Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den enas var endast en nyans mörkare än den andras, men på bägge hängde det ned öfver den höga, smala pannan, tvärklippt intill de raka ögonbry- nen och ned på ryggen tvärklippt intill midjan, liksom på två små medeltidspager.
De hade granna namn, de två små grefvefröknarna, tunga, stora drottninganamn, släktnamn inom Kugge- släkten.
Lovisa Ulrika — det var hon med en nyans mörkare hår och ögon.
Magdalena Kristina — det var hon den ljusa, något yngre systern.
Grefven och grefvinnan kallade dem alltid vid dessa stolta namn.
Men sinsemellan hade de för- kortat dem.
Isa och Mag — det var lättare att hviska under små, näpna dockhemligheter och ömsesidiga kyssar och omfamningar.
De voro tvänne stillsamma, en smula lillgamla barn, som aldrig rasade och aldrig skreko högt och gällt, vare sig af sorg eller glädje.
De endast lekte fint, nätt och förståndigt.
Under dessa små täcka lekar kifvades de aldrig, de hade ju också af alla dessa fina, ömtåliga leksaker hvar sin.
Då Isa fick en pariserdocka med blå ögon, hvilken kunde sofva, så fick genast Mag en likadan.
Då Mag fick en liten silfverspis, i hvilken man kunde » låtsa » koka med sirliga, fina silfverkärl, hvilka voro mindre än fingerborgar, så fick Isa strax en likadan.
Hvad skulle de väl då näbbas och kifvas om?
Därför älskade de hvarandra i stället.
Och slösade all kärlek, som kunde rymmas i deras - små hjärtan, på hvarandra och kysste hvarandras små röda mumnar, som voro alldeles lika mjuka, fina och kysstäcka — kysstes hvarje morgon — hvarje afton och dessemellan hela dagen.
Grefven och grefvinnan Kugge voro alldeles för » mondäna » att sysselsätta sig med sina barn.
Men de höllo af dem på sitt » mondäna » sätt — en smula på afstånd — liksom genom en spegelruta.
De sågo hvarann, talade vid hvarann, voro tillsammans, men alltid med spegelrutan emellan; de kommo hvarann ej närmare — glaset var i vägen.
Och när Lovisa Ulrika och Magdalena Kristina kysste sina föräldrar — grefven och grefvinnan — då sked- de det också genom glaset och därför kändes det så kallt på läpparna.
Då de små runda flickhufvudena, som liknade hvarandra så mycket, omramade af det hängande pagehåret lutade sig intill hvarandra i fönstret, var det isynnerhet en af gatans pojkar de tvänne stora ögonparen följde med ett intresse, som de båda — Isa och Mag — smått blygdes för och gömde djupt innerst, utan att yppa för hvarandra.
Det var en mager byting, utsvulten och gänglig — en liten gatpojke full af påhitt och odygd, men så morsk, stark och kavat.
Han hette na- turligt ?is Kalle.
Isa trodde att.
Mag icke visste det och Mag trodde det samma om Isa.
Men båda visste de det.
Det namnet hade trängt ända in i grefvepalatset buret af hvassa pojkröster, som ropade det högt och gällt på gatan.
Kalles mamma var västsömmerska — liten, ma- ger och torr.
Symaskinens surr gick hela dagen, ja, ibland också om natten.
Det måste gå — oafbrutet gå — surr ' - urr; på det lefde Kalle och hans mamma.
Annars lefde Kalle » som fågel på kvist » — fritt och ledigt; i hans yttre låg också mycket af detta » fria — lediga ».
Ett par byxor, som ursprungligen tillhört en fullvuxen karl; om lifvet en rem, som höll dem uppe, en tröja mycket urvuxen och mycket sliten, bar i halsen och kort i ärmarna.
Sådan var Kalle och så såg han ut, där han stod i sin portgång, bred- bent och » katig » med händerna stuckna ned i byxfickorna, ögonen plirande i det muntra pojk- ansiktet, som var fräknigt om sommaren och röd- fruset om vintern.
