Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, i denna sak fordrar jag det.
(tager hennes hand från låset och för henne åter inåt rummet).
Hvad gjorde han här – så länge – i mörkret – när jag kom in. (Leonora tiger.)
Jag står och funderar på, om det inte vore det klokaste att låta bli att säga dig det.
Han berättade mig, hur länge han hade älskat mig, hur mycket han älskade mig – och jag trodde honom.
Och efter detta – efter denna förklaring – vill du fortfarande mottaga honom i vårt hus?
– Allena?
Jag har nästan hela mitt lif vetat, att Max höll mest af mig i världen.
Du medger ju, att du också själf för länge sedan har varit på det klara med det.
Hvarför skulle jag då visa honom på dörren nu – för det han en gång har sagt på allvar, hvad han så ofta förut har sagt på skämt?
Visste vi inte alltid bägge, att det låg allvar bakom skämtet?
Nej, så ömkligt konventionell är jag icke!
Likväl – vore det bara detta – en ren formsak – det handlade om, så skulle jag kanske göra dig till viljes, men det gäller mer.
Jag har inte råd att mista min bäste vän – den ende – det ser jag nu – som aldrig missförstår mig, som alltid finner mig underhållande, förtjusande, intressant.
Som delar mina minnen, är förtrogen med min smak, begriper mina oförklarligaste och intimaste sympatier och antipatier.
Jag har inte råd till det.
(efter en stunds tystnad).
Du har inte råd till det?
Är du så fattig med din mans och dina barns kärlek?
Nej, Hans, jag är icke fattig – jag är rik.
Men min rikedom är så solid och så väl deponerad, att jag emellanåt blott ser det brandfria järnskåpet, som döljer det klara guldet.
Jag har skäl att antaga, att kapitalet blir större, men de disponibla räntorna bli sannerligen mindre och mindre för hvarje år.
Och jag behöfver reda pengar – jag tycker om att höra guld och silfver klinga i mina öron, ja, till och med frasandet af förgängliga papperspengar med blott nominalvalör.
Därför har jag inte råd – faktiskt inte råd att visa ifrån mig Max’ vänskap.
Nej, låt mig vara ärlig – hans kärlek!
Och du finner det fullkomligt naturligt och i sin ordning, att din man skulle tillåta dig att mottaga denna – kontanta lifstidspension?
(tiger; säger därpå mildare).
Kom ihåg, Hans – jag är i verkligheten rätt ensam.
Jag har inga väninnor.
Jag har aldrig ägt förmåga att eröfra kvinnornas vänskap.
Och – det kostar på mig att säga det – jag tror inte herrarna heller i allmänhet precis svärma för mig.
Barnen äro borta halfva år åt gången – vi göra bägge efter mogen öfverläggning den uppoffringen för deras hälsa.
Och du – ja, på sista tiden har du icke haft mycken tid öfver för mig.
Och det är få saker, som egentligen roa mig.
Nå väl – så är det Max.
Han har känt mig i hela mitt lif, han förstår att tala med mig, som jag tycker om, att man talar, och han tycker om mig – precis sådan som jag är.
Han vill inte ha ett hår på mitt hufvud annorlunda.
Och han nöjer sig med det, jag ger honom, kan ge honom.
Allt detta vet jag, och det intresserar mig blott medelmåttigt.
Det, som intresserar mig är att veta, hur mycket du ger honom, och hvad han nöjer sig med.
(Leonora tiger, vänder sig om och vill gå.)
Du är för stolt att svara – jag borde ha vetat det.
Det är bekvämt att vara så stolt.
(Leonora tiger ännu, går mot dörren.
Hans tager fast i hennes arm.)
Leonora – svara!
Jag är icke för stolt att tigga dig om ett svar, då jag hade rätt att fordra det.
(kallt, förbittrad).
»Hur mycket»? »Hvad»?
Skall det räknas ut med regula di tri eller decimalbråk?
Jag har gifvit mitt svar: jag ger endast bort det jag kan gifva bort, på din hustru kan du lita.
Blott min hustru!
Och min väninna, min goda, kära väninna, min förtroliga kamrat, min älskade – kan jag lita på henne?
