Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare torde jag få anmärka, att det egennyttiga förfarande, som i angifvelsen mot mig blifvit åberopadt, alldeles icke kan syfta på något förbiseende af eller anläggning mot
Diskontverkets säkerhet, när den s. k. egennyttan blifvit upptäckt af helt andra orsaker, nemligen dels vid ordentlig inbetalning af på kortare tid erhållna lån, och dels vid erläggandet af förskottsräntor på återstående 6 månader på årslånen, vid hvilka tillfällen Kamreraren åtkommit de särskilda liqvidationsblanketterna, som föranledde angifvelsen.
Alltså, äfven om jag enskildt skulle velat och kurmat styrka och främja dessa lån. så är det ju ändå uppenbart, att låneinrättningen fått ordentlige låntagare, hvilket å min sida är ett ytterligare bevis att jag icke handlat egennyttigt mot denna inrättning.
Den af angifvarne gjorda häntydning på egennytta kan således endast syfta 54 på ett förment egennyttigt förfarande mot sjelfva låntagarne, men ingalunda mot Lånekontoret, hvadan ock angifvarne icke kunnat göra anmälan till annan påföljd un den 78:de § Banko-Reglementet föreskrifver.
Att jag vid pröfningen af de beviljade lånen låtit den af Ådvokat-Fiskalen förmenta vinning förmå mig att, med förbiseende af det skydd mot förluster jag varit pligtig egna Diskontverket, enskildt styrka och främja lån, bör alltså, af hvad jag nu anfört, skäligen anses vara vederlagdt, och då än ytterligare tages i betraktande, att de fullmakter, som Advokat-Fiskalen påpekat, de måtte nu vara ställda till innebafvaren eller till den person, åt hvilken såsom kommissionär ansökningen lemnades, såsom skrifna å sjelfva lånehandlingarna och vid ingifvandet af desamma alltså följaktiga, icke berättigade någon annan än inlemnaren sjelf, hvilken var Jånesökandenas enda och rätta ombud, att i Diskontverket uppbära och qvittera medlen, sorn att jag, som aldrig på förhand ingått aftal med lånesökandena om deras lån och af sådan orsak icke heller ägt något särskildt bemyndigande att af sådana, vare sig i Lånekontoret eller hos låntagarnes ombud lyfta ett enda, så följer också att jag vid pröfning af Iåneansökningarna icke i någon mån kunnat hafva särskildt intresse af utgången.
Sedan lånen blifvit beviljade, har det berott på kommissionären och det förtroende, hån egnat mig, att i mina händer lemna de penningar, för hvilka han ensam hos låntagaren stod i betalningsansvar.
Att detta förtroende icke berodde på någon med min person förenad kommissionärsbefattning eller på aftal med den som mottagit penningarne, hvilket till och med hade innefattat ett uppenbart tjenstefel å den senares sida, då han var en verkets tjensteman, vinner ytterligare stöd af den omständigheten, att, enligt
Direktionens ofvan åberopade Protokoll, utaf de 90 ansökningar jag dels lemnat, dels skickat Fogelklou, endast 78 blifvit bifallna, hvilka, sammanräknade med de tre, de der, enligt bemälda Protokoll, varit adresserade, det ena till ombudsmannen och de tvenne andra till bokhållaren Himmelman, utgjorde 81; men då jag deremot, som den till Kongl. Hofrätten ingifna förteckning utvisar, oberäknadt de liqvider mellan kommissionärer och låntagare, som i vissa fall direkte skett, och derom jag icke kan förete något bevis, till redovisning af de förutnämnde mottagit 92 lån och således H sådana, för hvilka jag aldrig sändt eller lemnat ansökningshandlingar, så torde Höglofl.
Hofrätten äfven härutinnan finna det icke vara något kom missionärskap, utan det rätta ombudets enskilda förtroende, som satt penningarne i mina händer.
