Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Hå, hå, det var en annan sak.
Ack, jag visste, att ni skulle hjelpa oss.
Willner, ja det var bra; nu är han på det hala.
(högt.)
Jag ska' försöka, var viss på det.
Hvilken utväg ämnar ni ta'?
Hvilken utväg?
Den klokaste, det är naturligt.
Vänta bara, min Löjtnant!
Ni ska' få se sura miner af söta far och sura miner af Emilie.
Slaget kommer i all tysthet. -- Baronen har eljest en egen förkärlek för den göken.
Ni tiger -- ni öfverlägger, tack, ädle man!
Ja, jag öfverlägger. (för sig).
Både far och dotter tro den der Willner vara en Guds engel.
Nu ska' jag upptäcka allt; han ä' inte bättre han,
54 än andra. -- Jag ä' naturligtvis en deltagande själ, som ömmar för den arma flickan. (gnuggar händerna.)
Jag ville just se min käre Löjtnant köras åstad till siu hostande Dulcinea och sitta der och äta Islandsmossa och fälla tårar i hennes sällskap. -- Det blir ömt, det.
Ja, jag har nu öfverlagt; jag känner Willner så obetydligt, att jag inte vänder mig till honom, utan direkte till baronen, hans välgörare, som närt en orm vid sin egen barm.
Nåh, få jag se ert sköna ansigte? (vill lyfta slöjan) .
Nej, min herre, det kan inte intressera er -- jag ä' gift.
Er herr man måste väl få se er nog ändå.
Nej, herr Kammarherre!
Först sedan ni uppfylldt ert löfte -- Magistern (för sig).
Jag ska' väl sätta P för hela historien, ditt troll.
Jaså, er skönhet ä' priset.
Farväl (räcker henne handen).
Er hand!
(Hon ger honom den) .
En fin hand, hon måtte vara vacker.
Farväl, min sköna Fru, vi se hvarandra
55 åter.
(Går till höger och säger för sig sjelf)
Det blir ett vackert schabernakel för vännen Willner.
SEXTONDE SCENEN. F RU S OMMERDAL , sedan M AGISTERN och slutligen E MELIE och M ARIANNE . Fru Sommerdal.
Gudske lof, det är slut.
Det kostade på att förställa sig.
Magistern (för sig i bersåen.)
Åh, det gick som en olja.
Emelie (till Marianne i bersåen) .
Tyst, vi kunna ännu inte gå fram; Schysselberg syns ännu der borta.
Finge han se oss, kunda han ana planen och aktade sig att blotta hela sin nedrighet.
Det är tämmeligen riskabelt att sticka ut näsan, ty den der med doket, har straxt sin syster att kasta en på halsen.
Två ungherrar har hon redan krånglat in, och om jag kom, kunde jag bli den tredje.
Mod, Sommerdal, mod, du ska' fram och blotta bedragerskan.
(ser ut åt allén) .
Der borta syns Kammarherren och Baronen,
56 och för honom berättar han säkert hela historien.
Magistern (kommer ur bersåen fram på scenen) .
Hör hon, madam eller mamsell der med doket, skäms hon inte att tussa två karlar i lufven på hvarandra och ställa till oenighet?
-- Hör bon inte?
-- Låt se hvem hon är.
(till höger om Magistern,
God afton, lille svåger Mathias.
Magistern till venster om Fru Sommermerdal.
Mycket flat) . Svägerskan! (för sig) Förbanna mig är det inte svägerskan!
Har svåger mina nystpinnar färdiga ännu?
Nystp - - - nystpinnarna?
Sjelfva svägerskan!
Min man ba' hälsa svåger, han kommer hit i eftermiddag, för att se hur svåger tar sig ut som Gud.
Ja-så (dröjande) men - - men nu - - hvad va' de nu igen, hm, hm -- Fru Sommerdal.
Kan grönsiskan hämta
kastar slöjan åt sidan och niger).
57 upp vatten sjelf?
Svåger lofvade att lära henne den konsten.
Jaha -- grönsiskan, jo-ho, hon hämtar vatten sjelf; men, svägerska, hvad var det för en historia, svägerskan väfde ihop för de begge herrarne?
Åh, det var bara en gammal historia, svåger lilla.
Men hva' ska' bror min saga om det der?
Han vet allt.
Jaha, allt det der är bra, men jag begriper inte ändå -- -- Emelie (till höger om Fru Sommerdal.)
