Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han har visserli- gen ej heller arbetshåg, men ger sig ej in på Kndres estetiska svamruel, utan har sin blick riktad på förvärfvandet af rikedom.
Denna vill han vinna i hast genom spekulationer och ryckes så allt mer och mer in i deras hvirf- vel.
Han slår på stort, dels af begär att lysa, dels för att stärka krediten.
Allt vildare blir den affärssvindel, på hvilken han inlåter sig, och från hvilken han en gång räddas blott för att ånyo råka ut därför och gå under.
» De nya tankarne, som upplösa så mycken sed, de nya lifskrafven, de nya planerna, » sade han, » det kom alltsammans till vårt samfund som en stormil.
När de unga störtade ut öf- ver tröskeln, så funnos därutanför blott dim- mor, och de körde hufvudet mot fjällväggen. » Men det är icke ensamt de nya idéerna, som bära skulden för ödeläggelsen af Baarvigska hemmet.
Såväl föräldrarne som barnen äro medskyldiga däri.
Ty de handlande personer- nas egna fel och missgrepp samverka med det nya, som bryter in, att skapa den ödesdigra katastrofen.
Och i stormtid som i lugn bära vi alla ansvar för våra gärningar.
Hans hustru, Thekla Fiering, är också en modern typ.
Först guvernant och skriftställar- inna i de moderna idéernas tjänst, gifter hon sig med Kjel, som anses rik, men kastar sig sedan in på behandlingen af tidsfrågorna igen och vill, då hon hos sin man saknar den själs- frändskap, som hon finner hos en ung läkare på platsen, skilja sig från den förre, samtidigt med att ryktet om hans ekonomiska obestånd når henne.
När hans affärsställning åter för- bättras, afstår hon dock därifrån.
Om man förallmänligar det enskilda fall, som Lie behandlat — och genom sin förkla- ring har han själf gifvit en viss rättighet där- till — så står man framför en af samhällets mest vidtgående konflikter, söndringen mellan tvänne i lifsåskådning vidt skilda generationer.
Denna skarpa motsats i åsikter och i fordrin- gar på lifvet gör sitt fördärfbringande infly- tande gällande särskildt i en mycket viktig fråga: uppfostran, det unga släktets daning.
Och med beundransvärd sanning har Lie lyc- kats teckna de kampandes olika tänkesätt och sträfvanden.
Minka, Kjels och Endres syster, är i myc- ket lik den sistnämnde.
Hon är i hög grad nervös och fåfäng, vill väcka uppmärksamhet och beundran, men är innehållslös och hård.
Modern, som dock för henne offrat så mycket, låter hon aldrig få del af sina tankar och sträfvar blott att få komma ut ur hemmet, bort till stora världen, hvars ytliga glans loc- kar henne.
Hon råkar till sist under infly tände af en hypnotiker, som begagnar henne till experiment.
De bägge yngsta barnen, Berthea och Arnt, tillhöra en ännu senare generation.
Deras egoism är ej mindre än de äldre syskonens, men de äga mera handlingskraft än dessa, till- godogöra sig bättre det nya i tiden och gå därför ej under som de.
Dessa äro de viktigaste af de handlande personerna.
Berättelsen skildrar deras karak- tärsutveckling, huru barnen trotsa sig till rätt, hur fru Bente ger efter och öfvertalar doktor Baarvig till medgifvanden — blott för att bi- behålla barnens kärlek.
Allt mer och mer försjunka Endre och Minka i förslappning och kraftlöshet, likväl alltjämt pockande på rättig- heter och hjälp.
För att hjälpa Kjel, hvars ruin är öfverhängande, anlägger fadern mord- brand i hans väl försäkrade sågverk och täres sedan af samvetsagg.
Förtvinande om möjlig- heten att hålla familjens anseende uppe, för- tvinande om framtiden, beröfvar han sig själf lifvet.