Då jag nu, i afseende på de skäl Advokat-Fiskalen framhållit för sitt yrkande om påföljd efter 1 :sta och 2:dra §§ Ansvarighetslagen, tror mig hafva visat, hvad jag också i denna del af målet vid första rättegångstilifället sökte ådagalägga, att den öfverträdelse, för hvilken jag blifvit åtalad, icke är att hänföra till någon del af bemälde lag, återstår likväl att till vederläggning upptaga Advokat-Fiskalens åsigt om hvad lagstiftaren med det i 2:dra § Ansvarighetslagen stadgade strängare ansvar har velat förekomma.
:>o
I afseende härå inhämtas, att det från och med 1818 års Riksdag väl varit i det Reglemente, som för Bankoverkets styrelse och förvaltning vid hvarje Riksdag utfärdats, ledamöter i Bankodiskonten förbjudet att i egenskap af kommissionärer eller irilemnare för andra med låneansökningarnas ingifvande taga befattning, men att för ett sådant förbuds öfverträdande påföljd blifvit stadgad först vid 1834 — 35 årens Riksdag och fått inflyta uti ett moment af 9:de § i Banko-Reglementet för den 26
Maj 1835, hvarefter detta stadgande med några små ändringar upprepats i de efterföljande reglementena och igenfinnes uti 84:de § af det för den 15 Juni 1841, uti 82:dra § al det för den 23 Maj 1845, uti 83:dje § af det för den 23 Oktober 1848, uti 83:dje § af det för den 21 Augusti 1851, uti 77:de § af det för den 4 Dec. 1854 och uti 78:de § af det för den 11 Mars 1858.
Banko-Utskottet vid 1834 — 35 årens Riksdag har nemligen uti memorial till Rikets Ständer JV2 9.1, med anledning af derom utaf Revisorerne öfver Malmö LAnekonto'r i 1832 års berättelse gjord framställning, föreslagit att det förbud för
Diskontdirektionens ledamöter att vara enskildes kommissionärer, hvilket finnes infördt i 4 830 års Reglemente och 1823 års reglementariska föreskrifter för Lånekontoren, hädanefter utsträckts till jemväl
Kamrerarne vid samtliga Diskontverken och Provinskontoren, i sammanhang hvarmed Utskottet anfört: »I öfverensstämmelse med denna åsigt, och då Utskottet dessutom tror det vara angeläget, att i do fall, der förbud meddelas, äfven utsattes den påföljd, hvartill den sig förfallen gör, som mot den gifna föreskriften bryter, hemställes, att å tjenligt ställe i nu upprättade
Bankoreglemente mätte intagas följande föreskrift: a) Såväl en hvar ledamot i Diskontdirektionen som Kamrerarne vid
Diskontverken vare det uttryckligen förbjudet att i egenskap af enskildes kommissionär taga befattning med låneansökningar, ehvad de afse nya lån eller omsättning af redan erhållna. b) Närmaste tillsyn öfver noggranna efterföljden af denna föreskrift tillhör Ordföranden i vederbörande Direktion. c)
Finnes förbudet vara öfverträdt, göre vederbörande
Direktion derom anmälan hos Banko-Fullmäktige, hvilka ombesörja att en annan ledamot i den fullmäktiges ställe skyndsamligen förordnas och insättes. d) Kamrerare, som i detta fall sig förbryter, varder från tjensten skild.»
Derjemte föreslår Utskottet, att ett särskildt arfvode af 500 R:dr skulle, efter upphörande af rättigheten för Kamreraren att med enskildes kommissioner i diskontväg sig befatta, honom tilläggas.
Efter erhållen återremiss har Utskottet i ämnet afgifvit under J12 117 ett Utlåtande, hvilket blifvit af Ständerna bifallet.
