Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uttrycket våldsamt sinnelag, så naket som det här förekommer, utan att det ens uttryckligen förutsattes, att detta sinnelag gifvit sig luft mot den andra makan, synes mig så Lag-Utskottets Betänkande M 19. 15 sväfvande, att det vore alltför vådligt att derpå grunda ovilkorlig rätt till äktenskapsskilnad.
Beträffande åter det fall att, i följd af stridighet i lynne och tänkesätt samt under ständiga utbrott deraf, uppenbart hal inträdt emellan makar, så eger väl dervid ett annat förhållande rum; men jag har funnit betänkligt att understödja förslaget äfven i den delen.
Hela 1810 års åberopade författning är nemligen mindre redig och bestämd, synnerligen den sednare hälften deraf, — der bestämmes t. ex. icke ens, huruvida makarna för att, i anseende till oenighet, kunna vinna äktenskaps-skilnad, böra åter hafva sammanflyttat ejler skilnaden till säng och säte, — och att partielt förändra berörda förordning, såsom Utskottet föreslagit, utan att tillika afhjelpa dess brister, finnér jag olämpligt, helst något trängande behof af en sådan förändring icke torde för ögonblicket förefinnas.
Hade Utskottet deremot visat sig böjdt alt fullständigt revidera och, såsom motionären föreslagit, i en enda ny författning sammanföra och ordna alla skäl till äktenskaps-skiinad, skulle äfven jag hafva tillsett, huruvida jag ej bort med min röst understödja förslaget om utsträckning af de ovilkorliga skilnadsskälen, i enlighet med Lag-kommittéens, Högsta Domstolens och Lagberedningens åsigter.
Alt deremot en förändring af 11 Kap. 1 och 2 §§ Giftermåls-balken, som sednare delen af förslaget innehåller, är af behofvet högeligen påkallad, är jag långt ifrån att bestrida.» Af Herr Olivecrona, K.: »Då jag icke kunnat instämma i det beslut, hvari Lag-Utskottets pluralitet slädnät, anser jag mig böra deremot inlägga min reservation; och vill jag tillika anföra några af de skäl, hvilka stadgat min öfvertygelse, rörande det ämne, som betänkandet afhandla!'.
Uti sin till Borgare-Ståndet inlemnade motion, hade Herr Staaff hemställt om upphäfvandet af 13 Kap.
Giftermåls-balken och Kongl. Förordningen den 27 April 1810 och att, med någon jemkning i redaktionen, 6 Kap.
Giftermåls-balken af Lagkommittéens forslas; till allmän Civil-las i stället skulle antagas.
Men då motionen i O O o denna utsträckning inom Utskottet rönt allt för starkt motstånd, har motionären sedermera funnit skäligt modifiera sitt förslag derhän, att, med ändring af berörde förordning och 14 Kap. 1 § Giftermåls-balken, skulle stadgas: 1:0 »att domstol må lill skilnad döma, när endera makan beträdes »med slöseri, dryckenskap och våldsamt sinnelag, samt när en »sådan stridighet i lynnen och tänkesätt hos håda makarne sig y>yppar, som under ständiga utbrott slutligen öjvergår till uppenbart hat; dock att sådan skilnad ej må ega rum, med mindre »bevis företes om undergåendet af de varningsgrader 14 Kap. »1 § Giftermåls-balken stadgar;» samt 2:0 »att der hat och bitterhet mellan man och hustru uppkommer skulle för framtiden varningsgraderna inskränkas till varning inför Pastor i församlingen, varning inför Kyrkorådet, samt slutligen att makarne dömas lill skilnad till säng och säte på ett år. 10 Lag-Utskottets Betänkande M 19.
Beträffande nu till en början den förra delen af Herr Staaffs förslag, som Utskottets pluralitet för sin del godkänt, åsyftas dermed att åtskilliga af de i Kongl.
