Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då lökarne ut- blommat, afskäras bladen eller få vissna af sig själfva; dock måste man, om man vill drifva samma lök nästa år, blott så småningom upphöra med vattningen, i annat fall torkar löken för hastigt tillsammans och blir oduglig.
I allmänhet kan man drifva hyacintlökar 2 år å rad; sedan löna de sig knappast.
Dock kan man, genom att plan tera dem på kalljord i trädgården 1 ä 2 år sedan åter inplantera dem i krukor, o c h blifva, de då åter ganska vackra och frodiga.
De plante as då ute på en liten grupp med skyddadt Jäge och djup och fet j o r d; lökarne sättas 12 ä 15 cm djupt med ett lager stallgödsel under.
Måste vintertiden täckas med löf eller halm.
r Samma förfaringssätt som med hyacinterna iakttages äfven med andra lökväxter t. ex. crocus, facetter, liljor m. fl.
Liljorna kunna dock ej drif- vas så tidigt som crocus och hyacinter.
Med iakttagande af ofvan anförda förfaringssätt, skall man lätt kunna skaffa sig många och vackra blom- mor af lökväxterna under vintern.
En kvinna, som sysslar med politik, gör samma intryck som en dam, hvilken lägger sig till med mustascher.
Om en ful kvinna har begåfning, tröstar hon sig därför ej öfver sin brist på skönhet; men hon hamnar sig på alla, som icke dela denna brist.
Hälften af nöjet vid hvarje bikt består däri att förråda sina hemligheter.
T i l l botten?
S k i s s f ö r I d u n af Fron-Frou.
Hu så kallt!
Gång efter annan lade han ned pennan och begynnte gnida sina blå- röda händer eller andas på dem.
Sedan må- ste hans stela fingrar ånyo gripa om det gamla träskaftet, och så hördes åter pennans ras- pande på det grofva hanvppappersarket, där man kunde få läsa den spänuande historien om, bur grefvinnan Jareskin bortröfvades ur sin egen slottspark.
Ja, det var en präktig historia, som skulle bereda prenumeranterna på » Frihetsvännen » mycket nöje, allra helst som de fingo den gra- tis.
Att den däremot ej tillskyndade öfver- sättaren några synnerliga fördelar, därom vitt- nade hans fläckiga, trasiga rock, hans grå- bleka, orakade ansikte och hela det lilla rum- met, hvars möbler utgjordes af en ouppbäd- dad säng, en tarflig, brunmålad koffert, en kommod och en liten dyster kamin, bredvid hvilken en kolhög låg uppstaplad.
Ute i något af stadens kyrktorn slog kloc- kan nio, och några minuter senare reste sig den unge mannen — som för resten blifvit ordentligen döpt till Edvard — slog igen den tjocka bokluntan, hvarur han öfversatt, och tog några steg utåt den skumma kammaren.
Han var alldeles stel af köld, och kallare blef det i hvar minut.
Här var tydligen ej värdt att spara; bättre att frysa ihjäl i öfver- morgon än i dag!
Han gick fram till ka- minen, föll på knä och tände några stickor, därpå sköt han in dem och ett par vedträn i det svarta gapet, som i ett nu blef ett en- da leende och på sitt sprittrande muntra språk tycktes säga: kostar jag, så smakar jag.
Ja, nog smakade det!
Det värmde både kropp och själ, det där tumlande, röda ske- net, och han skulle velat njuta af det länge.
Men det gick ej an: han vände sig mot kol- högen, tog händerna fulla af de sotiga kolen och kastade in dem i lågorna.
Nu skulle där bli arbete och allvar af, men det hade han nog af själf, och därför stängde han luc- kan.
Sakta och småleende gick han sedan bort till kofferten, slog upp locket och drog för- siktigt fram ett mörkt, glänsande föremål — sin hjärtevän.
Nej, det menade han inte!
Därpå sköt han fram stolen till kaminen och satte sig, allt med hjärtevännen i handen.
