacksam publik, som tagit del af h r hängande portratten af Fredrik Wilhelm I I I och Sophus Ncumaims öfverlägsna framställning af drottning Louise, den förgyllda pendylen och de Argans roll i Moliéres komedi » Den inbillade blankpoleradc silfverljusstakarna på spegelbordet sjuke ».
Utan gensägelse betecknar denna kärn- samt ett öfverflöd af antimakassar voro rummets fulla, af den saftigaste humor mättade presta- enda prydnadsföremål.
Men en fläkt af frid och tion höjdpunkten af hvad den ärade konstnä- hemtrefnad präglade såväl r u m m e t som det gamla par som bebodde det.
rens gästspel bjudit oss.
Inför hans uppfriskan De gamles tysta funderingar afbrötos af en de naturlighet förlåter m a n så gärna det Moliör- ska skämtets grofkornighet, och vi sågo på pre- ringning.
mieren de talrika damerna lägga en lika oför- F r u Grunder lyssnade, och vid ljudet af röstenia ställd gamman i dagen som någonsin den man- från tamburen lade hon undan sitt arbete.
liga delen af publiken.
» Nå, det var snällt a t t ni kommer och ser om Argans roll utfyller så helt de t r e akterna, a t t oss gamla litet! » ropade h e r r Grunder m o t de de medspelandes åtgöranden bli mindre väsent- inträdande — son och svärdotter; h a n en lång liga.
Fullt lyckad bland dessa var också endast ljuslagd karl af odecideradt utseende, och hon h r Hultman som d e n unge Diaforus; förtjänst- en liten ganska täck, men fotlagd dam.
» Tag af er, tag af er!
Ni måste stanna till fulla moment hade fröken Borgströms Toinette, som emellertid i det hela v a r allt för tam.
I kvällen.
Mutter h a r just i dag lagat korf, och alla händelser stanna vi i tacksamhetsskuld till den få vi väl af smaka.
Få vi inte det? » » Jo, jo, och syltan också. » direktör Ranft, som genom inöfvandet af den Sedan den lilla frun pälsat af sig, kom hon klassiska komedien beredt oss njutningen af den fram i lampskenet.
danske komikerns glänsande framställning.
» Så varmt och skönt h ä r inne är, » sade hon, E n älskvärd liten » bagatell », » En guldbröllops- afton », ' gafs som förpjäs, och fingo vi i denna gnidande sina stela fingrar; » men mamma h a r lära känna h r Neumann som författare samt ju också redan satt in sina dubbelfönster. » F r u Grunder nickade jakande.
hans konstnärskap från en delvis n y sida — den » Ja, Minna och jag h a det varmt samt lugnt känslosamma.
Att h a n äfven h ä r k o m hjärle- strängar att sympatiskt dallra, därom buro klara och godt på alla sätt, n u sedan vi slagit oss i ögon och smattrande applåder nogsamt vittne.
Då vi gifte oss, trodde vi aldrig, a t t vi skulle Helt a n n a t är förhållandet m e d dem, s o m behöfva taga oss en så h e t dust med lifvet, som går allt fortfarande oförtrutet på med vi gjort; m e n n u h a vi det så mycket bättre, h a r i k a r e k ä l l o r a t t ö s a af.
Hodells gamla » Andersson, Pettersson och Lund- och n u skola vi verkligen njuta af lugnet, » och D å n u v i d a r e » en u n g k a r l » vill förvissa ström », hvilken i sin n y a gestalt med moderni- herr Grunders ögon lyste af lefnadslust och för- sig om,, h u r h a n s b l i f v a n d e v ä r d i n n a s e r u t, serade kupletter och med h r r .7.
Hagman, A. nöjsamhet.
s å k u n d e v ä l h o n å s i n s i d a ö n s k a s a m m a - Ranft och E. Strömberg i den toujoura gesäll- F r u Grunder tycktes inte besitta samma för- trion hvarje afton framkallar det lifligaste bifall.
måga att njuta af lifvet som m a n n e n; m e n det l e d e s; m e n h v a d m å n n e h o n finge för s v a r, flög ett lugnt och belåtet leende öfver hennes om h o n ifrågasatte detta?
något tungsinta anlete.
