Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I öfrigt innefattar gällande lag i 8 Kap. 7 § Arfda-Balken tillfyllestgörande bestämmelser, angående oäkta barns rättighet att erhålla understöd och uppfostran af sina föräldrar, eller, derest de allida, af deras qvarlåtenskap; hvadan Utskottet, som följaktligen finner Anders Perssons förslag, så vidt det omfattar berörde ämne, ej föranleda någon lagstiftningsåtgärd, med anledning af hvad i öfrigt blifvit föreslaget, vördsamligen tillstyrker det måtte Rikets Ständer besluta en författning, hvarigenom., med ändring af 8 Kap. 7 § Arfda-Balken, varder stadgadt: oäkta barn, utom det, som är afladt i hordom, eller i skyldskaps- eller svågerskaps-led, hvari äktenskap ej får ega rum, må taga arf efter sin moder, derest barnet blifvit af henne offentligen inför rätten eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest erkändt och hon ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar.
Stockholm den 26 Februari 1857. Lag-Utskottets Betänkande Afl 18.
5 Reservationer: af Herr Grefve Sparre, med hvilken Herr Friherre Wrede, Herr Adlercreutz, Herr Biskop Annerstedt, Herrar Domprostarne Björling och Bring samt Herr Prosten Ljungdahl sig förenat: »Om, vid lagstiftning, man finge rådfråga endast känslan, så skulle sannolikt icke någon röst höja sig emot förslaget om oäkta barns rätt till en andel i föräldrarnes qvarlåtenskap.
Men redan den omständighet, att det icke ens blifvit ifrågasatt att tillerkänna dem en sådan rätt till faderns, utan endast till moderns egendom, och icke eller detta, då barnet är Ridt i hordom eller i förbjudna leder, ådagalägger att belt andra grunder än medlidande, eller en viss naturlig billighetskänsla dervid måste tagas i öfvervägande.
Den grund, hvarpå ej mindre arfsrätten, än slägträtten i allmänhet hvilar, är äktenskapet, och det derpå bygdå familjelifvet, grundvalen tillika för det sedliga samhällslifvet, vilkoret för fostrandet af sann gudsfruktan och renhet i tänkesätt.
Hvarje åtgärd, som kunde i någon mån menligt träffa dessa samhällets rötter, synes mig betänklig.
Om lagliga rättigheter tillerkännas frukterne af den osedliga förbindelsen likasom af äktenskapet, skall den allmänna meningen möjligen deraf komma till den slutsats, att den förstnämnda af lagstiftaren tolereras; och den får härtill en ny grund, om dessa rättigheter tilläggas barn födda i lönskaläge, men icke i hordom eller förbjudna leder.
Hvilken giltig anledning kan härtill anföras, om ej att den sistnämnda förbindelsen är brottslig; den förra deremot obrottslig.
Man må icke glömma att lättsinnet, sjelfviskheten, de menskliga passionerna skola understödja en sådan slutledning.
Sedernas helgd kan aldrig nog omsorgsfullt af lagstiftaren hägnas; den minsta remna å denna hägnad vidgar sig snart till ett rymligt inträde för lättsinnet eller sedeslösheten.
Jag behjertar mer än någon de olyckliga frukterna af menskliga lättsinnet eller passionerna.
Frågan är blott om rätta sättet att komma till deras hjelp.
Föräldravård, uppfostran i familjen är deras första och vigtigaste behof; föräldrarnes heligaste förbindelse.
Vår nu gällande lag, då den åt qvinna, häfdad i fästom, eller under äktenskapslöfte, eller kyrktagen såsom fästeqvinna, eller sedermera trolofvad, eller tillsagd äktenskap, utan att vigsel åkommit, gifvit laggift hustrus, och åt barnet äkta barns rätt, har sökt åt den förra bereda upprättelse, åt det sednare slägt, uppfostran.
Den har sålunda tillika anvisat mannen, af hvilken ensam det i de flesta fall beror att bättra hvad som brutits, den enda och rätta vägen till försoning; och det bör betraktas såsom en lycka, att opinionen i allmänhet gillar de ingalunda sällsynta fall, då sådana försoningar ske, eller då qvinnan genom lagens medverkan vinner upprättelse och barnet fadersnamn.