Förordningen den 27 April 1810 uppräknade giltiga anledningar för ena makan, att, hos Kongl. Majit, såsom 'Svenska kyrkans öfverhufvud, supplicando anhålla om äktenskapets upplösning, skola förvandlas till sådana egentliga skilnadsorsaker, hvilka deremot lemna åt ena makan en oafvislig rättighet lill äktenskapsskilnad,, så snart den faktiska grunden för dylik rättighet vore inför den allmänna domstolen vederbörligen styrkt.
Förändringen i detta fall torde för de fleste synas vara utan vigt.
Men så är likväl icke förhållandet.
Den skall tvärtom, om den af laastiftande ma°> O O ten godkännes, utan tvifvel medföra följder af beklagansvärd beskaffenhet, skadliga för det allmänna och kränkande den äktenskapets helgd, som lagstiftaren, genom hvarje åtgärd i lagstiftningsväg, icke bör försumma att söka upprätthålla.
För att rätt inse betydelsen af lagförändringen, torde emellertid icke vara ur vägen att kasta en hastig blick på den föregående lagstiftningen i ämnet samt på de lagstiftningsförsök i främmande länder, som berört frågan om äktenskaps-skilnad.
1734 års lagstiftare hafva i 13 Kapitlet
Giftermåls-balken egentligen upptagit blott två skilnadsorsaker, hvilka berättiga ena malcan att vid domstol erhålla äktenskapsskilnad, utom de i samma kapitel och åtskilliga andra lagens rum uppräknade så kallade nuliitets-orsaker, för hvilka ett äktenskap kan gå åter, när det ifrån början varit ogiltigt.
Dessa skilnadsorsaker äro horsbrott och egenvilligl öfvergifvande.
De uro hemtade ifrån den kyrkliga lagstiftningen, och författarne af så väl 157 1 års Kyrko-ordnmg som 16S6 års Kyrkolag hafva dervid följt de åsigter, hvilka i detta hänseende finnas uttalade i kyrko-reformatorernas skrifter.
Då nemligen Luther uppträdde emot den katholska lärans dogm, att äktenskapet är ett sakrament, och af sådan orsak oupplösligt, blef ock nödigt, alt, med erkännande af möjligheten af en skilsmessa, medan begge makarne lefva, också anföra de orsaker, på grund hvaraf en äktenskaps-skilnad skulle kunna tillåtas.
Under åberopande af den Heliga Skrift, angåfvo derföre Kyrko-reformatorerna nämnde begge orsaker, hvarförutan de tillerkände åt kyrkans Öfverhufvud i hvarje land rättigheten att, i analoga fall, der äktenskapet kunde, i anledning af förekommande omständigheter, anses faktiskt upplöst och dess fortfarande i det yttre endast verka skadligt för samhället, meddela dispens eller tillåta äktenskaps-skilnad.
På grund häraf och ehuru 1734 års lag icke yttrar något om en sådan Konungen tillkommande dispensrätt, har densamma dock hos oss varit erkänd och utöfvad såsom en följd af hans egenskap att vara svenska kyrkans Öfverhufvud.
Som emellertid, under loppet af sednare hälften af förra seklet, ifrågavarande rätt synes hafva blifvit beaagnad på ett sätt, som någon gång allt för mycket hotade den allmänna sedligheten, fann man vid 1809—10 årens riksdag nödigt, att, i en särskild lag, närmare bestämma denna rättighet, och frukten häraf är Kongl. Förordningen den 27 April 1810.
Genom denna författning - v Lag-Utskottets Betänkande M 19. 17 ning tillädes också Irenne nija skilnadsorsaker, för hvilka domstol skulle ega att döma till äktenskaps-skilnad; och man uppdrog derjemte en tydlig gränslinie emellan 1) skilnadsorsaker, hvilka berättiga ena makan alt vid domstol påyrka äktenskapsskilnad; samt 2) skilnadsorsaker, som blott lemna ena makan en gillig anledning att hos Kongl, Majit begära alt äktenskapet må af gunst och nåd upplösas.