D ä r f ö r: f ä s t i c k e för s t o r v i k t v i d å l d e r » Har du då skilt dig från allt, pappa? » frå- och u t s e e n d e, v a r ö p p e n o c h u p p r i k t i g v i d gade sonen.
» Allt är klappadt och klart, och jag h a r inte annonsers besvarande, framställ pretentio- ett dugg m e r att uträtta h ä r i världen, » svarade n e r n a o c h h v a d s o m k a n offras p å h u s h å l - fadern belåtet.
Ä r d e t så n å g o t m e d d e n sökande, E n ringning ljöd återigen.
skall h o n n o g lika ärligt m e d d e l a sig och » Tänk, om det vore Marie!
Det vore då riktig Berättelse för Idun visa sig som en öppen bok.
Efter en t i d s tur, om bägge våra barn komme till oss i kväll, » sade gamla fru Grunder.
korrespondens är j a g säker om, a t t m a n nå- af Vera Vinge.
Men det var inte dottern som kom, u t a n en- g o r l u n d a k a n b e d ö m a h v a r a n d r a; s k u l l e där- amle Grunder satt, insvept i sin gamla natt- dast ett bref, som aflämnades.
till a f s t å n d e t icke v a r a fullt s å l å n g t s o m rock, bekvämt tillbakalutad i gungstolen och H e r r Grunder bröt det.
» Nå, det var gentilt!
» Y s t a d f r å n H a p a r a n d a », s å blefve d e t n o g läste sin tyska tidning.
E n långpipa hängde ned Minna och jag äro bjudna på fest till herrskapet i c k e s å s v å r t p e r s o n l i g e n r å k a s o c h v i n n a vid hans sida, och framför honom på bordet Ekegrens, » och h a n lämnade sin h u s t r u bjud- stod en sejdel öl; så att förutsättningar för en ningskortet.
d e n a n g e n ä m a v i s s h e t e n, a t t i n g e n af p a r - lugn och treflig afton tycktes således inte saknas.
&gt; ' • !• » De fira sitt silfverbröllop.
Ni är väl också terna just liknade en » markatta ».
Med e t t: » Ja, mutter, vi skulle väl rakt inte bjudna, » frågade h a n de unga.
H u f v u d s a k e n ä r v ä l för e n v ä r d i n n a a t t k ä n n a igen oss, om vi n u komme tillbaka till » Ja, vi fingo bjudningskortet, strax innan vi h o n m e d h e d e r fyller s i n p l a t s.
S k u l l e e t t vårt gamla land.
Du m å tro de h a ett bråk där- gingo hit, » svarade unga fru Felix.
ute, » eller ett b r u m m a n d e: » Sådana tilltag! » eller » Nå, då skola vi riktigt roa oss, mutter, » sade v a c k e r t y t t r e icke h a fallit p å h e n n e s l o t t, dylika utrop beledsagade h a n då och då sin läs- gubben.
s å h a r h o n n o g a n d r a e g e n s k a p e r, s o m u p p - ning med.
» Jaså, går ni? » sade sonen litet stramt.
» Det är synd om Bismarck!
H a n är en duktig väga detta, och k a n kanske genom glädje » Visst gå vi — till min forne principal, » sade och v ä n l i g h e t b l i h e m m e t s s o l s t r å l e, s o m karl.
Det är ändå han, som gjort Tyskland till gubben m e d eftertryck.
» Minnas svarta siden- hvad det nu är.
Nog borde den unge kejsaren klädning ä r väl fin och i godt skick? » lyser och värmer.
besinna detta.
H a n som satt helt bekymmers- » Den är då inte ofta begagnad, så det måtte N u t i l l s i s t ö n s k a r o c h h o p p a s j a g, a t t löst på sin gunghäst och som stafvade på sitt den väl vara, » svarade fru Grunder.
o m I d u n ö p p n a r s i n a s p a l t e r för m i n a väl- a b c, då Bismarck skapade Tysklands kejsar- » Men det ä r längesedan den syddes.
Mamma m e n t a r a d e r, d e s s a d å m å t t e l ä s a s af » e n krona.
Och n u — ja n u k a n m a n undvara den får allt taga den på sig, så att vi få se, om den gamle statsmannen. » inte behöfver ändras på något sätt.
Alla söm- u n g karl, s o p.
söker v ä r d i n n a ».
