Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Elementarläroverket är för närvarande icke i tillfälle atfijerbjuda ungdomen mer än tvänne bildningslinier, den klassiska och den reala — båda föremål för samma omsorger, samma lärarekrafter, samma styrelse, och i ganska många ämnen arbetande tillsammans.
Den ena linien heter klassisk, och bör derföre också hafva någon klassisk prägel.
Denna åstadkommes genom studiet af latin och grekiska i förbindelse med andra bildningsämnen.
Dessa båda språk upptaga på 7:de klassen tillsammans 12 timmar af läseveckans 30, på 6:te och 5:te klasserna tillsammans 14 af veckans 32 timmar.
Dessa båda språk höra så nära tillhopa, hafva så många beröringspunkter, att de tillsamman, enligt pedagogikens hittills vunna erfarenhet, äro för grundläggandet af humanistisk bildning i hög grad vigtiga.
Motionären, Johannes Andersson, har sjelf yttrat (s. 192): »Det lider intet tvifvel, att ju icke grekiskan är ett kanske det skönaste språk, och att på detta språk finnes mycket herrligt att läsa.»
Detta erkännande torde just göra det betänkligt, att bortstöta grekiskan från dess gamla plats bland klassiska liniens bildningsmedel.
Motionären fortsätter: »Män, som sjelfva genomgått läroverken, haf va sagt mig, att de af grekiskan jemnt och nätt hunnit inhemta så mycket, att de kunnat läsa den innantill och öfversätta några stycken af lättare författare, men att de inom få år glömt allt, och att de af denna ytliga läsning ej haft det ringaste gagn.»
Härvid må först erinras, att vid läroverket vanligen medhinnes ett historiskt arbete af Xenophon, vissa afdelningar af det Homeriska skaldeverket, en bok af Herodotus och en dialog af Plato — med ett ord: bekantskap med några af grekiska litteraturens yppersta författare.
Utgår man emellertid från principen af direkt och påtaglig nyttighet, så finner man, att grekiska språkstudiet är, för närvarande], nödvändigt för den, som vill egna sig åt det presterliga kallet samt åt klassisk philologi, och att det mycket gagnar dem, som sträfva till den philosophiska och medicinska graden, äfvensom kändt är, att nästan all vetenskaplig terminologi, äfven i de mest reala vetenskaper, har sin förklaring af grekiskan.
— Hvad vidare angår det skälet, att män finnas, som säga så och så; kan svaras, att män också finnas, som säga annorlunda, och som, äfven om de till större eller mindre del glömt ifrågavarande språk, dock icke vilja påstå, att deras bildning ej haft »ringaste gagn» deraf.
Hvilken man, som genomgått ett läroverk, kan väl räkna ut, om mathematik, om naturvetenskap, bekantskap med Greklands och Koms språk, skaldcsång, vältalighet och historiska konst, Tm. m., haft den eller den andel, eller ingen andel i den bildning, han besitter?
Hvem vet om de icke i den varit allesamman verksamma faktorer, understödjande och kompletterande hvarandra?
Det sades, att män finnas, som glömt sin grekiska; nåväl! det finnes också män, som glömt sin Euklides och sin Algebra —< 24 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 56. det finnes till och med män, som glömt mången tacksamhets-skuld, t. ex. till de vetenskaper, som varit hans själs, hans bildnings välgörarinnor.
Angående det s. k. dispens-systemet, hvarom här egentligen är fråga, och som i flera på pedagogisk erfarenhet rika länder varit mycket försökt, men åter öfvergifvet, och inskränkt till hvad hos oss nu finnes (nemligen att de, som icke vilja läsa latin och grekiska, befrias från dessa språk) hafva i vårt land de sednaste 10 åren företett en förunderlig vexling af åsigter. 1856 års skolordning medgaf dispens från grekiskan, m. m.
Dess 12:te § hade följande lydelse: »Lärjunge, som begagnar sig af undervisningen i latin, vare på målsmans anhållan, frikallad från grekiska språkets läsning, och må i stället under de lärotimmar, sådan befrielse eger rum, på sätt rektor och lärare med billigt afseende på målsmans uttryckta önskan, finna för honom lämpligt, undervisas inom den afdelning, der latinska språket icke läses, eller ock utom skolan njuta sådan undervisning, som af rektor godkännes.« — I följd af detta stadgande yppades för läroverken stora svårigheter, ja rent af omöjligheter.