Till den senare kategorien hänför författningen, bland annat, »när ena makan »beträdes med slöseri, dryckenskap och våldsamt sinnelag, samt ntir en sådan slri »digliet i lynne och tänkesätt hos begge makarne sig yppar, som, under beständiga »tillfällen till utbrott, slutligen öfvergår till afsky och hat» — det är just de orsaker, som Lag-utskottet nu önskar hänföra till den förra kategorien.
Vid 1809 —10 årens riksdag synes man, vid den nya äktenskapsskilnads-lagens stiftande, hafva tagit till mönster dels Preussens Allgemeine Landreclit af år 1794 dels Frankrikes Code Civil.
Den förre af dessa lagar är isynnerhet frikostig på skilnadsorsaker och medgifver ganska lätt skiljsmessa vid domstol, såsom t. ex. på grund af ömsesidigt samtycke, så snart äktenskapet är barnlöst, eller på grund af ena makans oöfvervinnerliga afsky för den andra o. s. v. Och, mig veterligen, finnes för närvarande icke någon gällande lag i det civiliserade Europa, som mera gynnar äktenskaps-skilnad, än Preussens Allgemeine Landrecht.
I Frankrike utkom den 20 September 1792 en lag, hvari äktenskapet förklarades vara ett blott civilt kontrakt, hvilket kunde, i likhet med andra kontrakt, upplösas genom blotta samtycket.
Men den massa af äktenskaps-skilnader och ytterlig sedeslöshet, som häraf blef en följd, nödgade Napoleon I att i Code -civil, då äktenskaps-skilnad der förklarades tillåten, så väl på grund af vissa bestämda orsaker (causes déterminées), som i anledning af ömsesidigt samtycke, i sednare fallet vidfoga sådana restriktioner, att skiljsmessa af dylik orsak ytterst sällan skulle kunna ifrågakomma.
Det i Preussen år för år växande antalet af äktenskaps-skilnader har emellertid länge utgjort för landets regering en ständig anledning till oro och bekymmer; och två särskilda lag förslag, innehållande betydande inskränkningar i allmänna Landrättens stadganden i ämnet, hafva i senare tider åren 1842 och 1854 varit lagde under den lagstiftande maktens pröfning.
Och såsom en för lagstiftarens uppmärksamhet särdeles vigtig omständighet hafva flere af Preussens utmärktaste jurister framhållit det af erfarenheten bekräftade förhållandet, att äktenskapsskilnads-mål, som behandlas vid allmänna domstolar, sällan komma att handläggas med det allvar och den ytterliga varsamhet, som likväl äktenskapets helgd och upprätthållandet af institutionens anseende kräfva.
Att för oss icke kan vara skäligt följa Preussens exempel genom att, vidare än 1810 års förordning redan innehåller, ännu ytterligare underlätta äktenskaps skilnader, visar följande summariska jemförelse.
7 Sami, 1 Afd. 7 Häft, 3 18 Lag-V(skottets Betänkande M 19.
I Sverige år 1836 upplöstes genom skilsmessa 114 äktenskap » 1837 » » » 89 » och » 1838 » 3 » 128 » ^T^3U således i medeltal 110 äktenskaps-skilnader om året, på en folkmängd af 3,026,000 menniskor.
I Preussen deremot (om man undantager Neu Vor-Pommern och distriktet Koblenz, der clas gemeine är gällande) upplöstes 1836 — 3,024 äktenskap 1837 — 3,256 » 1838 — 3,379 » H 9,659, eller i medeltal 3,220 äktenskaps-skilnader årligen pä en folkmängd af 13,800,000 menniskor, det är: för Preussen 1 äktenskapsskilnad på 4,524 personer, under det samtidigt i Sverige skett 1 äktenskaps-skilnad på .27,509 personer, eller att i det förra landet sker äktenskaps-skilnad ungefärligen sex gånger oftare, än i vårt fädernesland.
