Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stockholm den i3 Maj 1845.
STOCKHOLM, Lundberg k Comp., tS45. Lag-Utskottet» Utlåtande, N:o 122. 1 JW 122.
Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Maj, kl. 1 e. in. Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 8j, öfver väckta motioner angående Konkurslagstiftningen.
Samilige Riks-Stånden hafva till Lag-Utskottet återremitterat berörde Betänkande, på grund af åtskilliga deremot framställda anmärkningar, k vilka Utskottet får upptaga och besvara i den ordning, som följer.
Vid förehafvande af Herrar Arnbergs och Almgrens förslag, att den omständighet, att gäldenären ej vid afträdesansökningen fogat uppgift på tillgångar och skulder, icke borde utgöra länder för ansökningens upptagande och konkursens början, har inom Riks-Stånden den åsigt hufvudsakligen gjort sig gällande, som Herr Lagergren uttalat i sin mot Betänkandet afgifna reservation.
Man har således, i öfverensstämmelse dermed, i allmänhet ansett 4 § i Konkurslagen böra förändras i likhet med 3 § 18 Kap.
Handels-Balken uti förslaget till ny Civillag, hvilken § är af följande lydelse: ”Ilar ej gäldenär sjelf vid afträdesansökning fogat uppteckning, som i 1 § sägs, läte Domaren eller Ordföranden, genom Kronofogde, Länsman, Stadsfogde eller Rättens betjente, genast uppteckningen förrättas; och åligge gäldenären att allt, under edsförpligtelse, redligen uppgifva”; äfvensom att, i sammanhang härmed, nödiga ändringar i 8 och 69 §§ af Konkurslagen borde vidtagas.
Denna förändring har man funnit nödig till förekommande deraf, att icke närboende borgenärer skulle kunna, sedan gäldenären råkat i obestånd, aftvinga honom betäckning för sina fordringar till de öfnges förfång.
Nu inträffade sådant emedlertid esomoftast, emedan längre lid mången gång fordrades för uppgörande af de förteckningar, som borde åtfölja cessionsansökning, derunder gäldenären bestormades af de närmaste borgenärerne, hvilka varit i tillfälle att få kännedom om obeståndet.
Prof. 1845., 7 Sami 1 Afd. 39 Iliift. i Lay-ZlUkotUU Utlåtande, N:o 122. jNågra betänkligheter emot föreslagna förändringen syntes ej eller böra komma i fråga, med afseende ä dess verkliga nytta.
En namnuppgift borgenärerne vore tillräcklig för deras inkallande till första förhöret, och en dylik borde gäldenären alltid, antingen genast eller ut?n synnerligt dröjsmål, kunna lemna.
I lagen skulle dock regeln blifva, att fullständiga uppgifter borde åtfölja cessionsansökning, och nu föreslagna stadgandet, blott i så måtto inskränka regeln, som saknaden af clessa uppgifter icke förpligtade
Domaren att å ansökningen, teckna afslae.
Nu ehuru åtskilliga omständigheter synas tala för ifrågaställda förändring; likväl och som, enligt hvad Utskottet redan anmärkt, flera för hållanden förekomma, som göra förändringen betänklig, samt densamma dessutom icke skulle kunna vidtagas, utan att serskilda andra ruin i Kon kurslagen i sammanhang dermed förändrades, helst enheten i denna del af lagstiftningen tv förutan i hög grad hlefve störd, anser Utskottet oiägeuheterne af deri påyrkade partiella förändringen vara så öfvervägande de möjliga fö vdelar ne, att Utskottet ej tvekar att vidhålla sitt härutinnan afgifna utlåtande.