Fru Bente står ensam i världen med sina tre barn — Endre, som återkommit hem än en gång, beröfvad hvarje rest af dådkraft och utslungande ständiga hotelser om själf- mord; Minka, som förklarar sig besluten att som medium medfölja vid en serie spiritistiska séancer genom Europa; Kjel, som står inför en vanärande bankrutt, bruten och slö.
Hon kan ej uthärda detta.
Hon söker reda på Arnts, ingeniörens dynamitpatroner och sprän- ger sig i luften med sina trenne barn — dessa lefnadströtte, dem all hennes rika kärlek ej mäktar upprätta.
Det är en mörk tafia, som Lie rullat upp för oss.
Men han blir aldrig skarp eller bit- ter, tonen är alltigenom behärskad och jämn, med en klang af vemod och resignation.
Dock, hvilket mäktigt patos i hela den gripande skil- dringen, särskildt i de bägge sista kapitlen.
v * *, i ' a_ Hvad har Lie velat säga sin samtid genom denna nutidstragedi?
H vilka lärdomar skola vi draga därur?
Han har själf yttrat sig om » Niobe » och därigenom gifvit oss en ledning vid dess tolkning.
| I \ I;:: |; 38 Endres fordringar förefalla i än högre giad absurda.
Minka äger Endres afsmak för- arbete, haus moderna teorier, med en tillsats af nervsvaghet och mysticism.
Till henne yttrar fadern ungefär: » hvorfor kan du for Eksempel ikke bj; clpe mor i Hus- holdningen?
Hvorfor skal absolut bon trave i det Dognet rundt, medens Fröken Datter sover — og hviler — og maa ha Ro til att lsese interessante Vajrker — og passé paa Sjfelen og Fidelser og Stemninger. » Det är detta, som de yngre ej vilja erkänna vara berättigadt.
De fordra för sig själfva frihet och rätt till utveckling och hvad det allt heter, men för- bise det praktiska, glömma alldeles att se på realiteten i lifvet.
De förgäta också den blo- diga orätt de tillfoga föräldrarne.
Ty det är på dem, som hela bördan faller.
Do skola uppoffra sig, de skola förnöta sitt lif i tung sträfvan, blott för det att barnen må fä följa en nyck, en tillfällig stämning.
Denna barnens egoism är så tanklös och hård, att den förkla- rar rent ut: gif hvad jag vill, annars — dö- den.
Så säger Minka: » faar jeg ikke fulge det, jeg har lyst og Träng til, saa skjonner jeg ikke, hvorfor jeg skal leve dette Livet heller. » Hon hyser ej en tanke åt, hur för- äldrarnes lif förflyter, om de måhända ock äga förhoppningar och önskningar, som gå nnder, emedan barnens vilja måste fram.
Denna hän- synslösa egoism röjes äfven hos Kjel.
Han nästan nödgar fadern att taga del i hans svind- lerier och förstör själfviskt den gamles ro.
Han besväras ej af samvetsskrupler, han har ingen tanke på ansvar.
Lefva godt och ståtligt, se där, hvad hans sträfvan går ut på.
Fru Bente, medelpunkten i berättelsen, står som medlande mellan de båda ytterligheterna, det gamla och det nya.
Hon hyllar de gam- malmodiga åsikterna i grund och botten, men af kärlek till sina barn för hon deras talan inför sin man.
Han för den äldre åskådnin- gens runor med kraft, och hans hugg äro ofta dräpande.
När t. ex. Endre efter att hafva tröttnat på teologi och filosofi vill bli sångare, utbrister den förbittrade fadern om ungdomen: » de skal snuse og snuse efter, hvad de kan Den tredje medverkande orsaken till den ha mest Glsede af i Livet.
De har faat ödeläggande familjetragedien är föräldrakärleken, det med at ha et ' indre Vrosen, som maa reddes ' där denna öfvergår till svaghet.