Och då år 1837 i Berlin allena skedde 268 äktenskaps-skilnader, ådagalägger ett sådant förhållande, att ensamt i Preussens hufvudstad upplöstes mer än dubbelt så stort antal äktenskap under loppet af ett år, som antalet äktenskap, hvari samtidigt skilnad egde rum i hela Sverige. *) Förhållandet visar sig också ännu ofördelaktigare för Preussen, när man öfverväger, att bland befolkningen finnes 5j millioner katholiker, för hvilka, tili följd af religiösa föreställningssätt, äktenskaps-skilnad måste betraktas såsom nästan icke möjlig.
Också har man beräknat, att, då i de Preussiska Rhenprovinserna, hvarest Code Civil är gällande, 1 äktenskaps-skilnad inträffar på 109,987 innevånare, sker deremot i provinsen Brandenburg, hvarest das allgemeine
Landrecbt med sina slappa bestämmelser om äktenskaps-skilnad är gällande lag, 1 skilsmessa på 2,168 personer.
Följderna häraf på den allmänna sedligheten och i synnerhet på det uppvexande slägtets uppfostran torde vara öfverflödigt att här vidare utveckla.
I Frankrike hafva allt sedan restaurationen alla de artiklar i Cocle Civil, som handla om äktenskaps-skilnad, varit upphäfna genom lagen af den 8 Maj 1816, en lag, stiftad egentligen af konsideration för katholicismen, hvilken märkvärdigt nog, äfven protestanterna i Frankrike äro underkastade.
I den nya äktenskapsskilnads-lagen för England af den 25 Augusti 1857 (20 & 21 Victori* Cap. 85), har man sökt att mycket noga begränsa de fall, då skiljsmessa må tillåtas.
Den erkänner icke, såsom vår lag, hal och bitterhet mellan makar, ännu mindre dryckenskap eller slöseri eller våldsamt sinnelag, å ena makans *) Uppgifterna äro hemtade ur Hofrätts-Eådet Ziemsens skrift:
Ober Etie tind Ehescheidung nach sclnvedischen Rechte. Greifswald 1841. Lag-Utskottets Betänkande M 19. 19 sida, såsom giltiga anledningar att söka äktenskapsskilnad.
Den förklarar, att begge makarne kunna begära skilnad lill säng och säte (judicial separation) på grund af horsbrott (adultery), grym behandling (cruelty) eller egen villigt öfvergifvande under minst 2 år (desertion without cause for Iwo years and upwards); men att äktenskapsskilnad (dissolution of marriage) allena kan sökas, af mannen på grund af hustruns otrohetsbrott, och af hustrun i anledning af incestuöst horsbrott (incestuous adultery), våldtägt (rape), tvegifte (bigamy), tidelag (bestiality) eller horsbrott i förening med grym behandling (adultery coupled with cruelty) å mannens sida.
Och utan tvifvel är det den stränghet i åsigterna om äktenskaps-skilnad, som utmärker England, hvilken der bidragit att upprätthålla en renhet i familjelifvet och en aktning för äktenskapet, såsom sedlig institution, hviken man mera sällan träffar på kontinenten.
I Nordamerikas Förenta Stater, hvilkas lagar till hufvudsaklig del äro bildade efter Englands, är äktenskaps-skilnad förenad med många svårigheter.
Ingåendet af äktenskap är deremot särdeles mycket underlättadt.
Och med säkerhet torde kunna antagas, att det är nämnde svårigheter i afseende på upplösningen, som i detta land väsendtligen förhindra ett alltför lättsinnigt afslutande af äktenskaps-för biridelser.
Då nu Utskottets majoritet föreslagit en ändring i vår lagstiftning angående äktenskaps-skilnad, i tydlig afsigt att underlätta skilsmessa, framställer sig naturligen den frågan: är en sådan underlättnad hos oss af behofvet påkallad? och vidare: kan den leda till några i verkligheten goda resultat-?
Ömtåligare ämne, än det ifrå gavarande, kan ej underställas lagstiftarens pröfning, och jag fruktar att Utskottets majoritet icke fullständigt i hela dess vidd öfverskådat förhållandena.
