Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ack, ni är ej brottslig, fru grefvinna!
Ni är endast grymt bedragen.
Det är jag, som har den tyngsta bördan på mitt hjerta.
Nej, Berthel.
Jag vill icke smeka mitt samvete med denna tröst.
Jag känner mitt brott och jag klagar icke öfver det rättvisa straffet.
Jag vill endast svalka min själ i minnet af det förflutna.
Hvarför rifva upp de gamla såren?
Mitt hjerta liknar hafvet.
Det lugn, som följer på stormen, är friskare och ljufvare än den långa, qväfvande stiltjen före orkanen.
Mitt hjerta behöfver andas ut, storma ut.
Derför har jag sökt upp er, gamle Berthel.
Ack, att jag hade någon tröst att skänka er, fru srefvinna.
GREFVINNAN. BERTHEL.
64 GREFVINNAN.
Inga bref, inga underrättelser, alltså?
Och ännu bindes ni af er ed?
Gamle Berthel, har ni ännu hjerta, att neka en olycklig mor glädjen, att en enda gång få se sitt öfvergifna barn?
Jag har ju lofvat er tusen gånger att icke upptäcka mig.
Jag vill endast se min son, höra hans röst och sedan dö af glädje.
Bed mig icke så, fru grefvinna, jag kan ju aldrig bönhöra er.
Och ni vill inte heller ännu mottaga den ringaste hjelp för honom eller er sjelf, inte några smulor af det öfverflöd, hvari jag lefver?
O, om ni visste huru det känns för en mor, att bäddas på ejderdun, medan hennes barn kanske irrar husvill i storm och vinter!
Jag har ju svurit åt salig grefven, åt er döende far, att ingenting mottaga.
Derföre blef ert barn ett barnhusbarn, för att befrias från nöd, och för att vidga svalget mellan mor och son.
Gud förlåte min far för hans stränghet mot mig.
Och jag för min del har intet behof af er hjelp.
Det går ingen nöd på mej.
GREFVINNAN. BERTHEL (upprörd).
65 GREFVINNAN (ser sig omkring).
Ingen nöd?
Ni bor ju i ett uselt lusthus, kära Berthel.
Men säg, hvem delar er torftiga boning?
BERTHEL (förvirrad).
Åh, det ä' -- det ä' -- (sakta) Gud hjelpe mej i min ångest. (högt) Jo, det ä' en -- (för sig sjelf) Ah, det skall bortleda hennes tankar! (skyndar till sängen, framtager skrinet) en skattgräfvare.
Se här ha vi i dag i trädgården hittat en skatt, som kanske gör oss till rika karlar.
-- Ack, hjelp mig, fru grefvinna, att tyda inskriptionen.
»Une parure dans la fortune, une ressource dans la détresse.» -- En prydnad i lyckan, en hjelp uti nöden.
De orden äro kanske betydelsefulla.
Det anar mig, att min hustru har någon del i hemligheten.
Säg, fru grefvinna, får jag be er gömma det här fyndet, tills jag hunnit spionera litet?
Ni har säkrare lås och reglar än jag.
Mycket gerna, min kära Berthel. (ropar i dörrn) Magdalena!
(Magdalena inkommer.)
Göm detta skrin i vagnen.
Ja, fru grefvinna.
MAGDALENA (går).
GREFVINNAN (läsande).
66 GREFVINNAN.
Men, Berthel, ni besvarade inte min fråga.
Hvem bor här mer än ni?
Kanske den unge mannen, som nyss gick härifrån?
Åh nej, fru grefvinna -- det ä' -- -- -- Hvarför är ni så förvirrad, Berthel?
Förvirrad, jag?
Nej, jag tänker på det rika fyndet.
Hvem är den der unge mannen?
Der borta står han nu, lutad mot trädet, och ser så sorgsen ut.
Ser ni, Berthel?
Ja, jag ser.
-- Åh, det är -- det är -- en fattig gosse, som -- som jag lärt att rita lite.
Ha, Berthel!
Om jag skulle ana rätt.
O, min Gud! hvilken glädje: (skyndar till dörren.)
BERTHEL (utom sig af oro).
GREFVINNAN. BERTHEL (förvirrad).
GREFVINNAN (fattad af en idé).
I himlens namn, stanna, fru grefvinna!
Kom hit, min unge vän. med er.
GREFVINNAN (till Herman).
Jag önskar tala
67 BERTHEL (för sig sjelf).
Gud hjelpe mig, arme man.
