Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Särskildt anmärkningsvärda äro de med b l o m m o r broderade öfverkasten, portiererna och gardinerna af hvit sidengas samt de af ku- lört silkesbroderi utförda taflorna, där hvarje stygn, liksom å alla de andra arbetena, utförts med symaskin.
Lärarinnekursen i kuslig ekonomi vid A t e n e u m för flickor i Stockholm afslutas den 20 i denna månad efter att hafva pågått i 8 månader m e d 6 elever.
A n g å e n d e ny kurs hän- visa vi till annonsen därom i detta n u m m e r T e a t e r och musik.
Vasateatern har beredt hufvudstadens publik ett tillfälle, som den b o r d e väl uppskatta och flitigt begagna, att se o c h beundra en af vårt sydliga grannlands främste komiske skådespelare, hr Sophus Neumann från Dagmar-teatern i K ö - penhamn.
Det intressanta gästspelet inleddes i lördags m e d E m m a Gads bekanta, roliga lust- spel » Ett silfverbröllop », hvarvid hr N. utförde den hederlige fabrikör Selbj ' s roll.
Det var en saft, en bred k o m i k o c h ett smittande humör öfver framställningen, i hvarje dess minsta de- talj, hvilka verkade oemotståndligt och till fullo häfdade skådespelarens stora lykte.
Ett sådant uttrycksfullt o c h karaktäristiskt minspel t. ex., som det hr Neumann presterade, får man här, annars sällan, o m någonsin, se.
Det lifligaste bi- fall hälsade o c k den förträffliga prestationen.
Teaterns egna rollinnehafvare utförde m e d er- kämiansvärd verve sina gamla uppgifter.
Ny — åtminstone för oss — var hr V. Lundberg som den malätne studenten Eugelsöe, af hvilken figur han åstadkom en rent dråplig effekt.
Musikföreningen gaf i tisdags sin sista konsert för innevarande säsong, hvarvid Friedrich Kiels oratorium » Kristus » uppfördes.
I sista stunden före tidningens pressläggande hinna vi endast omnämna, att utförandet af det alltigenom anslå- ende o c h verkningsfulla oratoriet blef en ny tri- umf för Musikföreningen o c h dess talangfulle ledare prof. Neruda.
Ehuru det dramatiskt lif- fulla verket bjuder på många svårigheter för såväl kör s o m solister, besegrades dessa dock utan några missöden, o c h utförandet förtjänar i sin helhet det största erkännande.
Den fulltaliga publiken sparade ej heller på bifall efter hvarje afdelning, o c h gällde detta bifall såväl solister som kör o c h hofkapell, m e n icke minst hr Ne- ruda, s o m vid konsertens slut under fanfarer från hofkapellet o c h stormande bifall från publi- kens sida fick mottaga en stor lagerkrans.
— Konserten bevistades af kronprinsen-regenten o c h hertiginnan af Dalarne m e d uppvaktningar.
Hrr i dag Taube endast sättare Tor Aulin och Vilhelm Stenhammar gifva fredag med biträde af grefvinnan Math.
konsert i Vetenskapsakademien, hvarvid kompositioner af vår framstående ton- Emil Sjögren k o m m a att utföras.
Hr Aug.
Hammar, den kände landsmålsförtälja- ren, gifver den 9 dennes en soaré på Vetenskaps- akademien efter ett omväxlande o c h lockande program.
— * — • S n ^Ficlias clag.
Af Victorien Sardou.
^ / k i n g r a n d e morgonens dimmor stiger solen upp o c h kastar sitt ljusflöde öfver Minervas ' ^ " ^ stad.
Hälsad vare guden!
Hans första stråle gjuter ett rosenskimmer öfver takfrisen på gudinnans ofullbordade tempel, en rival till Par tenon.
Strålen faller på det långa tåget af unga flickor med halsband af torkade fikon, på nakna ryttare på flöjtspelare, s o m balansera på ett b e n.
alla få de lif af spelande skuggor o c h dagrar.
