Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En första eröfrariDna på det maritima området är hon dock icke, ty Tatjena Statov, en rysk jättekvinna, var befälhafvarinna på en skonare, som hufvudsakligen gick på Hvita hafvet och som förolyckades 1891, och den 1889 aflidna miss Hannah Millar, en engelska, kunde i lik- het med sin syster Betsy berömma sig af att under många år som kapten på briggen » Cle- tus » ha genomkorsat bafven.
Gregoria Hayden, den kvinnliga arkitekten och kvinnoutställ- nings-palatsets i Chicago skaparinna, är för våra läsarinnor väl känd.
I England ha kvinnorna intagit en domine- rande ställning som lärarinnor, och det finnes nu där flere sådana än lärare.
Äfven som handelsbiträden ha de börjat att användas så mycket, att manliga biträden till och med i London börja bli sällsynta.
Detsamma är förhållandet i Tyskland, och man har redan exempel på kvinnliga handels- resande, och hvad Sverige angår, veta vi ju, huru kvinnor allt mera anställas i affärer, på kontor, ja, till och med i statens ämbetsverk.
Vi afsluta dessa spridda drag från de kvinnliga eröfringarnas fält, hvilka för öfrigt kunde fylla en volym, med att för rättvisans skull omnämna ett område, där kvinnorna an- setts » omöjliga ».
Ätminstone berättas det från Amerika, att kvinnor icke kunnat användas som tulltjänstemän, emedan de visat för stor » grundlighet » (d. v. s. nyfikenhet) vid visita- tionen af resandes bagage, men detta kan, så- som vi tro, endast vara förtal.
Emellertid: man har kallat vårt århundrade ångans och uppfinningarnas tidehvarf, men det kommer kanske ock att kallas kvinnoemancipa- tionens och de kvinnliga eröfringarnas århun- drade.
jL \ et var en gång en turturdufva och en skata.
De bodde tillsammans, d. v. s. deras bon voro i samma träd.
Det var två hanar.
Nu skulle de ut och söka sig honor, och skatan var den första, som gick nt på friarefärd.
Han kom först till en kråka.
Hon hade sex döttrar.
Hon visade fram den ena efter den andra.
Hon ställde upp dem i rad, och de nego och nego, så att de smällde näbbar- ne i marken.
Men skatan tyckte, att de voro för gråa.
» Men jag har förmögenhet, » sa ' kråkan.
» Hvad ger du då? » sa ' skatan.
» En blank kopparslant, en silfverfingerborg och en tesked. » » Det var regalt, » sade skatan, — » ja, då tar jag henne: men jag vill ha den yngsta, » sa ' skatan.
» Tar Ni den äldsta, lägger jag en sax till, » sade kråkan.
» Den kan bli genant att ha i boet, » sade skatan.
» Då ger jag en kopparslant till. » sade kråkan.
jS°l.
393 » Mynt är bäst, » sade skatan.
Och skatan förde hem sin brud.
Det första görat han nu hade, det var att få ett ställe, där han kunde gömma sin för- mögenhet, så att ingen kunde komma åt den, S ' en skulle de bygga boet färdigt.
Men nu gick det icke riktigt bra.
Krå- kan ville ha det på ett sätt och skatan på.
ett annat.
» Det är jag som bygger, » sa ' skatan.
» Men det är jag, som värper och lägger- ägg. » sade kråkan.
» Och om du inte gör det bekvämt för mig, så kunde det gå på tok alltsammans, och det vore förskräckligt. » Ja, skatan måste gifva vifea, fast det sved.
Och nu lämna vi dem så länge ".
* * * Nu flög turturdufvan ut, han skulle ock- så på friarfärd.
Skatan hade gifvit en an- visning på kråkmor och de fem döttrarna, som voro kvar.
Turturdufvan flög dit.
Guld och gods voro bra att ha, men det var dock något annat, som den lilla turturdufvan trängtade efter; och när han fick se kråkfröknarna tyckte han just ej, att de sågo inbjudande ut.
Men han hade ju kommit dit, och han fick icke vara ohöflig.
