Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förbudets tillkomst, är af Herr Grefve Anckarsvärd hufvudsakligen anfördi: att
Förbudet ej grundade sig på annat, än 12 § i Riksdagsbeslutet af den 12 November 1810, der det heter, att, sorn f. d. Konung Gustaf Adolph eller någon af dess familj ej borde beträda Sveriges gränsor, bade Rikels Ständer enhälligt åt Kongl. Majit uppdragit att, till detta besluts vidmaglhållande och till vinnande af det lugn och den säkerhet, som dermed åsyftades, utan hinder af något annat afseende vidtaga alla lill ändamålet nödige mått och steg; att, eliuru detta slut endast afsett utfärdandet af sådane Police-författningar, som möjligen påkallats till förekommande af något försök från den afsalte Konungafamiljens sida att återkomma till Riket, hade likväl genom Förbudet blifvit stiftad en ny Criminal-lag, hvaruti förekomtao svåra straffbestämmelser, såsom förlust af lif, ära och gods, eller landsflykt och dermed förenad mistning af alla medborgerliga rättigheter; att, enär 87 § Regerings-Formen uttryckligen stadgade, det Rikels Ständer ega gemensamt meri Konungen stilla ny Civil-, Criminal- och Kyrko-lag samt sådan förut stiftad lag förändra och upphäfva, och att icke Konungen utan Rikets Stäni’4. lill 11 St.
Prot, 1840. 7 Sand. 1 Afd. 33 Haft. 1 2 La^-Utskottcts Betänkande, N\o 124. ders samtycke, eller Ständerne utan Konungens må någon ny lag göra eller gammal afskaffar så hade Ständernes bifall till det Kongl. Förbudet ovilkorligen bordt vid 1815 års Riksdag lemnäs, så vida Förbudet skulle erhålla kraft af lag; samt att förhållandet ej förändrades, i fall man ville betragla Förbudet såsom en förklaring öfver 12 § i 1810 års Riksdagsbeslut, , emedan Regeringsformens 88 § stadgade, att med förklaring öfver Civil-, Criminal- och Kyrko-lag skall förhållas såsom med sådan lags stiftande;, och ansåg motionären den sålunda antydda oformlighet, att Svenske medborgare kunde ådömas ofvannämnde stränga straff, på grund af en lag, sorn, i saknad af Rikets Ständers i Grundlagen föreskrifne medverkan och samtycke, aldrig bordt vinna tillämpning, böra föranleda Rikets Ständer att begagna sin delagtighet i lagstiftningen, för att, genom Författningens upphäfva lide, söka godtgöra föregående Ständers försummelse i denna del. Herr Friherre Cederström, som i ett serskildt anförande närmare utvecklat grunderna för den af honom väckte motion, hav förklarat, att lian utgått från den synpunkt, att ett lagstadgande, som ej tillkommit på det sätt, Grundlagen bjuder, ej borde eller kunde vara för domaremaglen bindande.
Om således en domare vöre öfverlygad, att ifrågavarande Kongl. Förbud tillkommit på ett emot 87 § Regerings-Formen slridande sätt, måste lian, enligt sin ed, sorn ålägger honom att döma endast efter Sveriges lag och låga stadgar, frikänna den, som emot det Kongl. Förbudet sig förbrutit.
Genom ett samvetsgrannt följande af sin öfvertygelse härutinnan, blefve emedlertid domaren underkastad fiscaliskt åtal samt måhända ett mindre fördelägligt omdöme af allmänheten; och det vore vådligt att i ett constitutiooeU laad, der samhällets säkerhet fordrade dotia are-magtens oberoende af annat än lag och samvete, ega Författningar, hvilkas tillämpande dermed icke öfverensstämde.
