Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I principen funnes intet annat rättesnöre för tjenstemäns beskattning än lönebeloppen, så vida icke tjenstemannen förde ett sådant yppigt lefnadssätt, att det måste förutsätta antingen enskild kapitalförmögenhet eller benägenhet att lefva på skuldsättning, och i begge dessa läll förtjenade han att drabbas af högre beskattning, men icke då han endast lefde på sina knappt tillmätta löneinkomster.
Pä grund af det sålunda anförda har motionären föreslagit att ur Bevillningsförordningen måtte utgå bestämmelsen om hyresbeloppets läggande till grund lör taxering, när frågan angår löntagande embets- och tjensteman samt betjente i Stockholm, vare sig att de tillhöra hof-, civil-, militär- eller ecklesiastik-stat eller åtnjuta lön af nämnda stads egna drätselverk eller inrättningar.
Härförutan har Hr Stuart föreslagit att, då det visat sig att ifrågavarande stadgande föranleder till fyrfaldiga missförstånd, § 20 måtte erhålla följande förändrade lydelse: «För dem, som, enligt gällande Bevillings-stadga, äro skyldige att erlägga bevillning för ränta eller inkomst af utlånadt eller på annat sätt fruktbärande kapital, bestämmes bevillingsafgiftens belopp enligt taxeringsmännens kännedom om det kapital och den årliga ränteinkomst, den skattskyldige eger, eller, i saknad af tillförlitlig kännedom härom, enligt den skattskyldiges sannolika ärliga lefnadskostnader och dessas förhållande till sammanräknade beloppet af alla hans kända och vid taxeringen uppskattade inkomster af läst egendom, rörelse eller näring samt tjenst eller annan särskild bevillning underkastad inkomstkälla.” «Dä vederbörande bolags eller inrättnings direktion eller styrelse skall erlägga stadgad bevillingsafgift för samma bolags eller inrättnings rörelsevinst eller till utdelning afsedda behållning; så kommer vid påförandet af den för inkomst af kapital belöpande bevillning, afkastningen af det i sådant bolag eller dylik inrättning nedlagda aktiekapital eller dertill eljest gjordt tillskott icke att beräknas.” «Beräkningen af skattskyldigs lefnadskostnader och de inkomster, han för sagda kostnaders bestridande måste ega, bör, derest lefnadskostnäderna, efter hvad skäligen kail antagas, öfverstiga de inkomster, för hvilka fastighets- och inkomsteller annan bevillning, med tillämpning af derom meddelade särskilda stadganden, blifvit påförd, grunda sig på den hyra, som i stad, köping eller i stads grannskap 46 Bevillnings-TJtskottets Betänkande ,JV& 9. bosatt skattskyldig erlägger för sina och sin familjs boningsrum, så vida denna hyra, efter belt år räknadt, uppgår till minst trehundra Riksdaler; börande i nu angifna fall och derest icke särskilda på hyresafgiftens belopp inverkande förhållanden härvid förekomma, den skattskyldiges årliga inkomster vid bevillnings-taxeringen icke beräknas lägre än fyra gänger hyrans belopp.» Slutligen har Ilerr Grefve Hamilton, i konseqvens till det af honom framställda, här ofvan afhandlade förslag att beskattning af kapital icke må utgöras, yrkat, att hela § 20 i instruktionen måtte uteslutas.
