Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der är nemligen rättegången muntlig och enkel; der uppträda jemväl merendels parterne sjelfve; der fordras ock ofta personlig inställelse för dels öfverliiggningar i allmänna angelägenheter, dels ock besörjandet af enskilda bestyr.
Men annorlunda är förhållandet, dä part, missnöjd med underdomarens beslut, söker rättelse hos öfverdomaren eller i Hofrätten.
Detta mäste ske skriftligen; och rättegångssätlet der är af den beskaffenhet, att parter, åtminstone de fleste, mäste anlita sakförare för bevakande och utförande af deras rätt.
Sådant fordrar en så oaflåtlig uppmärksamhet, att knappast den parl, som vistas pä det ställe, der llof-rätten har sitt säle, är i tillfälle alt lemna denna uppmärksamhet.
Han mäste ovilkorligen dagligen tillse, bland annat, huruvida icke anslag om förhör eller andra åtgärder i målet sker; och derföre behöfver han biträde af personer, hvilka deråt kunna egna den nödiga uppmärksamheten.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 50.
Hans besvär inskränkes blott till ufversändande af skrifter och handlingar; och hans utgifter (ill postporto och arfvode åt biträdet, hvilket ej kan komma alt på långt när uppgå (ill den kostnad, som blefve en följd deraf, att parten sjelf utför sin talan.
Om än II of-rät ten vore belägen på blott några få mils afstånd, vore han tvungen till resor; och, på sätt ofvan är anlydt, behöfde han alltid en person på stället, sorn un derrättade, om partens närvaro erfordrades eller något i målet måste iakttagas, sä framt han icke under målets behandling i Hof-rätten sloge sig ner pä samma ställe.
Vien att öfvergifva hus och hem, vore än mera kännbart.
Derföre kan afståndet ej eller hafva vidare verkan i omförmälda hänseende än så vidt det förorsakar tillökning i postpenningar — en omständighet af så mycken obetydlighet, att den ej torde böra nämnas.
Men, invänder man, dea fattige har ej råd att aflöna ombud; hans rätt är emellertid lika helig, som den bemedlades; men honom hindrar dock det långa afståndet alt densamma bevaka, Derföre har likväl lagstiftaren sörjt medelst stadgandet i 9 § af Rättegångs-balkens 15 kapitel: “att den som fått af rätten lof att rättegångssaker drifva, vare skyldig, att utan betalning hjelpa den fattige, då domaren det pålägger. ® Således förfaller det skäl man sökt i ömheten för den fattige.
Hans rätt är lika bevarad antingen öfverrätlen finnes på större eller mindre afstånd från hans hemvist.
Och häraf följer alt Hof-rättens tillgänglighet ej är beroende på afståndet.
Vidare har man åberopat, att den tillsyn öfver lagskipningen, som, inom hvarje ilof-rätts domkrets, åligger Hof-rätten, kunde utöfvas med mera noggrannhet i en inskränktare krets, än i en vidsträckt.
Det är äfven sanni, om denna tillsyn skulle beslå i en polisuppsigt, men sådan var ej 1734 års lagstiftares mening, då de bjödo, alt Hof-rätten, sorn är Konungens högsta nämnd, eger uppsigt och vård hafva att i de domstolar, som derunder höra, rätt skipas efter lag och dess rätta förstånd.
De ville dermed endast i korthet angifva beskaffenheten af den myndighet, sorn uppdrogs åt denna domstol, och för hvars utöfning de särskildt utstakade reglor.
Några forskningar utom Hof-rätten ålades den ej.
Enligt ltRde punkten af 1G15 års rättegångsprocess skulle väl ledamöterna i Svea Hof-rält öfverse underdomares domböcker, som årligen borde tili Hof-rätten insändas; men delta åliggande upphörde omsider.