Från rektorer, lärare, lärjungar och dessas målmän spordes klagomål. 1858 den 27 Januari afläts en underdånig skrifvelse från Rikets Ständer, hos hvilka blifvit framstäldt, att i 1856 års läroverksstadga förekomme väsendtliga brister, dels ....; dels att genom den öfverdrifna valfriheten i afseende på språkstudier, läroverket kom att sönderfalla i så många bildningslinier, att det öfversteg rektors och lärares förmåga att besörja allas ändamålsenliga undervisning etc.; och att i samma mån, som rättigheten att vinna dispens blef bekant och begagnad, en splittring skulle uppstå, hvarigenom läroverket kunde sönderryckas, etc.; hvadan Rikets Ständer anhöllo om nedsättandet af en komité, för att granska läroverksstadgan, etc. 1858 den 17 December afgåfvo i nåder utsedde komiterade (Tit. F. F. Carlson, Er.
Edlund, G. R.
Rabe, F. E. Borg, C. E. Lindman, C. W. Callerholm) ett enstämmigt »Betänkande och förslag«, hvari all annan dispensering, än den af på en gång latin och grekiska, högligen afstyrktes. 1859 års Kongl. Läroverksstadga medgaf icke åt klassiska linien dispens från grekiskan. 1862—63 årens Ständer ingingo till Kongl. Maj:t med underdånig anhållan, att, bland annat, yngling måtte kunna befrias från grekiskan, i enlighet med 12:te § af 1856 års läroverksstadga. 1865 den 12 Maj stadgade Kongl. Maj:t (såsom ofvan anfördt är), att dispens från grekiskan skulle beviljas på visst vilkor, och att ersättning skulle beredas genom skriftliga arbeten på lärorummet.
1866 föreslår Ekonomi-Utskottet, att hos Kongl.
Maj:t anhålla om samma stadgande, som fanns uti 12:te §:n af 1856 års läroverksstadga (se här ofvan), med uteslutande af o,rden: »der latinska språket icke läses«.
Ifall Allm.
Besvärs- och Ekonomi- Utskottets Betänkande N:o 66. 25 Ifall nu detta förslag blifver af Ständerna gilladt och af Kongl. Majit faststäldt, så står man der, hvarest man stod redan för 10 år tillbaka.
Huruvida det sedan å nyo skall blifva samma kretslopp af framstående svårigheter, omöjligheter och klagomål, nytt koinitébetänkande och nya nådiga ändringar — detta skall framtiden utvisa.
Slutligen, såsom en välbehöflig vederqvickelse för dem, som tåligt sträfvat igenom denna min beklagligen alltför vidlyftiga reservation, anhåller jag ödmjukligen, att ur nyss åberopade komitébetänkande af den l1?
December 1858 få anföra följande lika vackra som b ehj er tans värda ord: »Bildningsliniernas behöriga inskränkning är ett oeftergifligt vilkor för styrkan af skolans verksamhet och hennes förmåga att meddela verklig bildning. — — Skolan, sådan hon af Staten är organiserad, kan omöjligen anses ega en så vexlande gestalt, att den böjer och förändrar sig efter fordringarne hos hvarje enskild lärjunge; hon måste, sedan hon gjort sig reda för det inre sammanhanget emellan de kunskaper, hennes undervisningsplan bör omfatta, med fasthet utveckla denna i en för lärjungarna bestämd ordning.
Afviker skolan från denna ordning, så hämnar sig ett sådant förfarande genom en oreda i undervisningen, en brist på sammanhållning i disciplinen, som medföra olägenheter, större än de förmenta fördelarna. — — — — Den grundsats lärer derföre ovilkorligen böra fasthållas, att skolan, såsom en offentlig anstalt, måste utan rubbning följa den för henne, såsom ett fortgående helt, anordnade plan, och att den enskilda lärjungen, då han fogar sig efter denna, också i sjelfva verket befrämjar sitt eget bästa, emedan han derigenom blir delaktig af de fördelar, som en fast och följdrigtigt ordnad undervisning medför, i det den icke blott helsosamt inverkar på hans vanor och sedliga väsende, utan äfven gifver hållning och sammanhang åt hans intellektuela arbete.« af Herr Beronius: »Enär motionären på goda skäl föreslagit engelska språket samt naturvetenskaperna såsom de läroämnen, hvari yngling, som vinner dispens från grekiskan, bör erhålla undervisning, anser jag att Utskottet hellre bort fatta sitt beslut i enlighet härmed, än öfverlemna åt lärare-kollegium att godtyckligt bestämma de substituerande läroämnena.«
Emot 10:de punkten: af Grefve De la Gardie; af Biskop Beckman: »Emot Höglofliga Utskottets beslut rörande de för afgångsexamen från elementarläroverket erforderliga skrifprof får jag mig vördsamt reservera.