Utskottet har tagit samtliga dessa motioner i öfvervägande och då, hvad först angår Herr Grefve Hamiltons framställning, Utskottet funnit sig böra afstyrka hans förslag om kapitalbeskattningens upphäfvande, följer deraf, att Utskottet icke kunnat å det nu gjorda yrkandet om 20 §:ns uteslutande fästa afseende; då vidare Herr af Donners motion icke går ut på annat än att de stadganden, som med hänsigt till kapitalbeskattningen i § 20 förekomma om liushyran såsom grund för beräkning af skattskyldigs okända lefnadskostnader i stad, icke skola tillämpas vid beskattning af de i Stockholm anställda embets- och tjenstemän, som icke ega kapitaler, har Utskottet skolat erinra att dessa stadganden, sådana de nu äro uppställda, icke gifva anledning till en dylik tillämpning, som ej heller, efter hvad Utskottet inhemtat, egt rum, enär af de åberopade 1,500 besvärsskrifterna endast ett jemförelsevis ringa antal innefattat klagomål af embets- och tjenstemän öfver förment origtig beskattning för inkomst af kapital; och har Utskottet alltså ansett sig, med anledning af denna motion, icke böra något särskildt stadgande tillstyrka; samt då slutligen Herr Stuarts förslag endast afser att bestämma ett minimum, hvarunder skattskyldigs inkomster i förhållande till hyresbeloppen icke inå beräknas, men härigenom kapitalbeskattningen i mänga fall skulle, i saknad af positiva bestämmelser, blifva helt och hållet beroende af taxeringsmännens godtycke, har Utskottet af detta skäl och då förslaget för Öfrigt dels står i sammanhang med motionärens förberörda yrkande att pensioner skulle lör sig särskildt taxeras, dels icke innefattar annat än hvad §:n redan innehåller, funnit sig icke ega anledning att berörda förslag tillstyrka.
Deremot kan Utskottet icke undgå erkänna vigten af de skäl, Herr Ditzinger anfört för minskning af nu stadgade proportioner mellan hyresbelopen och lefnadskostnaderna.
Ehuru dessa skäl hufvudsakligen äro hemtade från förhållandena i hufvudstaden, torde de likväl vara af beskaffenhet att kunna i allmänhet gälla för de större städerna, uti hvilka egentligen kan komma i fråga att för kapitalbeskattningens påförande tillämpa den nu ifrågavarande beräkningsgrunden; och Utskottet anser att det må pä bevillningsberedningen ankomma att bestämma i hvad mån hyresbelopp, som icke uppgår till mer än300R:dr, må läggas till grund för inkomstberäkning, samt att lefnadskostnaderna och således den skattskyldiges årsinkomster skäligen böra antagas vara i nedannämnda jemkade förhållande till hyresbeloppen, nemligen: 3 i stället för nu bestämda 4 gånger, när hyran stiger öfver300R:dr till och med 500R:dr, 4 i stället för ,, ,, 5 ,, ,, „ ,, 500 ,, „ ,, ,, 1,000 ,, 5 i stället för „ „ 6 „ „ „ „ 1,000 „ „ „ „ 1,500 „
Bevillnings-TJtskottett Betänkande JV§ $■ 47 samt att när hyran är högre än 1,500
R:dr, lefnadskostnaderna skola anses uppgå till minst 6 gånger hyrans belopp.
Stadgandet har dessutom, så som det nu lyder, flerestädes förekommit taxeringsmännen alltför bindande genom föreskriften att lefnadskostnaderna aldrig må, utan att taxeringsmännen tiil protokollet derför uppgifva särskildt skäl, antagas vara lägre än i de bestämda förhållandena till hyresbeloppen, och Utskottet liar derföre funnit denna föreskrift böra utgå samt stadgandet i öfrigt undergå någon förändring, på sätt bilagda förslag närmare utvisar; hemställande Utskottet, att hvad nu blifvit anfördt och i berörda förslag finnes upptaget måtte godkännas.
Uti sista mom. af § 20 förekommer det stadgande, att, när vederbörande bolags eller inrättnings styrelse erlagt bevillingsafgift både för vinst af rörelsen och för hela det i bolaget eller inrättningen nedlagda aktiekapital, de enskilde delegarne icke skall påföras bevillning för inkomst från samma bolag eller inrättning.
