Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
F ö l j a n d e d a g, d å h o n fruktade, att Cani- t u c c i a åter s k u l l e förlora C i c c o t t o, b a n d h o n ett snöre m e d e n a ändan o m Ciccottos b e n, den andra kring Canituccias lif, så att d e i c k e s k u l l e skiljas åt.
O c h så haltade d e n l i l l a grisen efter flickan f ö r att ledas u t p å bete.
» P a s q u a l i n a har gett m i g stryk, f ö r att j a g är en t j u f!
» M e n Ciccotto svarade b a r a m e d att r u s k a p å hufvudet o c h lugnt börja beta.
Bestän- d i g t, när n å g o n tanke rann u p p i Canituc- cia^ slutna sinne, talade h o n o m d e n m e d Ciccotto.
N ä r d e återvände h e m o m k v ä l - larne, f ö r d e h o n f ö r d e t mesta följande sam- tal m e d h o n o m: » N u g å v i h e m, o c h Ciccotto g å r i sin stia, o c h sedan ger m o r P a s q u a l i n a s o p p a n åt Canituccia, s o m äter u p p allt, a l l t i h o p!
» O c h p å m o r g o n e n l ä t d e t så h ä r: » Om Ciccotto inte springer sin v ä g, utan g å r snällt b r e d v i d Canituccia, s k a ' h a n få g å till M o n t a g n a S p a c c a t a, o c h hon s k a l å t a h o n o m äta så m å n g a, m å n g a äpplen, m e d a n Canituccia äter sitt b r ö d!
» N ä r hösten k o m, h a d e Ciccotto blifvit m y c - k e t tjock o c h tung.
E n g å n g knuffade h a n o m k u l l C a n i t u c c i a m e d e n stöt a f h u f v u d e t, h v a r p å C a n i t u c c i a reste sig, aflägsnade sig ett stycke o c h h ä m n a d e s m e d att k a s t a en sten p å h o n o m.
M e n d e t v a r deras e n d a tvist.
De tillbrakte hela d a g e n tillsammans ute på fälten f ö r att s ö k a u p p d e t s p ä d a gräset.
I b l a n d d r o g Canituccia Ciccotto m e d sig till någon fläck, d ä r h o n sett n å g o t gräs, s o m C a n i t u c c i a åt allt mindre o c h mindre, o c h han s k u l l e t y c k a o m, i b l a n d slet C i c c o t t o P a s q u a l i n a b l e f m e d h v a r d a g allt hårdare C a n i t u c c i a m e d sig till n å g o t g r ö n t o c h l o c - mot M a r i a la rossa s flicka, t y skörden b l e f k a n d e fält.
V i d middagstiden åt Canituccia klen o c h d e n stränga g a m l a g u m m a n h a d e en b i t b r ö d.
O c h sedan flackade d e b å d a fattats a f en ryslig misstanke — att hennes o m k r i n g i d e n v a r m a våreftermiddagen, ä n d a b r o r Crescenzo v a r k ä r i B o s e l l a N o c e l l e t t o; till dess s k y m n i n g e n föll p å.
D e l e m n a d e så h a d e t v å ostar o c h en skinka försvun- hvarandra i c k e förrän p å aftonen, d å C i c - nit ur skafferiet, o c h slutligen h a d e Crescenzo, cotto fördes till stian f ö r att sofva o c h C a - vid m a r k n a d e n i Sessa, k ö p t en g u l d r i n g f ö r nituccia, efter att h a ätit en tallrik s o p p a tre lire.
P a s q u a l i n a blef allt ilsknare o c h med kalla b ö n o r, några ärter eller en bit snålare i sitt hus.
H o n r å k a d e i gräl m e d s p ä c k och b r ö d, g i c k, äfven hon, och l a d e Teresa, tjänstfiickan, m e d G i a c o m o, trädgårds- sig.
Säkert är, att P a s q u a l i n a h v a r k e n var mästaren, m e d Canituccia, — m e d alla.
snålare eller elakare än andra b o n d k v i n n o r, men I Sista söndagen h a d e presten i c k e velat g e
henne nattvarden för alla hennes s y n d i g a tankars s k u l l.
