Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Abraham sade: Jag tänkte tilläfventyrs i desso rumme är ingen Gudsfruktan, och de slå mig ihjäl för mine hustrus skull.
Och är hon sannerliga min syster; ty hon är min faders dotter, men icke mine moders dotter: Och jag tog mig henne till hustru.
Och då Gud böd mig, att jag skulle vandra utu mins faders huse, sade jag till henne: Gör denna barmhertighet med mig, hvart vi kommom, att du säger, att jag är din broder.
Då tog Abimelech får och fä, tjenare och tjenarinnor, och gaf Abraham, och fick honom igen hans hustru Sara.
Och sade: Si, mitt land står dig öppet, bo var dig täckes.
Och sade till Sara: Si, jag hafver gifvit dinom broder tusende silfverpenningar: Si, han skall vara dig till en ögnatäckelse för alla de, som när dig äro, ehvart du far, och en försvarare.
Och Abraham bad till Gud, och Gud botade Abimelech, och hans hustru, och hans tjensteqvinnor, att de födde barn.
Ty Herren hade tillförene hårdeliga tillyckt alla qveder i Abimelechs huse, för Sara Abrahams hustrus skull.
Och Herren sökte Sara, såsom han sagt hade, och Herren gjorde med henne såsom han talat hade.
Och Sara vardt hafvande, och födde Abraham en son i sinom ålderdom, vid den tiden, som Gud honom föresagt hade.
Och Abraham nämnde sin son, som honom född var, Isaac, den honom Sara födt hade.
Och omskar honom på åttonde dagen, som Gud honom budit hade.
Hundrade år gammal var Abraham, då honom hans son Isaac födder var.
Och Sara sade: Gud hafver gjort mig ett löje; ty hvilken det får höra, han får le åt mig.
Och sade ytterligare: Ho torde ock säga Abraham sjelfvom, att Sara däggde barn, och hade födt honom en son i sinom ålderdom?
Och barnet växte, och vardt afvandt.
Och Abraham gjorde ett stort gästabud den dagen, då Isaac afvandes.
Och Sara fick se den Egyptiska qvinnones Hagars son, den hon Abraham födt hade, att han var en bespottare.
Och sade till Abraham: Drif denna tjensteqvinnona ut med hennes son; ty denne tjensteqvinnones son skall icke ärfva med min son Isaac.
Detta ordet behagade Abraham ganska illa för sin sons skull.
Men Gud sade till honom: Låt dig icke tycka hårdt vara om pilten och tjensteqvinnone; allt det Sara dig sagt hafver, så lyd henne; förty i Isaac skall säden dig nämnd varda.
Jag skall ock göra tjensteqvinnones son till folk, derföre att han din säd är.
Då stod Abraham bittida upp om morgonen, och tog bröd och en flaska med vatten, och lade på Hagars rygg, och pilten med, och lät gå henne.
Hon gick sin väg, och for vill i öknene, vid BerSaba.
Då nu vattnet i flaskone var förtärdt, kastade hon pilten under en buska.
Och gick bort och satte sig tvärs öfver långt ifrå, vid ett armborst skott; ty hon sade: Jag gitter icke se uppå att pilten dör.
Och vid hon satt tvärs öfver, hof hon upp sina röst, och gret.
Då hörde Gud piltens röst, och Guds Ängel kallade Hagar af himmelen, sägandes: Hvad skadar dig, Hagar?
Frukta dig intet; förty Gud hafver hört piltens röst, der han ligger.
Statt upp, tag pilten, och håll honom med dina händer; ty jag skall göra honom till stort folk.
Och Gud öppnade hennes ögon, att hon fick se en vattubrunn.
Då gick hon till och fyllde sina flasko med vatten, och gaf piltenom dricka.
Och Gud var med piltenom; han växte, och bodde i öknene, och vardt en god skytte.
Och bodde i den öknene Pharan: Och hans moder tog honom hustru utur Egypti land.
På samma tiden talade Abimelech och Phicol, hans härhöfvitsman, med Abraham, och sade: Gud är med dig uti allt det du gör.
Så svär mig nu vid Gud, att du är mig icke arg, eller minom barnom, eller minom barnabarnom: Utan den barmhertighet, som jag hafver gjort med dig, den gör ock med mig, och landena, der du en främling uti äst.
Då sade Abraham: Jag vill svärja.
Och Abraham straffade Abimelech för den vattubrunnens skull, som Abimelechs tjenare hade tagit med våld.
Då svarade Abimelech: Jag hafver icke vist, ho det gjorde; ej heller sade du mig det; dertill hafver jag icke hört det förra än i dag.
Då tog Abraham får och fä, och gaf Abimelech: Och gjorde båda ett förbund med hvarannan.
Och Abraham ställde sju lamb afsides.
Sade Abimelech till Abraham: Hvad skola de sju lamb, som du hafver ställt der afsides?
Han svarade: Sju lamb skall du taga af mine hand, att de skola vara mig till ett vittnesbörd, att jag denna brunn grafvit hafver.
Deraf heter det rummet BerSaba, att de båda med hvarannan der så svoro.
Och alltså gjorde de det förbund i BerSaba.
Då stodo Abimelech och hans härhöfvitsman Phicol upp, och drogo in i de Philisteers land igen.
Och Abraham plantade trä i BerSaba; och predikade der om Herrans eviga Guds namn;
Och var en främling uti de Philisteers land i långan tid.
Sedan det skedt var, försökte Gud Abraham, och sade till honom: Abraham.
Och han svarade: Här är jag.
Och han sade: Tag Isaac din enda son, den du kär hafver, och gack bort uti Moria land, och offra honom der till ett bränneoffer på ett berg, det jag dig sägandes varder.
Då stod Abraham bittida upp om morgonen, och sadlade sin åsna, och tog med sig två drängar, och sin son Isaac, och högg sönder ved till bränneoffer, stod upp och gick bort till det rum, som Gud honom sagt hade.
På tredje dagen hof Abraham sin ögon upp, och såg rummet långt ifrå.
Och sade till sina drängar: Blifver I här med åsnanom, jag och pilten viljom gå dit bort, och när vi tillbedit hafvom, vilje vi komma igen till eder.
Och Abraham tog veden till bränneoffret, och lade den på sin son Isaac: Men han tog elden och knifven i sina hand, och gingo så både tillsamman.
Då sade Isaac till sin fader Abraham: Min fader.
Abraham svarade: Här är jag, min son.
Och han sade: Si, här är elden och veden, hvar är nu fåret till bränneoffret?
Abraham svarade: Gud förser väl fåret, min son, till bränneoffret: Och de gingo både tillsamman.
Och som de kommo till rummet, der Gud honom af sagt hade, byggde Abraham der ett altare, och lade veden deruppå; bandt sin son Isaac, och lade honom på altaret, ofvan på veden.
Och uträckte sina hand, och tog till knifven, att han skulle slagta sin son.
Då ropade honom Herrans Ängel af himmelen och sade: Abraham, Abraham.
Han svarade: Här är jag.
Han sade: Kom intet dina hand vid pilten, och gör honom intet; ty nu vet jag att du fruktar Gud, och hafver icke skonat din enda son för mina skull.
Då hof Abraham sin ögon upp, och såg en vädur bak sig, bekajad med hornen uti en törnebuska: Och gick dit, och tog den väduren, och offrade honom till ett bränneoffer i sins sons stad.
Och Abraham kallade det rummet, Herren ser; af hvilko man ännu i dag säger: På berget, der Herren sedd varder.
Och Herrans Ängel ropade åter till Abraham af himmelen,
Och sade: Jag hafver svorit vid mig sjelf, säger Herren, efter du detta gjorde, och icke skonade din enda son, Att jag skall välsigna, och föröka dina säd såsom stjernorna på himmelen, och såsom sanden på hafsens strand: Och dina säd skall besitta sina fiendars portar.
Och i dine säd skall allt folk på jordene välsignadt varda; derföre, att du mine röst lydt hafver.
Sedan gick Abraham till drängarna igen, och gjorde sig redo, och drogo tillsammans till BerSaba, och bodde der.
Då detta så skedt var, begaf sig, att Abraham vardt sagdt: Si, Milca hafver ock födt barn dinom broder Nahor;
Nemliga Uz den förstfödda, och Bus hans broder, och Kemuel, af hvilkom de Syrier komne äro: Och Kesed, och Haso, och Pildas, och Jidlaph, och Bethuel.
Men Bethuel födde Rebecka.
Dessa åtta födde Milca Nahor, Abrahams broder.
Och hans frilla benämnd Rehuma födde ock, nemliga Tebah, Gaham, Thahas och Maacha.
Sara lefde i hundrade sju och tjugu år:
Och blef död i den hufvudstaden, som kallas Hebron i Canaans lande.
Då kom Abraham till att sörja och begråta henne.
Sedan stod han upp ifrå hennes lik, och talade till Hets barn, och sade:
Jag är en främling och en gäst när eder, gifver mig en arfrätt till begrafning när eder, att jag må begrafva min döda, som för mig ligger.
Då svarade Hets barn Abraham, och sade till honom:
Hör oss, käre herre, du äst en Guds förste när oss; begraf din döda uti våra bästa grifter; ingen menniska af oss skall förvägra dig, att du begrafver din döda i hans graf.
Då stod Abraham upp, och bugade sig för landsens folke, nemliga för Hets barnom.
Och han talade med dem, och sade: Är det eder i sinnet, att jag begrafver min döda, som för mig ligger, så hörer mig, och beder för mig inför Ephron Zoars son,
Att han gifver mig sina dubbelkulo, den han hafver i andanom på sinom åker, för reda penningar; låter mig henne få när eder till en arfgrift.
Ty Ephron bodde ibland Hets barn.
Då svarade Ephron, den Hetheen, Abraham i Hets barns åhöro, för allom dem, som ut och in gingo genom hans stadsport, och sade:
Nej, min herre, utan hör till hvad jag säga vill: Jag gifver dig åkren, och den kulon med, som der inne är, och gifver dig honom för mitt folks barns åsyn, till att begrafva din döda.
Då bugade sig Abraham för landsens folke,
Och talade till Ephron i landsens folks åhöro, och sade: Vill du höra mig, så tag penningar af mig för åkren, de jag dig gifva vill; och så vill jag der begrafva min döda.
Ephron svarade Abraham, och talade till honom:
Min herre, hör dock mig: Marken är värd fyrahundrade siklar silfver; men hvad kan det draga emellan mig och dig?
Begraf man din döda.
Abraham hörde Ephron, och vog honom penningarna till, som han nämnt hade, hvilket Hets barn åhörde, nemliga fyrahundrade siklar silfver, som då gåfve och gängse voro.
Och så vardt Ephrons åker, der den dubbelkulan inne var, tvärs öfver Mamre, tillegnad Abraham till evärdeliga ägo, med kulone derinne, och med all trä omkring åkren,
I Hets barns och allas deras åsyn, som genom hans stadsport ut och in gingo.
Sedan begrof då Abraham Sara sina hustru uti kulone i åkrenom, den dubbel var, tvärs öfver ifrå Mamre, det är Hebron i Canaans lande.
Och alltså vardt Abraham stadfäst den åkren, och kulan, till begrafnings egendom af Hets barnom.
Och Abraham var gammal och väl ålderstigen: Och Herren hade välsignat honom i all stycke.
Då sade han till sin äldsta hustjenare, den all hans tingest förestod: Lägg dina hand under mina länd;
Och svär mig vid Herran, himmelens och jordenes Gud, att du icke tager minom sone hustru af Canaans döttrar, ibland hvilka jag bor: Utan far in uti mitt fädernesland, och till mina slägt, och tag minom sone Isaac hustru.
Tjenaren sade: Om så hände, att qvinnan icke ville komma med mig in i detta land, skall jag då låta din son komma dit i landet igen, dädan du kommen äst?
Abraham sade till honom: Vakta dig derföre, att du icke förer min son dit igen.
Herren himmelens Gud, som mig tog utu mins faders huse, och utu mitt födsloland, den med mig talat, och desslikes svurit och sagt hafver: Detta landet vill jag gifva dine säd; han skall sända sin Ängel framför dig, att du skall taga minom sone der hustru.
Hvar nu qvinnan dig icke följa vill; så äst du qvitt denna ed: Allenast låt icke min son komma dit igen.
Då lade tjenaren sina hand under Abrahams sins herras länd, och svor honom här uppå.
Så tog tjenaren tio camelar, af sins herras camelar, och drog åstad, och hade med sig af allahanda sins herras håfvor, och var uppe, och for till Mesopotamien till Nahors stad.
Der lät han camelarna blifva utanför stadenom, vid en vattubrunn, om aftonen då qvinfolken plägade der komma och taga vatten,
Och sade: Herre, mins herras Abrahams Gud, kom i dag emot mig, och gör barmhertighet med minom herra Abraham.
Si, jag står här när vattubrunnenom, och deras döttrar, som bo i denna stad, varda här utkommande till att taga vatten.
Hvar nu någon piga kommer, och jag säger till henne: Håll hit dina kruko, och låt mig dricka, och hon säger: Drick, jag vill ock gifva dina camelar dricka, att hon är den samma, som du hafver beskärt dinom tjenare Isaac, och att jag derpå må förstå, att du hafver gjort barmhertighet med minom herra.
Och förra än han uttalat hade, si, Rebecka Bethuels dotter kom ut, hvilken är Milcas son, den Nahors Abrahams broders hustru var; hon bar ena kruko på axlarna.
Och hon var en ganska dägelig piga under ansigtet, och var ännu jungfru, och ingen man hade känt henne: Hon kom ned till brunnen, och fyllde krukona, och ville gå hem igen.
Då lopp tjenaren emot henne, och sade: Låt mig dricka något litet vatten af dine kruko.
Och hon sade: Drick, min herre; och strax tog hon krukona ned på sina hand, och gaf honom dricka.
Och då hon hade gifvit honom dricka, sade hon: Jag vill ock ösa vatten åt dina camelar, till dess att de få alle dricka.
Och hon slog straxt vattnet utu krukone i hoen, och lopp åter till brunnen till att ösa, och vattnade alla hans camelar.
Men mannen undrade på henne, och var stilla, till dess han kunde få veta, om Herren hade gjort hans resa lyckosam, eller ej.
Då nu alle camelarne hade druckit, tog han fram ett gyldene ännespann, vägandes en half sikel, och två armringar till hennes händer, vägande tio siklar guld;
Och sade: Min dotter, hvem hörer du till?
Säg mig dock det.
Hafve vi ock rum till att få herberge i dins faders huse?
Hon sade till honom: Jag är Bethuels dotter, Milcas sons, som hon hafver födt Nahor.
Och hon sade ytterligare till honom: Är ock så mycket halm och foder när oss, och rum nog till herberge.
Då böjde mannen sig ned, och bad till Herran.
Och sade: Lofvad vare Herren, mins herras Abrahams Gud, som icke hafver tagit sina barmhertighet och sina sanning ifrå minom herra; förty Herren hafver fört mig den rätta vägen till mins herras broders hus.
Och pigan lopp, och sade allt detta i sins moders huse.
Och Rebecka hade en broder, som het Laban: Och Laban lopp ut till mannen vid brunnen.
Och när han såg ännespannet och armringarna i sine systers händer, och hörde Rebeckas sine systers ord, att hon sade: Så hafver mannen sagt mig; kom han till mannen: Och si, han stod när camelarna vid brunnen:
Och sade: Kom här in, du Herrans välsignade, hvi står du här ute?
Jag hafver rymt huset, och gjort rum för camelarna.
Så hade han mannen in i huset, och lade af camelarna, och gaf dem halm och foder, och vatten till att två hans fötter, och männernas, som med honom voro.
Och satte mat för honom.
Då sade han: Jag vill icke äta, förra än jag hafver värfvat mitt ärende.
De svarade: Säg.
Han sade: Jag är Abrahams tjenare.
Och Herren hafver rikeliga välsignat min herra, och han är stor vorden, och han hafver gifvit honom får och fä, silfver och guld, tjenare och tjenarinnor, camelar och åsnar.
Dertill hafver Sara, mins herras hustru, födt minom herra en son i sinom ålderdom, honom hafver han gifvit allt det han hafver.
Och min herre hafver tagit en ed af mig, och sagt: Du skall icke taga minom sone någon hustru af de Cananeers döttrar, i hvilkas land jag bor;
Utan far bort till mins faders hus, och till mina slägt, tag der minom sone hustru.
Men jag sade till min herra: Huru?
Om qvinnan icke vill följa mig?
Då sade han till mig: Herren, för hvilkom jag vandrar, varder sändandes sin Ängel med dig, och skall göra din väg lyckosam, så att du skall taga minom sone hustru af mine slägt och mins faders huse.
Då skall du vara min ed qvitt, när du kommer till mina slägt; gifva de dig icke, så äst du min ed qvitt.
Så kom jag i dag till brunnen, och sade: Herre, mins herras Abrahams Gud, hafver du gjort min väg lyckosam, den jag nu reser:
Si, så står jag här vid vattubrunnen.
När nu en jungfru kommer här ut till att taga vatten, och jag säger till henne: Gif mig litet vatten att dricka af dine kruko;
Och hon varder sägandes: Drick du; jag vill ock vattna dina camelar: det är den qvinna, som Herren hafver beskärt mins herras sone.
Förra än jag nu sådan ord utsagt hade i mino hjerta, si, då kom Rebecka ut med ene kruko på sine axel, och gick ned åt brunnen till att taga vatten.
Då sade jag till henne: Gif mig dricka.
Och hon tog snarliga krukona af sin axel, och sade: Drick; dina camelar vill jag ock vattna.
Så drack jag, och hon vattnade också camelarna.
Och jag frågade henne, och sade: Hvars dotter äst du?
Hon svarade: Jag är Bethuels dotter, Nahors sons, som Milca honom födt hafver.
Då hängde jag ett ännespann på hennes anlete, och armringar öfver hennes händer:
Och böjde mig neder, och bad till Herran, och lofvade Herran, mins herras Abrahams Gud, som mig hade fört rätta vägen, att jag skulle taga till hans son mins herras broders dotter.
Om I nu ären de, som bevisen minom herra barmhertighet och sanning, så säger mig det; hvar ock icke, så säger mig ock det; att jag vänder mig antingen till den högra sidona, eller till den venstra.
Då svarade Laban och Bethuel, och sade: Det är utgånget af Herranom, derföre kunne vi intet säga dig emot, hvarken ondt eller godt.
Der är Rebecka för dig, tag henne, och far din väg, att hon blifver dins herras sons hustru, som Herren sagt hafver.
Då Abrahams tjenare hörde dessa ord, bugade han sig till jordena för Herranom.
Och tog fram silfver och gyldene klenodier och kläder, och gaf dem Rebecka; men hennes broder och moder gaf han örter.
Då åt han och drack samt med männerne, som med honom voro, och blefvo der öfver nattena.
Om morgonen stod han upp, och sade: Låter mig fara till min herra.
Men hennes broder och moder sade: Låt dock blifva pigona vid tio dagar när oss; sedan skall du fara.
Då sade han till dem: Förhåller mig icke, förty Herren hafver gjort min väg lyckosam; släpper mig, att jag far till min herra.
Då sade de: Låter oss kalla pigona, och fråga hvad hon säger dertill.
Och de kallade Rebecka, och sade till henne: Vill du fara med denne mannenom?
Hon svarade: Ja, jag vill med honom.
Så läto de Rebecka sina syster fara med hennes ammo, och Abrahams tjenare, och hans följare.
Och de välsignade Rebecka, och sade till henne: Du äst vår syster, förkofra dig till tusende tusend, och din säd besitte sina fienders portar.
Så redde Rebecka sig till med sina pigor, och satte sig på camelarna, och följde mannen efter.
Och tjenaren tog Rebecka till sig, och for sin väg.
Men Isaac kom ifrå den brunnen, som kallades dens lefvandes och seendes; ty han bodde i det landet söder ut.
Och var utgången till att bedja i markene om aftonen; och hof upp sin ögon, och såg att camelarne kommo der.
Och Rebecka hof upp sin ögon, och såg Isaac; då steg hon af camelen,
Och sade till tjenaren: Hvad man är det, som kommer emot oss på markene?
Tjenaren sade: Det är min herre.
Då tog hon mantelen och höljde sig.
Och tjenaren förtäljde Isaac allt, huru han sakena uträttat hade.
Då förde Isaac henne in i sins moders Saras hyddo, och tog Rebecka, och hon vardt hans hustru, och han vardt kär åt henne: Och så vardt Isaac hugsvalad öfver sina moder.
Abraham tog åter ena hustru, hon het Ketura.
Hon födde honom Simran och Jacksan, Medan och Midian, Jisbak och Suah.
Men Jacksan födde Seba och Dedan.
Dedans barn voro Assurim, Letusim och Leummim.
Midians barn voro Epha, Epher, Hanoch, Abida och Eldaa; desse äro alle Ketura barn.
Men Abraham gaf allt sitt gods Isaac.
Men de barnen, som han hade af frillorna, gaf han skänker, och lät dem fara ifrå sin son Isaac, medan han än lefde, öster ut i österlanden.
Men Abrahams ålder, som han lefde, var hundrade fem och sjutio år.
Och blef sjuk, och dödde i en rolig ålder, då han af ålder och lefvande mätter var; och vardt samlad till sitt folk.
Och honom begrofvo hans söner, Isaac och Ismael, i den dubbelkulone, på Ephrons åker, Zoars Hetheens sons, som ligger emot Mamre;
I den markene, som Abraham köpt hade af Hets barnom: Der är Abraham begrafven med Sara sine hustru.
Och efter Abrahams död välsignade Gud hans son Isaac; och han bodde vid den brunnen, som kallades dens lefvandes och seendes.
Detta är Ismaels Abrahams sons slägt, som Hagar, Saras tjensteqvinna af Egypten, födde honom.
Och detta är Ismaels barns namn, der deras slägte hafva namn af: Ismaels förste son Nebajoth, Kedar, Adbeel, Mibsam,
Misma, Duma, Massa, Hadar, Thema, Jethur, Naphis och Kedma.
Desse äro Ismaels barn med deras namn, i deras byar och städer, tolf förstar.
Och detta är Ismaels ålder, hundrade och sju och tretio år; och han vardt sjuk och dödde, och vardt samkad intill sitt folk.
Men han bodde ifrå Hevila in till Zur emot Egypten, när man går till Assyrien; och satte sig emot alla sina bröder.
Detta är Isaacs Abrahams sons slägte: Abraham födde Isaac.
Men Isaac var fyratio år gammal, då han tog Rebecka till hustru, Bethuels Syrens af Mesopotamien dotter, Labans Syrens syster.
Men Isaac bad Herran för sine hustru, ty hon var ofruktsam; och Herren hörde honom, och Rebecka hans hustru vardt hafvande.
Och barnen stötte sig med hvarannan i hennes lif.
Då sade hon: Efter mig skulle så gå, hvi är jag då vorden hafvandes?
Och gick bort till att fråga Herran.
Och Herran sade till henne: Tu folk äro i dino lifve, och tveggehanda folk skola skiljas utaf dino lifve: Och det ena folket skall öfvervinna det andra, och den större skall tjena den mindre.
Då nu tiden kom att hon föda skulle, si, då voro tvillingar i hennes lifve.
Den förste, som utkom, var röd och luden som ett skin: Och de kallade honom Esau.
Straxt derefter kom hans broder ut, han höll med sine hand i Esau fotablad, och de kallade honom Jacob: Sextio år gammal var Isaac, då de vordo födde.
Och då drängarne vordo store, vardt Esau en jägare och en åkerman; men Jacob en from man, och bodde i tjäll.
Och Isaac hade Esau kär, ty han plägade äta af hans vede; men Rebecka hade Jacob kär.
Och Jacob kokade en rätt; då kom Esau af markene, och var trötter;
Och sade till Jacob: Gif mig äta af denna röda rättenom, ty jag är trötter: Deraf heter han Edom.
Men Jacob sade: Sälj mig i dag din förstfödslorätt.
Esau svarade: Si, jag måste dock dö: Hvad varder mig den förstfödslorätten nyttig?
Jacob sade: Så svär mig i dag.
Och han svor honom: Och sålde så Jacob sin förstfödslorätt.
Då gaf Jacob honom bröd och den grynvällingen, och han åt och drack, och stod upp, och gick dädan.
Och så föraktade Esau sin förstfödslorätt.
Så kom en dyr tid i landet, efter den förra, som var i Abrahams tid: Och Isaac for till Abimelech, de Philisteers Konung, till Gerar.
Då uppenbarade sig honom Herren, och sade: Far icke ned i Egypten; utan blif i det land, som jag säger dig.
Blif en främling i desso landena, och jag skall vara med dig, och välsigna dig; förty dig dine säd skall jag gifva all denna landen, och skall stadfästa min ed, som jag dinom fader Abraham svurit hafver.
Och skall föröka dina säd såsom stjernorna på himmelen, och skall gifva dine säd all denna landen; och igenom dina säd skola all folk på jordene välsignade varda.
Derföre, att Abraham hafver varit mina röst hörig, och hafver hållit mina seder, min bud, mina stadgar och min lag.
Så bodde Isaac i Gerar.
Och när folket i den landsändanom frågade honom om hans hustru, sade han: Hon är min syster; ty han fruktade att säga: Hon är min hustru; att de tilläfventyrs icke måtte slagit honom ihjäl för Rebeckas skull; ty hon var dägelig under ansigtet.
Då han nu hade varit der en tid lång, såg Abimelech de Philisteers Konung ut genom fenstret, och vardt varse att Isaac skämtade med sine hustru Rebecka.
Då kallade Abimelech Isaac, och sade: Si, det är din hustru; hvi hafver du sagt: Hon är min syster?
Isaac svarade honom: Jag tänkte, att jag måtte tilläfventyrs varda slagen ihjäl för hennes skull.
Abimelech sade: Hvi hafver du då gjort oss det?
Måtte sakta hafva skett, att någon af folket hade lägrat sig med dine hustru, och så hade du kommit skuld uppå oss.
Då böd Abimelech allo folkena, och sade: Hvilken som kommer vid denna mannen, eller hans hustru, han skall döden dö.
Och Isaac sådde der i landet, och fick det året hundradefaldt; ty Herren välsignade honom.
Och han vardt en mägtig man, gick och växte till, till dess han vardt ganska stor.
Och hade mycket gods i får och fä, och mycket tjenstefolk; derföre afundades de Philisteer vid honom.
Och kastade igen alla de brunnar, som hans faders tjenare grafvit hade i hans faders Abrahams tid, och fyllde dem upp med jord:
Så att ock Abimelech sade till honom: Far ifrån oss; ty du äst vorden oss för mägtig.
Då for Isaac dädan, och slog upp sin tjäll i Gerars dal, och bodde der.
Och lät uppgrafva igen de vattubrunnar, som de i hans faders Abrahams tid grafvit hade, hvilka de Philisteer efter Abrahams död igenfyllt hade: Och kallade dem vid samma namnet, som hans fader dem kallat hade.
Grofvo ock Isaacs tjenare i dalenom, och funno der en brunn med lefvandes vatten.
Men herdarne af Gerar trätte med Isaacs herdar, och sade: Detta vattnet är vårt.
Då kallade han den brunnen Esek, derföre att de hade der gjort honom högmod.
Då grofvo de en annan brunn, der trätte de ock öfver; derföre kallade han honom Sitna.