Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Taxa, gifva åter de belopp, som blifvit utöfver rätta lösen för fastebrefven uppburna, nemligen, till Carl Andersson i Mjäla 24 sk., till torparen Eric Ersson i Ytterån 42 sk,, till Nils Nilsson i Mjäla 24 sk., till Eric Persson i Tullus 24 sk., till landtmätaren Burman 18 sk., till Nils Pehrsson i Mjäla 18 sk., och till Eric Persson i Mjäla 1 R:dr 6 sk., allt banko; Och som, hvad anginge fastebrefven af åren 1813 och 1818, derför lösen skolat efter lägenheternas hemmanstal beräknas, häradshöfdingen, enligt anteckning å dessa handlingar, sig tillgodofört och uppburit, efter afdrag för deri inbegripen karta sigillata, dermed fastebrefven funnos belagde, för det förra, 2 R:dr io sk. 6 rst. och för 89 för det sednare 3 R:dr l sk. 6 rst., då, enligt Kongl. Taxan af den 17 Maj 1801 ocb Kongl. Förordningen den 3 December 1812, hvilka den lid, förenämnde fastebref utfärdats, skolat tjena till efterrättelse, lösen för hvartdera fastebrefvet, hvilket angått mindre del än helt hemman, icke bort öfverstiga 1 R:dr 24 sk.; alltså och då hvad häradshöfdingen uppgifvit angående åtskilliga afgifter för andra expeditioner eller embetsålgöranden, derför ersättning skulle vara uti den åtecknade lösen inbegripen, icke i någon mån vunnit sannolikhet och följaktligen måste lemnäs utan allt afseende, pröfvade Kongl. HofRätten, jemlikt ofvan åberopade taxa den 27 Maj 1801, rättvist fälla häradshöfdingen Montelius, för det han sålunda fordrat högre lösen, än honom enligt samma taxa tillkommit, att böta sexton R:dr 32 sk. banko, hvarförutan häradshöfdingen ålåge, att till den eller dem, som samma lösen erlagt, återbära hvad för dessa expeditioner blifvit orätt fordradt, nemligen för fastebrefvet af år 1813, med 34 sk. 6 rst. och för fastebrefvet af 1818, med 1 R:dr 25 sk. 6 rst., allt banko.
— Varande hos Kongl.
Majit underdåniga besvär häröfver af häradshöfdingen Montelius anförda.
IIos mig hade vice skolläraren från Lye socken på Gottland, sergeanten Gustaf Svensson andragit, att, under de åtskilliga vid Gottlands Södra HäradsRält anhängiga rättegångar, hvari han såsom antingen kärande eller svarande varit nödsakad alt inlåta sig, domhafvanden derstädes, häradshöfdingen Carl Reinhold Kökeritz skall hafva icke allenast förhållit Svensson hans lagliga rätt i så måtto, som häradshöfdingen, efter Svenssons förmenande, sjelf åtagit sig ad vokalskap för Svenssons vederparler, utan äfven inför domstolen uti grofva oqväden emot Svensson utfarit; hvilket förhållande Svensson äfven skulle hafva redan år 1840, för laga beifran anmält hos Konungens JustitieKansler, utan att annan åtgärd eller verkan af den gjorda angifvelsen försports, än att Svensson, hvilken inför HäradsRätten företett bevis öfver berörde klagomåls ingifvande, förklarats berättigad att hos Kongl. Svea IlofRätt göra ansökning om förordnande af ojäfvig domare i häradshöfdingens ställe uti de vid HäradsRätten anhängige, Svensson rörande mål; I anseende hvartill och för att af häradshöfdingen utkräfva upprättelse och ersättning för missfirmande af Svenssons person och rätt, samt derjemte i sin mån verka till det bästa för Häradets innevånare, hvilka, med få undantag, skulle äga anledning till klagan öfver häradshöfdingens förfärande, Svensson Just.-Ombudsmans Emb.-Bcrätt. för åren i842 och i84&- 90 anhållit om min em betså Igard, för att få häradshöfdingen ställd' under laga tilltal för ofvan omförrnälda emot honom gjorda angifvelse!'; i hvilket afseende Svensson äfven, rörande den sistnämnda af dessa angifvelser, företett åtskilliga skriftliga intyganden, med begäran tillika, att jag malte taga del af ej mindre den fullständiga anklagelseakt, han skulle hafva till Hr JustilieKansleren inlemnat, än äfven den af Svensson till Kongl. HofRätten ingifna ansökning om ojäfvig domare i HäradsRätten, jemte dervid fogade handlingar; förbehållande sig
Svensson i öfrigt all laga bevisningsrätt rörande sina angifvelser samt tillgodonjutande af ersättning utaf häradshöfdingen för kostnader, förluster och tidspillan.
