Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ank. till Exp.-Utsk. d. 14 Jan. 1863, kl. 3 e. m Utlåtande, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande (N:o o) angående utljente Underofficerares och Soldaters befordrande till vissa tjenstebefattning ar.
Omlörmälda Betänkande har, enligt Utskottet tillhandakomna protokollsutdrag, blifvit af Höglofliga Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitteradt, men af öfriga Riks-St,1Inden bilället; och kan vid detta förhällande berörda återremiss ej till vidare åtgärd föranleda.
Slockholm den 12 Januari 1863.
Ank. till Exp.-Utsk, den 14 Jan. 1863, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion (N:o 240) om ändring i gällande stadganden rörande skyddskoppympning en.
Med förnyande af sin vid nästlidne riksdag väckta motion och med upprepande af de redan då andragna skäl, nemligen: l:o att enligt de utmärktaste både hydropatiska och äfven bomöopatiska läkares utlåtanden, som ock af erfarenheten bekräftades, vaccineringen icke är något ofelbart preservativ mot koppsjukdomen; 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 36.
2:o att den, som skall vaccineras, utsattes för möjligheten att, jemte de artificiella kopporna, få på sig öfverflyttade alla de sjukdomsämnen, hvilka kunna ligga förborgade uti dens organism, ifrån hvilken koppympningsämnet blifvit taget; 3:o att det är lika absurdt som orimligt att vilja tvinga en menniska att i detta enda fall begagna sig af ett föregifvet preservativ-medel, om hvilket man sjelf möjligen är öfveilygad, att det ovilkorligen skall medföra mer eller mindre ondt utan att verka något godt; då deremot i alla andra fall, till och med när döden står för dörren, menniskan har frihet att välja eller förkasta de läkemedel man räcker henne och icke ens med våld kan tvingas att intaga dem; samt 4:o att det numera är en inkonseqvens i vår lagstiftning att hafva qvar stad gandet om tvångskoppning såsom skydd emot en sjukdom, hvilken haft så lång lid på sig att modifieras och acklimatiseras, då man deremot insett behofvet af att upphäfva karantäner och gränskordonger emot koleran, hvilken uppträdt såsom en lika härjande men vila yngre epidemi än kopporna, har Friherre Creutz Stephan hemställt, att Kongl. Maj:ts nådiga reglemente om skyddskoppympnirigen i riket den 29 September 1853 mätte så lill vida varda upphäfdt, att det icke blir bindande för någon annan än den, som sjelf vill för sig eller barn underkasta sig dess förordnanden.
Vid begge de näst föregående riksdagarne yttrade Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, till skäl för sitt afstyrkande af ifrågavarande förslag, att om det blefve antaget, hvar och en skulle kunna underlåta vaccineringens begagnande, under förebärande af misstroende till densamma, roen att då erfarenheten under den längre tid vaccinationen varit här i riket allmännare begagnad, fullkomligen bekräftat nyttan af detta försigtighetsmått mot koppsmittan, det torde vara i hög grad betänkligt att sålunda borttaga omförmälda skyddsmedel, hvilket jemväl blifvit af regeringen, efter sakkunnig myndighets hörande, kort tid förut ånyo påbjudet, och ansåg Utskottet lagstiftningen böra i sådana fall, med åsidosättande af enskildes åsigter och tycken, afse det allmännas säkerhet och fördel.
Utskottet anser sig kunna, med instämmande häri, tillägga, att om än del ej kan jäfvas, att någou gång vaccination visat verkningar, som enligt vetenskapens vittnesbörd kunna tillskrifvas den af motionären antydda anledning, äro dock dessa fall ganska sällsynta och ingalunda jemförliga med de ständiga exempel på koppsjukdomens fruktansvärda följder, hvilka, under form af obotlig blindhet och andra svåra lyten, bevittnades af en snart alldeles afgången generation.
Men likasom i allmänhet ett för något visst ändamål gagneligt medel, hvilket, vårdslöst användt, möjligen kan verka skadligt, icke derför bör förkastas men försigtigt handteras; likaså måste förekommandet af de skadliga verkningar motionären åberopat, så vidt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 37. 5 möjligt är, beredas genom sträng tillsyn att de för sådant syfte genom Kongl. Maj:ts förnyade reglemente den 29 September 1853 redan meddelade föreskrifter noggrannt iakttagas.