(Till Marianne.)
Nu ä' Schysselberg borta, kom nu.
(Emilie och Marianne gå ur bersåen fram på scenen.) (Högt till Fru Sommerdal.)
Frun gjorde sin sak förträffligt.
Jag gissar nästan huru.
Emilie.
Ja, Willner är en ädel menniska.
Schysselberg deremot en karakterslös, fåfäng och hårdhjertad narr.
Ja Frök --, Frun, skulle jag säga, dömer så der alldeles rätt; men svägerskan har riktigt skämt ut sig (pekar
58 finger.)
ljuga.
Det var på min begäran.
Vill Magistern kanske att jag ska' göra ett olyckligt val, blott i saknad af ett tillfälle att urskilja de båda männernas lynnen?
Ingalunda. -- Jaså, det var en riktig komedi -- Emelie.
Ja, en komedi, som slutas på allvar.
(Man hör en tunna rullas utom scenen) .
Men låt oss skynda härifrån.
Man kommer att arrangera till fästen i afton.
Jaha, vi måste gå, deri har Frök -- Frun skulle jag säga -- ganska rätt.
(Emelie, Marianne, fru Sommerdahl och Magistern gå ut åt höger.)
Fy baj, svägerska, att gå och
SJUTTONDE SCENEN. T RÄDGÅRDSMÄSTAREN , flera D RÄNGAR och G OSSAR , och en G UBBE (komma in från venster med en stor tunna, som rullas bort till de tvenne träden i fonden.
En kärra med löf och guirlander drages in på theatern).
Trädgårdsmästaren (midt på theatern) .
59 Se så, ställ opp tunnan här, låt se, (ser på ett papper) sex steg bakom och mellan träden -- det är precist här.
-- Se så, ställ opp henne.
En Trädgårdsdräng (till venster om Trädgårdsmästaren) .
Ska' hon stå på bottnen?
Trädgårdsmästaren.
Det förstås, inte ska' hon vändas upp och ned.
En Gosse (till höger om Trädgårdsmästaren) .
Men vet Trädgårdsmästaren, då syns inte magistern, när han ska' stå der i afton.
Ja, det kan väl vara; men han ska' väl bli en sorts mirakel eller orakel och bara tala genom sprundet, kan jag tro.
Men ska' de inte se Guden?
Vet du inte att han ska' föreställa den osynliga Guden, och derför ska' han stå i tunnan, så att han inte syns, eljest kunde man väl inte begära den största tunnan som fanns, om han inte skulle stå i'na.
En Gubbe (längst till höger) .
60 är ändå syndigt att agera Gud sjelf.
Så menniskan kan förhäfva sig i sitt öfvermod!
Åh ja, det kan väl så vara, men inte angår det oss.
Det får herrskapet ta' på sig på den yttersta dagen.
-- Men nu ä' det inte tid till prat.
Hit pojkar med löf ock kransar, ta' der i Kärran och spika på.
(Läser på papperet) .
Jag ska' säga, hur det ska' vara.
(Läser) a, a, a, kransar; b, b, b, festoner -- det är de der långa blomremsorna; hängas i festoner, det vill säga i långa krokar (visar med fingret i luften en krokig figur) .
Nåh, skynda på.
-- Det der blir allt bra, Magistern ska' stå der som en piedestal.
Han ä' lång, han, så att han nog räcker öfver så mycke att näsan syns.
-- Men se der kommer sjelfva komedimästaren.
ADERTONDE SCENEN. De Förra.
Kammarherren (till höger om trädgårdsmästaren) .
Se det va' bra, go' vänner.
Nu har jag laddat åt Willner.
K AMMARHERREN (från höger) .
61 Nå, trädgårdsmästare, den der ställningen ser rätt bra ut.
Åh ja, det är rätt grannt att stå i -- -- Kammarh.
Hör, Trädgårdsmästare, stig dit opp, så att jag får se hur det tar sig ut.
Ska' jag? -- åh, det behöfs väl inte, det blir så mycket bråk att komma ner igen.
Nåh, gör som jag säger (För sig, gnuggar händerna.)
Det var ändå en charmant historia.
Baronen blef så förbluffad öfver sin söte Willner, att han knappt kunde svara mig. -- Ovädret bryter snart löst.
Jag står i den saken ren och fläckfri som ett helgon.
Nåh? Trädgårdsmäst.
Ja, må göra då.