Utefter hela gatan var han den morskaste och kavataste pojken.
Ingen kunde hvissla som han, jublande och skärande, med två förkylda fingrar instuckna mellan läpparna.
Ingen kunde slå volt och hoppa som han.
Ingen kunde hjula och gå på händerna som han.
Ingen kunde finna på sådana upptåg och odygder som han, och ingen kunde slåss som han: en puff i magen, en i sidan, krokben och hvarje pojke låg i gatan.
Nej, ingen i hela kvarteret var som Kalle och därför var också Kalle » gatans kung ».
Det säges, att äfven under den gladaste yta finnes en mörk sorg.
Äfven Kalle bar på en sorg — • en sorg, som han gömde innerst i sitt pojk- hjärta — en hemlighet som ingen visste af — en hemlighet, hvilken om den yppades, ohjälpligt skulle hafva sänkt honom i de andra pojkarnes ögon.
Kalle saknade det, som äfven kvarterets oansenligaste » puttefnask » ägde.
Kalle hade ingen skjorta.
Han måste gå i mammas linne.
Han, — gatans » katigaste » pojke i ett dekolleteradt frun- timmerslinne med korta ärmar och spetsuddar I Spetsuddarne hade han naturligtvis genast rifvit af, men det faktum kvarstod, — han hade ingen skjorta — bara mammas linne.
Kalle och hans mamma bodde i det fattiga huset, men icke i någon af de små våningarna, nej, högst uppe på vinden var det.
Kummet hade egentligen varit ett vindskontor, afbalkadt med träplankor, öfver hvilka man klistrat tapeter.
Västsömmerskan kokade i kakelugnen.
Då rökte det alltid in.
Fönstret måste upp och dörren måste upp för att bilda drag.
Midt i draget satte hon sig så att sy och trampa på maskinen.
Då brukade det ibland komma öfver henne som en häftig hostattack.
Det sorlade i bröst och hals.
Och hon fick som en salt smak af blod i mun-
» Västsömmerskan förtar sig, » brukade grann- kvinnorna säga.
» Hon måste unna sig en smula hvila. » Men hon unnade sig ingen hvila.
Ja, när hon fick tag på Kalle och hade makt att få ho- nom att sitta stilla, då måste också han hjälpa till.
Det gick lättare, när det var vinter och kallt och mörkt ute på gatan, då fick hon Kalle ned på stolen med sprättknifven i hand och en väst öfver knäna.
Och medan den lilla lampan, som alltid hade sprucket och sotigt glas, osade och dess skrumpna veke sög i sig den grumliga oljan, sutto mor och son midt emot hvarandra tysta, endast symaski- nen ljöd enformigt och söfvande surr-urr-surr-urr.
Då brukade Kalle släppa sin fantasi lös och hans tankar togo färg och form.
De två små grefvefröknarna från palatset midt emot, de voro ofta i Kalles tankar.
I synnerhet, när han om aftnarna satt stilla uppe i vinds- rummet.
Deras små vackra pagehufvuden, som tittade fram bak spegelrutan mellan sidengardiner och spetsväfnader, hade brännt sig fast i hans fan- tasi.
Och det var för dessa små fina aristokrat- hufvuden, som han gjorde sina högsta och djärf- vaste volter där nere på gatan, det var för de- ras skull, som han gick så länge på händerna med hufvudet nedåt, tills blodet höll på att spricka ut genom näsa och ögonhålor — endast för de- ras skull.
Fastän det visste ingen af hela den där gapande, beundrande pojkskaran, som vid sådana tillfällen skockade sig omkring honom.
Den lilla västsömmerskan hade en gång för länge sen i tiden varit ung, glad och täck; då hade hon haft halfva hufvudet i stor bränd lugg.
Nu för tiden brändes aldrig luggen, utan stod rakt ut, blandad medgrofva grå hårstrån.
Mellan luggen och det längre håret, som var slätt kammadt bakåt och hopsnörpt nere i den magra nacken uti en hård knut, hvarifrån rostiga hårnålar brukade stå ut, gick en bena.