I afseende på den af Herr Sundler väckta fråga, huruvida gäldenär, sam saknar tillgäng vid anstäldt utmätnings försök, hör varu skyldig att, derest borgenärerne så yrka, göra konkurs, har man äfven funnit Utskol!i, ts yttrande mindre tillfredsställande, under förmenande, alt framställningen i denna del förtjena! mera afseende, än Utskottet derå fästat; varande derjemte af en talare hemstäldt, om icke orden: ”då någon af hans bor:.- näiei, i Hen Sundlers förslag, borde utbytas emot dessa: dä en eller flere af hans borgenärer”.
Men häri finner Utskottet hvarken någon veder1 aggning af de skäl, Utskottet i denna del anfört, eller något bevis derom, att Utskottet icke fästat all den uppmärksamhet vid frågan, som den iörtjénat; och Utskottet, som således ej har anledning att frånträda sin rörande förevarande fråga yttrade åsigt, om hvars riktighet Utskottet blifvit. än mera öfvertyga dt genom ett ytterligare begrundande af ämnet, vidblilver följaktligen det omdöme, som Utskottet i denna del uttalat.
Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 122.
3 Hvad derefter angår Herr Arnbergs förslag rörande bokföringen, sä hafva största delen af talare helt och hållet hänfört sig till Herr °Lagergrens härutinnan afgifna reservation.
Deruti erinras, att 17 Kap. 2 § Rätlegångs-Balken icke, på sätt Utskottet antagit, utgjorde någon ledning uti jm ifrågaställa fall, utan vore det helt och hållet lagdt i Domarensliand att pröfva, om och när en bokföring kunde anses ordentlig, hvilken pröfningsiätt vore desto vådligare, som den saknade all begränsning genom analoga bud i andra lagens rum.
Ehuru Konkurs-Stadgan af den 28 Juni iiäfven led af obestämdhet i förevarande hänseende, innefattade den dock en föreskrift, som åtminstone i någon mån kunde tjena till ledning lor Domarens omdöme.
Den stadgade nemligen i 5 § 2 mom., att om gäldenär, som bok öfver sin rörelse hålla borde, ”icke gitte med ordentligen förd. c och är från ar afslulade böcker bestyrka riktigheten af sin om boets tillstånd och orsakerne till dess iråkade obestånd gjorde uppgift”, sä utgjorde detta en grund för åtal emot gäldenären.
Detta stadgande uteslöt den åt gällande Konkurslag åt
Domaren lemnade rätt att efter godtycke pröfva; h .ilket vore beklagligt i ej mindre domstolens och rättvisans, än allmänna k i ed i tens intiesse.
Resultatet af denna Konkurslagens obestämdhet vore emedleitid, att de fleste gäldenärer gingo frie, huru felaktig och oordentlig deras bokföring än varit.
Det kunde dock ej bestridas, att svårigheter möi. i vid bestämmande af ett minimum för bokföringen, hvilket kunde gälla och tillämpas för näringsidkare af alla klasser; och motionärens förslag eh nu öfverensstämmande med de flesta andra länders lagar i detta^fall. vore här i landet ej helt och hållet antagligt.
Men om än detta förslag icke kunde antagas, syntes dock Konkurslagens 42 § böra undergå den förändring, att bokföring, för att anses ordentlig, skall grunda sig på de föregående årens behöriga bokslut och tillika vara så fullständig, att den kunde tjena till utredande och bestyrkande af gäldenärens uppgift om orsakerne till och utvecklingen af hans obestånd. fram - narings - Instämmande i motionens syftning, hafva andre talare åter si,dit särskilda förslag om hvilka böcker böra af handlande och idka re föras.
Sä hafva en del ansett följande böcker af nöden, nemligen en kassabok, hvari inkomster och utgifter dagligen antecknas, en minnesbok eilci sa kallad kladd, samt en hufvudbok ^ utvisande fordringar, tillgångar och skulder; hvaremot andre funnit det vara tillfyllestgörande, om man 4 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 122. håller kassabokjemte en annan bok, som upptager alla på kredit gjorda affärer och lån.