Tror du jag anser dig för en fru Schwarts-Hansen?
Tror du verkligen, att jag ett ögonblick har tviflat på min hustru?
Såå – ändå icke det?
Jag förmodar det är meningen, att jag skall vara tacksam för ditt storsinta förtroende!
Men svara dig mera detaljeradt, än jag gjort, står icke i min makt – jag kan inte räkna regula di tri med känslor.
(efter en tystnad).
Nå väl, så tig.
Som alltid förr böjer jag mig för dig.
Jag förbjuder honom icke mitt hus, beröfvar dig icke hans umgänge, jag ber dig icke välja mellan oss, emedan – hör väl efter, hvad jag säger – jag icke mera är säker på, hur valet kunde utfalla.
Och jag har icke råd att mista dig, Leonora.
(En veckas tid efter.
Samma rum; klockan half sex på aftonen.
Festligt arrangeradt men icke fullt i ordning.
Ett par lampor tända, andra ännu icke tända.)
(Anna står uppe på en stol midt på golfvet och sätter ljus i kronan.
Emilie i sällskapsdräkt ordnar sitt hår framför kaminspegeln.
Talar med
Anna utan att vända sig om.
Dörren till tamburen står öppen.)
Ja så, frun är inte hemma, säger Anna.
Nej, frun har varit borta hela eftermiddagen.
Hon gick ut strax efter frukosten, och jag såg henne taga en droska vid hörnet.
Hon sade inte, hvart hon skulle?
Nej, hon gaf bara Martha och mig tillsägelse att göra allt i ordning till middagen så, som vi brukar.
Men frun måtte väl komma snart?...
(hoppar ned från stolen).
Ja, men det är god tid ännu.
Klockan är knappt half sex och herrskapet skulle inte äta förrän sju, sade frun.
(tager en tidning på bordet).
Nej – förr kan man väl inte här i staden med säkerhet veta, hur valet utfallit.
Anna skall inte bry sig om att jag kommit så tidigt, jag ville bara så gärna träffa frun.
Jag kan kanske hjälpa till att arrangera bordet eller något annat så länge?
Tack, fröken!
Men alltsammans är i ordning.
Jag väntar bara på några blommor, som löjtnant Bruun skulle skicka upp.
Ja, han brukar ju det ...
Han får dem från sin egendom.
Trädgårdsmästaren skickar in stora askar ...
Frun får ibland ett par i veckan ... (Leonora öppnar tamburdörren utifrån och kommer brådskande in utan att först se Emilie.
Hon är i mörk promenaddräkt med ett mycket tätt, svart flor för ansiktet.)
Se där är frun!
(Går med trappstolen.)
(får syn på Emilie).
Redan Emilie?...
Vi äta inte förrän sju.
Nej, jag vet det.
(Plötsligt.)
Hvar har du varit hela eftermiddagen, Leonora?
(kallt, i det hon tager af hatt och flor, som hon lägger på bordet).
Ute.
(Går bort till elden och värmer sina fötter.)
(med ett forceradt skratt).
Det ser ut, som om du tyckte, det var högst impertinent af mig att fråga.
Det tycks, som om mitt utseende ibland kunde vara rätt uttrycksfullt.
(obehärskadt, ångestfullt).
Men Leonora – hvad vill du vi skola tro?
Du har länge varit hemlighetsfull, ojämn och nervös, men de allra sista dagarna har du till och med varit borta flera timmar å rad, utan att någon har vetat, hvar du har hållit hus, och när du kommit hem, har du alltid haft det där tjocka floret för ansiktet, som nästan gör dig oigenkännlig.
Du – som aldrig annars brukar flor!
(utan att vända sig om).
Jag borde ha läst mina franska romaner bättre och stoppat det i fickan, när jag steg ur droskan.
Hvarför vill du nu inte vara uppriktig mot mig, Leonora?
Jag försäkrar dig, att jag har tänkt på alla möjligheter, jag är förberedd på allt.
Ingen kan döma dig mildare än jag.
Men jag vill inte dömas – hvarken mildt eller omildt.