Den hade blifvit så bred, den hvita benan under alla dessa år, som maskinen gått och Kalle växt upp.
Luggen och det långa håret liksom åkte allt mer ifrån hvarann, för hvarje dag, som gick.
När Kalle satt där och sprättade, vanligtvis på de sömmar han ej skulle sprätta, brukade Redigeras af Sophie Linge.
han sitta och se på den där benan, som lyste hvit i halfdunklet.
Den blef i hans fantasi en bred väg, som ledde till ett slott och slottet var hårknuten i nacken och de rostiga nålarna, som stodo ut, blefvo vakter med dragna svärd och den raka, grå luggen blef en tät skog, hvarifrån hotade tusen faror.
Och Kalle själf vandrade på den breda, hvita vägen och han trotsade och öfvervann de tusende farorna och hindren, ty i slottet sutto tvänne prinsessor med hängande pagehår och sågo på med sina stora, allvarsamma ögon, hur han stred för dem.
— Det var tidigt på våren.
Då tilldrog sig en mycket viktig händelse hos de små fröknarna Kugge.
Jacques — den ståtlige betjänten, som brukade sitta bredvid kusken uppe på kuskboc- ken, stram och styf med korslagda armar, då grefveherrskapet skulle ut och åka i den lake- rade vagnen efter de blanka, svarta hästarna, — kom en dag in i de nådiga fröknarnas rum le- dande vid en silfverkedja en hund — en vacker dogg af oblandad ras.
Han var grå med fina, mörka tigerstrimmor — kraftigt bröst — smärta, smidiga lemmar.
Hufvudet litet mörkare med svart, uppfläkt nos, hvars underkäk sköt en smula utanför öfverkäken med uppstående, skarpa, bländ- hvita tänder, öron och svans korthuggna — ögonen små, svarta och lifliga i ett helt fång af mjuka rynkor.
Isa och Mag visste om intet.
De hade suttit och lekt — nätt och stilla.
Isa hade bjudit Mags dockor på en » låtsad » fest, hvarvid dockorna sutto raka och stela och » låtsade » äta från små silfvertallrikar, hvarpå låg » låtsad » mat, som Isa » låtsat » koka på silfverspisen.
Det var just icke så roligt.
Men de små fröknarna » låtsade » hafva roligt och sökte inbilla hvarann det i största sämja och endräkt.
Då stod en lefvande, riktig hund i rummet.
Isa släppte Mags vackraste docka handlöst i golfvet.
Mag märkte det icke fast det sade » knack » helt hårdt.
De hade båda sprungit fram.
» Mini » ropade Isa.
» Min! » ljöd i samma ögonblick Mags röst, hvilken hade nästan samma klang och tonfall som Isas, endast en smula ljusare, något sprödare.
De två små flickornas ögon möttes tvärs öfver doggens mörka hufvud.
De voro så lika hvarann, Hvad bör man göra den, i ungdoms- åren Ej vill på sina lustar lägga band?
En gammal, som blir mycket lätt vår herre.
Hvart faller stenen, slungad högt mot sky?
Hvad sägs vi göra hvarje dag dess värre, Mot egen graf, i stället för att fly?
Hvad heter Sveas syster bortom sunden?
Hvad man båd ' vinna och förlora kan.
Hvad är som växer ymnigt där i lunden?
Ett väsen, hvarken kvinna eller man.
Tre namn på flickor, alla söta, rara, Det bästa ju till slut man jämt bör spara.
Apollonia.
Från söderns länder säges att jag stammar, Där solen är så het och luften ljum; Men nu jag flyttat hit min lilla kam- mar, Och mången vänlig boning gett mig rum.
Jag är en prydnad som rätt mån- gen äger, Charad.
Som rikedom och välstånd fått till lott.
Om med mitt andra Förundrad blir du väl, när dock jag Du tar mitt första, säger, Hvad händer då?
Att jag ej finnes uppå Stockholms Jo, mången gång, slott.
