Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
11 deles kan eller skall blifva lag, ännu icke är det.
Icke heller kunna vi hafva två olika lagar i samma sak, att på en gång efterlefva.
I detta nu måste således antingen 1810 års Riksdags-ordning, med de deri tid efter annan antagna förändringar, efterlefvas, eller ock skall det sistlidet år af Rikets Ständer för deras del godkända förslaget till ny Riksdags-ordning, med deraf beroende ändringar i Regeringsformen, hafva inträdt i gällande kraft; men som detta sednare ännu icke skett, måste alltså hvarje under tiden förekommande fråga behandlas i den ordning, och efter de former, nu gällande lag föreskrifver.
— Härmed tror jag mig också tydligen hafva ådagalagt, att något hinder för Utskottet, att ingå i hufvudsaklig pröfning af jemväl de i Betänkandet med litt.
A, B, C och D betecknade motioner, icke förefinnes deri, att frågor, som afse kommunallagarne, vid kommande riksdagar icke skola handläggas såsom ekonomimål, utan i likhet med mål af annan civil-lagstiftnings natur.
Att icke ens vilja till pröfning upptaga väckta frågor, som dock på det allra närmaste beröra kommunerna och deras representation samt angelägenheter, blott derföre att samma frågor i mer eller mindre grad jemväl kunna beröra nationalrepresentationen och Statens angelägenheter, är ett skäl af sådan beskaffenhet, att jag derpå icke vill spilla många ord för att ådagalägga detsammas ohållbarhet.
Jag vill emellertid tro och hoppas, att det af Rikets Ständer nyligen godkända förslaget till ny Riksdags-ordning icke är bygdt på så lös grund, att detsamma kan skadligt rubbas derigenom, att sådana lagbud ändras, som tilläfventyrs äro skadliga och hinderliga för kommunalinstitutionerna och dessas utveckling i samhällsnyttig rigtning.
Utskottet hade alltså, efter hvad mig synes, bort för sig till besvarande uppställa den frågan: äro kommunallag arne, för det ändamål de gifvits, felfria och. sådana de redan äro, i allo så bra, att de hvarken i en eller annan punkt tarfva ändring och förbättring?
Kan denna fråga samvetsgrant besvaras jakande, så respekterar jag en sådan åsigt, fastän jag för min del icke kan godkänna svaret såsom rigtigt; men nödgas man deremot medgifva, att samma lagar innehålla bestämmelser, som i mer eller mindre mån äro orättvisa och olämpliga, och som icke uppfylla, utan snarare motverka, det goda och samhällsnyttiga, som varit grunden för dessa lagars tillkomst, då blir det, enligt min mening, ett både ömkligt och oförlåtligt skäl för vägran af rättelse i det erkändt felaktiga, att rättelsen inverkar på förhållanden, som efteråt blifvit ställda i sammanhang med dessa lagar, — desto ömkligare och oförlåtligare, som man icke ens föreburit, långt mindre gittat visa, att de föreslagna ändringarna kunna menligt inverka på "den nybildade representationsformenf
Vid tillämpningen af denna sednare skulle, enligt min åsigt, åtskilliga af de föreslagna ändringarne i kommunallagarne verka nyttigt; och om, genom företagen pröfning af motionerna, denna min mening tilläfventyrs kom att befinnas rigtig, så må väl en hvar, som icke är fanatiskt förblindad, med skäl be - 12 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Jfs 80.
Sdaga flen ringa uppmärksamhet, som i sak åt frågorna blifvit egnad.
— Med &vad rätt Utskottet kan, vare sig af en eller annan anledning, underlåta att pröfva till detsammas utredning hänskjutna ärenden, är ock en fråga, som torde vara värd att begrunda.
Nog synes ett sådant förfaringssätt vara stridande både mot tydliga innehållet i 28 § af Riksdags-ordningen och andan af våra grundlagar för öfrigt; ty genom det besynnerliga sätt, på hvilket Utskottet tillåtit sig behandla ej mindre min motion, än ock Herr Sundvallsons, Sven Hanssons och Anders Pehrssons lika knapphändigt afrättade motioner, har all diskussion deröfver i sak inom Riks-Stånden gjox-ts nära nog omöjlig.
