Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fick hon nej, fick hon ja, det är frågan gats underkasta sig förläggarnes fordringar, kritikens skärpa oeh publikens nycker, skulle just, hon snart fått klart för sig, att hon saknar eller kanske hon aldrig hann svaret få, förren hon tvangs lägga blomman i skola, och att det är detta, som hindrar henne boken och gå från att blifva en stor skaldinna och anvisar henne plats bland de mindre barderna.
och lemna sin fråga om smärta, om lust?
Men drottning Elisabeths rätta storhet är nu att söka på ett annat fält och framträder i Hvad vet jag?
Der ligger nu för min ädlare drag.
syn På sin bröllopsdag sade den unge fursten ett märke blott mellan bokens blad.
till Var hon, som det ditlagt, ung och glad, henne: » Du får ett ädelt kall att fylla; du får vara mild, der jag måste vara sträng; med hälften af ros och lilja i hyn?
Eller var hon en qvinna, som lidit af du får trösta der jag sårar; och du kan fälla förböner för alla och en hvar. » Han visste svek under många år och nu krossadt fann med sig sjelf, att han var en äkta Hohenzol- lern, strängt rättvis och rättänkande, men sak- sitt stackars hjerta af trolös man, som längese ' n upphört med eder och nande den förmåga att göra sig afhållen, som är så vigtig för en regent.
Denna brist gör, smek?
att han ofta sårar sina mindre stränga under- såter just då han önskar handla för deras Hvad vet jag?
Det var en roman, hvari bästa.
Om konung Carol nu är en ganska jag prestkragen hittade, vissnad och blek.
populär konung, beror detta väsentligen på, att Om kärlek den handlade — värsta lek, hans gemål lagt på hjertat de ord han sade af hvilken än kunnat allvar bli.
henne, då de till sammans började sitt lif.
Kanske hägnar nu graf » Det är icke så lätt för oss att fylla vår vens frid plats, » sade hon en gång till en väninna, » ty den mö, som en gång lade blomman hår, vi hafva inga gamla och väl grundade rättig- och ingen mins, hvar den kulle är, heter här; vi måste försöka vinna allas väl- der hon sofver, bergad från storm och vilja och tillgifrenhet. » strid.
Efter främmande källor tecknade af Mathilda Langlet.
» Carmen Sylva ».
(Forts, från n:r 22.)
Alpjfrån denna tid egua.de sig den unga drott- «ållr&gt; ningen allt mer åt skaldekonsten.
Tro- gen sin vana utgöt hon sin smärta i diktens famn, i ljufva sånger skildrade hon sin lycka och sin sorg, på tyska öfverflyttade hon de rumäniska folksånger, hvari hennes älskling funnit nöje.
Dessa senare lät lion trycka i tanke att livad som roat hennes eget barn också skulle kunna bereda glädje åt andra små der borta bland vinberg och ekskogar i hennes fädernesland.
Detta var hennes först- lingsarbete.
Sedermera har bon utgifvit flera arbeten, ty äfven om man är höjd öfver så väl begäret att skörda beröm som bebofvet af in- komster, erfar man dock alltid ett behof af att dela sina tankar och erfarenheter med andra, antingen muntligen eller skriftligen.
Och det man skapat med penna eller pensel får liksom ett högre värde, om andras ögon också hafva sett det.
i prestkrage låg förvissnad och glömd i en gammal bok, som en dag jag fann i en vrå, der spindeln på glömska spann Carmen Sylvas literära arbeten skola alltid och ho ar sak af många års damm var genom sin ursprunglighet tilltala läsaren.
Det finnes ingenting konstladt eller artificielt deri.
gömd.
Det första året af hennes giftermål torde hafva synts » Skogsblomman » något dystert i detta främmande land, der hon var skild från alla de sina och der hennes man nästan stän- digt var upptagen af statssaker.