I detta Utlåtande har Utskottet, med frånträdande af förslaget om förbud för Kamrerarne att i egenskap af kommissionärer för enskilde taga befattning med låneansökningar, yttrat, bland annat: »Hvad åter vidkommer anmärkningen mot i Litt. C (af Betänkandet JVs 91) föreslagna straffbestämmelser för den Direktions-ledamot, som förbudet öfverläder, så ansei 56 Utskottet visserligen, att stränghet i detta hänseende är desto nödvändigare, söm en ledanrol inom respektive Riksstånden förmält, att, oaktadt det i nuvarande Bankoreglementet intagna förbud för Diskont-direktionens ledamöter, att med enskildes låneansökningar taga befattning, en och annan Ledamot af Direktionen på det sätt brutit häremot, att han bedrifvit honom anförtrodda lånekommissioner i ett annat antaget ombuds namn; men lika orättvist som det skulle hafva varit att ålägga en
Diskontverkets tjensteman, som förbudet öfverträdt, derföre äfven lemna annan i Bankoverket möjligen innehafvande tjenst, lika obilligt vore det att, på sätt någre ledamöter yttrat, den Banko-styrelsen tillhörande Ledamoten skulle derigenom hafva ansetts jemväl förverkat förtroendet att vara Fullmäktig i Rikets Ständers Bank, i hvilken egenskap han dessutom är underkastad särskilde ansvarighetslagar.» Och har Utskottet vid slutet af Utlåtandet, med frånträdande i vissa delar af sitt ofvan i anförda Betänkande •M. 91 framlagda förslag till införande i Banko-Reglementet, föreslagit följande stadgande: »Ledamöter i samtlige
Diskontdirektioner vare det uttryckligen förbjudet att som
Kommissionärer taga någon befattning med låneansökningar hos det Diskontverk, i hvars styrelse de deltaga, ehvad dessa ansökningar afse nya lån eller omsättningar af redan erhållna; åliggande det såväl Ordföranden som en hvar Ledamot i Diskontdirektionen att allvarligen tillse, att denna föreskrift noggrannt efterföljes, och i annat fall förhållandet hos
Direktionen samfäldt anmäla.
Direktion derom anmälan hos Bankofullmäktige, hvilka ombesörja att annan Ledamot i den Fullmäktiges ställe skyndsamligen förordnas och tillsättes» Häraf och enär, på sätt ofvan omförmäldt är, de nyss antydda stadgandena blifvit af Rikets Ständer antagna, hvarefter de införts i 1835 års Banko-Reglemente, oaktadt lika beskaffade ansvarspåföljder för öfverträdande af gifna föreskrifter mot egennytta och väld som de, hvilka af Advokat-Fiskalen blifvit mot mig yrkade, redan förefinnas uti Ansvarighetslagen för
Direktörerne vid Diskontkontoren i Göteborg och Malmö af den 12 Mars 1830, synes det mig vara uppenbart, att den lagstiftande makten, Rikets Ständer sjeifve, icke (som Advokat-Fiskalen förmenat) ansett den i Ansvarighetslagen stadgade svåra påföljd, förlust af allmänt medborgerligt förtroende, kunna lämpas på en öfverträdelse, hvarmed ej är förenad annan egennytta än mottagande af kommissionärsarfvode.
Med antagande af en motsatt mening hos den lagstiftande makten skulle stå illa tillsammans den åtgärden att hafva godkänt dessa Utskottets Utlåtanden och deri innefattade motiver för ett lagförslag, enligt hvilket den Direktör i Bankodiskonten, som derstädes i egenskap af Kommissionär tagit befattning med låneansökningar, skulle, när han tillika vore Rikets Ständers Fullmäktige i Bankostvreisen, väl skiljas från denna direktörsbefattning i Diskontverket, men ändock anses värdig alt vid bankofullmäktigskapet varda bibehållen. 57
Uti 78:de § af nu gällande Banko-Reglemente står uttryckligen något sorn till sin bestämmelse är ovilkorligt, nemligen att om ledamöter af Diskontdirektionen befatta sig med kommissioner, så skall annan ledamot i den Fullmäktiges ställe insättas, men att, om förbudet af någon Fullmäktig blifvit öfverträdt, med honom kommer att förfaras enligt gällande Ansvarighetslag.
Atalet mot mig, som icke är Fullmäktig och icke blifvit anmäld att hafva vållat
Diskontverket någon förlust, Ur följaktligen stridande mot Reglementets tydliga ordalydelse.