Då emellertid denna ordalydelse kan gifva anledning till det förfaringssätt, att icke bolagsstyrelsen, utan de enskilde delegarne påföres bevillning, men sådant strider mot den allmänna föreskriften i § 9 af Stadgan och för öfrigt, om det tillstaddes, skulle medföra svårigheter och förvecklingar vid tillämpningen, har Utskottet åt berörda stadgande gifvit en förändrad, med § 9 i Stadgan mera öfverensstämmande lydelse, hvilken redaktionsförändring torde gillas.
Till undvikande af onödig tryckningskostnad har här blifvit bilagdt endast ett transsumt af författningen i de delar, deruti ändringar eller tillägg blifvit föreslagna.
Af Rikets Ständers blifvande beslut i afseende å de g§:r, hvilka Utskottet ansett böra helt och hållet utgå, beror emellertid de efterföljandes ordningsnummer äfvensom de hänvisningar, som inuti texten på flera ställen förekomma.
Utskottet, som funnit lämpligast att i berörda afseenden nu icke vidtaga någon rubbning, hemställer att det må ankomma på Expeditions-Utskottet att, innan Stadgan på vanligt sätt till Kongl. Maj:t öfverlemnas, med ledning af Rikets Ständers blifvande beslut vidtaga de rättelser i §:nas nummerordning äfvensom i hänvisningarne, som kunna erfordras.
Ehuru generalsammandraget öfver bevillningen för år 1862 ännu icke hunnit sä fullständigt afslutas att det kunnat i tryck offentliggöras, har Utskottet likväl af tillgängliga uppgifter inhemtal, att taxeringarnes resultat något öfverstiger den summa, som vid sednaste riksdag beräknades skola genom allmänna bevillningen inflyta.
Under förutsättning att äfven för nästa statsregleringsperiod något större belopp än hittills icke behöfde genom bevillningen uttagas, skulle således bevillningsprocenten kunna bibehållas oförändrad.
Men då emellertid bevillningssummans belopp fiirst kan till siffran beräknas, sedan statsregleringen afslutats, blifver Utskottet icke förr än närmare riksdagens slut i tillfälle att afgifva förslag till bevillningsprocentens definitiva fastställande, hvilket Utskottet endast skolat anmäla.
Stockholm den 7 Maj 1863. iS Bevillnings-Vtskottets Betänkande 9.
Af Herr Grefve Ehrensvärd, A.: ”Emot Utskottets med 12 roster inot 8 fattade beslut att, i motsats till hvad sorn föreslagits af den afdelning, hvilken handlagt detta ärende, icke tillstyrka borttagandet af den i sista mom. af § 6 stadgade inkomstbevillning för arrendatorer af sadan Kronan tillhörig läst egendom, för hvilken bevillning enligt § 2 icke utgöres, får jag härmed vördsamt afgifva min reservation.
Efter min åsigt bör ifrågavarande stadgande ur Bevillnings-förordningen uteslutas och kronoarrendatorerne derigenom i beskattningshänseende försättas i lika ställning med arrendatorer af enskilde personers och allmänna inrättningars jordegendomar.
Det är väl sannt att Kronan såsom egare icke utgör och ej heller lämpligen bör erlägga fasfighetsbevillningen; men denna omständighet synes mig dock icke innefatta giltig anledning att i stället lägga skatten på arrendatorerne och allraminst under form af inkomstbevillning.
Ty genom detta stadgande päbjudes tillämpningen af ett uppskattningssätt, som i afseende ä andra fastigheter icke ansetts användbart, eller beräkning af den årliga behållna afkastningen.
De skäl, som för beskattningens fortfarande åberopats, eller den längre tid kronoarrendena omfatta samt den arrendatorerne tillerkända optionsrätt, synas mig icke heller tillfredsställande.
Genom Kongl. Kungörelsen den 12 Juli 1860 är arrendetiden numera från 30 inskränkt till 20 år, och dä tillgodonjutandet af den förmän optionsrätten innefattar elier att vid arrendetidens slut förre arrendatorn får arrendet bibehålla mot den afgift, som högst bjudes, i allmänhet lärer kunna påräknas äfven af enskildes arrendatorer, kan väl svårligen påstås att någon väsendtlig skilnad förefinnes mellan Kronans och enskildes arrenden.