Då nu emellertid Utskottet behagat fördela de af motionärerne gjorda framställningar i tvänne kategorier, nemligen dels i sådana, som Utskottet icke velat till pröfning upptaga derföre, att de beröras af den nya Riksdags-ordningen, och dels i sådana, som innehålla ämnen, hvilka ansetts icke hafva något sammanhang med nämnda Riksdagsordning, och fördenskull af Utskottet blifvit hufvudsakligen pröfvade, så vill jag tillse och visa, huru pass konseqvent Utskottet härutinnan förfarit.
Jag håller mig dervid till min egen motion.
Denna innefattar, såsom en hvar finner och som Utskottet sjelf ganska rigtigt refererat, sex olika hufvudpunkter.
Af dessa medgifver jag, att den första, om röstgrunden å allmän rådstuga, äfvensom den tredje, om sättet för val af landstingsman, i viss mån beröras af den nya Riksdags-ordningen, och fördenskull skulle vara hemfallna bland de frågor, som Utskottet velat expediera utan någon pröfning.
Till dessa kan måhända också hänföras, om man nödvändigt så vill, den femte punkten, eftersom det häri af mig såsom olämpligt ansedda ordet: tilltal, jemväl förekommer i 26 § af nya Riksdags-ordningen; men huru den andra punkten, om sättet för val af magistratspersoner, den fjerde, om rättighet för kommunens medlemmar att deltaga i rådplägningarna om kommunens angelägenheter, och den sjette, om förändrad grund för besvärs anförande mot beslut, som stadsfullnxägtige eller allmän rådstuga fatta, huru dessa fi-ågor, säger jag, kunna hänföras bland sådana, dei'af den nya Riksdags-ordningen kan beröras, är något som det lär blifva Utskottet förbeliållet att ådagalägga.
Kan icke Utskottet åstadkomma ett sådant ådagaläggande, så har Utskottet handlat inkonseqvent, och förfarit felaktigt, då det icke yttrat sig öfver nämnda punktei', på samma grund som Utskottet till hufvudsaklig pröfning upptagit de sju motioner, hvilka finnas l-efererade under litt.
Bland dessa sednare anser jag, i olikhet med Utskottet, Herr Heijkenskjölds, den tredje i oixlningen, innehållande förslag om ändiäng af 13:de §:ens förra moment i Kongl. Förordningen om kommunalstyrelse på landet den 21 Mars 1862, förtjent af bifall, i så måtto, som jag anser ifrågavarande lagbud, på de af motionären anförda skäl, böra gifvas denna förändrade lydelse:
Utom kommunen mantalsskrifven röste g ande vare berättigad att sin talan och rösträtt i kommunal - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JS 80.
13 munalstämma på annan välfrejdad person öfverlåta; men röste gande, som sjelf är inom kommunen bosattt mä sin ifrågavarande rätt endast åt annan r östeg ande uppdraga; dock må ingen på grund af fullmagt föra talan eller utöfva rösträtt för mer än en röstberättigad.11.
Herr Waldenström anmäler, att han vid behandlingen af Herr Falkmans motion ej närvarit.
Prot. 1865 & 1866. 8 Sami. 26 Haft. 3 Stockholm K. A. Lindström 1866.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 81. 1 J%:o St.
Ank. till Exp.-Utsk. den 20 April 1866, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om nedsättning af det i gällande taxa för landtmäter ig öromål fastställda arfvode. P. Östman från Wester-Norrlands län, med hvilken P.
Engman sig förenat, har uti motion (N:o 301), som Hedervärda Bonde-Ståndet öfverlemnat till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets behandling, gjort framställning derom, att, enär nu gällande Landtmäteritaxa fastställde så höga arfvoden, att kostnaden för ett laga skifte stundom kunde uppgå till hälften af den delade egendomens värde, och mången deraf afhölles från att begära laga skifte, samt göromålen för rikets samtlige landtmätare till följd deraf aftagit, Rikets Ständer måtte för sin del besluta och hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, »att arfvodet för samtliga landtmäterigöromålen i riket måtte nedsättas med en fjerdedel af det uti 1857 års taxa bestämda».