Tiden biet' dertill otillräcklig, och man synes äfven insett att granskningen ej erfordrades för uppfyllandet af Hof-rättens bestämmelse, som var att förhjelpa de parter lill sin rätt, som för sådant ändamål vände sig till Hof-rätten med klagan öfver underdomares beslut eiler åtgärder; samt att rätta öfverklagade misstag eller anmärkta missbruk.
Finner emellertid
Hof-rält vid granskning af till dess pröfning hänskjutne mål, att underdomaren felaktigt förfarit, då har den både rättighet och pligt att tillse att rättelse sker; men annorledes kan den ej utöfva tillsynen.
Erfarenheten har också visat att lagskipningen vid underrätterna icke kan anses bättre ulöfvad i de orter, som befinna sig i HoT-rälternas närmaste grannskap.
Sådant är en följd deraf, att med domarens kall åklagarens icke är förenligt.
Den Hof-rätterne uppdragne tillsyn är således inskränkt lika med Hof-rättens domsrätt till de mål, som dragas under dess pröfning.
Den vid - 8 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 50. slräcklare tillsynen åligger deremot de embetsman, sorn för sådant ändamål äro tillsatte.
Desse äro Konungens Justilie-kansler, folkets ombud eller Justilie-ombudsmannen jemte Hof-rätlernes Advokat-fiskaler; och uppfylla desse deras kall, saknas ej tillräcklig tillsyn.
Vien noggranheten af hvad på Hof-rälten i furenämnda hänseende ankommer beror ingalunda på domkretsens vidsträckthet. tienom utflyttningen tror man äfven den fördel kan vinnas, att öfverdomstolarne ej längre skulle sakna de upplysningar om lokala förhållanden, som så ofta äro oumbärlige för bedömande af underdomslolarnes åtgärder; Men ehuru lokalförhållanden någon gång kunna inverka på beslut, torde sådant ej böra komma i fråga i annat fall, än alt den rättsökande deri söker stöd för sin rätt; och då lära förhållandena, liksom andra omständigheter, hvarpå en talan grundas, böra ådagaläggas.
All låta domarens enskilda kännedom om förhållanden i allmänhet gälla såsom lagliga bevis och skäl, synes vara vådligt i lagskipningen.
Fordras upplysningar om lokala förhållanden i något mål, kunna de infordras och detta kan , ske lika lätt om domstolen är nära eller långt ifrån den ort, hvars lokalförhållanden måste kännas.
Att skyndsamhet med rättegångars afgörande skulle befordras genom föreslagne utflyttningen kan Utskottet ej eller inse.
Om än Hof-rätterne fördelas, så ökas icke arbetsstyrkan derigenom; och produkten af de utflyttade afdelningarnes verksamhet kan icke blifva större derföre att de arbeta på skilda orter.
Snarare synes målens skyndsamma afgörande vara alt vänta vid en domstol, beslående af (lere divisioner, emellan hvilka de inkommande målen lika fördelas, än vid (lere från hvarandra spridda domstolar, af hvilka, änskönt de blifvit inrättade efter möjligaste beräkning af folkmängd och andra omständigheter, den ena, åtminstone genom tillfälliga händelser, kan blifva alltför litet sysselsatt och den andra åter så öfverhopad, att den ej medhinner arbetet.
Såsom bildning s-anstalter tror ej eller Utskottet att de smärre Hof-räflerna skulle komma att ega företräde för de nu varande.
På sätt 1841 års Lag-beredning yttrar, måste nemligen bildningens omfång och mångsidighet i allmänhet bero på det större antal af personer, som tillsammans deri deltaga; och derföre kan, så vida det verkliga gagnet af uppvaktningen i Hof-rätterna för ungdomen afses, det ej fela att denna uppvaktning hos en större Hof-rätt, der mera tillfälle till jentförande af olika åsigter erbjudes, måste mera bidraga till ändamålet.