Huruvida lämpligt kan vara att yngling får i besagda skrifprof medhafva grammatika och formelsamling beror af de fordringar, som der på honom ställas, och hela frågan är af så speciel pedagogisk natur samt derjemte så underordnad, att Bih, till R.
Prot. 1865 & 1866. 8 Sami. 17 Håft. 4 26 Allm, Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 56. jag, för min del, alls icke kan anse den vara ett lämpligt föremål för Rikets Ständers skrifvelse till den andra statsmagten, helst icke försports några tryckande olägenheter af den anordning Regeringen, efter skickliga pedagogers hörande, vidtagit.
Utskottets önskan, att misslyckandet i lösningen af ett eller annat mathematiskt problem icke må föranleda profvets underkännande, står i den fullkomligaste harmoni med Stadgan för ifrågavarande examen och hela den anda, som genomgår densamma, men denna önskans uttalande i en skrifvelse från Rikets Ständer är just derföre, enligt mitt omdöme, fullkomligt öfverflödig.
Hvad åter beträffar sista punkten att muntliga afgångspröfningen skulle af yngling få undergås och han i densamma under vissa vilkor kunna godkännas, äfven om han icke kunnat godkännas i mer än ettdera af de tvänne skrifprofven för främmande lefvande språk och mathematik, så synes mig denna punkt stå i bestämd strid med andan af hela ordningen för läroverket och der förekommande maturitetspröfning samt i hög grad skadlig för realstudiets grundlighet.
Enligt min tanke bör en yngling icke anses på reallinien mogen till afgång, derest han ej kan aflägga godkänneligt skrifprof både i lefvande språk och i mathematik.
Den yngling, som saknar förmåga att vinna mogenhet, bör icke erhålla vitsord att han eger sådan mogenhet.
Utskottets förslag i denna del synes förutsätta att fordringarne för besagda prof faktiskt äro så stegrade, att ynglingar med vanliga fattningsgåfvor ej kunna fullgöra dem.
Denna förutsättning synes mig sakna nöjaktig grund.
Vöre den grundad, så borde botemedlet sökas icke i profvets och studiets stympande, utan i fordringarnes nedsättning till det skäliga måttet.
Men icke heller till uttalande af en önskan i sistnämnda syftning finnes mig veterligen för närvarande någon anledning.» Emot 12:te punkten: af Friherre Ahlströmer; af Kyrkoherden Simonsson: »Hvad vidkommer användande, enligt Herr Gahns motion, af de för undervisningsmaterielen påbjudna afgifter till andra ändamål, kan jag aldraminst tillstyrka det ett sådant användande göres beroende allenast af läroverks-kollegii beslut, utan har ansett och anser, att — i fall det annars bör under något vilkor medgifvas —• kollegii derom fattade beslut åtminstone bör, och det ovilkorligen, underställas läroverkets eforus till afgörande.» Grefve von Rosen, F. C., anmäler, att han, af sjukdom hindrad, ej deltagit i ärendets slutliga behandling.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Memorial N:o 57. 27 Wto 57.
Ank. till Exp.-Utsk. den 20 Febr. 1866, kl. 1 e. m.
Memorial, i anledning af åierremiss af Utskottets Betänkande A’:o 38, angående väckt motion om återinförande af tullstämpling å varor, som från utrikes ort inkomma.