Sedan Svensson jemväl, i afsigt att styrka sitt föregifvande, att samma klagomål, som det nu anförda, förut blifvit hos Konungens JustitieKansler anmäldt, inlemnat dels Kongl. Majrts nådiga Utslag af den 22 September 1840, uppå Svenssons underdåniga ansökning, att ett af Gottlands LagmansRätt till Södra HäradsRätten återförvisadt mål, hvilket sislbemälde
Rätt skulle, genom beslut vid 1839 års hösteting, ålagt Svensson att ånyo instämma, måtte, oaktadt detta beslut vunnit laga kraft, ändock få till pröfning förekomma, å hvilken ansökning Kongl. Majrt funnit något afseende icke kunna fästas, dels ock bestyrkt afskrift af Kongl. Majrts, under den 25 Januari 1841, till Dess Befallningshafvande i Gottlands län aflåtna nådiga skrifvelse, hvarmedelst, i anledning af Svenssons underdåniga ansökning att få såsom ambulatorisk skollärare på Gottland skattskrifves, eller ock vinna tillåtelse att inom länet vid förekommande fall bevaka Kongl. Majrts och Kronans rätt, som, efter sökandens förmenande, skulle ofta åsidosättas genom försumlighet af kronobetjeningen, emot hvilken, äfvensom emot domaren i orten, åtskilliga tillvitelser blifvit af sökanden framställda, Kongl. Majrt, efter att hafva inhämtat Dess Befallningshafvandes utlåtande, deri på anförda skäl och med erinran, alt sökandens nyssberörde tillvitelser voro obestyrkta och riktade mot personer, utmärkte för rättvisa och ordentlighet, Konungens Befallningshafvande till alla delar afstyrkt nådigt bifall till ansökningen, i nåder behagat till svar och sökandens förständigande förklara, det Kongl. Majrt funnit samma ansökning icke något afseende förtjena; så hade, vid efterfrågan i Konungens JustitieKanslersExpedition, den upplysning erhållits, att, utom Svenssons sistnämnda lill Kongl. Majrt i underdånighet ställde ansökning, hvilken, ingifven till Kongl.
Majrts tjenstgörande kabinettskammarherre, blifvit, jemte åtföljande handlingar, kuverlerad och med Svensson sjelf öfversänd lill bemälde expedition, samt derifrån till ve - 91 derbörande StalsDepartement aflemnats, för den vidare behandling, ansökningen kunde erfordra, och, såsom ofvan för mäld t är, redan vunnit, Hr JustitieKansleren icke emottagit någon af Svensson undertecknad skrift eller anklagelseakt, och således ej ägt anledning, att rörande den fråga, hvarom Svenssons till mig ingifna klagoskrift handlade, vidtaga någon embetsåtgärd; hvaremot den af Svensson hos Kongl. IlofRätten gjorda ansökning, som han likaledes åheropat, lemnat bekräftelse derå, att lläradsRätten, vid förehafvande af tvenne der anhängige, Svensson rörande mål, genom särskilda beslut af den 2 och 9 Februari 1841, med afseende å Svenssons uppgift, alt hans förrberörde, enligt Hr kabinettskammarherrens företedde bevis, lill JustilieKanslers-embetet öfverlemnade underdåniga ansökning skulle innefatta anmärkningar emot domhafvanden, häradshöfdingen Kökeritz, förklarat denne, jemlikt 13 Kap. 1 § Rättegångsbalken, jäfvig att med nämnde mål taga vidare befattning; af hvilken orsak Kongl.