Utskottet får härvid vördsamt erinra, hurusom, med föranledande af åtskilliga vid sistlidna riksdag väckta förslag om utarbetande af ny taxa å landtmäteriförrättningar, Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t den 2 December 1863 fäste Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet å vissa omständigheter i fråga om tillämpningen af berörda taxa, hvilka syntes orsaka, att laga skiften blefve alltför dyra och allmänheten derigenom afskräckt. från att söka skifte, äfvensom å det i taxan angifna men otydliga ta.yeringssätt och å möjligheten för landtmätare att, utan nödig kontroll, betjena sig af taxans bestämmelser till ett oskäligt förhöjande af arfvodesbeloppet, som likväl redan i och för sig vore i afseende å vissa göromål ungefärligen fördubbladt emot dess belopp i förut gällande taxa, samt på grund deraf i underdånighet anliöllo, att Kongl. Maj:t måtte täckas, med anledning af de sålunda framställda omständigheter, låta dess förnyade nådiga taxa på arfvode för landtmäteriförrättningar den 12
Maj 1857 undergå revision och omBih. till 11.
Prot. 1865 & 1866. 8 Sami 21 Haft. 1 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 82. arbetning, afseende såväl förändring i grunden för debitering, som äfven skälig nedsättning i de delar, der taxan kunde befinnas för hög.
Enligt den upplysning, som Utskottet i ärendet förskaffat sig, pågår för närvarande i vederbörande Stats-departement en sådan revision, som den Rikets Ständer i omförmälda skrifvelse i underdånighet begärt; och af en utaf Chefen för bemälda departement till Landtmäteri-styrelsen den 3 Februari innevarande år aflåten skrifvelse, hvaraf Utskottet tagit kännedom, hemtar Utskottet anledning till det antagande, att vid den granskning af ifrågavarande taxa, som till följd af Rikets Ständers berörda underdåniga skrifvelse blifvit företagen, de af Rikets
Ständer framställda anmärkningar emot samma taxa vunnit tillbörligt afseende.
Vid sådant förhållande och då arbetet med en ny taxas upprättande utan tvifvel kräfver icke obetydlig tid, finner Utskottet sig icke hafva skäl att tillstyrka Rikets Ständer att till Kongl. Majit ingå med förnyad underdånig framställning i ämnet, utan hemställer, att Ostmans omförmälda motion icke nu må till någon åtgärd föranleda.
\:o S2.
Ank. till Exp.-Utsk. den 20 April 1866, kl. 2 e. il).
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändringar i Kongl. Jagtstadgan den 21 Oktober 1864.
Till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet hafva samtliga Riks-Stånden öfverlemnat motioner, åsyftande ändring i vissa delar af ofvannämnda stadga.
Dessa motioner äro väckta inom Rjdderskapet och Adeln af Herr von Feilitzen, J. A. C. A. (motion N:o 12) och Grefve Lervenhaupt, C. M. (motion N:o 94), inom Preste-Ståndet af Kontraktsprosten ljundberg (N:o 56), inom Borgare-Ståndet af Herr Vougt (N:o 59), med hvilken Herr Carlson instämt, samt inom Bonde-Ståndet af Lars Ersson från Södermanlands län (motion N:o 203), med Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 82. 3 hvilken Carl Johan Svensén från Calmar län förenat sig, Carl Gustafsson från Calmar län (motion N:o 153) och Carl J.
Kjellman från Jönköpings län (N:o 237).
I Herr von Feilitzens , Kontraktsprosten Lundbergs, Herr Vougts och Lars Erssons motioner, hvilka äro af samma innehåll, föreslås, att, med ändring af hvad 12 § uti ifrågavarande stadga innehåller derom, att jagt efter ejder skall vara förbjuden från och med den 16
Mars till och med den 10 Juli, jagt å ejderfogel i allmänhet må blifva tillåten alla årstider utan annan inskränkning än att gammal hona eller s. k. »värpåd« må vara fridlyst under tiden från och med den 24 April till och med den 10 Juli; hvaremot Grefve Lewenhaupt föreslagit att nuvarande förbud emot jagt å ejder icke må taga sin början förr än den 1 Maj.
Efter hvad Utskottet inhemtat, hafva tid efter annan framställningar om ändring i nämnda §:s stadgande angående ejderskytte blifvit hos Kongl Maj:t gjorda af enskilda personer eller jagtföreningar.
