Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H a n talade o m att han hade så många an- genäma m i n n e n från d e n n a sommar, o c h hade han inte varit så öfveransträngd o c h klen, s o m han varit, så skulle sommaren varit odeladt ljus, men nu hade hans klenhet ofta hindrat h o n o m från att vara så glad, s o m han egentligen känt sig, eller så m e d o m n ö j e n o c h utflykter, s o m han velat.
Så hade de m ö t t apotekarens flickor, o c h de hade gjort d e m sällskap.
Ella tyckte nästan det var skönt, m e n doktor A l m såg butter ut, o c h när Ella sedan tog afsked, hade han frågat: » Ja, vi ska ' träffas i vinter, fröken, eller s k a ' v i inte? » — o c h han släppte hennes hand först efter en lång, m y c k e t lång handtryckning o c h en blick, s o m Ella försökte m ö t a m e d sin vanliga frimodighet.
Innehållsförteckning: Bandi Blehr; af Ann Margret Holmgren, f. Tersmeden.
N:R 19 ONSDAGEN (594).
PRENUMERATIONSFRIS IDUN PR ÅR: UTGIFNINGSDAGAR: KR.
5: - IDUNS MODETIDN.
MED PLAN- SCHER OCH HANDARB.
IDDNS MODETID.
KONUNGEN &gt; t I 5: - 3: • REDAKTÖR OCH 8 MARS 1899.
UTGIFVARE: FRITHIOF HELLBERG HVARJE ONSDAG DEN OCH L Ö R D A G.
TRÄFFAS SÄKRAST KL. 12:TE BYRÅ OCH ÖPPEN 2 — 3.
KOMMISSIONARER EXPEDITION: KLARA S.
KYRKOGATA 1 6, l T R KL. 1 0 — 5.
ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÅ ALL- DELES SÄRSKILDT FÖRMÅNL.
BIARRITZ.
VI B J U D A i dag på sidan 4 en serie bilder från vår konungs nuvarande uppehållsort, den ryktbara franska badorten Biarritz.
De äro för vår räkning direkt anskaffade från platsen och torde gifvä ett ganska godt begrepp om dess mera typiska byggnader och naturdrag.
På första sidan återgifva vi Grand Hotel, där konung Oscar — eller grefven af Haga, som h. m:t under sin resa låter kalla sig — har sin bostad.
Den lilla stad, konungen valt som rekrea- tions- och hviloort, är som bekant, belägen innerst i Biscayabukten, nära gränsen till Spa- nien i departementet Basses-Pyrénées och åtta kilometer sydväst frånBayonne.
Med sina knappt tolf tusen invånare och sin föga skyddade och i våra dagar mycket igengrun- dade hamn skulle Biarritz näppeligen intaga någon, vare sig mer bemärkt eller betydelsefull ställning bland Frankrikes väst- kuststäder, om det icke, tack vare sitt härliga läge, milda klimat och ypper- liga förutsättnin- gar som hafsbad förvärfvat rykte som en af det mel- lersta Europas för- nämsta kurorter.
Det var fordom be- römdt för sina duk- tiga sjömän och hvalfångare, men sedan hvalarna blif- vit allt sällsyntare, har befolkningen haft sin hufvud- näring af de inkom- ster, som följt med ortens stigande an- seende som hafs- bad.
— Såsom så- dant står Biarritz uppkomst i främsta rummet i samband med kejsarinnan REDAKTIONSSEKR.
: JOHAN N O R D L I N G, A L L M.
T E L.
RIKS 1 6 4 6.
Eugenies besök där.
Napoleon III lät nämligen i Biarritz uppföra ett präktigt palats åt sin gemål, hvilken under ftere säsonger vistades vid badorten och omkring sig samlade talrika medlemmar ur Frankrikes och öfriga europei- ska länders högsta kretsar.
Palatset återfinnes bland våra bilder.
I närvarande tid besökes Biarritz årligen af omkring tio tusen personer, bland hvilka Frankrikes, Spaniens och Eng- lands högsta societet är rikt representerad.