SJETTE SCENEN. DE FÖRRA.
Sist FANNY.
Hvad vill ni mig, min fru?
Ert namn?
HERMAN (inträdande).
GREFVINNAN. HERMAN.
Herman Berthel.
Er ålder?
Tjugu år.
Hvem är er far?
GREFVINNAN. HERMAN. GREFVINNAN (med stigande rörelse).
HERMAN (stammande).
BERTHEL (hastigt).
Min far -- -- --?
Hans far är min bror, fru grefvinna.
(för sig) Gud hjelpe mej att ljuga, så att det går ihop.
Min far, hvarför --?
HERMAN (förvånad).
68 BERTHEL (sakta).
HERMAN. GREFVINNAN.
Olycklige!
Kom ihog hvad du lofvat.
Bedrag mig icke, unge man! brorsson?
Ja, min fru!
Är ni hans
HERMAN (med dämpad rörelse).
Och ni har aldrig varit ett barnhusbarn?
Jo, -- nej.
Nej aldrig, min fru!
GREFVINNAN (utom sig).
Ha, ni ljuger för mig, gamle Berthel! -- (till Herman) Knyt af er halsduken!
Jag ber er, jag besvär er!
Men hvarför önskar ni?
HERMAN (tvekande).
BERTHEL (häftigt).
Behåll halsduken, Herman.
Du har råkat ut för en vansinnig qvinna.
69 GREFVINNAN.
Ja, vansinnig, om det sista hoppet brister. (rycker halsduken af Herman.)
Nej, det brister icke!
Gud har hört en förtviflad moders böner.
Vill ni ännu bedraga mig, Berthel?
Se här det lilla eldmärket på venstra sidan af halsen.
O! min son, min -- -- -- Nej, ni bedrar er, fru grefvinna! (sakta till Herman) Ditt löfte, olycklige!
Ja, ni misstar er, fru grefvinna!
Denna fläck är icke något födelsemärke.
GREFVINNAN (utom sig af smärta, bönfallande).
BERTHEL (med konstladt lugn).
HERMAN (kufvande sin rörelse).
Här, på mina knän, besvär jag er, Berthel.
Bedrag mig icke, svik inte mitt sista sjunkande hopp!
Låt icke förtviflan göra mig vansinnig!
Gud i himmelen förlåte mej, arme man, men jag kan inte stå här och ljuga längre.
BERTHEL (med hopknäppta händer).
O, min son, min älskade son!
GREFVINNAN (störtar i Hermans armar.) HERMAN (stel och orörlig, men kämpande med sin känsla).
Fru grefvinna -- ni --
70 BERTHEL (klappar hans axel).
Min gosse, du har löst ditt löfte som en riddersman!
Min mor, min älskade mor!
GREFYINNAN.
HERMAN (på knä för Grefvinnan).
O, min Gud! jag tackar dig! -- Och nu, tyst med denna hemlighet -- tyst som grafven!
Som grafven!
HERMAN. BERTHEL (suckande).
Ja, nu tar väl hin håle mej efter Svensk lag.
Nu har mitt hjerta, liksom arkens dufva, fått det första olivebladet; nu hoppas det på en grönklädd strand i fjerran.
Ett kort farväl, min Herman; ditt löfte blir du ju trogen som en man?
GREFVINNAN (vid Hermans bröst).
Trogen in i döden!
HERMAN (kysser hennes händer, högtidligt).
»Trogen in i döden!» -- O, min Gud, bedragen af honom! (går med svigtande steg tillbaka.)
FANNY (som man genom fönsterna sett nalkas i glada språng, stannar vid grefvinnans sista ord förfärad i dörren; med darrande stämma.)
Andra.
Tablån.
Theatern är afdelad i tvänne rum.
(Venst ra rummet:)
Till höger i rummet slår en byrå; till venster ett bord med sysaker och skrifdon; dörr i fonden. -- (Högra rummet:)
Sjökaptenens rum; ressaker.
En säng.
Ett skrifbord till höger.
Kappsäcken bredvid fonddörren.
Vid ridåns uppgång synes Kaptenen sysselsatt med skrifning.
Det är afton; ett par ljus stå på bordet.
Jakob sitter på en kappsäck vid dörren.
I venstra rummet synas Fanny och Sara.
FÖRSTA SCENEN. FANNY. SARA.
KAPTEN. JAKOB.