Om du ut skall vandra, Du efter sådant har svårt att gå.
Och nu jag några gåtor små och Ja, hvar och en som mitt hela gjort, lätta, Rätt ofta obehag däraf sport.
Tjll litet tidsfördrif vill dig berätta.
En man af patriarken Jakobs söner.
Ett djur helt eget för vår höga nord.
Hur ' dan är den som ej beveks af böner?
Med a.
En sak som ju består af blotta ord.
Fast fågel ej, jag ändock vingar har, Hvad är som litet sår kan dödligt Med hvilkas hjälp jag öfver hafven göra?
far; Hvad gifver värme uti vinter kall?
Stackkohu, (Un-aväta N:r 37 (195) Fredagen den 11 september 1891.
Byrå: Prenumerationspris pr år Redaktfir och utgifvare: H a m n g a t a n 1 6, 2Vc t r.
Idun med Modetidning och ko- F R ITHIOF HELLBERG.
8: Trätfas å byrån kl. 10 — 11.
• 6 50 Prenumer.
sker i landsorten å post- Idun ensam &gt; i anstalt, i Stockholm hos redaktion.
Utgifningstid: hvarje h e l g f r i fredag.
llvktr.-AHir.b.
För » Platssökande, och &gt;Lediga platser » 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
Drottning Margherita af Italien.)
anitidens historia har jämte ej få mörka punkter lyckligtvis att uppvisa ett och annat stordåd af det slag, som måste ver- ka välsignelsebringande för många släkten.
Dit kunna vi i främsta rum- met räkna de tyska och italienska småväldenas konsolidering till enhet- liga stater, hvarigenom tvänne stora kulturfolk först kunna känna sig, i ordets fulla bemärkelse, som hemma hos sig och just därigenom äfven i stånd att med mångdubb-_ lad kraft lemna sin in- sats i det stora civilisa- tionsarbetet.
I synner- het gäller detta om Ita- liens omgestaltning till ett enda konungarike — frukten af sexhundraåri- ga ihärdiga sträfvanden — som j u kunnat åväga- bringas utan vådligare slitningar och utan att kvarlemna ömtåliga tvi- steämnen, farliga ej blott for freden, utan för själfva civilisationen i Europa.
En viktig roll i be- fästandet af det italien- ska enhetsverket har dess konungahus spelat.
Vit- torio Emmanuele var po- pulär redan som konung af Sardinien, innan han kunde helsas som » fäder- neslandets befriare », och denna popularitet har, synes det, i oförminskad grad öfvergått på hans son och efterträdare, ko- nung Umberto, och ej på honom allenast, utan på hans gemål och hela hans hus.
Orsaken här- till är enkel och klar.
Så väl fader som son ha till lynne och karaktär ej mindre än genom för- hållandenas makt varit de mest typiska represen- tanterna för det demo- kratiska konungadömet i Europa; de ha med ett ord varit alldeles sådana italienarne — det vill sä- ga den stora massan af folket — vilja ha sin konung.
Och då det italienska folket hyser precis samma tanke om sin nuvarande drottning, är det ej underligt, om konung Umberto och drottning Margherita hel- sas med det uppriktiga- ste jubel, hvarthelst de begifva sig inom sitt sköna rike.
D å äfven den unge kronprinsen Vittorio E m - manuele, det italienska konungaparets enda barn, som för närvarande gör vårt land hedern af ett besök, redan hunnit läg- ga i dagen gedigna egen- skaper, skall det ej dröja länge, innan äfven han har att fröjda sig åt
En hvar bland människor har blifvit buren Till verksamhetens mödosamma kall, Men utaf flit och omsorg frambesvuren En riklig skörd ur mödan växa skall.
JlEINHOLD samma folkgunst som föräldrarne, så framt det ej redan är ett fullbordadt faktum.
Hans porträtt får man, med anledning af besöket, numera se öfverallt, i våra boklådor och i våra illustrerade tidningar.