Den egentliga säsongen varar från juli till september, men äfven under vintern är den lilla staden en till följd af det milda hafskli- matet angenäm vistelseort.
Biarritz ' omgifningar äro särdeles natur- sköna.
Från den norr o m staden belägna udden Atalaye har man den härligaste utsikt öfver hafvet och Pyrenéernas sluttningar.
Hafs- IDUNS KUNGL.
kusten är brant och består af klippor i egen- domliga formationer, med talrika pittoreska grottor.
En af de berömdaste bland dessa klippor, Rocher de la Yierge, synes bland våra vyer.
Dessa återgifva för öfrigt det ståtliga Casinot, kallbadhuset vid gamla hamnen och varmbadhuset med badhotellet.
Namnet Biarritz är baskiska och betyder les deux chénes (de två ekarna) eller, enligt en annan tolkning, les deux rockers (de två klip- porna).
I våra dagars politiska historia har Biarritz fått ett namn såsom plats för Napo- leon III:s och Bismarcks sammankomster åren 1862 och 1865.
Som ämnadt var, anträdde vårt konunga- par afresan gemensamt den 1 dennes med extratåg kl. 5,40 e.- m., h. m. drottningen för att begifva sig till Honnef.
Vid Cen- tralstationen märk- tes kronprinsen, prinsarne Carl och Eugen, prinsessan Ingeborgsamtprins Bernadotte med ge- mål äfvensom en mycket stor sam- ling damer och her- rar ur den högsta sociteten.
Konun- gen och drottnin- gen gingo kring bland de närvaran- de och togo hjärt- ligt afsked.
V i d tå- gets affärd höjde öfverståthållaren ett fyrfaldigt lefve för deras majestä- ter, och samtidigt dånade från batte- riet på Skeppshol- men den sedvan- liga kungliga sa- luten.
Enligt hvad som meddelats Idun, gör konungen på vägen till Biarritz kortare uppehåll blott i Köln och Bordeaux.
Paris passeras endast på genomfärd.
GRAND HOTEL.
KONUNG OSCARS BOSTAD I BIARRITZ.
— 2 — I D U N 1899.
VÄNTANSTIDER.
SKYMNINGSBRASAN.
E AF som en drömmens hamn hon vinkar, lockar ljufligt tröttad tanke.
Hur det varma skimret breder öfver allt sin trollska dager, hur det färgar allt ikring oss en sällsamt fager guldglans!
Långt från verklighetens kuster föras vi på längtans vingar.
I de gyllenröda glöden läsa vi vårt hjärtas saga.
Längst därinne skönt sig reser för vår syn elt slott — dess spiror glindra ljusa.
— Det är slottet, vår varma kärlek bygger — spirorna, de stolta tvänne, heta tro och hopp.
— Vårt öga blickar bäfvande en fråga: Skall du slott, som så vi timrat, Hon lade sin hand öfver hans, som ännu ej släppt sitt fasta grepp, och som talade mer än alla ord.
Hon såg hans vackra, raka nacke, hårfästet, som gick ned i en snibb i pannan, och som gjorde hela hans utseende så goss- aktigt och vekt.
Men munnens linier voro nästan hårda, de talade om en stark vilja, om stark behärskning och dock en stark lust att lefva.
Hon sade ingenting, hon hade alltid så svårt att få fram allt hvad hon tänkte, alla ömma ord, som flödade öfver i hennes hjärta, kommo icke fram till hans öron, hon teg med gråten i halsen.
Det hade länge varit som nu, han var ofta nervös, den minsta motgång tog starkare nu än förr.
Ja, tre år i detta dagliga enahanda, det var mycket.
falla uti grus och spillror, eller skall du glädja sinnet i ovansklig, evig skönhet?
Skall vår glada tro väl svikas, hoppet gäckas — eller skola vårens alla vackra drömmar bli till rika verkligheter?
Gud allena vet det — — — — — — — — — — — — Skimret bleknar efter hand allt mera.
Sagoslottet skönjs ej längre.
Men den lycka, som det siat, kanske, kanske skall den blifva » Rikard.