HofRätlen ock förordnat annan domare att i HäradsRätten desamma handlägga.
Efter inhämtande af dessa upplysningar blef Svenssons klagoskrift, jemte dervid bilagde handlingar, kommunicerad häradshöfdingen Kökeritz, för att dess utlåtande deröfver afgifva; I följd hvaraf, och efter ytterligare föreläggande att sådant iakttaga, häradshöfdingen, i det insända utlåtandet, anfört, alt hvad anginge Svenssons klagan deröfver, att häradshöfdingen skulle hafva förhållit honom hans lagliga rätt, HäradsRättens tillika öfverlemnade protokoll uti den tvist, hvarom handlades i Kongl. Maj:ts vid klagoskriften bilagda, nådiga Utslag af den 22 Sept. 1840, skulle ådagalägga, det någon lagstridig åtgärd icke vore med samma mål vidtagen, och att, beträffande åter angifvelsen, att häradshöfdingen oqvädat Svensson, allt afseende å de klagoskriften åtföljande betj^g bestriddes, helst dessa betyg skulle vara med.
Svenssons egen stil skrifna; uppgifvande häradshöfdingen tillika, huruledes inför HäradsRätten den 21 Maj 1839 Svensson, sedan han, såsom protokollet innehölle, företett LagmansRättens dom af den 8 Augusti 1838, hvarigenom en rättegång, deri han var kärande, blifvit till HäradsRätten återförvisad, och honom i anledning deraf förständigats, att saken skulle påföljande ting till handläggning förekomma, icke skall velat åtnöjas med detta besked, utan pockande påfordrat handlingarnes återställande, hvadan häradshöfdingen funnit sig föranlåten att förklara, det han icke ansåge sig pligtig ifrån domstolen tillhandahålla Svensson några handlingar, och att derjemte förehålla honom att icke genom otidig och ej af behofvet påkallad efterhängsenhet falla häradshöfdingen besvärlig, hvarunder ock möjligen, det han, för att icke 92 synas vilja träda sanningen för nära, ej ville motsäga, något mindre valdt uttryck honom undfallit; under hvilka omständigheter och då domaren, som i 22
DomareReglen vore ålagdt att tala saktmodiga med dem, som komma till rätta, ändock ej vore betaget att använda stränghet, om han dertill genom rättsökandes egensinnighet och ohörsamhet tvingades, häradshöfdingen förmodade, att den tillrättavisning, han gifvit Svensson, ehuru måhända nog skarp, ej måtte läggas häradshöfdingen till last, såsom hade han trädt sitt åliggande, att hålla domstolen i helgd, för när.
Och har slutligen häradshöfdingen hemställt, huruvida Svensson, hvilken ej mindre genom anmärkningarne i afseende å behandlingen af de honom rörande mål, än äfven genom det tillika antydda förhållande, som skulle Gottlands Södra härads innevånare utan undantag hafva att klaga öfver orättvist förfarande af häradshöfdingen, angripit honom till heder och ära, kunde undgå att derför ansvara.
Vid öfvervägande af delta allt och då Svensson i siir klagoskrift icke uppgifvit, huruledes eller när häradshöfdingen Kökeritz skulle hafva åtagit sig advokatskap för Svenssons vederparter, än mindre sökt att uppgiften derom genom åberopade bevis styrka, samt någon anledning till ett sådant förhållande ej heller förefunnes uti de hos mig företedda HäradsRättens protokoll, ansåg jag för närvarande laga skäl saknas att å Svenssons berörde uppgift fästa vidare uppmärksamhet.