Gubben lade helt otåligt tidningen ifrån sig, merskor äro så upptagna, a t t det ä r bäst a t t » Bescheiden. » tog en djup klunk u r sejdeln och drog ett p a r ställa om det i tid, » föreslog unga frun.
* bloss u r sin långa pipa.
Gamla fru Grunder prutade emot, m e n det Fru Grunder, som satt och räknade u t ett hjälpte inte; hennes m a n gaf inte med sig.
mönster på ett tapisseriarbete — » femton, sexton, » Se så, mutter, passa n u på, n ä r du h a r E m m a sjutton från vänstra kanten » — • såg u p p.
H o n här.
J a g förstår mig inte på det. » Fredrilca Uretners Idunsstaty.
Med an- hade i sina dagar haft så föga tid att följa med Däruti låg en god del sanning, så att fru Grun- ledning af redaktionens förfrågan, hvar Fredrika politiken, och det lilla politiska vetande hon ägde, der fogade sig efter sin mans önskan.
H o n gick Bremers Idunsstaty n u finnes, kunna vi meddela, hade h o n inhämtat af sin gubbe; så det kunde ut, och efter en stund inträdde h o n ånyo, iklädd att den pryder ena kortväggen i Kongl.
högre inte väntas, att hon genom någon originei an- sin högtidsdräkt.
lärarinneseminariets högtidssal.
Detta semina- märkning skulle gifva samtalet mera omväxling.
H e r r Grunder bjöd armen åt sin gumma och rium h a r n u sin lokal tillsammans med statens H o n nöjde sig m e d a t t nicka bekräftande och förde henne fram till spegeln, så att h o n skulle normalskola för flickor, Riddaregatan n:r 5. säga: » Ja, ja, kejsaren handlar inte rätt, och en k u n n a se sig i all sin glans.
riktigt god son är h a n inte heller, » hvarpå hon » Ni m å tro, barn, att mutter var vacker i sina * fortsatte sin uträkning, medan gubben uppmärk- unga dar.
Det fanns inte vackrare flicka i hela samt iakttog de gråa rökhvirflarna från pipan, Examen af svenska vid utländskt uni- Neustadt.
Och h o n är minsann inte ful på gamla versitet.
Enligt » Cambridge University Repor- på samma gång h a n höll sin gungstol i sakta dagar heller. » H a n såg helt belåtet på sin gumma, rörelse.
ter » h a r fröken Augusta Ljtmgqvist, bördig från som med sina nobla anletsdrag och sitt lugna, Det v a r ett medelstort r u m, med tunga gam- värdiga väsen tog sig riktigt b r a u t i den tjocka, Jönköping (Munksjö), vid universitetet i Cam- Det stora klumpiga svarta sidenklädningen och d e n hvita spetsmös- bridge aflagt » Medieval a n d modern Languages maldags mahognymöbler.
Tripos », den högsta examen inom antydda bransch, spegelbordet, och den smala — i en bred ram in- san — trots sina arbetshänder och den lutande hvilken Cambridge-universitetet erbjuder.
Frö- klämda — tvådelade spegelskifvan, öfverst prydd hållningen.
ken Ljungqvist h a r förut varit lärjunge vid Gö- med den förgyllda örnen, voro de enda föremål » Marie är nog lik henne, m e n inte på långt teborgs högskola under första åren af dess verk- med pretention i rummet.
Den stora gammal- när så vacker, som Minna var i sina unga dar, » modiga — med lösa kuddar försedda — soffan, fortsatte herr Grunder ihärdigt att komplimentera samhet.
den höga chiffonieren, de stadiga borden och de sin hustru.
* plats som värdinna, och nog borde » e n u n g karl » k u n n a v a r a viss om, d å h a n besvarar e n a n n o n s, s o m b ö r j a r: » en u n g f l i c k a s, a t t icke d e n n a ä r 16 å r eller d ä r o m k r i n g.
Nå- g o n vill k a n s k e g ö r a i n v ä n d n i n g a r h ä r e m o t; d å s v a r a r j a g: för d e n unga flickan s t å m å n g a h e m öppna, där hon under en dug- lig h u s m o d e r s l e d n i n g k a n g ö r a n y t t a för sig, s å a t t h o n v i d m o g n a r e å r själf k a n styra.
M e n till d e s s ä r b ä s t a t t styras.