I öfrigt är af motionären hemstäldt, om icke, vid utarbetandet af ett nytt stadgande emot oinskränkt rättighet för Svenske medborgare att umgås eller skriftvexla med f. d. Kongl, familjens medlemmar, 1812 års Förbud kunde i sådan måtto följas, att föreskrifvet blefve, ”det hvarje Svensk undersåte, som i förrädiska afsigter, eller i uppsåt att hjelpa någon af aflidne f. d. Konung Gustaf Adolphs Barn eller arfvingar in i landet, i och fördelia ändamål antingen skriftligen eller muntligen sätter sig i communication med någon medlem bland dess afkomlingar, eller annars hemligen eller uppenbarligen söker att till detta ändamål bidraga eller medverka, må anses sorn landsförrädare och i enlighet dermed straffas.’' Lag~UlsfioUets 'BeVd.nkande.j 2V'.o IS4.
3 Efter aU hafva •öfverväga! ej mindre omförmälde motioners innelially än de af åtskiJlige bland Höglod, Ridderskapels och Adelns ledamöter, vid motionernes remitterande, dels för och dels emot deruti framställde Asigler afgifne yttranden, får Utskottet följande utlåtande i ämnet vördsamt meddela.
Då det uppdrag, Rikets Ständer, genom Riksdagsbeslut den 12 November 1810, lemnat Kongl, Maj:t, i afseende på anstalters vidtagande emot ofoflige förbindelser med f, d. Kongl, familjen, enligt hvad inledningen Lill Kongl. Påbudet den 10 December 1812 utvisar, fö rån fedt utfärdandet af ifrågavarande, med behörig contra sig nation försedda, Förordning, hvilken, antingen den är att anse' såsom en offentligen kungjord förklaring eller sammanfattning af lagens stadgande» uti 4 och 6 Caj).
MissgerningsBalken, med serskild tillämpning på de säkerhetsmått emot den lagliga ordningens störande, hvilkas vidtagande utgjort föremål för 1810 års Riksdagsbeslut, eller den bör bet raglås såsom en Regeringsåtgärd, åsyftande en säkrare verkställighet af Rikets Ständers, rörande Regemeuts-forändringen, vid 1809 och 1810 arens Riksdagar fattade beslut, i begge fallen blifvit letnnad utan anmärkning eller ogillande vid den näst derefter år 1815 inträffade Riksdag; synes någon giltig grund till Författningens upphäfvande icke kunna, på sätt motionärerne förmenat, bernias ifrån /let sätt, hvarpå Författningen tillkommit; men Lag-Utskottet, som anser pröfningen af det constilutionella uti Lagars och Författningars tillkomst icke ligga inom Utskottets behörighet, sådan densamma genom 33 § Riksdags-Ördningen bestämmes, har, oberoende af en dylik, detta Utskott icke tillkommande, pröfning, endast öfvervägat, huruvida, i hänsigt lill oftanämnde Påbuds innehåll, skäl eller omständigheter äro för handen alt tillstyrka ändring eller upphäfvande af denna, sedan 28 år till efterlefnad gällande Författning.
Dervid har Utskottet funnit: att de yttre förhållanden, som föranledt ifrågavarande Påbuds utfärdande, ännu fortfara; att lugnet och den lagliga ordningen inom fäderneslandet icke böra göras beroende af denna, till sin uppkomst väl tillfälliga och öfvergående, men för nyssnämnde högre ändamål likväl vigtiga Författnings upphäfvande; och ändlligen att beslämmelserne uti 1812 års Kongl. Påbud icke äro stridande emot lag eller af sådan grund påkalla förändring» Utskottet tillstyrker af dessa skäl, att Herr Grefve Jnckarsvärds och Herr Friherre Cederströms motioner icke må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 17 Septembei 1840. 4 Lag-V tskottels Betänkande, JY.-o 124, Reservationer: Af Herr Friherre Cederström, Anders: ”Det största skydd emot godtycket, och det säkraste palladium, Svenska folket har emot en ärelysten Styrelses ingrepp i dess rättigheter, är vissheten att ega del i lagstiftningen, och att inga, vare sig fundamental-, civil-, criminal-, eller kyrkolagar kunna af Konungen utan Rikets Ständers medverkan stiftas.