I anledning af Blekinge Jägareförbunds anhållan, att, då förbudet att å den i Jagtstadgan föreskrifna tid jaga ejder skulle hafva till följd, att sådan fogel endast undantagsvis inom Blekinge kunde skjutas, Kongl. Maj:t måtte, hvad Blekinge län anginge, utsträcka den tid, under hvilken jagt efter ejder #vorc tillåten, så till vida, att ejder finge skjutas under den tid på våren, då »fogeldraget« påginge, infordrades Skogs-styrelsens utlåtande; Och yttrade bemälda Styrelse, uti den 27 Mars 1865 afgifvet utlåtande, följande: «Vidkommande ejdern, hvilken kan anses såsom ett af de nyttigaste vilda fogelslagen, vågar Skogs-styrelsen fästa Eders Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet derå, att detta förhållande ej förardedes af sjelfva fogelns värde såsom matnyttigt vildt, i hvilken egenskap den ej har något företräde framför alfogeln och andra sträckfoglar, hvilkas fällande är medgifvet vid hvarje årstid, och som sålunda böra kunna i detta hänseende ersätta ejdern, utan fastmera af dess dyrbara dun, hvilket med största fördel hopsamlas från foglarnes reddar eller bon, sedan dessa blifvit af honorna och ungarna öfvergifna.
Genom att om våren under det s. k. ejderdraget skjuta fogeln, förminskas dess antal allt mer och mer och derigenom äfven möjligheten att erhålla det omförmälda dunet.
Fredas fogeln deremot under nämnda tid, skulle otvifvelaktigt ej allenast dess antal förökas, utan densamma äfven allmännare utsträcka sina häckningsställen jemväl till landets sydliga kust, hvarest dessa nu endast mera sällan förekomma, men dock tillräckligt ofta för att ådagalägga, det fogeln äfven derstädes kan finna trefnad.» — Sedan jemväl åtskilliga fiskare, jemte andra i skärgården emellan Hufvudskär och Svenska Högarne bosatta personer gjort underdånig ansökning om den ändring uti ifrågavarande §, att gamla ejderhannar äfvensom ungfogel af nämnda slag, hvilka ock icke qvarstadna i skärgården, eller s. k. sträckfogel, måtte från det i samma § stadgade förbud undantagas, samt att förbudet emot jagt å ejderhona med ungar måtte upphöra efter medlet af Juni, eller att, om detta icke kunde i nåder beviljas, åtminstone den begärda jagten å ungfogelsejder måtte medgifvas, förklarade Kongl. Maj:t, i nådig skrifvelse till Skogs-styrelsen och Konungens Befallningshafvande i Blekin - 4 AUm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 82. ge län den 7 April 1865, att, med hänsigt till olämpligheten af att för någon viss trakt eller särskildt slags jagt medgifva undantag från författningens allmänna föreskrift eller stadga särskilda bestämmelser rörande foglar af olika ålder och kön, Kongl. Maj:t ej ansett anledning förekomma att i mer eller mindre mån lemna nådigt bifall till ofvanberörda ansökningar.
Sedermera hafva ytterligare framställningar i ämnet blifvit hos Kongl.
Maj:t gjorda, i det att dels åtskilliga innevånare uti Nyköpings läns skärgård och i dess närhet, uti underdånig ansökan, som blifvit understödd af Konungens Befallningshafvande i länet, hemställt, att förbudet emot ejderskytte måtte åtminstone för Södermanlands skärgård inskränkas till förbud emot skjutande af gamla ejderhonan från den 24 April till den 10 Juli, dels, i motsats härtill, Bohus läns Skytte- och Jägareförbunds-direktion i underdånighet begärt, att antingen ejdern måtte för någon tid, t. ex. fem år, blifva helt och hållet fridlyst, eller ock tiden, under hvilken jagt efter sådan fogel förbjudes, varda för Bohus läns skärgård utsträckt till den 10 Augusti.
Ofver dessa sednare ansökningar, till hvilka Skogs-styrelsen uti infordradt underdånigt utlåtande afstyrkt bifall, har Kongl. Vetenskaps-akademien nyligen blifvit hörd.