Jag befarar att den af mig såsom möjlig förutsedda omstämning i opinionen, som kunde blifva en följd deraf att konkubinatet ansåges såsom af lagen tolereradt, kunde minska den känsla af ansvarighet, som ännu hos mannen förefinnes; och att han på ett för hans egenkärlek mindre sårande, men för samhället mindre välgörande sätt sökte afbörda sig sin skuld. 6 Lag-Utskottets Betänkande M 18.
Blott möjligheten häraf vore för samhället en skada, hvilken icke uppvägdes af den högst ringa förmån, i de allra flesta fall ingen, som bereddes oäkta barn genom arfsrätt efter modern, vanligen i saknad af tillgångar.
Man har åberopat främmande länders exempel.
Principen om oäkta barns arfsrätt har i dessa länder inkommit med den Romerska Rätten, som der blifvit gällande.
Men den Romerska Rätten är äldre än kristendomen; och Roms sedeslöshet, som också undergräfde samhället, är alltför väl känd för att behöfva omordas.
Den blef lagstiftningen öfvermäktig och de försök, som gjordes att genom lagar tvinga till äktenskap, blefvo vanmäktiga.
Också har icke ens Frankrike, som i öfrigt adopterat den Romerska Rättens grundsatser, vågat att, såsom Utskottet, tillägga oäkta barn arfsrätt, utan följt andra grunder vid bestämmandet af deras anspråk.
I England, hvilket land ofta åberopas såsom föresyn, har åter någon rätt till qvarlåtenskapen, mig veterligen, icke blifvit dem tillerkänd.
På dessa skäl och då genom vår nu gällande lag rättighet till så stor del af föräldrarnes qvarlåtenskap, som till uppfostran erfordras, blifvit oäkta barn tillerkänd, samt efter all sannolikhet rättigheten att genom testamente förordna till deras förmån vid denna riksdag blir utvidgad, har jag, för min del, ansett förslagen böra afstyrkas.» Af Herr Sparre, S. »Fullt erkännande den sanningen, att äktenskapet utgör familjens enda grund och att ifrån denna grund arfsrätten utgår, anser jag dock denna grundsats icke vara oförenlig med åsigten om en mildare lagstiftning i afseende på oäkta barns rätt, än den nu gällande lag innehåller.
Denna är, enligt min tanke, både ofullständig och obillig och en förändring deruti, öfverensstämmande med naturens och mensklighetens fordringar, tror jag kunna, utan kränkning af äktenskapets helgd, åstadkommas.
— Den väg Lagutskottet vid sisthållna riksdag, i afseende å denna frågas lösning, beträdde, synes mig icke heller nu hafva bordt öfvergilvas.
Uti detta förslag, hvilket tillvann sig tre Riksstånds bifall och således utgjorde Rikets Ständers beslut, tillstyrktes ett stadgande, hvarigenom oäkta barn, utom det som är afladt i hordom eller i svågerskaps- eller skyldskaps-led, hvari äktenskap ej må ega rum, tillerkändes rättighet att efter moder, som icke efter sig lemnat äkta barn och bröstarfvingar samt icke genom testamente om sin qvarlåtenskap annorledes förordnat, deraf njuta den del, som hon på sådant sätt bortgifva kunnat, hvilken del borde anses såsom vore den genom laga kraft egande testamente barnet gifven.
För den rättighet tili andel i moders qvarlåtenskap, som genom nämnda förslag bereddes oäkta barn, är, eldigt min tanka, någon annan eller vidlyftigare deduktion än den, som kan hemtas från det nu gällande stadgandet om skyldighet att lemna sådant barn föda och uppfostran, icke erforderlig, helst jag föreställer mig att en moder, som i lifstiden sökt uppfylla detta med naturens första bud öfverensstämmande åliggande, svårligen kan hysa någon annan önskan än den, att, efter dess död, synnerligen om denna inträlTar i barnets tidigare år, en del af qvarlåtenskapen må komma barnet tillgodo.
Väl lärer man häremot invända, att lagstiftningen redan anvisar modern ett sätt för denna önskans uppfyllande, det nemligen att till barnets förmån upprätta testamente; men man torde dervid icke böra för - Lag-Utskottets Betänkande M 10. 7 gata, att modern ofta nog torde vara i okunnighet om denna rättighets tillvaro, eller att omständigheterna mången gång förhindra henne att göra bruk deraf; äfvensom att barnets rätt såmedelst göres beroende på iakttagande af vissa former, dervid försök af afvogt sinnade slägtingar att omintetgöra barnets anspråk icke alltid torde uteblifva.