Solguden själf, vid ett strålande morgonlynne, lofvar det andäktiga A t e n en härlig dag, oberörd af de heta vindarna från Afrika.
H v e m är den förste, s o m hälsar g u d e n?
D e är konstnären, som, jagad af sin brännande tanke, anfaller den relief han gjort utkast till kvällen förut.
Han hugger — mejsel o c h hammare åter- ljuda o c h uppväcka rundt omkring legioner af fåglar.
De tunga kärrorna m e d frukt o c h grönsaker rulla bullrande fram öfver gator o c h torg.
Den klumpige b o n d e n från Akarnanien drifver m e d stötar af piken de rytande oxarne till slaktning.
Barberaren öppnar sin butik.
Slafvarne springa brådskande om hvarandra m e d korgar o c h am- forer, medan unga slafvinnor vattna den dammiga stenläggningen i portikerna.
Svalkan från de fuktiga stenarna stiger u p p til 1 den morgonfriske arbetaren uppe på ställning-en.
V i n d e n tillför h o n o m friska fläktar från hafvet, blomsterdoften från Ättika o c h sorlet från hamn- staden, Pirens, som vaknar till lif.
Där nere är d e t oro och buller.
Här uppe råda lugnet o c h tystnaden i s k y d d af d e helgade murarne.
Bildhuggaren upprepar för sig själf skal- dens vers, under det hans hand i marmorn täljer Apollons bedrifter.
H ä r presiderar hjälten vid musernas lekar.
Där träffar den g u d o m l i g e båg- skytten m e d sina pilar de greker, s o m samlats p å Tröjas kust.
Längre bort förföljer han Dafne i skogens skymning.
han springer, m e n s o m det anstår e n gud.
utan att ansträngningen vanställer hans lugna skönhet.
D e n unga her- dinnan flyr undan.
äfven h o n m e d behag o c h ädelhet i rörelserna.
H v e m k o m m e r där nere p å tåspetsen för att akta sina fina skor för vätan, fager som Paris på lyckostråten?
D e t är en ung man, s o m går längs murens skugga, o c h efter h o n o m k o m m e r en annan medborgare, m e n tankfull o c h dyster.
Den förste lyfter ögonen m o t ställningen, småler, visar sina hvita tänder o c h säger m e d linjuk o c h harmonisk röst: » V a r hälsad, Fidias! » Fidias böjer sig fram o c h hälsar leende tillbaka: » G o d m o r g o n, Al cibiades! » Den allvarsamme man- nen hälsar också, m e n suckar, ty i dag skall han göra räkenskap för statskassan inför det atenien- siska folket, och det är ett folk, så obeständigt s o m hafvets vågor.
» Måtte dagen ej blifva dig för svår, Perikles! » Solen stiger emellertid högre, luften hvitnar till en lysande dimma, e n lätt skugga börjar att be- slöja den nyss upplysta frisen.
den mörknar allt mer o c h mer, under det att fasaden nu strålar i middagssolens ljus.
Skuggan på gatan har också gifvit vika f ö r d e brännande strålarne.
Fidias torkar svetten ur pannan, o c h hans arm sjunker ned s o m förlamad.
H a n gör ett tecken.
Butiken där nere, som är p r y d d med vinlöf, öppnas, o c h en ung flicka k o m m e r ut.
H o n lyssnar.
o c h skyndar att göra i ordning en liten korg af vass.
På ett par stora blad lägger h o n försiktigt — nästan m e d ö m h e t — ned den rosenröda skifvan af en vatten- melon, saftiga fikon från Carien, gyllene h o n u n g och ett par små hvetebröd.
Det hela öfvertäckes Redigeras af Sophie Linge.
Bidrag m,otfagas med taclcsamliet.
m e d ännu ett p a r blad.
Så tar h o n två klasar ljusa vindrufvor o c h e n flaska Syracusavin, m e d en smak o c h en doft, s o m b o r d e göra den tyngste och fegaste till e n hjältemodig A j a x!
M e d lätta steg går h o n tvärs öfver gatan, u p p för den dammiga stegen o c h står inför mästaren, röd o c h ifrig af glädje.