Uti den 14 sistlidne Februari afgifvet underdånigt yttrande, hvaraf Utskottet förskaffat sig del, har Akademien väl vitsordat, att ejderfogelns lefnadssätt är olika på Sveriges östra och på dess vestra kust i så måtto, som fogeln vid den sednare qvarstadnar hela året och således der lemnar tillfälle till jagt och fångst under annan tid, än den fridlysningen omfattar, hvaremot sådan fångst å östra kusten, der ejdern är sträck- eller flyttfogel, och blott ett mindre antal häckar, endast undantagsvis kan blifva möjlig under annan tid än den nu förbudna; i anledning hvaraf Akademien ock uttalat den mening, att någon olikhet behöfdes i föreskrifterna rörande jagtens utöfning på olika trakter af landet; men Akademien har med Skogs-styrelsen instämt deri, att ej olämpligt vore, om nuvarande stadgande finge blifva oförändradt åtminstone under några års tid, till dess man vunne erfarenhet af dess verkan, helst stadgandet ännu föga öfver ett år varit tillämpadt, och tillika yttrat, den öfvertygelse, att nuvarande jagtförbud, hvilket kunde betraktas såsom totalt för större delen af Östersjökusten, skall verka till'ej deras förökande i de norra skärgårdarna och således äfven till ökandet af sträckfogel vid medlersta Sveriges kuster; hvaremellertid Akademien angifvit ett sätt, hvarpå ändamålet med nuvarande förbud och en lämplig hushållning med ifrågavarande nyttiga fogel å rikets östra kust skulle, efter Akademiens förmenande, kunna vinnas, nemligen medelst fullkomlig och ständig fridlysning af vissa ögrupper eller andra till området bestämda distrikt, der ejderhonan således skulle kunna blifva van att få häcka i fred, och hvarest antalet af dem derigenom skulle förökas, hvarefter bestämmelserna för jagten å den öfriga ejderfogeln, nemligen de gamla hannarne och all yngre fogel, kunde göras mindre stränga.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 82.
5 Enär alltså den angelägenhet, som nu gjorts till föremål för Rikets Ständers uppmärksamhet, helt nyligen varit dragen under Kongl. Maj:ts pröfning och äfven för närvarande, efter å nyo gjord underdånig framställning, beror af Kongl. Maj:ts beslut, anser Utskottet sig desto mindre kunna understödja de i ämnet väckta motioner, som dessa strida mot hvad sakkunnige auktoriteter hittills tillstyrkt såsom lämpligt.
Hvad som icke lärer kunna förnekas, är, att under den tid, då ejdern icke upptogs ibland de foglar, hvilka under fortplantningstiden voro fridlysta, dess antal varit i ständigt aftagande.
Vid sådan erfarenhet torde man icke, på sätt motionärerne förmena, kunna förlita sig derå, att kustboerne af omtanka för egen fördel skola med fogeln hushålla på förmånligaste sätt.
Då deremot erfarenheten ådagalagt, att, der denna fogel, som under häckningstiden visar så föga skygghet, att honan tillreder sitt bo ända invid menniskoboningarne, varit fredad, densamma förökat sig i otrolig grad, synas öfvervägande skäl tala för den mening, att hvad kustboerne tilläfventyrs uppoffra genom att några år nödgas afstå från fångandet af sjelfva fogeln, hvilket vållar minskning i dess antal, snart skall blifva mer än ersatt genom ökad inkomst af fogelns dyrbara dun under ett hushållningssätt, som tillika ständigt ökar fogelstammen; Och då i alla händelser den af Skogs-styrelsen och Vetenskaps-akademien uttalade mening om fördelen deraf, att någon tids erfarenhet af den nya Jagtstadgans verkningar bör afvaktas, derunder nuvarande stam af ejderfogel må hinna ökas, synes Utskottet böra vinna afseende, finner Utskottet sig föranlåtet afstyrka bifall såväl till Grefve Lewenhaupts som till Herr von Feilitzens, Kontraktsprosten Lundbergs, Herr Vougts och Liars Erésons omförmälda motioner.
Carl Gustafsson har i sin motion hemställt, att då alla slag af hökar kunna anses lika skadliga som duf- eller hönshöken, men denne sednare ensam funnes upptagen i 20 § af Jagt-stadgan bland de skadedjur, för hvilkas dödande belöning erhålles, Rikets Ständer måtte besluta den förändring af nämnda §, att orden »dufeller hönshök» uteslutas och ersättas med orden »hök, alla species.» Motionärens antagande i fråga om nyssnämnda roffoglars skadlighet torde icke fullt öfverensstämma med verkliga förhållandet.
A de djur och foglar, som blifva föremål för jagt, och hvilkas skyddande åsyftas med ifrågavarande bestämmelse i Jagtstadgan, gör ibland hökarterna endast den s. k. dufhöken sådan skada, som icke kan anses uppvägd af den nytta de flesta af dessa foglar åstadkomma derigenom, att de borttaga råttor, möss och andra för landtmannen skadliga djur.