Han skulle stanna där en liten tid och så smyga sig därifrån, tänk- te haö.
På morgonen när han skulle begifva sig af, fick han se en af kråmamsellerna, son » satt där och solade sig och gjorde sig så grann, så grann.
» Det är jag, som skall ha bröllop och gifta mig med er, » sade kråkmamsellen.
» Det få vi se, * sade turturdufvan.
» Hvart skall ni ge er af? » sade kråkan- » Jag skall bara ut på eu liten morgonpro- menad, » sade turturdufvan.
» Då följer jag med på en liten vift, » sade kråkan.
» Ja men är det säkert, att det går an, » sade turturdufvan.
» Nu för tiden styr ungdomen själf, » sade kråkan.
Turturdufvan blef helt förskräckt.
Han tänkte, att det skulle bli svårt att blifva utaf med kråkfröken.
Hjälper det inte annat, så far jag väl på natten, tänkte han, och så for han ut för att göra en liten promenad med henne.
» Hvad ger ni för föda till er fru? » sade kråkmamsellen.
» Frön och korn, ärter och annan säd, » yttrade dufvan.
» Jag skall ha mask och köttmat med, » sade kråkan.
• » H u, det här blir hemskt, jag ger mig utaf redan i natt, » tänkte dufvan.
När de nu kommit ett stycke på väg, fingo de se en af kråkans systrar, som satt uppe i en vacker björk och åhörde en liten löfsångare, som sjöng.
» Hvad gör du här? » sade systern.
» Åh j o, » sade den lilla kråkan litet för- lägen, » i går såg jag två små ungar, som fallit ned från sitt bo.
Modern var så led- sen, och jag hjälpte upp dem hit, och nu har jag farit hit i dag för att höra litet, huru de mådde. » » A c k, » yttrade den lilla löfsångaren, » hon har varit så snäll, så snäll, hon har fört föda till mina ungar, ty jag har skadat en vinge, så jag kan inte flyga; och hade hon
icke varit, detta. » så hade jag varit död långt för set tålas inga nerver; jag har aldrig vetat, hvad sådant vill säga. » » Ja, du är då dig alltid lik, » sade systern.
» Har man tänkt sig en sådan dum lolla!
Det hade väl varit bättre, att du farit af till herrgården och sökt samla till din hem- gift.
Jag har redan 12 blanka kopparslan- tar och 4 guldfingerborgar, ty de unga da- merna däruppe äro mycket slarfviga.
Dess- utom har jag en hel del andra saker, som de lagt efter sig, både saxar och knifvar, » sade kråkfröken och kråmade sig.
» Och så säger man, att jag är den som bäst passar till att gifta mig, och att jag skall göra det bästa partiet. » Och så sneglade hon på tur- turdufvan.
» Jag är så olycklig, » stönade kråkfröken.
» Strunt! » sade kråkmor, » den som är rik, behöfver aldrig vara ängslig!
Får du ej en, så får du en annan: pengar är godt att ha. » » Han är så förnäm, » sa ' kråkfröken.
» Ugglan är också af gammal adel, » sva- rade kråkmor.
» Tror mor det? » yttrade kråkfröken.
» Jag tror inte, jag vet, » sa ' kråkmor.
» Så ut med dig och låtsa om ingenting. » Och så flög hon ut för att fortsätta för- lofningen och rusta till bröllop.
Dufvan var af fin extraktion.
Hennes fa- milj ansågs för den förnämsta i skogen.
Hon härstammade från det par, som drog Venus ' char; och det var ett mycket eftersökt parti.
Men den lilla kråkan, som alltid var sedd öfver axeln af alla de andra, hon trodde knappt sina öron, då hon fick böra, att en så obeskriflig lycka skulle komma på hennes lott; ty från första ögonblicket hon såg duf- van, hade hon älskat honom och tyckte hon kunde aldrig vara nog tacksam, för att han tog henne, som var så fattig och så obetydlig.
Men dufvan var belåten, och så stod bröl- lopet, oeh han förde hem sin brud.