Kolen hade nu börjat glödgas, och ofvanom dem dansade små lätta lågor; det var muntert att se på, och han började känna sig lätt till sinnes, där han satt framåtlutad mot elden och liksom på lek drog och vred i korken.
Så, nu gick den ur.
Han förde buteljen upp mot ansiktet, men drack icke: han blott inandades dess doft, länge och med slutna ögon.
Det var också en underbar doft: den lade sig smekande och lindrande öfver hans sjuka, trötta hjärna, trängde in i hjärtat och påskyn- dade dess slag; han blott sörjde öfver, att han ej kunde andas nog djupt för att fånga det hemlighetsfulla, doftande väsendet helt och hållet för att i all evighet bära det inom sig.
Det är alkoholanden.
tänkte han med ett leende för sig själf och bad tyst: — Kom, kom lilla ande och stanna för alltid inom mig, jag älskar dig, älskar dig mer- än allt annat.
» Hvad tänker jag? » undrade han sedan förskräckt; » blir jag tokig? » Och han reste sig från sin nedlutande ställning och förde buteljen till munnen: man måste jaga bort sådana farliga tankar.
En, nej ett par duktiga klunkar och så korken i för att ej dragas upp mera den kväl- len.
Nu, medan det var fart och eld i blodet, skulle han passa på och tänka öfver sin ro- man; en originalroman, som ej skulle komma in i Folkvännen och betalas med femtio öre spalten, utan i en stor, daglig tidning och skaffa honom både ära och guld.
Men hvar hade han dem nu, alla karak- tärerna och konflikterna?
Hur han än knep ihop ögonen och spanade och letade, fann han intet.
Den lilla anden hade spelat honom ett fult spratt och fyllt hela hjärnan liksom med ett töcken.
Nå ja, icke ens af en ande kan man begära, att den skall ge, utan att taga något i ersättning; nu hade han tagit alla hans idéer, men gifvit.
aah!
Och hela hans uppmärksamket riktades på den behag- liga smaken i gommen och på hur förnim- melsen däraf gradvis försvagades, tills den slutligen knappt var mer än ett minne — men ett minne, som han ej hann njuta af, emedan på dess grund längtan växte upp, stor och stark och förkväfvande allt annat.
Ett par minuter varade striden; sedan gick det, som det ofta plägar gå: viljan blef öfver- löpare.
Han tog åter buteljen, som han ställt bred- vid sig, drog ur korken och drack.
Det var härliga sekunder, men så också ej mycket kvar; och det som blef, var ingenting att spara på, hvarför han drack ur det också.
Därpå reste han sig och gick med ojämna steg öfver det gungande golfvet, ställde bu- teljen på bordet och kastade sig ned på sän- gen.
* Han hade legat en stund, och en tung dvala började falla öfver honom, då han plötsligt hörde steg.
Han kunde ej reda upp det för sig.
I rummet?
Ute på gården?
I trappan?
Ja, i trappan var det.
Nu i förstugan.
— Han reste på sig litet, men föll tillbaka: någonting tungt, oemotståndligt tryckte honom ned igen och fyllde honom med en känsla af kväfvande ångest.
Så knackade det på dörren, och innan han själf visste af det, satt han upprätt i sängen med vidöppna ögon.
— • Mötet!
Ä n en gång knackade det.
— Stig in — ropade han då ändtligen med skroflig darrande stämma.
Ja visst, så var det.
Där stod hon nu på tröskeln, fattig flicka, rödfrusen och ynk- lig att se på i sin urväxta kappa och sin barnötta skinnmössa.
Hon tycktes ha kommit tvekande och ängs- lig, men då hon såg honom sitta där med blossande kinder och matta, töckniga ögon, försvann villrådigheten.
» Men Edvard, är du sjuk? » utbrast hon och sprang fram mot sängen.
En sådan börda hon tog ifrån honom!
D e spända musklerna slaknade, och han sjönk tungt ned på bädden.
Sjuk, ja!
» Jaa, » mumlade han sakta och vände sig mot väggen.