Visserligen saknas uti Lag-Utskottets omförmälda förslag nödiga bestämmelser i afseende å oäkta barns bevisning om sin börd samt ordnandet af de rätts-förhållanden, som af nämnde lag-förändring föranleddes, hvilka förslagets brister ock utgjorde hinder för Kongl. Maj:ts Nådiga bifall till förslaget; men dessa brister torde väl icke hafva varit alldeles oöfvervinnerliga.
Moderns erkännande inför presten i församlingen och hans derpå grundade intyg om barnets börd samt arfvingarnes uti lagen uttryckta skyldighet att svara det oäkta barnet med en viss andel uti qvarlåtenskapen eller andra lämpligare stadganden för att söka afhjelpa de anmärkta formela bristerne uti det förra förslaget, hade, enligt min tanke, säkrare bidragit till ändamålet, — en mildare lagstiftning i ämnet, — än det af Lag-Utskottet nu framlagda förslag, hvilket icke torde hafva att påräkna en lika framgång.» N:o 19.
Ant. till Exp.-Ulsk. d. 3 Mars 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående förändring i gällande föreskrifter i afseende på lagfart af fast egendom.
Uti särskilda inom Hedervärda Bonde-ståndet väckta motioner har Riksdags-fullmäktigen Bengt Nilsson från Kronobergs län föreslagit: l:o att Rikets Ständer måtte besluta en författning af följande innehåll: »Derest köpare af fast egendom, vare sig på landet eller i stad, antingen icke kan förete några förre egarens åtkomst-handlingar eller ock företer för lagfarten ofullständiga handlingar, eger vederbörande domstol, på sökandens bekostnad, genom anslag å Rättens dörr och införande af kungörelse tre gånger i allmänna tidningar, kalla och förelägga den eller dem, som förmena 8 Lag-Utslwttets Betänkande JYs 19. sig vara närmare berättigade till den försålda fastigheten, att inom natt och år derefter anställa klander å den skedda öfverlåtelsen medelst laga instämning, men att, om sådant försummas, något hinder icke möter för sökanden att erhålla lagfart:» och 2:o att Kongl. Brefvet den 7 Oktober 1742, angående domares skyldighet att. vid fråga om lagfart al jord å landet, inhemta upplysning huruvida jorden är af skatte- eller krono-natur, måtte upphäfvas.
Häröfver har Lag-Utskottets utlåtande blifvit infordradt; och får nu Utskottet, efter föregången öfverläggning, detsamma afgifva.
Hvad dervid angår förstnämnda förslag, till stöd hvarför motionären åberopat den svårighet, som köpare af fastighet har att bestyrka säljarens åtkomst till densamma, derest handlingarne derom gått förlorade genom vådeld eller annan dylik händelse, eller säljaren innehaft fastigheten från den tid, då lagfart ansågs mindre nödig och således ofta underläts; så ehuru Utskottet ej kan i allo förneka omförmälda svårighet, synes likväl det medel, som motionären, för undanrödjande deraf, anvisat, ej vara lämpligt eller förenligt med det ändamål man sökt med föreskriften, att lagfart ej må beviljas innan förre egarens lagliga åtkomst är vorden ådagalagd, och den verkan, meddeladt uppbud blifvit tillagdt.
Nämnde föreskrift blef först med bestämdhet uttalad genom Kongl. Förklaringen angående lagens rätta förstånd och tillämpning i mål, som röra klander å fast egendom, samt hvad ytterligare vid lagfarts beviljande bör iakttagas, af den 14 Maj 1805.
Redan förut funnos visserligen föreskrifter i enahanda syftning; men man synes hafva derå fästat mindre uppmärksamhet, med afseende å uppfattningen att lagfartens egentliga betydelse var bördemäns uppmanande att inom viss tid göra sina anspråk gällande.
För en sådan uppfattning kan äfven åberopas att lagfarten eller egendoms ollentliga uppbjudande infördes då skyldigheten för den, som ville sälja sin arfvejord, att hembjuda den åt fränder, upphörde; men, utom det att flere stadganden i gällande lagstiftning utmärka, som skulle 1734 års lagstiftare velat inlägga i lagfarten en mera omfattande betydelse, hafva, på sätt antydt blifvit, sednare lagstiftare dermed iörenat ändamål och verkningar, hvilka gjort ett iakttagande af ifrågaställda föreskrift för rätts-säkerheten nödigt.
Rättigheten att genom klander återvinna fastighet, som olagligen blifvit rätter egare afhänd, ansågs, på grund al 10 kap. 1 § Jorda-Balken, vara till tiden obegränsad.