Men den lilla turturdufvan brydde sig alls icke om denna rika kråkfröken.
I stället blef han helt varm om hjärtat, när han såg på den andras milda, vackra ögon.
Ja, hon var grå och.
ful, men ett godt hjärta hade hon.
Och den natten flög icke turturdufvan bort från kråkmamma.
Nej, han stannade kvar, och dagen därpå sade kråkmamma till turturdufvan: » Jag går alltid rakt på saken jag: tag min äldsta dotter, ja, den som jag har äldst nu.
Hon har 12 kopparslantar, 4 guldfin- gerborgar, 1 knappnålsbref och 10 nötskal, förgyllda sedan julgranen på herrgården. » » Jag tackar, » sade den lilla turturdufvan.
» Det var rysligt mycket, m e n.
» » A h, är ni inte nöjd, så lägger jag till ytterligare en virknål. » » Nej, nej för all del, » yttrade den lilla dufvan, » jag menar icke så, hemgiften är nog tillräcklig. » » Hvad menar ni då, » yttrade kråkan för- argad.
» Ni ämnar väl inte gå och göra chi- kan och vända mig ryggen, sedan ni kom- mit hit? » » O nej, tillåt mig tala, fru kråkmamma, » yttrade dufvan.
» Nå, så gör det då, men fort och reelt, » svarade kråkan.
» Ja, det är nu så att, att, att — — » sade dufvan.
» Hvad attar ni för, » sade kråkan?
» Jo jag ville, » sa ' dufvan och drog ut på ordet.
» Nå så kläm ur er då, » sa ' kråkan.
» Det här går mitt tålamod för nära. » » Jo, » yttrade dufvan, «jag skulle be att få er näst yngsta fröken i stället. » » Har man hört på den narren, » sade krå- kan.
» Hon äger inte så mycket som en tennsked en gång! » » Ja, men jag älskar henne, » sa ' dufvan.
» Hvad är det för slag? » sa ' kråkan.
» Jag skulle be er inte införa några nymodiga idéer i min familj, så länge ni är här.
Jag har gifvit mina döttrar en förståndig uppfostran och vill icke ha några nya idéer satta i huf- vudet på flickorna.
— Men vill ni ha den näst yngsta, så bevars — gärna för mig — ' J g g $ö ^ tennstämpel med på köpet för att bli af med henne, ty det är ett sjåp. » a e r o e n m e (e n Och så ropade hon på sina döttrar oeh tillkänuagaf för dem, att den näst yngsta skulle gifta sig med dufvan.
Den äldsta höll på att få en slagattack; hon hade gjort sig så säker om att blifva dufmor.
Förargelsen gjorde, att hon teg, till dess att hon kom in till sig i boet.
D å lade hon sig på rygg och sparkade med benen.
Det är kråkors sätt att dåna.
» Opp med dig! » sa ' kråkmor, » här i hu- Nu började äfven de att reda sitt bo.
Och den lilla kråkan arbetade hela dagen med flit och ifver; men innan hon lade dit en enda kvist, så frågade hon alltid dnfvan, hu- ru han ville hafva det.
Det hörde hennes syster, fru skatmor.
» D u skämmer alldeles bort karlkräket, » sade hon en dag.
» D u skall göra, som jag gör; du skall drifva din vilja igenom. » » A c k, men han tog mig ju för ingenting, » sade den lilla kråkan.
» Hvad gör det? » sade skatfrun.
» D u skall dock drifva din vilja igenom.
Så gör jag.
V i kvinnfolk ha dock det mesta att göra; vi värpa äggen och ligga ut dem med. » » Ja, men vår make skaffar födan åt oss, medan vi ligga, » sade den lilla kråkan.
» Det är hans skyldighet, » sade skatmor.
Nu kom tiden, när de bägge skulle få sina ägg, men då fick man se en stor skill- nad.
Skatmor låg på bara pinnnar och strå, men dufvan hade fört hem oeh samlat fjäd- rar och bomull, mossa och allt fint, som han kunnat uppleta för att göra det bekvämt för sin lilla hustru.
Och hon låg där så belåten och säll och så nöjd.