H a n hänger korgen på ett af kornichens spetsiga blad o c h drar sedan den unga flickan till sig.
H o n försöker göra ett svagt motstånd, m e n han drar henne tätt intill muren, där inga andra blickar kunna träffa dem än d e skälmska gudarnas.
Långsamt häktar han u p p den hvita tunikan.
tyget glider, faller.
o c h blottar flickans hals, hennes runda skuldror, den späda barmen o c h all denna skönhet, s o m snart skall vissna under Ättikas brännande sol.
Det finnes lif o c h rörelse i allt detta fagra, hvita.
Bröstet häfves o c h sänkes s o m d e flaxande vin- garna på en fångad fågel, o c h barnets jungfruliga blygsamhet stiger som e n rosensky till hennes kinder.
M e n konstnären betraktar o c h jämför.
H a n jämför denna unga kropp, som har lif af det pulse- rande blodet, m e d den k r o p p af marmor, s o m skall få lif af hans mejsel.
Han jämför.
och rynkar ö g o n b y n e n, d å blicken faller på Dafnes hals.
T y, se här, det s o m i det lefvande hullet är ett mjukt, smidigt veck är i marmorn en kantig fördjupning.
Flickan r ö r sig icke.
det vågar h o n ej.
Blott d å o c h då höjes hennes b a r m af den under- tryckta andedräkten.
H e n n e s blickar fara från Fidias ' tankfulla ansikte till hennes syster, den unga flickan i marmorn, o c h, som denna, förblir hon orörlig o c h stum.
Nu har Fidias slutat.
han berör hennes skul- dra m e d e n kyss.
det är ett adjö.
Klädningen k o m m e r u p p.
rodnaden sjunker.
häktan fästes, o c h den unga flickan går spänstigt ned för stegen o c h h e m.
H o n kallar sin m o r o c h sina systrar.
Hela världen måste veta det!
Fidias har tagit henne till m o d e l l!
M o d e r n och systrarna berätta det för grannarna, o c h den kvällen är h o n afundad af mången.
M e n han däruppe ligger utsträckt på sin planka m e d kappan hoprullad till kudde.
Han har ätit annan regent syntes fal för nöjet, men m y c k e t nyttigt han äfven med- hann.
I balsalen t o g hans lefnad slut.
— Herrar m e d de mest lysande re- gentegenskaper minnas vi ock, t. ex. den konung, s o m till yttersta stund stred för tron o c h sanningen.
— Ja, sagan o m en sådan karl, den skall igenom sekler gå.
Tjugu inkapslade historiska namn på personer.
I n o m historiens ram ses en m ä n g d personer m e d d e mest skiftande ka- raktärer.
Somliga tycktes använ- da sin makt endast att illa behand- la sitt folk.
Oresonliga o c h grym- ma höllo de folken i slafveri.
E n och annan folkstam kunde äfven därvid b l i van.
D e n förskräcklige käjsare, som lät romarne roa sig på d e kristnas bekostnad, är särskildt bekant för sin grymhet.
D e arma offren söndersletos af vilda djurs ramar; i usla fängelsehålor fingo en del tillbringa kvalfulla dar; i usla angifvares händer föllo deras egen- dom.
Aldrig eller sällan lärde härskar- ne denna lexan deras förfäders öden b o r t lära d e m: att h ö g m o d går före fall.
D e fortforo att utgjuta oskyl- digt blod.
I gamars, i andra rof- djurs bröst skulle man tänka sig ett så grymt hjärta.
— Mer landsfader- lig, o m än något hårdhändt, var den s o m (fastän något för tätt), klippte: fårens u l l »: adelns gods, men räd- dade landet från ruin.
— En annan furste ville » skala » rike o c h land rundt o c h åter en annan lyssnade till smickrare, s o m ständigt för ho- n o m sjöngo lof.
— D e n helige ko- nung, vid hvars graf under skedde var synnerligen älskad af folket.
