Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hulvud karakteren på brottet, — att beröfva den lifvet, som man har att tacka för lifvet, — är i begge fallen densamma.
Emot redaktionen har inom Ridderskapet och Adeln blifvit anmärkt, att uttrycket »sker dråp» icke vore »så alldeles lämpligt».
Utskottet är dock af annan åsigt och äger stöd derför i 1734 års lag, som användt detta uttryck på liera ställen, såsom i 20 Kap. 10 § och 24 Kap. 4 § Missgernings-Ralken.
— Inom BorgareStåndet åter liar blifvit erinradt, att uttrycket »under hvars lydnad man står» vörö mindre exakt, enär ordet man icke refererade sig till något föregående.
Detta hör dock i allmänhet till egenskaperna af det obestämda pronominet man, hvars användande på detta ställe icke synes kunna gifva anledning till den ringaste misstydning.
Ordställningen i satsen är för öfrigt helt och hållet hämtad från 17 Kap. 7 § i Lagberedningens förslag till Straff-Balk.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet, med frångående till en del af sitt förra förslag, hemställa, det malte Rikets Ständer besluta, ali ifrågavarande 37 § skall erhålla följande lydelse: »Begår någon mord å skyldeman i rätt uppstigande led, eller å sm maka; miste lifvet.
Gör man dråp, såsom i 3 eller 4 § sägs, å person, som nu nämnd är; bafve och förverkat lifvet: är dråpet sådant, som i 5 § sägs; dömes till straffarbete pä lifstid; dock må, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, straffet kunna nedsättas i förra fallet till straffarbete på lifstid och i sednare fallet till sådant arbete från oell med åtta lill och med tio år.
Sker dråp å stjuf- eller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde, eller annan, under hvars lydnad man slår; varde den omständighet såsom synnerligen försvårande ansedd,'» Lag-Utskottets Utlåtande N:o 39. 11 § 55.
Godkänd af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Slåndet, liar denna g dereernot blifvit af Preste- och Borgare-Stånden till Utskottet återremitterad, i sammanhang med nästföregående g.
Anledningen lill nu ifrågavarande åtcrremiss synes således vara det jemväl i 58 g förutsatta fall af våld af den ena makan emot den andra samt jemförélsen deraf med våld af barn emot föräldrar, äfvensom frågan om oäkta barns straffbarhet för sislberörde slag af våld, jemförd med äkta barns straffbarhet för enahanda förbrytelse.
I sistnämnde hänseende åberopar
Utskottet hvad här ofvan blifvit anfördt till bemötande af enahanda anmärkning i afseende å 37 g.
Och ehuru det visserligen kan förefalla inkonseqvent, att om det våld, som den ena maken utöfvar emot den andra, förorsakar döden, brottet bedömes lika strängt, som om det vöre föröfvadt emot fader eller moder, men att deremot, om döden ej blir effekt af den ena makens våldsamhet emot. den andra, våldet bedömes mindre strängt än om det vöre utöfvadt emot föräldrar, så har dock Utskottet, äfven om denna inkonseqvens ej är mera skenbar än verklig, funnit densamma, hvilken dessutom igenfiniics i gällande lag, icke vara af den betydenhet, att
Utskottet derföre bort förändra sitt ifrågavarande, redan af tvä Riks-Slånd godkända förslag; — hvadan Utskottet, med vidhållande af détsamma, hemställer, det matte Preste- och Burgare-Stånden förena sig i det af de hegge öfrige Riks-Stånden i denna del fattade beslut. §/'•
Denna g har b ifvit godkänd af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, hvaremot Presté-Ståndet, med afslag derå, antagit motsvarande g i Kongl. Majrts
Proposition och således ogillat den af Utskottet föreslagna straffmildring.
Bondeståndet åter har lill förnyad behandling af Utskottet återremitterat förevarande g i sylte att få straffbestämmelserna deri än ytterligare mildrade.
Preste- och Bonde-Ståndens åsigter i denna del äro hvarandra således alldeles motsatta.
En medelväg emellan begge innehåller Utskottets af de begge öfriga Riks-Stånden godkända förslag; och får Utskottet alltså, med vidhållande deraf, hemställa, det måtte Preste- och Bonde-Stånden, det förstnämnda med frångående af sitt i denna del fattade beslut, sig med Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet i fråga om 41 g:ns lydelse förena. gg 51-54.