Efter hvad de från Riks-Stånden till Utskottet aflåtna protokolls-utdrag utvisa, har Utskottets Betänkande N:o 38, deri Utskottet hemställde, att väckt motion om återinförande af tullstämpling å utrikesifrån kommande varor icke måtte till någon åtgärd föranleda, blifvit af Höglofliga Ridderskapet och Adeln, Vällofliga Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet gilladt, men af Högvördiga PresteStåndet till Utskottet återreinitteradt; och som, i mål af beskaffenhet sådan sorn förevarande, tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, kan återremissen ej till någon Utskottets vidare åtgärd föranleda; hvilket Utskottet härmed skolat för Högvördiga Preste-Ståndet tillkännagifva.
TÖCKHOLM, TRYCKT HOS SAM.
RUMSTEDT, 1866.
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 58. 1 N:o 58.
Ank. till Exp.-Utsk. den 23 Febr. 1866, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner angående folkskoleväsendet.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning hafva blifvit remitterade fyra motioner i ofvanberörda ämne, väckta, inom Högvördiga Preste-Ståndet af Kyrkoherden Ekelundh (N:o 5 i 2;dra motionsserien) samt inom Hedervärda BondeStåndet af Lars Magnus Carlsson från Stockholms län, Jonas Andersson från Ostergötlands och Sven Rosenberg från Christianstads län (N:is 4, 135 och 266 i 4:de serien).
Kyrkoherden Ekelundhs motion åsyftar 2:dra momentet af 40 § i Kongl. Stadgan angående folkundervisningen i riket den 4 8 Juni 4842, som innehåller följande: »För underhållandet af de i skolan förvärfvade kunskaper och synnerligen för befrämjandet af en sann kristlig bildning, bör helst under den tid af året, då ledighet från skolan gifves, skolläraren, under inseende och med biträde, der så ske kan, af församlingens presterskap, på söndagarne, meddela undervisning och anställa förhör med den ungdom, som utgått från skolan.»
Mot denna bestämmelse anför motionären, att den i tillämpningen visat sig otillräcklig, overkställbar och orimlig.
Först och främst vore det ett faktum att största delen af allmogens barn måste afsluta skolgången långt före konfirmationsåldern, och att i följd deraf det vid afgången från skolan inhemtade kunskapsmåttet hunne förglömmas eller utplånas före nattvardsberedelsen, hvarför, äfven om de afsedda söndagsstunderna flitigt begagnades, dessa dock blefve alltför otillräckliga för det med dem afsedda ändamål.
Vidare mötte på flera ställen stor svårighet att hålla söndagsskolan i regelbunden gång, enär de, som deruti skulle undervisa, voro upptagna af andra göromål, som icke finge eller kunde försummas; och slutligen kunde med skäl ifrågasättas, huruvida icke ett obligatoriskt åliggande för skolläraren att undervisa i söndagsskolan vore både orimligt och okristligt.
Det vore orimligt att en person, som likväl måste ega något större bildning än mängden, men Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 8 Sami. 18 Haft. 1 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 58. sorn i löneväg droge föga större fördelar än daglönaren, skulle arbeta icke blott sex utan sju dagar i veckan, och det vore okristligt, att icke hvarje menniska skulle få oqvald åtnjuta den sabbatshvila, som tredje budets majestätiska auktoritet erbjöde alla kristna.
Hvad ändamålet med söndagsskolan, eller underhållandet af de i skolan förvärfvade kunskaper, beträffade, så vore detta af sådan vigt, att icke för mycken omsorg deråt kunde egnas; och derför borde det icke anses för mycket uppoffradt för det vigtiga ändamålet, om en dag i hvarje vecka under påstående läsetermin ansloges för de barns fortsatta undervisning, hvilka utgått från skolan, Motionären ansåg dertill onsdagen lämpligast, såsom liggande midt i veckan och varande en dag, på hvilken, enligt praxis på de flesta ställen, ingen eftermiddagsläsning i skolan egde rum.
Den vanliga skolungdomen borde på den dagen entledigas från skolan, och i stället alla derifrån afgångna, men ännu ej i nattvardsskolan intagna barn undervisas uti alla till folkskolan hörande ämnen.
Skulle dervid, utrönas, att någon egde mer än skäligt svag kristendomskunskap, kunde möjligen, efter derom med skolläraren träffad, särskild öfverenskommelse, någon stund af söndagseftermiddagen egnas till deras förkofran i detta vigtiga ämne.