Hvad sålunda blifvit anfördt har Utskottet i öfvervägande tagit, men finner sig deraf icke föranlåtet, hvarken alt förändra sill afstyrkande yttrande i anledning al Herr Arnbergs nu ifrågaställa förslag, eller att understödja den modifikation deraf, som Herr Lagergren föreslagit.
Denna modifikation stod visserligen tillsammans med de bestämmelser, som innefattas i Kongl.
Förordningen den 28 Juni 1798, angående afträdes- och förmåns- samt boskillnads- och urarfva-mål, men synes deremot ej förenlig med de grundsatser, hvarpå gällande konkurslagstiftning är vorden byggd.
Förstberörde författning, som hyllade samma åsigter i ämnet, som 1734 års lagstiftare, förutsatte nemligen, alt gäldenär blott kunde söka att få afstå all sin egendom till borgenärer, derest han förmenade sig böra från deras vidare tilltal befrias, samt ålade honom derföre uttryckligen att i sin ansökning anföra de skäl, ”för hvilka han menade sig kunna den sökta aftiädes- och befrielse-förmånen vinna”.
Kunde han ådagalägga, att obeståndet uppkommit genom olyckor, blef lian äfven befriad från skyldigbeten att godtgöra hvad af gälden ej ur afträdda boet utgick; och med hänsigt till denna författningens syftning blef honom, såsom ett vilkor för förmånens åtnjutan de, ålagdt att, i händelse han fört sådan rörelse, deröfver bok hållas borde, ”med ordentligen förde och år ifrån år afslutade böcker bestyrka riktigheten af sin om boets tillstånd och orsakerne till dess iråkade obestånd gjorde uppgift,” med förklarande derjemte, att, om borgenärerne kunde öfvertyga gäldenären om svekfullt förhållande härutinnan, vore gäldenären pligtig att derför hos Domaren till svars stå.
Men då sednare lagstiftare frångingo hufvudgrundsatsen i berörde författning och förordnade, att gäldenären, ehvad olyckor han än lidit, fortfarande måste vidkännas gälden och således ej vinna befrielse från betalning med den egendom, han framdeles kunde ärfva och förvärfva, lämpades äfven fordringarne på gäldenären derefter.
Man erkände väl, att gäldenären borde skyddas, om hans oförmögenhet härrörde af olyckor, fällas till ansvar, om han till sin oförmögenhet sjelf varit vållande, och strängt straffas, om han varit bedragare; men enligt hvad nyss antydt blifvit, ansågs ol}Tckan ej höra medföra befrielse från gälden, utan blott till personen; och ehuru den gäldenär, sorn ville åtnjuta berörde förmån, ålades att sjelf bevisa sin olycka, fami man likväl det Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 122. 5 ensamt böra ankomma på borgenäreine alt ådagalägga vållandet och bedrägeriet.
Anspråket på gäldenären inskränktes till en fordran på ordentlig redogörelse för hans befintliga ställning.
Att man sjelf skall förete bevis om förhållanden, som ådraga ansvar, är ej eller rätt öfverensstämmande med grundsatserne i gällande lagstiftning; och att införa ett stadgande derom i den lag, som hvilar på berörde grundsatser, torde derföre ej kunna komma i fråga.
Utskottet betvifla!' i öfrigt, att åsyftade ändamålet skulle vinnas medelst återupptagande af omförmälda stadgande, och det synes jemväl Utskottet mindre lämpligt att meddela föreskrifter i afseende på beskaffenheten af bokföring och de personer, som böra hålla böcker, för endast det serskilda fall, hvarom nu är fråga, eller då konkurs inträffar.
I andra länder, der man, på sätt motionären anmärkt, meddelat bestämmelser angående bokförings beskaffenhet i handel och näringar, fästes visserligen, vid inlrälfadt obestånd, afseende derpå, om dessa bestämmelser blil vit iakttagna eller ej, men syftemålet med desamma är emedlertid af vidsträcktare art.