Är Hans hemkommen?
(kallt, sårad).
Nej, inte hvad jag vet.
Jag hade också gärna önskat att tala med honom.
Du har haft en del konferenser med din bror på sista tiden – eller kanske rättare med min man.
(ännu kallare).
Jag förstår inte ditt »kanske rättare».
Det vill säga så mycket som, att jag antar jag är ämnet för edra samtal.
Du ta’r fel.
Atminstone icke direkt.
Hans skulle icke tillåta någon – icke ens sin syster – att diskutera hans hustru.
Om det är så riktigt af honom, vill jag låta vara osagdt.
Du har förmodligen försökt öfverbevisa honom om motsatsen?
– Jag ber dig!
Med ett ord kunde du ju, om du ville, förklara allt detta, som nu förekommer oss så mystiskt.
Och om jag inte vill?...
Så måste du finna dig i att bli dömd efter skenet – efter ditt uppförande.
Tänk nu efter: du har en vän, en ung man ...
(ännu vid elden.
Sotto voce, utan att vända sig).
Några tycker, att han är förtjusande.
Fortfar, kära Emilie!
Du har en vän – en ung man, hvilken, som du själf säger, du icke gör någon hemlighet af, att du finner förtjusande.
Han anses för något lättsinnig – mycket lättsinnig – säger man till och med, hans rykte i fråga om kvinnor är icke det bästa, han har redan förstört mer än ett hems lycka ...
(persifflerande).
Du menar det Schwarts-Hansenska?
Stackars Max!
Tror du inte det templet var rätt molesteradt, innan han satte sina vandalfötter i det?...
(utan att bry sig om henne).
Han gör sig alltså inga skrupler, och hvad dig angår, så ...
Ja, principer, etisk styrka har nu aldrig varit, om jag så får säga ... din styrka ...
Klart och tydligt!
Förträffligt stiliseradt!
Du kan gärna göra narr af mig ...
Inte gärna!
Jag försäkrar dig, det kostar på mig.
Men tillfället är frestande.
Reta mig inte, Leonora!
Jag kunde komma att säga saker, som möjligen kunde såra dig mera, än jag önskade.
Olyckan är redan skedd.
(Stampar plötsligt i golfvet.)
Vidare, säger jag!
(litet tvekande).
Nå väl – de sista dagarna, just under den tid, din man varit som strängast upptagen af sitt val, har du så godt som dagligen gjort långa hemlighetsfulla utflykter – ingen vet hvart.
Du – annars så uppriktig – har alltid förstått att undgå hvarje förklaring.
Du började med att införa en »vän» – jag förstår inte riktigt, hvad han har att göra med allt detta?
Du förstår inte! Å, Leonora!...
(vänder sig mot henne).
Nu kan det vara nog, Emilie!
Har du varit ensam om att sätta ihop denna lilla nätta roman?
Ännu har jag inte tyckt mig ha rätt att meddela någon mina iakttagelser.
Iakttagelser!
Du gode gud!
Jag tror inte, det finns någon, som har så liflig och så – oren fantasi som unga flickor.
De genera sig sannerligen inte!
Men säg mig – har du som objektiv och samvetsgrann romanförfattarinna aldrig betänkt, att din hjältinna, oberoende af din fantasi, som ju tyckes nära utan gränser – likväl är, som alla individer, begränsad af sin egen natur?
Du uttrycker dig för lärdt.
Inte det?...
Så skall jag säga dig med rena och tydliga ord, att din romanhjältinna, för så vidt som hon är identisk med fru Leonora Haxton, aldrig begår en dumhet och heller aldrig en råhet – det ligger helt enkelt utanför hennes natur.
Du talar stora ord, Leonora.
Men min hjältinna begår kanske en oförsiktighet, när hon – har tråkigt.
En oförsiktighet, när hon har tråkigt.
Tänk, att du kunde räkna ut det!
Du bekänner det alltså?...
Jag »bekänner» ingenting.
Ja, kära du.
Du ursäktar, om jag lämnar dig ensam en stund.
Men du förstår, att jag måste se till bordet och kläda om mig.