SARA (med tillgjord, öm stämma).
Ja, jag förstår, min flicka, att det ska kosta på att skiljas från din gamla mor, och från det kära fosterlandet.
Men det är ju bara för ditt eget bästa, mitt lilla, söta barn.
Ja, jag skall följa öfversten.
Jag skall lära mig att sjunga, sjunga mig till guld och juveler, till blommor (sakta) och till döden.
FANNY (blek och nedslagen).
72 SARA.
Nu är du min snälla flicka.
Nu ska' du få gå med mej och se på Hummelgårdsfesten i morgon afton.
Och för din skull ska' jag också bjuda de odågorna Berthel och Herman (går uppåt fonden).
Hvarför har du svikit mig!
Du var min ende vän på jorden.
Se så, kom nu min flicka, så ska' vi gå och profva din nya klädning.
Du ska' vara mycket fin när du råkar öfversten.
Nå, Jakob, hur trifs du hemma?
RUDOLF (ännu skrifvande).
FANNY (med darrande röst).
Kalla mej Djäk, herr kapten, som vanligt.
Jag vill inte ha något Svenskt namn numera.
Nå, Djäk, hur trifs du?
Illa som fan.
Jag mötte i går en gammal bekant, och han kallade mej för »Långholmarn.»
Han sprang sin väg, annars hade jag väl holmat honom för örat.
Inte rådde jag för, att jag var sjuk och fattig och försvarslös, inte var det mitt fel, att jag satt på Långholmen.
Men kan di glömma't, måntro, fast det ä' för fyra år se'n?
73 RUDOLF.
Stackars min beskedliga Djäk!
Nej, ska man göra lycka här i verlden, sä ska man bara göra fina bofstreck och akta sej för lagen.
Så gjorde husbonden min.
Han tog min flicka från mej, han förderfvade hennes hjerta, han förde henne till nöd och elände.
Så har han gjort med många.
Men inte kommer man på Långholmen för tocket.
Hans brott det står ändå i tio Guds bud, men inte står det:
Du skall icke vara försvarslös.
Hvad hette din husbonde?
Åhja, det kan vara detsamma.
Jag såg honom i går gå in i sitt präktiga hus.
Det kliade i handen på mej, men så tänkte jag på tio Guds bud, för det är den enda lagbok jag känner.
Det var rätt tänkt, kära Djäk. JAKOB.
Herre Gud, om alla husbönder tänkte som kapten, och om alla länder vore så som vår lilla koloni Leonora.
Du trifves således bättre i vår lilla koloni, än här hemma i Sverige?
Barnhusbarnen
74 JAKOB.
Rätt så ja; om vi väl vore der igen.
Nu tycker jag hvad de ska ha roligt vid »Huskingsfesten», när de skalat majsstjelkarna, och äppelvinet går laget omkring.
Hej, ska jag nånsin bli landtkrabba i min dar, så ska det bli i Leonora.
Der är allt likt Sverige, allting är bara lite bättre opp, och inte behöfs der något Långholmen.
Här är brefvet; bär det nu till majoren.
Du vet adressen.
Han ligger sjuk, så att du träffar honom hemma.
Men kan kapten säkert lita på den der vännen?
Tänt om han ä' en förrädare som så många andra?
Var trygg, min kära Djäk, han är pålitlig.
Men hvad heter värdinnan här på hotellet?
Jag tror hon heter fru, fru Berthel.
Enkefru Berthel?
RUDOLF (häftigt).
RUDOLF (som förseglat brefvet).
Nej, hon har väl en man, sådan han är?
Hon stoppa' ner honom i lusthuset, när kapten skulle bo här.
75 RUDOLF.
Laga, att jag snart kan få tala vid den mannen.
Ska ske, kapten. (går.)
ANDRA SCENEN. RUDOLF (allena, går oroligt af och an).
Han skall skrifva mig ett rekommendationsbref till öfversten, och jag skall på det sättet bli presenterad i hennes mans hus.
Jag skall under ett fremmande namn och ett fremmande ansigte ännu en gång få se de kära, oförgätliga dragen!
Hon skall förlåta mig alla de sorger, som min olyckliga kärlek skaffat henne, hon skall förlåta mitt bedrägeri, det enda som fläckar mitt samvete.
Och sedan lemnar jag fosterjorden för evigt.
Mitt hufvud svindlar vid tankan på denna minut af sällhet, detta stjernfall i min lefnads långa natt.