Den lag, hvarur motionärens förslag hufvudsakligen är hemtadt, eller den Franska Ilandels-Codex, som tjenat till förebild för flera så beskaffade lagstiftningar i andra Europeiska stater, ålägger hvarje handlande att föra vissa böcker, och meddelar ytterligare föreskrifter i denna del, ritan afseende å möjligen inträffande konkurs.
För att inför lag blifva ansedd såsom handlande, måste den bestämda bokföringsskyldigheten vara iakttagen; och endast en i enlighet med föreskrifterna verkställd bokföring eger der vitsord.
Om således behofvet äfven häri landet erkändes af föreskrifter i donna syftning, så borde desamma äfven gifvas den vidsträcktare omfattning, som de i andra länder ega.
Dertill föranleder emedlertid icke motionärens framställning, den der allenast har afseende å den händelse, då konkurs inträffar.
Hvad lagen redan stadgat i afseende på beskaffenheten al den handelsbok, som må medföra bevisningskraft, skulle fortfarande komma alt gälla; men dermed stod ett stadgande, sådant som det nu ifrågaställa, ej val tillsammans.
Det, som lagen på ena stället erkänner såsom ordentligt, måste på det andra äfven så anses.
Så fordrar enheten och sammanhanget i lagstiftningen; men häraf följer ock, att meddelandet al föreskrifter utaf ifrågavarande art nu icke skulle kunna föreslås af Utskottet, hvars åtgärder härutinnan äro af motionären begränsade, äfven om Utskottet insåg behofvet deraf.
Att en brist i denna del af lagstiltoingen förefinnes, synes dock Utskottet ej helt och hållet kunna förnekas.
Frågan är emedlertid, huru vidsträckt den bokföring bör vara, som kan anses till - c Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 122. fyllestgörande, utan att vara alltför betungande eller för de bokföringsskyldige i allmänhet omöjlig att verkställa, med afseende å för handen varande förhållanden.
I denna del hafva serskilda länders lagstiftningar haft olika fordringar, allt efter ländernas behof och bildningsgrad.
Ätt man icke utan svårighet kan finna någon bestämmelse i denna del, bevilt11 as jemväl tillräckligen deraf, att bland de talare, som i detta ämne böra ega den största kännedom, meningarna varit väsendtligen skiljaktiga; och härmed liar Utskottet vela! antyda ett ytterligare skäl emot framläggandet m ett förslag i omförmälda hänseende.
Då emedlertid, enligt hvad Utskottet yttrat, den förbättring, som i denna del af lagstiftningen kan anses behöflig, ej på ett tillfyllestgörande sätt kan tiilvägabringas, i anseende till motionens inskränkta syftning, samt en så partiel förändring härutinnan, som den påyrkade, efter Utskottets omdöme, ej är lämplig, kan Utskottet ej eller frånträda den åsigt, att förslaget om denna inskränkta förändring icke bör vinna Rikets Ständer bifall.
Vidare har, beträffande Herr Sund/ers yrkande, alt den gäldenär, som gör konkurs och icke kan uppgifva tillgångar eller bevisliga förluster, motsvarande sin skuld, måtte anses såsom vårdslös gäldenär, blifvit erinvadt, , alt om än Utskottet haft skäl till sitt yttrande i anledning af berörde yrkande, så vore likväl ostridigt, att, derest den gäldenär, som ej kunde nöjaktigt redogöra för sitt obestånd och hvars afträdda tillgångar icke lemnade en utdelning af minst 50 procent, vore underkastad ett strängare ansvar, än nu eger rum, sådant skulle i betydlig mån förminska antahf af konkurser; hvadan ett stadgande af sådant innehåll blifvit föreslaget.