Ilvad nu särskildt angår kommissionärsbefattningen, så har Advokat-Fiskalen trott sig kunna få dess tillvaro antagen med hvad jag till Protokollet andragit
Det är likväl åtgärden, sådan den i sjelfva verket är, jemförd med min uppgift, som bör tagas i öfvervägande.
Om jag, på sätt många ledamöter i
Diskontdirektionen i mer eller mindre mån brukat, haft för afsigt att i antaget ombuds namn befatta mig med kommissioner, så hade jag väl icke behöft vända mig till någon af tjenstemännen, men i hvilket fall som helst hade jag väl bort skaffa mig något slags bemyndigande att lyfta penningarne.
Intet af allt detta har jag gjort och således icke heller genom annor man låtit uttaga lånen.
Jag har deremot erkänt hvad som är med sanna förhållandet öfverensstämmande, att låntagarne och derefter deras kommissionärer genom mig korresponderat och liqviderat med hvarandra.
Denna hjelpsamhet har icke heller, såsom Advokat-Fiskalen antydt, sträckt sig vida (ifver min hemort, ty för låntagare, boende utom de härader jag vid Riksdagen representerat, sträckte mitt ofvanbemälda biträde sig endast till 3 lån, som jag mig oförskyldt fick och lemnade på mina resor till och från Malmö, nemligen Carlssons på Kronevall, Striddes på Askaröd och Granqvists å Wanstad, det första inom Albo och de tvenne sista inom Färs härad.
För att, på sätt Advokat-Fiskalen antydt, hafva varit den hufvudsaklige Kommissionärer!, fordras väl dessutom att hafva hos hufvudmannen stått i någon direkt förbindelse att redovisa.
Om pengarne under min resa hem eller å tid då de voro i min vård på ett eller annat sätt gått förlorade, till hvilken vore det då af oss begge, den som har lånesökandens fullmakt att på den lyfta pengarne i Diskontverket, eller mig, som icke egt fullmakt att lyfta dem hvarken der eller hos Kommissionären, lån tagarne hade att uteslutande vända sig om ersättning?
Svaret blir nog icke tvifvelaktigt; den rätte Kommissionären är genast funnen, men icke torde det blifva jag
Mitt förtydligande af hvad jag erkänt, likasom sjelfva erkännandet, visar bestämdt att jag redovisat alla lånen till det belopp, som Kommissionären lemnat, samt att jag endast i de fall, då lånen delats och jag genom delningen blifvit öfverhopad med ytterligare besvär, mottagit ersättning efter de för sådana särskilda fall uppgjorda liqvidationer, då sådan af låntagarne frivilligt erbjudits; af hvilket allt det måste vara ådagalagdt, att hvad benämning man än vill sätta på den ersättning jag erhållit, vare sig provision, arfvode, visst för 100 eller visst för arbetet, betalningen dock icke kan hänföras till komrnissionsarfvode, när den ifrågakommit endast då jag haft enskildt be~ R.
St. Just.-Ornöudimans Embets-Berättelse till 1859 års Riksdag. 8 58 svär med fördelningen, och jag icke, hvarken när lånen beviljades, kunde veta om
Kommissionären ville begagna sig af den utvägen att sända dem med mig, eller, i sednare fallet, hvilket af dessa lån som kunde komma att fördelas, för att derigenon vara förvissad om den s. k. förtjensten.
Huruvida denna ersättning i sjelfva verket kan anses medföra någon vinning, då jag för sådant ändamål, med uppoffring af tid och tillsyn öfver min enskilda ekonomi, som under hela den nyligen afslutade Riksdagen legat i andras händer, måst vidkännas de med samma bestyr för öfrigt förenade kostnader, kan Advokat-Fiskalen icke hafva tillräcklig kännedom att tillförlitligen bedöma
Med anledning af hvad jag sålunda anfördt, yrkar jag att åtalet så i ena som andra hänseendet må af Högloflige Hofrätten ogillas.
Stockholm den 9 Mars '1859.
