Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I 1734 års lag finnas icke meddelade några särskilda föreskrifter angående s k. inbördes testamenten eller sådana förordnanden, hvarigenom två eller flera personer gemensamt eller i en och samma handling tillförsäkra vissa förmåner ål den eller de efterlefvande
Af denna brist lärer man dock ej, i strid med en urgammal praxis, kunna draga den slutsats, att dylika testamenten skulle hos oss, liksom annorstädes, t. ex. i Frankrike (Code Civil art.
968,) vara förbjudna.
Men verkan af dessa testamenten i afseende å den efterlefvandes rätt att disponera om sin egendom har blifvit olika bedömd.
I enlighet med en Kongl. Maj:ts dom af år 1798 har i lagskipningen den åsigt länge gjort sig gällande, att sådana testamenten vore att anse för konlrakler, så att den ene vore oberättigad att utan den andras samtycke sitt förordnande åter kalla, i följd hvaraf ock den efterlefvande, så vida han begagnat sig af testamenlet, ansetts icke hafva egt befogenhet att genom ett sednare testamente förordna om sin enskilda egendom, — naturligtvis under förutsättning att i det inbördes testamentet föreskrift varit meddelad, huru med egendomen efter testalorernas död förhållas borde.
På sednare tider har dock en brytning i dessa åsigter egt rum, åtminstone i så måtto, att dels Lagberedningen i dess förslag till Ärfda-Balk (9 kap 11 §) uppställt en motsatt princip, dels ock från Högsta Domstolen, om ock undantagsvis, emanerat beslut, stridande emot prejudikatet af år 1798.
På den osäkerhet i afseende å eganderälten, som blifvit en följd af dessa stridiga åsigter, är uppmärksamheten nu vorden fästad af Herr Friherre Armfelt, M., hvilken, uti ett till Höglofl.
Ridderskapet och Adeln ingifvet och till Lag-Utskottet remitteradt memorial, med anmärkning, det Herr Friherren ansåge uppfattningen af ifrågavarande förordnanden såsom kontrakter icke vara riktig, samt under åberopande af Lagberedningens förslag, hemställt, att till 16 Lag-Utskottets Betänkande Jtä 20. 3 Kap. 3 § Ärfda-Balken måtte göras följande tillägg: »Hafva två eller flera i samma handling gjort testamente, vare sig till hvarannan inbördes, eller till tredje man; ege dock, hvar för sin egendom, den rätt, som nu sagd är, ändå att han, der inbördes testamente gjordt var, begagnat sig af hvad deri till hans förmån är förordnadt».
Lika med molionären, anser Utskottet ifrågavarande förordnanden ingalunda vara att hänföras till kontrakter i den bemärkelse, man vid detta ord vanligen fäster.
Ett testamentes egenskap af gåfvoaftal kan nemligen icke förändras af den yttre formen för detsamma, eller deraf att flera antingen i en och samma skriftliga handling eller, såsom enligt gällande lag ock kan ske, muntligen på samma gång uppgöra testamente.
Ar skriftligt testamente uppsatt och af flera undertecknadt, lärer detta icke rättsén ligen kunna betraktas annorlunda än såsom en uttrycksform för hvar testators särskilda vilja, och hvarje af de deri innefattade förordnanden synes böra bedömas fri stående för sig eller såsom vore detsamma i en särskilt handling uppfattadt.
En annan åsigt om betydelsen af ett inbördes testamente torde ej heller stå rätt tillsammans med det lagrum, hvartill motionärens förslag är afsedt att utgöra ett tillägg, eller 16 Kap. 3 § Ärfda-Balken, hvilken lyder: »Nu häfver man sitt testamente ändrat eller återkallat; gäfle då det hans yttersta vilja var, ändå att han i det förra sig förbundit, det ej att ändra eller återkalla».
Här göres ingen skilnad på inbördes testamenten eller andra, och till och med den, som i ett inbördes testamente uttryckligen förbundit sig att sitt deri innefattade förordnande ej ändra, är således enligt det otvetydiga stadgandet i anförde § icke af ett sådant förklarande bunden i den fria testamentsrätt, honom eljest tillkommit.
Detta stadgande hvilar ock på en osviklig rättsgrund, — densamma, som bjuder att löfte om gåfva ej är förbindande, — men synes lika mycket förestafvadt af billighet och ett tillbörligt afseende på de i oändlighet skiftande omständigheter, som kunna förmå en person att den ena dagen göra en gåfvoutfästelse, som han den andra kan få giltiga skäl att ångra.