Men man får icke taga i betraktande blott ungdomens bildning, utan äfven domarnes, ledamöternes utbildning till högre skicklighet. (ienom dem fortlefver och vidgas lill hufvudsaklig del den lefvande rättsvetenskap, eller jurisprudens, som gifver fulländning åt lagskipningen.
Den är en frukt af den praktiska erfarenheten, som åter är slutsumman af iakttagelsen.
Den blir rikare i samma mån sorn iakttagelserna äro llere; i samma mån de gifva anledning till ett lifligare utbyte af idéer; med ett ord, i samma mån diskussionen är mångsidig; och härigenom eger den Hof-rätt, som har flera ledamöter, företräde framför den, som har färre. 1 sin Lag-Utskottets Utlåtande N:o 50. 9 f siu embetsverksamhet äro visserligen ledamöterne inskränkte inom de divisioner eller afdelningar, till hvilka de höra; men det är icke blott på embetsrummet, som idéerna vexlas, iakttagelserne pröfvas.
Det är under den dagliga beröringen, som alltid eger rum emellan personer, hvilka sträfva för samma mål, hvilka hafva samma kallelse.
Genom den granskning, Utskottet sålunda verkställt af de för utflyttningen åberopade skäl, förmodar Utskottet vara ådagalagdt, att densamma hvarken är behöflig eller ens skulle blifva för rättstillståndet välgörande.
Utskottet förutser väl den invändning att åtminstone Norrland, likaväl som Sveriges södra provinser, borde ega sin Hof-rätt; men de skäl, som talade för stiftelsen af en sådan domstol i nämnde provinser, saknas ännu åtminstone i fråga om Norrland.
Samma provinser äro nemligen i folkmängd, industri och förmögeuhetsvilkor, eller i afseende på de förhållanden, som kunna föranleda en stiftelse af omförmälda art, helt olika det mindre befolkade och till större delen ouppodlade Norrland.
Folkmängden är der ännu icke så stor, att tvänne divisioner för närvarande torde kunna blifva sysselsatte af de från berörde provinser fullföljde rältegångsärenden; och förläggandet i denna aflägsna landsort af allenast en division skulle, efter Utskottets yttrade åsigt, icke komma att verka välgörande för den juridiska bildningen inom domstolen.
Visserligen hafva inbyggarne, särdeles den nordliga delens, långt (ill deras öfverrätt eller Svea Hof-rätt; men de skulle ej komma i fördelaktigare ställning om den förlädes i Hernösand, lied denna stad har största delen af Norrland på långt när icke den beröring, som med hufvudstaden.
Med den slå de i oupphörlig kommunikation; der hafva de sin afsättningsort; den besökes derför af dem alla årstider, hvaremot blott den närmaste trakten kring Hernösand står i lifligare förbindelse med samma stad.
Om någon fördel af en Hofrätt derstädes således blef för nämnde (rakt, så inträffade ett annat förhållande för det öfriga Norrland och följaktligen för aldra största delen deraf.
De med hvarje dag underlättade kommunikations-anslalterne jemna i allt fall de olägenheter, som hafva sin grund i afståndet.
Helt annorlunda var förhållandet, då Götha Hof-rätt stiftades.
Då saknades nutidens säkra och snabba kommunikationsmedel, och det var “för de långa resor och expenser*, som innebyggarne i Götha land för sakens utförande i Hof-rätten i Stockholm “måste göra och utstå®, som stiftelsen egde runi.®
Och som, efter hvad ofvan är vordet antydt, Utskottet delar de åsigter, som i detta yttrande uttalas, får Utskottet vördsamt afstyrka bifall till ifrågavarande motion.
St. Prot. 1856 Sf 1857. 7 Sami. 1 Afd. 27 Höft. Z STOCKHOLM, tryokt hos J. W.
Lundberg, 1857. Lag-Utskottets Betänkande N:o 51. 1 J Mo 51.
Ank. lill Exp.-Ulsk. ci. 9 Nov. 1837, kl. G e. m.
