Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Thet giffuer iagh tigh, min käre vänn,
Migh hoppas, tu löner migh vell igen.”
Sedan Adam tackat Gud, tillkännagifver Gud för englarna, att han vill skapa qvinnan.
Englarna svara
Herran ungefär på samma sätt som vid mannens skapelse, och Gud visar qvinnan för Adam, sätter dem båda i paradiset, men förbjuder Adam smaka frukten af ”thet lilla örtaträä.”
Adam lofvar att ej öfverträda förbudet och på hans uppmaning gifver Eva samma löfte.
Nu uppträder djefvulen till öfverläggning med sina stallbröder.
Sedan han påminnt om sitt högmod och deraf föranledda fall, omtalar han, att han hört berättas, det Gud skapat alla kreatur samt Adam och Eva och gifvit dem stor ära, ja större än han och de öfriga fallne englarna fordom hade; dock hoppas han att detta oaktadt kunna bringa dem på fall.
En af djeflarna menar, att det väl vore ett godt dagsverke att kunna bedraga menniskorna och en hugsvalelse att få dem nedstörtade i helvetet; men han fruktar att detta dåd endast skall förvärra djeflarnas egen belägenhet.
Öfver detta tal vredgas
Lucifer och bjuder honom hellre tiga än tala så; i stället bjuder han Belsebub yttra sig, ty ”tu äst gammal, wis och from.”
Belsebub hoppas nog hitta på råd.
”Thet var fordom iag till skola gick,
At iag tenna skalkalärdom fick.”
Nu önskar han veta, om Gud förbjudit menniskorna något, ty då skulle han nog lyckas att besvika dem.
”Skulle iag en konst för päningar kiöpa
Och 7 par skoo sunderlöpa.”
En anledning till hopp om lycklig utgång hämtar han derur, att han får att göra med en qvinna.
Lucifer prisar Belsebub som en förträfflig rådgifvare, och sedan det blifvit upplyst, att Gud förbjudit menniskorna äta af det enda trädets frukt, beslutar Belsebub att omskapa sig till en piga och går så till Eva.
Han tilltalar henne sålunda:
— — — — »tu ädle quinna, Hvar kan man tin like finna.
Tu äst nu skapat mykyt klår, Såsom then sol offuer himme len går.
Alla stiärnor och planeter måtte Tigh altid lyda och effter sättia
För thin skapelse och vanhett, Jag säger tigh thet tu sjelff vett.
Tu äst nu veldigh i paradis hus, Ty må tu heta verdsens ljus” m.m.
Sedan omtalar han den förbudna fruktens egenskaper, hvarvid han bland annat lägger vigt vid, att Eva skall få heta fru och Adam bära ”konungs nampn.”
Eva lyder uppmaningen att smaka på frukten och ropar glad på Adam:
”Adam, Adam, hvar äst tu nu,
Som Gud ähr jag bliffvin en mecktig fru.
Jagh haffuer ättit aff trädzens fruct,
Aff huilket som gånger all godh luckt.
Thett är söött och icke surt,
Jag haffuer thet både smakat och sport.”
Adam lockas att äfven smaka på frukten, men knappt har han ätit, förr än han ångrar sig och klagar att skaparen vore dem vred; han förebrår Eva, att hon förvillat honom och råder till att gömma sig.
Nu kommer englen och förkunnar dem Guds vrede; Herren ropar fram Adam; denne skyllar på Eva, men Gud svarar:
”te som tillstädia och te som bryta,
te skolla alla ena pina niuta.”
Derefter uttalar Gud de i biblen omtalade straffdomar öfver mannen, qvinnan och ormen (ty här som i biblen talas om en orm och ej längre om en piga).
Englen kör sedan Adam och Eva ut ur paradiset:
”Gack nu aff thenne borgh,
Uti verden tigh berga med sorgh.
Här haffuer tu spadan till att gräffua,
Och tu råcken till at spinna och väfua.