Beträffande åter Svenssons klagan deröfver, alt han skulle hafva blifvit inför HäradsRätten af häradshöfdingen Kökeritz bemött med grofva oqväden, så emedan Svensson, till bestyrkande deraf, företett tvenne skriftliga intyganden, hvilka hufvudsakligen om-förmälde, huruledes häradshöfdingen vid ett tillfälle den 21
Maj 1839 dels uti domstolen och dels i sitt rum emot Svensson sig förhållit, äfvensom ett tredje betyg, hurusom häradshöfdingen skulle hafva vid andra tillfällen Svensson bemött; men häradshöfdingen deremot, under bestridande af allt afseende å nämnde intyganden, såsom med Svenssons egen stil skrifna, uppgifvit, att Svenssons uppförande inför domstolen nyssnämnde dag skulle hafva varit otillbörligt, samt tillika förklarat, att häradshöfdingen, som derför velat tillrättavisa Svensson, möjligen dervid låtit undfalla sig något mindre valdt uttryck; kunde jag af dessa ömsesidiga, icke sammanstämmande utsagor destomindre hämta säkra grunder för pröfningen af Svenssons klagan, sorn, å ena sidan, emot häradshöfdingens bestridande, laga vitsord icke finge gifvas å de af Svensson företedda intyganden, innan deras utgifvare blifvit hörde, och, å den andra, häradshöfdingens utlåtande inskränkte sig till uppgift om öfverklagade särskilda händelsen den 21 Maj 1839, så vidt den ägt 93 runi inför domstolen, utan att ens härom någon upplysning eller bekräftelse meddelades af HäradsRättens vid rättegångens förehafvande hållna protokoll, hvilket endast uppfattade hvad rörande sjelfva saken förefallit; I anseende hvartill och betraktande af beskaffenheten utaf en angifvelse, sorn utmärkte, alt domaren skulle hafva, med åsidosättande af det lugn och det allvar, honom i embetets utöfning ålåge att iakttaga, nedlåtit sig till den rättsökandes ofredande medelst oqväden, hvarför denne sednares uppförande icke i något fall finge lända domaren till ursäkt, jag ej eller ansåg mig kunna vägra bifall till Svenssons begäran att få, vid anställande åtal emot den angifne domaren, tillgodonjuta rättigheten att bevisa sin angifvelse, om han sådant gitte.
För detta ändamål öfverlemnade jag, jemte skrifvelse den 11 Juli 1842, lill Advokalfiskals-embetet i Kongl. Svea HofRätt att talan i denna sak, enligt dess beskaffenhet och likmätigt lag, emot häradshöfdingen Kökeritz anställa och utföra; i sammanhang hvarmed Advokatfiskals-embetet äfven skulle äga att upptaga och efter omständigheterna sig yttra angående bemälde häradshöfdinges, i dess utlåtande, gjorda hemställan om
Svenssons ansvarighet för hvad i klagoskriften blifvit uppgifvet, dels om behandlingen af de honom rörande mål, dels om häradshöfdingens, vid embetets utöfning i allmänhet, ådagalagda förfarande.
Efter det Advokalfiskals-embelet, till följd häraf, hos Kongl. HofRätten börjat sin talan, så vidt den rörde angifvelsen emot häradshöfdingen Kökeritz att hafva i dess egenskap af domhafvande i Gottlands Södra HäradsRätt dels inför domstolen och dels utom densamma Svensson medelst oqväden förnärmat; samt häradshöfdingen, som derpå lemnats tillfälle att rörande de emot honom sålunda angifne förhållanden vidare sig yttra, uti afgifven förklaring, med åberopande af hvad, på sätt ofvanberördt är, af häradshöfdingen redan blifvit anfördt, vidgått, dels alt han, vid rät tegå n gs till fä l le t den 21 Maj 1839, uppretad af Svenssons otillständiga, flere gånger itererade påfordran, att genast återbekomma eir af honom till HäradsRätten inlemnad, utaf Gottlands LagmansRält meddelad dona, utlåtit sig, det häradshöfdingen icke vore pligtig ifrån domstolen hålla parter handlingar tillhanda och aldraminst den, hvars enda sysselsättning vore att genom oskäliga rättegångar tillskynda parter och domare besvär, dervid häradshöfdingen benämnt Svensson med tvenne grofva oqvädinsord; dels ock, att, efter det häradshöfdingen ur Rätten uppstigit, och Svensson infunnit sig uti häradshöfdingens rum samt ytterligare i en pockande ton affordrat honom ifrågakomma handlingar, häradshöfdingen, häröfver ånyo försatt i uppretad sinnesstämning, under åter - 94 upprepande af ofvan omförmälda, efter hvad han sjelf insåg, ohelänkta oell högst olämpliga uttryck, Svensson afvisat; med erkännande hvaraf häradshöfdingen underkastade sig det ansvar, Kongl.