Du har verkligen redan uppehållit mig allt för länge.
(Går, glömmer hatten och floret på bordet.)
Sedan HANS.
(Emilie tager långsamt floret från bordet, betraktar det noga och sätter det för ansiktet, i det hon går fram till spegeln.
Märker icke, att Hans kommer in från tamburen.)
(går nära henne, tittar henne i ansiktet).
Är det Emilie?
Hvad – jag tror du håller på att maskera dig?
Jag profvar Leonoras flor.
Men – det är omöjligt att se, om det klär en.
Leonoras flor?
Leonora har aldrig haft flor för sitt ansikte, så länge jag har känt henne.
(ännu med floret).
Det är icke länge sedan hon sade, att hon lika så gärna ville gå med mask som med flor ...
Men på de allra sista dagarna tycks hon ha ändrat smak.
(tager häftigt floret från henne).
– Har du sett Leonora bära denna tingest?...
Och mer än en gång.
(i samma tvunget lugna ton).
Hvarför inte?...
Hon hade det nyss, då hon kom in.
Där ligger hennes hatt.
(behärskar sig, lägger åter floret på bordet).
Ja – hon har, som du säger, tydligen ändrat smak.
(lågt, eftertryckligt).
Hans – var inte så otillgänglig.
Låt mig få tala vid dig.
Jag ber dig ...
Jag har varit så olycklig, så tveksam, om hvad jag borde göra ...
Men är det icke alltid bäst att se en sak som den är – med öppna ögon?...
(ännu barskare, afvärjande).
Hvart vill du hän?
Hvad vill du jag skall se?
Att Leonora har börjat att gå med flor?... (Bittert.)
Som om inte ni kvinnor förändrade smak med hvar nymåne!...
Jag tror, det är modernt nu att gå med flor.
Alla damer göra det, du också förmodligen?
Med ett sådant?...
Tror du det verkligen?
Ett par timmar hvar dag, utan att någon vet, hvar hon är?
På vägar, som – hon – inte borde gå.
(emot henne).
Emilie!
(Behärskar sig.)
Det är icke första gången du kommer med häntydningar, som jag hvarken kan eller vill höra på.
(Hårdt.)
Jag förbjuder dig, hör du – jag förbjuder dig, att oftare på detta sätt tala med mig om min hustru.
(förtviflad).
Hans, å Hans!
– Jag måste tala – jag har ingen frid i min själ ...
Om du blott en gång ville höra mina grunder ...
Jag vill intet höra – intet som helst.
(tager fast i hans arm).
Leonora nekar att svara mig.
Hon hånar mig utan att vilja förklara något.
Jag ber dig – tala med henne.
Dig måste hon svara ... Å, Hans ...
(Röster i tamburen.
Anna öppnar dörren för Katrine).
(i mörk sidenklädning, drager af sina handskar, hälsar på Hans och Emilie).
God dag igen, Hans.
Redan hemma?
Jag trodde nog jag skulle finna dig här.
Pappa tyckte, det var underligt, du hade farit så tidigt.
(Vänder sig igen till Hans, som står vid lampan.)
Men hvad står på, kära du – du ser så underlig ut.
Det måste vara för det är så varmt här ...
(ser från den ena till den andra).
Emilie ser för resten också echaufferad ut.
Men säg mig då, hvad är det – hvad står på?...
Herre gud, Katrine.
På själfva valdagen har man då väl lof att vara en liten smula nervös.
(Emilie går bort till pianot med ryggen till de andra, bläddrar i noterna, försöker ett par melodier.)
Ja, jag kommer just där utifrån.
Bunsen och jag ha spatserat omkring på platsen och pratat med valmännen.
(Bekymrad.)
Det ser verkligen litet mörkt ut ...
(ointresserad).
Ah, jag är lika nöjd ...
Men det vore ju naturligtvis godt om partiet vunne ...
Du ser bra trött ut, lille Hans.
Du skulle verkligen gå in och hvila dig litet.
Det är mycket klokt, att du afstått ifrån att vara närvarande i Bröndshöj i afton, men kom ihåg, att om du blir vald, vänta de säkert, att du ett ögonblick visar dig i Liberala valmansföreningen eller i Studentsamfundet.