Men när hon då hade legat den halfva dagen, då kom maken och hjälpte henne, och hon var så lycklig, att hon grät af gläd- je, när hon såg, hur kär hon var honom.
Medan de lågo på detta sättet, kom kråk- mor för att hälsa på.
Hon hade just nu gift bort sin äldsta dotter med en ung uggla.
Så nu hade hon mindre att göra och kunde taga sig litet frihet.
» Hvad vill det här säga? » sade hon, när hon fick se, att dufvan låg på äggen.
» A r karlkräket tokig? » » Nej, men han är så god, » sade kråkan, ooh så kysste hon sin man, och de kuttrade tillsammans, precis som två turturdufvor bru- ka göra.
» Nå, » sade kråkmor, » det var dådet värsta jag har sett!
Här orkar jag inte vara läng- re, » sa * hon — och så flög hon till skat- mor.
» D u ligger inte riktigt, » sade hon, när hon fick se, hur skatmor låg.
» Jag sköter mig själf, » sade skatmor.
I detsamma kom skatan hem.
» Var höflig mot din hustru och hälsa vac- kert, » sa ' kråkmor, ty skatan såg just inte förtjust ut.
Skatan bara skrattade.
» Sånt brukas inte här, » sa ' skatmor.
» Nå ja, » sa ' kråkmor, » i det ena nästet kuttra de för mycket, i det andra för litet.
Hvar finns måttan? » » Kanske hos ugglan, » yttrade skatan för- smädligt.
«Nej, » sade kråkmor.
» Hon är vaken om dagen och han om natten.
Det är det vär- sta.
H o n kan då inte hålla ögonen på ho- nom, och han flyger ute och svirar och ro- par klävitt!
Men giftermål får man taga så som de äro. » Och så flög hon.
Marianna.
K o m oeh k ö p!
J Q L et stundar till julen, gåfvornas och glädjens 3 Ö I högtid.
C \ T En högt aktad författarinna har i julklapps- L frågan gjort ett beaktansvärdt inlägg i ett före- gående nummer, men saken är viktig och tål att dryftas, att skärskådas från flere sidor.
Det är tydligt, att vi svenskar göra oss skyldiga till en betänklig svaghet gent emot allt det mer eller mindie öfverflödiga kram, som skickas till oss från rikare länder.
Det är icke heller mer än en mening om, att vi tendera åt att vilja lefva öfver tillgångarna.
Det är isynnerhet till julen frestelsen att köpa öfverflödsartiklar gör sig kännbar.
Hvarje butikfön- ster strålar och prålar och liksom ropar till den vandrande: kom och k ö p!
Och af de vallfärdande skaror, som komma och se, synes det, att ropet icke ljuder förgäfves.
Buktikägarne kan man ej klandra för deras ansträngningar att få sälja, det är deras rättighet att få skylta och annonsera.
Det är allmänheten, som är oförståndig, då den själfvilligt gör sig till träl under sina svaga sidor.
Att butiksägaren radar upp sina varor kan ju vara till nytta för spekulanter: de kunna få se och välja.
Men huru ofta förvandlas ej åskådaren ögonblick- ligen till spekulant.
En dam har gått ut af nyfikenhet, hon får se nå- gon lysande modeartikel, och strax uppstår där ett behof, som hon förut icke visste af.
Från beundran är icke steget långt till önskan att äga.
Där höjes kanske en röst af förståndet, att hon inte har råd, men ofta är det en ropandes röst i öknen.
» Jag kan spara på något annat », är en vanlig advokatyr, och så ett tu tre är hon den lyckliga ägarinnan.
Skulle förståndets röst vara mäktigare, så uppstår nödvändigtvis i själen en nedstämmande tanke på fattigdom och försakelse, tillräckligt mäktig att för- jaga glädjen och lyckan ur hennes bröst och kan- ske ur hennes hem.
Antingen hon nu köpte en sak, som hon inte be- höfde, eller afstod därifrån, sedan begäret väckts, har ett ondt åstadkommits.