Derföre hafva de starkaste controller blifvit i 81, 87 och 88 §§ af 1809 års Regerings-Form stadgade, för att hindra all egenmägtig lagstiftning eller lagtolkning af Styrelsen.
Enligt 81 § Regerings-Formen, kunna Grundlagar ej antagas eller ändras på samma Riksdag, motion derom väckes, utan måste hvila till en påföljande, då de endast genom Konungens och alla Riks-Ståndens sammanstämmande beslut blifva gällande.
Allmän Civil-, Criminal- samt Kyrko-lag kan hvarken stiftas eller upphäfvas, ulan Konungs och Ständers gemensamma medverkan, hvarmed, enligt 87 och 88 §§ Regerings-Formen, måste så tillgå, att, derest Konungen finner för godt något förslag eller förändring lill Rikets Ständer framställa, Han då, efter infordraadet af Stats-Rådets och Högsta Domstolens yttrande, deröfver eger meddela Rikets Ständer sin Proposition, tillika med berörde yttranden, hvarefter Rikets Ständer, efter infordrande af Lag-Utskottets utlåtande, sedan besluta och öfverlemna Konungen deras svar å Rikssalen, om de bifallit Konungens Proposition, samt skriftligen och genom talmännen, om de densamma afsiagit.
Öfverenskomma Rikets Ständer, i anledning af enskild motionärs förslag, om någon ny lag eller om gammal lags upphäfvande eller förändring, så ega de, sedan Lag-Utskottet, i enlighet med 56 § Regerings-Formen, blifvit bordt, derom aflemna förslag genom Talmännen till Konungen, som inhemte Stats-Rådets och Högste Domstolens tankar deröfver, och sedan
Han sitt beslut fattat, kalle Rikets Ständer på Rikssalen att antingen emottaga
Dess samtycke lill deras åstundan eller afhöra
Endast de på detta vis tillkomne Allmänna Civil-, Criminal- oeb Kyrko-lagar äro tili efterrättelse gällande, och endast efter sålunda tillkomne lagar eger domaren döma, enär han genom domare-eden förpligta! sig att döma efter Sveriges lag och laga stadgar.
Då jag sålunda definierat hvad, som är Svensk lag, hvarefter Svensk domare eger döma, vill jag ingå i undersökning, huruvida 1812 års Kongl Påbud, angående förbud emot gemenskapen med f. d. Konung Gustaf Adolph, och dess familj, år att anse såsom gällande lag. ZMg-Utskottels Betänkandej N\o 124.
5 Det har blifvit anfördt lill försvar för giltigheten af omnämnde Kongl. Påbud af den 12 December 1812, att detsamma tillkommit, i enlighet med Piikets Ständers egen begäran, enär de i underdånighet hos Kongl. Maj:t anhållit, att Ilan, utan afseende å något annat förhållande, ville vidtaga alla de åtgärder, som kunde befinnas nödige lör att utestänga f. d. Konung Gustal Adolph och dess familj ur landet.
Men, utom det att jag nödgas bestrida de slutsatser, man häraf velat draga, då man påstått, alt Rikets Ständer genom ofvannämnde underdåniga framställning till Kongl. Majrt öfverlåtit lagstiftningsrätten i alla de fall, der densamma vore tjenlig att befordra ofvannämnde ändamål, och att Han således varit fullt berättigad att stifta förevarande Påbud, så mäste jag förklara, att, om äfven detta verkligen varit Rikets Ständers afsigt, sä hade densamma ändock varit i rak strid med. ofvanåberopade 87 och 88 §§ Regerings-Fortnen, emedan der uttryckligen stadgas, alt dylika frågor skola af Konung och Ständer gemensamt under Riksdag antagas och å Rikssalen, om de äro af Rikets Ständer fores lagné, af Konungen godkännas, men om de äro af Konungen föreslagne och af Rikets Ständer antagne, skola desse å Rikssalen öfverlemna Konungen deras svar.