Helt säkert irrade ofta hennes blickar ut öfver sinktaken på de stora hus, som äro bygda nästan inpå det af blott en liten trädgård omgifna kung- liga palatset, irrade längtande bort i fjerran öfver skogar och berg till fädernehemmet vid Rhens gröna strand.
» Hvart skola vi taga vägen i detta stora slott, vi, som blott äro två! » skall hon hafva utropat vid åsynen af det stora sommarslottet Sinaia.
Blott en kort tid hade de varit flere än två.
1870 föddes en liten dotter, som i fyra år var sin moders högsta lycka.
Glädjen, som så sällan varit hennes följeslagare, tycktes nu hos henne skola finna mera varaktig stad.
Hon glömde sina sorger, när hon såg in i den lillas strålande ögon; hon trodde på lyckan, när hon slöt sin lilla dotter i sin famn.
Det finnes från denna tid ett förtjusande porträtt af drottningen, bärande sin lilla flicka på ryg- gen, glad och stolt i sin moderskärlek och sin lycka.
I fotografi spriddes denna bild vida omkring och hittade äfven till den aflägsna norden.
Som vi redan sett, räckte denna lycka endast några år, och ehuru drottningen visserligen aldrig under sina lyckliga dagar försummat sina plig- ter, förde henne dock sorgen närmare till hen- nes folk, och » lilla moder » är det namn, som detta folk länge gifvit henne.
Redan från bör- jan försökte hon med flit och ifver att sätta sig in i de nya förhållanden, som här mötte
hålles ett nummer i veckan under hela qvartalet.
För hvarje 5-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afgiften insändes till Redaktionen af henne.
Hon lärde sig snart att både tala och skrifva landets språk, hon gjorde sig förtrogen ined folkets seder och behof, och det dröjde icke länge, förr än hon insåg, att hon ganska riktigt bedömt detta land, när hon trodde, att här var mycket att göra och mycket att göra af.
Hon har alltid hållit sig fjerran från allt hvad politik heter, men det dröjde icke länge, innan hennes inflytande i landet visade sig vara af vida mer välgörande verkan än både diplomati och kanondunder.
Hon grundade skolor, hospi- tal, » soppkök », hem för konvalescenter, hus- hållsskolor och barnkrubbor; hon uppmuntrade populära föreläsningar och utbredde aktning för helsovårdslagarne — det senare högst nödvän- digt i österländerna, dit Rumänien måste räk- nas.
Hon har också upprättat konstskolor och konstgallerier, hvarjemte hon i hög grad upp- muntrat husfliten och konstsinnet hos qvinnorna, hvarvid hon söker, så mycket i hennes förmåga står, bygga på det redan befintliga och ställa allt på ren nationel grund.
De rumäniska qvinnorna hafva alltid egt stor skicklighet i alla slags qvinnoslöjder, så- som spinning, väfhing och framför allt brode- ring.
Men en viss, allt mer kringgripande smak för vesteuropeisk billig grannlåt hotade att förqväfva denna hemslöjd och göra den pittoreska nationaldrägten till något » gammal- modigt » och följaktligen föraktadt.
På egen bekostnad anlade drottningen då en syskola, der de gamla bysantinska mönstren med stor omsorg reproducerades.
Hon köpte af bond- qvinnorna drägter, som de sjelfva broderat, och då hon vistas på sitt sommarslott, bär hon alltid sjelf och låter sina hofdamer bära den rumäniska drägten, som endast deruti skiljer sig från bondqvinnornas, att drottningen bär en slöja, hvilken, såsom i den grekiska drägten, äfven här antyder drottningsvärdigheten.
Dess- utom har hon påbjudit, att vid den stora bal för välgörande ändamål, som årligen gifves i Bukarest, endast rumäniska drägter skola bäras.
Men det var under kriget 1877 — 78, som drottning Elisabeth verkligen blef en moder för sitt folk.
Rumänien stred tappert och fick lida mycket under detta krig.
Kung Carol var alltid främst i striden, och hans gemål var alltid främst — hos de lidande.