Vore det då ej bäst att gå ur vägen för en frestelse, som man ej mäk- tar besegra, d. v. s. låta bli att beundra lyxartik- larna i bodfönstren.
Man säger, att det är så svårt att hitta på någon passande julklapp, och därför går man och » tittan.
Men är det månne ett viktigt skäl?
Kan man ej fundera ut, hvad man skall ge, så tyckes det be- visa en brist på antingen uppfinningsförmåga eller verkligt behof.
— Jag tror mest det senare.
Men kan det finnas något oförståndigare än att ge bort pengar endast för utgiftens skull?
Man har eller borde åtminstone ha reda på någon nöd- vändighetsartikel, som personen i fråga behöfver, men i många fall resonneras som så: » Den saken köper han nog själf; jag skall hitta på något, som han icke annars skaffar sig. » Och så komma de många profkartorna på lyx, som våra butikfönster äro, riktigt till heders.
Enligt mitt förmenande är detta ett sätt att lära •sina vänner lefva öfver tillgångarna och skapa nya behof, och man torde göra dem en otjänst med sin välmening.
Jag håller före, att det vore mer ägnadt att höja det allmänna välståndet, d. v. s. lyckan, om man arbetade på att förminska sina behof, pruta af pre- tentionerna.
Om därför i hemmet bestämdes, hvad som skulle köpas, oeh icke i butiken, om man isynnerhet lade an på
att köpa sådana julgåfvor, » som han eller hon ändå måste köpa », så tror jag, att julglädjen ej skulle bli mindre för det.
Och om ingen ginge åstad blott för att begapa butiksfönstren, om ingen ansåge det som en njut- ning att se och beskåda lyxen på » fåfängans mark- nad », så tror jag där skulle trifvas mer lefnads- glädje i våra hem, mera verklig lycka.
Tiden skulle åtminstone bli kvitt ett af sina lyten: ytligheten.
Att bekänna sin ålder.
et var en gång en snäll gammal tant, som satt midt i ett stort sällskap, då en liten flicka i den riktiga frågåldern kom till henne, lade armarne i hennes knä, såg henne trohjärtadt i ögonen och frågade, hur gammal hbn var.
Leendet dog på den gamla damens läp- par och med ett vemodigt drag öfver ansik- tet smekte hon sin lilla vän och sade: » Tant är mycket, mycket gammal, tant blir snart en gammal gumma. » Men frågerskan var ej nöjd, hon ville veta huru många år det var, och med en skygg blick, nästan bedjande om ursäkt, därför att hon hunnit så långt i lifvet, sade den gamla henne det.
» Det var många år, » sade barnet, nickade och gick, .ögonblickligen glömmande sin se- naste erfarenhet för nya rön.
Men för den gamla förklingade ej orden så lätt.
Nog visste hon förut, att hon var gammal, men åldern trädde så pinsamt tyd- ligt fram för henne, sedan hon måst bekänna den för hela sällskapet, och ett ögonblick härmades hon smått på barnet, som förmått henne därtill.
Men hon var en snäll gam- mal tant, som icke ville låta sådana känslor bygga bo hos sig, och därför började hon fundera på den ömtåliga åldersfrågan så, som hon aldrig gjort det förr, och hennes tankar gingo ungefär i denna riktning.
Det har funnits en tid, som lyckligtvis nu är förbi, då det ansågs nästan opassande för en kvinna att söka sig arbete och verksam- het på andra områden än inom hemmets värld.
Modern gaf sin dotter en huslig upp- fostran med tanken fästad på, att hon skulle blifva gift och som sådan kunna förestå sitt hem såsom en duglig husmoder.
Giftermålet ansågs såsom det enda målet för kvinnans lif, och ofta nog förflöt flicktiden för den unga under väntan och längtan, att » den rätte » skulle infinna sig.
Men nu kunde det hända som i visan: » Aldrig kom den friar ' n fram ».
Hon var med och dansade både krona och krans af sina jämnåriga, men för hennes hjässa plun- drades ingen myrten, ingen redde ett bo, där hon kunde göra sin duglighet gällande.