E n Mitt första människan från apan skiljer, Men binder uti elfven strand till strand; Emellan domstolar ett b a n d tillika, Det dras ur insjöns vågor u p p i land.
Det tager då mitt andra stundom m e d sig.
— D o c k rör mitt andra sig i luften o c k.
Mitt hela — hvad skall jag väl o m det säga — Du ser det uti mången landtmans rock.
Pirfvel.
Fyrkantsgåta.
a a a a a a b d d e e 1 k k n n n r r r s t t å å af drufvorna o c h druckit af vinet samt söker nu i s ö m n e n tillflykt undan dagens mest tryckande hetta.
Allt är tyst, alla sofva u t o m eländan, som sjunger i solljuset.
Fidias hvilar lugnt mellan himmel o c h jord, ända till dess den svala hafsbrisen väc • ker atenarne o c h k o m m e r d e m att samlas i porti- kerna o c h p å de ö p p n a platserna för att afhandla dagens frågor.
Nu är det tid för Fidias att stå upp, t y solen har gått ett bra stycke väg.
Nöjd m e d fasaden, fullföljer dagens stjärna sin väg kring tempelmu- rarne, o c h hennes strålar glida redan öfver den relief, där mejseln hvilade från sitt arbete.
N:r 5 (528).
Prenumerationspris pr å r; Idun ensam _ kr.
» Barngarderoben _ &gt; Fredagen den 4 februari 1898.
Det u n g a Nordling.
furstehemmet Ett besök i arffurstens palats.
Käraste Louise!
Frins Carl och p r i n s e s s a n TngfetioriT;.
Människan spår och Gud rår. » Minns du, hur jag i mitt sista bref beklagade mig öfver enformigheten hemma på Dalby?
Ingen bland våra vanliga, af almanackan erkända årstider; ingen sol och ingen måne, bara grått — grått i luften, grått på marken, grått i hågen!
— En dag kommer onkel Gösta, som alltid är snäll mot oss flickor, öfver till Dalby.
Efter middagen, då vi suttit en stund vid brasan, som egent- ligen är den enda, som alltid är vid godt lynne här i världen, säger han: Livad går åt dig, Anne-Märgrethe, min flicka?
Jag känner ej igen dig.
— Jag leds, onkel!
— ~ Leds du, som alltid har fullt upp att göra, det kan jag aldrig tro.
— Jo, men nu gör jag det.
Är du kär?
— Nej, men jag önskar sannerligen, att jag vore det!
— Det skulle väl ändå bilda liksom en tillfällig ljusning i det grå, kan jag tro, icke sant, onkel Gösta?
Onkel, som, efter hvad jag har anledning att tro, aldrig haft någon synnerlig tur i kärlek, småskrattade, så där hälft för sig själf, som du vet han brukar, och säger så: Du skulle resa en smula, min tös!
— Resa, onkel Gösta!
Säg lika gärna åt gamle Per Anders med träbenet därborta i grindstugan, att han dansar pas de quatre med sin blinda gumma!
Jag har inga pengar, förstår du, inte ett kronans öre förrän i mars; och hade jag några, så har jag ändå ingen att resa med, så det kan just vara detsamma.
Det är därför som jag ville bli kär och — — Onkel teg och blåste långsamt ett stort rökmoln in i spi- seln, där glöden då och då föllo tillsammans med detta sakta prasslande, som alltid lockar mig att drömma.
Efter en stund, då jag började tro, att både pappa och onkel hade somnat — jag tror det ännu om pappa, ty han behöfver egentligen blott sitta stilla och tiga för att få sig en liten lur, något, som han naturligtvis aldrig vill erkänna (han bara » satt och tänkte »!)
— ja, efter en stund säger den välsig- nade, gamle hedersmannen • — den, som icke sof, förstår du!
— hör nu Anne-Margrethe, jag reser till Stockholm om lör- dag.
Vill du fara med?
Jag behöfver ej berätta dig, hvad som nu följde.
Han flck en kyss eller två eller tre ' - och nu är jag här!
34 • " I D U N 1898 _____ De flesta dygder, vi besitta, ansluta sig till hemmet.