Af dessa gg, som innehålla ansvarsbestämmelser för envig, hafva de tre första blifvit af Ridderskapet och Adeln godkända, men af de öfrige Riks-Stånden till Utskottet återremitterade: 54 g är af Borgare- och Bonde-Stånden likaledes åter förvisad till Utskottet, men af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet afslagen. hag-Utskottete If-thitande N':o 29i Syftet af de sålunda skedda återremisser synes i allmänhet vara att skärpa straffbestämmelserna för envi" utöfver laad Utskottets förslag innehåller.
Om arten af denna skärpning hafva' dock inom Riks-Står.den olika meningar yppats.
Så synes inom Preste-Ständet den öfvervägande meningen varn för antagande af Kongl. Majlis Proposition i, dessa delar.
Inom Borgare-Ståndet å-ter, der dock (livré ledamöter förordat, Utskottets hemställa»,, äfvensom och isynnerhet inom Bonde-Ståndet hafva flere representanter yttra t deri åsigt,, att antingen, hurda några särskilda stadgande!) om envig ej finnas, så att hvar sådan handling finge bedömas efter lag i allmänhet,, eller ock bomle straffet för envig vara, detsamma, sorn lör mord eller försök till ett sådant brott.
Hvad, nu- angår frågan om uteslutande af alla särskilda straffbestiimmefser för envigesbrott, så måste Utskottet, på det högsta afstyrka ett sådant förslag,, hvilket, säkerligen skulle verka alldeles motsatsen af hvad dermed åsyftades, nemligen du ellers förekommande.
Utskottet befarar nemligen för det första, att man då äfven hos oss, liksom i andra länder, der särskild lagstiftning 0111 envig ej äger rum och der dueller dock höra till ordningen för dagen, skulle, såsom inom Borgare-Ståndet ock blifvit anmärkt, kunna förledas- alt tro, det dueller vore tillåtna, och på den i envig sårade göra,- tillämpning af den ganda bekanta satsen: volenli non fil injuria.
Vidare skulle i allt fall, genom saknaden af särskilda straffstadga riden, sjelfva utmaningen, Sorn det. dock är af yttersta vigt att förekomma i anseende, till svårigheten att hejda handlingen, då den längre framskridit, blifva alldeles strafflös, likasom saknaden af ett särskildt straffhot mot sekundanter, de der ofta äro tillställare af envig och utan hvilkas biträde en tillämnad duell ofta mäste inställas, skulle vara ganska vådlig.
Och slutligen kan Utskottet ej undgå, alt fästa synnerlig uppmärksamhet derå, att straffet för duell i de aldrallesta fall ej klefve, enligt de allmänna stadgandeua, strängare bestraffad! än enligt de föreslagna särskildta.
Ty om i en duell lif klefve spildt, men öfverenskommelse om en sådan utgång' ej vore träffad; huru ville man väl då bevis.) uppsåtet att döda, helst ett sådant uppsåt oftast ej torde förefinnas?
Och bevisas ej detta, så kunde gerningen ej bedömas svårare än efter 4 § och straffet kunde då lätt stanna vid 4 års straffarbete och således blifva ringare än efter 51 f§.
Skedde åter ringare eller ingen skada, så kunde straffet stanna vid blotta, böter efter 14 eller 16 § — och således äfven i detta fall blifva lindrigare än efter nyssberörde 51 Men lika litet kan Utskottet understödja den- åsigt, atti straffet för envig alltid korde vara, enahanda med straffet, för mord eller försök till ett sådant brott.
Ty huru högt man än må ogilla- duellen, såsom, en gengångare från mindre upplysta tider, mäste dock lagstiftaren äfven här visa den sans och moderation i straffgraderingen, som är ett oundgängligt vilkor för lagens upprätthållande och utan hvilka den skulle blifva en död bokstaf, såsom det nu gällande Duells-plakatet, just i följd af dess skarpa straffbestämmelser, blifvit.
Och hvarföre skulle, val lagstiftaren just i fråga om dueller afvika från grundsatsen, att mata straffet för en brottslig handling elter <fo meri elfer mindre lågas bavekelsegrundeEna. dertill?
Skulle: väl mördaren, sorn, Ijfirj-Ut skottets Uttalande N:o 39* drifven af ett slem! penniugebegär, försåtligt stöter dolken i en annan, ieke vara mer brottslig iin den mahanda djupt förorättade, som förblindad af ögonblickets rättmätiga barm oell beredd alt visa, det han mindre fruktar döden än vanäran, slungar utmaningen mot den förolämpnde och derefter, drifven af en falsk hederskänsla, inlåter sig i en strid, der han sjelf äfventyrar sitt lif och hvaraf utgången på förhand icke är beräknad oell, såsom ofta sker, beror af en ren slump?