Med följande klagan af Adam slutas stycket:
All min glaedie ähr nu förkastat,
hade iagh heller then dagen fastat,
Än iagh ått thet äplet, tå hade iagh varit from,
Och aldrigh kommit för then strenge dom.
Jagh hade tå bliffuit klock och vis,
Och fåt euigh glädie i paradis.
Nu skal iag och all min affödo
för mina misgärningar haffua mödo.
Plöia, harffua, hugga och graffua
och aldrigh roo eller lisa haffua.
Min hustru skall med sorgh föda sin barn,
förty wij kommom i diäffuulzens garn.
All jorden för min brott umgeller nödh
Med helvetes pina och hårdan dödh.
Ty tager iagh migh nu tenna spada
Och gonger nu bort och begynner graffua.
Eva tagh både råck och ten
Och sät honom emillan tin ben.
Spin och väff både dagh och nat,
bruka tig fast, var icke lat.
Om wij wår födo skolom fåå,
arbete få wij ey vara ifrå.”
Hammarsköld anser detta stycke snarare för hvad tyskarna kalla ”Ein Schwank,” än ett ordentligt skådespel235.
Men hvad tyskarna kalla ”Schwank,” är, som sjelfva namnet ger tillkänna, af burleskt-komiskt innehåll, hvilket deremot ej träffar in på denna dikt.
Ty att Gud fader i en skolmästareton tilltalar englar och menniskor, att Belsebub talar om att köpa konster för penningar eller att slita ut skor, att Eva finner fru-titlen så lockande, detta allt är endast yttringar af en menlös naivitet, som på skapelse-tiden använder den egna tidsålderns begrepp och föreställningar, utan att detta förfallit hvarken författaren eller åskådarne på ringaste sätt stötande eller ens underligt.
Af hela styckets hållning synes tydligt, att med dessa enskiltheter ingen komisk verkan var åsyftad.
Man har genom detta behandlingssätt endast sökt att gifva ämnet en för åskådarna mera förtrolig och lättfattlig form.
Med samma naiva bekymmerslöshet talas i slutet om ormen såsom den der förledt menniskorna, oaktadt djefvulen i frestelsescenen uppträder som piga, förmodligen emedan det lät sig svårligen göra att på scenen framställa ormen.
Att icke Meniskiones Skapelse och hennes Fall är ett ordentligt skådespel, kunna vi deremot gerna medgifva Hammarsköld.
Det synes nästan snarare som början af något jul- eller påsk-mysterium från sednare medeltiden; och Lucifers samtal med de onda englarna påminner mycket om motsvarande djefvulsscener i så väl de tyska, som de franska mysterierna, ehuru denna scen icke här är hållen i den grofva ton, som uti de franska skådespelen var den vanliga.
Vi vilja dock ej med bestämdhet påstå, att detta stycke verkligen utgör ett fragment af ett större helt; det kan ju möjligen af en författare under reformationstiden vara behandladt som ett helt för sig; men det mönster författaren följt är omisskänneligt mysteriernas framställning af samma sak.
Att icke språk och versbildning höra till de bättre under denna period, finner man lätt af de meddelade utdragen.
Klemming anser sannolikt, att så väl detta stycke som ”Holofernes och Judith” blifvit uppförda i Upsala under Aschanei studenttid 1570 —1580.
Öfverensstämmande med denna dikt så väl i den religiösa grundtonen, som i den friare behandlingen af det bibliska ämnet, men af mera poetisk förtjenst, är en för några år sedan funnen komedi, hvilken likaledes i handskrift förvaras på kgl. biblioteket i Stockholm och utgör ett bland de märkligaste dramatiska alster från denna tid.
Den har till titel: ”Jesus docet in Templo. Comedia in 3 Actibus.”
Det handskrifna exemplaret förekom hopbundet med tryckta religiösa skrifter af reformatorerna Laurentius Andræ och Olaus Petri från åren 1528 och 1529.
Stilen visar äfven att handskriften är från 1500-talet.
Att detta stycke blifvit uppfördt, torde kunna antagas för gifvet, åtminstone är det tydligen i denna afsigt författadt.