Man förbiande ej med nu vidrörda fråga den i 1 § af Arfda-Balkens omförmälda kapitel medgifna rättighet alt göra testamente med vilkor.
Sådana vilkor måste naturligtvis vara bestämdt uttalade; och har i ett inbördes testamente endera testatorn uppställt något förbehåll eller vilkor för testamentets tillgodonjutande, måste, i enlighet med hvad redan är anfördt, verkan deraf bedömas så, som om samma testators förordnande i dess helhet vore i en särskild handling affattadt
Om således ett i ett enkelt testamente inryckt förbehåll derom, att testamentstagaren ej må genom testamente förordna om sin egendom, bör anses medföra den verkan, att, i händelse testamentstagaren under sin lifstid begagnat sig af testamentet, ett efter honom tilläfventyrs befintligt förordnande förklaras kraftlöst, så medför enahanda förbehåll, inryckt i ett inbördes testamente, likaledes den effekt, att testamentstagaren beröfvas rättigheten att göra nytt testamente, — och, tvärtom, är ett sådant vilkor i ett enkelt testamente utan betydelse, blir det så äfven i ett inbördes.
Men, såsom redan är antydt, i hvad fall som helst lärer väl vilkoret böra uttryckligen uttalas. 4 Lag-Utskottets Betänkande JU 20.
Emot den åsigt, att inbördes testamenten äro kontrakter, tala, förutom de redan anförda, jemväl åtskilliga andra skäl.
Så kan, i afseende å de vanligast förekommande bland dessa testamenten eller dem, som upprättas emellan äkta makar, erinras, att något juridiskt bindande kontrakt icke kan uppgöras emellan dem, — emellan målsmannen och den, som under hans målsmanskap står, — en princip, som vi jemväl igenfinna i lagens stadgande om äktenskapsförord, hvilka skola upprättas före vigseln, äfvensom i föreskriften att morgongåfva likaledes före vigseln skall utfästas.
Och för öfrigt bör erinras, att för rättigheten att göra testamente icke erfordras samma qualifikationer i afseende å myndighet, som för giltigheten af andra aftal äro i lag uppställda.
Utskottet gillar således i allo den i motionärens förslag uppställda princip och anser äfven nödigt att densamma i positiv lag fastställes.
Frågan är nemligen allt för djupt ingripande i samhällsmedlemmarnas eganderättsförhållanden för att vidare kunna lemnäs till pris åt doktrinära stridigheter och den osäkerhet, som framkallas af vexlande domslut.
En bestämd lag, bygd på en origtig princip, vore måhända i detta fall till och med bättre än ingen lag.
Utskottet hyllar dock derföre icke den åsigt, att en vacklande lagskipning bör i allmänhet föranleda lagstiftningens mellankomst eller att det i allmänhet är önskvärdt, det lagstiftaren griper in i de strider, som kämpas inom rättsvetenskapens område.
Men förevarande fråga synes Utskottet vara af den vigt för eganderätten, hvars betryggande, såsom motionären anmärkt, är ett bland grundvilkoren för samhällets bestånd, att ett undantag i detta fall måste anses af omständigheterna påkalladt.
Samma åsigt synes ock i viss man hyllad till och med af 1734 års lagstiftare; ty just den i åberopade 3 § af 16 Kap.
Arfda-Balken uttalade grundsats, om full frihet att ändra ett redan upprättadt testamente, torde i sjelfva verket ej vara annat än en regel, som af en utbildad doktrin jemväl kunnat uppställas.
Frågans vigt lärer ej dessmindre få anses hafva utgjort ett giltigt skäl för dess slitande genom positivt Jagbud.
Utskottet, som, till förekommande af missförstånd, slutligen anser sig böra erinra, att nedanstående författningsförslag ingalunda afser den egendom, som den bland testatorerna först aflidne efterlemnat och i afseende å hvilken hans förordnande naturligtvis förblifver gällande, får, på grund af hvad nu blifvit anfördt, vördsamt hemställa, det Bikels Ständer mätte för sin del besluta en författning, hvarigenom förklaras att, såsom tillägg till i6 Kap. o § Ärfda Balken, för ordnas som följer: »Hafva två eller flere gemensamt gjort testamente, vare sig lill hvarannan inbördes eller lill tredje man; ege dock, hvar forsin egendom, rätt att testamentet ändra eller återkalla, ändå att han, der inbördes testamente gjordt var, begagnat sig af hvad deri till hans förmån är förordnadt» Stockholm den 29 December 1862.