IIofRätten funne med lag öfverensstämma; bar Advokatfiskals-embetet slutligen, hvad angeck nyssnämnda emot häradshöfdingen Kökeritz åtalade och af honom erkända förfarande, yrkat, att han, med anledning af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken och 60 Kap. 6 § Missgerningsbalken, måtte dömas att derför böta 75 daler silfvermynt; Äfvensom och då Svensson uti sin klagoskrift angifvit, att häradshöfdingen Kökeritz skulle i mål, som Svensson till HäradsRätten instämt, för Svenssons vederparter åtagit sig advokatskap, och att innevånarne i häradshöfdingens domsaga, snart sagdt utan, eller åtminstone med få undantag, hade alt klaga öfver orättvist förfarande från häradshöfdingens sida, men Svensson hvarken uppgifvit, huruledes eller när häradshöfdingen berörde advokalskap sig åtagit, ej eller till stöd för dessa tillmälen företett bevisning, vid hvilket förhållande de sålunda emot häradshöfdingens embetsförvaltning framställ O O de angifvelser ej ansågos böra eller kunna annorlunda betraktas, än såsom honom, i och för utöfningen af domare-embetet, gjorde sanningslösa, smädeliga och förnärmande beskyllningar, Advokatfiskals-embetet påstått, det måtte Svensson, enligt 18 Kap. 8 § Missgerningsbalken och Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, dömas att böta 50 daler silfvermynt och göra häradshöfdingen Kökeritz offentlig afbön; hemställande Advokatfiskals-embetet, huruvida Svensson, i enlighet med sitt derom väckta yrkande, kunde någon ersättning för kostnader, besvär och tidspillan tillerkännas.
Hvaröfver, sedan ej mindre häradshöfdingen Kökeritz, än Svensson af slutpåståendet erhållit del och med särskilda förklaringar inkommit, Kongl. HofRätten, genom utslag den 20 Februari innevarande år, sig utlåtit: att som till stöd för angifvelserna, att häradshöfdingen Kökeritz skulle förfarit orättvist emot de fleste innevånare inom domsagan, och i mål angående Svensson åtagit sig advokatskap för Svenssons vederparter, och således obehörigen sökt alt dem gynna, Svensson icke uppgifvit sig hafva att åberopa annan upplysning, än som Mårten Mårtensson Lingvide, Sven Fredriksson Ålmungs, Johan Petter Sundberg, Jacob Jacobsson Sigulds, Olof Olofsson och Nils Olofsson Bjerges, handlanden Gardell, löjtnanten Lecke, Hans Malmqvist, enkan Stina Maja Bjerges och pigan M. H. Lyander, derest de blefvo i målet på ed hörde, skulle kunna meddela, en hvar af de fyra förstnämnde personerna, om den förolämpning, som honom vid förhör hos HäradsRätten af häradshöfdingen Kökeritz vederfarits, och de öfrige om det förhållande, att då särskilda, af 95 Svensson uti ett mål åberopade, vittnen intygat, aLt Svensson och hans hustru blifvit misshandlade, häradshöfdingen Kökeritz skulle yttrat det vara synd, att Svensson och hans hustru icke blifvit ihjälslagna; men Mårten Mårtensson, Sven Fredriksson, Sundberg och Jacob Jacobsson, emot 17 Kap. 7 § Rättegångsbalken, ej finge såsom vittnen höras angående den förolämpning, sorn en hvar af dem sålunda skulle fått vidkännas; och det förhållande, som öfriga personerna skulle kunna vitsorda, äfven om detsamma vore ådagalagdt, ej utgjorde bevis, alt häradshöfdingen Kökeritz sökt gynna Svenssons vederparter; alltså och då vid detta förevetande, vittnesförhör med omförmälda persons ej borde äga rum, samt