En egendom kunde således under flera generationer gå från man till man, hvilka alla dertill egde laga lang; men visades att den en gång blifvit olagligen afhänd rätter egare, egde dennes arfvingar återtaga egendomen.
Den osäkerhet i fastighets besittning, som häraf var en följd, gal anledning till 1805 ars ofvanberörde författning.
Den utstakade nemligen en gräns för rättighetens utöfning; men på samma gång ansåg man nödigt att, så vidt ske kunde, för framtiden undanrödja anledningarne till klander och såmedelst befordra den säkerhet i besittning af fastighet, som utgjorde författningens syftemål.
I sådant afseende innehåller densamma en »allvarlig påminnelse till domhafvande, att vid lagfarts beviljande noga tillse, att, Lag-Utskottets Betänkande, M 10. 9 att, uppå olaga åtkomst, uppbud ej varder meddeldt», i sammanhang hvarmed föreskrilves att, då lagfart derefter sökes, böra de handlingar, sorn styrka förre egarens åtkomst, ovilkorligen uppvisas samt till innehållet i Lagfarts-protokollet antecknas.
Genom iakttagande häraf skulle ock, åtminstone för framtiden, de händelser, hvilka föranledde klander, till största delen förekomrnas.
Det var jemväl på sådan grund, som 1818 års lagstiftare kunde förklara att inteckning må beviljas i fastighet, som förvärfvats genom sådant fång, sorn lagfaras bör, då uppbud derå vunnits.
Med iakttagande af det vilkor, som för uppbuds erhållande fanns stadgadt, ansåg man egande-rätten i allmänhet försäkrad; och säkerhet i denna del utgjorde åter vilkoret för den säkerhet, som inteckning skulle medföra.
Häraf finnes således, hurusom en af de vigtigaste lagar för den allmänna krediten blifvit ställd i beroende af lagstiftningen i afseende på lagfart; och det var äfven hufvudsakligen på denna grund, sorn Rikets år 1834 församlade Ständer fästade Kongl. Maj:ts uppmärksamhet på vådan af den sed, sorti hade blifvit öllig vid åtskillige underdomstolar, att nemligen då någon säljares åtkomst ej kunde nied handlingar styrkas, genom kungörelse i allmänna tidningarne förständiga dem, hvilka hade fog till klander af skedda köpet, att detsamma inom viss tid vid Rätten anmäla, vid påföljd att lagfart eljest beviljades, och som Kongl. Majit i nådigt bref af den 9 November 1838 förbjöd berörde kungörande, med uttrycklig erinran om ett noggrant iakttagande af oftanäuinde i 1805 års förklaring gifne föreskrift om styrkande af förre egarens åtkomst innan uppbud beviljas.
Emellertid bade inom representationen fråga blifvit väckt angående modifikation af berörde föreskrilt för den händelse att förre egarens åtkomst ej kunde med handlingar styrkas.
Frågan fick dock ökad vigt sedan, genom Kongl. Förordningen den 19 Maj 1845, blifvit förklaradt att, om någon säljer läst egendom till två, det fång, hvarå lagfart först sökes, skall gälla, samt att, om förre egarens borgenärer söka inteckning i försåld fastighet. innan lagfart derå blifvit sökt, ombytet i eganderätten ej lägger hinder i vägen för inteckningen; och sedermera har jemväl frågan vid hvarje riksmöte upptagits, med framställning af nära nog lika beskaffade förslag, som nu ifrågaställda.
Såsom enda medlet att afhjelpa den anmärkta svårigheten har man nemligen alltid tillgripit fångets kungörande; men Rikets Ständer hafva likväl städse, med afseende å de förhållanden, som här ofvan äro angifne, ansett en sådan utväg ej kunna medgifvas.
Den skulle ej eller motsvara ändamålet, så framt underlåtenhet att, inom den genom kungörelsen förelagde tid, klandra, ej medförde trygghet emot framtida klander.
Endast derigenom kunde kungörelsen leda till säkerhet uti ifrågaställda hänseende, eller undanrödja behofvet af annan bevisning; och derlörutan vore åtgärden af ingen betydelse.
En ytterligare inskränkning i den genom 1805 års förklaring redan begränsade klanderrätten torde dock ej kunna komma i fråga; och minst kan en sådan göras beroende af tillfälliga förhållanden, isynnerhet då de, lika med dem, hvilka motionären åberopat, hafva sin egentliga orsak i enskildes försummelse att ställa sig af lagen påbjudna föreskrifter till efterrättelse, Bih. till R.