Idun, trogen sin gamla dervis: » Ehret die Frauen! », har för sin del funnit tillfället lämpligt att för sina läsarinnor framlägga porträttet af den unge furstens moder, drottning Margherita, hvars anseende att vara en af Italiens skönaste kvinnor de snart uppnådda fyrtio åren ej ännu kunnat jäfva.
Drottning Margherita och konung Umberto leda båda sitt ursprung från samma släkt, som räknar anor i bredd med Europas äld- sta furstesläkter, de gamla grefvarnes och hertigarnes af Savoyen ätt, med säker ätte- längd från förra hälften af 1000-talet.
En grefve Berold af Savoyen och Maurienne, som lefde vid nämnda tid, anses som ättens stamfader.
1416 erhöllo grefvarne af Sa- voyen hertiglig värdighet och närapå tre år- hundraden senare (genom freden i Utrecht 1713) konungatitel, af Sardinien, då Sicilien, som i nämnda fred tilldelades huset Savoyen, några år senare utbytts mot denna ö.
Den regerande ättegrenen utdog 1831, då prins Carlo Alberto af Carignan (härstammande från en yngre son till hertigen af Savoyen Carlo Emmanuele I, f 1630) ärfde Sardiniens krona.
Denne Carlo Albertos sonson, Umberto I, är det förenade konungariket Italiens andre konung.
Men trots denna huset Savoyens under tider- na växande makt och betydenhet har det ej längre i behåll det land, hvarifrån det egent- ligen härstammar.
Savoyen måste år 1860 afträdas till Frankrike för den mäktiga hjälp kejsar Napoleon I I I lemnade vid det italien- ska befrielsekriget.
Konung Vittorio Emmanuele hade en bro- der, prins Ferdinando af Genua, som var förmäld med prinsessan Elisabeth af Sachsen.
I deras äktenskap föddes den 20 no v. 1851 prinsessan Margherita Maria Teresa Giovanna, hvilken vid sexton och ett hälft års ålder — den 22 april 1868 — trädde i brudstol med sin kusin, Italiens dåvarande kronprins U m - berto.
Sedan den 9 januari 1878 delar hon vid sin gemåls sida Italiens tron.
Prinsessan Margherita gjorde sig först be- märkt för sin ovanliga skönhet.
Ett i egent- lig mening sydländskt tycke eger emellertid denna skönhet ej.
Det är ej romarinnornas eller syditalienskornas blåsvarta hår, oliv- färgade hy och blixtrande stenkolsögon, som ge densamma sin prägel; det är tvärtom denna dragning i blondt med en ljusare hy, som af gammalt väckt italienarnes hänryckning, och hvars typer man kan beundra på vene- tianarnes taflor, som förlänar hennes fägring dess egentliga charm.
Snart kom man dock underfund med, att hennes intelligens och bildning godt kunde täfla med hennes skönhet, • — hon är sär- skildt lifligt intresserad för literatur och konst, synnerligast musik — • och hvad som helt och hållet eröfrat folket är det behag i hela hennes väsen, denna förtjusande älskvärd- het, som kommer direkt ur ett godt hjärta, som synes henne medfödd och därför heller aldrig lemnar henne.
Hur populär Italiens drottning är, ser man af det sätt, hvarpå folket helsar henne, då hon besöker någon af de större städerna — och det plägar hon regelbundet göra hvarje år.
Folket där vill gärna se henne, och hon vill gärna komma till dem.
Man torde ock- så med nöje göra en eriksgata i sitt fäder- nesland, när dess städer heta Röm, Florens, Venedig, Neapel, och när man på dessa orter har palats att bebo, sådana som Qvirinalen, Palazzo Pitti, Neapels Palazzo reale med sin hänförande utsikt öfver golfen och Venedigs kungl.
palats vid den världsberömda Markus- platsen.
Om sommaren vistas hon helst i ett min- dre slott i Toscana.
V i d stora festligheter, däri drottningen väntas deltaga, bära gemenligen alla herrar och äfven många damer hennes blomma, en margherita (tusensköna, bellis).