» Men den skyggt började meningen fick ej slutas.
Evas lilla bror kom instormande, han hade blifvit utkörd från köket af den barska Malin, och nu hade hans trotsiga lilla sinne beslutat att hämnas på de två förlofvade, som alltid sutto där inne och alltid ville vara i fred.
T y Malin, som var orsaken till förbittringen, henne vågade han sig icke &gt; på.
dock en dag till härlig sanning!
Hopp och minne, lek och allvar, ungdomskärlek, barnaglädje — — i den svaga glansen se vi svunna tider, flydda dagar.
Likson » nu vi då ock sutto vid den glada skymningsbrasan, ifriga och sagolystna.
Byggde slott — och när de ramlat, reste vi dem gladt ånyo.
Ack, att så ännu vi kunde timra drömmens ljusa fästen utan att förtröttas — Kvällen lider — allt är tyst ikring oss, oron tiger — glöden falna — hjärtats tanke ensam dröjer: Hvad än ödet här beskär oss, må vår lefnad bli välsignad, må oss gifvas kraft att värma, kraft att glädja, kraft att hägna, kraft att ge oss helt åt andra U » ^ \ T FICK H A N P L A T S E N i stället, och JL il nu vete gudarne, hur länge jag får vänta, tills nästa utsikt öppnar sig.
Eva, för- står du, hvad det betyder — kan du vänta så länge?
Ja, du kan vänta, men jagl A h, du vet inte, du vet inte.
Eva, Eva! » Han tog henne hårdt o m handleden, men såg ej på henne, bara stirrade framför sig med läpparne fast sammanpressade och ett så förtvifladt ut- tryck i blicken, att det skar henne i hjärtat att se det.
» Tre år ha vi nu gått förlofvade, » fortsatte han, mera för sig själf, » tre år, det är j u ingenting, heter det, man är ung och kan ar- beta.
Eva, min lilla söta, fina Eva, tror du, att det är ingenting för mig att gå här hvar dag och vänta och vänta och knappast få tala med dig i lugn och ro på hela kvällen, är det ingenting att gå ifrån dig sedan och gå hem till ett otrefligt hyr-rum — du är j u min, och jag skall be om lof att bara få träffa dig.
Och vänta i år ännu, låta dig gå och vara bunden.
» skåda vi vår unga lycka, som YSABEL.
fter dagens långa möda gläder vackert sorgset sinne, med SKISS F Ö R IDUN — då ha vi ej left förgäfves.
— Tyst en tår på kinden droppar, sakta dör det sista skimret.
ADI.
» Nej, nu skall Gösta vara en snäll gosse och gå in i barnkammaren och leka.
Vi ville så gärna tala om en sak, och du Gösta lilla.
» » Jag vill inte gå ut! » » Men Gösta.
» » Jag vill inte.
Du behöfver inte alltid sitta här och tissla och tassla. » Med en trött min tog Rikard en bok och började läsa.
Men då tog Evas tålamod slut, hon ledde Gösta ut tämligen bestämdt genom salen in i barnkammaren.
» Eva lilla, hvad står p å?
» Det var moderns röst.
H o n hade tefrämmande, och Eva an- lade en glad, artig min för att gå in.
» Det var bara Gösta; jag ville, att han skulle vara i barnkammaren och leka, Rikard och j a g.
» » Kära barn, ni ha väl inte så farliga saker att tala om, att inte lilla Gösta får vara inne.
Ungdomen är så själfvisk, » tillade hon med ett mildt leende till sin väninna.
Eva gick in igen.
Rikard stod vid fönstret och vände sig ej om, när hon kom.
På bor- det låg ett papper med allehanda siffror och beräkningar, hon kände så väl till det och hon visste, hur hopplös hans blick var, fastän hon ej kunde se den nu.
Nej, detta går.
icke längre, tänkte hon.
A r jag ingenting, kan j a g ingenting göra, bara tiga och se på.
Ah, vet du inte, att jag håller af.
dig, käraste min stackars gosse!
Men du skall bli glad.