H v a r e n d a d a g regnade det, o c h Ciccotto o c h C a n n i t u c c i a k o m m o hem alldeles g e n o m - våta.
C a n i t u c c i a lyfte u p p sin r ö d a kjol ö f v e r hufvudet, så att endast skjortan s k y d d a d e de magra benen, o c h medan hon vadade genom vatten o c h smuts, d r y p a n d e a f regn, r o p a d e h o n åt C i c c o t t o: » S p r i n g, Cicotto lilla, spring fort, för j a g är alldeles v å t — men där h e m m a brinner brasan, o c h d ä r s k a ' v i v ä r m a o s s!
» M e n ofta v a r elden s l o c k n a d, o c h Cani- tuccia fick l ä g g a sig o c h sofva, ännu allde- les g e n o m d r ä n k t a f regn.
I denna novem- ber m å n a d sades det i V e n t a r o l i, att M a r i a, la rossa, dött i C a p u a a f tyfus, o c h presten framhöll henne s o m ett v a r n a n d e e x e m p e l i sin predikan, så att han fick flere u n g a flic- kor att rodna, s o m tydligen h a d e n å g o t p å sitt s a m v e t e.
S å talade de om för C a - nituccia, att m o d e r n v a r d ö d, m e n h o n för- stod ingenting, utan h ö r d e på h v a d de sade utan ringaste uttryck.
V i d den tiden h a d e Ciccotto blifvit ' så tjock o c h fet, att m a n i c k e l ä n g r e k u n d e föra h o n o m l å n g t bort för att b e t a; — han h a d e svårt för att g å.
Förgäfves lockade Canituccia p å h o n o m, han h a d e i c k e styrka längre.
Första gången Canituccia måste l e m n a h o n o m o c h g å u p p p å bergen o c h s a m l a ris, p l o c k a d e h o n en m ä n g d e k o l l o n åt h o n o m, som h o n b a r m e d sig hem i sitt förkläde.
Innan hon g i c k för att hemta vatten v i d brunnen, för att b ä r a mat till Crescenzo ute p å fälten eller i n å g o t annat u p p d r a g, sprang hon alltid ett ö g o n b l i c k o c h tittade p å C i c c o t t o.
O c h när h o n k o m till- b a k a, innan h o n åter g i c k in i k ö k e t, g i c k hon p å nytt oeh helsade p å h o n o m.
Det förskräckte henne bara en smula, att se h o - n o m så onaturligt fet, så m y c k e t tjockare än h o n själf, s o m v a r m a g e r s o m en k v a s t k ä p p.
En afton i december, d å hon k o m från brunnen, fann h o n presten, O t t a v i a n o, N i c o l a Passaretti o c h Crescenzo i lifligt samtal p å gården, h v a r p å alla tre b e g å f v o sig b o r t o c h b e s k å d a d e Ciccotto.
H o n förstod ingenting.
M e n följande d a g s afton k o m slaktaren från C a r i n o l a, o c h T e r e s a förde m e d sig K o - saria, G a s p a r r e R o s s i ' s tjänstflicka.
D e t var stor uppståndelse p å gården o c h i k ö k e t; i spiseln stod en stor g r y t a öfver en flammande e l d; a l l a stora fat, alla ä m b a r, alla b y t t o r v o r o framsatta, i ett hörn stod v å g e n, p å bordet l å g o små o c h stora knifvar, trattar oeh skedar.
P a s q u a l i n a, Teresa o c h R o s a r i a sprungo o m k r i n g m e d u p p s k ö r t a d e kjolar o c h hvita f ö r k l ä d e n.
Slaktaren g i c k o c h k o m m e d m y c k e t viktig u p p s y n.
A l l t detta såg C a n i t u c c i a, utan att förstå, h v a d det b e t y d d e.
Slutligen frågade h o n T e r e s a helt s a k t a: » H v a d ska v i g ö r a i k v ä l l?
» » J u l e n är k o m m e n, C a n i t u c c i a!
slakta C i c c o t t o!
» V i ska ' C a n i t u c c i a ryste till ett ö g o n b l i c k; därpå g i c k h o n ut o c h k r ö p i h o p i ett hörn p å gården för att se C i c c o t t o slaktas.