Lägger man nu till allt detta, att hon är lika innerligt fäst vid sin familj som denna vid henne — hön, furstinnan, har ju gift sig af kärlek, som det påstås — kan man förstå, att drottning Margherita är lika lyck- lig, som hon är god och skön, och alltså i nästan alla afseenden en af mänsklighetens utvalda.
Har hon någon sorg, är det väl den, att hon som god, till och med ifrig katolik måste lida af den tvädräkt, som rå- der mellan påfvestolen och det unga konun- gariket Italien, hvilka från Vatikanen och Kvi- rinalen betrakta och bevaka hvarandra som, efter hvad det tyckes, oförsonliga fiender.
J. yiNTER.
till ^Hasaniellos hämdeskri när spanskt [K.eapél ännu var.
% iJch i Sorrentos stjärnenatt, när näktergalen sjöng så vekt, i dröm försänkt, det säges, att han visor fram ur lyran smekt.
3Men i naturens helgedom, där callan härmar nordens snö, han längtade en kväll från 3 \ om till hvitklädd skog och frusen sjö.
Xy svensk han är.
3 hvarje dikt, som.
rör sig om vår stormaktstid, det svenska lynnet gör sin likt i marknäns vimmel som i strid.
ö elghudskyller eller rock af vadmal grå och enkel snitt — de äro män ur samma flock och deras fosterland är ditt.
A — st.
I3ch än så länge svenskan har sitt välljud och sin klana af stål, hans sånger skola lefva kvar farl fnoilsktj, som pärlor i vårt modersmål.
Den s sept.
^tLvar Daniel Fallström.
svensk, ' som håller dikten kär och älskar hogtlsitt modersmål, så klart som himlens stjärnehär och stolt som klangen utaf stål, Föresatser.
skall säkert hylla varmt i dag den skald, som från sin första sång i lyran grep med mastar tag och hjärtan var, n pa samma gang.
Jlans ungdoms diktning, blodfulll stark, hur tog den ej vår själ med storm!
%n söderns ros ur lavamark den växte skön till färg och form.
et är många måhända, som sörja öfver, att de icke kunnat hålla sina föresatser; månne vi icke hellre böra sörja öfver att icke kunna fatta dem?
Det är sannt, det står oss j u alltid fritt hvad stund som helst att tänka oss så många goda regler vi vilja och slå fast, att vi skola följa dem.
Men det går så ofta som för kungen i Hamlet, då han reser sig från sin bönpall: Upp flyga orden, tanken stilla står, ord utan tanke aldrig himlen når.
Själen är icke redo hvar dag och stund att gå in i sig själf.
^Det var en sällsam glöd däri, som tanken lätt tillbaka har
Hela vår varelse måste vara med, alla fibrer spännas.
Själen måste vakna till lif, med full spänstighet omfatta en tanke.
D å får denna tanke makt öfver oss, annars icke.
Därför är allting af vikt, som framhäfver tanken, fängslar uppmärksamhetea vid den, och detta gäller äfven om små oväsentliga yttre omständigheter.
Föresatsen i och för sig, det tysta beslutet inom oss, är svårt att hålla fast.
Det måste fästas vid något yttre, som vi ständigt kunna ställa fram för min- net.
Fadern, som icke lärde sina söner en lexa om endräkt, utan gaf dem de samman- bundna käpparne att bryta af, förstod det.
Harald Hårfager också, när han af sitt oklippta hår städse ville erinras om sin lifs- uppgift.
Det kan vara någonting en person ofta velat slå fast, men icke lyckats.
Så kom- mer en yttre händelse till, som bränner, kan- ske under ve och smärta, in i hans själ hvad han tänkt på.
Sedan står hvar dag och stund föresatsen klar i hans medvetande — och den har makt öfver honom.
Jag skulle vilja erinra om en liten pjäs af Dumas d. y., » Ett grått hårstrå ».
Han och hon, mannen och hustrun, kom- ma hem från sällskapslifvet och stå i begrepp att säga godnatt, samma kalla godnatt, som de sagt hvarandra hvarje afton sedan tio år.