Hvad som härvid i första rummet icke får förbises är det, att äktenskapets väsende består till en stor, ja till sin vigtigaste, del icke i ett rättsligt, utan i ett sedligt förhållande.
Om derföre lagstiftaren bör åt makarnes personliga rätt skänka genom lagen ett erforderligt skydd och jemväl på den iodividuela friheten fästa tillbörligt afseende, så måste dock i främsta rummet komma bevarandet af helgden af äktenskapet såsom sedlig institution.
Helgden af det innerligaste föreningsband på jorden sättes likväl på spel hvarje gång man vill, under sken af att blott tillintetgöra en olycklig förbindelse, upplösa äktenskap, der ena makan eller begge makarne måhända hysa planer, som allena syfta på ingåendet af någon ny äktenskaplig förening.
Icke heller lärer en större lättnad i äktenskaps-skilnad, än som nu eger rum, enligt vår gällande lag, förekomma olyckliga äktenskap och af denna orsak kunna anses nödvändig eller rättfärdigad.
Det är visserligen sant, att de äktenskap, som, till följd af individernas immoralitet, äro olyckliga, icke omedelbart genom någon tvångslag, som binder makarne vid hvarandra, kunna göras lyckliga.
Men å andra sidan lärer dock icke kunna förnekas, att en indirekt helsosam verkan genom lagen är möjlig; och just denna indirekta inverkan bör lagstiftaren icke lemna utan uppmärksamhet.
Yid de allra 20 Lag-Utskottets Betänkande M 10. flesta olyckliga äktenskap, torde nemligen felet ifrån början ligga i den lättsinnighet, hvarmed de blifvit ingångna.
Om nu lagen alltför mycket gynnar äktenskaps-skilnad, om skilsmessa kan erhållas utan särdeles stora svårigheter eller omgång, så ligger redan i medvetandet af den lätta upplösningen en verksam orsak alt många förbindelser tanklöst knytas, hvilka, vid närmare besinnande, eljest uteblifvit.
Den oenighet mellan makar, som vanligen gör deras äktenskap olyckligt, är oftast en följd af blott elakt lynne, egennytta, råhet eller passioner, som, med en måttlig sjelfbeherrskning böra kunna besegras.
Ett i lagen nedlagdt tvång kan härvid mången gång bringa individen till den sjelfbeherrskning och besinning, som erfordras för att återställa den emellan makarne störda friden
Men medgifver lagen med lätthet skilsmessa, väckes tanken snarf derpå och erfarenheten visar då, att sådan utväg också begagnas i stunder af uppbrusande elakt lynne eller oförsonlighet, der tiden eljest kunnat åstadkomma försoning och tyglat all åstundan efter äktenskaps-skilnad, om lagen icke varit för slapp och eftergifvande och liksom sjelf gifvit anvisning på skilsmessa.
Och de alldeles icke så sällsynta händelser, att makar, som varit lagligen skiljda åt, efter några år ånyo ingå äktenskap med hvarandra, gifva ett slående bevis, att felet bör sökas äfven i lagen.
Men tiden försonar mycket.
Afven den bittraste fiendskap mildras eller upplöses af tiden, och mångå missförstånd inom det husliga lifvet dö bort och glömmas med åren.
Tror man sig derföre genom lättnad i äktenskaps-skilnad hafva funnit ett botemedel emot olyckliga äktenskap, är fara värdt att botemedlet är värre än sjelfva sjukdomen.
Utskottets majoritet har, bland annat, till stöd för nödvändigheten af en lättnad i äktenskaps-skilnadsmål åberopat dels individens rätt, dels, såsom det synes, erfarenhetens vittnesbörd.
Utskottet yttrar: »Individens räll blir derföre ock, såsom motionären antydt, »ett vigtigt moment i lagstiftningen om äktenskaps-skilnader, eller rättare, hela lagstiftningen är icke annai än ett reglerande af denna rätt.-»
Denna grundsats torde, vid närmare eftersinnande, befinnas vara mindre riktig.