I sitt fädernehem behöfdes hon ej, omkring henne växte unga skaror upp, färdiga att taga hennes plats.
Med en tröstlös känsla af att vara öfverflödig började hon märka, att hon ej längre var ung.
Dagarne gledo ifrån henne, hon skulle blifva gammal, utan att hafva lämnat en in- sats af allvarligt arbete efter sig i lifvet.
Hon kunde ej hålla dagarne tillbaka, men hon behöfde ej för hela världen berätta deras antal.
Haren gömmer hufvudet och tror in- gen upptäcker honom, därför att han själf ingenting kan se.
Det ligger något liknande i fruntimmernas skygghet för att ej säga sin ålder.
Ingen blir yngre, därför att hon ej vill säga sitt födelseår, och med denna ma- növer riskerar hon lika ofta att anses ett par år äldre som tvärtom.
Tänkesätten hafva emellertid under årens lopp förändrats, och numera anses intet ar- bete nedsättande för kvinnan.
På mångfal- diga fält har hon tillfälle att för sig eller vid mannens sida arbeta för sin utkomst, och, hon är ej längre nödsakad att, som ofta förr, endast genom giftermålet se sin framtid be- tryggad.
Hon kan och får försörja sig själf oeh behöfver ej med fruktan motse ålderdo- men för att i händelse hon ej blifver gift ligga anhöriga eller vänner eller rent af en försörjningsanstalt till last.
Den förr i dik- ten och verkligheten, på scenen och i lifvet åt ömkandet och förlöjligandet prisgifna typ, som kallades den gamla, onyttiga mamsellen, skall dö ut, då kvinnan liksom mannen får efter sin begåfning och fallenhet utveckla sina anlag och söka sig passande verksamhet.
Men längre skall det dröja, innan den dör, den gamla fördom vi tagit i arf från forna dagar, den gamla fördom som gör, att vi blygas för vår ålder.
Det finnes i vår upp- lysta tid tusende och åter tusende kvinnor, som hemmastadda resonnera och diskutera om tusen olika ting, men som så lätt slinta på den lilla sten, som heter att bekänna sin ålder, och det är i sanning underbart, hur svårt många hafva att lugnt utsätta eller säga en så enkel sak som sitt födelseår.
Saken är ju löjlig, kan det tyckas, och i mångens öga nog ej värd att offra tid oeh tanke på, men så är det ej.
Så länge vi hafva svårt att bekänna vår ålder, så länge har det ej klart ingått i vårt medvetande, att det ej är efter våra dagars antal, vi skola mätas och mäta, utan efter den vilja hvar- med vi vandrat våra steg, sått våra ord och lämnat våra spår i den tid, som vi få kalla vår.
Tänka vi så, då torde kanske våra steg blifva varsammare, men på samma gång skall den gamla förskräckelsen för de måuga åren försvinna.
Med känslan af, att vi efter kraft och förmåga velat sträfva efter att gifva ett godt innehåll åt vårt lif, skola vi försona oss med silfret, som vill blanda sig i vårt hår, och den fårade kinden och det matta ögat, som de efter oss kommande ska- rorna med blicken skarpare än vår se hos » de gamla » såsom ålderdomens kännemärke, hafva mistat udden att smärta oss.
Den goda viljan, som adlar äfven den ringaste handling, ställer våra handlingar i en ljusare dager och kommer oss att våga hoppas och tro, att vi ej lefvat förgäfves.
Tant Ann.
Koskälla som ringklocka.
En liten originel och treflig ringklocka kan man göra af en vanlig ko- skälla, som guldbronseras och på ena sidan för- ses med någon liten målning.
I ringen fästes en brokig rosett, och en billig o c h lustig småsak är färdig.
Dicken.
I stället för fönstervadd eller mossa är det myc- ket praktiskt att isynnerhet mellan fönster, som under vintern kunna öppnas, använda följande mellanlägg.
Af domestik sys en påse så stor, att när den blir fylld med sand, den upptar sam- ma rum mellan fönstren som en vanlig vadd.