Fru Bente — skal först og fremst finde ud, hvad f0r utbrister en gång: » jeg tror nok, vi kan sige, Dogenigtsliv, de kunde ha mest lyst paa. » vi plukker Dunet af vort eget Bryst — saa Och han hånar Endres uttryck » att offra sig vi ncesten ribber os for hvert Barn, vi ha • — för konsten », » et Lukensrresonnement » som at vi ssetter hele vor Tilvairelse og Lykke ind han kallar det, och tillfogar: » du kjober jagu paa dem.
Det er bare, saa at sige, vort Sko for at slippe at fryse og ikke for at op- Instinkt. » Hon har rätt, del finnes ingenting, hjrelpe Skomagerprofessionen. » När Endre vä- som det gamla paret ej gör för att bereda grar att bli en ämbetsman, emedan han då sina barn lycka.
Doktor Baarvig blir ju mord- skulle känna sig » som en Ting, som Tappen brännare för att rädda Kjel från ruin, och fru i et Maskineri, » så blir detta för honom en Bente offrar hela sitt arf för Endres skull.
galenskap, ett obegripligt nonsens.
Och hvar- Deras afsikter äro de bästa, och likväl miss- för?
Jo, ty han har vuxit upp i en annan tid, lyckas de.
Jo, de gå för långt i då man icke tillstadde känslorna ett sådant öf- eftergifvenhet.
Genom att låta barnen följa vervägande herravälde öfver sina handlingar.
sina obestämda och vacklande framtidsplaner, För honom är det helt enkelt en plikt, både!
uppgifver föräldrakärleken sin plikt att råda mot samhället och den Oud, som skänkt ho- och, där så erfordras, bestämma.
Ty de äldre nom lifvet, att han lefver det till gagn för alla, få ej åt dem, som stå utan lifserfarenhet, öf- så långt hans förmåga sträcker sig.
Och han verlämna ansvaret fullt och helt.
De böra slår ofta hufvudet på spiken i sina angrepp; säga: härutinnan kunna vi ej låta eder få följa vi måste gifva honom rätt, då han, hänvisande er böjelse, ty vi, som äga mer lifserfarenhet än till lifvet själft, bevisar det ohållbara och fal- ni, vi se, att ni här fara vill och att det blott ska, som föranleder Endres slutliga misslyc- skulle bringa er olycka, om ni finge er vilja kande.
En gång vid mognare år skola barnen vara tacksamma härför, om än detta tal till Endre känner endast rättigheter.
Han har en början klingar hårdt i deras öron.
inga förpliktelser mot sina föräldrar, samhället Det är mycket Lie har haft att säga både är en dålig uppfinning af en orättvis försyn eller, hellre, en olycklig följd af sammanträf- föräldrar och barn, mycket att taga fasta på.
fande omständigheter, en tummelplats för veld Ty han har sett, hvilka brister vidlåda den och orättrådighet.
Samhället står i skuld till nutida uppfostran, och sagt bägge parterna honom, ej tvärtom.
Hans floskler om » Kald », sanningen.
Hans stränga objektivitet gör, att » Livsopgave » och slikt äro endast frasgrann- ingen behöfver såras, men tänkande personer Måtte låt; han inser ej att lifvet fordrar arbete, plikt- skola däremot finna mycket att lära.
» Niobe » få många läsare — och läsarinnor.
trogen sträfvan, och förnekar, att det har rätt att fordra detta af oss genom att predika en Den är ett ord i sinom tid.
sorts undantagslag för talangen.
Vi måste frukta, att doktor Baarvig, om han haft en son med utpräglad böjelse för konstnärens kall, skulle med samma missnöje betraktat hans sträfvanden, åtminstone till en början, men Lennart Hennings.
IDUN 36 Mera ljus.
Prisnämnd V p l s r o l i g e n ha vi alla mången gång erfarit, att V T / man först riktigt värderar något godt, då man ej längre har det, eller då det ej mera står oss till buds i öfvermått.
— Så går det oss äfven med ljuset, urkällan till vår hälsa o c h vårt bestånd.