På egen be- kostnad upprättade hon ett lasarett för hundra personer, oeh man såg henne beständigt der eller i de öfriga hospitalen, der hon personligen deltog i de sårades skötsel och vård.
Ganska ofta var det endast hon, som kunde öfvertala soldaterna att underkasta sig smärtsamma opera- tioner.
Alltid hade hon tröstande och upp- muntrande ord till hands och vid mången döds- bädd stod hon som en tröstens ängel.
Intet under att de sjuke tillbådo henne som ett hel- gon, intet under att den kallsinniga, bögari- stokratiska » societén » i Bukarest blygdes oeh ryckte upp sig ur sin likgiltighet, så att drott- ningen åtminstone fick pekuniert understöd från detta håll.
På stora torget i Bukarest står nu mera en staty, föreställande drottningen, som räcker en sårad soldat en dryck vatten.
Denna staty bekostades genom insamling af penningar hos rumäniska soldathustrur till ett bevis på deras tacksamhet mot henne, som då allmänt kallades » de särades moder ».
Det finnes må hända ingen furstinna i hela Europa, som så helt egnar sig åt sina pligter som Carmen Sylva.
Och dessa äro icke så lätta, som man kunde tro.
Bukarest är en mycket fordrande stad, och den unga dynastien är så godt som slaf af dessa fordringar.
För att hinna uppfylla dem alla och dock ega någon stund för sig allena, har drottningen gjort sig till regel att både vinter och sommar hvarje i ni I LJ l | LJ K I IN Idun, erndlles ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- morgon stiga upp klockan fyra.
En tid steg hon upp kloekan tre, men detta blef henne för drygt.
Sedan arbetar hon till klockan åtta och dessa timmar äro de enda, då hon kan få vara i fred med sitt arbete, då hon får vara Carmen Sylva; återstoden af dagen måste hon vara drottning af Rumänien.
Detta är ingen lätt sak, ty Rumänien är ännu ett balft öster- ländskt rike, och det går der icke an att hafva särskilda audiensdagar eller timmar: drottningen måste taga emot hvar och en, som begär före- träde.
Det kan hända, att hon får mottaga besökande, tolf till femton timmar i rad.
Då hon och hennes gemål sätta sig till bords, äro de stundom så uttröttade, att de knappast förmå tala ett ord med hvarandra.
Om hon sedan kunde få gå någorlunda tidigt till sängs, vore det ändock uthärdligt detta.
Men i Buka- rest roar man sig tappert — det kallas också nöjets stad — spisar middag sent och förläg- ger sina nöjen till nattens timmar.
Galaspek- takel och baler börja sällan förrän klockan tio eller elfva på aftonen, och öfverallt måste drott- ningen vara med eller åtminstone visa sig.
Så- ledes kommer hon sällan i säng före klockan ett och får blott fyra timmars sömn, hvilket tydligen är för litet, och utan tvifvel kommer hennes helsa förr eller senare att lida deraf.
Under sommaren vistas bofvet vid Siuaia, der munkarne fordom utrymde klostret åt de kungliga gästerna, men der konung Carol låtit uppbygga ett präktigt slott.
Trakten, der detta slott är beläget, är helsosam och utomordent- ligt vacker; här förenas Karpatiens storartade skönhet med de italienska alpernas rikare och mera romantiska behag.
Men äfven här måste drottningen gifva audienser och mottaga främ- lingar, så att hon, ehuru ej jägtad som i hufvudstaden, dock ej heller här kan få vara i lugn och T O.
Blott tre veckors fullkomlig hvila unnar hon sig under hela sommaren.
Hon drager sig då tillbaka till en schweizervilla, som hon byggt åt sig vid randen af den sor- lande Pelesch.
Här öfverlemnar hon sig åt sina mest älskade sysselsättningar, här skrifver hon, målar hon, ströfvar omkring i skogen.
Under dessa vandringar bär hon alltid en prak- tisk och enkel drägt, den samma, som bond- qvinnorna i trakten nytja.