» Rikard, » sade hon högt.
» Vill du följa mig ut, jag har ett par ärenden att g å?
K o m, det är mycket bättre att vi röra på oss än sitta här. » » Men att gå på gatorna i töväder.
Ja, jag vill, när du vill, naturligtvis.
Men jag är inte upplagd för någonting nu, ser du, du får förlåta mig, o m jag inte är artig kavaljer nog. » Eva bara satte på sig hatt och kappa, och med ett hastigt adjö in till modern sprang hon ut, innan hon hunnit att bli ropad till- baka för att höra några invändningar.
Regeringsgatan var mörk och tråkig, vått var det och droppade i ett från taken.
När Eva varit inne i Avéns delikatesshandel och Rikard under tiden gått och köpt sig ett par tidningar, så såg det ej mycket lofvande ut för trefnaden, nu fanns det intet ställe att gå till mer än möjligen en ölstuga eller ett kondi- tori, där de kunde få sitta och prata.
» Vi få väl gå in till Feith kanske, » före- slog Rikard tämligen lamt.
» Nej — ser du, jag ville be dig o m en sak, » började Eva förlägen.
» D u vet, att om jag går med dig upp på ditt rum, så blir det strax berättadt för mamma, och hon tycker inte, att det passar sig, men — •- men jag ville nu i alla fall be dig att vi finge gå dit upp. » Hade hon varit rädd, att han skulle säga nej, eller att han ej skulle förstå, hvad som för henne låg i ett sådant förslag, så fick hon dock nu ersättning för sin oro.
» Eva, vill du det verkligen, det, som jag bedt dig om så ' många gånger, » han kramade hennes arm, så att det gjorde ondt, och såg ned i hennes ansikte m e d en ifver, som ej tog hänsyn till de förbigåendes öfverseende småleende.
» Var det därför, du ville, att vi skulle gå uti Eva, du vet inte, hvad du gör med detta, du gör mig alldeles tokig.
Nu skall j a g trifvas i det rummet, må du tro, se- dan du varit där, käraste lilla tösen min. » Så veko de ned Smålandsgatan, ett helt annat par än det, som gått och varit bedröf- vadt förut.
Eva var i sitt stilla sinne för- undrad öfver, att han kunde bli så glad öfver hennes förslag.
Men alltid sade hon j u nej, när han bad henne om det, och hade tusen hänsyn, som skulle tagas till alla, utom till honom.
Och hon kände, hur hennes misstäm- ning vek undan, hon var lätt o m hjärtat, som man blir, när man beslutat sig för något och ser, att man verkligen utför det.
Rummet var rätt varmt, men fult och kalt.
Den fruktade värdinnan hade lyckligtvis ej visat sig i tamburen, utan Eva slapp osedd in i rummet, som ej hade egen ingång.
Brinnande af ifver slet Rikard af henne kappan, drog i hatten, innan hon fått ur hatt- nålarna, och måste slutligen skrattande låta henne taga af sig handskarna själf.
» Käraste lilla barnet 1 Att jag har dig här, alldeles för mig själf.
Ser du, att det ej var något farligt! » » Nej, Rikard, nu skall du vara lugn ett ögonblick och höra på mig.
Jag skall vara hemma snart igen, det vet du, annars får j a g bara ledsamheter, och jag vill inga moln ha i kväll, ser du.
Därför skall du låta mig gå genast jag själf vill det, och så skall du sätta dig i gungstolen och röka, medan j a g gör i ordning här.
Fy, en sådan slarfvig herre, fullt med cigarraska på bordet! » Eva slet sig lös ur Rikards tag m e d en hemlig glädje, så stark som hon icke på länge känt, öfver att se honom liflig och kär som förr i världen.
Så sköt hon bordet framför soffan, lade på en serviet, som hon tog fram ur sin kappficka, samt vecklade upp paketet
— 3 — från Avéns, hvilket befanns innehålla en liten butelj vin, några cakes och en nästan mikro- skopisk bit rochefortost.