Dem allmänna rättskänslan skulle uppresa sig mot en sådan lag och göra des» tillämpning omöjlig.
Alt stilla en mindre barbarisk, men ändock allvansam och möjlig alt tillämpa, är icke att kasta något förgyllande skimmer öfver duellen.
Straffarbete och fängelse lära väl icke hafva någon lockande glans.
Det vore då samma glans, sorn våra lagtir strött öfver stölder oell bedrägerier.
Emellertid, och då det synes som skolk: tre af Riks-Slånden icke velat godkänna den ej särdeles betydliga stralfnedsättning, sorn Utskottet härutinnan i vissa delar föreslagit i Kongl..
Majlis Proposition, anser Utskottet sig böra föreslå en återgång till denna; hvadan Utskottet, med erinran att den af Utskottet genom det förra förslagets 54 § förordade straff-eftergift blifvit af två Riks-Stäiid afslagen, vördsamt hemställer,, det måtte.
Rikets Ständer,. — Ridderskapel och Adeln med frångående af dess rörande ät, 5 i och 53 fattade beslut,— för sin del besluta att nämnde, äfvensom 54 § skola erhålla den lydelser sorn de med samma nummer betecknade t Kongl. Maj
Is ifrågavarande nådiga Proposition. äga. §. 57.
Denna §, hvilken, bland annat, innehåller,, att om fånge eller häktad person rymmer, det väld må brukas, som till rymningens förekommande nödigt är, har blifvit af Ridderskapet och Adeln godkänd, men af de öfrige tre Riks-Stånden till Utskottet återremitterad, i syfte att den sålunda medgifna rätt att med våld hindra rymning, måtte än ytterligare begränsas i enlighet med särskilda, vid Utskottets förra Betänkande fogade reservationer, och att en sådan rätt åtminstone borde inskränkas till st raff-fånge, men ej utsträckas till ransabniugs-fånge och lön försvarslöshet häktad person.
Dervid får duck Utskottet till en början erinra, att det skulle möta stora praktiska svårigheter att skilja emellan en redan dömd fånge och en- annan häktad person, enär alla slag af fångar på de liesta ställen förvaras i samma fängelse och äru iklädda samma slags draglén, så att det oftast vore omöjligt för en utställd väktare, helst om rymningen skedde i mörkret,, alt urskilja till hvilken klass af fångar den rymmande vore att hänföra, äfvensom att i allt fall en mördare t. ex., fastän icke dömd, väl är för den allmänna säkerheten, vida mer vådlig, än en för ett mindre brott redan dömd oell kanske endast i följd af bristande tillgång till böter häktad person.
Men för öfrigt får Utskottet härvid åberopa hvad Herr Justitie-Stäts* 14 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 39. ministern i sitt yttrande till Stats-rfiJets protokoll i denna fråga anfort, nemligen alt förevarande bestämmelse vore en omedelbar följd af statens befogenhet att beröfva fängen friheten;— att säledes rättigheten att till förhindrande af fånges rymning använda våld här blifvit omförinäld, icke för alt erkännas, utan endast för att begränsas; — samt att härvid begagnade ordalag gjort begränsningen sä träng som möjligt.
På dessa skäl anser sig Utskottet icke kunna frångå sitt förslag i denna del, utan får, med vidhällande af detsamma, till Preste-, Borgare- och Bonde-Ståndens antagande ånyo framlägga ifrågavarande §, sådan den i Utskottets förra Betänkande lyder. §75.
Af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet godkänd, har denna § deremot blifvit af Borgare- och Bonde-Stånden till Utskottet återremitterad, på det att, i enlighet med särskilda, Utskottets förra Betänkande vidfogade reservationer, rättigheten att åtala ringare misshandel, föröfvad af barn emot föräldrar, icke mä medgifvas allmän åklagare, der ej målsäganden brottet till åtal angifven
En sådan inskränkning i åklagarerätten skulle dock, enligt hvad erfarenheten om föräldrars benägenhet att öfverse med sådana förbrytelser otvetydigt gifver vid handen, innebära fullkomlig strafflöshet för ifrågavarande, samhällsordningen störande och, genom exemplet, för vördnadsförhåliandet emellan föräldrar och barn högst vådliga brott, — och då Utskottet dessutom äger stöd för sin åsigt härutinnan af två Riks-Stånds redan fattade beslut, får Utskottet, med vidhållande af förslaget i denna del, hemställa, det mätte Borgare- och Bonde-Stånden med de hegge öfrige Biks-Stunden i denna fråga sig förena och Utskottets förslag således godkänna.