Ständer hafva dessutom ifrågasatt huruvida icke förändrade grunder borde bestämmas för utarrendering af Kronans egendomar.
Med anledning deraf är också förslag i ämnet vid innevarande riksmöte af Kongl. Majit afgifvet; och om kronoarrendena från början innehafts pä förmånligare vilkor än enskildes, lärer sådant icke kunna anses vara förhållandet för större delen af de nuvarande innehafvarne, hvilka genom transporter kommit deraf i besittning.
Det torde dessutom vara uppenbart, att den bevillning, som pålägges kronoarrendatorerne för den inkomst, de anses hafva af sina arrenden, skall föranleda till motsvarig minskning i arrendebeloppen vid blifvande arrendeauktioner.
Dä till det nu anförda kommer att, enligt gällande kommunalförfattning, Kronans arrendatorer, just till följd af den dem ålagda inkomstbeviliningen, äro pligtige att i dubbelt hänseende lemna bidrag till kommunala utgifter, nemligen efter både mantals- och inkomstfyrkar, sä utgör detta obilliga förhållande, sä vidt det kommer att fortfara, för mig en ytterligare anledning att tillstyrka den ifrågavarande bevillningens afskaffande.
Uti denna reservation har Herr Grefve Posse, A. Pson, instämt.
Af Herr Friherre Rappe, A. L.: ”Emot Utskottets beslut att afstyrka den delen af Herr Gahns motion, deri föreslås att bland undantagen i § 2 mätte införas: ”Regementers och ofjicer s-kor psers vid mötesplatser för begagnande under mötena uppförda byggnader”, får jag vördsamt afgifva min reservation.
Skälen härför äro i korthet följande:
Att vid de regementers och korpsers mötesplatser, der sådana byggnader äro uppförda för såväl befälets som truppens inlogerande, det blir en möjlighet, utan fara för helsan, så tidigt om våren kunna låta vapenöfningarne taga sin bör - bevillnings~Utskottet^ Betänkande 9.
49 jan, att dessa öfningar till skördetiden hinna afslutas, hvarigenom jordbruket tillskyndas en stor fördel, — en fördel sorn icke torde vara välbetänkt, genom nya lagförklaringar, att äfventyra.
Att 0111 bevillning älägges officerare och underofficerare derföre, att de sjelfva* utan Statsverkets betungande, vid regementers och korpsers möten anskaffat sig bostad, ordres- och spisningslägenhet, eller för sådant ändamål uppfört byggnader, följden utan tvifvel skulle blifva den, att do begära inqvartering, hvilken begäran svårligen skulle kunna nekas, enär dessa befälsgrader vid marcher och under garnisonstjenstgöring åtnjuta denna rättighet.
Och slutligen att dessa byggnader långt ifrån att förskaffa officers- och underofficers-korpserna någon inkomst, förorsaka dem en kännbar anläggnings- och underhållskostnad.
Tillämpningen af Utskottets uttalade åsigt skulle således leda derhän, att emedan, genom tillvaron af omnämnda byggnader, jordbruket herodes en behöflig arbetskraft under skördetiden, Staten en vinst, men egarne, i stället för inkomster, endast kostnader, dessa egare derutöfver skulle vidkännas bördan af en förut ej påförd bevillning — och Staten i sista hand möjligen drabbas af ökade utgifter.
Med anledning häraf vågar jag vördsamt yrka bifall till motionärens här ofvan angifna förslag.-’ o o Af Herr Reutersvärd, P. O., som, i afseende på Utskottets förslag till förändring i formuläret N:o 7, ansåg vara praktiskt overkställbar! att för näringsidkare, som drifver en mera omfattande handtering, särskilja inkomsterna af kapital och af rörelse, näring eller yrke.