Det är indeladt i tre akter, men ej i scener.
Liksom det länge var brukligt i mysteriespelen, så begagnas latinet för allt, som hör till det sceniska.
Dessvärre felas ett blad i andra akten samt slutet af epilogen.
Prologen börjar som vanligt med en hälsning till åskådarna i Guds namn:
”Guds godhe gunst och stora nådhe
Önsker iagh eder bådhe höge och låghe.
Ther näst bådhe unge och gamble,
pigor och drenger hvat Gud monde församble.
Bidiandes allom hvar vid sitt nampn,
Effter iagh icke allom nempna kan,
Att j wilen giffua här på acht,
Hvat som för edher warder sacht.”
Sedan angifves styckets innehåll.
Josef ber Gud bevara hus och hem under hans frånvaro samt uppmanar
Maria att väl läsa alla dörrar, hvilken uppmaning hon också efterkommer.
Fränderna — Cognatus och hans hustru, — komma och bedja att få göra Josef sällskap på resan, och genom Josef underrättas man nu, att de samfält erna begifva sig till påskahögtiden i Jerusalem för att offra.
Han frågar sonen:
”Jesus, kiäre barn, orkar tu gåå?
Jagh redz huru tu thenna wäg förmåå.
Men Jesus förklarar sig vara unger och lätter och begagnar tillfället att fråga fadren, hvad denna högtid månde innebära.
Josef upplyser då, att judarna hafva tre högtider, påsk, pingst och löfhyddohögtiden, samt förklarar för honom påskens betydelse.
Jesus anmärker:
”Doch kan them påscha een annan wäg ländha,
een annan påscha, som medh tijdha kan händha;
Men till att dömma j thenna saack,
är iagh fast kleen och alt för swagh.”
Josef fortsätter att förklara betydelsen af löfhyddohögtiden och pingsten, och åter anmärker Jesus:
”Thenna pingesdagh är en figur
Till en annan pingesdagh både reen och puur,
Then icke är så förskräckeligh,
uthan haffuer frögd och glede medh sigh.”
Cognatus Vicinus kan ej undertrycka sin förvåning öfver Josefs lärdom, men än större förundran hyser han öfver barnets klokhet och förnuft i all ödmjuk ära och tukt.
Emellertid äro de framkomna.
Cognatus frågar efter herberge.
Jagh haffuer här en frendhe mijn, Tijt wele wij nu draga inn, Så länghe wij skifftom wår kläder om.
Kommer här in, här är gott rum.
Maria haffuer tro och offer medh, The oss bör giöra effter lagsens sedh.
Här äre turturduffuer twå, Effter thet wårt landh icke meer förmå.
Nu weland, j Jesu Herrans nampn, Wij wele them bära till altaret fram.
Gudh låther thet behaga sigh, Och anamma wårt offer teckeligh.
Cognatus (uxori suæ).
Hustru, när Joseph och iagh wi komma igen Frå altaret, tu war icke seen, Tu gack sampt med Mariam fram
Och offra tina gåffua i herrana nampn.
Uxor Cognanati (till Maria).
Här wele wij icke så lenghe ståå Och wår tidh giffue acht uppå.
Stijgh nu fram, kiera frenka min Och lägh på altaret gåffua tin.
Joseph (flectens genua, percutiens pectus suum).
Gudh, som see oss nådeligh till, Han ware oss godh, barmhertigh och mill, Han ware och wårom barnom kier, Som stå nu för hans ansichte här.
Sacardos (dans benedictum).
I män och quinnor aff Isræl, Gudh beware edher både häl och wäl.
Han upplijse sitt ansichte öffuer edher, Welsigne edher och giffue edher freder.
Gudh ske priis till ewigh tijdh För thenna godhe påscha högtijdh.
Nu wele wij in i herberget gåå Och draga oss andra kläder uppå.
Cognatus säger sig se, att Josef har att tala med någon, som till honom står i skuld och vill derföre gå före i vägen.