Brot. 1856 4 1857. 7 Sami. 1 A/d. 8 Haft. % 10 Lag-Utskottets Betänkande M 19.
Då, enligt 10 § i 4 kap.
Jorda-Balken, härads eller stadens doinbok eger vitsord om jordabref förderfvas eller förloras, kan förlusten af innehafvande handlingar till bestyrkande af fång, som, efter gifven föreskrift, blifvit lagföljdt, ersättas; och om en fastighet gått i arf till säljaren, men handlingarne derom förkommit, kan upplysning om förhållandet erhallas hos vederbörande domstol, såvida ett exemplar af bouppteckningen efter den, hvilken lemnat egendomen i arf, blifvit, enligt lagens bud, till förvarande dit ingifvet.
I allmänhet är det alltså, på sätt nyss nämndt är, åsidosättande af lagens bud, sorn föranledt den öfverklagade olägenheten.
Att undanrödjandet deraf en och annan gång kan möta svårigheter, har Utskottet erkänt; men derföre hafva ock 1845 års lagstiftare iriedgifvit att ansökning om lagfart må upptagas, ändå att förre egarens åtkomst ej styrkes, och medföra enahanda verkan, i förhållande till annan egare eller intecknings-sökande, sorn om åtkomsten blifvit behörigen ådagalagd, såvida lagfarts-sökanden inom viss tid fullgör lagens kraf i berörde hänseende eller anställer rättegång, för åstadkommande af den bevisning, som för lagfartens beviljande erfordras.
Denna sednare utväg är ock, efter Utskottets omdöme, den, som med rätts-säkerhetens bevarande bäst leder till målet, och som följaktligen gör vidare lagstiftning i ämnet obehöflig.
Häri har således Utskottet en ytterligare anledning till sitt vördsamma tillstyrkande, det mätte Rikets Ständer förklara att Bengt Nilssons ifrägaställde förslag ej föranleder någon lag stiftning s-åt gärd.
Beträffande derefter frågan om upphäfvande af Kongl.
Brefvet den 7 Oktober 1742; så torde till en början böra anmärkas, hurusom motionären, efter uppgift, blifvit föranledd till framställningen i denna del af det förhållande, att åtminstone en bland Rikets landtdomare städse, då lagfart å något hemman sökes, infordrar vederbörande Häradsskrifvares bevis angående hemmanets natur, äfven om densamma vid nyss förut för sig gången lagfart blifvit ådagalagd.
Detta hade nemligen skett med anledning af omförmälde Kongl. Bref.
Enligt motionärens åsigt hade dock sådant sin grund i en oriktig uppfattning deraf; men då lagfarts-sökande derigenom tillskyndades onödiga kostnader, syntes Författningen böra upphäfvas, serdeles som förhållandena i väsendtlig mån förändrats under den tid, som från utfärdandet förflutit.
Någon sådan förändring har dock ej egt rum, som helt och hållet omintetgjort betydelsen af denna författning, hvars ändamål var att förekomma lagfart af Kronohemman; hvadan det ock derigenom blef ålagdt underdomare att »innan något uppbud beviljas, noga Lag-Utskottets Betänkande Ni 20.
11 examinera oell efterfråga om hemmanet är skatte, till hvilken ända icke allenast de derå utfärdade skatte- och faste-bref måste infordras och genomses, utan ock vederbörande Kronobetjent höras huruvida samma hemman sedermera kunnat råka i skattevrak och iklädt sig krononatur.»
I denna föreskrift kan ej eller Utskottet upptäcka giltig anledning till det förfarande, som uppgifvits såsom närmaste anledning till motionärens ifrågavarande framställning.
Samma föreskrift kräfver väl bevis derom att det hemman, som uppgifves vara kronoskatte, verkligen är af denna natur, men den erkänner så väl skattebref som fastebref såsom härutinnan tillfyllestgörande.
Det åberopade förfarandet och deraf bärflytande olägenheter, måste således afhjelpas på annan väg, än lagstiftningens; och derföre föranlåtes Utskottet jemväl vördsamligen afstyrka bifall till Bengt Nilssons yrkande om upphäfvande af Kongl. Brefvet den 7 Oktober 1742.