Betänkande, i anledning af eäcltl fråga om stiftande af lag, angående ordningen och vilkoren för utländsk mans upptagande Ull Svensk medborgare. ^ Sedan Rikets Sländer, med anledning af behofvet utaf bestämda föreskrifter huru utländsk man må kunna förvärfva Svensk medborgare-rätt och oin de förmåner, som af en sådan naturalisation böra följa, vid sistbållna Riksmöte dels till grundlagsenlig behandling antagit ett förslag angående tillägg lill 28 § Regerings-formen, enligt hvilket Konungen skulle ega att genom naturalisation till
Svensk medborgare upptaga utländsk man i den ordning och under de vilkor, som uti särskild af Konung och Ständer gemensamt stiftad lag bestämdes, hvarefter sålunda naturaliserad utlänning kommer alt njuta samma rättigheter och förmåner, sorn infödd Svensk man, dock utan att kunna till ledamot af Stats-rådel utnämnas; dels ock uti underdånig skrifvelse anhållit, att, enär det syntes kunna antagas, att granskning af ett utarbetadt och till Rikets Ständer fia inlagd t förslag till den lag, hvarpå tillämpningen af omförmälte grundlags-stadgande skulle bero, borde både säkrare vägleda uppfattningen af de skäl, som talade för bifall till samma grundlags-stadgande, och tydligare ådagalägga de betänkligheter, sorn deremot kunde förekomma — Kongl. Majit alltså måtte låta utarbeta samt vid början af innevarande Riksmöte till Ständerna framlägga förslag till omförmälte särskilda lag angående ordningen och vilkoren lör utländsk mans naturalisation; — så och efter det ett sä beskaffad! lag-förslag blifvit, pä Nådig befallning, utarbetadt, bar Kongl. Majit öfverlemna t detsamma till nu församlade Ständer, med lillkännagifvande att, ehuru någon behandling deraf enligt 87 § Regerings-formen icke kunde komma i fråga, innan ; visat huruvida den föreslagna grundlags-förändringen klefve af Rikets
Ständer definitivt gillad och sedermera kunde af Kongl. Majit finnas antaglig, Kongl.
Majit likväl ville låta det utarbetade förslaget komma til!
Rikets Ständers kännedom i det ändamål, som uti ofvauberörde underdåniga skrifvelse antydes. Bih. till 11.
7 Sami. 1 AJd. 28 / 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o fii■ Sedan Rikets Ständer emellertid för sin de! antagit förenämnde hvilande förslag angående ett tillägg till Regerings-formens 28 §, hafva två ledamöter inom Höglofliga Ridderskapet och Adelil och Högvördiga Preste-ståndet, nemligen Herr Grefve Lagerbjelke, G., samt Herr Domprosten Björling, gjort framställning om antagande jemväl af merberörde särskilda lag-förslag, hvars behandling i den ordning, som för stiftande af eivil-lag är antagen, alltså påyrkats; och har, på grund deraf, Lag-Utskottets utlåtande öfver samma förslag blifvit infordradt, i hvilket afseende Utskottet erhållit del så väl deraf, som af de inom nyssbemälde
Riks-stånd i anledning af förslaget afgifna yttranden; varande förslaget af följande innehåll: ”Förslog till lag, angående ordningen och vil koral för utländsk mans upplagande till Svensk medborgare. § 1- Vill utländsk man blifva till Svensk medborgare upptagen, göre derom hos Konungen ansökning. § 2.
Svensk medborgare-rätt må kunna vinnas af utländsk man som I:o uppnått 21 års ålder, ♦ 2:o eger god frejd, 3:o med vederbörligt tillstånd varit inom riket boende i tre års tid, och 4:o har utväg alt sig försörja.