Hon fick inte känna hans ande- dräkt.
— Om hon nu bara ville låta honom vara i fred!
Men hon föll på knä bredvid sängen, fat- tade hans heta hand och tryckte den mot sitt hjärta och sina läppar, medan hon sakta kal- lade honom vid de ömmaste namn: reaktionen efter all den bitterhet hon kännt, då hon för- gäfves spanat efter honom på den utsatta mötesplatsen.
Sedan ville hon veta, hvad det var med honom, om hon skulle hämta doktor.
Han hörde allt detta som något långt af- lägset, oafbrutet ljud, hvars innebörd han ej förstod.
Men så fattade han ändå till sist, att han måste säga något för att bringa det till tystnad, och utan att riktigt öppna läp- parne, sluddrade han fram: » Hufvudvärk.
sofva.
» Då blef det ändtligen tyst.
Inom några ögonblick somnade han.
Äfven hon slöt ögonen och lutade sitt hufvud mot hans arm.
Hvad här var tryggt och skönt!
Här hörde hon endast sin väns lugna och djupa andetag och kolens lätta knastrande i kaminen.
Där ute var det bitande kallt, och där hade hon också endast mött kalla, likgiltiga ögon, då hon beklämd och bäfvande sett upp mot de förbigåendes ansikten, hvarje gång i det svaga hoppet, att det skulle vara hans.
Men gladare bilder kunde hon lyckligtvis locka fram; hon begynnte tänka på deras första sammanträffande, deras möten, deras söndags- utfärder, deras blifvande hem, alltsammans saker, som hon tänkte på och genomgick i minnet väl hundra gånger om dagen, utan att någonsin tröttna.
Hon vaknade ur sina drömmar genom att han häftigt for med handen öfver ögonen, och hon kom att tänka på, att han kanske skulle sofva bättre, ifall lampan släcktes.
Hon reste sig och gick fram till bordet.
Se, där lågo hans öfversättningar, hans skrif- saker.
Hon såg på dem med ett litet vän- ligt leende.
Hon höll af dem också.
Så kom hugget med hvinande fart och så skarpt, att hon nästan höll på att digna ned.
» Kanske var det ett misstag, » tänkte hon sedan, och tungt stödd mot bordet, lutade hon sitt hvita ansikte öfver buteljen.
Sekunden därefter rullade den klingande utefter golfvet.
Det hade varit en ögonblic- kets impuls, hon hade ej kunnat hålla till- baka handen, och nu följde hon de dansande gröna skärfvorna med en stel, hård blick.
Jaså, han var drucken, hade tömt den, medan hon, frysande och halfgråtande, vandrat gatan upp och ned.
Hon satte sig hastigt vid bordet, grep pen- nan, ref loss ett blad, och med sammanpres- sade läppar och lysande ögon började hon skrifva.
Först gick det med ilande fart, men så småningom saktade sig pennans rörelse.
Hon började ofrivilligt lyssna till hans lugna, djupa andetag, såg papperen betäckta med h a n 3 kära, fula stil.
nej, hon kunde ej skiljas från honom, och kärleken, som förskräckt dolt sig i någon af hjärtats alla hemliga vrår, vågade sig åter fram och intog sin gamla plats.
Hon sköt ifrån sig papperet och lade ned pennan: hon såg ju ej skrifva för tårarne.
A c k, hvad detta var bittert och tungt!
Det värsta af allt, allt, som kunnat träffa dem!
— Och hon lutade snyftande sitt hufvud mot armen.
— Men hon kunde ej öfverge honom.
Öfverallt där olycka finns, där måste det också finnas kärlek.
Hon skulle alltid vara hos honom, älska honom och skydda honom.
Ja, skydda och bevara honom för det onda!
Hon sprang fram till sängen och föll på knä, lutade sig öfver honom och slog sina armar om honom.
Ja, hon skulle skydda och be- vara honom från den onde frestaren.
296 " i DUN kanske ingenting annat i världen kunde, det skulle hennes kärlek förmå.