H o n såg vid det fladdrande ljusskenet, att de s l ä p a d e h o n o m u t p å gården, o c h N i c o l a Passaretti o c h C r e s c e n z o h ö l l o fast h o n o m.
H o n hörde de förtviflade g r y m t n i n g a r n e a f C i c c o t t o, som icke v i l l e d ö, o c h såg slaktarens knif, som stack h o n o m i halsen.
H o n såg, hur de skuro a f h o n o m h u f v u d e t o c h l a d e det p å ett fat m e d en frisk lagergren b r e d v i d.
O c h så såg hon, hur de s t y c k a d e hans k r o p p i två delar och v ä g d e den, o c h hon h ö r d e u t r o p a f glädje ö f v e r resultatet, s o m v a r ö f - ver förväntan g o d t.
H o n satt alltjämt k v a r i mörkret, inkru- pen i ett hörn a f gården.
Timmarne gingo i den k a l l a decembernatten.
Slutligen ro- p a d e n å g o n in henne i k ö k e t.
Rosaria och Teresa h ö l l o p å att s t o p p a korf, slaktaren o c h C r e s c e n z o t o g o hand o m s k i n k o r n a o c h fettstyekena, medan N i c o l a ö f v e r v a k a d e svin- istret, s o m smälte i den stora grytan.
Pas- qualina stod v i d ett hörn a f spiseln o c h stekte palt i en panna.
Alla pratade, lifligt o c h gladt, g r i p n a a f glädje öfver allt detta kött, allt detta fett o c h öfverflöd, u p p e l d a d e a f hettan o c h arbetet.
C a n i t u c c i a stannade p å tröskeln o c h såg p å d e m, utan att tala, o c h utan att stiga in.
D å k o m P a s q u a l i n a att t ä n k a på, att flickan i c k e ätit p å hela d a g e n, o c h d å det v a r en festafton för henne, skar.
h o n en bit svart b r ö d, l a d e en bit palt därpå o c h räckte det till C a n i t u c c i a: » Ä t det h ä r », sade h o n.
M e n Canituccia, som v a r h a l f d ö d a f h u n - ger, s k a k a d e på hufvudet o c h svarade n e j.
Gumselius.
(Forts.) Jfe \ ch om han så ville hjälpa Sten, som kostade Aa / så rysligt, kunde kanske Elsa få komma ut till Paris, dit hon längtade så mycket för målningens skull.
För öfrigt var ju flickan ung, utmärkt vacker, efter hvad Nils skref och hade fått en ytterst vårdad uppfostran samt var följ- aktligen för sin person värdig sin lysande plats.
Det skulle j u då vara orätt att bortkasta så myc- ket, endast därför att hon ej var af adlig börd.
Detta ungefär var det, som grefvinnan redan länge tänkt, o c h som hon nu försökte klargöra för dottern.
Denna satt åter blek och lugn vid sitt arbete.
Alla spår af rörelse hade försvunnit, och äfven sedan modren slutat, fortfor hon att iakttaga tystnad.
Den gamla lät de förut nervöst arbetande händerna nedsjunka i knäet, aftog glasögonen och betraktade dottern.
» Nå, hvad säger du? » utbrast hon något otå- ligt.
» Hvad tänker du på? » Ett bittert leende krusade flickans läppar.
» Jag tänker på », svarade hon långsamt, » hvilken makt penningen ändock har.
Om doktor Ek varit mil- lionär i stället för en fattig medicine kandidat, hade kanske hindren för vår förening ej varit så oöfvervinneliga.
Men då var det endast fråga om det omöjliga för någon af vår släkt att gifta sig med en o.frälse.
Nu tyckes ett sådant parti tvärt- om mycket önskligt. » En svag rodnad färgade ett ögonblick grefvin- nans infallna kinder, då hon med en viss häftig- het svarade: » Det är nu andra gången du vidrör detta ämne, som jag trodde vara glömdt för alltid, i synnerhet sedan du nu står i begrepp att gifta dig.
Inser du då icke, att det är en stor skilnad härvidlag?