Har utländsk man, enligt hvad i 28 § Regerings-formen medvet är, blifvit i rikets tjenst anställd, eller har han gjort sig Känd för utmärkt skicklighet i vetenskap eller konst, eller i landtbruk, bergsbruk eller annan näring, eller finnes hans upptagande till Svensk medborgare eljest för riket medföra gagn, då må medborgare-rätt äfven tidigare efter inflyttningen i riket, än ofvan sagdt är, kunna honom beviljas. § 3- Ansökning om
Svensk medborgare-rätt skall vara åtföljd af bevis om sökandens ålder oell från hvilket land han är, om tiden då han i riket inkommit och den eller de orter, der han seder«ner i varit boende, samt om hans frejd och trosbekännelse.
Härom skall ock den embets-myndighet, hvars utlåtande öfver ansökningen Konungen infordrar, söka att inhemta och meddela de ytterligare upplysningar, som kunna finnas af nöden. § 4.
Då ansökning om Svensk medborgare-rätt bifalies, varde dervid såsom vilkor stadgadt, att sökanden inom den tid Konungen Lag-Ulskotle/s Betänkande N.-o 51. 3 förelägger, skall inför vederbörande myndighet dels styrka, så framt sådant icke redan skett, alt sökanden upphört att vara fremmande makts undersåte, dels ock tro- och huldhets-ed såsom Svensk medborgare aflägga.
Är sökanden från sådant land, hvars lagar icke tillåta befrielse
Irå n undersåtlig förbindelse, varde sökanden förelagdt att vid tro- och huldhets-edens fullgörande skriftligen afsäga sig de politiska förmåner och rättigheter, sökanden i det fremmande landet innehar."
Då Kongl. Majit numera bifallit Rikets Ständers beslut om det tillägg till 28 8 Regerings-formen, hvarom ofvan förmäles, och det således blifvit, genom grundlag, stadgadt, alt Konungen må till Svensk medborgare upplaga utländsk man, i den ordning och under de vilkor, som bestämmas uti en särskild af Konung och Ständer stiftad lag, är behofvet af en sådan lag äfven ådagalagdt.
Derförutan kan nemligen någon tillämpning af grundlagen i denna del ej ega runi; och deraf följer att Utskottet blott har alt bedöma huruvida de bestämmelser, som i afseende på ordningen och vilkoren för naturalisation blifvit föreslagna, må anses tillfyllestgörande och ändamålsenliga.
Den ordning, sorn bör iakttagas, synes emellertid i sjelfva verket vara utstakad genom del grundlagshud, som tillägger Konungen rätt att till Svensk medborgare upptaga utländsk man.
Det är till Konungen man måste vända sig; och lian utöfvar en redan af seden sanktionerad höghetsrätt.
Men enär förvärfvande af Svensk medborgarerätt skulle komma att medföra vidsträcktare rättigheter, än hittills varit förhållandet, inträder dymedelst behofvet af bestämda garantier för medborgare-rättens erhållande.
Dä nemligen tillförene endast infödde Svenske män kunnat, befordras till civila embeten och tjenster bär i riket, skall deremot naturaliserad utlänning, efter hvad ofvan sägs, hädanefter njuta samma rättigheter och förmåner, som infödd Svensk man, dock utan att kunna till ledamot af Stats-rådet nämnas; och deraf motiveras hufvudsakligen de uti ifrågavarande förslag uppställde vilkor för vinnande af naturalisation.
Man har likväl anmärkt, att den tid af tre är, derunder utländsk man, enligt 3 mom. i Förslagets 2 §, bör vara boende inom riket för att kunna blifva naturaliserad, vore alltför kort; med hemställan dessutom om icke den i sista punkten af detta moment Konungen lemnade rätt, alt förr än nämnde tid från inflyttningen förflutit undantagsvis bevilja Svensk medborgare-rätt, bör inskränkas till det fall att utländsk man blifvit, enligt Ilegerings-formens 28 §, i rikets tjenst anställd, enär vidare undantag vöre olämpligt sedan de allmänna vilkoren för vinnande af naturalisation blifvit, genom en af Konung och Ständer gemensamt stiftad lag, bestämda.