Och för dessa tankar vek ångesten så små- ningom undan, och till slut somnade hon, snyftande ännu i sömnen och med lidandets första, skugglika insegel på sitt ansikte, men med hopp och förtröstan resande sig, starka och mäktiga, i bakgrunden.
» Ej Gingo de till botten?
måttet fullt. » yffcnder ofvanstående rubrik hade i n:r 3 2 af Idun för i år influtit ett poem, under- tecknadt M. L„ som sändts oss till införande såsom original.
Först för sent upptäckte vi, att vi denna gång varit utsatta för ett af dessa oförsynta litterära underslef, för hvilka knappast någon tidning med största vaksam- het kan freda sig, ehuru dess bättre detta fall i Iduns annaler hittilldags är enastående.
Det af M.
— vi behöfva naturligtvis ej påpeka, hurusom detta märke ej har det min- sta samband med vår värderade medarbeta- rinna fru Mathilda Langlets initialer — un- dertecknade poemet befanns vara rätteligen författadt af Toivo (Sigrid Elmblad) och in- fördt i hennes diktsamling » Vind för våg ».
Den sistnämnda skattade författarinnan vistas för närvarande på ett besök i sitt fä- dernesland.
Ofta har till Idun ingått begä- ran, att engång få Toivos bild införlifvad med den svenska kvinnotidningens galleri af förtjänta landsmaninnor, ty vida omkring i svenska hem har hennes diktkonst förvärfvat henne vänner.
Det är därför med glädje Re- daktionen i detta nummer ser sig i tillfälle villfara sin länge närda önskan bärutinnan, på samma gång vi bringa våra läsarinnor den vackra dikt af Toivos penna, som hon haft vänligheten sända oss för detta n:r.
Kvinnliga folkhögskolor.
V i d det i dagar- ne i Upsala afhållna folkhögskolelärarmötet före- kom bland andra öfverläggningsämnen frågan: Hvil- ka äro orsakerna till att så få kvinnliga folkhög- skolor finnas förenade med det manliga, och borde icke detta missförhållande med det snaraste afhjäl- pas?
Samtliga talare voro öfverens om, att de kvinn- liga folkhögskolorna äro minst lika nödvändiga och och nyttiga som de manliga.
D e hinder af ekono- misk eller annan art, som pläga förebäras, finnas bara i inbillningen.
Tvärt om minskar den kvinn- liga sommarskolan ofta den manligas ekonomiska svårigheter.
Bristande intresse och förmåga af ini- tiativ bära hufvudskulden.
» Våga, vinner », sade fru Cecilia Bååth-Holmberg och hänvisade till, huru hon och hennes man, utan att fråga en enda män- niska o m ekonomiskt understöd, för 12 år sedan öppnade en kvinnlig sommarkurs i Tärna.
N u har den rikligt understöd.
Kvinnan gör mycket bättre propaganda för folk- högskolesaken än mannen, och vill man fostra en stark fosterländsk anda hos vårt folk, äro de kvinn- liga folkhögskolorna det bästa verktyget.
* Fru Agda Montelius har af Föreningen-för välgörenhetens ordnande i Stockholm blifvit utsedd till föreståndarinna för föreningens centralbyrå, sedan den nuvarande föreståndaren, hr A.
Lindblom, för- klarat sig önska afgå.
Kvinnlig organist.
Kyrkorådet i Falkenberg har till vikarierande organist antagit fröken Hilde- gard Hellman.
* Familjen på Annedal.
Konstnärlig uppmuntran.
Fröken Ag- nes Kjellberg, den unga, talangfulla bildhuggarinnan, väl bekant för Iduns läsarinnor, är af akademien för de fria konsterna enhälligt uppsatt på förslag till erhållandet af ett af de lediga resestipendierna å 3,000 kr.
En kvinnlig lärd.
Mrs Zelia Nuttail, den af oss förut omtalade amerikanskan, som en längre tid gästat Stockholm för att öfvervaka utförandet å Ge- neralstabens litografiska anstalt af en del mexikan- ska diagram, afsedda för Columbusutställningen i Madrid, har nu afrest till Leipzig.