När en dotter ur ett förnämt hus gif- ter sig med en ofrälse, afsäger hon sig sin börds alla företräden och stiger ned till sin makes krets, då däremot en adelsman höjer sin maka upp till sig, utan att förlora det minsta af sina rättigheter eller sin ställning. » » Jag ser saken från en annan synpunkt », gen- mälde dottern.
» Om jag gift mig med Ek, hade jag frivilligt aflägsnat mig ur vår släkt, som så- lunda ej haft något vidare ondt af mig, ja, kanske till och med ej utan tillfredsställelse erkänt min man nu, då han blifvit lifmedikus och gunstling vid hofvet.
Då däremot Nils gifter sig med den där flickan, inför han för första gången borgerligt blod i vår familj, och den fläcken kan sedermera aldrig utplånas, att den blifvande bufvudmannen haft en sådan mor.
Hvad mig själf beträffar, in- såg jag ju också snart min förvillelse och gaf fri- L villigt vika, huru ung jag än då var, och har se- dan aldrig ångrat detta offer. » » Ja, du gjorde oss då en stor glädje, min flicka », sade modern, » och skulle göra det äfven nu, om du kunde se saken på samma sätt som jag. » Blenda skakade på hufvudet, men sade därefter i gladare t o n: » Vi gräla j u om påfvens skägg.
Jag hoppas, att Nils förskonar oss från allt bry- deri i detta fall. » Grefvinnan kväfde en suck, i det hon återtog- sitt arbete.
Och så sutto de åter tysta och flitiga, hvardera försjunken i sina tankar.
Från trädgården hördes genom det öppna fön- stret en glad röst muntert gnola, och strax där- efter inkom en ung flicka i salongen.
Hon lik- nade Blenda så betydligt, att man ej kunde miss- taga sig på, att de voro systrar.
Samma ädla drag, samma bruna ögon och mörka hår, samma höga gestalt, men skilnad fanns dock.
I stället för Blendas allvarliga, bleka anletsdrag och stilla vä- sende såg man hos Elsa rosor på kind och lif i öga och rörelser.
Hon var klädd i en tunn, be- kväm sommardräkt af ljust bomullstyg utan alla prydnader, utom en gammaldags guldbrosch som sammanhöll den släta, hvita kragen.
» Att ni kunna sitta härinne i de kvafva rum- men, då det är så friskt och skönt därute under träden », utropade hon muntert, kysste modren på pannan och lade lekfullt handen öfver den f i n a knypplingen.
» Akta, akta », utropade den gamla förskräckt, » du kunde just ställa till det vackert åt mig. » » Det är inte så farligt », svarade Elsa skrattande och såg med detsamma på det tina arbetet.
» Men att mamma nu igen tagit sig för ett sådant mön- ster », fortsatte hon.
» Mamma vill bestämdt för- störa ögonen. » » Det kostar inte på mig alls », gpnmälde mo- dern, » det går af gammal vana.
För öfrigt vill jag hafva den riktigt vacker, ty det är j u min enda så att säga personliga lysningspresent åt Blenda. ».
» O, moder, ve!
Mitt samvete mig plågar 1 » de- klamerade Elsa.
» Jag hinner bestämdt aldrig min matta färdig.
Men », tillade hon i förtvitlad ton, » hvem kan väl arbeta med yllegarn i sådan här värme! » » Seså, lugna dig, Elsa », sade Blenda leende, » hinner du ej den vackra mattan färdig till bröl- lopet, så får jag den sedan. » » Nej », utropade systern högtidligt, » n u är det slut med lättjans sköna dagar, och hädanefter skall flitens lampa brinna både natt och dag.
Men där kommer Anna med posten », tillfogade hon i vanlig ton.
» Bref och tidningar.
Ett paket till mamma från Nils och, har man sett på ma- ken, ett bref från Sten.
Hvad kan den herrn vilja?
Ett till Blenda från.
Stockholm, tror jag och.
intet till mig!
Nåja, inga bref äro goda bref, och jag får nöja mig med tiduingarne.
Posten, Dagbladet och Idun med Modetidning.
Nå, det var bra, så att jag kan få min nya klädning rik- tigt modern.