Intet af allt detta har blifvit iagtlaget vid stiftandet af detta lagbud eller så kallade Påbud, utan detsamma har, i rak strid härmed, först tillkommit flere år efter, sedan Rikets Ständer hos Kongl.
Maj:t i underdånighet gjort ofvanskrifne framställning.
Man har påstått, att domaren hvarken är skyldig eller behörig alt pröfva, om de lagbud', hvarefter han dömer, äro tillkomne i grundlagsenlig väg'eller ej, blott fösordningarne derom äro undertecknade af Konungen och contrasignerade af Föredraganden.
Jag medger gerna, att alla åtgärder, hvilka af Konungen i administrativ väg blifvit anbefalda, och af vederbörande contrasignerade, ovilkorligen äro lill efterrättelse ländande, de må i öfrigt vara beskaffade huru som helst; men så är ej förhållandet med fundamental-, civil- och criminal-och kyrkö-lagar.
Dessa kunna ej blifva bindande, med mindre de äro stifiade af begge Stalsmaglerne gemensamt, samt måste derföre vara bekräftade genom ett i vanlig ordning utfärdadt Riksdagsbeslut.
Och just häri ligger borgen för den Svenska friheten.
Skulle Konungen kunna med ett enda penndrag kullkasta alia dessa lagar och stifta U}'a, hvilka blott derföre, att desamma vore contrasignerade, blefve lill eftersättelse ländande, så farväl då med alla våra garantier för conslitutionel frihet, densamma Vore då blotta ord utan betydelse, enär den första Konung, som ej anser sig bunden af dessa i Grundlagarne stadgade former, skulle, liksom en samtida utländsk kraftfull Regent, kunna på en gång 6 Lag-Utskollets Betänkande, W\o 124. upphäfva den gällande ordningen och stifta nya lagar, hvilka troligen skulle lära folket att veta, huru ringa förstånd detsamma halt och har i lagstiftningsfrågor.
Intet skulle hindra en dylik Konung att' låta författa en ny Grundlag och tvinga de personer, som af honom kallades att bilda Rikets Ständer, till densammas antagande, om en på detta sätt tillkommen lag vore lör
Rikets embetsman och öfrige invånare lill efterrättelse gällande; intet skulle kunna hindra samme Konung att stifta huru många lagar som helst utan Ständernes medverkan, om blotta contrasignaiion dertill erfordras; ty huru lätt kan man ej tänka sig, att en äreförgäten person lemnar sin contrasignation mot god betalning och sedan i välsta fa 1 let samt i händelse af fara reser ur landet och nedslår sina bopålar annorstädes.
Detta allt tror jag likväl vara visligen motverkadt genom sladgandena i 81, 87 och 88 §§ Regerings-Formen, hvilka bestämma de lagar, Rikets embelsmän och inbyggare äro skyldige att rätta sig efter, enär stadgar hvarefter ingen behöfver rätta sig, samt hvilka ej kunna tillämpas, äro ej farlige för en nations constitutionella frihet.
Af dessa skäl nödgas jag vidblifva hvad jag i min motion samt densamma åtföljande yttrande inför Ridderskapet och Adeln yrkat, nemligen upphäfvande af ofvannämnde Kongl. Påbud, samt om sådant numera anses behöfligt, hvilket jag för min del ej vill bestrida, detta ärende må till Lag-Utskottet återförvisas, jemte föreläggande att med nytt lagförslag i ämnet till Rikets Ständer inkomma, hvilket sedan i grundlagsenlig ordning kan vinna Kongl. Maj:ls Nådiga sanction.” Af Riksdagsfullmägtigen P. Sahlström från Stockholms Län: ”Ehuru jag icke ansett råd ligt yrka, alt Förbudet mot ali gemenskap med f. d. Kongl, familjen af den 10
December 1812 skulle helt och hållet upphäfvas, emedan jag finner Rikets trygghet och hvarje medborgares lagliga frioch rättigheter bäst försäkrade genom det nu bestående Regeringssättet, hvilket således ovilkorligen utestänger den förra Kongl, familjen från gemenskap med delta land; och fastän jag åsidosätter all undersökning, huruvida ifrågavarande Förbud af den 10 December 1812 tillkommit på ett med Rikets Grundlagar öfverensstämmande sätt eller icke; får jag likväl anmäla min reservation emot Utskottets beslut att ej företaga någon granskning och omarbetning deraf.