Mrs Nuttall lär vara en bland de få lärda, som kunna tyda gamla mexikanska handskrifter.
* Våra damers klädningsfjädrar represen- tera en ganska betydande handels- och industriarti- kel, som länge tagits från utlandet, Frankrike och Tyskland, och ännu nog i stor skala gör det.
Man kunde dock tycka, att järnets och stålets land icke behöfde rikta utländingen för ett sådant behof.
V i äga nu dock en inhemsk liffjäderfabrik, den första i sitt slag, vid Sandvikens välkända järnverk, där en ypperlig svensk fjäder tillverkas, som i smidighet och styrka öfverträffar den ofta underhaltiga utländ- ska varan, som än är för spröd, än mjuk som band- järn.
Den formen af protektionism kunna vi där- för af godt samvete förorda åt hvarje svensk kviu- na, att hon ser till att skaffa sig inhemska fjädrar i sina klädningar.
Fabrikationen vid Sandviken har pågått sedan 1888, och att den redan vunnit rätt- vist förtroende bevisas bäst däraf, att den från 6,000 gross fjädrar, som det första året tillverkades, redan i fjol stigit till öfver 20,000 gross.
Ord o c h f r a s e r f ö r r e s a n d e till I t a l i e n; af E. Melén.
Denna kortfattade och, som oss synes, verkligen praktiskt uppställda handledning i det vackra italien- ska språket, bör kunna blifva af stor nytta för dem, som ämna göra en tur till det klassiska landet, en studieresa, en rekreationsresa, en liten weddingtripp kanhända — hvad veta v i!
Den svenska förf.
har för sitt verk haft en infödd medarbetare, språklära- ren G. Sacchi i B o m, en omständighet som ytter- ligare garanterar den lilla handbokens användbarhet och tillförlitlighet.
Ändtligen synes den svåra krisen vid k. operan hafva fått sin lösning och detta på ett sätt, som väl bör vara ägnadt att tillfredsställa alla parter.
Chefskapet har, åtminstone tills vi- dare, öfvertagits af kammarherre Axel Buren, en inom Stockholms musikvärld välkänd och, efter hvad vi förnummit, synnerligen human personlighet.
För sitt öfvertagande af chefskapet lär hr B. emellertid bland annat ha gjort till villkor, att direktör Nord- quist ställer sin rika erfarenhet till hans disposition, något som hr N.
också beredvilligt lofvat.
En kompromiss har på detta sätt åstadkommils emellan operans personal och den afgående direktören, hvilken — säga hvad man vill och förebrå honom hvad man vill — väl dock ej kan frånkännas att hafva inlagt många förtjänster om den på sista tiden nära fallfärdiga operainstitutionen.
Och vi kunna ej annat än hoppas, att samarbetet alla parter emellan un- der det kommande spelåret, som ånyo tager sin början i nästa vecka skall lända såväl konsten som operainstitutionen i dess helhet till största gagn.
Vi hafva förut meddelat ett rykte, att vår för- nämsta operasångerska, fru Ostberg, skulle afgå för att anträda en Amerikaturné.
Dess bättre äro vi nu i tillfälle kunna meddela, att den nye opera- chefen lyckats engagera den celebra artisten för en serie gästuppträdanden under innevarande spelter- min.
Likaså har fru Edling lofvat sin medverkan som gäst.
Början göres med » Figaros bröllop. » N o v e l l af Ämg Palm.
(Forts.) f nne i salen voro ljusen tända, och sedan Hen- riette slagit an en vals, var hela kotteriet på benen.
» Och hör du, unga Dora, vill du skänka mig en vals? » sjöng Emil på den vackra folkvisans me- lodi o c h bortförde ännu gnolande den lilla muntra Dora.
Luftdraget, som uppstod genom de virflande parens rörelser, satte ljuslågorna i fladdring o c h kom stearinen att pryda golfvet med en o c h an- nan kraschan, hal och lömsk för dem, som dan- sade däröfver.