Nu först under den ljusfattiga årslideu lära vi oss mest värdera den gyllne ljuskällan.
Den långa grå morgonskymningen med sina täta dimslöjor erbjuder oss en dålig ersättning för det strålande dagsljuset.
Många timmar är nu vårt dagsverke beröfvadt dagsljuset, o c h säkert är, att man då inte arbetar med samma lif o c h lust, s o m då de muntra solstrålarne lifva o s s till flit.
Och likaså se vi klagande den korta dagen, som knappast mer än börjat, åter försvinna, äfven om den gemytliga vinterkvällen vid lampans förtroliga sken har sitt eget behag.
Borde nu ej de ljuskarga dagarne mana oss till att öfvergifva vår tids modedårskap, som går ut på att så mycket s o m möjligt utestänga dagsljuset från våra r u m?
Oaktadt vetenskapen oupphörligt och med framgång bemödar sig att alltjämt åstad- komma mera bländande ljuseffekter, äro vi likväl för ett modes skull i stånd att genom målade fön- ster, jalusier, skärmar och tjocka draperier ute stänga dagern, som om vi voro ljusskygga.
Hvil- ken despotisk härskarinna är ej modet, för hvars skull till och med hälsan offras!
Låtom oss blott en gång hålla mönstring med våra moderna, stilenliga våningar, låtom oss vandra från hem till hem, och vi skola snart bli öfver- tygade o m, huru ljusfiendtligt dessa äro inrättade.
De ljusa, glada tapeterna, de hvita blommiga gar- dinerna äro nästan helt och hållet försvunna från de fina rummen.
1 stället se vi blott mörka färg- toner i tapeterna, crémefärgade eller mörka gar- diner, därtill oftast mörka fönsterposter, mörka dörrar, tunga takdekorationer, hvilka genom öf- vermåttet af stuckprydnader nedkasta djupa skug- gor.
Vidare gardiner, framdragna för nästan hela fönstren, släpande mörka draperier, kakelugnarnes och de mörka möblernas dystra färgton, korteligen ett verkligt skuggrike trots all den därpå använda prakten och härligheterna o c h de vackra konst- föremålen, s o m i det klara solljuset blott skulle göra sig så mycket mera gällande.
Till och rr.ed o m kvällen tycker man om den magiska belys- ningen genom en mängd ljusdöljande och moderna slöjor och skärmar.
Men så se också invånarne i sådana rum bleka ut.
Men äfven detta är j u den » fina färgen ».
Som om inte ett friskt, rödblommigt ansikte med hälsans prägel vore en vackrare anblick, om än mera sällsynt.
Månne icke detta oupphörliga ute- stängande af dager och ljus bär en del af skulden till denna blekhet.
Våra nerver, som så våldsamt anlitas af den oroligt pulserande tidsströmningen, borde först och främst erhålla sina bölsobrunnar: ljus och luft.
Men af båda dessa, lilksom af den tredje i förbundet, vattnet, få de ofta allt för litet.
Vi se blott på växten, hur den sträfvar till ljuset och hur den, då den är undandragen detta, med all makt tänjer o c h sträcker på sig, tills den nått ljuset för att i dubbel rikedom ånyo utveckla sina blad.
Har människan icke ännu mera behof af det för att vara frisk?
Ett barn har vid sitt inträde i lifvet full rätt att få del af ljuset o c h bör icke, såsom oftast är fallet med de stackars dibarnen, hänvisas åt underjordens mörker.
Afund- samma schalar och förbängen, sufletter och säng- himlar, bvarmed barnet pjåskande omges, utestänga dess blick från dagern.
Och när det ändtligen får del af de gyllne ljusfloderna, måste barnet blän- dadt sluta ögonen.
Hvilket välgörande inflytande utöfvar ej dagsljuset på de sjukas själstillstånd och lynne, hvilkas fantasi feberaktigt uppjagas af det nattliga mörkret, hvilkas drömbilder genom detla bli allt oroligare och mera ängslande.