Lag-Utskottets Betänkande JVf 20.
5 Reservationer: af Grefve Sparre, E. af !Ierr Carlén: »I 16
Kap 3 § Arfda-Balken är redan den regel stadgad, att man eger ändra eller återkalla testamente, ändå att man förbundit sig alt så ej göra
Denna regel är allmän och omfattar följaktligen alla slag af testamenten, jemväl de s. k. inbördes.
Den är derjemte ovilkorlig och upphäfves således ingalunda af den omständigheten i och för sig, att man, der inbördes testamente gjordt är, deraf sig begagnat.
Enär alltså de stadganden, som innefattas i det af Lag-Utskottet föreslagna tillägg till ofvannämnda lagrum, såvidt detta tillägg tolkas efter bokstafven, redan äro i befintlig lag inrymda, synes mig samma tillägg fullkomligt öfverflödigt.
Endast på sådan grund hade, i min tanke, Lag-Utskottet varit fullt befogadt alt afstyrka bifall lill ifrågavarande motion.
Men äfven en annan, ännu vigtigare, anledning dertill finnes.
Ingen, aldraminst den, som har sig ålagdt att tillämpa lagarne, torde föreställa sig att tillägg göres till en redan förut fullständig och oförtydbar lag.
N r derföre någon, som ej haft tillfälle att taga kännedom om detta Lag-Utskottets betänkande, får se föreslagna tillägget till den särdeles lättfattliga 3 § af '16 Kap Ärfda-balken, så väckes tvekan, huruvida icke dermed afses annat eller mera, än hvad §:n förut innehöll.
Denna tvekan alstrar sannolikt hos mången den tanken, att begagnandet af ett inbördes testamente under intet förhållande lägger hinder i vägen för den fria testamentsrätten.
Och en sådan tanke föranleder i sin ordning det mot 1 § af ifrågavarande kapitel och balk uppenbart stridande domslut-, alt — fastän det af tvänne personer gemensamt gjorda testamentet klarligen befinnes förutsätta, såsom vilkor för dess tillgodonjutande, att begges qvarlåtenskap skall tillfalla en viss tredje person — den efterlefvande testatorn dock, tvärtemot vilkoret, eger att fritt disponera om sm egendom.
På dessa skäl, hvilka Lag-Utskottets pluralitet i motiveringen af sitt betänkande sjelf framhållit och understödt, reserverar jag mig mot det slut, hvartill Utskottet kommit, och hemställer, för mm del, att motionen icke må till någon åtgärd föranleda.
Delta sednare gör jag dessheldre, som jag är förvissad, att den olikhet i domslut rörande inbördes testamenten, hvaröfver såväl motionären som Utskottet klagar, ingalunda härledt sig från någon brist i lagstiftningen, knappt nog från olika lagtolkning, utan helt enkelt från skiljaktig uppfattning hos särskilda domare af ett och annat dylikt testamentes innehåll.
Under det nemligen den ene ansett testatorernes samstämmigt uttalade vilja derom, att en viss tredje person skulle åtnjuta begges qvarlåtenskap, hafva varit uttryckt i så bindande ordalag, att den var att anse såsom ett 6 Lag-Utskottets Betänkande M 21. testamentsvilkor, lorde deremot den andre funnit ordalagen sådana, att de endast inneburit ett af teslatorerne, hvar för sig, uttaladt gåfvolö/te.
Och i en så beskaffad fråga lärer det icke kunna ifrågasättas annat, än att det tillkommer domaren — icke lagstiftaren — att urskilja hvad rätt är, dessheldre, som det för den sednare är alldeles omöjligt att på förhand, i skiljda grupper, klassificera hvart och ett af de uttryckssätt, som i mångfaldigt vexlande former kunna ifrågakomma i en handling af förevarande beskaffenhet.» Herrar Doktorer Schram och Forssell samt Herrar Henschen och Staaff halva begärt få antecknadt alt de ej i detta ärende deltagit.
Ank. till Exp.*tJtsk. den 2 Febr. 1863, kl. 2 e. ra.
Betänkande, i anledning af vackt motion om ett tillägg till lagstiftningen angå en de äktenskapsskiln ad.