» Ja, ser d u, » sade hon och rodnade af för- lägenhet, ty hans blickar uttryckte en sådan glad häpnad, att hon blef generad öfver sin egen företagsamhet, » du kanske tycker, att jag är lustig, men ser du, jag ville.
jag tänkte.
du var så ledsen förut i kväll och har varit det så ofta på senare tiden, a t t.
Vinet förstår jag mig inte på, Avéns är j u ingen vinhandel, men de hade detta i alla fall.
Och osten är j u rysligt liten, men jag hade ej mera pengar och ville inte gå in och få några af mamma.
Men Rikard! » Han hade sprungit upp ur gungstolen, som stod och gungade häftigt fram och tillbaka, och tog henne i famn och lyfte upp henne, bar henne en bit öfver golfvet af blott öfversval- lande ömhet.
Så satte han ned henne i soffan, lade sig på knä framför henne och talade osammanhängande, med blicken upp mot henne: » Min lilla flicka, sötaste barnl Jag har va- rit så led och tvär på sista tiden, jag hade dig j u aldrig för mig själf, jag visste ej, hur vi skulle stå ut att vänta.
Jag tyckte ibland, att du var ett barn, som trodde, att jag kunde vara nöjd med de smulor jag fick.
Vet du, hvad du gör, är du inte rädd för mig — — men jag är så kär i dig, du var så söt, som ville göra något, för att vi två skulle få vara med hvarandra — är det inte hufvudsaken för oss, att vi få lefva, att vi få göra denna långa väntan så lätt för oss som möjligt — - — du är kvinna nu, lilla barn, betyder inte lifvet mer än pappa och mamma och fruktan för hvad de skola tänka — — Men du grå- ter väl inte! » Ett par tårar trillade ned för Evas kinder och med en känsla af att hon var dum, som grät nu, mumlade hon några ord om att hon varit så tyst och feg alltid Men Rikard kysste bort tårarne, och ett ögonblick därefter sutto två glada människor vid bordet och drucko vin ur ett par stora klumpiga vatten- glas och skrattade och strödde cakes-smulor öfver hela bordet.
Eva strålade och pratade i ett, hon var rolig och öfverdådig och hade tusen infall.
Rikards mörka ögon talade mer än alla ord, i djupet af dem låg det dock ett allvar, som hon kände och förstod.
Och när tiden var inne, då hon snart måste gå, och hon lagt ned vinbuteljen med det lilla, som var kvar, i Rikards låda, satte hon sig bekvämt tillrätta bredvid honom för att få njuta af ett förtroligt samtal med honom, som hon icke på länge sett så glad och kär som nu.
» Ser du, » började hon smeksamt, fastän nå- got sökande efter ord, » jag har tänkt, att vi emellanåt skulle göra o m det här och gå hit upp ibland, när vi behöfva få litet uppmunt- ran och litet roligt att förkorta vår långa väntetid med, förstår du.
Mamma säger ibland, att jag aldrig borde ha förlofvat mig eller att det är skada, att min ungdom går bort på det här sättet — allt sådant du vet, som föräl- drar säga, men som de alls inte gjorde, när de voro unga själfva.
Jag har j u ingenting i världen, som jag bryr mig om, mer än dig, ingenting intresserar mig, där du ej är med — vi kunna j u aldrig skiljas från hvarandra, vi två, eller hur?
Och då kunna vi göra det förtjusande för oss, i stället för att vår för- lofning skall vara bara det där konventionella, tråkiga, som är så vanligt.
Jag har tänkt mera på skvaller och sådant än på dig och på att vilja göra det så lätt för dig som möjligt, i stället för att du skall gå och ledas och pinas, som du säger att du gör, af att se, hur tre år till skola gå på samma sätt, kanske Jag vet inte, om du förstår riktigt, hvad jag menar — — » » D u menar — att du är min och att du är glad i mig, du sötaste lilla fästmö som finns.
Det kunde icke ha gått längre som det gick, hu, alla förlofvade, som gå och släpa år efter år och bara bli ledsna på hvarandra.