Nu torde m å n g e n inpassa, a t t d å en m a n gifter s i g m e d e n u n g flicka, s å s t y r h o n j u sitt h u s vid u n g a år.
J a, alldeles rätt, h o n t r ä d e r d å i n i h e m m e t s o m hustru, o c h m a n n e n f å r s k y l l a s i g själf, o m h a n » hop- pat i galen t u n n a ».
F ö r s t å r d e n u n g a h u s t r u n s i g icke p å a t t o r d n a o c h s t y r a h e m m e t, s å a t t d e t b l i r till m a n n e n s b e l å t e n h e t, n å j a, d å blir d e t h a n s ensak, h a n h a r gjort sitt val.
H a n får d å t ä n k a: efter n å g r a å r h a r m i n h u s t r u m e r a e r f a r e n h e t, h u s e t blir d å b i l l i g a r e, o c h d e t är dock e n tröst, såvida icke skuld p å skuld h o p a t s i n n a n d e s s, s å a t t d e s s a d å allt för b i t t e r t l i g g a efter.
D e t gäller a t t f r å n b ö r j a n s p a r a, s å a t t v i d p å f a l l a n d e behof n å g o t k a n finnas a t t t a g a af.
Djurgårdsteatern Arenateatern 3 S U P notisboken.
fostran och dottern en solid hemgift vid hennes giftermål.
F r u Grunders arbete under de svåra åren hade inte varit det minst ansträngande, och hennes tidigt åldrade — m e n det oaktadt vackra — an- lete, de framåtböjda skuldrorna och den lindrigt krökta ryggen buro äfven tydligt vittne om hen- nes sträfsamma lif.
H o n hade nästan alltid måst hålla spisning för fabriksfolket.
U n d e r de första åren hade detta varit en välbehöflig inkomstkälla; m e n sedermera hade hon inte k u n n a t upphöra därmed till följd af fabrikens afstånd från staden och de ogifta arbetarnes svårighet att få ordentliga måltider.
H u r u hade hon inte under alla dessa år trälat dag u t och dag i n!
I lan hade alltid, efter slutadt dagsarbete, haft sin absoluta hvila, sin ostörda ro om aftnarna; m e n h o n — ja, sedan de första lugna åren af sitt äktenskap mindes h o n ingen stund p å dagen, bon k u n n a t kalla sin egen.
När den ena omsorgen slutat, tog den andra vid.
H o n hade visserligen långt förut k u n n a t lätta på ar- betsoket, m e n h o n hade blifvit van därvid och trifdes därmed.
Och så länge m a n n e n — som ändå v a r tio å r äldre än h o n — höll u t m e d sitt arbete, ville hon äfven hålla på m e d sitt.
Att inom hushållet låta främmande händer ut- föra en del af hennes göromål, stod alltför myc- ket i strid m e d hennes tyska husmoderliga åsik- ter.
Ingen kunde stoppa strumporna så väl som h o n; ingen laga den tyska lefverkorfven på det sätt, som Gottlieb blifvit v a n vid och tyckte så mycket om.
Det var också, som om den spiseleld, hon m e d så mycken omsorg underhållit, alldeles förtorkat h e n n e själf, u n d e r det a t t den hos m a n n e n läm- nat det mest glädjande resultat genom en ganska ansenlig embonpoint och e n dito dubbelhaka.
Detta, i förening med det grånade håret, var dock det enda sätt, hvarpå åldern dittills tagit u t sin rätt hos honom.
Det rödlätta, skägglösa anletet såg helt ungdomligt ut, m e d sin fina, raka näsa, de klarblå ögonen m e d deras trohjärtade barna- blick samt den fint bildade m u n n e n.
Det var som hade h a n barnaanletet kvar, endast tillökadt med en r a m af godt hull.
Det låg ett så till- talande drag af öppenhet öfver detta gamla an- Fru Grunder stod lika lugn inför sin mans beundrande som inför sin sonhustrus granskande blickar.
» Nå, är jag n u färdig? » frågade hon, då prof- ningen pågått eh liten stund.
Hon blef befriad, återtog sin gamla kostym och skyndade u t a t t ordna om kvällsmaten, som genom toalettbestyren blef fördröjd till något öfver åtta, hvilken t i d herr Grunder annars höll p å m e d omutlig punktlighet.