Mina skäl dertill äro: dels att i denna Författning uttryckligen afses och nämnas personer, hvilka redan äro med döden afgångne, dels att densamma gifvit anledning till åtskilliga olika tydningar och missbruk, som genom någon omarbetning kunnat för framtiden förekpmmas.”
Härmed förenade sig /.
A. Zetterberg och Er.
La"-Ulskotlc[s Betänkande, IV: o 125.
Uti förestående reservation förenade sig F. von Zweigbergk, med del tillägg, att, sedan det blifvit upplyst, det förenämnde
Författning tillkommit på ett grundlagsvidrigt sätt, så bar ban ansell, att nödvändigheten fordrat dess omarbetning. Af Herr Ekholm’, att ban varit frånvarande, dä beslutet togs om detta Betänkandes sammanfattning, och i skiljaktighet derifrån hufvudsakligen instämde med hvad Herr Friherre Cederström i dess motion yrkat.
Änk. till Exp.Utsk.
Hen 19 Sept., kl. 12 ml dä.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändring i 6 Cap. Missgernings-Balken.
Till Lag-Utskottets handläggning hafva, uti berörde ämne, blifvit remitterade följande motioner: d) från Högloft.
Ridderskapet och Adeln: r:o af Herr Grefve Anckarsvärd, Carl Henric, sorn anfört, att bebestämdhet i lagbuden vore ett bland det lagbundna samhällets oundgängligaste behof; och då, i afseende pä 5 Cap. i §.
Missgernings-Balken, förekomme, alt följderna af dess tillämpning oeftergifiigen fordrade, att detsamma erbölle en tydligare ordställning, än den nuvarande, yrkade motionären, att, i stället för nämnde §, måtte i nu gällande lag införas följande, uti io Cap.
Stralf-Balken af förslaget till allmän Criminat-lag, befintlige stadganden: "i §•
Förgriper sig någon emot Konungen med våld eller annan misshandel å hans person, dömes till fästningsstraff.” ”a §•
Förgripelse, sorn i r §. sägs, ä Konungens Gemål, Drottningen, eller å Thronföljaren, varde, der den ej skett i sådant förrädligt uppsåt, alt den, efter q Cap. i §, stralläs bör, med straffarbete i första grad belagd.
Sker slik förgripelse emot annan person af det regerande Konungahuset, sorn Konglig eller Furstlig värdighet åtnjuter; vare straffet sådant arbete i fjerde eller femte grad.’' ”3 §.
Talar elter skrifver man smädligen om Konungen, Drottningen eller Thronföljaren, eller förgriper sig emot någon af dem med hotelse eller 8 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 125. annan missfirmlig gerning; dömes till straffarbete i fjerde eller femte grad.
Sker det emot annan person af det regerande Konungahuset, som Konglig eller Furstlig värdighet inom Riket åtnjuter; vare straffet fängelse. ” ”4 §•
Ej må brott, som nu sagde äro, åtalas, utan att Konungen dertill lof gifvit.”