Josef lofvar komma straxt efter och Cognatus gifver sig i väg, sägande:
”Joseph är stackot uppå sin kropp, Ty han kan oss wäl hinna opp.
Farwäll frendhe godh och mildh!
Min lön tilgodhe, när Gudh han will.
Wij hafwom så länge töffwat här inne, Wårt sällskap skal wij neijliga236 hinne.
Beware oss Gudh, hvar är Jesus?
Inthe war han i werdsens hus.
Eller hvat säijen j min kiere man?
Jagh weet han är gången i wägen fram Och är i sälskap medh wår frendha; Ty han plägar alltijd till honom lända.
Gud giffue han måtte i sälskap wara, Thå bär iagh för honom ingen fara.
Men iagh haffuer i mitt hierta ånger, Rådhe thet Gudh huru thet gånger.
Tu törfft icke giffue tigh så svåra, Jagh weet han är framme hos wennerna wåra.
Migh tyckes wij så sachta gåå, Nu lät oss stijgha fastare påå.
Hic aperit templum, ubi sedet Christus disputans cum doctoribus.
Doctor Decanus presidens ger tillkänna, att han sammankallat de skriftlärde, på det de skola afgöra, huruvida Messias redan är kommen eller om han ännu kan väntas.
Sjelf är han benägen att antaga det förra och han påminner om Jakobs och Daniels profetior om honom.
Primus Rabbi deremot finner saken mycket tvistig och anför Haggais ord (2: 7), att vid Messiæ ankomst skall Gud röra himmel och jord, hafvet och det torra; då detta ej ännu skett, kan han ej vara kommen.
Decanus erkänner sanningen deraf och manar till ytterligare forskning.
Nu frågar Jesus, om det tillåtes honom att, fastän ett barn, få tala med i denna sak, och han upplyser, att för tolf år sedan rördes både himmel och jord; himmelen rördes, då englarna kommo neder ”med en fart” och ropade öfverljudt: ”Frälsaren är eder födder i dag,” och då stjernan visade sig för de visa männen och ledde dem till Bethlehem.
Decanus frågar, när då vatten och jord rördes, och Jesus svarar, att jorden rördes, då kejsarens bud om verldens beskattning vid samma tid utgick, och enhvar färdades till den stad, ”tit han kleckter och båren war.” Primus Rabbi blir förvånad öfver detta svar och vill veta, hvar Jesus gått i skola, och denne svarar, att han hvarken gått i skola eller ens känner en bokstaf, utan att han allena aktat till hvad hans föräldrar honom sagt.
Nu reser sig secundus Rabbi och anförer Malachie ord (3: 1), att
Messias skulle med hast komma till templet; detta har icke skett, sålunda är han ”neijliga” kommen.
Decanus menar detta vara ett vigtigt inkast och vill höra Jesu tanke derom.
Jesus säger, att sex veckor efter det englarna förkunnat frälsarens födelse, kom en ung qvinna med ett barn till templet, och han förtäljer, huru Simeon och Hanna vittnade om detta barnet.
Primus Rabbi erinrar sig då, att Simeon, som var hans närskylda frände, med honom en gång derom talat, och secundus Rabbi har af Hanna, som var hans fränka, äfvenledes hört berättelsen om detta barn, ehuru han glömt det och först genom Jesu ord blifvit derom påmint.
Tertius Rabbi, som hittills varit tyst, erinrar då derom, att Herodes låtit vid den tiden döda alla svenbarn inom 2 års ålder, och att sålunda äfven Messias måste vara dräpen.
Detta yttrande nedslår allas förhoppningar och väcker en stark rörelse.
Decanus ropar: ”O we, O we! Messias är dock wisserligen dräpen;” primus Rabbi menar, att nu är allt hopp ute; secundus Rabbi frågar, huru det nu skall gå, då han är borta, som skulle befria från träldomen.