Förordningen den 20 November 1 860, den förändring skett i 14 Kap. 1 § Gift er måls-bal ken, angående det fall alt hat och bitterhet uppkommit emellan man och hustru, att sådana makar skola varnas först af Kyrkoherden i församlingen och derefter inför Kyrkorådet, samt alt, om de ej låta sig rätta deraf, Rätten eger döma till skilnad på ett år till säng och säle, med föreläggande för makarna, der så nödigt pröfvas, att, vid vite af fängelse, hvarandra under tiden icke besöka; så har hos Riksdagsfullmägtigen Nils Olsson från Malmöhus län, enligt hvad han uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet memorial (motionen JV2 71) förmält, tvifvel uppstått om hvad som följa bör, sedan förberörde varningar och skilnadstid fruktlöst aflupit, — en tvekan, som, enligt motionärens påstående, jemväl skulle delas af flera rättslärde och prester.
»Kan meningen månne vara» frågar motio nären, »att makarna skola derefter opålaldt lemnäs åt sitt ömsesidiga hat med ty Lag-Utskottets Betänkande M 21. 7 åtföljande husliga elände och okristliga exempel för barn och samhällsmedlemmar; eller må domaren, på endera makans anmälan och efter den andras hörande, döma till skilnad i deras äktenskap; eller bör frågan derom, enligt Kongl. Förordningen den 27 April 1810, till Kongl. Maj:ts nådiga afgörande öfverlemnas?
Utan något stadgande i denna eller dylik syftning,» fortfar motionären, »anser jag förstnämnde nådiga förordning ofullständig och föreslår alltså, att till densamma må bestämmas ett tillagg, som antingen tillåter domaren att, då ofvannämnda varningar och skilnad ej verka till ändamålet, döma till äktenskapsskilnad, eller utsätter att frågan derom bör till Kongl. Maj:ts nådiga afgörande i underdånighet öfverlemnas.»
Sådant är innehållet af denna motion, hvilken Lag-Utskottet, i följd af erhållen remiss, har till pröfning förehaft.
Dervid har Utskottet icke kunnat undgå att finna motionärens framställning vara grundad antingen på förbiseende af ett stadgande i den af motionären sjelf åberopade Kongl.
Förordningen den 27 April 1810, eller ock på en alltför inskränkt tolkning af densamma.
Denna författning innehåller nemligen, att utom deri omförmälda händelser, då frågor om äktenskapsskilnad böra af vederbörlig domstol upptagas och afgöras, skilnad ock må sökas, när sig dertill förete andra anledningar, bland hvilka uttryckligen omförmäles det fall, att »en sådan stridighet i lynne och tänkesätt hos begge makarna sig yppar, som, under beständiga tillfällen till utbrott, slutligen öfvergår till afsky och hat.» Förordningen innehåller vidare, att i dessa fall underdånig ansökning om Kongl. Maj:ts tillåtelse till skilnaden må ingifvas till Kongl. Maj.ts Justitie-Revisions Expedition, hvarvid i de händelser, då skilnad ej sökes för brott och undergången bestraffning, bör företes behöriga bevis, efter omständigheterna, om undergångna sådana varningsgrader, som 77 Kap. 7 § Gifter måls-Balken och andra lagrum anvisa.
Dessa stadganden synas
Utskottet oförtydbara och icke lemna rum för någon tvekan om tillämpligheten deraf å del i motionen omförmälda fall.
Och då det ena af de alternativa förslag, motionären framställt till afhjelpande af den brist, han ansett i lag stiftningen förefinnas, således redan är i lag sanklioneradt, samt motionen icke innefattar förslag alt, med ändring af Kongl. Förordningen den 27 April 1810, fråga orri skilnad i äktenskap på grund af hat och bitterhet makar emellan skall af domaren handläggas och pröfvas, hemställer Utskottet vördsamt, alt ifrågavarande motion icke måtte lill någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 23 Januari 1863. 8 Lag-Utskottets Betänkande M 2i.
Reservationer: af Herr Grefve Hamilton, G. K.: »Som Utskottets pluralitet genom dess, hufvud sakligen på formela skäl grundade, beslut angående förevarande motion kommit att undanskjuta den enligt min tanke vigtigaste delen deraf, får jag häremot vördsamt reservera mig.
Enligt Grundlagen åligger det Utskottet, att i hela deras vidd behandla, ja, till och med »utarbeta» de ifrån Riks-Ståndens plena dit remitterade förslag i hithörande ämnen.
Är ett förslag alternativt, såsom förhållandet hur är, torde Utskottet böra pröfva båda de gjorda förslagen samt hos Rikets Ständer förorda det af dem, som är ändamålsenligast.