Yid remitterandet af denpa motion är hufvudsakligen anmärkt: af Herr Friherre Boije, Ludvig: att, då motionen, så vidt den anginge ansvar för förgripelse emot Konungens person, äfsåge antagandet af det serskilda förslag, som Lag-Comiteen framställt för den händelse att lifsstraff blefve afskäffadt; men denna principfråga borde vara afgjord, innan man borttoge dödsstraffet för något af de'fall, der det i nuvarande lag är föreskrifvet; så ansågs motionen böra afslås; — af Herr Cederschiöld, R. T.: att dödsstraff borde i lagen qvarstå för ifrågavarande brott; -—- samt af Herr Friherre Cederström, driders: att motionen icke kunde, med bibehållande af enhet i straffsystemet, bifallas, utan att ändring tillika skedde i flere lagrum, och deribland 4 Eap. Missgernings-Balken, som handlade om våldsgerning emot Konungens person; och har Herr Grefve Anckarsvärd, i anledning häraf, medgifvit, att motionen finge upptaga det förslag till i o Gap. i §.
Straff-Balken, sorn innefattar den strängare straffbestämmelsen för meranämnde brott och lyder sålunda: ”Förgriper sig någon emot Konungen, med väld eller annan misshandel å hans person; miste lifvet.” 2:0 Af Herr Rosenquist, Fredric Leonard, som ansett 5 Gap. 1 §.
Missgernings-Balken vara underkastad olika tolkningar, och derföre hemställt, att densamma måtte erhålla följande förändrade lydelse: ”Hvar, som lasteligen talar eller skrifver något om Konungen, varde halshuggen.
Den, som i sådant afseende förbryter sig emot
Drottningen eller den, som till efterträdare i Regeringen förklarad är, straffes med fängelse å fästning från tre till sex månader, allt efter brottet och omsrtändigheterne dervid.” 3:o Af Herr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolf, hvilken föreslagit, att nyssnämnde lagrum måtte återställas till dess, före utfärdandet af Kongl. Förordningen den 3o Maj 1835, egande ursprungliga lydelse, till stöd hvarför motionären yttrat, att 1734 års lagstiftare stadgat endast dödsstraff för Majestäts-brott, emedan samma straff ansetts vara afskräckande och lemna påminnelse om Majestätets helgd, hvaremot det skall visat sig, att de mildare straffbestämmelser, som numera gälla, antingen icke förmådde - Zag-Utskotlels Betänkande, N'.o 125, 9 mådde afskräcka från brottet, eller ock voro obetydligare, än att domaren ansåge det vara af högsta vigt att med största varsamhet vid deras tillämpande förfara. 4:o Herr Friherre Cederström, Jäders, sorn hemställt, att 1 och 2 §§. i 5 Gap. Missgei nings-Balken kunde ändras på följande sätt: ”1 §. livar, som lasteliga talar eller skrifver något om Konungens person eller gerningar, om
Drottningen eller om den, som till efterträdare på thronen förklarad är, straffes med fängelse å fästning från 1 tili 10 år, allt efter brottets beskaffenhet och omständigheterne dervid.” ”2 §.
Til 1 viter någon Konungens och Rikets Råd , som, enligt Rikets Grundlagar, äro för deras rådslag ansvarige, en eller flere för embetets skuld thet å ära therns går och gitter thet ej fulltyga, straffes med fängelse å fästning från 2 till io år, efter omständigheterne och brottets beskaffenhet.
Talar eller skrifver någor om them thel eljest smädligt är i och för embetets skuld, gore offentlig afbön och bote 5oo daler.”
Della förslag hav motionären grundat derpå, att all lag bör vara så bestämd, att den i tillämpningen ej blifver beroende af godtycke, samt att denna regel ej blifvit iagtlagen uti nu gällande 1 §. af 5 Gap. MissgerningsBalken, i anseende till den frihet, som domaren derigenom erhållit, att för samma brott döma till det svåraste eller till ett högst lindrigt straff, hvilket kunde föranleda dertill, att domaren stundom ulöfvade väld, eller derför misstänktes.