Ty en mörk, en graflik natt är ändå mitt hela lif utan henne.
(Sätter sig vid bordet, och lutar hufvudet tankfull i handen.)
RUDOLF (i högra rummet).
ÖFVERSTEN, ARON och strax derefter SARA (i venstra rummet).
Stig på, herr öfverste.
Ingen har sett oss, och Berthel är nere i lusthuset.
ARON (inträdande).
76 ÖFVERSTEN (i slängkappa).
Jag vill inte bli igenkänd af den mannen; men fru Berthel, hvar är hon?
(Sara inträder.)
Se här ha vi henne redan.
Och nådig öfversten, som är så nådig och ännu en gång kommer under mitt ringa tak.
Jag står i så många förbindelser hos er, min lilla fru Berthel.
Det är ni, som skaffat mig lyckan att kunna draga en stor talang fram i dagsljuset.
Jag hör med förtjusning, att den lilla halsstarriga lagt bort något af sin öfverdrifna blyghet.
Hon ska väl någon gång börja att bli förståndig, go'a, nådig herr öfverste. (hjelper honom af med kappan.)
Men om min plan misslyckas, om man upptäcker mig -- då, heldre än att lida ett nesligt straff, må dessa vänner (fattar terzerolerna) rädda mig, och skänka mig döden vid hennes fötter! (laddar terzerolerna under det dialogen fortgår i rummet bredvid.)
Om fjorton dagar resa vi då till Frankrike.
ÖFVERSTEN.
SARA (inställsamt).
77 ARON (sakta till öfversten).
Det vill säga, vi rasta några dagar i Blekinge på Riddersnäs.
Det blir väl hela Franska resan?
Tyst, din skurk! (högt) Men innan dess borde Fanny göra bekantskap med sin beskyddarinna.
Det vill säga med öfverstens så kallade fru.
ARON (sakta).
ÖFVERSTEN (sakta till Aron).
Så tig, din skälm! (högt) För att icke vara alltför skygg för henne.
Ja, det inser jag nog, nådig herr öfverste.
Fanny kunde göra henne besök någon afton, till exempel i morgon, sedan vi varit på Hummelgårdsfesten.
Förträffligt, fru Berthel.
Jag hämtar er i en täckvagn.
Det vill säga, för att öfva den lilla blygsamma i litet sjelfständighet, så behöfver ni ju inte åtfölja henne.
Jaha, jag förstår.
SARA (tvekande).
Har ni bläck och penna?
-- Ah, se der! -- (sätter sig vid bordet till venster.)
Här, min goda fru Berthel, lyfter ni på denna assignation den summa,
78 som är en alltför liten ersättning för er ömma omvårdnad om ett fader- och moderlöst barn (skrifver).
Tusen tack, nådig herr öfverste! (sakta till Aron) Det gör mej ändå liksom litet ondt om flickungen.
Om fyra dagar resa vi och taga flickan med oss.
Ja, ett så'nt bedrägeri vore en rigtig välgerning.
Som står på vårt Credit i den stora domareboken.
Se här min lilla fru Berthel.
ÖFVERSTEN (stiger upp).
Tusen sinom tusende tacksägelser! (till Aron) Papperet känns som en is i mina händer.
Nå, lägg det i mina, så blir det väl kylslaget.
Och nu farväl så länge, min lilla älskvärda fru Berthel.
I Hummelgården se vi hvarannan åter.
(Sara och Aron hjelpa Öfversten på med kappan och följa honom ut.)
FJERDE SCENEN. RUDOLF (allena, stiger upp, går några steg medan de sista orden uttalas; stannar med korslagda armar.
Och Leonora skall för hela lifvet kedjas vid en afgrundsande, sådan som hennes man.
Ack, att jag i detta rör finge lägga en kula för öfverste Melcher.
Han har redan förtjenat mer än en.
Men de lömska nidingsdåd, som utöfvas af honom och hans gelikar, öfver dem hänga våra visa lagar ett kröningsdraperi i stället för en bila.
Man fasar för det minsta brott, som fläckar samhällsmenniskan, och ställer henne under verldens dom; men man skämtar såsom åt glada triumfer, när en oskyldig qvinnas själ blifvit fläckad och bragt till förtviflan.
-- Och sjelfva domarn, som nyss öfver mordbrännarn med ett penndrag fällt domen:
»du skall dö», går kanske leende från sitt domarebord, för att lägga mordbrand i ett oskuldshjerta.