Men då anmärkning i denna del blott blifvit framställd inom ett RiksSiand, hvadan antagas kan, att öfrige Riks-Stånden godkänt Utskottets yttrande i denna fråga, samt de af Utskottet till stöd för nämnde yttrande anförde skäl dessutom tala emot antagandet al det numera framställda modifierade förslaget, anser Utskottet sig deraf hindradt att understödja detta förslag, äfvensom att frånträda det utlåtande, som Utskottet i detta ämne redan afgifyit.
Vidkommande sedermera den af Utskottet jemväl behandlade frå Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 122. 7 gan om tillsättandet af officiella Curatorer i konkurser, bredvid de gode män och syssloman, som borgenärerne utse, så hav man äfven härutinnan funnit Utskottets förfarande otillfredsställande.
Man har anmärkt, att denna inrättning väl här i landet vore en nyhet, men i ändra länder deremot allmänt vedertagen.
Behofvet häraf bevittnades dock af dagliga erfarenheten, som ådagalade, huruledes konkursmassor vanvårdades af syssloman, hvilka mången gång först efter långa och besvärliga rätte gångar kunde förmås att aflemna redogörelser, sedan de till större delen förstört hvad de om händer haft, utan tillgång att sådant ersätta.
Ul: inrättningen helt och hållet vore för vår lagstiftning främmande, kunde tmedlertid icke antagas, enär det redan blifvit
Domareu ålagdt att, så snart konkurs inträffar, tillkalla allmän åklagare, att i saken föra talan, hvilkel tillkallande vore utan ändamål, om dermed ej åsyftats, att åklagaren borde af böcker och handlingar taga en på egen forskning grundad kännedom om gäldenärens förhållande.
Dertill saknade dock desse tjensteman tid och i allmänhet den insigt och vana i sådana ämnen, som för en dylik forskning vore nödiga.
Blefve åter det i denna del framlagda förslag antaget, så vore att hoppas, att ej allenast det allmännas fordringar bättre motsvarades, utan äfven att samtlige borgenärernes rätt och basta på ett verksamt sätt befordrades, genom en fortgående kontroll å de enskilde sysslomannen.
Hvad Utskottet i denna del yttrat kan dock Utskottet icke frångå.
Utskottet betviflar emedlertid icke, det ju en inrättning af omförmälda art, sådan den i andra länder finnes, kan vara ändamålsenlig; men deremot anser Utskottet densamma ej förenlig med bär i landet gällande lagstiftning i öfrigt.
Här uppträder nemligen Domaren i konkursmål endast såsom dömande.
Han pröfvar borgenärers anspråk så väl emot gäldenären, som inbördes emellan, men från all förvaltning är han skiljd.
Så är deremot icke förhållandet i de länder, hvarifrån motionären synes hafva hemtat sitt förslag.
Der finnas serskilda myndigheter, som upptaga och behandla konkurser.
De ingripa omedelbarligen i förvaltningen och äro i sjelf va verket att betrakta såsom utredningsmän eller egentligen skiljesjmin.
På sådant sätt blifver visserligen konkurs-behandlingen mera enkel <•
:h tilläfventyrs med mera hastighet afslutad; men huruvida samtlige borgenärers rättigheter blifva lika betryggade, är en oafgjord sak.
Derpå .lana deremot stiftarne åt gällande Konkurslag haft oullatligt ögonmärke. 8 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 122.
Hyllande den åsigt, att Domaren ej har annat mål, än att skipa rätt, och att staten, så vidt möjligt är, bör undvika inblandning i enskildes angelägenheter, har man ansett förvaltningen af gäldbundet bo helt och hållet böra bero på borgenärernes omtanka och pröfning.
Emot deras vilja bör således icke en inblandning från statens sida ega rum; och behofvet deraf synes desto mindre, som borgenärerne kunna, jemlikt Konkurslagens 21 §, utse två eller flere, att hvar tredje månad eller oftare låta sysslomannen för sig visa redo.