För öfrigt och då motionären yrkar frihet och sjelfbestämningsrätt i detta fall, begår han samma fel, som han klandrar, i det han nemligen derjemte fordrar, att en hvar skall för sig och sina barn ega att antaga eller förkasta ifrågavarande skyddsmedel.
Ty antingen motionären medgifver eller förnekar Statens rätt att, utan afseende på mindre upplysta föräldrars godtycke, äfven till de späda barnen utsträcka den allmänna helsovården, och antingen han betraktar det viljelösa barnet såsom en individ i samhället med sjelfbestämningsrätt, eller icke, lärer del befinnas lika inkonseqvent att åt en fader eller målsman öfverlemna rätt att i omförmälda hänseende förfoga öfver barnet, hvilket, hunnet till mogen ålder, tilläfventyrs kan omfatta annan åsigt än den af dess fader och motionären hysta
Att den af motionären gjorda jemförelse med karan tänsinrättningarne lemnar något stöd för hans förslag, måste Utskottet jemväl bestrida, alldenstund dessa anstalter afskafFats just af det skäl, att de befunnits ej befordra ändamålet, hvilket icke kan sägas vara förhållandet med ifrågavarande skyddsmedel, som också med stort förtroende af allmänheten omfattas; och att koppsmittan, hvars härjningar, efter att hafva fortvarat i sekler, afstadnade i samma mån vaccinationens användande vann utbredning, skulle hos oss numera vara »acklimatiserad» i den mening motionären derunder begriper, hvilar på en lös förmodan, men är i ingen måtto bevisadt.
Utskottet hemtar också af det redan anförda tillräcklig anledning att afstyrka allt afseende å ifrågavarande motion.
Stockholm den 13 Januari 1863. 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 37. ‘ NiO 37.
Ank, till Exp.-Utsk. den 14 Jan. 1865, kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion (N:o 91), rörande tiden får auktioners hållande på landet.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Erik Hansson från Gefleborgs län, med hvilken Pehr Ericsson från samma län sig förenat, väckt samt till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion har blifvit föreslaget, att tiden för auktioners hållande å landet mätte under hela året få utsträckas till kl. 9 på aftonen och ej, såsom nu, enligt Kongl.
Förordningen den 22 September 1848, från den 13 Oktober till den 1 Mars vara inskränkt till kl. 7 e. m.
Såsom skäl härför har motionären anfört, att någon våda för denna förändring nu mera icke förefunnes då spirituosa vid auktioner ej få försäljas, samt denna anledning till oordningars framkallande, sedan mörker inbrutit, således vore undanröjd.
Det vore allmänt kändt, att allmogen, mån om sin arbetstid, icke infinner sig vid en auktion förr än på eftermiddagen; och tiden för auktionen, när densamma skall aflysas kl. 7 på aftonen, vore alltså knappare, än att äfven en mindre auktion derunder kunde hinna afslutas.
Mången gång återstode endast få utrop, när auktionen måste afbrytas för att följande dagen afslutas, hvadan blott ett färre antal spekulanter tillstädeskommo.
Häraf vållades förlust för säljaren, dels genom de ökade kostnader auktionens utdragande till 2:ne dagar medförde, dels ock genom det lägre pris, hvartill mången gång å andra auktionsdagen försåld egendom måste afyttras.
Vid öfvervägande häraf har Utskottet inhemtat, att motioner af liknande syfte förekommit vid flere riksdagar, samt att Utskottet vid sednaste riksmöte tillstyrkt bifall till en motiou af samma innehål! som den, hvilken nu utgör föremål för Utskottets pröfning.
I öfverensstämmelse med hvad Utskottet då anförde, finner Utskottet äfven nu, det dessa upprepade framställningar, rörande utsträckningen af den för auktioners hållande å landel bestämda tid, vittna, det allmogen anser en sådan utsträckning vara för sig af synnerlig vigt.
Det egentliga skälet för den inskränkning i auktioustiden, som under den mörka årstiden ännu är gällande, eller svårigheten att bibehålla ordning bland auktionsmenigheten, sedan mörker inbrutit, förmenar Utskottet nu mera hufvudsakligen vara undanröjdt genom Allmänna Besvärs- och Ekonomi■ Utsksttets Betänkande JYi 37. 7 förbudet mot bränvinsförsäljning å auktioner.