Men då det icke lärer kunna förnekas att fall kunna inträffa, dådet ligger i Statens synnerliga intresse, att med sig införlifva personer af andra orsaker, än berörde grundlagshud förutsätter; då således iakttagandet af detta intresse fordrar det undantag från den allmänna regeln, hvarom nu är fråga; och då en treårig vistelse i riket i öfrigt torde kunna antagas vara tillräcklig för det ändamål föreskriften derom afser, helst en sådan vistelse ej skulle komma att medföra någon ovilkorlig rättighet att varda till Svensk medborgare upptagen, hvilket alltid ytterst måste bero på Konungen och således på Den, hvilken i frågor af förevarande 4 Lag-Utskottets Betänkande.
N:o 51. art bäst är i tillfälle att bedöma rikets fördelar; — synes det
Utskottet sorn skulle förslaget i omförmälda delar äfven uppfylla hvad Statens intresse i förening med nödig försigtighet påkallar.
Något uttryckligt tillstånd behötver emellertid icke numera utlänning för att få här i riket vistas.
Genom Kongl. Förordningen den 10 Februari 1811. angående hvad sorn i anseende till utländska resande iakttagas bör, föreskrefs väl att fremmande makts undersåte, som åslundar alt vistas i Stockholm eller inom riket, borde dertill begära tillstånd, i Stockholm af Öfverståthållare!! och i provinserne af Landshöfdingen i länet; men denna föreskrift har, medelst Kongl.
Förordningen den 28 November 1844, blifvit i så måtto förändrad, att utlänning, som är försedd med behörigt pass och derå, för resa till Sverige, erhållit påskrift af Svenskt diplomatiskt ombud eller Svensk konsul, må, utan behof' af särskildt tillstånd, ega härstädes vistas; och med denna sednare författning låter stadgandet i förslaget, alt man med vederbörligt tillstånd skall varit i riket boende för att vinna naturalisation, sig ej förena.
Frågan är nemligen ej nu om uppställande af andra vilkor för utlännings rätt att i riket vistas, än de sorn redan äro bestämda, utan endast om de förmåner, som en längre vistelse medför.
Orden med vederbörligt tillstånd" antyda dock sorn skulle endast den vistelse här få tagas i betraktande, som egt rum efter särskild uttrycklig tillåtelse, och de innebära således en inskränkning, hvartill skäl ej är förhanden.
Men dä flera upprepade besök, om än de sammanlagdt omfatta en längre tidsperiod, ej lemna lika tillfälle till bedömande af den besökandes personlighet och förhållande, som en längre oafbruten vistelse, torde blott den, som under föreskrifven tid haft stadigvarande bostad i riket, kunna komma i fråga till åtnjutande af Svensk medborgare-rätt, eller till införlifvande med det folk, för hvars land och institutioner han, genom sitt långvarigare vistande, ådagalagt intresse och aktning.
En fordran i om förmäl te hänseende synes alltså böra bestämdt uttryckas i förevarande lag, hvartill framlagda förslaget, efter Utskottets omdöme, i öfrigt innefattar de Inifvudsakligaste bestämmelser, hvilka för ändamålet äro nödiga.
En annan fråga har emellertid blifvit inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln väckt, nemligen den om icke skillnad bör i lagen göras mellan Norrsk och utländsk man.
1 denna del häfva ock
Iva förslag blifvit framställde.
Så har blifvit yrkadt af Herr Grefve Björnstjerna, C.. att
Irsta punkten uti ifrågaslällde lag måtte erhålla följande lydelse: ”Svensk medborgare-rätt tillkommer hvarje väl frejdad Norrman, som sig i riket nedsätter’’, samt af Herr Friherre Baab, A. C., att, enär 28 § Regerings-formen ej gjorde undantag
(Ör Norrmän, hvadan deras upptagande till Svenska undersåler följaktligen mäste ankomma pä Konungen, skillnaden emellan Norrsk och utländsk man tydligen matte uttryckas uti oftanämnde lag genom förändring af föreslagna lagens rubrik samt 1 och 2 §§, som, efter Herr Friherrens åsigt, borde lyda som följer; ”Lag, angående ordningen och vilkoren för Norrsk elier utländsk mans upptagande till Svensk medborgare. § 1.