Men en gång kommer väl vedergällningens räfstedag, och en gång skall väl den Allsmäktige öfver den somnade syndaren låta sina åskor ljunga: »Till tings, till tings, budkaflen går!»
FEMTE SCENEN. KAPTEN. BERTHEL.
BERTHEL (inträdande).
Herr kapten har önskat språka vid min ringa personlighet.
80 RUDOLF.
Ja, min vän; har ni haft någon afliden slägting med namnet Mathias Berthel?
Afliden slägtinge?
Mathias Berthel?
Nej, nog lefver jag ännu med litet lif.
RUDOLF (betraktar honom närmare).
BERTHEL (förvånad).
Ni skulle vara?
Ja, Berthel, jag känner igen er.
Gud hjelpe mej tror jag inte....
Ja, Herre du store Fader!
Men hur har ni vågat återvända hit, herr löjtnant?
BERTHEL (gnuggar sina ögon).
Jag är sjökapten numera, kära Berthel.
Jag har fört hit ett eget fartyg och jag är här i djupaste hemlighet.
Jag återvänder om några dagar.
Och hvad vill ni nu här, herr löj -- -- herr kapten?
Jag vill se Leonora.
Jag vill bönfalla om hennes förlåtelse och sedan återvända till mitt nya fosterland, för att der lefva för andras lycka och slutligen dö på den torfva, från hvilken endast Gud kan landsförvisa mig.
81 BERTHEL (för sig).
Gudskelof!
Han vet inte att han eger en son.
(Högt) Och min bror, hvar finnes han?
Han har slutat sitt arbete för alltid.
RUDOLF (allvarligt).
BERTHEL (knäpper sina händer).
Så skulle vi ändå aldrig råkas mer.
Han var den enda anhörig jag ägde; men hvad vet ni om hans öde, herr kapten?
Den olyckliga natten uppnådde jag simmande er brors fartyg, och vi afseglade.
Den sjuka kaptenen dog under resan, och er bror blef af sina redare vald till hans efterträdare.
Vi hade fattat vänskap för hvarandra och följdes åt på hans handelsresor utåt Nordamerikas kuster.
Mina kunskaper blefvo honom nyttiga, och snart köpte vi oss tillsammans ett eget fartyg.
Våra handelsspekulationer lyckades öfver all förhoppning, och efter några år blefvo vi båda nybyggare i närheten af hvarandra.
Tre gånger har han skrifvit bref till er, utan att veta er adress, och i dessa bref har han på min önskan utgifvit mig såsom död, och död är jag ju också för mitt fosterland.
För ett år sedan krossades han, under en nyodling, af ett fallande träd.
Han dog en hastig och lätt död, och lemnar efter sig en vacker plantage och sina underhafvandes välsignelser.
Vi ha nemligen samlat omkring oss två små kolonier af fordom olyckliga landsmän, som nu lefva glada och arbetsamma i en bördig och naturskön trakt.
82 begge nybyggena heta Helena och Leonora, efter våra dyrbaraste vänner.
Herre Gud, det var min salig mors namn.
(Det knackar på dörren.
Rudolf öppnar.) BERTHEL.
HERMAN. Hvem söker ni, min unge vän?
RUDOLF (i dörrn).
Jag ber om förlåtelse, jag ville bara hämta en tafla, som blifvit glömd här i rummet.
Ni tillåter kanske...?
Se så, min gosse, hvad har du här att göra?
(för sig) I dag ligger jag då riktigt på sträckbänk.
Känner ni den här unge mannen?
RUDOLF (till Berthel).
Det är ... det är ju min fosterson. (för sig) Det är sannt, han anar -- Gudskelof -- ingenting.
SARA OCH ARON (i venstra rummet).
ARON (läser, jemte Sara, på assignationen).
Det ä' ett godt papper.
I morgon lyfter jag pengarna åt dej, min lilla vän.
Här har jag hvad jag söker.
HERMAN (som bakom byrån framtagit sin tafla).
Tillåt mig att... (betraktar taflan.)
Och i öfvermorgon natt gräfva vi upp juvelskrinet, sedan jag skickat gubben och pojken ut på fisket.
Hvem har målat denna tafla?
(Herman bockar sig.)
Det är ett vackert hufvud!
Ni har en ovanlig talang, min unge vän.
HERMAN (med någon bitterhet i tonen).
ARON. RUDOLF.
Så påstår inte prisdomaren.