Som detta förbud genom dess tillämpning under en längre tidsföljd öfvergåtl till vana för menigheten att vid dy lika tillfällen umbära spirituosa, tror Utskottet, att någon kränkning af samma förbud ej vore att i högre grad befara deraf, att tiden för auktioners hållande vunne af motionären åsyftad utsträckning.
Snarare torde då, efter hvad inom Utskottet blifvit upplyst, den kortare auktionstiden å många orter vara en anledning till vid auktioner förekommande oordningar, såsom spel och dobbel.
I glest befolkade trakter stadnar nemligen en stor del af auktionsmenigheten qvar öfver natten på auktionsstället från den ena auktionsdagen till den andra, och då ali egentlig sysselsättning för menigheten upphör med auktionens aflysande, sökes mången gång tidsfördrif i skadliga och ordningen störande nöjen, hvilka icke ifrågakommit, derest auktionen fått fortgå till kl. 9 på aftonen, inom hvilken tid auktioner i de flesta fall torde hinna afslutas.
Detta förhållande torde äfven i sin mån hafva bidragit dertill, att, efter hvad kändt, auktioner å många orter fortsättas om aftnarne utöfver den för deras afslutande bestämda tid, utan att sådant beifras; och tillämpningen af ifrågavarande förbud synes således på väg att, till följd af sin olämplighet, af sig sjelf upphöra.
Utskottet får i anledning häraf vördsamt hemställa, det måtte Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdande af en kungörelse, hvarigenom stadgas, att auktioner å landet få under alla tider af året fortgå till klockan 9 på aftonen.
Reservation : af Grefve von Rosen, Fr.:
Emot Utskottets beslut att tillstyrka utsträck ning af tiden för auktioners hållande på landet till klockan 9 om aftonen, äfven den mörka årstiden från den 15 Oktober till den 1 Mars, får jag vördsamt mig reservera.
Vid sistlidne riksdag blef Utskottets Betänkande, då affattadt i enahanda syftning som vid denna, genom Ridderskapet och Adelns samt Preste Ståndets beslut förkastadt, och då jag anser skälen dertill, grundade på då af gifne reservationer, så fullgiltiga, får jag desamma återupprepa: l:o Att nu gällande Kongl. Kungörelse af den 22 September 1848 är utfärdad i full öfverensstämmelse med Rikets Sländers vid 1847 och 1848 årens riksdag aflåtne underdåniga skrifvelse i ämnet och att inga förändrade förhållanden inträffat, som böra föranleda rubbning i hvad då ansågs rigtigt; 8 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 38. 2:o
Att nu medgifna tid för auktioners hållande i allmänhet blifver fullt tillräcklig, om auktionsförrättarne iakttaga att börja auktionerna vid lämplig tid på förmiddagarne, och icke dermed uppskjuta, såsom nu ofta sker, ända till 12, 1 å 2 på dagen; 3:o
Att kontrollen mot utskänkning, vid auktioner, af bränvin eller andra brända eller distillerade drycker blifver betydligt svårare, dä auktionstiden får utsträckas till sent på aftonen, sedan mörkret inträffat; 4:o att äfven sedeslöshet och andra oordningar, dels på stället, dels vid hemfärden från auktioner), mycket lättare inträffa om nätterna samt då äro mycket svårare både att förekomma och att upptäcka, än om folksamlingen åtskiljes tidigare om aftonen; S:o Att frågan, enligt min tanke, är af alldeles för liten vigt för att böra föranleda till någon förnyad framställning af Svenska folkets representanter.» \:0 38.
A.nU. till Exp.-Utsk. den 14 Jan. 1863, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion (N:o 277) om ändring i gällande författningar rörande skyldighet för rusthållare att hålla klippare.
Johan Lekberg från Örebro län har, uti en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion, hemställt, att enär det i Tjenstgöringsreglementet för arméen den 1 Mars 1819 förekommande stadgande, att, om remonthäst är vakant, sjuk eller eljest obrukbar, ryttaren bör förses med annan tjenstbar häst eller »klippare», enligt motionärens förmenande vore alltför betungande för rusthållarne, Rikets Ständer måtte besluta, »att då rusthållaren icke är vållande till remonthästs obrukbarhet för blifvande möte, han ock må vara fri från att anskaffa klippare.» Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som fått till sig remitterad denna motion, anser sig vid densammas besvarande böra till en början erinra, att det för arméen utfärdade tjenstgöringsreglemente icke är den urkund, på hvilken rusthållares skyldigheter beträffande vidden af rustningsprestationen grundas.