(Går (Högt.) bort och klifver med möda upp bredvid tunnan.
Kammarherren lorgnerar.)
Ja visst, stig på och stå inte på kanten.
-- Nåh, skynda er!
Nåh så i Guds namn! (till folket) husch, gossar! (hoppar ned i tunnan, som döljer honom.)
62 Kammarh.
Gick botten ur?
Trädgårdsmäst. (i tunnan) .
Nej, Gudbevars, han håller allt.
Kammarh. (ond).
Hvad är det der för dumheter; ha ni ställt tunnan på botten och inte vändt henne upp och ned?
Hur kan man vara så öfvermenskligt dum?
Maken till åsna har jag aldrig sett.
Men jag ser Kammarherren genom sprundet, jag, hi, hi, hi. Kammarh.
Stig genast ur, ditt dumhufve!
Ja, det är lättare sagdt än gjordt. -- Hör hit, gossar, vänd på tunnan, så jag kan få krypa ut!
(kryper ur tunnan med folkets tillhjelp.)
Ni ä' då sjelfva dumheten personificrad.
Hur'
ni fått titel af trädgårdsmästare, begriper jag inte.
Ja, så ä' det med de der titlarna, herr Kammarherre!
Jag begriper det inte heller.
Vänd tunnan med botten uppåt.
Klädseln får vara som den är nu;
63 sätt bara en tjock krans kring öfra kanten, så att den blir fyllig och framstående.
(till arbetsfolket) .
Då ska' magistern sitta der som en uppflugen höna.
Jag trodde att det skulle vara något gudeligt då han ska' vara en Gud, och då hade det väl varit bäst passande att han stått liksom i en prediksstol.
NITTONDE SCENEN. De Förra.
W ILLNER (kommer från venster) . (Under hela denna scen fortfara Trädgårdsmästaren och folket att ställa i
ordning piedestalen.
De uppfästa ett
rep mellan träden och hänga opp ett par gardiner gjorda så, att de kunna drasopa m . m.) gas åt sidan, men lemnas nu öppna; de
Willner (Går till venster.)till venster om Kammarherren) .
Hon har gifvit mig den aftalta vinken; jag måste tala vid honom. (högt)
Jag önskade tala några ord vid Herr Kammarherren.
Kammarherren (till höger om Willner) .
Oändligt gerna; man kan inte för ofta tala
64 vid en god vän.
Det är i ett alfvarsamt ämne jag kommer att tala vid Er.
Så mycke' bättre.
(Till arbetsfolket.)
Nubba fast den der guirlanden högre opp -- så, ja, så der ungefär.
(Till Willner) Jag är helt och hållet öra, Herr Löjtnant.
Willner (fattar Kammarherrens hand) .
Jag tror Herr Kammarherren har ett godt hjerta, som inte kan se sorgen och eländet utan deltagande.
Nej, gudbevars, det förstås.
(Till arbetsfolket)
Era åsnor, den der löfruskan sitter ju på sned.
(Till Willner) Förlåt, hva' var det Ni sa'?
Ni har en förbindelse -- Kammarh.
Utelöpande?
åh ja, ett hel hop.
Gäckas inte, herre.
Jag vill tala rent språk.
Kammarherren har i dag fått ett bref. Kammarh.
Åh ja, till och med tre.
Och det kan Ni yttra med ett sådant lugn?
Har Ni läst alla brefven?
65 Kammarh.
Ja, gudbevars, fyllest nog.
-- Nåh vidare?
Jaså, Ni har läst brefven och är sä lugn!
Var det inte åtminstone ett som smärtade Er?
Hva' fan menar han?
(högt) som smärtade mig?
-- Åh, vid sådana är jag gudskelof van; jag lägger inte lumpenheten på sinnet.
Herre, det är tid att jag talar allvar.
Ni gäckas med allt som är heligt.
Ni kan inte väckas utan att jag i ert öra ropar ett namn, som ska' förkrossa Er.
Känner Ni Maria Grönstrand? -- brefvet var från henne.
Se så för fan, nu ska' man se att kärringen gett den der figuren fullmakt att kräfva.
-- Här gäller det att vara styf. (högt) Ja, det kan jag inte neka, men hvad rör den der affären Löjtnanten?
Det rör hvarje menniska med hjertat på rätta stället; man måste vara en barbar, att ej vilja aftorka hennes tårar.
Jaså, hon gråter.