Och så måste du tala.
Det kan bli en ansträngande afton.
Farväl så länge ...
(Går in i sitt rum.)
(följer bekymrad Hans med ögonen).
Men hur är det fatt med Hans?...
Och du ... (Vänder sig till Emilie.)
Du säger inte heller ett ord?...
(utan att vända sig).
(Slår an ett par ackord.)
(ännu upptagen af Hans).
Det var då väl, jag fick honom att gå in och hvila sig litet ...
Han ser ut att vara alldeles förbi af trötthet.
(med ryggen till henne).
Bara – trötthet?
(energiskt.
Går fram till Emilie).
Emilie – du har alltså också märkt det?
Det är något med Hans.
(vänder sig om.
Betänker sig ett ögonblick och säger så resolut):
Ja – jag har märkt det.
Jag tror inte, det är valet.
Det vore inte likt honom att grufva sig för det.
Det är inte valet.
Det är – det är – Leonora.
Leonora!...
(Långsamt.)
Ja, Leonora är sig heller icke riktigt lik.
(står bakom Katrines plats, så att denna ej kan se hennes ansikte).
Nej – icke sant: hon är sig icke lik.
(vänder sig om mot henne).
Hon är väl en liten smula nervös – som vi alla!
Leonora – nervös!
Hon, som alltid sätter en ära i att vara likgiltig för det, som intresserar andra.
Ack nej, Katrine!...
Kan du då icke se, att det är sedan ...
Sedan när?...
Hvad menar du?...
(böjer sig ned öfver henne, lägre, tvekande).
Har du icke märkt, sedan Bruun kom hem från sin sista långa resa för en månads tid sedan och på nytt började att ständigt umgås här i huset?...
Har du märkt?...
Katrine, du kan inte vara så blind.
Den sista månaden, säger du?
Alltså efter jul?...
(med mer och mer bestämdhet allt efter som hon talar).
I synnerhet de sista fjorton dagarna.
Hon är sig icke lik längre, som du säger.
Och du sätter det i förbindelse med Max?
Emilie!...
Du menar då inte, att Leonora, Hans’ hustru ... A, Emilie!
Du hörde ju själf fru Schwarts-Hansen härom aftonen?...
Jag kunde märka, att du förstod.
Det är, hvad människorna säga.
Sådana människor som fru Schwarts-Hansen!
(Med mera säkerhet.)
Å, det är ju orimligt.
Hela världen vet, hur nära Bruun stått Leonoras hem.
Jag kommenterar icke.
Jag säger blott, att de finnas, som göra det.
Men du upprepar deras kommentarier!
Du är orolig, smärtsamt upprörd öfver ...
Ja, öfver hvad.
(Ser på henne.
Emilie rätar på sig och går fram i rummet med ryggen till Katrine.)
Emilie, du är också förändrad.
(utan att vända sig mot henne.
Med nedböjdt hufvud).
Ja – jag vet det.
Jag är förändrad.
Sedan när?
Sedan – sedan Leonora blef det.
Alltså – också sedan Max Bruun kom hem?
(Emilie vänder henne ännu ryggen.
Går bort till bordet och börjar ordna med blommorna i uppsatsen.
Katrine följer henne med ögonen.
Emilie vänder sig plötsligt om.)
Du har gissat det.
Du – liksom Leonora. (Bittert.)
Kanske hela staden har gissat det – han själf också.
Å – det är ömkligt, att icke kunna dölja sina känslor bättre!
Du – tycker alltså om honom.
Jag bryr mig mera om honom, än han någonsin har tänkt bry sig om mig.
(Katrine tiger.
Emilie går plötsligt fram till Katrine och lägger sig på knä vid sidan af henne.
Säger starkt upprörd:) Katrine, du – han älskar Leonora!
(skjuter henne litet ifrån sig).
Emilie, du får inte – du ta’r fel.
Jag tar inte fel.
Hur skulle jag kunna taga fel?
Han älskar Leonora.
Och Leonora ...