I nu ifråga - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulslcotlels Betänkande JVs 38. 9 ifrågakomne hänseende, eller rörande skyldigheten att hälla s. k. klippare, gäller till efterrättelse Kongl.
Resolutionen på allmogens besvär den 9 December 1766, 72:dra punkten, som uti den genom de gamla knektekontrakten bestämda skyldigheten innefattar följande eftergift enligt ordalydelsen: »Vidkommande de hästvakanser, som ändå» (d. v. s. utöfver det i författningen medgifoa antalet vakanta nummer) »eller genom rusthållarnes försummelse kunna tima; så kan väl Kongl.
Maj:t emot de om rustningar tagna författningar så mycket mindre tillåta befrielse från klippares hållande, som ryttarne på sådana nummer i brist af häst skulle sakna all exercice och öfning, hvilket vid påkommande händelse af krig skulle lända både kronan och rusthållarrie till last.
Dock tillåter Kongl. Maj:t, alt de rusthållare måge vara frie från klippares hållande på möten, hvilkas rustningshästar för sjukdom eller annat hinder ej kunna derstädes nyttjas.»
Härmed öfverensslämmer visserligen ej alldeles sednaste af Kongl. Maj:t utfärdade tjenstgöringsreglemente (af den 12 April 1838), hvilket, i likhet med det af motionären åberopade äldre reglemente af 1819, i Sidje del. lista kap. 11 § 6 punkt, innehåller, att om nummerhäst är »vakant, sjuk eller af annan orsak obrukbar, skall ryttaren af rusthållaren förses med annan tjenstbar häst eller klippare»; uti hvilken punkt måhända bort uttryckas, att den afser de fall, då nummerhästs obrukbarhet härrör af rusthållarens försummelse.
Men det måste antagas, att genom berörda, af Kongl. Majit i kommandoväg utfärdade reglemente, som i hithörande delar är ämnadt allenast att innefatta underrättelse för vederbörande befäl om innehållet af gällande författningar och utgöra ett sammandrag af desamma, någon ändring i de fastställda grunderna för rustningstjenstens fullgörande icke kan vara ens åsyftad; och Utskottet har också erfarit, att ifrågavarande bestämmelse, rörande klippares tillhandahållande, tillämpas i öfverensstämmelse med andan och meningen i 1766 års ofvanberörda Resolution sålunda, att då nummerhäst är sjuk, utan att rusthållaren är dertill vållande, klippare af honom ej påfordras; hvaremot, derest hindret för hästens begagnande vid mötet uppenbarligen härflyter från fel eller försummelse å rusthållarens sida, denne ålägges tillhandahålla annan tjenstbar häst.
Qvarståendet af denna sednare skyldighet har befunnits desto nödvändigare, som i annat fall likgiltigheten att förekomma, det nummerston olofligen varda betäckta, skulle, efter hvad af vunnen erfarenhet lärer bekräftas, föranleda till allt för talrika hästvakanser vid inträffande möten.
Då Utskottet således anser gällande bestämmelser i förevarande hänseende öfverensstämma med den af Riksdagsfullmägtigen Lekberg motiverade mening, finner Utskottet sig böra hemställa, att hans motion ej må till någon åtgärd föranleda.
Prat. 1862 åc 1863.
8 Sami. ,9 Haft. t 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-VIskoltets Betänkande JVI 39. Xio 39. t Ank. till Exp.-Utsk. den 16 Jan. 1863, kl. 10 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion (N:o 264) i fråga om rättighet får egare af hemman, hvarvid gästgifverirörelse är förenad, att samma rörelse sig afsäga.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion, som blifvit till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet öfverlemnad, har Riksdagsfullmägtigen Anders Andreasson från Elfsborgs län, jemte det han fästat uppmärksamheten på behofvet af en ny och tidsenlig författning rörande gästgifverier och dertill hörande bestyr, tillika anfört att, der förhållandet så medgåfve, der till exempel gästgifvaregård till följd af nyare kommunikationsmedel eller andra förändrade förhållanden skulle kunna indragas, det borde vara gästgifvare obetaget att gästgifveri rörelsen sig afsäga, men att, der indragning af gästgifveriet icke utan olägenhet kunde ske, det borde åligga kommunen eller de blifvande landstingen att ordna dessa bestyr.