Uti ett denna motion bi lagd t anförande, har Herr Friherre Cederström, Thure, yttrat sig för bibehållandet af nuvarande redactionen af sistnämnde lagrum, men dock, tili förekommande af godtycke hos domaren, föreslagit det stadgande, att, då någon för brott deremot dömes till svårare straff, än 2 års fästning, skälen för den strängare straffbestämmelsen böra i domen tydligen utsättas. b') från Hedervärda Bonde-Ståndet: 5:o af Sven Heurlin från Kronobergs
Län, som yttrat, att från 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken, sådan den lyder i förenämnde Kongl. Förordning, borde utgå dels orden: ”och gerningar,” på det att Konungens Majestät icke måtte förblandas med Konungens inför lagen ansvarige embetsman, dels ock de, efter motionärens tanka, förvillande straff bestäm melserne af fänBih. till R, St.
Fröt. 1840, 7 Sami. 1 A/d, 33 Haft, 2 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 125. geise å fästning, till följd hvaraf samma § skulle blifva af följande innehåll: ”Hvar, som lasleligen talar och skrifver något om Konungens person, om Drottningens, eller dens, som till efterträdare på thronen förklarad är, varde halshuggen.”
I denna motion hafva Hans Jansson frun Elfsborgs Län, Johanjacob Rutberg från Norrbotten, med flere ledamöter af Bonde-Ståndet, instämt.
Utskottet, som tagit dessa framställningar i öfvervägande, får deröfver afgifva följande utlåtande:
Hvad härvid först angår Herr Grefve Anckarsvärcls hemställan om utbyte af 5 Cap. i §.
Missgernings-Balken emot r, 2 och 3 §§ af io Cap. i Lag-Comiteens förslag till Struff-Balk, anser Utskottet sig böra erinra: alt, då nämnde förslag äfven handlar om våldsgerning å Konungen eller Drottningen, men detta brott förekommer till bestraffning i 4 Cap. i §.
Missgernings-Balken, skulle fol jugll igen den i frågas täl
Ide förändringen fordra omarbetning jemväl af sistnämnde lagrum, hvarom något yrkande dock ej blifvit framstäldt; att, på sätt Utskottet förut, i dess af Rikets Ständer godkända Betänkanden N:is 4^ och 76, anmärkt, de af Lag-Comiteen föreslagne correctionella frihetsstraff, hvilkas antagande motionären åsyftat, ej kunna utan en fullkomlig omändring af de nu befintlige fängelserne verkställas; samt att för öfrigt införandet af ifrågavarande nya straff-arter förvissa brott korinne att störa likstämmigheten i det straff-system, som nu gäller; och då Ulskottet således ej kan understödja Herr Grefve Anckarsvärds motion, i hvad den rörer 1, 2 och 3 §§ af 10 Cap. i förslaget lill Stvaff-Balk, lärer frågan 0111 öfverförandet af 4 §• i samma Capitel till nuvarande lag förfalla, destoheldre som det u'gör ett serskildt åliggande för Ulskottet att meddela utlåtande öfver väckta motioner om ändring eller upphäfvande af Kongl. Brefvet den 25 September 1777, hvilket innehåller föreskrift af enahanda syftning, som den i nyssnämnde § upptagna.
De skäl, som föranledt Rikets Ständer ätt, dels vid 1823 och 1334 årens Riksdagar, icke bifalla Kongl. Maj:ts då afgifna Nådiga Propositioner orri dödsstraffets upphörande för brott emot 5 Cap. 1 §. Missgernings-Balken, dels, å sistnämnde Riksdag, jemte dödsstraffet antaga alternativa straffbestämmelser af fängelse å fästning för samma brott, äro, efter Utskottets öfvertygelse, väl grundade.
I öfverensstämmelse med hvad lill stöd för dessa beslut blifvit anfördt, anser Utskottet, att ifrågavarande slag af brott kan ega så olika gradationer, att, i många fall, dödsstraffet vore i strid med den i öfrigt gällande lagstiftningen, men alt dess upphäfvande Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 125, 11 deremot, för de svåraste fall, eller sådane förolämpande!!, hvilka under hot och bitterhet yttras inför sjelfva Majestätet eller direct angå detsamma, och innefatta de egenskaper, som i 5 Gap. i §.