Dermed har lagstiftaren redan lemnat tillfälle till utöfvande af en kontroll, som öfverensstämmer med de grundsatser lian hyllat, och som i lagens bestämmelser uttalas.
Så länge en på dessa grundsatser byggd lagstiftning finnes, lärer den ifrågastälida inrättningen således ej vara lämplig.
Flera anmärkningar emot Utskottets Betänkande* än de nu besvarade, hafva icke blifvit framställda; men vid delsammas återförvisning af Vällofl.
Bo rgare-Ståndet har Herr Gillberg yrkat, alt Utskottet måtts öfverse den § i Konkurslagen, som handlar om gäldenärs underhåll af konkursmassa, emedan olika åsigter skola vara rådande angående tiden, då underhållet bör upphöra; dock som motion i detla ämne e blifvit vackt och tiil Utskottets behandling hänvisad, samt Utskottet ej eller har anledning af öfriga framställningar, att härutinnan meddela yttrande, torde omförmälda yrkande ej böra till någon åtgärd föranleda; hvadan Utskottet följaktligen oförändrad t återlemnar sitt afgifna Betänkande till förnyad pröfning af Rikets Ständer.
Reservationer: al Herr Lagergren■ "Lag-Utskottet har genom föreslående Utlåtande förklarat sig icke kunna tillstyrka bifall å någon af de ändringar i nu gällande Konkurslag, som. jag uti min vid Betänkandet N:o 87 fogade reservation föreslagit.
De skäl Utskottet härtill anfört vill jag icke frånkänna all Lag-Utskottets Utlåtande, No 122. 9 na all giltighet, ehuru denna giltighet blott är relativ; men frågan ar af den vigt för allmänna krediten och redligheten, att, om tiden det medgifvit och Riksdagens snart förestående slut icke gjort ett sådant arbete
Iruktr löst, jag skulle ansett mig uppfordrad att försöka, medelst en noggrannare granskning af Konkurslagen och hänvisande till dess tillämpning och verkningar, ådagalägga felaktigheten af de grunder, hvarpå den är byggd, och det högst trängande behofvet af denna lags revision och förändring.
Rådfrågande så väl tidens knapphet, som det ringa måttet af min förmåga, finner jag mig nödsakad inskränka denna reservation till några få erinringar, åsyftande blott till en del en ändring, den jag tror kunna vidtagas, men egentligen att fästa allmänna uppmärksamheten å ämnet, såsom ett angeläget föremål för Regerings och Ständers snara och allvarliga handläggning.
Utskottet har riktigt och träffande angifvit den skiljaktighet i sjelfva grunden för lagstiftningen om bankrutter, som finnes emellan Kongl.
Stadgan den 28 Juni 1798 och den gällande Konkurslagen, hvilken, stiftad den 13 Juli 1818, nu dateras från den 12 Mars 1830, och Utskottet, har jemväl erkänt, att den förra i de väsendlligaste delarne öfverensstäminer med de principer för denna gren af lagstiftningen, som äro uttryckle i 16 Kap. Harideis-Balken.
Märkligt är härvid, att sistberörde äldre lag vida mer harmonierar med de i det öfriga Europa nu gällande Cessions-lagar, än vår sednare Konkurslag.
Denna afvikelse visar sig redan i ändamålet med egendomens afträdande, den röjer sig vidare deri, att domaren, efter den nya lagen, blott är dömande, men efter den äldre jemväl hade, såsom värdare af alla borgenärers rätt, vissa administrativa åligganden (jemför 3 § i inom. i 1798 års Stadga), och den framstår tydligL och klart i de civila påföljderna af obeståndet, som blefvo olika för den arbetsamme och redlige, men olycklige gäldenären, och för den, som genom vanvård och oordentlighet sjelf vållat sin oförmåga att betala.
Vid hvarje jemnförelse af de begge lagame, framte sig dessa skiljaktigheter i grundsatser och tillämpning.