Svenssons i öfrigt uti förklaringen gjorda hemställan, att honom måtte lemnäs tillfälle att före målets pröfning personligen hos Kongl. HofRätten förete originalhandlingar och erhålla underrättelse om ytterligare bevisning vore af nöden, ej eller, då Svensson redan haft tillräckligt rådrum att sin talan utveckla och styrka, kunde bifallas, blefve häradshöfdingen Kökeritz från dessa angifvelser befriad; Men enär häradshöfdingen, efter hvad han, i öfverensstämmelse med Svenssons uppgifter, vidgått, ej mindre under det häradshöfdingen, såsom ordförande i JläradsRätten, handlagt mål rörande Svensson, än äfven i sitt enskilda ruin å tingsstället, då Svensson besökt honom, för att återbekomma rättegångshandlingar, med oqvädinsord förolämpat Svensson; pröfvade HofRätten, i förmågo af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist att fälla häradshöfdingen Kökeritz, att höta sjuttiofem daler silfvermynt med tjugufem R:dr banko; Och då, på sätt berördt vore, till stöd för ofvananmärkta, af Svensson emot häradshöfdingen gjorda tillmålen alt hafva förfarit lagstridigt emot de flesta innevånare inom domsagan och jemväl i mål, som rört Svensson, sökt gynna hans vederparter, någon bevisning icke blifvit af Svensson förebragt, men, vid jemförelse af Svenssons andraganden härutinnan, sig visade, att Svensson endast af förhastande och oförstånd gjort samma tillmålen, funne Kongl. HofRätten Svensson, för hvad sålunda honom till last låg, ej kunna svårare anses, än att han skulle, jemlikt 14 Kap. 7 § Rättegångsbalken, böta tjugu daler silfvermynt med sex R:dr 32 sk. banko, eller, i brist af tillgång dertill, hållas fjorton dagar i fängelse; och blef, vid sådan utgång af målet, Svenssons emot häradshöfdingen Kökeritz väckta anspråk på kostnadsersättning ogilladt. 96
Emot en tillförordnad domhafvande i Listers härad af Blekinge län, häradshöfdingen M. Bergqvist, äro flera åtal, dels för i embetets utöfning begångna förbrytelser och dels för annat brott, i laga ordning utförda och afdömda, på sätt af infordrade handlingar inhämtas.
Sedan Bonden Nils Månsson i Efvaryd, Hoby socken och Blekinge län, till RådstufvuRälten i Wexiö instämt lasarettssysslomannen G. E. Nordgren med påstående, att han, som till Smålands privatbanks afdelningskontor i nämnde stad inlemnat ett å 400
R:dr banko lill privatbanken ställdt, den 16 Mars 1841 dateradt lånreversal, försedt med Nils Månssons namn och bomärke, såsom låntagare, och namnen Sven Jonsson å N:o 64 och Per Jonsson å N:o 62 Efvaryd, såsom löftesmän, måtte tillförbindas alt uppgifva och styrka af hvilken Nordgren emotlagit berörde reversal och till hvilken hail öfverlemnat lånbeloppet, samt Nordgren, i följd deraf, upplyst, att han fått samma reversal sig tillsändt ifrån häradshöfdingen Bergqvist och till honom öfversändt lånbeloppet; så har, efter det reversalet blifvit företedt och Nils Månsson förklarat, att hans namn och bomärke derunder vore falska och tillkomna utan hans vetskap, stadsfiskalen C. W. Laurin, å tjenstens vägnar, inför RådstufvuRätten tilltalat häradshöfdingen Bergqvist för hans förfarande med ifrågavarande reversal, hvaröfver hörd, bemälde häradshöfdinge förklarat: att vid tillfälligt sammanträdande med Nils Månsson, denne skall hafva frågat Bergqvist, om han ville biträda