Ja, Leonora ... A (lägre) jag törs inte säga, hvad jag tror.
Mig kan du säga det.
(hviskar).
Jag vet det är förskräckligt af mig.
Jag skäms för mig själf, men jag kan inte hjälpa det ...
Jag tror det värsta.
(Katrine reser sig upp.)
Jag har inte heller vågat säga det till någon – inte ens till mig själf.
Men Leonora förstod det.
Jag kan märka, att hon förstår, hvad det är jag tänker.
Och hon – hon låter mig tro det!
Men hvad har du då för grund ...?
Å, om du bara riktigt hade gifvit akt på Leonora på sista tiden.
Den hemlighetsfullhet, hon omger sig med, hennes besynnerliga utflykter på tider, då hon annars brukar vara hemma.
Hennes sätt mot Hans – det är ibland, som om hon hade ondt samvete gent emot honom ...
Jag har sett det länge och så i dag ...
Jag skulle gå upp till Karin Vang – du vet Max Bruun bor också i Sölvgade och där, två steg från hans hus, där möter jag
Leonora – som gick inåt staden – nästan oigenkännlig, med ett tjockt svart flor för ansiktet.
Hon såg mig icke.
Inte annat – för det du möter henne.
Å, tror du inte, jag sagt detsamma till mig själf?
Men du måste medge – Leonora beslöjad på det viset – valdagen – och med främmande till middagen.
Strax jag såg henne, så slog det mig som en blixt – jag kom ihåg allt hvad jag har hört och läst.
Du har läst för mycket.
Ni tror heller aldrig, att något kan passera här hemma!...
Du har då väl aldrig gått och satt myror i hufvudet på Hans också?
Det behöfdes inte, att jag gjorde.
Hans tror – det han tror.
Låt oss inte tala mer om detta – det ...
(afbryter henne häftigt).
Ett måste du åtminstone ge mig rätt i ... hennes insolenta sätt att öppet föredraga Max framför alla andra, när helst hon kan komma åt, sätter hennes rykte i fara ...
Det är hans skull – han låter henne aldrig vara i fred.
Han tycks aldrig taga hänsyn till att hon är en gift hustru.
Jag har ofta förargat mig öfver det, men det har aldrig fallit mig in, att Leonora ...
Nej, det är Max’ skull!
Han kurtiserar henne, som om hon vore en ung flicka – fri att välja ...
(som för sig själf).
Det är hon väl egentligen också.
Jag måste säga, att du har förvånat mig i dag.
Men detta!...
Ingen kan väl hindra sig själf från att i sitt hjärta anställa jämförelser.
Och välja därefter ...
(med kraft).
En gift kvinna har valt.
För en tid – ja!
Men detta är ju rent af samhällsupplösande!
Hvad menar barnet?
Å, jag menar – bry dig inte om det!
– Jag menar – jag menar – att när man älskar, så älskar man, och då är det detsamma med allting annat!
Emilie, om löjtnant Bruun friade till dig – ville du då ha honom?
Ja, – det ville jag.
Och ändå säger du, att du tror han älskar en annan?...
Och du ville ...
Ja, jag ville ... Å, Katrine du vet inte – ingen vet – hur mycket jag håller af honom.
Ni inbillar er allesammans, att ni vet allt så bra, och ni vet ingenting.
Och du har aldrig sagt mig ...
Nej, hur skulle jag kunna tala om det.
Det var så – så ...
Inte kunde det falla mig in att tala med någon om det, när han inte talade med mig om det.
Minns du – när jag var helt ung och först kom ut – minns du då, att Hans och Leonora hade en stor middag?...
Ja, jag minns det mycket väl.
Det är en fyra à fem år sedan.
Strax efter du hade haft nervfeber ...
Han förde mig till bordet – minns du?
(ärligt).
Nej, det minns jag inte.
Nej, det gör väl ingen annan än jag själf nu.
Och hade han inte sysselsatt sig så mycket med mig, och sagt mig så många granna saker, så hade jag väl inte heller tänkt så mycket på honom.
Han reste ut med »Sjælland» kort efter och – jag kunde inte hjälpa, att jag alltid tänkte på honom.