Skulle vid denna pröfning det ena alternativet finnas redan vara lag, utesluter detta likväl icke Utskottets pligt att una dersöka, om genom antagandet af det andra alternativet en olämplig lag tilläfventyrs kan rättas.
Ännu ögonskenligare torde det oriktiga i Utskottets förfaringssätt framstå, om man besinnar, att ett alternativt förslag helt enkelt är ett för beqvämlighets skull gjordt sammanförande i en motion af tvänne hvarandra uteslutande förslag, som jemväl kunnat i tvänne särskilda motioner framläggas, utan att detta föranledt ringaste skilnad i sak.
Hade nu motionären i en särskild motion föreslagit det först af honom framstälda alternativet — att
Domstol i förevarande fall må döma till äktenskapsskilnad — samt i en annan motion det andra alternativet — att, derest icke det förra antoges, uttryckligen skulle stadgas, att sådan skilnad må af Kongl.
Maj t beviljas — skulle väl tvifvel icke kunnat uppstå om Utskottets pligt att behörigen pröfva hvartdera af dessa förslag.
Vid en sådan pröfning hade Utskottet, enligt mitt förmenande, i afseende å det sednare förslaget, om pröfningen inskränkt sig till detta, nödgats stanna vid just samma resultat, som det nu ansett sig kunna utsträcka till begge, eller att förslaget, såsom redan varande lag, icke borde lill någon åtgärd föranleda.
Hade delta varit rigtigt för den händelse att motionen omfattat allenast ett enda förslag, är det ögonskenligt att det icke kan vara rigtigt, när motionen verkligen omfattar mera.
Det nya förslag, som icke är lag, måste, om det förkastas, förkastas på något annat skäl än att ett annat stadgande nu är gällande.
Något sådant annat skäl har Utskottet emellertid icke framlagt och således icke pröfvat motionen i denna del.
Detta förslag — äktenskapsskilnads öfverlemnande åt domstol i förevarande fall — är emellertid, enligt min tanke och på skäl, som af Lag-Utskottet vid föregående riksmöte utförligen framlades, ojemförligt att föredraga framför bibehållande af nu gällande lag, att sådan skilsmessa endast kan vinnas såsom en af Kongl. Maj:t] sökanden beviljad nåd.
I det fall att sådan stridighet i lynne och tänkesätt emellan makar förefinnes, som icke genom de i lagen föreskrifne
Irenne särskilda varningsgrader kunnat bi läggas, Lag~Utshottets Betänkande M 21. 9 läggas, utan, på sätt Kongl.
Förordningen den 27 April 4 810 angifver, »under ständiga tillfällen lill utbrott slutligen öfvergått till afsky och hat», saknas helt och hållet den sedliga grunden för äktenskapet.
Delta är då icke längre en för sam hällets bestånd och utveckling verkande helig institution, grundad på kärleksfull enhet mellan makar, utan fastmera, enligt Lag-kommittéens uttryck, en »straffanstalt», och det en af värsta slag, der straffet icke verkar till förbättring utan till försämring, icke till samhällets båtnad utan till dess förderf, genom förstörande af aktningen för äktenskapets helgd och sedliga värde, samt genom en sådan sammanlefnads vådliga inverkan på den moraliska riktningen af de unga samhällsmedlemmar, hvilkas värdiga uppfostran eljest just utgör ett af äktenskapets förnämsta mål.
I detta fall innebär fortfarandet af en sådan förbindelse en verklig rältskränkning, ej mindre af individen än af samhället, och förbindelsens upplösning bör alltså ej bero på nåd, utan vara en rättighet, hvilken af vederbörande domstol må bedömas.
Att i detta fall, mera än i andra, betunga den till äktenskapsskilnad berättigade med de större kostnader och den större omgång, som oundgängligen medföres af pröfningens hänskjutande till Kongl Maj:t, är obilligt, på samma gång det ifrån allmän synpunkt är olämpligt att påkalla den högsta samhällsmagtens omedelbara ingripande i andra fall, än der det är oundgängligen nödvändigt.
Då, efter hvad jag erfa rit, Kongl.
Maj:t på sednare tider aldrig afslagit äktenskapsskilnad, som af förevarande sköl blifvit sökt, hemtar jag i denna omständighet ett ytterligare stöd för min åsigt om olämpligheten deraf, att Kongl. Maj:t dermed besväras.