Slutligen har Ingressen till den föreslagna författningen, godkänd af Ridderskapet och Adeln samt BondeStåndet, deremot blifvit af Preste- och Borgare-Stånden till Utskottet återremitterad.
Såvidt de Utskottet tillhandakomne diskussions-protokollerna utmärka, har dock hufvudsakligen ingen annan anmärkning i denna del blifvit framställd än den, att i ingressen borde införas jemväl de lagrum, som, ehuru ej genom författningen upphäfda, dock blifvit derigenom till större eller mindre del ändrade, såsom 18 Kap. 8 och 9 §§ Missgemings-Balken m. fl. Den metod, som vid ingressens uppställande blifvit följd, har dock blifvit använd i åtskilliga, på sednare tider utkomna författningar; och om
Utskottet än medgifver att densamma icke är i allo tillfredsställande, medförer den dock på samma gång fördelar, hvilkas förlust det är af högsta vigt att ej äfventyra.
Ett försök att särskildt uppräkna alla de spridda, i mångfaldiga förordningar, kungörelser och förklaringar befintliga stadganden, sorn genom en ny lag i någon mån rubbas, kunde lätt föranleda till förbisecude af ett eller annat stadgande, det der ock bort omförmälas, La g-Ul slottets Utlåtande N:o 30.
15 hvaraf följden
Ater blefve oreda och inkonseqvens i lagstiftningen.
Derföre har Utskottet ock funnit lämpligt, att i förevarande ingress jemte de särskildt uppräknade studgandena bibehålla det af Kongl. Maj:t föreslagna omfattande uttrycket »alla öfriga stadganden, som andra eller förklara berörde lagrum och författning eller dervid något tillägga eller innefatta bestämmelse om straffbarheten af brott och handlingar, som i denna Förordning omförmälas.»
Härunder innefattas naturligen äfven de delar af 18 Kap. 8 och 9 §§ Missgernings-Balken, som afse våld å en bets- och tjenstemän, hvaremot samma §§:s stadganden om injurier fortfarande qvarstå.
DA, såsom det är alt hoppas, en fullständig ny strafflag i en icke alliigsen framtid blifver ltikets Ständer förelagd, är det väl äfven alt antaga, det de ännu icke upphäfda delarne af Missgernings-Balken blifva särskilt angifna, såsom till kraft och verkan undanröjda.
Vidhållande, således förslaget i denna del, får Utskottet hemställa, del matte Preste- oell Borgare-Stånden, lika med de öfrige begge RiksSt(inden, godkänna den af Utskottet föreslagna jörfatlnings-ingressen.
Alla öfriga, här ofvan icke särskildt angifna delar af Utskottets lörslag hafva blifvit al Rikets Ständer godkände.
Antaga således Riks-Slånden hvad Utskottet genom delta Utlåtande tillstyrkt och hemställt, hafva Rikets Ständer för sin del beslutat en författning angående mord, dråp och annan misshandel, lika lydande med den af Utskottet i dess förra Betänkande föreslagna, utom i afseende å §§ 11, 15, 24, 25, 26, 57, 51, 52, 53 och 54, hvilka i stället erhålla den lydelse, som utskottet genom detta Utlåtande tillstyrkt.
Reservationer: af Herr Grefve Sparre, E., med hvil ko n Herr Friherre Armfelt, M., sig förenat; Vid 57 och 58 §§: »Med min röst har jag icke kunnat understödja en så skärande inkonseqvens som den, Utskottet, genom sitt nu framlagda förslag, infört i dessa §§, med hvarannan jemförda.
Om dråp å maka bör bestraffas lika strängt som dråp å föräldrar, så finnes, enligt min tanke, icke det ringaste skäl, hvarföre ej annan misshandel å maka bör straffas lika med annan misshandel å föräldrar.
Den af Utskottet åberopade omständighet, att enahanda oegentlighet förefinnes i gällande lag, utgör väl icke något skäl för att i en ny lag fortsätta densamma.