Då tar Jesus till orda och visar, att omöjligen kan frälsaren hafva omkommit, innan han något uträttat; af sina föräldrar hade han hört, att barnet blifvit fördt till Egypten och der qvarstannat sju år, ända till dess Herodes vardt död, och han anför Oseas ord:
”Af Egypto hafver jag kallat min son.”
Tertius Rabbi erkänner rigtigheten häraf, men uttalar på samma gång sin undran deröfver, att de skriftlärde utan frukt hafva läsit och skrifvit så mycket, då nu ett ringa barn kommer och gör alla Doctores till skam.
Men Jesus förklarar då, att det är han, som af de skriftlärde vill lära, och han beder att få på dem ställa några spörsmål.
Då detta beviljas honom, frågar han, om det hafver annan grund än orden lyda, det förbud af Moses, att man icke ”kiedhen koka skall, medan det ännu är spädt och sin moder diar.”
Decanus svarar, att judarna äfven i detta fall lyda Mose bud, men ....
Här felar ett blad af handskriften.
Då komedien åter tager vid, är samtalet slut och Decanus befaller att stänga templets portar, emedan han har något lönligt att tala; dock tillstädes Jesus att qvarstanna.
Sedan portarna blifvit stängda, kommer Maria, klagande öfver sin förlorade son.
’O, herre Gudh nådhe mig arma quinna, Hvar skall iagh nu mitt barn igenfinna. iagh haffuer nu letet iblan wener och frenner, iagh rädz thet är kommit i röff uare händer.
O wee, O wee, mitt hierta will brista, skall iagh thetta barnet mista.
Jagh weet icke hvem migh kijste (?) then dagh iagh skulle lägga på wegen åstadh, För än iagh efter barnet sporde; iagh weet icke hwi iagh thet waga tordhe.
Men iagh dristade ther uppå, Att han skulle i wegen fram före gåå.
Sampt med flera wåra wener och frenner.
O wee then stora sorg migh händer!
Men thet skulle nu fullkommas så brått, Thet som then gamble (prophet) hadhe spått.
Han propheterade och sade altså, Att itt svärd skulle igenom mitt hierta gåå.
Thetta är ju itt både skarpt och hart
Som stijcker mitt hierta och sarghar fulfast.
Wee ider, mig bliffuer stort wee Att thette allt skulle mig henda thee.
Eva förderffade hela werlden wist, Alt genom sin synd och stora brist; Thet hon brött Gudhs budh och lagh.
Ty war nu födder i samma stad
Then alsamman skulle lyckia och hela Thet brutit war och monde feela.
Men effter iagh honom borttappat haar, Thå är iagh wärre än Ewa waar.
Och haffuer nu kommit på större fall, Icke migh allena, utan werl den all.
O wee migh, arma fattigha qwin na, Thet faller så mökit i tanker och sinne.
Jagh tenker — — — — — — att Gudh monde så thetta ären det rådhe,
Och haffuer honom upptagit till sigh, Effter iagh haffuer warit för sommeligh, Och icke är werd att skytta ho nom meer.
Ach Gudh, som mina tankar seer, Gif migh en uppenbarelse här om, Hvar iagh skall sökia och finna min son.”
Josef, som ser templet åter öppet, anar, att Jesus är der inne och beslutar att söka honom der.
Jesus hälsar doctores med
”Sitten i fridh j godhe män alle,
Mina föräldrar wardhe mig hädankalla.
Så följer, efter biblen, Marie förebråelse och Jesu svar.
Josef manar på att gå hem.
Maria uttalar under hemvägen sin glädje öfver sonens återfinnande; och, som de med detsamma äro hemma, så yttrar Josef sin stora belåtenhet öfver att återse sitt hem och finna, att under frånvaron ingen olycka skett.
Han ber
Maria läsa upp dörren, och dermed slutar stycket.
Epilogen är till större delen borta.
Det är 10 versar af Lucæ evangelium (kap. 2. v.
42 —51), som lemnat uppränningen till detta stycke, och redan derigenom får det en annan karakter, än de bibeldramer, hvilka behandla innehållet af en hel bok i den heliga Skrift.