Där lära vi de första grunderna till all visdom, där lära vi i smått den världsfilosofi, som vi böra följa och öfva i det stora.
C. W. Bindesböll.
(Louise, du, låter det ej fint?)
är en trap- pa.
Ja, du ser undersam ut, men det är så — såvida jag ej skall säga två hun- dar, ty det är också sant.
Hertigens bo nämligen två trappor upp, och entrén är mellan första och andra trappan.
Hvad hundarna angår, äro två alltid därnere, strax vid dörren, af det enkla skäl, att de ej kunna annat (de äro af gips eller kanske af brons, kära du!).
Jag har nu verkligen mycket litet minne af vestibulens utseende, så att jag ej vill riskera att komma sanningen för när (hvar- för säger man ej i stället osanningen?)
genom en beskrifning, som ej » sig stöder på fakta », som kusin Adolf sjunger.
Jag minns blott, att jag en passant såg ett stort porträtt, som hängde öfver en gammal vacker kista, på hvilken satt en rätt vac- ker gosse i uniform, nej, jag menar en gosse i vacker uniform: en ordonnans, min vän!
(Mon Dieu, jag önskar jag hade en så- dan där, när jag skall ha bud till pappa från väfkammaren!)
Porträttet lär, efter hvad jag sedan hört, framställa Lennart Tor- stensson, som en gång i tiden — käraste, kan du minnas när?
— ägt Arffurstens palats.
Jag skall visst icke försöka beskrifva mina intryck af Stockholm för dig, kära Louise.
Jag skall till och med förskona dig från skildringen af mina besök på museer och teatrar — ett par, tre baler med för resten, - — tills jag kommer hem, men jag måste berätta dig om en fin visit, jag gjort.
Och gissa hvar, du?
Hos gamle öfverstens tror du?
Nej, bättre opp!
I Arffurstens palats, min nådiga, hos Prins Carl och Prinsessan Ingeborg.
Hvad sä- ger min fröken kusin om det?
Om du riktigt vill se Prins Carl, när du kommer till Stockholm, skall du följa mitt råd och taga in på Hotel Rydberg.
Vi bodde lyckligtvis där, onkel och jag.
— Då jag nu dag efter dag såg både Prinses- san och Prinsen och Arffurstens palats, kan du nog förstå, att jag fick en » väl- dig » lust (som det heter här) att se, hur det älskvärda unga paret bodde — ty älsk- värda se de ut, det är säkert.
Käraste, jag skall ej upptaga din tid med att be- skrifva, hur det gick till att jag kom dit, och hur jag fått de bilder af det furstliga hemmet jag sänder dig.
Nog af, en vacker dag (ja, du förstår, inte vac- ker i den meningen, att här var sol eller klar luft — å nej, sådant har man ej här!) ...
För att vara mer historiskt trovär- dig, skall jag säga: en mulen förmiddag vid half-tre-tiden stod jag i godt följe och ringde på dörren till » D.
Hertigens och Hertiginnans af Vestergöt- land våning », som det står på en dörrskylt alldeles som hos andra dödliga, hvilka nödgas bo flere familjer i samma hus.
— Vi voro kanske en smula nervösa, Marie von L. och jag — har jag sagt, att det var Marie, som var med?
— Nog af, vi observerade ej i början en välvillig notis om ett litet konstgrepp med dörren, som också stod att läsa på en plåt.
Emeller- tid öppnades det till sist, och vi kommo in.
Det första, som möter den besökande Prins Carls Vi kommo emellertid in i en rätt mörk tambur, hvilken dock som genom ett troll- slag blef ljus, tack vare en lakej, en knapp och ett par elektriska lampor — som nä- stan är det enda jag af hela min själ af- undas hufvudstaden.
Det visade sig nu, att tamburen var röd och prydd med gamla vackra skåp, kistor och gyllenläderstolar samt på väggarna med vapen och brokiga holländska fajanser, sådana du sett i pors- linsköket hos onkel.