Och så är det väl slut på berättel- sen i det här n u m r e t.
» Och medan de öfriga öppnade sina bref, kikade hon mellan bladen i fdun och var snart på stå- ende fot fördjupad i läsningen.
Efter en stund lade hon ifrån sig tidningen och sade med en li- ten belåten suck: » Den slutade bra » samt gick därefter att få del af de öfrigas post På golfvet bredvid grefvinnans plats syntes em- balieringen till hennes paket, ett par tjocka papp- skifvor och en hop omslagspapper.
Den gamla damen v a r djupt försjunken i läsningen af ett långt bref.
Framför henne låg, stödd mot knyp- peldynan, en ovanligt stor fotografi.
Elsa fattade denna med båda händerna och höll upp den fram- för sig.
» Har Nils skickat den här? » frågade hon och till- lade lifligt: » En så förtjusande flickal Hvem är det? » Grefvinnan dröjde ett ögonblick och svarade sedan med låtsadt lugn: » Det är hans fästmö, Isabella Gutheimer. » » A h », ljöd det från systrarnas läppar.
Modren väntade en stund, men då ingen sade något vi- dare återtog hon sin läsning af brefvet.
Elsa lade tillbaka porträttet och gick ut till sitt rum.
Slutligen var brefvet genomgånget, det samman- veks omsorgsfullt, och grefvinnan tog åter porträt- tet i betraktande.
» Det gick således ändock därhän --, sade hon med en suck, oviss om den gällde själfva saken eller den strid hon förutsåg.
» Vill du ej se på hennes porträtt, Blenda? » tillade hon.
Dottern reste sig lydigt o c h gick fram samt mot- tog bilden.
» Nå, hvad tycker du? » frågade den gamla med någon oro.
» Hon är utmärkt vacker », ljöd det lugna svaret.
» Det är ett österländskt utseende.
Kanske hon är judinna? » » Ah, hvad tänker du på. » » På civiläktenskap och kontrakter och allt det där, som j u hör till giftermål mellan olika tros- bekännare », sade flickan med ett mörkt leende.
» Nej, så illa är det ändå inte », genmälde gref- vinnan med en viss tillfredsställelse, att det kun- nat vara sämre än det var.
» Så hänsynslöst kunde Nils aldrig hafva bandlat. » » Hvarför inte? » återtog Blenda.
» Detta utseende, förenadt med en så kolossal rikedom, kunde nog förvrida hufvudet på en ung man. » Modern såg gladt öfverraskad upp på den ta- lande, men dennas blickar voro med ett så dy- stert, j a hatfullt uttryck fastade på den förtrollande bilden framför henne, att den gamla damen genast kväfde det glada instämmande, som sväfvade på läpparne och i stället lugnt s a d e: » Ja, det är sannt.
För öfrigt få vi ej glömma, att det hela nu är en fait accompli, och vi måste bereda oss att taga vänligt emot flickan, när hon kommer. » » När hon kommer? » upprepade Blenda häftigt.
» Kommer hon bit? » » Ja, Nils skrifver, att han tagit sig en månads ledighet för att tillbringa den här i hemmet till- sammans med fästmön.
Han är öfvertygad, säger han, att våra fördomar, som han kallar det, skola försvinna, då vi få lära känna henne. » Blenda tycktes i begrepp att gifva ett skarpt svar, men hindrades lycklitgvis genom tjänarin- nans inträde.
Denna anmälde, att friherrinnan Stjernfelt helsar och frågar, » o m herrskapet ville dricka kaffe i trädgården i eftermiddag. » Grefvinnan skakade på hufvudet.
» Det är för v a r m t.
vill du gå, Blenda? » » Nej, omöjligt », svarade denna och lemnade hastigt rummet.
» Fråga fröken Elsa » sade grefvinnan, » hon är visst i sitt rum. » Om några minuter kom Elsa in.
» Slipper jag inte? » frågade hon bedjande.
» Mamma kan väl tänka sig.
hur alla där s k o l a.
» Grefvinnan afbröt henne genom en varnande höjning af handen och en blick på tjänarinnan » Hel- sa », tilltalade hon den sistnämnda, » helsa och tacka, men säg, att jag ej orkar, och att fröknarna äro upptagna ».