Ha, ha, ha, då måtte hon se för söt ut.
66 Willner (het).
Herre! gäckas inte; jag ska' så sant jag är en Svensk officer tvinga Er att göra er pligt.
Nåh, så för fan, det kan väl inte gå annat än lagliga vägar och jag får nog tid att förklara mig.
Förklara
Er genast.
Vill Ni uppfylla hennes sista bön?
Hennes sista bön?
-- Det tror jag nog fan; jag ska' väl akta mig att ha affärer med den der markattan oftare.
Willner (nalkas honom med lugn).
Kanske en bättre känsla vaknar i ert bröst.
Ack, insöf den inte, kom ihog att det finns en Gud, som dömmer.
Öka inte er skuld.
Kammarh Förlåt, Herr Löjtnant, nu pratar Ni galimatias.
Hur fan kan jag öka min skuld, då jag inte får kredit längre, och dessutom får jag berätta Er, att Gud inte dömmer i skuldfordringsmål; det tillhör landshöfdinge-embetet och hvad omkostnaderna angå, så äro de en bagatell.
Omkostnader, skuldfordran, förstår jag er rätt?
Ni vill betala den
67 olyckliga hennes smärta med penningar! -- Ni ä' föraktligare än jag trodde.
Ni vill betala hennes tårar?
Jag tror att Ni ä' från vettet med era tårar.
Kärringen ska' få rätt för rum och sängkläder; men förbanna mig protesterar jag inte mot åtta skillingar för kaffet; hälften var mer än nog.
Ni vill föra mig på villospår.
Ni tror att jag inte känner förhållandet.
Nåh väl, herre! uppfyll hennes sista bön, res till henne och kyss ännu en gång den bleknade pannan.
Kammarh. Ä' ni rasande, ska' jag kyssa Maria Grönstrand?
Hon var er förr så kär! -- Nu dör hon i förtviflan.
Nåh, så låt henne dö då, om hon tycker det är roligt.
Men res Ni sjelf till er Dulcinea, den älskande och döende flickan, mamsell Groth.
Hör Ni, jag känner också historien.
Ha, ha, ha, vår marketenterska!
Åh, henne känner jag nog, den hedersgumman. -- Men, Kammarherre, den vändningen dugde inte; jag håller mig vid
68 ämnet.
Säg, vill Ni fullgöra er pligt och resa till den olyckliga.
Vill Ni pro primo säga mig om Ni ä' klok eller galen?
Willner (het).
Ja, och pro secundo vara god och säga mig än en gång hvad er döende protegé heter.
Maria Grönstrand.
För att slita tvisten så läs; här är sjelfva originalbrefvet, skrifvit med mamsellens egen hand.
Ni kan gerna ta reda på den der struntaffären. -- Mellan två fattiga knecktar är ett sådant förtroende inte ovanligt.
Läs sjelf -- se der! (lemnar honom brefvei.)
Personer: THORA EDLIN.
YNGVA, hennes dotter.
GEORG EKSKÖLD, f. d. protokollsekreterare.
ALLAN, hans fosterson, löjtnant.
SANDÉN, läkare.
MADAM RASK. Ett stadsbud.
STOCKHOLM, GERNANDTS BOKTRYCKERI-AKTIEBOLAG,
Akten. malmodiga möbler, en gammaldags blårosig kakelugn, trenne Ett temligen stort rum med ljusa tapeter, hvitmålade, gam-
dörrar och två fönster belägna midt emot hvarandra.
På golfren två höga, gröna växter.
I hörnet till höger en antik byrå.
Bakom den Venus Milo i gips, omgifven af murgrön.
Till venster om fonddörren en antik dubbelskänk af ek.
På den
vet en enkel matta i vackra färger.
På ömse sidor om fonddör-
tvänne stora ostindiska vaser.
Midt på golfvet ett bord, omgifvet af ett par länstolar, täckt af en vacker, handbroderad duk mindre sybord, på hvilket ligga herrkragar under arbete.
Vid högra fönstret en praktfull grupp af blommor; bland dem en fågelbur.
Gardiner af ljus sits, liknande möbeltyget, uppdrai gammalsvenskt mönster.
Till venster en soffa.
Framför den ett
perade på ena sidan.
Till venster en symaskin, öfver hvilken är kastadt ett täcke i samma stil som bordduken.
Böcker och tidbåda borden.
Rummets hela anordning visar fin smak och skrifter framme.