På ett skrifbord (med en rätt dålig penna, ma chére; den var sterttrum.
i 898 IDUN 35 för spetsig för mig!)
lågo ett pär böcker framlagda, där de, » som önska göra Deras Kungliga Högheter sin uppvaktning, pläga anteckna sina namn » (du ser att jag ci- terar!).
Till höger var en lång klädhän- gare.
där jag bland en hel hop uniforms- rockar — du kan ej tänka dig hur långa!
— upptäckte en fruntimmerspäls.
När jag kommer hem, skall du få veta, hur den såg ut!
Emellertid frågade vår följeslagare, om vi ej ville stiga in i våningen.
Vet du, jag har nästan alltid intryck af sådana där, som visa, att det finns blott en sak i världen de riktigt varmt önska, och det Du känner kanske den franske ädlin- gens råd till en af sina söner, som trädde i hoftjänst?
» Quand on est h la Cour, » sade han, » il faut dire du mal de tout le monde, demander toutes les places vacan- tes et s ' asseoir, quand on peut. » För mig låg det närmast till hands att följa den sista delen af denna beundransvärda filo- sofi, och jag kan sålunda af erfarenhet försäkra dig, att stolarna vid fönstret i Prinsens rökrum, som vi (en smula hastigt, förstås!)
profvade, äro ytterst bekväma.
Rummet med sina, om jag ej minns orätt, laxfärgade väggar med grupper af blanka vapen, sina mjuka orientaliska mattor och dem, utom ett af Prins Eugens första arbe ten, en serie djurstudier af Liljefors.
» Blå Prinsen » håller af vackra saker, det kunde jag se på mer än ett håll i hans vackra hem.
Från rökrummet, hvars enda fönster vätter emot Gustaf Adolfs torg, för äf ven en deuxbattantsdörr in till en stor, afiång sa- long med ljust blå enfärgade väggar.
Jag skulle önska, att jag kunde säga dig, hur många fönster detta rum har, men måste till min skam och nesa bekänna, att jag ej minns det.
Nöj dig med att de äro många, de som dörrarna.
Detta gemak, som ser ut som om det på egen hand, oberoende af arkitekt och måtthänsyn tagit sig för att är att så snart som möjligt blifva af med de besökande.
Emellertid — denne var ett lysande undantag!
Vi gingo in i vå- ningen genom dörren rakt fram, som le- der till Prins Carls rökrum.
Från tam- buren kan man för öfrigt komma in äfven i en lång salong, i matsalen och till eko- nomiafdelningen, som jag tyvärr icke såg.
Du kan förstå, att den skulle intresserat mig.
Nu skall Eders Kärlighet icke vänta, att jag skall förmå beskrifva precis, hur det såg ut i alla gemaken, ty rummen och möblerna voro många, och mitt stac- kars landsflickeminne är just ej så öfver sig godt, men jag skall göi " a mitt bästa.
en fantastisk österländsk krona i grön brons tilltalade mig.
I ett hörn stod en byst af kung Carl den tolfte.
Skön var han inte, om han också var tapper som en gud, och utan att vilja säga något oartigt mot hjälte- kungen, tillstår jag gärna, att jag för min del bestämdt skulle föredraga en annan Carl!
På ena sidan om rökrummet ligger Prinsens skrifrum, i hvilket vi blott gjorde en hastig visit.
Jag tyckte det såg ut som ett vanligt ovanligt trefligt herrum med ett stort, skönt skrifbord, mycket papper och böcker, une chaise-longue tres longue samt taflor på väggarna.
Bland växa till på längden, gör för öfrigt ett mycket elegant intryck.
Den förgyllda möbeln är, som du kan se på afbildnin- gen, » i tidig roccocostil » (kan du ej se det, så får du tro mig • — liksom jag trodde en viss annan auktoritet!).
Tyget med crémefärgad botten och blommor ser gladt ut mot guldet och«väggarnas, om en vacker vinterhimmel påminnande blå.