Sedan flickan gått tillade h o n: » Jag förstår nog, hvad du menar.
Vi få säkert sitta emellan därborta.
Afunden öfver den stora rike- dom, som kommer Nils till del, blir säkert en djup indignation öfver messaliansen.
Men då det nu är afgjordt, få vi hålla god min, o c h du måste hjälpa till att försona Blenda därmed.
Hon är mycket upprörd. » » Ja, nog blef jag häpen, men då det, som mam- ma säger, inte kan ändras, är det ju icke värdt att taga det tragiskt.
Jag undrar, när vi få se henne personligen? » » Rätt snart.
Nils skrifver, att de komma hit med första, för att stanna här en tid. » » Nå det var bra », genmälde Elsa, i det hon böjde sig ned öfver moderns axel för att ännu en gång se på porträttet.
» Hon ser allt tämligen öfvermodig och bortskämd ut, men glindrande vacker är hon.
Och så elegant sedan I Tänk hvil- ken sensation hon kommer att väcka här i vår lugna vrå.
Hvar skall hon b o?
» » Det har jag inte tänkt på ännu.
Vi måste låta Blenda få vara med o c h bestämma det. » » Hon kan gärna få mitt rum.
Det är luftigt och trefligt, o c h jag kan bo i fruktrummet under tiden.
Men hvad skrifver Sten? » » Jag har rent af glömt bort hela hans bref för den här historien.
Låt oss se. » Och hon genom- ögnade hastigt de få raderna.
» Han kommer också hem », berättade hon.
» Han har skadat sitt ben, inte farligt, men dock, så att han ej får rida mera under mötet. » » Så roligt! » utropade Elsa, men hejdade sig och tillade, » ja, inte att han skadat sig, men att han kommer hem nu, så blifva vi alla samlade.
Men nu måste jag tänka på middagen.
Något lätt, eller hur? » » Så lätt som möjligt i denna värme, mitt barn », sade grefvinnan leende, hvarefter Elsa gnolande gick ut och modern återtog sitt arbete och sina tankar.
1 den så kallade kaffebersån, en stor löfsal i den vidsträckta Stjernfeldtska trädgården, var allt på vanligt sätt ordnadt för ett större kafferep.
Och här på stället var detta vanliga något ganska stor- artadt.
ViJ ena sidan stod ett bord, betäckt med en snöhvit damastduk samt antikt silfver och pors- in.
Korgar med bakverk voro utställda här och där, och i midten tronade en ofantlig, ännu tom blomstervas.
På andra sidan i löfsalen syntes ett serveringsbord, fullsatt med förfriskningar, apelsi- ner, inlagda lingon, en tårta, slipade karaffiner med olika slag af viner, till och med punsch, ty det kunde j u hända, att herrarne tittade in längre fram.
Äfven här fanns en midtelpjäs, en stor is- kylare af silfver, ur hvilken några sodavattens- flaskor stucko upp sina ståltrådsombundna halsar.
Det kändes svalt mellan de lummiga väggarne, hvilka voro så täta, att knappast en solstråle kunde genomtränga bladmassan för att glänsa på ett silfverlock eller gnistra i det rubinröda vinet.
Allt såg så trefligt och inbjudande ut, att man ej kunde undra på den belåtna min, som kom arrangemen- terna till del från värdinnan, hvilken nu inträdde, åtföljd af sin dotter, den senare bärande en massa blommor, hvilka hon ordnade i vasen.
Friherrinnan Stjernfeldt var liten och tämligen korpulent, men likväl liflig och rörlig.
Själf be- gåfvad med ett muntert lynne, ville hon gärna se alla glada omkring sig, och, enka med en enda dotter och en rätt betydlig förmögenhet, hade hon gjort sig till medelpunkt för sällskapslifvet i sta- den, ehuru hon, hvad rangen beträffar, ej kunde räknas som den förnämsta.
Hennes dotter var hvad modren varit vid hennes ålder o c h skulle säkert komma att till punkt och pricka likna sin mor, då hon uppnått dennas femtio år.