Under benämningen hökar hänföras af allmogen, bland andra, vanligtvis äfven vråkar, hvilka, likasom ugglorna, måste anses såsom mera nyttiga än skadliga, i det de lefva förnämligast af ormar, ödlor, grodor och andra amfibier samt af större insekter, såsom gräshoppor o. d.; och det lider intet tvifvel, att derest Jagtstadgan i stället för dufhök upptog alla slag af hökar såsom skadedjur, för hvilkas dödan - 6 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 82. de premier betaides, sådan belöning skulle komma att utbetalas för flera foglar, som förtjena att fredas, än sådana, som af omtanka för jagtnyttigt vildbråd böra utrotas; hvadan Utskottet finner sig böra afstyrka allt afseende å Carl Gustafssons nu berörda motion.
Kjellmam motion åter åsyftar ändring i sista mom. af 20 § meranämnda Stadga, hvilket lyder sålunda: »Vill någon erhålla sådan belöning, uppvisé roffogeln eller huden af rofdjuret för Kronofogde, Länsman eller Ordförande i kommunalstyrelse, tage bans intyg, att roffogeln eller rofdjuret inom riket dödats, samt att roffogelns fötter eller öronen af rofdjurshuden blifvit i bans närvaro afskurna, och håfve sedan rätt att hos närmaste Kronouppbördsman eller Wår Befallningshafvande den utfästade belöningen uppbära.» Motionären förmenar, att det icke är lämpligt, att kronofogde utfärdar det för nämnda belönings utbekommande erforderliga intyg, då det är just han, som skall granska detsamma och utbetala medlen; hvarjemte motionären anmärker, att, uttrycket »Ordförande i kommunalstyrelse» icke förekommer i sjelfva kommunalförfattningarne och derför lemnar rum för tvekan, huruvida ett intyg, utfärdadt af antingen kommunalstämmans eller kommunalnämndens ordförande, är giltigt.
Af dessa skäl föreslår motionären att orden »Kronofogde, Länsman eller Ordförande i kommunalstyrelse» i ofvanberörda § måtte ändras till »länsman, ordförande i kommunalstämma eller kommunalnämnd.»
Utskottet kan dock för sin del ej inse något olämpligt deri, att kronofogde eger både granska det rofdjur eller den roffogel, hvarför belöning äskas, och utbetala medlen.
Till vederbörandes beqvämlighet, och på det de ej måtte nödgas behålla en förskämning underkastad roffogel, ända tills de få tillfälle att för den stundom ganska ringa belöningens utbekommande inställa sig hos kronofogden, har blifvit medgifvet att för länsman eller kommunalstyrelsens ordförande uppvisa fogeln eller djuret; men om den, som skall erhålla belöningen, har närmare till kronofogden, synes det ej vara skäl att förmena denne sednare att utöfva den kontroll, som med afskärandet af fotterna å fogeln och af öronen å rofdjurshuden åsyftas.
— Hvad åter angår betydelsen af benämningen »ordförande i kommunalstyrelse», hvilket sednare ord förekommer i öfverskriften till både den för landet och den för städerna gällande kommunalförfattning, synes samma benämning, den der har fördelen att afse förhållandena både i stad och på landet, icke gerna kunna missförstås, helst en och samma person är ordförande i kommunalstämma och hos kommunalfullmägtige, der beggedera finnas, men kommunalnämnden, hvilken är en verkställande och förvaltande delegation, icke kan betraktas såsom kommunens styrelse.
Utskottet, som af dessa skäl anser motionärens förslag så i ena som i andra hänseendet mindre lämpligt, hemställer fördenskull, att motionen ej må till någon åtgärd föranleda.
Besvärs- ock Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 83. 7 IV:o SS.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i gällande stadgande i fråga om ersättning åt militia:-bostållsinneli,af vare för å bostället för Kronans räkning liuggen ek.
Uti en till Högloflig» Ridderskapet och Adeln inlemnad , motion (N:o 77), sorn blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad, har Herr von Geijer, B., fästat uppmärksamhet å det förhållande, som eger rum med utstämpling af ekvirke å militiae-boställen, och med den ersättning derför, hvilken tillfaller boställets innehafvare.
Såsom bekant, eger den sednare icke förfoga öfver den ekskog, som finnes å bostället, men undfår, när för Kronans — vanligen flottans — räkning hugges dylikt virke, ersättning derför enligt särskild taxa, såsom en uppmuntran »för det han vårdat skogen.»
Ar bostället för löningsfondens räkning utarrenderadt, tillfaller denna ersättning arrendatorn, såvida ej särskildt förbehåll derom i arrendekontraktet annorlunda bestämmer.