Huru plågas ej de ögonsjuka genom att undandragas ljuset.
Mörk cell var förr ett allmänt, mycket hårdt fängelsestraff.
Och hur ofta förefaller oss ej en sorg, ett bekymmer eller en förargelse ökade genom nattens skuggor, som dagen med sitt har- moniska inflytande på själ o c h sinne mildrar o c h skingrar?
Ljuset upplifvar vårt mod och ökar för- troendet till våra krafter.
Därför borde vi under en årstid, då dagsljuset är oss så mycket spar sammare tillmätt, betänka hvilken härlig himla- gåfva blifvit oss skänkt med ljuset.
Vi äro barn af en Jjusomfluten värld, och vi skulle ej låta ett dåraktigt mode inkräkta på detta prerogativl Fru Hildegard.
i / duns 1894 literära pristäf / an.
det går nog inte.
Folk har inga intressen här.
Och så är här för snyggt och stelt för mig.
Alla människor se så ledsamt städade och bor- stade ut.
Och alla gå de och titta på hvarann.
I Paris sköter hvar och en sig själf.
Jag städade min atelier högst egenhändigt — det skulle vara opassande om man här gick och städade.
Det var i en artiatkasern vid bou- levard Arago — aderton atelierer i rad.
Jag har bott där nu i tre år.
Där bodde medal- jörer och nybörjare vägg om vägg.
Om morg- narne kom vi knogande med våra hinkar, hvar från sitt håll, till trädgården, där vattenled- ningen var.
Det var alls inte några stockholms- vanor!
Man skulle förlora allt anseende.
Och lilla jag ' kokade min frukost själf på kaminen, jag lärde mig steka biffar och kramsfågel.
» Som bekant utlyste vi sistlidne december en literär pristäflan, i hvilken för en svensk ori- ginalroman, afsedd för Iduns romanbibliotek, utfåstes ett pris å 2,000 kr.
kontant och en honnörsbokupplaga pä 500 ex. under närmare bestämmelser, som förut tillkännagifvits.
Vid denna täflan, till hvilken inlämningstiden utgår den 1 sepl.
i år, skulle jämte redaktionen fun- gera en prisnämnd af 4 personer.
Vi hafva nu nöjet meddela, alt vi till medlemmar af denna nämnd lyckats förvärfva: Professorskan Fru Helena Nyblom, » Det var roligt, att du lärde dig något där Skriftställaren Herr Frans Hedberg, i ute, » inföll ett kvickhufvud.
Literaturkrilikern Herr Hellen Lindgren, » Ja, det lärde jag mig riktigt ändå, » skratta- Litteraturkritikern Herr J.
A. Runström.
— namn, hvilka borga för ett sakkunnigt och de Aja Borgström.
» Kramsfågel var min speci- samvetsgrant bedömande.
Vi begagna detta alitet. » tillfälle alt ännu en gång på det varmaste an- Vår värdinna menade, att man kunde in- befalla den mindre vanliga täflingen till svensk- rätta sig trefiigt också här hemma.
skrifvande författare och författarinnor.
» Ja, det är den här kvällen 3tt exempel på, » inföll en artig herre.
» Ja, hos dig, det tror jag 1 » ropade Aja och flög upp från sin plats.
» Du som är begåfvad med så många trefliga kamrater. » Hon tog den eleganta värdinnan om lifvet och svängde henne rundt.
£ ja.
Berättelse af Georg Nordensvan.
' ijå en atelieifest i vintras träffade jag Aja Borgström, målarinnaa, som jag inte sett sedan i Paris för fem, sex år sedan.
Det var till ära för henne, som en af hennes kvinnliga kamrater från deras akademitid stält till den lilla festen — gamla bekanta skulle råkas, man skulle upplifva gemensamma minnen och känna sig lika ung och sorglös som i de flydda dagarna.