Ty, så vida man icke förnekar, att äktenskapet är familjens grundläggning och att familjen sjelf är den fastaste grundvalen för samhällelsbestånd, måste man tvifvelsutan erkänna, att individens rätt bör subordineras under samhällets pligt att upprätthålla den sedliga institutionens helgd.
Vill man såsom princip framhålla, att »hela lagstiftningen (om äktenskaps-skilnad) icke är annat än ett reglerande af individens rätt», fruktar jag, att man konseqvent måste antaga, att det må bero af den individuela viljan, eller af begge makarnes samtycke att godtyckligt upplösa ett äktenskap likasom hvarje vanligt kontrakt.
Om Lag-Utskottet vid denna riksdag trott sig kunna åberopa erfarenheten, så har Lag-Utskottet vid flere förutgående riksdagar äfven gjort detsamma, men dervid kommit till ett helt annat resultat.
Som jag högeligen betviflar, att erfarenheten under de
Iva sista åren kunnat visa ett alldeles motsatt förhållande, än hela tiden förut, tillåter jag mig att här anföra ur Lag-Utskottets Betänkande JVZ 9 vid sistlidne riksdag löljande ord, hvilkas sanning jag fullkomligt erkänner: »Erfarenheten Lag-Utskottets Betänkande M 10. 21 Itiren, yltrade Utskottet, vall allt för mycken lätthet att upplösa äktenskap leder till vett lättsinnigt ingående deraf
Dessutom tillhör det lagstiftaren, om jin han bör »bereda en utväg för makar, hvilkas sammanlefnad blott är en källa till ömsesidig »bitterhet och som omöjligen kunna förenas, att blifva hvarandra qvitt, att härvid »gå till viiga med den varsamhet, att icke nycken, den tillfälliga missämjan eller lätt »sinnets förvillelser gifvas för stort utrymme.
Han måste låta tiden utöfva sitt in»flytande på de tilläfventyrs blott tillfälligtvis uppbrusande passionerna och alltså »städse kräfva en längre besinning, innan han går att bryta ett band af den vigt »och betydelse, som det, hvilket förenar makar».
Yid riksdagen 1853 —1854 yttrade likaledes Lag-Utskottet i en likartad fråga (Betänkandet J\l 20) »Böra utvägarne vatt vinna skilnad i äktenskap göras lättare?
— Utskottet hyser likväl betänklighet »emot hvarje lagförändring, som kunde verka på så sätt».
Och utan tvifvel med stöd af enahanda erfarenhet har äfven Lag-Utskottet vid riksdagen 1828 —1830 i sitt Betänkande JV2 16 anfört »att bevarandet af allmänna tänkesättet om äktenskapets »helgd och den deraf följande angelägenheten ali ej lätta utvägarne till vinnande af »äktenskapsskilnad, synas fordra, det allmänna domstolarnes rättighet att bevilja »sådan skilnad ej utsträckes öfver den gräns, som i allmänna lagen och första punk»ten af Kongl. Förordningen den 27 April 1810 är utstakad.»
Att förklara slöseri, dryckenskap, våldsamt sinnelag hos ena makan elier oenighet emellan begge makarne, som öfvergått till uppenbart hat, vara skilnadsorsaker, hvilka af domslolarne skola pröfvas, är, enligt min tanke, en lagförändring, mot hvilken flera betänkligheter framställa sig.
Må det tillåtas mig att närmare belysa några af dessa, innan man tager ut det afgörande steget.
Bland jurister i främmande länder har det länge varit ansedt med många olägenheter förenadt, att äktenskaps-skilnadsmål vid allmänna domstolar handläggas.
Hvad vårt land beträffar, tror jag, att dessa olägenheter icke heller kunna förnekas.
Det låter sig nemligen svårligen göra, att vid dessa domstolar, sådane de äro organiserade, iakttaga på en gång allt det allvar och all den grannlagenhet, som erfordras både för bevarandet af äktenskapets anseende och det enskilda familjelifvets fridlysta förhållanden.