Gösta Drake, s o m i sirliga vänd- ningar o c h svängningar förde den lilla Gina Blixt, slapp med nätt nöd undan fördärfvet.
Med Gina i sina armar gjorde han, tack vare den försåtliga stearinen, piruetter så halsbrytande, att de skulle kommit en lindansare att blekna, delvis härmade han pojkar, som åka kana, delvis den stackars olycklige, som för första gången i sitt lif s o m fullvuxen frestar jämnviktens lagar och med stålsko på fot o c h okunnighetens mod i sin barm rusar åstad ensam på isbunden s j ö.
Den stackars Gina sväfvade en lång stund i luften, hon nådde ej golfvet, hur mycket hon än sträckte på sin kropp, men en sekund därefter nådde hon golfvet så mycket mer.
» Det slaget kunde ha blifvit min bane, » utbrast Gösta, då han kraflade sig upp o c h förde näsdu- ken till hufvudet.
» Väl att det ej blef värre kalabalik, » fortfor han och betraktade den lilla blodfläck, han lyckats, uppsamla på näsduken; han hade slagit hufvudet mot kakelugnskanten.
» Hvad katten ska man med kakelugnar midt i sommaren, » for han ut mot Torsten, som skyn- dat till.
Henriette hade snurrat o m på pianostolen o c h såg hjärtängslig ut.
s o m h o n alltid gjorde, då nå- got var å färde.
Nu tryckte h o n Gina i sina ar- mar s o m för att skydda henne mot den redan öfvsrståndna faran.
» Den där tingesten, » fortfor Gösta o c h pekade på kakelugnen, » står där o c h ser stram ut; han tyckte nog, att j a g behöfde litet till i hufvudet, och gaf mig därför en smäll i planeten, så att jag såg både solar, månar o c h stjärnor.
Aha, » sade han, då han fick syn på stearinfläcken, » aha, det var du din pladaska, s o m gillrade för mina hederliga fötter.
Vet du, du upplysnin- gens lidehvarf, hvilken stor man du bringat på fall? » o c h han slog sig för bröstet för att betyga sin indentitet med den store mannen, vände sig så till Henriette o c h b a d; » Snälla Henriette, några takter till, det var en rysligt treflig vals, en gudomlig vals, o c h lilla Gina dansar s o m en engel. » Fönsterna stodo öppna, o c h den milda aflonluf- ten smög in med en doft af rosor, lindblommor och reseda.
Då dansmusiken tystnade för en stund, hördes därutifrån ängsknarrens och syrsor- nas idisslande läte, bildande en egendomlig kon- trast till det glada sorlet o c h skrattet därinne, där blodet brann i unga pulsar o c h hjärtat slog i takt till dansens rytmiska vågor, där stundens yra o c h ungdomsstämningens berusning ryckte dessa ögonblickets barn med sig i skalkaktig, okonst- lad fröjd.
Därborta i vrån hade Otto med sin stol stängt in Annie o c h höll för henne de mest poetiska för- klaringar, det var nämligen vapenhvila sluten för dagen.
Han var ännu inne i sin roll o c h tycktes finna stort nöje uti att för ombytes skull strö smickrets blomster i ymnighet för hennes fötter.
» Nej, vet du Otto, » sade Annie skrattande, sedan hon en stund i stum förvåning lyssnat till hans ord, » du är alldeles för mycket spelevinker för att slå dig på att tala i högre stil, det passar dig inte alls, det kunde möjligen gå för sig, då musta- scherna vacklade på din öfverläpp, men inte så här inomhus. » » Men j a g försäkrar dig Annie, att j a g blott tol- kar min själs innersta känslor.
Tror du man ostraffadt kan vara i din förtjusande närhet, utan
att till slut, likt flugan, bränna vingarne mot Inga lekte tyst och snäll, småpratade med sin vid flaggsnöret och hissade upp det långsamt o c h ljuset. » docka bakom glasdörren, där hon byggt henne retfullt midt för Annies näsa.
ett rum.