På väggarna mörknade stålstick.
Blommor på konstnärlig blick.
Thora, enkelt klädd i en mörk drägt, står
vid högra fönstret, hållande sin söm i handen.
Ser tankfullt ut åt.
Sätter sig sedan vid sybordet, tar upp ur fickan ett tydlifar sedan nästan smekande med handen öfver papperet. _________ Första Scenen.
THORA.
SANDÉN. SANDÉN från fonden, i ytterrock med hatten i nacken och händerna i fickorna.
Buttert.
THORA. gen flera gånger läst bref, genomläser det långsamt, suckar, men
God dag, doktor.
Stoppar brefvet i fickan.
Syr knapphål.
Tack, som vanligt.
SANDÉN.
som fins.
Hur fan kan jag veta hvad som är vanligt!
Ett bland de försmädligaste uttryck,
Åh jo, nog vet ni hur jag vanligen känner mig.
Olycklig, hä?
SANDÉN. THORA.
så der som en björn i bur, utan kom och sätt er här i stället.
Skjuter fram en stol.
Har någon af edra patienter blifvit sämre?
Men gå nu inte omkring
mellan händerna på mig, och det, fast jag trodde mig vet jag.
Anamma!
Men att hon dog som en fluga
ha henne åtminstone en hel aln på bättringsvägen, det THORA.
elfva, säger elfva barn.
Om Bergströmskan, tvätterskan midt emot, mor till THORA.
Åh -- -- -- --!
Så sorgligt.
finnas skatt på barnungar i stället för på hundrackor,
Att ha elfva barn?
Ja, det må ni säga.
för dem kan man åtminstone dränka, om de få det för som betecknar reumatism.
svårt.
Kastar af sig rocken, men gör i detsamma en grimas, THORA.
dränker han sorgen i stället.
Låg full som en kaja, svinet, när jag gick derifrån.
Dränka honom med?
Ja, så godt vore det.
råkade i klämma.
Jag tror, att ni skulle stackra fan sjelf, om han THORA.
Kan jag...
I så fall saknar jag inte tillfälle nu för tiden.
SANDÉN pekar på en bok, som ligLigger Mill upp och ned för att det ska' se bra ut?
SANDÉN. ger på sybordet.
lektyr på det viset.
Jo, att en hel del fruntimmer läsa så kallad god
Kan jag göra något för de stackars barnen?
Visst tusan kan ni det!
Det var just för den saSANDÉN.
ken, som jag kom hit.
Brukar ni bränna håret med invid kakelugnen.
de der?
Pekar på ett par piptänger, som hänga på en spik THORA.
Nej, med dem pipar jag kragar.
Jaså. -- Barnkräken behöfva allting.
Hur är det THORA läser upp sybordslådan, tar fram en ask och räknar pengar.
med fattigkassan?
Vi ha bara fem kronor qvar.
nåd igen.
Men dra inte hit ungarna, som ni gjorde för det besväret.
Nå, då blir det att klämma efter någon rik hennes
med skomakarens barn.
Yngva fick skarlakansfeber THORA.
Men nu är Yngva borta.
Yngva, ja!
Söker i fickorna.
Det var så sant, det!
Har ni bref?
Nej, men helsningar.
Fan så konstigt med syster
min's bref. De trifs aldrig i fickorna på mig, utan ska' burdus i papperskorgen.
Pekar på Thoras förkläde.
Schabrak!
Mins ni ingenting ur brefvet?
»Yngva -- blomstrar -- som en ros, och -- är THORA med strålande ögon.
THORA räcker honom handen.
mig till en stor -- glädje.
» Stod det verkligen så?
Ja, eller något dit åt.
Tack, doktor!
Hvad tackar hon för?
För Yngvas glädje.
För syster min's skulle ni i så fall tacka.
Ni har gjort mycket för oss, doktor, men detta SANDÉN.
är mest.
den sötaste och vackraste flicka jag känner, när hon för att lifva upp hemmet efter enda dotterns giftermål, det var storartadt, ska' jag säga.
Slidder, sladder!
Att jag skickade min fru syster
bad mig skaffa sig litet ungdom, som hon uttryckte sig,
Er syster måtte vara en ädel och storsinnad qvinna.
Ja -- a --.
Åh ja, bevars.
Eljest...
Ja, ni vet hvad jag menar.
Ja, det vet jag visst, det.