Af Herr Oldevig, II. F.: ”Då Utskottet förklarat sig icke kunna tillstyrka Herr Gahns motion, hvari yrkas befrielse från bevillning, för regementens och officerares byggnader ä deras öfningsplatser, i likhet med hvad uti Bevillningsförordningens 2 § 2 mom. är stadgadt, angående de menigheter, vissa samfund och inrättningar tillhöriga byggnader, som i hyror eller på annat sätt icke lemna egaren någon inkomst, har Utskottet uttalat den åsigt, att bevillning bör för först otnförmälda byggnader erläggas; men som jag icke delar denna åsigt, ser jag mig föranlåten att mot. densamma och det slut, hvartill Utskottet kommit i denna fråga, mig reservera.
De ifrågavarande byggnaderna äro, så vidt jag känner, i allmänhet sådana, som regementenas befäl och underbefäl hafva af nöden för deras expedition, kök och spisning under tjenstgöring vid öfningsmötena och derföre låtit pä egen bekostnad å mötesplatserna uppföra; men äfven boningshus pä några af dessa platser hafva officerarne nödgats anskaffa sig.
Sålunda liar officers-korpsen vid Wermlands Fältjägare-regemente, under förlidet år köpt och låtit på mötesplatsen ät sig, till begagnande under mötena inreda en husbyggnad, som jag icke kan uppskatta till mindre än omkring 10,000 Rdr, Att officers- eller underofficers-korps skall betala bevillning för dylika byggnader, som ostridigt äro för korpsen behöfliga under dess tjenstgöring vid mötena och eljest stå obegagnade, synes mig icke vara billigt och ej eller rätt förenligt med stadgandet uti Bevillnings-stadgans 7 § 2 morn., att uti den inkomst, för hvilken Bih. till R.
Brok 1862 k 1863. 5 Sami. 1 Afd. 8 Uäft. 7 50 Bevillnings-Utskottets Betänkande, Jtyä' 9. bevillning skall af löntagare utgöras, icke ina inbcräknas hvad sorn anvisats till bestridande af de med tjernsten förenade kostnader.
Dessutom, enär jag tror att regemente eller dess officers- eller underofficerskorps i förevarande, fall hvarken kan betraktas såsom enskild personlighet eller bolag, utan fast heldre bör hänföras till menighet, anser jag ock att 2 mom. af 2 § i Bevillnings-förordningen, sådant det nu lyder, medgifver befrielse från bevillning för ifrågavarande byggnader, och jag har anledning förmoda att det blifvit inom flera kommuner på sådant sätt tillämpadt; men då Herr Gahns motion synes visa att icke allestädes så skett, vågar jag föreslå att, med bifall till densamma det måtte uti andra afdelningen af berörda moment, näst efter barmhertighetsinrättningar, införas ”regementen samt officers- och underofficers-korpser”, hvarigenom denna afdelning komme att få följande lydelse:
Från ofvanstående bevillning befrias menigheter, akademier, vetenskapliga samfund, allmänna undervisningsverk, bannhertighetsinrättningar, regementen samt officers- och underofficerskorpser för dem tillhöriga byggnader, så framt etc.
Utskottet har med sitt förslag till förändrad lydelse af Bcvillnings-stadgans 89 § inskränkt den ansvarighet, som, enligt samma §, sådan den nu gäller, åligger dels handlande och fabriks- eller annan närings-idkare för de utskyldpr, hvilka blifvit påförda de vid mantalsskrifningen hos honom sysselsatte handels- eller fabriksbetjenter samt gesäller och andre arbetare jemte deras hustrur och barn, dels ock husbonde för sina tjenstehjons, landtbönders och torpares samt på hans egor bosatta arbetares utskylder.
Emot berörda förslag, som jag icke kan gilla, får jag mig reservera.