Nu skola vi ha en liten värld för oss själfva, du och j a g och känna hvarandra mer än någon vet — — » Eva gaf sig blott hän åt lyckan att se ho- nom varm och stormande som förr.
Hon tänk- te på alla de varningar, som hon många gån- ger hört moderns väninnor ge hennes mor, mot att låta de två » ungdomarne » vara för mycket allena, men hon ryste vid minnet af dem, som då man ser något kallt, oförstående och fult.
Ingenting skulle följa af detta annat än solsken för honom igen, han, som aldrig skulle vilja göra henne något ondt, icke med en tanke eller ett ord.
Hon log, när hon en timme därefter lade sig i sin svala bädd.
Hon log, när hon vaknade nästa morgon.
» Ä n n u kan det komma många trista stunder, » tänkte hon, » men nu skall jag lära mig botemedlet emot dem, jag är människa n u, » tillade hon med ännu ett leende öfver, hur ovant och kanske litet väl affekteradt det ordet skulle låta för en främling.
; Och när Rikard kom nästa dag, lyste blic- ken med n y glans, han sade hastigt, innan de skulle sätta sig till bords: » O m söndag måste du komma, min lilla Eva.
Tänk, att ingen vet — — — » Eva tystade honom med en höjning på ögonbrynen — och vid bordet var det ingen, som förstod, att de två, som sedermera skulle lefva ett lif tillsammans, nu började vilja vara något för hvarandra, något djupare och förmer, än hvad den konventionella förlofningsumgän- gelsen plägar vilja tillstädja under långa vän- tanstider.
ACK, D MINA NERVER!
ET FINNES ett bedröfligt stort antal kvin- nor och flickor, hvilka framsläpa sina dagar utan nytta för sig och sina anhöriga, själfva utan all lefnadsglädje och förbittrande lifvet för sin omgifning, just emedan de hafva försummat att från första början bekämpa sina nerver, hvilka nu blifvit deras tyranner.
Därför, kära läsarinna, låt icke ditt sinne nedtryckas, när du någon gång plågas af hufvudvärk eller något liknande ondt; tänk icke, att du genast måste gå och lägga dig eller anbefalla de dina den största tystnad och stillhet; ty lika nöd- vändig som en omsorgsfull vård är o m den, som verkligen är allvarsamt och svårt sjuk, lika fördärfligt verka alla den ömma vårdens medel, använda vid den lätta opasslighet, som brukar hemsöka oss litet då och då, men hvil- ken vi mycket väl skulle kunna öfvervinna, om vi endast modigt kämpade emot den.
Söka vi komma ifrån tankarna på en sådan liten opasslighet genom att ägna oss åt husliga göromåL uppfriska vi oss genom en stärkande promenad i det fria, besöka vi en fattig sjuk- ling, hvilkens smärtor mången gång kanske kvalfullt skärpas genom de bittraste umbäran- den, då måste vi blygas för att hafva låtit våra i jämförelse härmed så oändligt små lidanden nedtynga oss så fullständigt.
Hvilket stånd du än må tillhöra, o m du är förnäm eller ringa, moder eller dotter, så be- höfva din man, dina barn, dina föräldrar och systrar din omsorg och kärlek; alla hafva, de rätt till dina tjänster på ett eller annat sätt.
Kan du då af hela din friska kraft ägna dig åt dem, när du vid det allra ringaste obehag klagar: » Ack, mina nerver! », drager dig till- I D U N 1899. baka och hängifver dig åt sysslolösheten eller ock utför dina plikter med en håglös, sur- mulen m i n?
Framför allt är det en fast och ihärdig vilja, hvilken skall hjälpa oss att icke blifva ett offer för de sorgliga förhållanden, som ofvan i korthet antydts, en fast vilja samt därjämte medvetandet o m Guds välsignelse för en god och nyttig gärning.
Föregån edra döttrar genom eget exempel, I mödrar, och lären dem därigenom själfbehärskning, själf- uppoffring och oegennyttans svåra konst.
I — A.
EN SJUKSKÖTERSKAS MINNEN.
U P P T E C K N A D E F Ö R IDUN A F GER- DA WIGSTRÖM.