Men tyst, jag tycker att någon talar derinne.
Du säger det der med en så ovanlig ton, min gosse.
Har någon otur händt dig?
84 SARA.
Låt oss lyssna!
(Aron och Sara ställa sig lyssnande vid mellanväggen.)
Jag kommer nu från prisdomaren.
Den aflidne rike konstnärsbeskyddaren hade uppdragit åt honom att välja de täflande.
Jag gick dit i min blus, ty jag har ingen frack, som ni väl vet, min far, och jag vill inte gå i lånta kläder.
Mina medtäflare voro alla fina och högtidsklädda.
Professorn gaf mig några sträfva, bitande ord för min klädsel.
Jag blef sårad och svarade, att det icke var blusen, som hade målat taflan.
Han blef förbittrad, visade mig ut, och jag fick inte vara med bland de täflande.
Jag har inte bockat mig nog djupt för honom, inte beundrat hans medelmåttiga talang, jag har inte imiterat hans manér i målning, såsom de krypande andra.
Det är ju naturligt, att jag inte skulle ha någon lycka med min tafla.
Det är Herman, som står och beskärmar sej; men hvad gör han hos kapten?
Jag tycker om er, min unge vän.
Gå ni med höglyftad panna emot ödets stormar; det är bättre och ädlare, än att i smileriets baktrappa bocka sig till en usel lycka, Se här har ni tretti dukater för det der hufvudet (tar upp sin börs).
Tretti dukater!
Då ska' han få betala mej för kläder och födan SARA.
RUDOLF (fattar Hermans hand).
85 HERMAN (utom sig af glädje).
Ack, hur ska' jag kunna tacka er, herr kapten!
Men ni betalar mer, än alla mina taflor äro värda.
BERTHEL (för sig).
Om de visste, hvilken som köper och hvilken som säljer.
Hur stort var priset?
Det var ett resestipendium på sex år, stiftadt af en afliden rik mecænat.
Således en gryende talangs hela framtid måhända för bristen af en frack.
Återigen en liten svaghetssynd hos en stackare; en synd, som dock kan störta en like i elände.
Och det är våra småsynder, som man anser göra så litet ondt här i verlden.
Trettio dukater!
Min far, nu behöfva vi inte slita ondt på länge.
Slita ondt?
Behöfver ni, gamle Berthel, ende arfvingen till en rik plantage-ägare, slita ondt?
Finns här intet nyckelhål, ingen dörrspringa?
(De leta och lyssna.)
BERTHEL (som knappast kan fatta sin lycka).
HERMAN. RUDOLF.
Herre, min Fader!
Hvad ä' det ni säger, herr kapten?
Ä' jag (pekar på sig sjelf), jag en rik arf-
86 tagare?
Nå, se det var då ett splitter nytt yrke för mej (svänger om med Herman).
Herman, min kära gosse!
Om jag bara visste hvar jag skulle göra af mej? (omfamnar Herman)
En rik arftagare!
Herman, min kära gosse, nå, kan du inte hjelpa mej att skratta, din bytinge? (stannar och torkar ögonen) Herre Gud, jag tror jag gråter.
Men har ni då inte fått bref från utredningsmannen i er brors sterbhus?
Ah, det är sannt, er hustru har ju besvarat det med underrättelsen att hon var enka.
Tyst, det här gäller oss.
Finns det då ingen springa i brädväggen?
Det ligger något bedrägeri härunder.
Min gamla galanta har säkert aldrig skrifvit något sådant bref.
Så mycket bättre för »er gamla galanta».
Emellertid medför jag brefvet med hennes namn och prestbetyg om hennes enkestånd.
Jag medför också svaret derpå till er enka, jemte arfsdokumenterna.
Det är mig så mycket större glädje, att kunna lemna dem åt er (letar bland papper på sitt bord).
Der uppe på väggen är en springa, Aron.
Men hur ska' du räcka dit?
RUDOLF (leende).
87 ARON (tar en stol, sätter vid byrån, klättrar upp).
Den som vågar, han vinner. -- Ah, se der har jag hela sällskapet RUDOLF.
Nej, jag måste ha glömt papperen ombord.
Emellertid är ni en förmögen man, min redliga Berthel, och jag lyckönskar er af allt mitt hjerta.
Vill ni sälja plantaget, har ni redan flera köpare, och flyttar ni sjelf öfver till Amerika, så bli vi säkert goda grannar (trycker hans hand).