På dessa grunder har motionären föreslagit, att Rikets Ständer för sin del måtte besluta en sådan förändring af 10 § 1 mom. i nu gällande Folkskolestadga, att momentet erhåller följande lydelse: »För underhållandet af de i skolan förvärfvade kunskaper och synnerligen för befrämjandet af en sann kristlig bildning, bör skolläraren, under inseende och med biträde, der så ske kan, af församlingens presterskap, en dag i hvarje vecka under påstående läseterminer meddela undervisning och anställa förhör med den ungdom, som från skolan utgått, men ännu ej blifvit i nattvardsskolan intagen; åtnjutande de egentliga skolbarnen den dagen ledighet från skolan.
På församlingens och skollärarens ömsesidiga öfverenskom melse må bero, huruvida dessutom på söndagseftermiddagarne, der sådant befinnes nödigt, någon undervisning i kristendomskunskap må ungdomen bibringas.»
I likhet med motionären anser Utskottet i hög grad vigtigt och för såväl den allmänna upplysningens som särskildt kristendomskunskapens befrämjande nödigt att de kunskaper, som af barnen i folkskolorna inhemtats, framgent underhållas och om möjligt ökas.
Ändamålet med ifrågavarande moment i folkskolestadgan är också, att åt de äldre barn, som lemnat skolan efter att hafva genomgått den s. k. minimikursen, hvilket merändels kan ske före 12 års ålder, beredde tillfälle till förkofran i redan inhemtade nyttiga kunskaper, äfvensom att då erfarenhen visat, att de flesta lärjungar utgå från skolan några år innan beredelsen till deras första nattvardsgång tager sin början, genom fortsatt undervisning hos dem underhålla de bibringade insigterna i kristendomsläran, hvilka, då konfirmand-undervisningen skall begynna, böra vara sådana, att själasörjaren finner åtminstone de första begreppen vara från skolan bekanta.
På det att denna med söndagsskolan åsyftade undervisning må blifva så litet som möjligt betungande för såväl lärare som barn, är nu föreskrifvet, att densamma helst bör företagas under den tid af året, då ledighet från skolan gifves
Men mångenstä - Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 58. 3 des är denna tid alltför otillräcklig, enär nemligen en och samma lärare har både en fast och en eller flera flyttande skolor att sköta, hvilka tillsammans upptaga honom nästan alla månaderna af året.
Utskottet kan icke biträda motionärens åsigt, att användandet af en del utaf sabbatsdagen för berörda ändamål, skulle ur principiel synpunkt vara förkastligt.
Utskottet kan nemligen ej finna, att det i ett kristligt samhälle är okristligt och störande sabbatens helgd, att den uppvexande församlingen några timmar under söndagens lopp samlas kring skolläraren och presten för ett sådant ändamål som kristlig bildning, i stället att öfverlemnas åt sysslolöshetens frestelser.
En så synnerligen orimlig fordran torde väl icke heller ställas på skolläraren genom föreskriften, att han bör egna någon del af söndagseftermiddagen åt församlingens äldre ungdoms undervisande, helst han alltid finge en tillökning i sina göromål, hvilken dag i veckan än anvisades till delta ändamål, såvida icke, såsom motionären före slagit, de yngre barnens undervisning skulle åsidosättas för de äldres, hvilket åter förde förra vore föga gagneligt och af Utskottet ej kan tillstyrkas.
Men söndagsundervisningens förflyttande till någon annan dag i veckan möter dessutom i tillämpningen ett väsendtligt hinder i det afsevärda förhållande, att allmogen mångenstädes under arbetsveckans dagar behöfver sina mera försigkomna barn tilli biträde i sina göromål, och erfarenheten har allestädes visat, att icke många föräldrar låta de större barnen försumma arbetet för att besöka skolan, sedan de en gång genomgått densamma.
Följden af ett sådant utbyte af söndagen mot en söcknedag, som af motionären föreslagits, kunde således lätteligen blifva den, mot hvilken lagstiftningen svårligen skulle kunna sätta något korrektiv, att de påräknade äldre barnen uteblefve, under det att den dagen de yngre finge gå sysslolösa, och läraren erhölle ledighet.
Skulle likväl på vissa orter lokala eller andra förhållanden göra söndagen mindre lämplig för ifrågavarande undervisning, är det församlingen och skolläraren enligt författningen obelaget, att i samråd draga försorg om samma undervisnings ordnande, på det sätt, hvarigenom det åsyftade ändamålet bäst befordras.