Den unga hustrun hade kännt sig kränkt, en brytning hade uppstått genast efter gifter- målet, och åren hade icke förmått närma dem till hvarandra.
D e hade lefvat som främ- mande under samma tak: den sköna kvinnan, som i resignation ser sin sommar förblomma; den fine, ironiserande världsmannen, som med bittert löje ser tiden plccka år efter år ifrån lifvets längd.
Så ligger det denna afton allvarstankar i luften.
Ord komma, som äro kalla och ändå bränna.
Det kan blifva en brytning för all- tid, det kan blifva försoning.
D å ser hon för första gången vid hans tinning ett hår- strå, som är hvitt!
Hon tager det och hål- ler det för honom med sorg i blicken och ändå med fröjd.
Hon hade tänkt någon gång på, att en sådan stund skulle komma, och att hon då skulle öppna hela sin själ för hono-n — när hon hos honom såg den första skymten af ålderdomen!
Hon förstod att framkalla och markera ett af dessa ögonblick, som kunna blifva vändpunkter i ett lif.
Dem gäller det att gripa och att begagna.
Alla stunder af högtid och allvar — eller af glädje 1 — dem skall du vakta på; hvarje sekund då din själ lefver.
Långa tider förgå ibland, och du kan icke gå in i ditt hjärta.
Så en dag faller det still- het öfver dig, hvardagstankarne lägga sig till ro som på en lördagskväll, det blir så stilla, att du kan höra klockorna ringa.
D å är stunden inne att göra löften.
Det är därtill vi hafva lifvets högtidsda- gar, tysta helgdagar, festliga märkelsedagar, en födelsedag, en årsdag af något minne, en silfverbröllopsdag; om dessa förgå, utan att vi samla oss och blicka tillbaka, gå in i oss själfva — det är oersättligt.
Vid sådana dagar kan ett löfte knytas.
Iduns skollofskoloni sommaren Af d:r C.
A * början af juni månad anmodades jag af v e / Iduns redaktion att undersöka ett tjugu- tal barn, hvilka voro föreslagna som deltagare i tidningens skollofskoloni.
Det var en bro- kig skara, som stämt möte i mitt mottagnings- rum, stackars, fattiga, vid Stockholms gränder fostrade barn, pä hvilkas ansikten armod och nöd tryckt sin hårda stämpel.
För ett par veckor sedan såg jag dem än en gång.
Det var en sann glädje att se, hvad landtluft, god näring och ömsint vård verkat på dessa förut tvinande gestalter.
Var det verkligen samma barnaflock, som så lifligt stod i mitt minne från sommarens början, dessa raska gossar och Vikt Längd 1891 Flensburg.
flickor med brynta kinder och af belsa lifvade ansikten?
Före afresan undersöktes noggrannt barnens helsotillstånd, hvilket antecknades jämte deras vikt, längd och vidd öfver bröstet.
Vid hem- komsten gjordes ny undersökning enligt samma plan.
A f nedanstående tabell, där dessa upp- gifter äro sammanställda, synes, att alla utom två, hvilka ledo af kronisk bröstsjukdom, till- tagit ganska betydligt i vikt och flertalet äfven i längd och vidd öfver bröstkorgen.
Dessa tal visa säkrast och bäst den nytta barnen haft af sin vistelse på landet.
Bröst- vidd Ökning Vid Namn Dreifaldt, Fanny Svensson, Eleonora 1 0 Johansson, Hilma.,.
Green, Nanny Eosendahl, Hildur ... 9i Johansson, Lovisa ... 13 ' Andersson, Sigrid ... 1 2 Brun, Signe _.
1 0 | 8 Larsson, Anna 12^ Möller, Fina Karlsson, Alfred.
13f 10!
Karlsson, Otto Hansson, Herman ... 1 0 12 Karlsson, Bror 9i Ljungkvist, Anton ... 10j Westerström, Joban 13 Karlsson, Johan.
9] Obergsson, Bror.
9] Andersson, Axel.