Jag förmår icke inse att några fördelar hvarken för Staten eller den skattskyldige kunna genom den föreslagna förändringen vinnas; men deremot tror jag den komma att hafva med sig liera ganska stora olägenheter, såsom: att de skattskyldige om hvilka fråga är, förorsakas en, för dem afsevärd, tidspillan och möda, om, såsom förslaget förutsätter, de skola antingen sjelfve infinna sig vid uppbördsstämmorna och betala sina utskylder eller skaffa sig biträde dertill; att många al dem skola sannolikt af bristande omtanka underlåta att i rätter tid fullgöra betalningen och således blottställa sig för utmätning; samt att både derigenom och i följd af gesällers, tjenstehjons och arbetsfolk ärliga flyttningar, uppbörden eller indrifningen af dessas utskylder i hög grad försvåras och afkortningarne betydligen ökas.
På grund häraf och då det icke försports att den ifrågavarande ansvarigheten, i densammas nuvarande utsträckning, är för handlande, fabrikant eller husbonde i någon synnerlig mån betungande, hemställer jag vördsamt att, med ogillande af Utskottets iörberörda förslag, 89 § uti 1861 års Bevillnings-stadga måtte oförändrad bibehållas.” 1 denna reservation har Herr So.
Renström instämt.
Af Prosten Sondén: ” Jemlik beskattning af all inkomst mäste, enligt 1859 års Kongl, komité, vara regel och det mål, som bör sökas.
(Se dess Betänkande sid. 73.)
Samma komité hänförde under Art.
II ”alla de algifter, hvilka skulle blifva föremål för taxering och hvilka utgå mod enahanda procent utaf egendom eller kapital och af arbete eller rörelse, yrke, tjenst m. m.” (sid. 83).
Afgiften beräknades till en procent af behållna nettoinkomsten.
Vidare sager komitéen: ”För fast egen*dom skulle ock rätteligen lika afgift tagas af behållna inkomsten.
Men i anse - Bevillnings-ZJtskottets Betänkande ,JW 51 ”ende dertill, att de fleste fastighetsegare icke begagna sådan bokföring, att deras ”behållna afkomst ens af dem sjelfve med säkerhet kan beräknas, antaga koiniterade, ”såsom hittills skett, behållna afkomsten i allmänhet vara Fyra procent af det upp”skattade verkliga eller gångbara värdet.
När således en fastighet anses vara värd ”t. ex. 1,000 ltalr, antages den beskattbara årliga inkomsten å
Fyra procent vara ”40 B:dr, hvarå bevillningen å En procent utgör 40 öre.
Skulle bevillningen af ”inkomst bestämmas till | procent, sä blefve afgiften af fastighet 30 öre för hvarje ”1,000 R:dr o. s. v.”
Denna motivering tillåter intet tvifvel angående meningen med det af komitéen (sid. 97) föreslagna stadgande: ”För all inom riket belägen fast egendom erlägges af egaren bevillningsafgift med Fyratio öre för hvarje Tusen K:dr af egendomens uppskattade värde.” — — •— Dessa 40 öre afsågos att utgöra en procent af fastigheternas behållna inkomst, naturligtvis i medeltal för alla de år, dä uppskattningsvärdet blef oförändradt.
På anförda skäl ansåg sistlidne riksdags Bevillnings-Utskott lämpligast att årliga afkomsten af jordbruksfastighet icke antages till högre belopp än Tre procent af det uppskattade värdet, men att för annan fastighet, i afseende hvarpå då antydda förhållande icke inträffa, densamma antages till
Fem procent af uppskattningsvärdet (Betänkandet N:o 20 sid. 23).
Det var på dessa grunder och under förutsättning att bevillningen förslagsvis antages till
En procent af inkomsten, Utskottet ansåg sig böra hemställa, att bevillningen för fast egendom skall utgå: l:o för jordbruksfastighet med Tre öre för hvarje fulla Etthundra Riksdaler af uppskattningsvärdet, och 2:o för all annan fastighet med Fem öre för hvarje fulla Etthundra Riksdaler af samma värde.