Ola Mänsson.
Utdrag af Kongl. Majlis och Rikds Svea Hofrätts Protokoll, hållet i Stockholm den 46 Mars 4859.
Herr Hofrätts-rådet och Riddaren J. R.
Geijer, Assessoren O. A. Montelius, Adjungerade ledamöterne, vice Häradshöfdingarne J.
Akerblom och C. Livijn S. D. Sedan i målet emellan Advokat-Fiskalen Thure Arvid Billbergh, å Embe tets vägnar å ena, och förre Riksdagsfullmäktigen Ola Månsson i Gårdlösa å andra sidan, hvarom Protokollet för den 9 innevarande månad sist förmäler, handlingarna bland Kongl. Hofrättens ledamöter cirkulerat, företogs målet nu till afgörande; och beslöts (se Utslaget).
Ifrån beslutet var Ilofrättsrådet och Riddaren Geijer skiljaktig och yttrade: »Emedan, i afseende å ifrågakomna, vid Lånekontoret i Malmö, under tiden ifrån och med Mars till och med Augusti månader sistlidna år, till ett sammanräknadt belopp af Två hundra tjuguåtta tusen sjuhundrafemtio Riksdaler Riksmynt beviljade lån, Ola Månsson vidgått, att han. — som under nämnde tid, med undantag af tiden från den 17 Juni till medlet af Juli, varit såsom Direktör vid Jainekontoret tjenstgörande och dervid äfven tagit del i pröfningen af ansökningarna till största antalet af berörda lån, —jemte det han, på förfrågningar af lånesökandena, gifvit dem råd och upplysning rörande vilkoren för låns erhållande i Diskontverket samt lemnat dem tryckta blanketter till skuldförbindelser, tillika för de flesta af samma lån, på anmodan af lånesökandena, emottagit deras till Lånekontoret ställda förbindelser med dervid fogade handlingar samt vid sina resor till Malmö dit medfört lånehandlingarna och der aflemnat dem till någon tjensteman i Lånekontoret, för att af denne till Diskontverket ingifvas; — att, efter det lå - 59 nen blifvit beviljade och penningarne, sedan afdrag skett för den ranta, som borde å lånen förskottsvis erläggas, till nämnde tjensteman utbetalade, Ola Månsson hos samme tjensteman, efter det denne godtgjort sig provision, lyftat återstoden af de beviljade lånen; — att Ola Månsson, hvilken på sådant sätt uppburit samtliga ifrågavarande lån, med undantag af endast af några få, som utfallit å tider, då Ola Månsson icke varit i Lånekontoret tillstädes, men efter verkstäldt afdrag af förskottsränta och provision åt tjenstemannen i Lånekontoret, blifvit till återstående belopp Ola Månsson med posten tillsända, sedermera aflemnat de erhållna lånemedlen till vederbörande låntagare, samt att Ola Månsson, som i de fall, då lån skolat fördelas emellan flera personer, förrättat nämnda fördelning och uppsatt derför erforderliga förbindelser, för de flesta lånen uppburit provision sålunda, att han i särskilda räkningar med låntagarne af lånesumman affört en procent, som, efter afdrag för arfvodet till tjenstemannen i Lånekontoret, vanligen en fjerdedels procent, tillgodokommit Ola Månsson såsom ersättning för besvär med lånehandlingars öfverförande till bemälde tjensteman, penningarnes uttagande, hemförande och fördelning, uppsättande af de särskilda förbindelserna, äfvensom för det ansvar, som skulle varit förenadt med vården om handlingarna och penningarna;
ty och som, på grund af hvad sålunda och i öfrigt förekommit, måste, efter mitt omdöme, antagas, att Ola Månsson, i egenskap af Kommissionär, biträdt sökandena till ofvan omförmälda lån och dervid handlat till sin egen nytta, anser jag Ola Månsson vara lagligen förvunnen att under utöfningen af det honom anförtrodda uppdrag att vara Direktör vid Lånekontoret i Malmö hafva icke allenast såsom Kommissionär tagit befattning med låneansökningar hos samma Lånekontor och följaktligen ufverträdt föreskriften i 78:de § af det utaf Rikets Ständer den 10 Mars 4858 utfärdade Reglemente för Rankoverkets styrelse och förvaltning, utan ock af egennytta dervid förfarit; pröfvande jag förthy, för min del, likmätigt d:sta och 2:dra §§ i Kongl.