Och så blef det också sommar, och jag såg ingen annan – på länge ...
Jag säger det bara, för det du skall förstå, att jag kunde vara så – inbilsk och dåraktig.
(Katrine nickar.)
Och så när han kom igen nästa gång ...
Det var strax efter det Leonora hade fått lille Jörgen, och hon kom nästan icke alls ut och var alltid så upptagen hemma.
Kan du minnas – så brukade han komma så ofta ut till oss?
Ja – det var den vintern du åkte så mycket skridsko ...
Och sedan – sedan brydde han sig inte om mig mera.
Så gör så många män – de menar nog inte något ondt med det.
Jag förstod, att när han inte såg mig, så tänkte han icke alls på mig.
Och så började jag undra, hvem det var han tänkte på ...
(ler vemodigt).
Ja, ty det måste ju vara någon ...
(trohjärtadt).
Naturligtvis måste det vara någon.
Och så en gång – det är icke länge sedan, blott för en fjorton da’r sedan – då vi voro på middag hos Maages, så ...
Jag stod och talade med honom, då blef det plötsligt, som om jag icke var till för honom, ingen i rummet, hans ögon hängde fast vid dörren, vid någon som kom in.
Jag vände mig om, och då såg jag, att det var Leonora och Hans.
Och samma dag hade han tillfälligtvis Leonora till bordsdam.
Och jag såg – jag begrep, att de två förstodo hvarandra med en blick, jag såg, att hans leende passade in i Leonoras – att själfva klangen i hans stämma svarade mot hennes.
Jag hade aldrig tänkt, att det kunde vara Leonora, för hon var ju gift och liksom ute ur spelet.
Men då ... jag förstod, att det binder icke.
Tror du – andra såg det?
Inte precis inom vår krets – de äro så vana vid det.
Nej, men främmande.
Du hörde fru Schwarts-Hansen.
Kom inte med henne igen!
Du vet ju, hvad folk säger om fru Schwarts-Hansen?
Just därför.
Svartsjukan är klarsynt.
Och du – det generar dig inte, att dela ditt »föremål» med fru Schwarts-Hansen?
(förebrående).
A, Katrine!...
Jag har ingen stolthet mer.
Jag har ju kunnat tigga Leonora om en förklaring.
– Och du hör ju själf, jag säger dig ju, att om Max blott ville ha mig – jag svarade ja strax på ögonblicket, trots allt det jag vet och tror.
Min stackars lilla Emilie!
Ja, för vet du, att jag håller så mycket af honom, att ifall han blott blefve min, och jag finge ha honom litet i fred, – han måste komma att älska mig.
Och tror du icke – tror du icke – han någon gång har tänkt på mig.
Vore det så omöjligt, om han ...
(afbryter sarkastiskt).
Om han ville ha dig!
Nej – han har just inte rykte om sig att rata något!
(brister plötsligt i gråt).
Katrine!...
Men vill då ingen, ingen förstå mig.
Är det då så oerhördt, så – skamligt att älska en man, som ...
(mildare).
.Som har funnit dig vacker, som har sagt dig komplimanger, sett sentimentalt på dig ... med dessa blickar, hvilka han som annat småmynt kastar ut bland skönheterna i alla Europas hamnar!
– Nej, min egen lilla flicka – jag tror icke, det är något oerhördt, jag tror till och med, att det är mycket vanligt.
(stilla).
Du är hård emot mig – lika hård som Leonora, men du hånar mig åtminstone icke.
Det tror jag icke heller Leonora gör.
(snyftande).
Jo. (Torkar sina ögon) Å, Katrine, när jag nu har sagt alltsammans, så skäms jag för det.
(lugnt, vemodigt, som för sig själf).
Jag tror inte, du har något att skämmas för, lilla syster.
Du förstår att älska en man – sådan som han är, med alla hans fel ...
De flesta unga flickor älska ett ideal, som de så till förnöjelse för sig själfva påklistra den första karl de träffa på ...
(I en annan ton.)
Men jag står här och pratar och filosoferar – det var egentligen inte det, jag ville säga.