Emedan här den bibliska berättelsen är så kort, lemnar den så mycket mera utrymme för författarens egen fantasi.
Det har synts honom lockande att kunna utfylla de enkla konturerna, hvarmed evangelisten tecknat denna tilldragelse ur Jesu ungdom, att kunna med en viss grad af sannolikhet framställa innehållet af detta samtal med de skriftlärde, om hvilket det i biblen blott heter, att Jesus hörde dem och frågade dem.
Och liksom de gamla tyska målarna, då de rätt lefvat sig in uti och fullt gjort sig förtroliga med ett ämne ur den heliga historien, icke funno för dess återgifvande på duken några lämpligare former än dem, hvilka de hämtade från sin egen omgifning, så har ock författaren till denna komedi hämtat utur hvardagslifvet mönstret till de taflor, han här tecknat.
Josef är en ordentlig husbonde, som ser väl till att dörrarna äro lästa, då han lemnar sitt hus; han är en god fader, som icke låter något tillfälle gå förloradt för att undervisa sin son.
Vid offrandet i templet tillgår så som än i dag vid offrandet i en svensk landkyrka.
Först gå männerna fram med sitt offer, så komma qvinnorna, sedan de först krusat om hvem som skall gå först, liksom här uxor Cognati och Maria; efter offringens slut läser presten välsignelsen öfver församlingen.
Noggrannt angifves, att de resande först bytte om kläder, innan de gingo upp i templet, samt att de sedan återtogo sina reskläder.
Samtalet i templet visar oss ett teologiskt kollegium från den tiden.
Dekanus är ett mönster af höflighet, ty han finner allt, som säges, sannt och rigtigt.
Bisittarne, rabbinerna, öfverbjuda hvarandra i spetsfundighet.
Dessa och dylika drag innebära ingenting nedsättande af ämnets helighet; de bevisa blott, att författaren inlagt hela sin själ i sitt ämne, men dermed äfven sina och sin tids föreställningar om de former, hvari verld och lif röra sig.
Och han har deri gjort rätt.
Fordran på historisk kostymtrohet i ett diktverk är beroende af bildningsgraden hos den allmänhet, för hvilken dikten är beräknad, beroende af den hos dem mer eller mindre utbredda kännedomen om förflutna tiders kulturförhållande.
Och en publik, som ej tänker sig, att främmande folk kunna hafva afvikande seder och bruk, ser också helst, att ett från annat håll lånadt ämne framställes i den bekanta inhemska drägten.
Det är dock icke af någon beräkning författaren så målar.
Han handlar på god tro; han har icke bättre förstått.
Men hela dikten får derigenom ett obeskrifligt behag.
Det är en varm trohjertad ton man i den förnimmer.
Man ser, att författaren velat i det mest aktningsbjudande skick, han förmått, framställa de heliga personerna, på samma gång han icke velat träda sanningen för nära, utan velat troget skildra dem i de lefnadsvilkor, hvilka enligt biblen voro deras.
Dermed kommer nästan af sig sjelf en bestämdare individualisering af diktens figurer.
Så finna vi här Josef och Maria temligen lefvande skildrade, likaså rabbinerna och deras dekanus; särskilt har det lyckats författaren att i skildringen af modrens ängslan allt ifrån det, hon märker sonens frånvaro, få fram ett och annat drag, som ej saknar natursanning och tyckes hämtadt ur hjertats djup.
Rörande äro hennes sjelfförebråelser och den fromma resignation hon i sin sorg förråder, då hon fruktar, att Gud icke längre anser henne värdig att sköta barnet och derföre tagit det till sig.
Det är ett af de mest poetiska ställen vi påträffat i de gamla dramerna.
Versbehandlingen är näst den i Tobie Comedia den bästa vi hittills funnit; rimmen äro i allmänhet rena.
— Huruvida stycket är en öfversättning våga vi ej afgöra; det synes oss ganska väl kunna vara original.