Men såsom allmän, för hela riket gällande lag anser Utskottet motionärens förslag ingalunda hafva företräde framför ifrågavarande stadgande; och Utskottet föranlåtes alltså för sin del tillstyrka, alt Kyrkoherden Ekelundhs motion ickel må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Lars Magnus Carlsson har uti sin motion med värma framhållit i huru hög grad samhällets utveckling och framtid vore beroende af den bildningsgrad, hvarpå folket befunne sig, och sökt ådagalägga, i hvilka hänseenden, efter motionärens uppfattning, folkskoleundervisningen vore behäftad med brister, samt huru de hinder för dess jemnare utbredande och fullkomnande, som hufvudsakligen vore beroende af lokala förhållanden och de långa afstånd, som skiljde bostäderna från kommunens medelpunkt, hvilken vanligast vore kyrkan och den fasta skolan, skulle kunna undan - 4 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 58. rödjas eller aflägsnas; hvarjemte motionären såsom sin egen upptagit och framställt en af folkskole-inspektören inom Strengnäs stift uti dess år 1863 afgifna berättelse gjord anmärkning, rörande den obillighet, som i afseende på Statens understöd till folkskolorna skulle uppstått genom Rikets
Ständers beslut angående vilkoren för utbekommande af dessa undersöd.
Billigheten syntes hafva fordrat, yttrar motionären, att detta understöd stöde i något förhållande till de uppoffringar i sin helhet, som församlingarne gjorde för sitt skolväsende, och icke till de nya tillskott, som erfordrades.
Ben församling, som förut gjort ganska mycket för sitt skolväsende och derför nu ej mägtade göra mera för att uppbringa detsamma till erforderlig höjd, erhölle från Staten intet, men den församling, som förut gjort nästan intet och derför med lätthet kunde göra nya tillskott, erhölle nu från Staten ganska goda bidrag dertill; varande motionärens förslag samraanfattadt i följande punkter: 1:0) att i den nya skolförordning, som kan komma att beslutas, menigheterna allvarligen måtte uppmanas til! inrättande af mindre skolor, försedda helst med lärarinnor, allestädes der afstånden från fasta skolan hindra barnens inställande derstädes, samt om möjligt, med uteslutande af ambulatoriska skolor, emedan kändt och bevisadt vore, att dessa så föga svarade emot den tid, möda och kostnad, de medförde; 2:o) att skolåldern närmare bestämmes, till afhjelpande af de olika åsigter, som i detta fall vore rådande; 3:o) att nu gällande föreskrifter angående skolrådens tillsyn och kontroll öfver skolundervisningen måtte skärpas och ordentligare utöfvas samt af ordföranden vitsordas; börande alltid en af skolstyrelsens ledamöter i lur vara jourhafvande, och denne minst en gång i veckan besöka skolan samt i journalen der göra nödiga anteckningar; samt 4:o) att hädanefter de statsbidrag, som kunna komma folkskolorna tillgodo, måtte bestämmas, icke efter församlingarnes blifvande tillskott, utan efter deras redan gjorda uppoffringar för sitt skolväsende.
Hvad beträffar den i lista punkten gjorda framställning, föranlåtes Utskottet erinra, att lagstiftningen icke saknar den uppmaning till inrättande af s. k. småskolor, som motionären förordar.
Sedan nemligen först såsom tillägg till 1842 års Folskolestadga, genom Kongl. Kungörelsen den 29 September 1853, 1 § 3 morn., föreskrifvits, att der byar, torp eller lägenheter vore så aflägsna, att dithörande barn icke utan svårighet kunna begagna den fasta skolan, hvilken, likasom de ambulatoriska, enligt Usta och 2:dra mom. i samma §, borde vara försedd med vid seminarium godkänd lärare, skulle mindre skolor, fasta eller flyttbara, inrättas och förses med lärare eller lärarinnor, hvilka icke beböfde vara examinerade; så blef, med föranledande af Rikets Ständers hos Kongl.
Majit gjorda underdåniga framställning i ämnet, och sedan Rikets Ständer bestämt
Statsverkets bidrag till folkundervisningens befrämjande till den personliga skyddsafgiftens halfva belopp, genom Kongl. Kungörelsen den 23 April 1858 stadgadt:
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 58.