Maj:ts den 4 November 1851 fastställda Ansvarighets-lag för de af Rikets Ständer förordnade Direktörer för Lånekontoren i orterna, rättvist förklara Ola Månsson skiljd ifrån nämnda
Direktörsbefattning samt förlustig så väl Rikets Ständers som ock annat allmänt med borgerligt förtroende.»
Efter befallning, Chr.
Kongl. Hofrättens
Utslag lydde på följande sätt: Kongl.
Maj:ls och Rikets Svea Hofrätts Utslag i anledning af del utaf AdvokatFislcalen här vid Hofrätten Thure Arvid Billbergh, å Advokat-Fiskals-embetets vägnar, emot förre Riksdagsfullmäktige!) från Christianstads län, Ola Månsson i Gårdlösa, anställda åtal för det Ola Månsson skall hafva, under den tid han tjenstgjort i egenskap af Direktör vid Rikets Ständers Lånekontor i Malmö, af egennytta öfverträdt det 60 i 78:de § i inom. af Banko-Reglementet den 10 Mars 1858 stadgade förbud för ledamöterna i samtliga
Diskonldirektionerna att såsom
Kommissionärer taga någon befattning med låneansökningar hos det Diskontverk, i hvars styrelse de deltaga; gifvet och afkumiadt i Stockholm den 24 Mars 1859.
Sedan Direktionen ofver Lånekontoret i Malmö uti skrifvelse den 3 December 1858 hos Rikets Ständers Fullmäktige i Banken till den i 78:de § 1 mom. af BankoReglementet föreskrifna åtgärd anmält, att förre Riksdagsfullmäktigen Ola Månsson såsom kommissionär tagit befattning med låneansökningar hos nämnda Diskont verk; samt i anledning häraf och enär Direktionen i dess vid skrifvelsen bifogade protokoll för den 24 nästförutgångne November tillika yttrat, att Ola Månsson, då han i anförde måtto handlade mot stadgandet i nämnde §, tillika forfarit egennyttigt, Bankofullmäktige i skrifvelse den 16
December med åberopande af 5:te § i Ansvarighets-lagen för de af Rikets Ständer förordnade Direktörer för Lånekontoren i Orternc den 4 November 1851, berörda förhållande hos Rikets Ständers Justitie-Ombudsman anmält till den åtgärd Justitie-Ombudsmannen kunde anse samma förhållande föranleda, hvarjemte Bankofullmäktige tillkännagifvit, att då nvssberörde § i Ansvarighets-lagen innehölle, att den Direktör, om hvilken anmälan ägt rum, skulle afhålla sig från utöfningen af Direktörsbefattningen från det anmärkningen skett, intilldess den tilltalade blifvit genom laga kraftvunnen dom frikänd.
Fullmäktige ombesörjt att annan ledamot under tiden komme att i Direktionen öfver Malmö Lånekontor deltaga, så har Justitie-Ombudsmannen, i skrifvelse till Advokat-Fiskals-embetet den 18 December, anmodat nyssbemälda embete, att i vederbörlig ordning ställa Ola Månsson under tilltal inför Hofrätten för hvad sålunda emot Ola Månsson blifvit anmärkt.