Och som denna hemställan vann Rikets Ständers bifall återfinnas bemälde stadgandeil i Bevillnings-förordningens 2 §.
Men då man sä begagnade den genom dessa förslag anvisade räknegenväg, att från uppskaftning>värdet direkte finna bevillningen. med förbigående af den väsendtligt mellanlänken beskattbar inkomst, så tappade man ur sjelfva förordningen bort den grundval, hvarpå lion är byggd, nemligen den lika beskattningen afall inkomst.
Förlusten kan för tillfället synas ringa, dä man i alla fall kunnat beskatta fast egendom.
Förlusten af land och fotfäste är ej heller i ögonblicket vådlig, när man kan simma; men har man förlorat landet ur sigte, så blir förlusten snart nog oersättlig.
— Så lära icke heller kännbara olägenheter uteblifva, om beskattningsgrunden förloras ur sigte.
Och detta sker snart nog.
Man har redan under diskussionerna inom Revillnings-Utskottet fått höra yttranden, att det icke varit meningen att beskatta fast egendom för inkomst, utan antingen den ger någon inkomst eller ej, o. s. v. Och då Rikets är 1800 församlade
Ständer i likhet med ofvanberörda komité ville hafva egendomarne uppskattade till det verkliga eller gångbara värdet, och derför, såsom ledning vid deras uppskattning, satte köpeskilling i främsta rummet, bar man redan nu satt denna mätare af värdet i det sista, såsom menade man, att vid de fastighetsköp, som skett efter Bevillnings-stadgans utfärdande och i enlighet dermed redan skedda uppskattning af alla fastigheter, egendomspriset blott i få fall rättat sig efter verkliga värdet.
Med den ringa kännedom jag eger om sådana köp, har jag dock ganska svårt att föreställa mig att köpare eller säljare i allmänhet sedan dess förlorat hufvudet, utan nödgas förmoda, att det är Bevillnings-Utskottet.s pluralitet, som förlorat — lagstiftningens fotfäste.
När detta så snart kan ske inom 52 Bevillnings-Utskottets Betänkande ,]\d> g. sjelfva Riksförsamlingen och bland Utskottsledamöter, hvilka hafva i sin hand och, jemte Bevillnings-förordningen, kunna (och böra) läsa den motivering, pä hvilken den ursprungligen hvilar, hvad skall man vänta af de beredningar och komitéer, hvilka hvarken hafva samma tillfälle eller samma anledning att derom taga kännedom.
Af dessa, såsom mig synes, tänkvärda framtids-skäl har jag under Utskottets öfverläggningar efter förmåga försökt att på något ställe i författningen få inlagd en erinran 0111 sjelfva dess hufvudgrund: en jemlik beskattning af all inkomst.
Utan rubbning af öfriga bestämmelser kunde detta ske i § 2, om de der förekommande orden: ”Denna bevillning utgår ' underginge en för detta ändamål nödig förändring.
Mitt yrkande på en så oskyldig förändring afvisades dermed att denna förändring saknade omedelbar praktisk tillämpning.
Vid § 8 har Utskottet välbetänkt föreslagit den förändring, att endast den, hvars alla sammanräknade inkomster, — således af både fastighet, kapital och arbete, — understiga 400 eller 1,800 Kalr, må njuta befrielse från eller lindring i bevillningsafgiften.
Härigenom uppstår den praktiska nödvändigheten att beräkna inkomst af fastighet, och föreslog jag att der skulle bestämmas att vid den föreskrifna sammanräkningen, inkomsten af jordbruksfastighet skulle beräknas till tre och af annan fastighet till fem procent af taxeringsvärdet; men Utskottsmajoriteten fann dä föreskriften alltför speciel för att finna plats annat än möjligen i Instruktionen för taxeringsförrättningarna.