Vill Sorrsk eller utländsk man blifva till Svensk medborgare upplagen, gore derom hos Konungen ansökning. § 2.
Svensk medborgare-rätt må kunna vinnas af Norrsk eller utländsk man, som Lo uppnått 21 års ålder, 2:o eger god frejd, 3:o åtnjuter; Norrsk medborgare-rätt eiler varit med vederbörligt tillstånd i Sverige boende i 3 års tidt och 4:o har utväg att sig försörja”.
Elter öfvervägande af hvad sålunda blifvit föreslaget, finner äfven Utskottet att åtskillnad uti ifrägaställde hänseende bör göras emellan Norrsk undersåte och utländsk man.
Redan i ett föregående betänkande bär Utskottet yttrat den åsigt, att den förre icke här i riket kan betraktas såsom utländsk man i egentlig mening.
Visserligen äro Sverige och Norrig tvä länder med egna institutioner, men med den politiska förening, sorn La g-Utskotta is Betänkande N:o 54. 5 sorn sammanbundit dessa länder, sorn gjort folken till samina Konungs nndersåter, inträdde en gemensamhet i intressen som ej medgifver att samma folk i hvarandra se utländske män.
Att hvarje steg, som gör föreningen innerligare, är af vigt, erkännes ock; men detta närmande torde böra vara ömsesidigt; och då förekommer, med afseende å förevarande ämne, att, då fråga är om förvärfvande, af medborgare-rätt i Norrige, någon skillnad ännu icke genom lag göres emellan Svensk undersåte och utländsk man.
Af sådan anledning synes det Utskottet som kunde för det närvarande några större rättigheter ej böra medgifvas Norrmän, än de nu ega.
Hittills har det berott på Konungen att förunna Norrsk man Svensk medborgare-rätt.
De särskilda garantier, som man i afseende på utländske män funnit nödiga, anser Utskottet emellertid här ej lämpliga, utan är det. efter Utskottets omdöme, tillräckligt att det öfverlemnas åt Konungens "■odtfinnande, att, såsom hittills, förordna om Norrsk mans upplagande lill Svensk undersåte, derest han önskar en sådan förman.
I följd af hvad Utskottet sålunda anfört, får Utskottet vördsamligen tillstyrka: det mätte Rikets
Ständer för sin del besluta en las «/ fejande innehall:
Lag, angående ordningen och riikonen för utländsk mans upplagande till Svensk medborgare. § 1.
Vill utländsk man blifva till Svensk medborgare upptagen gore derom hos Konungen ansökning.
5 ±
Svensk medborgare-rätt må kunna vinnas af utländsk man, sorn l:o uppnått 21 års ålder, 2;o eger god frejd, ,J:o oafbrutet varit inom riket boende i tre års tid, och 4:0 har utväg att sig försörja.
Rar utländsk man, enligt hvad i 28 § Re gerings-formen medgifvet är, blifvit i rikets tjenst anställd, eller har han gjort sig känd för utmärkt skicklighet i vetenskap eller konst, eller i landtbruk, bergsbruk eller annan näring, eller finnes hans upptagande till
Svensk medborgare eljest för riket medföra gagn, då må medborgare-rätt, äfven tidigare efter inflyttningen i riket, än ofvan sagdt är, kunna honom beviljas. § 3.
Svensk medborgare-rätt skall vara åtföljd af bevis om sökandens ålder och fran hvilket land han är, om tiden, då han i riket inkommit och den eller de orter, der han sedermera varit boende, samt om hans frejd och trosbekännelse.