Det syntes nemligen motionären obilligt att å en ort, der trafiken vore ringa eller ingen, gästgifvare skulle vid vite vara ålagdt att enligt taxa ständigt hålla till hands en mängd varor, hvarå ej funnes någon afsättning.
Denna förbindelse, utan ersättning af kommunen för derigenom uppkommande förluster, vore desto obilligare som det stöde hvar och en fritt att, i likhet med gästgifvare, sälja öl och kaffe m. m., men utan de motsvarande skyldigheter, hvilka ålågo den sednare.
Då således en gästgifvares skyldigheter voro stora, men hans rättigheter inga, och gästgifverihållning åtminstone ofta kunde anses såsom ett svårt onus för det hemman, hvarvid en sådan skyldighet vore fästad, har motinären föreslagit, att egare af hemman, hvarmed gästgifverirörelse är förenad, må vara berättigad att, i likhet med hvad rörande bränvinsutskänkning eger rum, samma rörelse sig afsäga.
Enligt gällande författningar skola Häradsrätterne i krooobetjentes och gästgifvares närvaro sätta lämplige taxor på alla för gästgifverirörelsen nödvändiga varor, samt tillika bestämma huru mycket deraf bör finnas i förråd, för att till salu hållas; hvilka taxor sedermera insändas till Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande, som dem Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JVf 39.
11 bekräftar och till allmän efterrättelse utfärda låter.
Då sålunda genom den föreskrifna undersökningen vid Häradsrätten, dervid gästgifvaren eger bevaka sin rätt, behörigt afseende kan fästas å hvarje orts särskilda förhållanden samt i enlighet härmed bestämmas gästgifvares skyldigheter att förse resande med de för dem nödvändigaste lefnadsbehof, för hvilkas erhållande mången gång hinder kan möta, derest ej någon finnes skyldig att dem mot skälig ersättning allmänheten tillhandahålla, torde de af motionären anmärkte med gästgifverihållningsskyidigheten förenade besvär i de flesta fall kunna ordnas så, att de ej varda mera betungande än att desamma uppvägas af de gästgifverierna förunnade förmåner, bland hvilka må nämnas frihet från rotering, hvilken frihet är af högt värde och jemväl så uppskattas.
Utskottet finner sig alltså böra hemställa, att denna motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Rättelser: i Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JVs 28: pag. 23 rad. 1 står: uppfattning; läs: omfattning » 23 » 3 » med ett och annat; läs: med ett annat STOCXHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, 1862.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JW 40.
Ant. till Eip.-Utsk. flen 16 Jan. 1863, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion (JM 155) om rättelse i gällande föreskrifter, beträffande ersättning åt läkare-lcorpsens medlemmar efter res-reglemenle och för inqvartering.
I detta ämne har Herr Cederschjöld, F. A., inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln väckt en motion, hvaröfver Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets yttrande är infordradt.
I densamma föreslås 1:o att i Statens tjenst anställde, så väl militäre som civile läkare måtte i rese-reglementet uppföras i samma klass, som de Statens militära tjenstemän, med hvilka de innehafva lika tjenstegrader, allt i öfverensstämmelse med Kongl. Brefvet den 5 Juli 1855,, och med iakttagande deraf att sjukhus-läkare och provincial-Iäkare komma i samma klass som regements-läkare; och 2:o att den Fältläkare-korpsen tillkommande rätt att erhålla inqvartering i Kronans hus, efter de dem tillagde militärgrader, skall utsträckas jemväl till sådan inqvartering, för hvilken kontant ersättning tillgodonjutes.
Motionen berör således två särskilda frågor, hvilka, ehuru beslägtade med hvarandra, likväl torde lämpligast hvar för sig behandlas.