Att den äldre lagen i mycket närmar sig de i andra länder antagna Konkurslagar, synes då frågan rörer en del af handelslagstiftningen, hvilken är mera universel än andra delar al civillagarne, vittna snarare till förmån för den äldre lagen; ttih till It.
St, Vrot. 1845. 7 Sami. 1 Afd. 39 Uäft. 2 10 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 122. och icke utan betydelse är det jemväl, att de af motionärerne föreslagne nya eller ändrade stadganden, som Utskottet rätteligen angifvit vara hem* tade ui utländska lagar, alla kafva fiumils, ehuru med något alvikande bestämmelser, uti 1798 års Stadga.
Så innehåller denna Stadgas 1 §, att gäldenär, som till domaren inlemnat sin med boförteckning beledsagade cessionsinlaga, skulle vara "förbunden att ytterligare uppgifva h vad °
Lill boet hörer, i fall han bevisligen ej genast kunnat fullständig bouppteckning författa”; och då deri talas om domarens skyldighet att afslå cessionsansökningen, nämnes väl huru ansökningen bör vara inrättad, men ej att bouppteckningens form skulle utgöra grunden för afslaget.
Denna Stadga medgaf således just ett sadant förfaringssätt, som det i Deri* motion enligt civillagförslaget framställda.
Så säges i 3 § 1 mom., °att om vid j öi sta föi höret la borgenärer eller sadane, åt h vilka boets egendom ej med säkerhet kunde anförtros, skulle komma tillstädes, domaren egde det Åliggande att sjelf utse och förordna tvänne eller flere skicklige och vederhäftige män, som, jemte de närvarande borgenärerne, borde taga boet under utredning.
Huruledes åter 1798 års Konkurs-Stadga, i afseende på gäldenäreos bokföringsskyldighet, är mera noggrann och omständlig, än nu gällande lag, har jag förr visat, och jag tillägger nu, att enligt denna Stadga det förhållande, att gäldenärs bokföring varit oordentlig, icke blott hide giund föi atal efter 5 § 1 mom., utan jemväl i alla händelser, äfven då olyckor kunde visas, betog honom förmånen att tillgodonjuta kraffrihet.
Om tjenligheten af en lag skall bedömas icke blott efter den ralionela riktigheten i grundsatserna, utan äfven efter dess prakliska verkningar i allmänna lilvet, så torde 1/98 års
Stadga hafva bättre motsvarat sitt ändamål, än 1818 års; och den omarbetning denna lag fordrar torde komma hufvudsakligen att återföra de i den äldre lagen befintliga bestämmelser.
Erkännande svårigheten att uti Konkurslagen inpassa de föreslagna förändringarne i afseende på proceduren vid egendomens afträdande och utseende af ofliciele Curatorer, har jag inom Utskottet måst derifrån afstå.
Men detta är ej förhållandet med min tanka om nödvändigheten af en ny redaktion utaf 42 § i Konkurslagen.
Dervid möta, efter mitt förmenande, inga sådana hinder, som i de begge andra fallen.
Det för - La g-Utskottets Utlåtande, N:o 122. 11 slag, jag här nedan framlägger, är blott ett förtydligande af ett redan befintligt lagbud, hvilket förtydligande innebär, att gäldenärerne icke skola hädanefter anse sig fritagne från all utredning af orsakerne till sitt obestånd och all förklaring öfver de åtgärder och vägar, på hvilka de förspillt sina borgenärers dem anförtrodda egendom.
Mitt förslag är följande: att uti 42 § af Konkurslagen den 12 Mars 1830 orden: ”eller har gäldenär, som idkat handel eller annan rö”relse, deröf ver bok hållas bör, icke fört ordentliga böcker” utgå, och i stället införas: ”eller gitter icke gäldenär, som idkat handel eller annan rörelse, ”deröfver bok hållas bör, med ordentligen förda samt år från är af slutande böcker visa, huru hans obestånd tillkommit