De papperen ska' vi ha, kosta hvad det vill.
Ja, kosta hvad det vill!
Herre Gud, om jag bara kunde omvända min gamla galanta till en beskedlig gumma.
Men jag är rädd för, att hon behöfver vändas för många gånger.
Den förrädarn!
SARA (häftigt).
BERTHEL (sakta).
Tyst, jag tyckte hon talade derinne i sin kammare.
Håll i byrån, Sara.
Öfverste Melchers kammartjenare ä' derinne.
De lyssna kanske på oss.
88 BERTHEL.
Jaså, herr Aron har möten med min gamla galanta.
Öfverste Melchers Aron?
Lefver han än, den skurken?
RUDOLF (med rynkade ögonbryn).
Tyst, det är säkert hans ansigte, som syns deruppe i väggspringan!
Låt oss släcka ljusen.
Låtsa om ingenting, mina vänner.
ARON. RUDOLF (går titt bordet).
HERMAN (försigtigt vändande ryggen åt mellanväggen).
Jo, det är han, Sara.
Det är löjtnant von Wuldt.
Jag misstog mej inte förra gången. -- Den upptäckten ska' öfversten dyrt få betala.
RUDOLF (som stått lekande med en af sina pistoler).
Här ser ni, mina vänner, en pistol, som träffar på fläck.
Se der (pekar åt fonden) kryper en gemen spindel uppåt väggen.
BERTHEL (som ej fattar hans mening).
HERMAN (som förstår honom).
Jo, der är en etterspindel, som väfver sitt nät.
Hvad ha de för sej? (ställer sig på tå för att bättre kunna se.)
89 RUDOLF.
Jag tål inte kräk, som smyga in i springor.
(Han vänder sig hastigt om, och lossar pistoln mot mellanväggen.
Aron neddignar på byrån, sedan på golfvet; Sara uppger ett ångestrop.
Berthel och Herman springa fram till Rudolf.)
På en gång:
Hvad gör ni, herr kapten?
Hvad i Herrans namn....
Trösta er, det var bara ett skrämskott.
Pistolen var ännu icke skarpladdad.
Är du ihjälskjuten, Aron? -- Aron, är du ihjälskjuten?
ARON (med förskrämd stämma, liggande på golfvet).
Jag vet inte, Sara.
(Ridån faller).
TREDJE AKTEN. Hummelgården.
Förgrunden är afstängd från bakgrunden genom träd och buskar.
Man ser i bakgrunden många promenerande , och flera i vackra grupper placerade färgade lyktor.
På sidoträden i förgrunden hänga också lyktor i festoner, men endast af blå färg, hvarigenom en behaglig halfdager, likt ett månsken, sprides öfver teatern.
Till venster står en bänk.
På bakre delen af teatern synas ständigt promenerande.
Å den främre endast hufvudfigurerna, jemte någon gång ett ensamt par.
Musik, glad och lekande, stundom allvarlig, höres emellanåt, allt efter som det öfverensstämmer med dialogen, -- men alltid så sakta, att den antages vara på ett betydligt afstånd.
Längst bort i fonden synes dunkelt Hummelgårdens rotunda.
FÖRSTA SCENEN. TVÅ MATROSER med sina ÄLSKARINNOR (inkomma).
Nå, lilla Christine, hvad tyckte du om den dansen?
Karuselln gick, död och pina, med tolf knops fart i timmen.
Jag tyckte alldeles det var som att resa öfver Ålands haf.
CHRISTINE. FÖRSTA MATROSEN.
91 FÖRSTA MATROSEN.
I en kajuta vid sin trolofvade fästmans sida.
Ett år i dag till Christine! (han suckar.)
Här har visst varit nyligen slagsmål mellan trä'na.
Mellan trä'na? (ser omkring sig.)
FÖRSTA MATROSEN. ANDRA MATROSEN. ANDRA MATROSEN.
Ja, ser du inte att trä'na ha fått blåa ögon (han visar.på de blåa lyktorna).
Alltid har Janne Modig bångmål för sig.
Ska' vi slå oss ner här på sätet?
FÖRSTA MATROSEN. CHRISTINE. LISETTE.
Bara det inte ä' dagg på bänken (torkar med sin näsduk).
Ah, flickor, ska'
ni vara pjåkiga for så litet.
Ja, inte ä' vi vana vid dagg, vi inte.
Fy, Lisette, ska' du vara så elak!
LISETTE (spetsigt).