Men det är också en SANDÉN. THORA.
förbannad envishet, att inte kunna sätta frutitel framför namnet!
Lemna det der ämnet, doktor.
Har jag lyckats få er inSANDÉN.
tagna eller rättare antagna i en enda familj, säg?
Har fru i distriktet, fast hon är som klippt och skuren till den befattningen, hva' sa'?
Och det bara för hennes fördömda envishets skull.
jag ens lyckats drifva igenom att få henne till skydds-
fad för stöld, lät på sitt visitkort trycka: hederlig karl?
Det är en fördömd skillnad!
En frutitel är inte THORA.
Hvad skulle ni säga, doktor, om en person, straf-
något diplom på hederlighet.
Jag vet, att hundratals qvinnor böjt sig under detta
Till hvad tjenar den då?
Nej, låt oss inte tvista.
verldens kraf på yttre anständighet, som ni kallar det,
men är det väl någon orsak för mig att följa deras
exempel, när jag inte känner det som en skyldighet? jag anser vara min.
De ha gjort hvad de ansett vara sin pligt, jag gör hvad SANDÉN. THORA.
Det gäller ju bara en formsak!
Jag kan inte, jag vill inte ljuga, doktor!
Ni har haft det trefligt, hva' sa'?
Inte alla döma strängt.
Tänk, nu sist -- er syster.
Ja -- ja, det förstås.
Och nu när Yngva THORA.
är fullväxt till.
För Yngvas skull!
Det är just för hennes skull jag måste vara sann.
Sann?
Slagord!
Jag har ljugit och ljuger ännu THORA.
SANDÉN. SANDÉN.
så det hviner efter, och folk har det blifvit af mig ändå.
Åh, doktor!
alla andra.
För öfrigt ska' jag säga henne, att det är fan så mycket lättare att uppfostra barn i lögn än i sanning.
Den förra har stöd både i opinionen och traditionen, den senare...
Nå ja, om inte direkt, så indirekt -- precis som
Det som är lätt är inte alltid rätt.
Hvem tusan kan säga hvad som är rätt!
Om man låter det uppväxande slägtet tro, att Eva är skapad af ett refben eller att hon inte är skapad alls -- kan komma på ett ut, tycker jag.
Det man känner vara rätt, det är rätt.
Men för tusan, så känn då att...
Har ni läst »den eldröda bokstafven», doktor?
SANDÉN buttert.
ty hon var gift.
Domen blef, att hon skulle bära en
Der fins en qvinna, som felat som jag, fast djupare,
eldröd bokstaf, begynnelseordet till hennes brott, insydd lemna orten eller dölja sig under ett antaget namn.
Hon giorde ingendera delen, men hon lefde så, att är min eldröda bokstaf.
Förstår ni mig nu, doktor?
på bröststycket af sin drägt.
Hon hade kunnat skyla den,
skammens märke förbyttes till upprättelsens.
Mitt barn
kommer verlden -- och reformera verlden om ni kan -- aldrig att förlåta er -- er felande frutitel.
Det är ju bara den, som den begär.
Om ni än lefver i hundrade år som -- som helgon,
ju för alltid talat ut i det här ämnet.
Säg, ha vi
Då begär verlden för litet.
Och nu, doktor, ha vi
Räcker honom handen.
Sandén brummar och stiger upp.
Men ska'
ni inte ha litet af ert lifselexir i dag?
Tar fram en spritkokare ur skänken.
Kokar kaffe.
höfvas.
Pekar på en blomma.
Jo, tack, dubbla ransoner.
Det kan min själ beTHORA vid skänken.
Sandén går öfver till venstra fönstret.
Äro inte träden bra vackra i deras varma, rika höstfärger?
Nej, jag har bara flyttat in den från trädgården.
Kungsholmen inte äro så otrefliga.
Måste medge, att somliga af trärucklen här på
Och mitt är det allra trefligaste.
Säg, är det inte?
Var så lagom trefligt, när ni bodde derute i det THORA.
iskalla köket.
Om den döda inte annat än godt.
En förbannad markatta var hon, ja, det säger jag, SANDÉN.
så er moster hon än var.
Det hade bara fattats, att det dög jag då lyckligtvis inte till.
jag lyckats släpa henne igenom lunginflammationen, men
THORA bjuder honom svart kaffe.
Hon ville så gerna lefva.