Denna sandpåse öfverklädes med ett på ylleväf sydt korsstygnsbroderi och blir sålunda på sam- ma gång den är nyttig äfven en prydnad.
Reskudde.
Af brun chagrin eller saffian göres en fyrkantig kudde, 60 cm.
lang, 45 cm.
I kanten hopsnöres den med smala skinnsnodder.
Upptill fästes ett stadigt handtag.
Stoppas med tagel.
På ena sidan anbringas en klaff för tid- ningar och om man så vill remmen för fastspän- nande af en paraply.
Monogram i ena hörnet är praktiskt och elegant.
Dicken, Staffliskynken att drapera.
I en vanlig väf upp- sattes entrådig varp.
Ljusvekegarn, oblekt och kulört, inslås efter smak, randigt och mycket bro- kigt.
Hvarannan rand, 4 ä 5 cm.
bred, bör vara hvit med rikt islagna trådar af brons- eller guld- tråd (köpes i nystan ä 8 — 10 öre).
Ju mera guld- tråd man vill bestå, j u mera höjes effekten.
I de hvita ränderna instoppas små tussar ren, hvit bomull, tillslås väl, ungefär vid hvar 15:de tråd, blott i de hvita ränderna.
De färger, som stå väl tillsammans, äro blekt blått, rose, gult och erg- grönt.
Mellan alla ränder skiljerand af två guld- trådar.
Varpens bredd: 4-0 cm.
Skynkets längd l ' h meter.
Fransar i samma stil.
Dubbla soffkuddar äro nu på modet och ha flere fördelar; då de användas, kunna de stödja så väl hufvud som rygg, och då de hängas öfver soffan eller stolens ryggstöd, bilda de hvarandras jämnvikt.
Vackert är att göra dem af gul fris eller siden o c h fullströ dem med buketter af prästkra- gar i gult och hvitt.
Gula sidenband bilda, kuut- na i rosetter, föreningen mellan båda kuddarna.
Klädning ål blomkrukorna.
Gamla enfärgade eller brokiga, fyrkantiga silkesjaletter öfverklädas med créme eller kulört tyll.
En kruka ställes midt på sjaletten, som ledigt föres upp ikring den.
Ett band bindes rundt omkring krukan, (den med tyll beklädda sidan utåt), o c h en elegant ro- sett fullbordar omhöljet.
Man kan äfven sy en spets i kanten, det ser nätt ut.
Vainqueur, Ämbar som blomsterställning.
Ett vanligt ämbar målas i någon vacker blekgrön färg, och därof- vanpå målar man några blommor i allmogestil, rödt gult och hvitt; därtill är lätt att hos någon målare skaffa sig schablonmönster, om man ej törs måla på fri hand.
En stor rosett i rödt och grönt fästes i handtagets hål.
Ambaret fylles med röda vallmoblommor, på hvilka förut i Idun före- kommit beskrifning, och är nu en färgrik dekora- tion i ett flickrum.
Man kan naturligtvis äfven ställa en bladväxt i kruka i ambaret, om man ej föredrager konstgjorda blommor.
Lampmatta af mattringar.
Mattringar — finnas i alla järnbodar — 2 storlekar, öfvervirkas med briljantgarn i. flere färger.
De små fastsys i de större.
Sammansys till erforderlig storlek i tag- gar, stjärnor eller rutor efter smak.
Gör man den bra stor och i ljusa färger, tager den sig väl ut på en mörk duk och är lätt arbetad.
I denna skärmarnas tid höra skärmar på ljus till ordningen för dagen.
Se här en modell.
Af grönt siden klipper man ut ett neckrosblad, som förses med en fin karkas i kanten och fodras med sam- ma tyg, som ej bör vara för mörkt.
En gul eller grön gummislang, som föreställer stjälken och kan fås hos modisten, fästes vid bladet; däri in- stickes en stark ståltråd, som håller bladet uppe.
Man aftager stjälken till önskad längd och böjer den samt fäster vid dess ända en klämmare, så- dan som användes till moderna släpupphållare.
Denna kniper till, om ljuset och håller skärmen uppe.