På dessa skäl, och då jag ej heller i öfrigt finner full anledning att frångå Utskottets förra lörslag till ly(leise .af 57 .§, får jag för min del vördsamt hemställa, att så \äl den 57:de, sorn den 58:de §:» måtte blifva af Rikets Ständer antagna, sådana de lyda i Utskottets förra betänkande.
» Jji'j-Ulxh<*itits Utlåtande N:o 39.
Vid äl~31 <g§; »Lika mai Utskottet anser jag väl, att för brott med väsendtligen ©lik» karakterer särskilta straffstadganden böra finnas, oell att följaktligen, likaväl sorn stadgan» deni om barnamord blifvit skiljda från stadgande»» örn annat mord, särskilta lagbud om envigesbrott ock bora uppställas.
Men då, för duellers förekommande, jag anser det vara af högsta vigt, atf derå -stadga straff, sorn kunna tillämpas oell icke genom sin öfverdrift!» stränghet stöta den allmänna billighetskänslan eller inför allmänna opinionen framställa den tilltalade såsom en slagg martyr, — hvilket liitt skulle kunna inträffa, i händelse den tilltalade från början varit deri förorättade, — så måste jag varmt afstyrka de» skärpning af straffet, som Utskottet nu föreslagit och hvars öfverdriliin stränghet utan tvifvel skall inses af en hvar lugn granskare, som anställer en närmare jemförelse emellan dessa stadgande» odi lagförslagets öfriga straffbestämmelser.
Jag mäste således fortfarande yrka antagande af Utskottets förslag i förra betänkandet, och vill för öfrigt endast anmärka, att den skedda återremissen från tre Riks—Ständ så mycket mindre bort utgöra något skäl för nu föreslagna strnffskärpning, som, hvad åtminstone ett bland dessa Riks-Stånd angår, det alldeles icke är al diskussionen klart, att ättemän issen skett i sådant syfte, sorn Utskottet antagit.
Slutligen anser jag ut' antingen, på sätt Lagberedningen föreslagit, straff f«>r utmaning till envig ej bör stadgas i lag, eller ock att detta straff, j»å sätt som är stadgadt i alla Europeiska lagar, som innehålla straff för utmaning, och som jag varit i tillfälle att se, bör försvinna, der ett frivilligt frånträdande af aftalet ägt rum.
Det är uppenbart, att om blotta utmaningen eller antagandet deraf bestraffas, äfven der man frivilligt drager sig tillbaka, så finnes ej för den, som i en tillfälligt uppretad sinnesstämning antagit en utmaning, någon anmaning att derifrån afstå, då han vet att han i allt läll är underkastad straff.
Jag tillstyrker således bibehållande af Utskottets förra förslag till §§ 51, 52, 53 och 54, lydande sålunda: § 31- Hafva tvännc, efter aftal, inlåtit sig i envig med hvarandra, och varder någon deri dödad; döines banemannen till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Var det aftal gjordt, att enviget ej skulle utan onderås död slutas, och kommer död deraf; dömes tilt straffarbete på lifstid.
Får någon i envig svår kroppsskada; vare gcrmngsmannen förfallen till straffarbete från och med två till och med sex år: skedde ringare eller ingen skada, dömes till fängelse från och med två månader till och med två år.
$ 32.
Förfar någon vid envig svikligen och får den andra deraf död; vare lag som om mord i 1 § sägs.
Biel' genom den enas svikliga förfarande svår kroppsskada den andra tillfogad; dömes geroingsmannen till straffarbete från och med sex till och med Lag-Utskottets Utlåtande N:o 39. 17 med tio år.
Kom deraf ringare skada; dömes till straffarbete från oell med två lil och med sex år.
§ S3.
Den, som utmanar annan till envig, eller slik utmaning antager, skall, ändå att enviget ej kommer till verkställighet, straffas med fängelse från och med två till och med sex månader.
Samma lag vare, der någon låter bruka sig till biträde vid uppgörande af aftal om envig eller till vittne vid sådan strid. § 34.
Hafva tvänne träffat aftal om envig, men afstå de frivilligt derifrån, så alt det ej till verkställighet kommer; vare för straff frie; och ege i ty fall ansvar ej heller rum för dem, som vid aftalets uppgörande biträdt.» af Herr Olivecrona, K.: »Emot Utskottets beslut, till följd af återremiss från Riks-Ständen af Utskottets Betänkande N:o 20, i anledning af Kongl. Majlis nådiga Proposition med förslag till förordning angående mord, dråp och annan misshandel, får jag mig reservera i följande punkter: l:o.