Aja — » Muntergöken », som en af professo- rerna kallat henne, när hon gick på akademien, till skilnad från » Lergökens, som var skulp- tris — hade vistats i Frankrike allt sedan den där våren för.
ja, det var hela sex år se- dan dess.
Nu var hon nyligen hemkommen för att se efter, om hon skulle trifvas i Sverige och om hon hade något där att göra.
I annat fall så fanns Paris kvar på dess vanliga plats, och sin atelier där hade hon hyrt för hela året.
« * §r ' Liflig och glad var hon som förr — till och med ännu mera än förr — pratsam och obe- svärad, ibland skäligen tanklös i sina yttranden och minst af allt fullärd i förställningens konst.
Nu liksom förr blef hon röd öfver hela an- siktet, när hon sagt något som befanns en smula vågadt eller förhastadt - — men så skratta- de hon för att dölja sin förlägenhet, och innan hon slutat skratta, gällde skrattet hennes egen tåpighet och smittade ofelbart oss andra att instämma.
Hvad hon tyckte om Stockholm, frågade henne vår värdinna för aftonen — hon hade blifvit societetsdam under dessa år, medan Aja Borg- ström lefvat pariserlif.
Hon hade vunnit en position som porträttmålarinna här hemma.
Hon var elegant och korrekt och sade ingenting, som hon behöfde rodna öfver eller som andra kunde skratta åt.
Åhjo, Stockholm var en bra stad att hälsa på för en kort tid.
» Men trifvas här länge, » För resten » — hon strök håret ur pannan, hennes ostyriga hår hängde alltid ner i ögonen — » för öfrigt så har jag roligt hvart jag kom- mer.
Allt sen jag kom hem, har jag ramlat från den ena tillställningen till den andra.
Små middagar och små fester hos alla människor.
Och så skulle jag förstås se alla de nya kafé- erna, och det tar tid.
Det tycks inte vara någon brist pä småmynt här i stan.
Men inte blir någon stockholmare så full, så att han köper taflor. » Hon skrattade åt sitt infall, och de andra skrattade åt hennes lustighet ocb åt hennes skratt.
» Muntergöken » befanns vara sig lik, munvig och skojfrisk alldeles som förr i värl- den • — på den tiden, då professorn sade, att han aldrig sett någon som kunde se så nosig ' ut som hon.
Hon satt uppkrupen i ett hörn i divanen, hade ett glas punsch inom nåhåll — man skulle förstås vara patriotisk nu och smaka på punschen — och rökte den ena cigaretten efter den andra.
» Att röka, det är min stora passion, jag röker in mig för att hålla mig färsk i det längsta. » Men i mina ögon var hon ändå inte alldeles den gamla muntergöken, likasom stämningen här nppe ej var den samma osökt glädtiga som förr i världen på dylika kamrattillställ- ningar.
Det kom, ju längre aftonen led, Dågot tvuDget in i stämningen, något forceradt i gläd- jen.
Det var som — åtminstone inbillade jag mig det — som om dessa människor ej rätt passade till samman, och som om de kände det och försökte dölja det.
Det var egentligen sedan Sven Richert fallit ned som från skyarna midt i sällskapet, som jag tyckte mig märka en viss oro i luften.
Han befanns ha kommit till staden dagen förut — från sin bröllopsresa till Sicilien och Marokko — och det var till allmän öfverraskning, han och hans unga fru gjorde sin entrée ibland oss.
Bredaxlad och tvärsäker kom ban, solbränd och kämpilik, den personifierade styrkan och friskheten.
E q liflig blick, ett fast bandslag, stark basröst, myndig, afgörande ton, själfsäker hållning — en ung man, som haft tur och som förstått att skaffa sig tur, då den ej kom-
IDUN 1894 mit själfvilligt, och som nu var säker på sin framtid.
Hana fru var smärt och elegant, en liten vacker docka med ljusa blå ögon och späda skuldror.
Hon föreföll något blyg, främmande som hon var för oss, men söt var hon.