I afseende på ersättning för skjuts och dagtraktamente åt läkare i allmänhet, tillämpas Kongl. Maj:ts förnyade Rese-reglemente den 31 Oktober 1851, som är uppstäldt med hänsyn lill den rang en hvar vid nämnde tid innehade, sålunda att t. ex. en öfver-fultläkare åtnjuter ersättning för skjuts och dagtraktamente enligt 5:te klassen, till hvilken jemväl Öfverste-löjtnanter i fråga härom hänföras.
Enligt Kongl. Brefvet den 5 Juli 1855 innehar likväl
Öfver-fältläkare numera lika rang med Öf Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 8 Sami. 10 Haft. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 40. verste.
Men öfverstar tillböra i afseende på ifrågavarande ersättning 4:de klassen af ofvanberörda rese-reglemente.
Sammalunda åtnjuta fältläkare, enligt 6:le klassen, enahanda ersättning som majorer, oaktadt de nu hafva öfverste-löjtnants rang, regements-läkare med majors rang lika ersättning med kaptener, enligt 7:de klassen, o. s. v.; hvarförutan provincial-läkare i rese-reglementet hänföras lika med kaptener under sistberörde klass.
Då det, enligt Utskottets tanke, icke gifves något skäl att, i afseende på ofvanbemälde tjenstemän och deras rätt till resekoslnads-ersättning, afvika från den i allmänhet följda, förut antydda grundsatsen i fråga om beräknande af dylik ersättning, att nemligen tjenstemän af lika värdighet tillägges lika godtgörelse, och den anmärkta oegentligheten i nu omförmälda hänseende uppkommit endast deraf, att rese-reglementets bestämmelser derutinnan ej blifvit ändrade samtidigt med meranämnde tjenstemäns uppfattning i högre tjenstegrad, finnér Utskottet sig böra till motionen i denna del förorda bifall sålunda, att Utskottet tillstyrker, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af den nådiga förklaring, att, då resereglementet skall i afseende på de i Statens tjenst anställde civile eller militäre läkare tillkommande resekostnads-ersättning tillämpas, sådan ersättning må för en hvar af dem beräknas efter den klass i samma reglemente, enligt hvilken dylik erersättning utgår till tjenstemän, med hvilka han är i lika värdighet.
I fråga åter om inqvartering eller ersättning derför, företer sig den olikhet mellan gällande föreskrifter, att, medan, jemlikt Kongl. Brefvet deh 11 Juli 1782, m. fl. författningar, inqvartering, då sådan in natura presteras, skall medelst föreskrifva antal rum m. m. utgöras lika till dem, som hafva lika rang, hvilket dels för hvarje tjenstegrad uttryckes i tariffen genom tillägg af orden ”med vederlikar", dels stadgas särskildt genom följande bestämmelse: ”Kongl.
Fältläkare-korpsen erhåller inqvartering efter de den tillagde militärgrader”, samt Kongl. Brefvet till Krigs- kollegium och Stats-kontoret, angående inqvartering i de Skånska städerna och i Göteborg den 19 Juni 1845, jemväl i öfverensstämmelse härmed innehåller, beträffande den kontanta ersättning, som i sistnämnde stad skall, i stället för inqvartering, utgifvas till der förlagda garnison, enahanda stadgande, betecknadt medelst uttrycket ”med vederlikar”; så befinnes deremot den för Stockholms stad den 28 Februari 1856 fastställda inqvarterings-ordning uti den dervid fogade ”Tariff, hvarefter inqvarteringsersättning i kontant för öfver- och underbefäl samt gemenskap, med vederlikar, årligen skall beräknas” uppföra regements-läkare (som jemlikt ofvannämnda Kongl. Bref den 3 Juli 1855 hafva majors rang) i samma rum som kaptener, eller i 4:de klassen, med 225
R:dr ersättning, hvaremot majorer, efter en högre klass i samma ta - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 40. 3 riff, uppbära 400 R:dr; och enligt motionärens uppgift skall jemväl regements-läkaren vid det i Göteborg förlagda artilleri-regemente icke åtnjuta högre inqvarterings-ersättning än i likhet med kaptener eller 183 R:dr 75 öre, då deremot majorer, hvilkas vederlike han är, uppbära 397 R:dr 50 öre.
Om än sistberörda förhållande, efter hvad antagligt är, torde finna sin förklaring i det mellan staden Göteborg och dervarande garnison upprättade särskilda kontrakt rörande inqvartering, så att den genom 1845 års ofvanomförmälda Kongl.