Slockholm den 3 Mars 1857.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 3 Mars 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om antagande af ett stadgande derom, att vid arfskifte emellan syskon afseende bör göras å verkställd uppfostran och uppnådd ålder.
Till Lag-Utskottet har Hedervärda Bonde-Ståndet remitterat en af Riksdags-fullmäktigen A. P. Andersson från Östergöthland till Ståndet ingifven motion, hvars syftning ofvan är angifven.
Enligt motionärens omdöme vore det nemligen i hög grad obilligt att, i det fall föräldrar dö och efterlemna flere barn, de af dem, hvilka redan erhållit uppfostran och hun - 12 Lag-Utskottets Betänkande JM 20. nit den ålder, att de kunna sig sjelfva försörja, hafva lika rätt i föräldrarnes qvarlåtenskap med dem, hvilkas uppfostran är ofullbordad och som äro så unga, att många år måste förflyta, innan de förmå att med eget arbete bidraga till sin bergning.
Då de förre voro i tillfälle att bibehålla och förkofra hvad de ärfva, måste deremot de sednares arf mången gång användas till deras uppfostran.
Denna obillighet borde dock förekommas; och för sådant ändamål har motionären föreslagit det måtte i lag stadgas: »att när föräldrar äro döda och »arf efter dem skiftas skall, de barn, hvilka hunnit till den ålder, att de sig sjelfva försörja »kunna, samt till den tiden åtnjutit vård af föräldrarne, icke må i vidsträcktare mån erhål»la del i samma arf, än att de minderåriga syskon, som ännu icke hunnit samma ålder, arelatift till tillgångarne i boet, må undfå hvad skäligen pröfvas kan till deras vård och upp»fostran till dess äfven de sig sjelfva försörja kunna, och det sålunda blifna öfverskottet se»dermera alla barnen emellan lika fördelas.»
Utskottet kan dock ej dela den åsigt, som ligger till grund för berörda förslag.
Det är väl en föräldrars pligt att, så vidt de förmå, uppfostra sina barn, men de anspråk, som barnen ega, äro ej af den natur, att jemnandet af de olikheter, hvilka tilläfventyrs härutinnan dem emellan kunna uppstå, utgör föremål för lagens positiva bud.
Derför hafva ock våra lagstiftare uti 10 § af Arfda-Balkens 12 kap. förklarat, att hvad föräldrar kostat på sina barn till föda, kläder, upptuktelse och bröllopskost, det må ej vid arfskifte räknas, men att det likväl står föräldrarne fritt att, om de vilja, deremot lägga de andra sina barn något till, som mindre njutit hafva; och detta stadgande hvilar på en ur föräldramaktens väsende hemtad grundsats, hvars vigt innefattar tillfyllestgörande anledning för Utskottet att afstyrka bifall till ifrågavarande motion.
Stockholm den 3 Mars 1857. Lug-Utskottets Betänkande M 21. 13 N:o 21.
Auk. till Exp.-Utsk. cl. 3 Mars 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vädel motion om förändring af expropriationslagen.
Uiksdags-fullmäktigen Efraim Larsson från Elfsborgs län har uti ett lill Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet hänvisadt memorial förmenat, att den grund, hvarefter ersätlning bestämmes för jord eller lägenhet, som jemlikt Kongl. Förordningen den 20 November 1845 och den 27 November 1854, till allmänt behof afstås eller upplåtes, vore obillig och oriktig.
Jorden eller lägenheten borde nemligen, i enlighet med dessa författningar, uppskattas med endast fästadt afseende å de pris, som gälla vid uppskattningen.
Priserna varierade dock alltjemnt; och då dessutom de olägenheter, expropriationen medför för egaren, ej, på sätt ske bör, tagas i beräkning, oansedt dessa olägenheter mången gång kunna vara serdeles betydliga, har Efraim Larsson, för tillvägabringande af billighet och rättvisa härutinnan, föreslagit det stadgas måtte: »att icke allenast enskild jord, då den för allmänna företag eller anläggningar är behöflig, må uppskattas efter sin kalkylerade afkastning, åker efter kronotionde, äng efter hö och betes-mark i förhållande till det antal kreatur, som derstädes anses kunna hafva årligt bete, utan ock att vid sådan uppskattning i betraktande må tagas den större eller mindre vigt, som den exproprierade jorden häfver i förhållande till den qvarvarande.» Utskottet betviflar emellertid, att ett stadgande i denna syftning skulle närmare än föreskrifterne i förenämnde författningar leda till rättvisa och billighet.