Ransakning vid domstol verkar dessutom bestämdt hinderligt emot makarnes möjliga försonande med hvarandra.
Ty när makar nödgas att inför publiken vid allmän rättegångsdag uppträda såsom parter emot hvarandra, gör sådant vanligen ett på menigheten högst vidrigt intryck, som meddelar sig åt makarne och sedermera hos dem alstrar en förbittring, hvilken aflägsnar all tanke på vidare försoning.
I Preussen hade man länge hänvisat äktenskaps-skilnadsmål till Öfverdomstolarne; numera höra dessa mål till de allmänna underdomstolarnes jurisdiction, och man beklagar denna förändring.
I England har man af lätt begripliga skäl genom den nya äktenskaps-skilnadslagen af den 25 Augusti 1857 i London inrättat en special-domstol, kallad: vThe Court för Divorce and malrimonial causesv. hvilken uteslutande sysselsätter sig med skilnadsmål och dermed sammanhängande 22 Lag-Utskottets Betänkande M 19. frågor.
Skulle nu ofvanberörda skilnadsorsaker bos oss blifva föremål för ransakning vid våra underratter, betviflar jag att några fördelar deraf kunna uppstå för den sedliga institutionen.
Man kan snarare frukta motsatsen, nar man betraktar det sätt, hvarpå förhandlingen nu tillgår vid våra domstolar, då äktenskaps-slulnad sökes på grund af horsbrott eller egen villigt öfvergifvande.
Betänker man vidare, att domstolarne äro bundna af den i 17 Kap.
Rättegångsbalken uppställda legala bevisningslheori, så torde man lätt inse den fara, som äfven häraf är att vänta.
Så snart nemligen kärande parten förebragt erforderlig bevisning för sitt käromål, måste domstolen, om skilnadsorsaken hör till dess ompröfning, döma till skilnad i äktenskap.
Utskottets förslag blifva gällande lag, erfordrades, för alt vinna äktenskaps-skilnad, ej vidare, än att ena makan instämde den andra makan med påstående om skilsmessa i anledning deraf, alt den sednare vid några tillfällen varit af starka drycker öfverlastad och att denne erkände delta, och att det kunde i öfrigt med vittnen styrkas.
På samma sätt, i händelse mannen blifvit för misshushållning under förmyndarevård ställd, skulle hustrun genast kunna göra påstående om äktenskaps-skilnad.
Och när i dessa begge fall den faktiska grunden för käromålet vore lagligen styrkt — att ena makan blifvit beträdd med dryckenskap eller med slöseri —• skulle domstolen alltid nödgas döma till skil. nåd.
Ville makarne med hvarandra öfverenskomma om skiljsmessa, behöfdes ej mera, än att i vittnens närvaro upprepade gånger tillställa uppträden, hvilka skulle ådagalägga hos ena maken ett våldsamt sinnelag eller hal och bitterhet hos begge — och domaren, bunden af den legala bevisningen, måste döma till äktenskaps-skilnad, ehuru både domaren och allmänheten kände, att allt vore blott en tillställning;.
Utskottets pluralitet yttrar visserligen, att »ingen domstol vågade väl, på grund t. ex. af viltnens intyg om en häftig ordvexling eller ett tillfälligt slagsmål emellan 2:ne makar förklara alt »afsky och hat» uppkommit.»
Men då man erinrar sig den ringa bevisning, som anses erforderlig, för att få ett äktenskap upplöst i anledning af egenvilligt öfvergifvande, har man dubbel orsak att frukta följderna af den af Utskottets pluralitet föreslagna lagförändringen.
Man får icke heller förbise, alt det är en märklig åtskilnad mellan vanliga tvistemål, angående egendomsrättigheter och dylikt och äktenskaps-skilnadsmål.
1 förra fallet är det alltid tvänne parter, hvilka hvar för sig bevaka och iakttaga sin rätt och sill intresse.