» Bah, » svarade hon, » hur kan du prata sådant » Jag skänker dig brefvet, kära du, — gamla nonsens!
» Förtjusande närhet, » ett sådant ultra Otto läste högt, och Emil vegeterade och förin- Lotta skall nog inte tycka illa vara därför, att du fadt uttryck.
Bättre kunde du ha hittat på.
Och tade cigarrer.
får det.
När började din sista fantasi, förkärleken så det o m flugan och ljuset, det är j u gammalt för gamla kokerskors bref? » frågade hon hånande.
» Det är ändå en fördel med tobaksrökarne, » sade som gatan, någon innovatör är du då inte.
Du Det är roligt att se, att du ändå har ett känsligt Annie under en paus i läsningen och tittade snedt stackars fluga, som brännt vingarne, då har du ju hjärta, Otto; vill du, skall jag öka din brefsamling på, hur Jöns bolmade.
förlorat utsikt till högre lyftning, dina vingar, detta med några exemplar från Bengta, Greta och Mari?
» Hvilken då? » frågade Henrietle.
skimrande syskonpar, som bar dig genom rymden, Det gör jag jag så gärna, det är så ovanligt och » Jo, o m de af ödet skulle uppkastas på någon då du ville svärma från — jag är ledsen att jag ö bland kanibaler, behöfde de ej frukta för sitt sällsynt, att en pojke minnes och sätter värde på ej kan säga — från blomma till blomma, det skulle sina gamla sköterskor och vänner ur lägre kvinno- lif, nikotinlukten skulle rädda dem, de måtte vara låta mycket bättre, men flugorna äro gudnås inte klassen, det riktigt gläder mig, att du är ett un- rysligt bäska i köttet. » för så idealistiska ting som blommor, alltså, låt dantag, » hon böjde sig skrattande öfver räcket » H m, » sade Otto, » det tror jag inte betyder nå- oss säga, svärma efter behag, Arma fluga, som och njöt af, hur hans » näsa växte ».
got — kanibalerna skulle nog jubla öfver det, reducerats till ett ömkligt kryp. » som är sä inrökt som Jöns; de äro finsmakare, » Att Lotta har så snygg herrstil, » sade han.
» Annie, du är bra hård och kall. » var säker på det.
Jag för min del är förtjust i » Det har hon visst inte, hon har bara kråk- rökt skinka med förlorade ägg, det äro nog kani- fötter, o c h därför ber hon någon, t ex. pappa, » Inkonsekvens, min vän, nyss var j a g ljuset balerna också. » som .., » skrifva utanskriften. » » Annie, jag förtjänar ett bättre bemötande af Margareta tog boken ifrån honom.
» Jag tror inte, att farbror skrifvit utanskriften, » dig, så du hör a t t.
. » » Jag skall läsa, du tycks vara trött, » sade hon.
invände Otto.
» Du må väl aldrig på allvar inbilla dig, att du » Där kommer Torsten! » ropade Henriette plöts- » Tvifla gärna på mitt ord, det höjer blott ditt är kär i mig? » hon spärrade upp ögonen med så ligt och viftade med Ingas strumpa.
värde i mina ögon, » svarade hon ovanligt mildt komisk fasa, att Torsten, som just gick förbi, frå- » Hallåh, Torsten, » skrek Emil och fladdrade och fäste hela sin uppmärksamhet på skogen i gade, om hon såg något spöke.
långsamt med sin stora hand, » du må tro, att fjärran.
» Ja, » sade hon, » nära på.
Nej Otto, » fortfor Henriette bjuder på elfvakaffe i den här värmen! » » Se så, Ottto, bråka inte längre, ulan kom upp hon vänd till honom, gör mig den tjänsten att » Hvad för något? » frågade Henriette, som ej och drick ur ditt kaffe, » uppmanade Henriette, och låta bli sådana dumheter, detta är något som jag haft en tanke ditåt.