Med en alpstaf i banden och en stor dansk dogg till sällskap och beskyddare vandrar drottningen af Rumänien omkring i skog och mark, klättrar upp på berg, lyssnar till fogelsång och plockar blommor, allt medan hon samlar intrvck, som Carmen Sylva sedan bearbetar och nedskrifver.
(Forts.) Qvinnor.
Porträttstudier för Idun af Johan Nordling.
Mor Maja.
^jfjopen så kommo hårda tider med magra r&gt; * * » skördar år efter år och ekonomiskt be- tryck för all landet.
Kullaborna släpade och sleto i sitt anletes svett för utkomst och äring.
Men intet hjelpte, hvarken arbete eller försakel- ser, mot denna envisa kris, som sög deras kraf- ters märg och deras åkrars must.
Landtbruket gick bakut ech kreaturen tvinade.
Larsson gick omkring så mörk i synen som ett oväder.
När hans bemödanden oupphörligt gäckades, kände han slutligen en trötthet och leda vid alltsammans uppstå och växa inom sig.
Och hans sinne förbittrades, och han knotade mot denna fördömda jord, som intet gaf.
Sonen och han höllo långa rådslag tillsam- mans, lånade tidningar hos klockaren, studerade dem flitigt och ifrigt, och slogo råd igen.
Men alltid, när mor Maja nalkades inom hörhåll, för- stummades de med ens.
Hon var nu den enda, som höll modet uppe; hennes energi och uthållighet sporrades af mot- gången, och hon sökte ideligen med förtröstans- fulla och uppmuntrande ord egga männen, hvilka icke förty blefvo slappa och liknöjda för arbetet och läto det hela gå för vind och våg.
Hon hade.
en känning af, att de i smyg förberedde något ondt, hon visste icke rätt hvad, och hon oroades djupt af dystra aningar.
Men hon kunde aldrig utforska dem och, när hon frågade dem rakt på sak, tego de.
Så var det på våren, april gick in och snön smalt.
Det hade varit en hård och bister vinter; men nu rymde den med ens fältet.
De långa soliga dagarne gjorde styfva dagsverken; isen bröt upp och saltsjöfjärden brusade af väl- dig vårflod.
En qväll kommo mannen och sonen åter från en hemlighetsfull stockholmsresa, hvars orsak mor Maja förgäfves sökt utfråga och hvilken derför ingifvit henne en aggande oro, som bränt oeh plågat hela dagen.
Hon hade en förnimmelse af, att detta fruktade obekanta som hon på senare tider känt i luften, nu stode för dörren.
Tunga suckar stego oupp- hörligt, ofrivilligt upp ur hennes bröst och medan hon skötte sina sysslor, gingo hennes tankar beständigt i samma kretsgång: » hvad taga de sig till; herre Gud, hvad taga de sig till 1 » Hennes ängslan växte för hvarje timme, som gick, och när det kom till qvällen, var den rent outhärdlig.
Hon hade icke ro i stugan, der brasan flammade, utan löpte ut i smutsen efter den mörka vägen, långt ut för att möta de hemvändande.
Men när hon så skönjde vag- nen i dunklet på afstånd, hörde hjulen gnissla och männens dofva röster, åtrade hon sig, vände och smög hem till gården före dem.
» God afton » helsade hon, när de stego in i stugan och en orolig blick spejade på deras ansigten, som lystes upp af den röda elden.
» Hvad nytt från staden? » » God afton » svarade de, stego fram till bänken och slogo sig ned.
Vidare sade de intet.
Hon sysslade vid spiseln och det blef tyst en stund.
Hon väntade att de skulle tala, och minu- terna kröpo fram, långa som evigheter.
Slut- ligen blef dock oron henne öfvermägtig; hon skyndade fram till mannen och grep hårdt om hans arm.
» Du, Larsson, » sade hon häftigt, » svara mig, hvad ha ni i sinnet? » Nu måsle du svara mig! » » Hvad skriker du för, » svarade han otåligt; » nu är dock alltsammans klart. » » Klart?
Hvad är klart? » » Vi ha varit hos agenten i dag och styrt om biljetterna.
Auktionen lyses om söndag och om en månad emigrera vi till Amerika.
Det ska f — n slita ea hund här hemma, när man kan få det bättre. » Hon släppte hans arm, som träffad af ett slag.
Hon bleknade och hennes ögon förmör- kades, läpparne rörde sig som till tal, men det dröjde om, innan hon fick fram ett hörbart ljud.
» Och jag? » ljöd det ändtligen hest.
» Du följer naturligtvis. » Nu fick hon lif igen.
» Aldrig! » ropade hon » hör du, det är omöjligt, aldrig! » Mannen reste sig och sköt henne omildt åt
— Bidrag från alla områden f ö r qvinlig verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör sidan.
» Det bli vi väl två om », sade lian och gick ut.
* Månaden gick, och det blef, som männen hade sagt; de voro två, de voro ense och star- kare.
Det var hårda dagar, förfärande hårda dagar för mor Maja, och hon trodde aldrig, att hon skulle lefva dem öfver.
Den gamla gården, som hade egts af hennes far, farfar och farfarsfar, gick under klubban med bohag och rede; kreaturen, som hon hade ansat och födt upp, leddes bort af främmande händer inför hennes ögon.
Hon kände, att hon måste gråta, men hon hade icke tårar dertill, och de många göromålen för afflyttningen lem- nade henne knappast en sekund öfrig.
Som i en sömn, viljelös, mekaniskt, gick hon mellan sina sysslor.
Nu var det dock deu sista qvällen och allt var slut.
Ladugård och stall stodo öde och tomma, vindar och bodar voro rensopade som af stormen.
I stugan stodo kistorna packade och lästa; allt var redo till affärden morgonen derpå.
Skymningen föll hastigt på, och det vardt nästan mörkt.
På afstånd hördes fjärden sjunga i entonig rytm, sorgmodigt, beklämdt.
Slätten drunknade i dunklet, som hade ett mörkt vat- ten stigit upp och svämmat öfver den; endast här och der skymtade på långa håll ett enstaka ljus från någon granngårds aftonbrasa.
Ett hundskall, ett ramande från en ladugård i fjerran skar för ett ögonblick igenom den tunga tyst- naden, hvilken eljes pinsamt tryckte öfver byg- den, en tystnad, till hvilken saltsjövågornas brus endast föreföll som ett melankoliskt accompag- nement.
Uppe på Kulla gick mor Maja ensam och spökade ute i qvällen; hennes tomma hjerta, från hvilket man hade slitit allt, hvad det höll kärt, hade icke någon ro.
Icke kunde hon gråta, ty hennes ögon, som bländats af solen under ett lif af arbete på fält och mark, voro torra som kiselstenar.
Och icke kunde hon klaga med ord, ty det vågade hon ej for män- nen.
Men i stugan fann hon ej ett ögonblicks frid; hon kunde icke bli sittande sysslolös med händerna i kors som de, stirrande i elden.
Då hade hon rest sig med en lång stönande suck och gått ut.
Alldeles ofrivilligt leddes hennes steg till ladugården efter den upptrampade stigen, som nötts mång tusende sinom tusende gånger af hennes idoga fötter, nu tunga af ålder och mödor, men en gång förr i ungdomsdar, ack, hur lätta!
Hon öppnade porten, som gnisslade på sina gångjern, och steg in.
Intet vänligt ra- mande helsade henne välkommen.
En kylig, rå luft slog henne till mötes; hon tyckte sig se huru de tomma båsen gapade emot henne i mörkret, och hon ryste och gick åter ut.
Till fårens katte, till stallet, till svinstian och hönshuset — hon gläntade på alla dörrar, öfverallt mötte henne samma mörker, samma råa obebodda luft och samma tomhet.
Hon slog igen dörr efter dörr och vred dem alla i lås, liksom ville hon stänga otrefnaden inne.
Till sist vek hon af ned i ledet, som bar till brunnen Hon hade slätten nedanom, och hon spejade ut i dunklet framför sig.
Hennes ögon voro skarpa och vana att se.
Vid hori- sonten, bortom skogsgränsen, hvilken hon ur- skiljde som en mörkare strimma i det öfriga mörkret, lystes himmelen upp af ett fjerran sken, den stora stadens ljus.
Och detta skimmer, som bon aldrig förr egnat någon tanke, fylde nu med ens upp hennes inre med en obestämd fasa, och hon stannade.
i r-v i i R I I L-J U IN användas och marginal lemnas.
Namn och adress torde alltid noga angifvas, och kan fullkomlig diskretion från redaktionens sida påräknas.
Det föreföll henne — nu när hon hade det att frukta — som ett blodrödt återsken från en härjande brand, en brand hvars lågor girigt förtärde allt det hon kallat sitt, allt det vid hvilket hennes naiva hjerta varit bundet.
Allt hade man röfvat ifrån henne och störtat dit in, och sjelf skulle hon i morgon slitas från roten och offras i flamman.
En gnista af ett outsägligt hat tändes inom henne och blossar upp, häftigare än krut, till en svidande eld.
Hennes blod, sjudande af hetta, spänner i ådrorna under hennes hårda hud, och, betagen af den vanmägtiga vredens raseri, höjer hon sin knutna hand.
I det samma hör hon tunga steg bakom sig och en stark arm lägges beskyddande öfver hennes skuldror.
Det är mannen, som osedd kommit öfver henne i mörkret, och han frågar henne lågmäldt: » Hvad gör du här så ensam, Maja?
Var förståndig och allt blir godt. » Det är en underlig vekhet i hans stämma, sådan hon icke förnummit den på långa, långa år.
Den griper henne med oemotståndlig makt; hon kommer plötsligt att tänka på en dag för 5 och 2 0 år sedan, på sitt lifs korta erotik här, på denna samma plats hade han första gången lagt sin arm om hennes lif, kysst henne och sagt: » då blir du min. » Och all hårdhet, som dessa hårda dagar samlat, lossnar med ens inom henne.
Hennes stelnade smärta får luft, och tårarnes störtflod bryter lös.
Hon lutar sitt tunga hufvud ned i sina hän- der, vaggar det sakta fram och åter, fram och åter.
Och medan tårarne, strida och heta, dröj pa mellan hennes bruna fingrar ned i mörk- ret och snyftningarne i ojemn takt bryta hennes ord, klagar hon i qvidan: » Jag bär det inte.
Jag bär det inte.
» sten n: o 3 8.
P r i s 5 0 ö r e.
E n v a c k e r o e h tilltalande melodi.
Album fur die Jugend.
K l e i n e V o r t r a g s s t i i c k e fur das P i a n o f o r t e v o n Xaver Scharwenka.
Häftet innehåller Gavotte, Barcarole, Entschwundenes Gliick och T a r a n t e l l e i a r r a n g e m a n g » fiir d i e J u g e n d ».
P r i s 1: 5 0.
Iduns tredje pristäfling.
Ämnen: 1.
Huru skall en ung qvinna en god husmor?
bäst utbildas till (Pris 3 0 kronor.
Upp- satsens omfång högst 5 spalter.)
Hvad hörer ning till ett ungt äkta pars och huru böra kostnaderna härför, a) då familjen årsinkomst, b) 4,000 bosätt- ställa sig har 2,000 kronor?
kr i (Pris: 2 0 kronor.)
Ett för Idun strofer Tiden eller för verser.
poem om högst fem (Pris 1 0 kronor.)
täflingsskrifternas går den 3 0 juni.
få lämpligt insändande ut- De insända täflingsskrifterna ej vara förut offentliggjorda.
på endast Manuskriptet bör skrifvas och hvarje täflingsskrift märkas å baksidan af kuvertet med påskriften: täflingsskrift en sida af papperet, Täflingsskrift.
Hvarje bör förses med en signatur och förseglad namnsedel biläggas.
De i godhet närmast efter de prisbelönade alstren kommande täflingsskrifterna liedersamt omnämnas, komma att och förbehåller Redak- tionen sig rätt att, om hon så för godt finner, i Idun offentliggöra äfven dem.
Stockholm den 1 juni 1 8 8 8.
^£^&gt; Literatur.
Ordningskärlek.
Från vår- o c h sommardagar a f N.
P. Ödman.
N y s a m l i n g.
P r i s 2: 5 0.
Fahlcrantz &amp; 0:o. D e n k ä n d e författaren skrifver nästan uteslutande o m upplefda s a k e r; h a n berättar äfven tyr, han teck- nar p e r s o n e r o c h situationer sä lätt o c h l e k a n d e o c h med så fin h u m o r, att h a n r y c k e r läsarens intresse o e m o t s t å n d l i g t m e d sig.
B o k e n skall säkert blifva I d u n s l ä s a r i n n o r en v ä l k o m m e n l e k t y r u n d e r v å r - o c h s o m m a r d a g a r.
O c h skulle ej t i d eller kassa till- låta e n färd ut i S v e r i g e s b y g i e r u n d e r s o m m a r e n, så följ m e d h e r r Ö d m a n » p å r u n d r e s e b i l j e t t ».
Bemyndigad ö f v e r s ä t t n m g af Robert Tigerstedt.
Fahl- crantz &amp; Co. I fyra artiklar — H e x e r i v ä s e n d e t, M a g n e t i s m e n, Morfinisinen, S t o r h e t s v a n s i n n e t —, h v i l k a d o c k till- s a m m a n bilda ett helt, har författaren t e c k n a t d e själssjukdomar, h v i l k a u n d e r o l i k a tider likt e p i d e - mier hemsökt menniskoslägtet.
T r o t s sin stränga vetenskaplighet, är b o k e n — äfven för d e n i c k e v e - t e n s k a p l i g t b i l d a d e — af största intresse, h v a r l i l l o c k bidrager öfversättningens klara o c h eleganta stil.
B o k e n s typografiska utstyrsel är g o d.
Debet o c h kredit.
K o m a n af Gustav Freytag.
Ofversättning från t r e t i o a n d r a o r i g i n a l u p p l a g a n af J. Granlund.
H ä f t e n a 1 — 9.
Bokförlagsbyrån (Ad.
Johnson.).
Intressanta karaktärer, lifligt o c h h u m o r i s t i s k t berättade h ä n d e l s e r o c h ett l y c k l i g t funnet fält f ö r h a n d l i n g e n hafva skapat b o k e n s f r a m g å n g i h e m l a n - det o c h skola väl g ö r a d e t s a m m a här.
Söker du a n g e n ä m l e k t y r för e n stilla h v i l o s t u n d, så försök m e d Freytags » Debet o c h kredit ».
D e n u t k o m m e r i c:a s e x t o n 2 5 ö r e s häften.
P å Kongl.
Hofnmsikhandlare Abr.
Lundquists för- hafva u t k o m m i t: De unga tu.
V a l s för p i a n o af John Öländer.
T i t e l b l a d e t p r y d e s af s y n n e r l i g e n v ä l utförda p o r - trätter af p r i n s e n o c h prinsessan B e r n a d o t t e.
lag Uret.
S å n g af C. Löwc för b a r y t o n.
Barytoni- Äpl Rycket ligger i detta ord inbegripet, så- ^ " ^Cg som punktlighet, ordentlighet, ordhål- lighet och ett troget aktgifvande på lifvets pligter.
För att kunna erhålla och behålla medmenniskors oinskränkta högaktning och för- troende, bör man vara och förblifva ordnings- älskande och få äro de egenskaper, som så bi- draga till ett hems lycka, trefhad och välstånd, som just denna.