Beträffande §§ 51—54:
Då Utskottet med deri ytterst ringa majoriteten af en röst frånträdt sitt i nämnda Betänkande afgifna förslag till ny redaktion af ifrågavarande §§ och i stället antagit motsvarande §§ i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, har sådant utan tvifvel skett af ovisshet huruvida Utskottets förslag, vid förnyad behandling hos Rikets Ständer, kunde röna någon framgång.
Jag anser mig likväl böra vidhålla Utskottets första beslut af det hufvadsakliga skäl, att det innehåller förslag till en mera verksam lagstiftning rörande envig, än Kongl. Maj:ts Proposition framställer.
Ty vill man ändamålet — att allvarsamt bestraffa dueller, — måste man framför allt se till att lagen icke blir allt för sträng, emedan en för hård lag i detta fall utan tvifvel röner ödet att icke tillämpas.
Erfarenheten i andra länder, hvarest envig mera ofta förekommer, än hos oss, der, till följd af förändrade seder, dueller nu mera lyckligtvis äro sällsynta brott, talar högt emot stränga lagar.
I England betraktas ett dråp i duell såsom mord och följden häraf är den, att juryn reguliert friar den tilltalade.
Sedan man i Frankrike, efter år 1837, börjat vid cassationsdomstolarne behandla dråp i envig såsom ett brott, hvilket hör under den allmänna strafflagen, har förhållandet varit enahanda, eller att juryn regelmässigt frikänner de anklagade — och orsaken är att söka deri att folket anser allmänna lagen vara för sträng för att kunna med rättvisa på dueller tillämpas. I de Italienska Staternas lagar anträffar man äfven mycket stränga ansvarsbestämmelser emot dueller, men dessa lagar vinna aldrig tillämpning.
I Tysk Bih. till R.
I Afd. 20 Ilöft. 3 18 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 39. land liar man under de sista årtiondena börjat att stifta mera med den allmänna rättskänslan öfverensstämmande, mildare lagar emot envig och deraf funnit en helsosam verkan, alldenstund detta brott, hvilket förut ytterst sällan, under det att de stränga lagarne gällde, åtalades, nu deremot ofta nog blir föremål för undersökning vid domstol och föranleder den anklagades fällande till ansvar.
Enligt min öfvertygelse kan Utskottets förslag till lag om envig snarare tåla förebråelsen att innehålla allt för hårda ansvarsbestämmelser, än att lagen är för mild.
Jag får derföre vördsamt föreslå: alt Rikets Ständer behagade antaga Utskottets förslag till §§ 51—54, sä lydande som de här ofvan uti Herr Grefve Sparres reservation finnas införda.
2:o angående § 57.
På de af mig redan i min reservation vid Betänkandet N:o 20, pag. 50—52, anförde skäl, får jag likaledes vördsamt hemställa, att Rikets Ständer behagade antaga följande, med 7 Kap. 8 § t Rågberedningens förslag till Straff-Balk öfverensstämmande, redaktion, sä lydande: § 57. »Sätter sig fånge eller häktad person till motvärn emot fångvaktare elier annan, som honom från rymning hindra vill, eller emot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrättning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, som häktas skall, till motvärn emot den, som äger häktningen verkställa eller dervid biträder, då må ock det våld brukas, som till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är.» »Lag samma &c. (~ med 2 mom. af Utskottets förslag till § 37) verkställa skall» af Herr Lagerbjelke, C. 0., sorn instämt med Herr Grefve Sparre i afseende å 37 och 38 §§ samt med Herr Olivecrona i fråga om lydelsen af 37 §. al Herrar Biskopen, f. d. Stats-rådet Anjou och Professoren Sundberg, hvilka, på de skäl, som åberopats i deras vid Utskottets förra Betänkande fogade reservationer, ansett sig icke kunna biträda Utskottets beslut att vidhålla det till 1 § af författnirigsförslaget gjorda tillägg samt de i följd deraf vid åtskilliga andra §§ föreslagna tillägg och förändringar. af Herr Thollander, som i fråga om 51—54 §§ förenat sig med Herr Grefve Sparre. af Herrar Staaff, Kistner och Wennerström: »Instämmande i Herr Grefve Sparres reservation mot 37 och 38 §§ samt i Professor Olivecronas mot 57 §, an - Lag-Utskottets Utlåtande N:o 39.