Ännu efter tio år gör
Återtager sedan sitt arbete.
det mig ondt tänka, att hon måste dö så tidigt. bordet.
SANDÉN sättande sig vid det större Jag ska' säga henne en sak.
Det fins en hel del
menniskor, som föds for tidigt, men så fan ta mig det fins en, som dör för tidigt.
Er mor, att hon var före er hitflyttning? prestenka och bodde i en småstad, vet jag, dog ju strax THORA.
dess värre.
Men för mig hade hon varit död länge -- SANDÉN. THORA.
Kunde tro något sådant.
ville skilja mig vid Yngva.
Det är dyrt att vara ärlig mot sig sjelf.
Min mor SANDÉN.
Klokt.
Men det tillät ni naturligtvis inte?
Det kändes så besynnerligt, när jag för första gånTHORA drömmande.
gen höll mitt barn i mina armar.
Det var som om så ansvarig, så förfärligt ansvarig!
Och så kom ni hit?
hela mitt själslif plöjts upp med ens.
Jag kände mig SANDÉN. THORA spritter till.
Nej, jag slog mig igenom fem år der hemma först.
Trefligt stenregn, hva' sa'?
SANDÉN. THORA trycker handen mot hjertat.
SANDÉN triumferande.
och att -- förlåta.
Vet ni, doktor, jag tror, att bara alla -- utom sig sjelf.
Men det gjorde godt ändå.
Jag lärde mig tänka
man lär sig att tänka, så lär man sig också att förlåta SANDÉN. THORA rycker till som om någon fram till blommorna.
slagit till henne.
Går sedan
Är inte den här rosen bra vacker?
doppar fingrarna i snuset, men låter det sedan falla till golfvet.
Usch, att hon snusar!
Snusar sjelf, snyter sig bullrande.
Sätter sig sedan ånyo.
Nå, fram med det andra, nu.
THORA snabbt.
Snus är bättre.
Bjuder snus.
Thora
SANDÉN stiger upp.
och rufvar på något?
Tror ni inte, jag ser och har länge sett, att ni går THORA.
att qväfva mig.
Ja, ni har rätt.
Jag bär på en ångest, som hotar
Ge den då luft, så blir det bättre.
Yngva!
Jag vet inte, hvad som fattas mitt barn!
Hur vet ni då, att det fattas henne något?
Hon glider ifrån mig allt mer och mer.
Det är THORA.
någonting osynligt, någonting, som jag inte kan få fatt på, som skiljer oss åt.
SANDÉN torrt.
THORA nästan blygt.
Ibland käns det, som om jag inte kände henne.
Det gör ni naturligtvis inte, efter som ni är hennes
Det är nu en egenhet, att mödrar aldrig känna sina barn, åtminstone inte sina döttrar.
Vanliga mödrar, vanliga döttrar, kanske, men med
oss två är det någonting helt annat.
Åh, om ni visste, -- och de äro inte få -- hur jag försökt härda henne, nan än sig sjelf!
Och ändå käns det, som om jag
doktor, hur jag studerat hvarje skiftning i Yngvas lynne göra henne fast och stark, utan fruktan för någon anstode framför ett nederlag mot en fiende, som jag inte känner.
Ångesifullt.
Tror ni, att hon inte älskar mig längre?
Det vet ni väl att hon gör.
Till hälften för sig.
Och ändå käns det, SANDÉN rätar ut benen med en Oroa er inte.
Yngva befinner sig i uppkokningsgrimas.
som om hon skulle hata mig ibland.
stadiet, det är alltsammans.
Men bara soppan får sätta sig, så blir den bra, det lofvar jag.
Yngva döljer något för mig.
Det är väl hennes förbaskade rättighet, skulle jag tro!
Rättighet, ja.
Hastigare.
Hennes bref äro kalla, THORA långsamt.
korta, konstlade -- utom det första.
Vidrör som omedSANDÉN för sig.
vetet fickan.
Det var deremot så -- så jublande lyckligt.
Sade ni något?
Ne--ej.
något -- jag menar om någon?
Har er syster ingenting sagt, inte skrifvit -- om SANDÉN pekar på Thora.
är aderton år, vill man ha sina hemligheter i fred, om man har några.
Indiskret, fy!
Yngva är aderton år, och när man
förtroendet.
Jag kan offra allt för Yngva, men henne sjelf måste jag ega.
Tror ni det är hemligheter jag åtrår?
Sätt fru-titel framför namnet!