Handskriften lemnar ingen ledning till upptäckande af författaren.
Ännu ett stycke hafva vi från detta århundrade i ”Holofernis och Judiths Commædia opå Rijm i 5 Acter,” hvilket finnes i handskrift uti Aschanei ofvan omtalade samlingsband på kgl. biblioteket, och hvilket derföre af Hammarsköld på redan anförda klena skäl blifvit tillskrifvet denne författare.
Äfven ”Holofernis och Judiths Commædia” har enligt Aschanei anteckning varit ”Ageradt Ubsaliæ.”
Detta stycke bildar en öfvergång emellan de stränga bibeldramerna från 1500-talet och de verldsliga dramerna från följande århundradet.
Liksom de äldre dramerna tager det nemligen en utförlig biblisk berättelse till ämne, följer troget den der angifna handlingens gång, utan att förbigå någon omständighet, som har en, om än aldrig så liten betydelse, samt innehåller många scener, i hvilka dialogen blott är en omskrifning af bibelordet.
Men dessemellan utmålas enskilta delar af berättelsen på fullkomligt fri hand med rent verldslig hållning.
I båda de två sist omhandlade styckena anlita författarne likaledes sin uppfinningsgåfva; men de hålla sig dock der noga inom den engång anslagna religiösa grundtonen, hvilket än mera är förhållandet i de stränga bibeldramerna.
Här åter framskymtar tydligen den mera profana lusten att underhålla, och der texten erbjuder någon anledning, har författaren med ett omisskänneligt välbehag skildrat scener, som icke ensamt åsyftat from uppbyggelse.
Man jemföre som exempel den här nedan meddelade gästabudsscenen med andra akten af den i öfrigt obetydliga ”Josephi Historia,” och man skall strax se dem emellan stor olikhet icke blott i förmåga att dramatiskt behandla ett ämne, — deri är förf. till Josephi Historia underlägsen —, utan än mera i sjelfva tonen.
Början af prologen, slutet af fjerde och hela femte akten fela.
Detta är det älsta stycke, som eger scenindelning.
Prologen redogör för innehållet af dramat och slutar med att fästa uppmärksamheten på den i stycket först uppträdande personen med orden:
— — — — — och varer still
Och hörer hvad
Konungen säija vill.
I Första akten uppträder konung
Nebudkadnezar och rådslår med sina män om krigståget mot judarna (Judiths Bok 1 o. 2 kap.).
Bagoa prisar freden, men höfvitsmannen Holofernes röstar för krig, och denna mening biträder konungen samt utnämner Holofernes till härförare och gör honom till ”den ypperste furste i allt sitt rike.” Holofernes lofvar, att inom dag och år återkomma med seger.
I andra scenen förflyttas man till Bethulien.
Charmi och Osias, öfverstarne i staden, klaga öfver den olycka, hvarmed landet hotas, och den sednare råder att besätta alla landets högar och fjell samt befästa städerna (4: 6); men Joakim, öfverstepresten, uppmanar folket att i första rummet vända sig från synden, göra bot i säck och aska och anropa Gud om hjelp och förlossning.
Alla nedfalla på knä, och Joakim läser en bön.
Sedan de åter uppstått, uppmuntrar dem Joakim med Mosis exempel (4: 13 —14) samt bjuder dem gå in i templet och göra Herran ett brännoffer.
(”Här må sjungas, sedan kommer Holofernes med sitt sällskap.”)
I första scenen håller Holofernes ett långt tal om Nebudkadnezars magt, uppräknar de länder han redan underkufvat och frågar, om någon kan lemna honom upplysningar om det folk, som nu vågar göra honom motstånd (5: 1—4).
Achior berättar israeliternas historia och råder Holofernes att icke angripa dem, derest de icke syndat mot sin Gud (5: 5 25).
Holofernis alla höfvitsmän blifva vreda (5: 26—29); Tartan och Rabsaris fråga, hvad Achior är för en, som vågar stå så och ”bjebba,” och Rabsa ces börjar sitt tal med: