Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Saknas tillgång till böter, som eljest efter denna förordning ådömda öro, då skall hvad af böterna ej gäldas kunnat för den sakfällde till fängelse förvandlas sålunda: att emot böter till och med 15
R:dr svarar 1 vecka; från 15 « « » 40 « « 2 veckor; a 40 » » » 75 « « 3 « » 75 » « » 150 « « 1 månad.
Gå de öfver 150 R:dr, då ökes straffet med 1 månads fängelse för det belopp, som derutöfver uppgår till och med nästa 150-tal, så alt 2 månaders fängelse svarar mot böter från 150 lill och med 300 R:dr, 3 « « « « « » 300 « « » 450 « o. s. v.
Ej må dock någon för bristande bötestillgång längre än eli år i fängelse hållas, ehvad belopp böterna må utgöra. § 53.
Då minuthandels- eller utskänkningsafgift jemte böter enlig c denna förordning ådömda blifvit, må. der tillgång till afgiften eller någon del deraf saknas, böterna ej kunna med penningar gäldas, utan skall den sakfällde i stället undergå det straff, som enligt § 52 mot böterna svarar. § 54.
Skola böter, som olika förvandlas, på en gång uttagas, gånge de böter först ut, som till enkelt fängelse, och dernäst de, som till fängelse vid vatten och bröd förvandlas. § 85.
Af böter, så ock af minuthandels- eller utskänkningsafgift, som enligt denna förordning ådömas, samt värde af bränvin, som förbrutet anses, tillfälle f åklagaren och ^ den stads eller sockens fattigkassa, der den åtalade förbrytelsen är begången.
Befallningshafvande hålle allvarlig hand öfver iakttagande af hvad i förordningen stadgadt är.
Bi/i. till R St.
Fröt. 1865 A 1866.
.5 Sami. 2 Afd. 7 Höft. 3 i A
Förslag lill Förordning angående, vilkoren för bränvins försäljning. § 57.
Lands- och stadsfiskals-, krono-, stads- och polisbetjente, samt de personer, fuilka särskildt antagas att vaka öfver förordningens efterlefnad, åliggc att förbrytelser mot densamma Stala.
I öfrigt ege en hvar rättighet att för sSdana förbrytelser anställa åtal, dock ej barn mot föräldrar, eller tjenstehjon, så länge de i tjensten iiro, mot husbondefolk.
Då åtal anstiilles af annan än den, som i l:s'a mom. af denna § nämnd är, gifve han sin talan allmän åklagare tillkänna så tidigt, att denne må kunna målets utförande öfvervara. § 58.
Å landet hör kommunalnämnd och i stad vederbörande kommunalmyndighet egna synnerlig uppmärksamhet deråt, att förbrytelser mot denna förordning varda till åtal angifna.
Rättighet alt verkställa beslag tillkomme de i (§ 57 mom.
Beslag skall göras i två vittnens närvaro. % «9.
Ej vare någon jäfvig att angående oloflig bränvinsförsiiljning vittne bära endast pä den grund, att han dervid bränvin sig tillhandlat eller förtärt. § 60.
Förbrytelser mot denna förordning böra vid allmänna domstolarne åtalas och afdömes, med undantag af frågor om oloflig bränvinsförsiiljning i de städer, der poliskammare finnes, uti hvilka dylika frågor skola i hittills vanlig ordning behandlas.
STOCKHOLM, TEYCKT HOS JOH. BECKII AM, 1866.
Besv- och Ekon.-UisJc.
Utlåtande N:o 6. 1 \:o 6.
Anti. till Exp.-Utsk. d n 4 Juni 1866, kl. 12 aidel.
Utlåtande, i anledning af Kongl Maj:ts nådiga Proposition angående förändrad grund för uttaxering af Landstingsmedel.
På förslag af Rikets sednast församlade Ständer blef genom Kongl. Kungörelsen den 15 September 1863 föreskrifvet, att 58 § i Kongl.
Förordningen den 21 Mars 1862 om kommunalstyrelse å landet, beträffande grunden för kommunalutskylders utgörande skulle förändras derhän, att jordbruksfastighet utan afseende å mantalssättning komme alt påföras en fyrk för 5 öre bevillning och derunder samt annan fastighet, frälseränta och hvarje annat beskattningsföremål en fyrk för 10 öre bevillning och derunder, äfvensom att för sådan jordbruksfastighet, för hvilken bevillning ej erlades, fyrktal påfördes efter det belopp, som, derest bevillning för densamma enligt Art.
II i Bevillningsstadgan skulle utgå, på grund af taxeringsvärdet svarade emot sådan bevillning, hvaremot inkomst af arrende för sådan fastighet ej skulle i fyrktal sättas.
Då denna förändring i grunden för kommunalutskyldernas utgörande jemväl syntes påkalla dels en i hufvudsakligen enahanda rigtning gående förändring i bestämmelserna om de afgifter, som af Laudstinget, jemlikt § 47 i Kongl.
Förordningen om Landsting, beslutas, så att dessa i allmänhet komme att för jordbruksfastighet, ehvad den vore i mantal satt eller ej, utgå med dubbelt belopp emot för annan fastighet, frälseränta och hvarje annat beskattningsföremål, dels ock att, oberoende deraf, sådan jordbruksfastighet, för hvilken bevillning ej utgöres, i allt fall borde erlägga algifter till det belopp, som, derest bevillning för densamma enligt Art.
II Bevillningsstadgan skulle utgå på grund af taxeringsvärdet, mot sådan bevillning svarade, hade Kongl. Majit låtit infordra Landstingens yttranden häröfver och, då af de från Landstingen inkomna underdåniga yttranden inhemtats, att det vida öfvervägande flertalet bland dem uttalat sig för nämnda förslag, i nådig Proposition af den 10 November sistlidet år föreslagit Rikets Ständer att antaga ofvanberörda för debitering af kommunalutskylder å landet gällande allmänna grund jemväl för utgöBih. till B.
SL Prof. 1865 & 1866. 5 Sami. 2 Afd. 8 Häft. 1 2 Sammans. Bevilln.- samt Allm.
Besv- och Ekon.-Utslc.
Utlåtande N:o 6. rande af de afgifter, som af Landstinget till uttaxering beslutas; hvarjemte, i sammanhang härmed och då den i 1 mom. sista punkten af förut åberopade § 47 i landstings-författningen medgifna rätt för Landstinget att, »med afseende å ett ifrågastäldt företags beskaffenhet, särskildt bestämma grunden för uttaxering af de medel, som för dess utförande erfordras,» synts mindre behöflig, om en billig allmän grund ‘för afgifternas utgörande laststäldes, Kongl. Maj:t tillika föreslagit Rikets Ständer, att, derest den ofvan framställda förändringen i landstings-förordningens stadganden uti ifrågavarande afseende blefve af Rikets Ständer antagen, då jemväl taga under särskildt öfvervägande, huruvida icke åberopade sista punkt i 1 mom. af nämnda § bör utgå samt §:en gifvas den förändrade lydelse, som af Rikets Ständers beslut i ena eller andra afseendet kunde föranledas.
Sammansatta Bevillnings- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som till behandling förehaft detta ärende, och dervid äfven tagit del af de frågan rörande handlingar äfvensom af de vid remissen af den nådiga Propositionen inom Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet förda diskussioner, får nu anföra följande:
Såsom af den nådiga Propositionen äfven inhemtas, har af de underdåniga yttranden, som inkommit från samtliga Landsting, utom Westmanlands län, visat sig, att för den ifrågasatta förändringen i grunden lör landstingsmedlens uttaxering sexton Landsting uttalat sig, samt att förändifingen blifvit afstyrkt af Landstingen i sex län, hufvudsakligen af det skäl, att jordbrukaren, hvilken icke mera än andra länets innebyggare egde intresse i flera sådana företag, hvartill medel borde af Landstingen anvisas, icke heller syntes för åstadkommandet af sådana företag böra dubbelt mot öfrige innevånare beskattas, samt att den enda rätta grund för landstingsskattens utgörande syntes vara, att hvar och en erlade landstingsskatt i förhållande till den förmögenhet han egde eller den inkomst han åtnjöte; hvarjemte ett Landsting, Kronobergs läns, beträffande proportionen mellan den andel i nämnda medel, som borde uttaxeras af jordbruksfastighet, och den andel, som uttaxerades af annan fastighet, frälseränta och hvarje annat beskattningsföremål, föreslagit, att denna i allmänhet icke borde bestämmas högre än såsom Fem till Tre.
Då emellertid de skäl, som för den vid sednaste riksmöte beslutade förändrade lydelse af § 58 uti gällande
Förordning om kommunalstyrelse på landet hufvudsakligen anfördes, eller att egare af den fasta jorden måste anses hafva mera intresse för kommunens framtid än egare af annan fastighet, löntagare eller rörelseidkare, hvadan den förre borde i förhållande till den sednare ega en större andel i kommunalskatterna, samt dessutom det missförhållande egde rum mellan hemmansegare, å ena sidan, samt löntagare och röi-elseidkare^ å andra sidan, att hemmanet betalade sina utskylder endast efter den del af sina onera, som utgjordes genom bevillning, under det att öfrige skattskyldige, som utgjorde alla sina onera till Staten genom bevillning, derigenom finge sig påförd högre bevillningstaxering och således komme att deltaga i kommunalutskylderna till ett ojemförligt högre belopp än hemmansegare, torde i nu förevarande fråga ega sin fulla tillämplighet äfven inom den större och högre enhet, om hvars gemensamma angelägenheter Landstinget eger att rådslå och besluta; då vidare, äfven om ett eller annat ämne för Landstingets förhandlingar kan anses i olika mån röra jordbruket och annat beskattuingsföremål, likväl flertalet af de dervid förekommande frågor så öfvervägande synas angå jordbrukets angelägenheter, att dess derigenom företrädesvis afsedda intresse jemväl rättvisligen torde böra för dess innehafvare medföra en i samma förhållande utsträckt andel i landstingsskattens utgörande, samt, enär de af Landstinget i allmänhet beslutade afgifter lända hela länet, således dess samtliga kommuner till nytta, desamma i följd deraf Sammans. Bevilln.- samt Allm.
Bes v.- och Elcon.-Utsk. Utlåtande N.-o 6. 3 synas böra utgå efter samma grund, som gäller för deltagande i kommunalutskyl ■ derna, får Sammansatta Utskottet tillstyrka bifall till hvad Kongl. Maj:t i ofvannämnda nådiga Proposition föreslagit i afseende å lörändrad grund för uttaxering af landstingsmedel.
Enär, genom bifall till berörda framställning, den i 1 mom. sista punkten af § 47 af landstings-förordningen för Landstinget medgifna rätt att, med afseende å ett ifrågastäldt företags beskaffenhet, särskildt bestämma grunden för uttaxering af de medel, som för dess. utförande erfordras, synes på de af Kongl.
Maj:t i nåder anförda skäl blifva mindre behöflig, får Utskottet, i likhet med hvad Kongl. Maj:t föreslagit, hemställa, att nämnda sisla punkt i 1 mom. af åberopade S måtte utgå; äfvensom att, såsom en följd häraf, det i första punkten af 3:dje mom. i samma § förekommande stadgande, att, då fråga om grunden för afgifters uttaxering uppkommer, denna fråga först skall afgöras, likaledes måtte uteslutas; hvadan åberopade 47 § torde erhålla följande förändrade lydelse:
I fråga om bestämmande af afgifter eller arbetsbidrag för sådana företag eller åtgärder, till hvilka bidrag böra enligt lag från hemman och fastighet utgå, eller i afseende å hvilka andra grunder för kostnadernas uttaxering äro fastställda, gäller till efterrättelse hvad i thy fall stadgadt är.
I de fall, då icke några sådana bestämmelser finnas meddelade, som i föregående mom. omtalas, böra de afgifter, som af Landstinget blifvit till uttaxering beslutade, utgå i förhållande till den allmänna bevillning enligt Art.
II Bevillningsstadgan för fast egendom eller för inkomst af kapital eller arbete, som af en hvar skattskyldig till Statsverket erlägges; dock att härvid iakttages, att denna uttaxering verkställes efter enahanda grunder, som de, hvilka genom 58 § af gällande Förordning om kommunalstyrelse på landet, såsom nämnda § lyder i Kongl.
Kungörelsen den 15 September 1863, finnas föreskrifna, eller så att ifrågavarande afgifter komma att för jordbruksfastighet, ehvad den är i mantal satt eller ej, utgå med dubbelt belopp emot för annan fastighet, frälseränta och hvarje annat beskattningsföremål, äfvensom att sådan jordbruksfastighet, för hvilken bevillning ej utgöres, i allt fall skall erlägga afgifter till det belopp, som, derest bevillning för densamma skulle enligt Art.
II Bevillningsstadgan utgå, på grund af taxeringsvärdet mot sådan bevillning svarar; hvaremot dylik afgift ej må påföras för den inkomstbevillning, som för arrende af sådana fastigheter erlägges.
Framställes inom Landsting påstående, att företag, hvarom förslag blifvit väckt, är af den beskaffenhet, att endast stad eller endast landsbygd af företaget kan hafva hufvudsaklig nytta, och att förthy i förra fallet landsbygden och i det sednare städerna, vare sig samfäldt eller en eller flera bland dem, må från 4 Santmans. Semlin.- samt Allm Besv- och Ekon.- Utsk.
Utlåtande N:o 6. bidrag till det företaget befrias eller med sådant bidrag i jemförelsevis mindre mån betungas; då skall jemväl öfver sådan framställning beslutas, innan hufvud frågan till afgörande företages.
Genom bifall till Utskottets ofvanberörda hemställan skulle äfven erfordras förändrad redaktion af § 48 af samma Förordning; och får Utskottet för sådant fall föreslå följande lydelse af nämnda §:
Till ledning för landstingsskattens bestämmande böra häradsskrifvarne hvarje år, efter slutade taxeringsförrättningar, till Landstingets ordförande genom Kongl. Maj:ts Befallningshafvande insända förteckningar, sorn för hvarje socken summariskt upptaga beloppen af åsatt bevillning enligt Art II Bevillningsstadgan, särskildt för jordbruksfastighet, för annan fastighet, samt för inkomst af kapital eller arbete, äfvensom uppgift skall lemnäs på taxeringsvärdet för sådan jordbruksfastighet, för hvilken bevillning ej utgöres.
Genom Kongl. Mnj:ts Befallningshafvande insända Magistraterna dylika uppgifter för städerna, hvarefter Landstingets ordförande låter genom Kamreraren deraf upprätta sammandrag, upptagande hela länets bevillningssumma, samt huru mycket sig belöper å hvarje stad eller socken.
Reservationer: l:o mot lista punkten: af Herr Friherre af Ugglas, C. G. samt Herr Grefve von Bosén, Fredr. 2:o af Iliksdagsfullmägtige Nils Petersson från Calmar län, Jonas Jonasson från Kronobergs län, Johannes Andersson från Jönköpings län och Carl Dahlgren från Elfsborgs län: *.04 vid 1859—1860 årens riksdag, af särskilde komiterade upprättade förslag framlades och hufvudsakligen af Bikets Ständer godkändes, dels till ny bevillningsförordning och dels till särskilda kommunalförfattningar, antogs såsom regel, att behållna inkomsten af hvarje beskattningsföremål skulle utgöra den grund, efter hvilken skattebidragen skulle utgå; en regel, ovedersägligen lika rigtig, som den var af behofvet högeligen påkallad till följd af de många under tidernas lopp insmugna missförhållanden, hvilka då hade uppnått en till orimlighet gränsande höjd, så i ena som andra afseendet.
— I ett afseende nemligen angående kommunalskatternas fördelning jordbruksfastigheter emellan, bibehölls likväl såsom häfdvunnen den gamla skattegrunden, hemmantalet, oaktadt äfven denna ansågs mindre lämplig då.
Vid nästlidna riksdag, då fråga helt naturligt uppstod om den i öfrigt antagna regelns tillämpning äfven i berörda hänseende, väcktes ock fråga om förändring i grunden för kommunalskatternas utgörande, gående derpå ut, att få större delen af skattebördan öfverflyttad på jordbruket, detta under den vackra uppgiften att förskaffa jordbrukaren en större rösträtt vid kommunalstämma.
Båda frågorna sammankopplades så med hvarandra, att också båda på en och samma gång genomfördes, hvar - Sammans.
Bevilln- samt Allm.
Besv- och Eicon.-Utsk.
Utlåtande N:o 6. 5 af äfven följde, att, på samma gång den förut antagna grundsatsen i ett afseende mera fullständigt genomfördes, densamma helt och hållet förkastades i ett annat.
Penninge- och embetsmanna-intresset, aldrig overksamt, lyckades alltså att på ett behändigt, om ock mindre konseqvent sätt göra sig gällande och skaffa sig lindring i skattebördan på andras bekostnad.
Detta var icke väl undangjordt förr, än fråga om förändring i grunden för landstingsskatten äfven uppstod, oaktadt denna var och är byggd på den rena och radikala basis, nemligen på bevillningen enligt andra artikeln Bevillningsförordningen, och innan ännu kommunalförfattningarne blifvit i praktiken så tillämpade, att de ens kunde sägas vara någorlunda kända, blefvo Lands tingen öfverraskade af nådig befallning om utlåtande i ämnet.
Frågan gällde icke mer eller mindre än tillämpning af samma grund för utgörande af denna skatt, som den för skattebidrag i allmänhet inom de särskilda kommunerna blifvit antagen — det vill säga skattens fördubblande på jordbruket emot på andra beskattningsföremål; och lyckades det vederbörande allt för väl att sålunda i ett obevakadt ögonblick få gynnsamma svar från de flesta Landstingen, innan den antagna förändringen i kommunalskattegrunden blifvit tillämpad.
Nu har ändtligen frågan kommit under Ständernas pröfning, samt af Sammansatta Utskottet blifvit, efter den förseglade sedelns öppnande, tillstyrkt, hufvudsakligen på de skäl, att jordbruket, som icke skattar för den inkomst, hvilken åtgår till deraf utgående skatter och onera utöfver allmänna bevillningen, skall draga största nyttan af de föremål, för hvilka landstingsmedlen användas.
Undertecknade, som icke kunnat dela majoritetens mening i detta afseende, få alltså emot Utskottets Utlåtande härmed afgifva sin reservation.
I hvilka delar jordbruket skulle hafva större fördel af landstingsskattens användande än andra skattdragande, är icke närmare utredt, och vi kunna icke heller finna hvari denna fördel skulle bestå.
För oss vill det deremot synas klart, att, om ock icke hvarje samhällsmedlem kan draga alldeles lika fördel af hvarje nyttigt företag, knappast något sådant kan tänkas, af hvilket man kan med fullt skäl säga, att detsamma endast tillgodokommer en viss klass, ty om fördelen kommer en klass direkt till godo, så kommer den alltid andra klasser till godo på indirekt väg, åtminstone så vida desse sednare höra till dem, som deltaga i skattebördan, helst den ena alltid är i behof af den andres verksamhet i ett eller annat hänseende; och skulle än något sådant företag kunna finnas, på hvilket en särskild klass uteslutande droge fördel, så innehåller Förordningen om
Landsting redan tillräckligt stadgande i detta fall, då Landstingen få efter billiga grunder bestämma afgiftens utgående dertill.
Den omständigheten, att jordbrukaren icke erlägger landstingsskatt för den inkomst, som åtgår såsom fastighets-onera i öfrigt, utgör icke skäl för en desto högre beskattning i detta fall, utan snarare tvärtom.
Finge jordbrukaren deremot, liksom kapitalisten, handlanden, löntagaren och näringsidkaren i öfrigt, jemte afdrag af 300 R:dr för lefnadskostnaden, då årliga behållna inkomsten icke uppgår till 1,800
R:dr, endast erlägga bevillning samt kommunal- och landstingsskatt af sin behållning, så skulle han derigenom inbespara betydligt; ty då skulle vissa procent af inkomsten, äfven i de delar der denna nu i främsta rummet helt och hållet utgår såsom onera, förslå till betäckande af samtliga utgifterna.
Om de öfrige skattdragande skulle, på enahanda sätt som jordbrukaren, först afstå en viss del, t. ex. hälften, af sin inkomst, och sedan erlägga bevillning, kommunal- och landstingsskatter af resten, denna till och med oafkortad, så tro vi icke, att de derigenom skulle anse sig hafva vunnit någon fördel, förtjent att ytterligare åberopa till grund för en högre beskattning; Bill. till B.
Brot 1865 & 1866 5 Sami. 2 Afd. 8 Haft. 2 6 Sammans.
Bevilln. samt Allm.
Utlåtande N;o 6. och skulle så vara, skulle ett sådant förhållande ådagaläggas, då skulle säkerligen ingen jordbrukare motverka jemnlikhet i sådant syfte.
Med anledning af dessa omständigheter, och då vi anse: att jordbruket redan är vida högre än något annat beskattniugsföremål betungadt; att det icke tål vidare fördubblingar i skatteväg; att den grund, efter hvilken landstingsskatten för närvarande utgår, är vida rättvisare, än den föreslagna; att den ena inkomsten måste vara lika god som den andra; att jordbruksfastighet gifver snarare mindre än 3 procent af taxeringsvärdet i behållen inkomst än mera, då deremot andra fastigheter, efter hvad kändt är, mångenstädes lemna vida mer än 5 procent; så och med stöd af de i sådant afseende både hos Ridderskapet och Adeln och inom Bonde-Ståndet vid remissen af den nådiga Propositionen i ämnet afgifna yttranden (inom sistnämnda Stånd af flertalet understödt), äfvensom åtskilliga Landstings afstyrkande utlåtande, få vi alltså vördsamligen hemställa, att den ifrågavarande förändringen måtte afslås, såsom både orättvis och obillig."
Sammans. Bevilln.-.
T^ag- s. Allm. Besv.- o. Ekon.- Utskott.
Utlåtande N:o 7. 1 H:0 Ank. till Exp.-Utsk. der.
5 Juni 1866, fel. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af dels gjorda anmärkningar emot vissa delar, dels ock Riks-Stdndens skiljaktiga beslut i afseende å andra delar af Betänkandet N:o 1, angående riikonen för bränvins tillverkning.
Enligt Utskottet tillhandakomna protokollsutdrag hafva Riks-Stånden, vid pröfning af omförmälda Betänkande jemte dervid fogade förslag till förordning, återremitterat vissa delar deraf samt i åtskilliga andra fattat sinsemellan och från Utskottets förslag skiljaktiga beslut; och får Utskottet nu angående dessa delar afgifva utlåtande. §2.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts nådiga Proposition hade Utskottet föreslagit, att bränvinstillverkning måtte vara tillåten under alla tider af året; att året skulle indelas i 24 terminer, hvilka skulle taga sin början den 1 och 16 i hvarje månad, samt att tillverkaren skulle af dessa terminer få välja hvilken eller hvilka och huru många han åstundade.
Detta förslag har blifvit bifallet af Borgare-Ståndet till alla delar samt af Ridderskapet och Adeln med den förändring, att två terminer i sender bestämts såsom den kortaste tid, hvarunder bränvinstillverkning finge utöfvas.
Som emellertid berörda förslag icke blifvit godkändt af Preste- och BondeStånden, har detsamma förfallit, i följd hvaraf hela § 2 torde böra bibehålla sin nuvarande lydelse.
Då sålunda halftermin fortfarande kan ifrågakomma, torde de mindre redaktionsförändringar, som under förutsättning af bifall till Utskottets nyssberörda förslag, uti hvilket halftermin icke fanns omförmäld, blifvit i sådant afseende vidtagna i §§ 4, 8, 9, 23, 28 mom. 1, 35 mom.
1 samt 45 af nu gällande författning, Bih. till R. S. Erot. 1865 $ 1866. 5 Sami. 2 A/d. 9 Haft. \ 2 Sammans. Sevilln.-, Lag- s. Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskott.
Utlåtande N:o 7. motsvarande §§ 4, G, 7, 20, 25 mom. 1, 32 mom.
1 samt 42 i Utskottets förslag, jemväl kafva förfallit. § 4- Utskottets tillstyrkande, att, på sätt Kongl. Majit föreslagit, stadgandet om ett högsta medgifna tillverkningsbelopp på dygn måtte ur författningen uteslutas, kar blifvit bifallet af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, men deremot icke godkändt af Preste- och Bonde-Stånden; hvadan berörda förslag torde hafva förfallit.
Då Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgare-Stånden afslagit Utskottets hemställan, att den minsta tillverkning på dygn, för hvilken anmälan finge ske, måtte bestämmas till 200 kannor, kan Bonde-Ståndets återremiss i denna fråga icke till någon åtgärd föranleda.
Vid sådant förhållande torde jemväl § 4 böra bibehålla sin nuvarande lydelse. §§ 5 och 41 samt § 6. p'.
Ridderskapet och Adeln samt Borgare- och Bonde-Stånden hafva bifallit
Utskottets hemställan såväl om uteslutande af dels nuvarande § 5, i hvilken är stadgadt att på samma egendom å landet eller gård eller lägenhet å stads område bränvin icke samtidigt får tillverkas ijjflera än ett bränneri, ej heller i samma bränneri flera än en redskap finnas, hvarjemte i andra mom. lemnäs den förklaring, att med egendom å landet förstås hemman, hemmansdel eller lägenhet, försedd med egen ladugård, der utfodring sker, dels de i 41 § för dessa fall medde lade ansvarsbestämmelser, dels stadgandena i 6 §, att bränvinstillverkning, hvartill jord berättigar, icke må annorstädes än å samma jord utöfvas samt att, då flere till bränvinstillverkning berättigade egare eller innehafvare af jord förena sig i bolag om bränvinstillverkning, denna skall utöfvas å jord, tillhörande någon bland delegarne, som ock derom, att den i 6 § intagna föreskriften, att flere till bränvinstillverkning berättigade fegare eller innehafvare af jord må förena sig i bolag om sådan tillverkning, skulle, under en något allmännare form, öfverflyttas till § 1 mom. 1.
Då i dessa frågor tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, lärer Preste-Ståndets skiljaktiga beslut, hvarigenom ofvanberörda hemställanden blifvit afslagua, hafva förfallit. §§ 8 och 9 (6 och 7 i förslaget).