Den för- tjusande väfda tapet, som hänger till hö- ger öfver soffan, de båda vackra gamla speglarna mellan fönstren i förening med möblernas ganska reguliera placering bi- draga säkert^att ge salongen ett visst för- nämt tycke, som man eljes sällan återfin-
IDUN 36 1898 JU i " ' ' ' l ' J ii i st; * ~ ^ * * *.
Fyrkantiga salongen ner i moderna praktvåuingar.
Jag är gammalmodig, jag, ma chére, och tycker ej, att trefnåden i ett rum ligger i soffor, stolar och bord, som stå om hvarandra som på en auktionslokal eller som om de hört och förstått ropet: elden är lös!
och nu vore på väg att rädda sig hvar och en åt sitt håll.
Därför var jag nöjd här.
Jag njöt ock af att se många verkligt vackra och dyrbara gamla saker, som utan att göra väsen af sig stodo här och där och fröjdade mitt öga.
Så, utom allt annat, en praktfull vas af Berlin-porslin från förra århundradet, som enligt uppgift en gång tillhört Prinsessan Sophia-Albertina och nu, sedan den vandrat omkring på auktionernas allfartsväg, åter hamnat här.
Om jag vågade, vore jag frestad att till samma, det gamlas älskvärda kategori, räkna en liten förtjusande tafla med några gula Chrysanthemum i en vas, målad och skänkt af Prins Eugen.
Salig farfar brukade alltid säga, att den, som omger sitt hvardagslif med vackra saker och lär sig att dagligen höra hvad deras skönhet har att säga oss, har i sin hand ett af de finaste medel till andlig kultur.
Jag tror så med.
Till vänster vid bortersta fönstret står Prinsessans pianino.
Mellan fönsterväg- gen och pianots baksida är ett trefligt hörn med en liten soffa.
Gröna växter och Matsalen.
IDUN 1898 37 blommor f unnos Öfverallt.
Men jag undrar, om här finns någon sol — ja, jag menar den, som kommer utifrån.
Innanför den långa salongen ligger ett rum, som jag vet du skulle tyckt om.
Det hade, jämte några bekväma stoppade soffor och stolar, möbler i gustaviansk stil.
riktigt vackra möbler, fast alla nya; vackra, stämningsfulla taflor, bland annat af Gude, som ej syns på afbildningen, och Lilje- fors, som jag tror du kan se, förtjusande danska porsliner med blommande anemo- ner och skära tulpaner — men framför allt ett obeskrifligt något af farmors och farfars hem, som stått nästan orördt sedan förra århundradet.
Förstår du, hvad jag- menar, om jag säger, att rummet ser en smula prudentligt ut; städadt, litet stelt kanske, som med en omärklig doft af pot- T c ä n n e interiörer f r å n H e r t i g i n n a n s pourri i luften, men ändå så hjärtans tref- ligt.
Man väntar nästan att möta en dame i svenska dräkten eller höra en sirlig me- nuett från tredje Gustafs dar.
Men intet af allt detta hände oss.
Och kanske var det så godt det, ty då hade jag trott, att det spökat.
Men nog hade det varit roligt att åtminstone få se och höra litet om härskarinnan öfver palatset och den sykorg, som i vördnadsbjudande allvar tronade på bordet.
Käraste kusin Louise, minns du den där grytan, som svinaherden- prinsen i Andersens Eventyr gjorde åt sagans prinsessa.
Hade vi nu haft en så- dan, skulle du bestämdt kunnat få reda på litet om Hertiginnan Ingeborg.
Men, ma chére, grytan i sagan var dyr, som du minns — tio kyssar af prinsessan — och fast jag gärna skulle betalt en sådan lö- sen, stod den magiska piécen ej att få, och jag vet lika litet som du.
Jag kan ej heller säga dig mycket om det rum, som helt naturligt på ett mer intimt personligt sätt påminner om den unga furstinnan; jag menar hennes skrif- rum, där hon synes hafva samlat en mängd porträtter och andra föremål, som erinra skrifrum.
om barndomshemmet och barndomsvän- nerna.
I själfva verket är jag nöjd att intet kunna berätta.