Allt hon sett under resan hade varit förtjusande — hennes beundrande blickar sökte ofta upp mannen och hängde fast vid hans ord och hans rörelser.
Han var ändå det mest förtjusande af allt, resan till Marokko skänkt henne.
Aja hade suttit och talat med Edvard Asp, landskapsmålaren, då det indiska rördraperiet, som skylde tamburdörren, rasslande delade på sig och Sven Richerts högresta gestalt blef synlig.
Om det var inbillning af mig, törs jag inte säga, men nog tyckte jag, att Asp och hon sågo på hvar andra med en blick, som ej uttryckte endast förvåning öfver att sä oväntadt få återse en gammal bekant.
» Se på Aja! » ropade Richert.
» Ä r du i stan?
» Han presenterade » min lilla gumma — fröken Borgström », och med en blick på Aja sade han till sin hustru: » Vi bida ha haft mycket roligt till sammans, skall du tro. » När jag såg de tre — - Aja mellan Edvard Asp och Richert — stod den konflikt, jag sett dem invecklade uti — • en liten konflikt, som kunde ha utvecklat sig till en hel roman — så klart för mitt minne, som hade historien utspelats i går och ej för åtskilliga år sedan.
Och när jag sent på natten — en vacker, stjärnklar, ljum vinternatt — vandrade hemåt, ordnade sig de minnen, jag hade förenade med dessa tre, i mitt hufvud, och jag genomlefde på nytt den där historien, som kunde ha blif- vit en roman.
Hvad jag » genomlefde » var följande.
Det var på landet en sommar, jag blef be- kant med fröken Borgström.
Några unga ar- tister - — däribland hon — hade hyrt sig in på samma ställe, där jag kommit att slå mig ner.
De målade studier ute i det gröna, mer och mindre flitigt.
Den lataste af dem var Nisse Lind — hans uppgift tycktes egentligen vara den att vara rolig och att gratis bjuda ut goda råd åt alla, som ville eller icke ville ha dem.
Han, liksom Aja Borgström, hade under vå- ren varit i Paris.
Han var fullproppad med moderna teorier och hade klart för sig, både hvad som borde målas och hur allting borde målas, liksom han också visste hur allt annat borde göras.
Vår bekantskap började med, att han under- visade mig i det finaste sättet att spela bräde — att han genast blef » jan », hindrade honom inte på minsta sätt att låta undervisningen fortgå och de goda råden flöda.
För öfrigt tyckte han mycket om att ligga i fröken Borg- ströms hängmatta, dricka vermout och vara sommarlat.
I den konsten visade han en så- dan färdighet, så att jag undrade, om han ej var sommarlat också om vintern.
Fröken Borgström var i stället flitig för två.
Nisse gjorde ingen enda studie färdig, och man fick aldrig se de märkliga saker, han målade enligt sina pariserregler.
Men hon var outtröttlig.
Och munter och hurtig var hon.
Det fanns inte ett spår af tillgjordhet hos henne.
Man behöfde bara se henne för att fä lust att skratta och vara glad.
Vacker var hon inte.
Hon hade runda bul- lar till kinder, små pigga, bruna ögon, en käck näsa, högröda läppar, en kraftigt formad haka, en fyllig hals med mjuka linier.
Och hår- testarne hängde henne i pannan och om öro- nen, omöjliga att hålla styr på Liten och knubbig var hon, hade mycket vackra händer, af den typ, man ser på italien- ska taflor från renässansen, och små nätta föt- ter, men var tämligen tjock om lifvet och alls inte växt som en älf«a.
Hon smågnolade nästan jämt, då hon inte skrattade, och hon gick alltid med cigarett- papper i fickan.
Hon begagnade sin mfilar- paraplys käpp till promenadstaf — den var särskildt lämplig till att sätta tjurar i respekt med — bar en hvit barett på sitt burriga hufvud och ett högrödt bluslif, som lyste gladt och käckt i landskapet.