Och har. tiil följd af detta förordnande, AdvokatFiskalen Billbergh, uti ett den 28 December till Hofrätten ingifvet Memorial, tilltalat Ola Månsson derför, att, enligt hvad angifvit blifvit, Ola Månsson, under den tid han tjenstgjort såsom Direktör vid Lånekontoret , icke allenast, såsom
Kommissionär tagit sådan befattning nied lånsökandes angelägenheter, att, han af en större mängd enskilde personer emottagit deras låneansökningar och förbindelser till Lånekontoret , lemnat dessa handlingar till någon verkets tjensteman och, sedan lånen blifvit beviljade, hos denne uppburit penningarne för låntagarnas räkning, utan äfven på det sätt egennyttigt förfarit, att Ola Lansson dels i några fall obehörigen dröjt med de utqvitterade medlens aflemnande till låntagarne, dels ock, då redovisning af lånen skett, sig till godo beräknat, såsom det syntes, ända till tre fjerdedels procent af lånesumman i kommissionsarfvode; oberäknadt hvad Kontorets ofvanbemälde tjensteman för egen del innehållit.
Enligt Advokat-Fiskalen Billbergbs i nyssberörda Memorial tillika framställda anhållan, har Ola Månsson blifvit kallad att inför Kongl. Hofrätten öfver åtalet sig förklara; och har vid åtskilliga härstädes hållna muntliga förhör undersökning i målet ägt rum, på sätt Kongl.
Ilofrättens dervid förda Protokoll närmare utvisa; hvarefter Advokat-Fiskalen Billbergh i ytterligare Memorial den 24 sistiidne Februari anfört, att enär 61 ådagalagdt vore såväl att Ola Månsson under utöfningen af det honom anförtrodda uppdrag att vara Direktör vid Lånekontoret i Malmö, jemväl såsom Kommissionär tagit befattning med låneansökningar hos nämnda Kontor och således brutit mot Banko-Reglementets i detta hänseende gifna ovilkorliga förbud, som äfven att Ola Månsson låtit af egennytta förleda sig till denna förbrytelse, Advokat-Fiskaien å embetets vägnar yrkade, det måtte Ola Månsson för detta hans brottsliga förfarande varda ådömd den ansvarspåföljd, som uti 'l:sta och 2:dra §§ af Ansvarighetslagen funnes bestämd; hvaremot Ola Månsson uti ett den 9 innevarande
Mars inlenmadt skriftligt anförande, jemte det han bestridi, att de åtgärder, Ola Månsson erkänt sig hafva vidtagit, vore af beskaffenhet att i följd deraf Ola Månsson borde anses hafva varit lånesökandens Kommissionär, tillika invändt, att icke ens i dylikt fall Ola Månssons förfarande vöre hänförligt till Ansvarighetslagen; till stöd för hvilken åsigt Ola Månsson åberopat, bland annat, åtskilliga förhållanden, som dels inom Riksstånden, dels ock i Banko Utskottet inträffat.
I sådant hänseende har Kongl Hofrätten af Bihangen till Riksståndens protokoll inhämtat att, sedan i 1 1 :te § af det år 1823 fastställda Reglemente för organisationen och förvaltningen af Lönekontoren i Göteborg och Malmö Rikets Ständer, i öfverensstämmelse med hvad ifrån 1818 års
Riksdag var stadgadt angående ledamöter i BankoDiskontdirektionen, fö: bjudit jemväl ledamöterne i Lånekontorens
Direktioner att i någon egenskap vara Kommissionärer för lånesökande; samt ansvar för underlåtande, öfverskridande eller afvikande från föreskrifter, som Reglementet innehölle, blifvit stadgadt i Usta och 2:dra §§ af den för Direktörerna vid Diskontkontoren den 8 April 1824 utfärdade Ansvarighetslag äfvensom uti motsvarande §§ i Ansvarighetslagen af den 12 Mars 1830; så hade Banko-Utskottet ändock i Memorial .As 9 1 den 30 Jan. 1835, jemte det Utskottet föreslagit, att nyssnämnde förbud måtte bibehållas och äfven till Diskontverkens Kamrerare utsträckas, tillika yttrat, att. enär det vore angeläget att i de fall, der förbud meddelades, äfven utsattes den påföljd, hvartill den gjorde sig förfallen. som emot den gifna föreskriften bröte, Utskottet hemställde, att å tjenligt ställe i Banko-Reglementet mätte intagas följande föreskrifter: »Finnes förbud vara öfverträda göre vederbörande