Denna åsigt öfverensstämmer ock med hvad af Lag-koinmittéen och Lagberedningen blifvit föreslaget.
På alla dessa skäl får jag, på grund af den gjorda motionen, vördsamt föreslå: att Rikets Ständer måtte, med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 27 April 1840, i nedannämnde delar för sin del besluta en författning, så lydande:
Der sådan stridighet i lynne och tänkesätt emellan makar sig yppat, att den under ständiga tillfällen till utbrott slutligen öfvergåll lill afsky och hal, må domstol, efter företedi bevis om undergångne sådane varningsgrader, som i di Kap. i § GiftermålsBalken sägs, till äktenskapsskilnad döma.
Sedan ofvanstående blifvit skrifvet och till Utskottet aflemnadt, har den förändring uti det redan justerade betänkandet blifvit af Utskottet vidtagen, att efter orden »således redan är i lag sanktioneradt» tillagts orden »samt motionen icke innefattar förslag att, med ändring af Kongl. Förordningen den 27 April 4810, frågan om skilnad i äktenskap, på grund af hat och bitterhet makar emellan, skall af Domaren handläggas och pröfvas.» Härigenom har Utskottet visserligen undgått oegentligheten af att alldeles förbigå motionens första alternativ men på det be Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 7 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande M 21. qvarna och egendomliga sätt, att detta alternativs tillvaro helt enkelt förnekas.
Denna tillvaro är likväl ett uppenbart faktum.
Eller kan någon föreslå, att domstol i förevarande fall må döma till äktenskapsskilnad, utan att derigenom också hafva föreslagit förändring af nu gällande lag?
Åtminstone Utskottet, som förut i samma betänkande tydligt ådagalagt att Kongl. Förordningen den 27 April 1810 ännu är gällande, borde icke låtit en sådan motsägelse komma sig till last.» af Herr Carlén: »Lika med Herr Grefve Hamilton anser jag, att Utskottet bort ingå i bedömande af den utaf motionären uppkastade fråga, huruvida icke domstol bör blifva äktenskapsskilnads-forum.
Jag hemtar ett ytterligare stöd för denna åsigt i den omständighet, att af motionärens framställning klart framstår, att han förmenat det vara oeniga makars ovilkorliga räll att befrias från ett band, som, sedan kärlekens trådar brustit, förvandlats till en olidlig boja.
Enär jag i sistnämnde hänseende delar motionärens uppfattning, följer deraf att jag, äfvenledes lika med Grefve Hamilton, för min del skulle vilja tillstyrka bifall till det af honom framlagda förslag till lagförändring.
Utskottets majoritet, i följd af dess uppfattning af motionens syfte, icke ingått i bedömande af lagförändringens ändamålsenlighet, torde frågan derom ännu icke kunna anses så utredd, att den omedelbart kan komma under Rikets Ständers pröfning.
En återremiss synes mig derföre för närvarande vara rätta åtgärden.» af Herr Staaff: »Som Lag-Utskottet, vid det nu ifrågavarande motion första gången behandlades, efter votering beslutat, att densamma skulle till hufvudsaklig pröfning företagas, — hvilket beslut, derest det icke skall sakna all betydelse, väl måste anses innebära alt
Utskottet funne sig böra ingå i pröfning af de utaf motionären förelagda alternativer, — finner jag, som i öfrigt också delar de åsigter, hvilka legat till grund för Utskottets berörda rätt tolkade beslut, mig förhindrad att, på sätt Utskottet sedermera gjort, undandraga den af motionären framställda fråga, huruvida ej domstol i uppgifna fall vore rätt forum för äktenskapsskilnadsmål, ali pröfning; och förenar jag mig i sjelfva saken med Herr Grefve Hamilton i det slut, hvartill han i sin reservation kommit.» af Riksdagsfullmägtige Olof Pehrsson från Gefleborgs län och Paul Andersson från Jemtlands län, hvilka instämt med Herr Grefve Hamilton.
Riksdagsfullmägtigen Johannes Nilsson från Göteborgs och Bohus län har begärt få antecknadt, att han ej i detta ärende deltagit.
Lag-Utskottets Betänkande JW 22. 11 N:o 22.
Ank. till Exp.-Utsk. flen 2 Febr. 1863, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om införande af civil-äklenskapet.
Härom har yrkande blifvit framstäldt af Herr Friherre Creutz, S., uti ett till Höglofliga Ridderskapet och .Adeln ingifvet memorial (motionen N:o 199).