Men i kväll hade han sig själf a t t skylla, han, som narrat sin hustru till denna gärd å t modet och fåfängan.
Nu kom hon i alla fall och hämtade d e m u t i det lilla m a t r u m m e t, där många slags anrättnin- gar stodo uppdukade på bordet.
Gubben slog sig belåtet ned och beredde sig a t t gripa verket an, i det h a n mycket omständligt stack sin ser- vett under hakan.
Själfva herr adjunkten glömde en del af sitt pedanteri och sin strama värdighet, i d e t h a n lät anrättningarna full rättvisa veder- faras.
Det var nu i det närmaste trettio år sedan de gamle Grunders utbytt det tyska fäderneslandet mot Sverige, sedan de — efter a t t hafva sett sitt välstånd och sin lycka h e m m a i Tyskland falla i spillror — dragit till detta främmande land och där lyckats bygga sig e t t nytt h e m och ernå en tryggad ställning.
De hade varit gifta endast fyra år, då den stora förlusten drabbade dem, och de stodo där med sina två barn och m e d tomma händer.
Då, när det sett som mörkast u t för dem, hade — tack vare gamla relationer, hvari fru Grunders familj stått till en svensk-pommersk släkt — h e r r Grunder erhållit plats som verkmästare vid en fabrik e t t stycke utanför den lilla svenska staden N.
Och, tack vare h a n s plikttrohet och outtrött- liga arbetsförmåga, hade h a n snart lyckats göra sig oumbärlig på den n y a platsen, och efter nå- gra års hård arbetsdust hade hans villkor små- ningom förbättrats.
Nu, då h a n efter trettio å r skulle slå sig i ro, sutto de m e d en — efter deras förhållanden o c h ' anspråk på lifvet — ganska betydlig samlad styfver.
De hade ändock sett sig i stånd a t t gifva sin son en akademisk upp- Redigeras af Sophie Linge.
Hufvuäordet: H u r ä r dagen som k o m m e r Och dagen som går?
H u r är vinden, som omkring dig susar?
H u r är böljan som smeksamt Mot strandbädden slår?
Fjäriln, som sig m e d blomdoft be- rusar?
H u r den bäfvande sucken, Den glänsande t å r?
H u r den bild, som i drömmen dig tjusar?
E t t » småfolk » i vågen.
E n släkting till sågen.
Hvad vilden föraktar som onödig ståt.
E n plåga för gubben.
E n dag för tulubben.
Hvad tårar framkallar, m e n ej Kö- rer gråt.
E n småsven å t Bore.
H v a d onödigt vore, Om ej v å r t klimat vore kyligt och grått.
Nu vill jag ej dröja Mitt tillnamn a t t röja; J a g är, m e d all heder, er vän Don Qnixote.
Geografisk Fig. 1.
1 0 0 0 0 Småorden: H u r jag borde vara Att riktigt förklara Den mening som ligger i gåtan min gömd.
Hvad alla tillhopa Mig skulle tillropa, Om artighet vore i Norden förglömd.
Hvad ej j a g vill göra Att icke förstöra Det rykte j a g vunnit a t t strida helt käckt.
Nej, hellre j a g mister Mitt — h v a d?
— om i klister J a g råkar a t t fastna se ' n lansen är bräckt.
E t t utrop som k o m m e r m i n kind till a t t glöda.
Hvad kan, i all tysthet, en varelse döda?
gåta.
* * - * - * * * * * * 0 0 0 2 0 3 * 0 0 0 * * * * 0 0 * * * 0 0 0 * * * * - * _ * * * * 0 0 0 0 0 2 Eig.
- 2. sikte, a t t det — p å s a m m a gång det gaf ett nå- got komiskt intryck — verkade värmande och hjärtevinnande.
Både h e r r G r ä n d e r och hans barn hade full- ständigt slagit rot i det n y a hemlandet.
Äfven fru Grunder trifdes väl — såsom hon skulle gjort öfverallt, där hon haft m a n och barn — m e n hon talade det n y a tangomålet mera b r u t e t ä n mannen.
Med sitt mera afsöndrade lif hade hon inte heller haft s a m m a lätthet som h a n a t t sätta sig in i förhållandena, utan stod så godt som främmande för allt, som låg utom h e m m e t s krets.