V. HUSFRU — » K L O K A F R Ö K E N ».
D ET V A R ingen lätt sak för en ung flicka att bli husfru på det stora herresätet med dess mängd af tjänare samt så helt andra förhållanden än dem, jag förut lefvat under.
Det fordrades också strängt arbete under den första tiden för att riktigt kunna sätta sig in i det stora hemmets skötsel, dock hade jag däri g o d vägledning af den gamla fröken C, som i många år vistats i familjen och var med den befryndad.
Öfverhofstallmästaren T. förde ett lysande lif — kungliga och furstliga personer voro ofta gäster på den gamla borgen, och storartad var den gästfrihet, som där utöfvades.
Öfverhofstallmästaren var en ovanligt be- gåfvad, originell man, m e d hjärta af guld samt framstående på många områden i det medborgerliga lifvet.
Alltid ömmade han för de nödlidande, och stora voro de summor, som utdelades i form af medicin, mat och kläder.
Ett väl ordnadt husapotek inrättades, för- bandsartiklar samt mitt eget lilla instrument- bestick fullbordade utrustningen, så att den första samarithjälpen alltid kunde lämnas.
Vi på godset, såväl som församlingarna om- kring oss, hade långt till läkaren, och då det snart spordes, att den nya husfrun på W — torp var van att sköta sår, skära mindre bulnader, anlägga de första förbanden vid olycksfall m. m., k o m folk till mig i stor mängd från när och fjärran.
Då jag j u en tid varit professor Holmers biträde vid hans privata klinik, hade jag fått lägga hand vid mycket mera, än hvad annars tillkommer en sjukskö- terska — detta k o m mig nu till stor nytta.
Vår husläkare var den berömde massage- läkaren, lifmedikus J. Hafström.
Att arbeta under hans ledning var ett stort nöje.
Alltid vänlig, human och vid godt lynne, skydde han ingen möda samt satte därtill stort värde på den hjälp, jag kunde gifva honom.
Nästan hvarje dag skref jag en rapport in till lifmedikus H., fick omedelbart mina order samt nödiga medikamenter, och då jag på- kallade hans personliga hjälp, skyndade han alltid ut så fort sig göra lät.
För mig var det ännu en orsak till att göra mitt bästa, för att kunna spara lifmedikus H — s strängt anlitade tid och krafter.
Jag hade nämligen i min tidigaste ungdom varit mycket illa sjuk, och det var hans skicklighet och osparda möda, som räddade mig från att bli en krympling för hela lifvet.
En sådan hjälp glömmes aldrig, och många äro de människor, som på samma sätt stå i tacksamhetsskuld till den afhållne läkaren.
Befolkningen kring W — t o r p samt omgif- vande nejd var kanske ännu mera då, än nu är fallet, böjd att hellre söka s. k.
» kloka » än läkarehjälp och sjukhusvård.
I D U N 1899.
— Naturligtvis blef j a g ansedd för en dylik » klok », och när de råd, som af mig kunde gifvas, ej kostade någonting och de fattigaste därtill flngo en del medicin jämte annan hjälp, så växte min » praktik » — men förvånade blefvo patienterna, då jag sände dem till läka- ren.
» Kloka fröken » var ej så lätt att bli klok på, och då jag ibland tog bångstyriga barnungar med mig in i ett bredvid liggande rum, så att jag i lugn kunde få se om dem — • försäkrades det ute i bygden, att j a g » signade » och » mätte mot skärfvan ».
Min mor, som en gång vandrade i den trak- ten för att samla folksägner, fick af en gumma det rådet att för en dålig fot söka bot hos den » kloka » på W — torp.
Gumman hade ej reda på vår släktskap och min mor blef för- vånad öfver sin dotters nya titel.
HR E. HILLBERG SOM S A N K T E - P E R.
4 _ Som ersättning för mitt arbete, hvad sjuk- vården beträffade, fordrade jag af de hjälp- sökande sträng lydnad för läkarens föreskrifter samt att de ej finge spara på vatten och frisk luft.