Nils för erhållande af penninglån i Smålands privatbank, dertill Bergqvist löfval medverka; att någon tid derefter till Bergqvist ankommit två för honom okände personer, hvilka, sedan de uppgifvit sina namn och hemvist, å Nils Månssons vägnar anmodat Bergqvist ej mindre att skrifva behörig skuldförbindelse till upptagande af lån i nämnde privatbank, än äfven att ombesörja handlingens afsändande och uttagande af lånet, till vinnande hvaraf de lofvat sin borgen och derföre sig inställt, för alt få deras namnteckning af domaren i orten vitsordad; att, i anledning af det samtal, som förut ägt rum med Nils Månsson, Bergqvist ansett icke betänkligt att författa lånreversal på uppgifven summa 600
R:dr banko samt vitsorda samtlige vederbörandes säkerhet och egenhändiga namnteckning, efter verkställighet hvaraf lånhandlingen blifvit afsänd till lasarettssysslomannen Nordgren, som uttagit och till Bergqvist öfversändt lånbeloppet, hvilket en af löftesmännen, som sedermera hos Bergqvist sig inställt, å låntagarens vägnar fått emottaga; att vid den tid, då berörde lån skulle inbetalas eller omsättas, begge löftesmännen ånyo inställt sig hos Bergqvist och aflemnat 200 R:dr 97 R:dr banko till omsäIlning samt, å egna och Nils Månssons vägnar, anmodat Bergqvist jemväl åtaga sig detta uppdrag, i följd hvaraf Bergqvist författat och vitsordat det nu ifrågavarande reversalet, hvilket, jemte omsättningsbeloppet, han öfversända till Nordgren, sorn lika med förra gången ombesörjt ärendet; samt att, då Bergqvist sedermera från Nordgren erhållit underrättelse om Nils Månssons tillgörande i saken, Bergqvist genast af egna medel inbetalt lånbeloppet; deremot, under bestridande af hvad häradshöfdingen Bergqvist sålunda uppgifvit, rörande lånreversalens tillkomst, Nils Månsson enständigt påstått, att desamma utfärdats utan hans medgifvande och vetskap samt voro helt och hållet falska; i afseende hvarå han företett ett af prosten och kyrkoherden C. P. Wulff den 24 September 1841, å pastors-embetets vägnar, ulfärdadt betyg af innehåll, att i Efvaryds by hvarken då funnes eller på 20 år funnits någon hemmansägare med sådana namn, som de å ifrågavarande lånreversal tecknade löftesmäns; att hemmanen i Efvaryds Byelag hade numren 65 lill och med 77; att de hemman inom Hoby socken, som erhållit numren 62 och 64, kallades, det förra Torp och det sednare Kultåkra, samt att å dessa två hemman under sednast förflutna 20 åren icke funnits någon ägare med omförmälda namn; hvarförutan tingskrifvarne J. P. Ruth och J.
Edlund, hvilka bevittnat det nu ifrågavarande lånreversalet, på ed hörde, sammanstämmande intygat: alt de egenhändigt undertecknat berörde handling såsom vittnen, men ej kunde bestämma, huruvida låntagare och löftesmän dervid varit tillstädes eller icke, emedan vittnena flera gånger, på Bergqvists begäran, i sådan egenskap bestyrkt låndokumenter och andra handlingar, äfven i sakägarnes frånvaro.
Och sedan stadsfiskalen, med hänseende till hvad under ransakningen förekommit, hemställt, om icke häradshöfdingen Bergqvist gjort sig skyldig till ansvar efter 8 Kap. 3 § Missgerningsbalken, samt Nils Månsson äfven yrkat, att Bergqvist måtte sakfällas och förpligtas att ersätta Nils Månssons kostnader i målet, har RådstufvuRätten, genom utslag den 4 Juli 1842, med anförande, huruledes ifrågaställda lånreversal å 400