Han däremot hade — tack vare sitt rörliga ocli gemytliga lynne och sin myckna beröring med människor — snart blifvit förtrogen m e d både språk, folk och sedvanor.
H e r r och fru Grunder gjorde sin entré på den fest grosshandlare Ekegrens gåfvo m e d anledning af sitt silfverbröllop.
Det var ett riktigt reputer- ligt gammalt par, där de skredo genom salen: h a n i sina fina svarta kläder af litet gammal- modig snitt och h o n i sin uppfiffade svarta si- denklädning.
Sedan hälsningsceremonierna blifvit undanstö- kade och fru Grunder vederbörligen placerad bland damerna, uppsökte h e r r Grunder sin son, som h a n fann alldeles undangömd bland herrarna.
Adjunkten kände sig i allmänhet besvärad bland främmande damer och höll sig helst fjärran från dem.
Stockholm, Iduns N; r 43 (514) Prenumerationspris pr år: Idun ensam _ kr.
j Iduns Modet., månadsuppl » Barn^arderoben „ » Fredagen den 29 oktober 1897.
Riksfelef.
Redaktör och L ' tgifVare: FRITHIOF HELLBERG.
: J Nordling.
Utgifningstid: h v a r j e fredag.
t Sofie L u n d s t r ö m, £ född Malmberg.
n vacker höstafton, då den underbara stillhet, som särskildt utmärker denna årstid, tryckt sin stämpel på den omgif- vande naturen, sjöngo kyrkklockorna i Östermalm sin vemodiga afskedssang vid en öppen graf ute på Nya kyrkogården.
Där gömdes då stoftet af en kvin- na, som lämnat ljusa spår i efter sig i sanden, och hvars minne länge skall fortlefva i välsignelse.
Sofie Malmberg var född i Jönköping den 3:dje oktober 1830.
Fadern var rådman och ägde ett garfveri i sta- den, men dog tidigt och vi- stades dessutom långa tider såsom riksdagsman i Stock- holm, hvarför den lilla dot- tern hade föga minne af ho- nom.
Hon var den yngsta af flere syskon, af hvilka dock de flesta dogo vid unga år.
Lilla Sofie var också de första åren mycket klen, men sedan modern som änka köpt en liten landtegendom nära Jönköping och barnet fick uppväxa i det friska landt- lifvet, blef hon en hurtig och duktig flicka med en frisk själ i en frisk kropp.
Ett litet drag från hennes barndom, som visar hän mot den själfbehärskning och det tålamod vid fysiska smärtor, som senare i lifvet blef ett utmärkande drag hos henne, må här inrymmas.
En dag, när tvätten ströks in, bad den lilla sexåringen att få stryka sina dockkläder.
» D u är för liten, du kan bränna dig, » svarades henne.
Men den lillas själfkänsla var väckt och hon ville visa att hon kunde.
Rätt som det var, kunde dock den lilla handen ej styra, utan det brännheta järnet rände upp på armen.
Icke ett rop af smärta undföll dock den lilla, som ener- giskt bet tillsammans tänder- na för att kväfva det.
Hon drog ner den uppkaflade kläd- ningsärmen för att dölja brännsåret och fortsatte att stryka, som om ingenting händt.
Efter en stund blef dock svedan för svår och hon klef upp i en soffa, blek och tyst, och där satt hon stum timme efter timme, tills det blef sängdags.
När då skö- terskan skulle draga af kläd- ningen följde en del af skin- net på armen med, men äf- ven detta fördrog hon utan klagan, fastän hon svimmade af smärta.
Äfven hennes mor var af denna härdiga typ, som bär smärtan inom sig, utan att tynga andra därmed, och dess- • utom har kraft att bära äfven andras bördor.
Hon dog i kolera 1857.
Under en kraftig, klok och praktisk mors ledning växte sålunda den unga dottern upp, väl kunnig i kvinnliga arbeten och sysslor, mycket olika dem nutidens unga flic- kor få lära.
Hennes skol- kunskaper voro af den tidens anspråkslösa art, men hennes klara intelligens hjälpte hen- ne att småningom under lifvets gång fylla luckorna,
IDUN 342 1897 Grafven är trång; allt lefvande där dock samlas till frihet; Men vår rymliga jord kan icke rymma en fri.