Hon hade nu slutat att ordna sina blommor, jämkade några koppar till rätta, såg därefter på sin klocka och sade skrattande: » Nu komma frök- narna Sköld.
Det var i grefvens tid man blef i ordning. » Friherrinnan satte sig o c h framdrog ur en korg sin stickning.
Hon följde noga med alla tidskrif- ter för handarbeten och öfverraskade ständigt sina vänner med de underbaraste målningar, sömnader, stickningar och dylikt.
Hon hade knappt hunnit få arbetet i ordning, förrän den till en tvärgata le- dande trädgårdsgrinden hördes slås igen, o c h strax därpå förmörkades bersåns ingång af två höga gestalter.
Fröknarna Sköld hade i sin ungdom på krino- linernas tid, varit ståtliga företeelser.
Fadern var kommendör i flottan och kanske därför, kanske emedan de i sina vidlyftiga garneringar verkligen liknade skepp under fulla segel, hade de_ erhållit och buro ännu binamnet fregatterna.
Arens tä- rande tand o c h det vexlande modet hade dock småningom borttagit allt rundt och fylligt hos dem, och skulle man nu liknat dem vid något dylikt, måste det blifva ett par stormaster, raka o c h smala, men ännu bärande vimpeln i topp, hvilket syntes då de aftagit sina knutna, svarta hufvudbonader.
Den mördande elden ur deras ögon hade slock- nat, men deras tungor mer än ersatte dess plats.
De lefde nu på en liten pension, voro oskiljaktiga och hade infört en berömvärd ordning i den lilla staden: de k o m m o nämligen alltid på den minut de voro bjudna, och då måste j u andra göra så med.
De båda systrarna hade därför knappast hun- nit helsa, förrän smällarne i trädgårdsgrinden bebådade de öfriges ankomst: majorskan Mac-Bley, ett medelålders fruntimmer med ett något simpelt utseende, men med skarpa, kloka ögon bakom lorgnetten.
Prostinnan Slrömstedt med dotter, den förra rak och ståtlig, en blifvande biskopinna, sades det, dottern sjutton år, glad och med ett behagligt väsende.
Doktorinnan Vennersten, pro- vinsialläkarens fru, musikalisk och road af säll- skapslif.
Sedermera kommo en del äldre och yngre damer, hvilka skola presenteras i mån af behof, o c h så kastade värdinnan en blick omkring sig o c h tillsade dottern att taga ut kaffet.
» Få vi ej se Måneskiölds i dag? » frågade major- skan Mac-Bley, och det lätta sorlet från de öfrigas tungor lade sig ögonblickligen, medan alla andlöst lyssnade till svaret.
» Nej », ljöd detta, » grefvinnan orkade ej, och fröknarna voro upptagna. » » Ah.
N:r 1 2 (535) Prenumerationspris p r år: Idun ensa m _ kr.
5 Iduns Modet.
» 5 Iduns Modet.
» 3 Barngarderoben » 3 Fredagen de n 2 5 mar s 1898.
Byrå: Klara södr a kyrkog, 16, 1 tr. Öppen kl.
Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG Träffas säkras t kl. 2 — 3.
Ester Anderso F » Hoppet så g de n rose n blomma, Såg de n skönhe t so m de n gaf, Nu frå n rosenlunde n tomm a Ilar minne t til l e n graf.
; allen p å si n pos t i lifvet s junidag.
Vä n oc h fager, fris k oc h hurtig.
Såvä l til l sit t inr e so m yttr e e n helgjute n oc h san n bild a f e n norden s m ö i si n fulla kraft!
Så va r de n ung a Sofia - syster, hvar s sympatisk a bil d i da g pryder Iduns först a sida.
Hennes korta, me n rik a lef - nadssaga skol a v i n u sök a i några spridd a dra g delgifv a våra läsarinnor.
På de n seda n et t pa r hun - dra å r tillbak a fäderneärfd a gården Wall a i Fagr e försam - ling a f Skar a stif t födde s den 6 decembe r 187 1 Este r Anderson, de n mellerst a a f trenne syskon, de n gladaste, den ifrigaste, ehva d de t gällde lekar elle r läxor.