Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ät Exsekutorns vänskap lör Gifvaren och hans allmänt kända rättskaffenhet var det öfverlemnadt att göra redovisningen sådan, som han sjelf gillade den; men var det också lemnadt åt hans välbehag, att aldrig företaga eller fullborda denna redovisning; då hade testamentet kunnat i andra ord så affattas, — 20 — att sterbhuset tillhörde honom, i fall han ville behålla det, men att om hans önskan vore att låta dess tillgångar komma andra till godo, han då kunde utreda det, när honom så behagade, och af behållningen lemna så mycket åt den, så mycket åt den etc.
I ord, men icke i mening, hade detta varit skiljaktigt från den tillämpning af testamentet, som gjordes, när förbudet mot redovisningens klandrande drogs derhän, att det skulle innefatta förbud äfven mot redovisningens påfordrande.
Tvertom: utan allsköns betänklighet, utan all farhåga, att »i testamentet stadgad påföljd af testamentsrättens förlust kunde tillämpas mot
Direktionen» för ett sådant påfordrande, skulle Direktionen kunnat med trygghet skrida till detta steg, äfven om det ej kunnat aflöpa utan rättegångs anställande mot Exsekutorn.
Men till behöf ligheten af detta yttersta medel hade ingen anledning visat sig; och lika litet, som derom behöft blifva fraga förr, än något försök var gjordt att i godo erhålla, hvad man hade att fordra, lika litet hade derifrån bordt hämtas befrielseskäl, när försummelsen låg i uraktlåtande af allt, hvad som bordt ske, innan fråga om en rättegång behöfde eller borde uppstå.
De sju nu granskade domskälen synas således icke innehålla något verkligt skäl.
Det återstår att veta, huruvida den skyldighet, för hvars undanrödjande de användes, också icke var någon verklig skyldighet.
Fattig vårdsdirektionen, som af församlingen emottagit uppdraget att sköta dess fattigvård, var genom detta uppdrag församlingens syssloman eller ombudsman, enligt benämningen i 18 kap. lfandelsbalken.
Om sådan sysslomans ansvarsskyldighet stadgar 4 § i detta kapitel, att om han af försummelse eller svek är vållande till den skada, hufvudmannen tager af hans görande och låtande, han skall plikta, »så sorn sagdt är», nemligen i nästföregående § der det heter, att ombudsman i der uppgifna fall skall svara till allan skada och plikta efter omständigheterna.
1 Till ett sådant af Fattigvårdsdirektionen utöfvadt sysslomanskap hörde indrifvande och förvaltning af de omtvistade testamentsmedlen; och Direktionen hade inlåtit sig i denna be fattning genom testamentets behöriga bevakning.
Direktionen sedermera velat undandraga sig dess utförande; så skulle väl detta icke kunnat på annat sätt ske, än genom anmälan hos församlingen; och när sådant icke skedde, ägde församlingen att af sin Fattigvårdsdirektion förvänta all ytterligare nödig åtgärd vid ärendet.
Att det i stället lemnades utan all sadan åtgärd, och den icke obetydliga penningesumma, som bordt komma fattigvården till godo, derigenom gick forlorad, var otvifvelaktigt en försummelse i sysslomanskapet, hvilken enligt åberopade lagrum ådrog
Direktionen skyldighet att gälda skadan.
Denna skyldighet borde således Direktionen ådömas. ». I en från Konungens Högsta Domstol ej längesedan utfärdad nådig
Dom är den veterligen redan förut antagna lärosatsen tillämpad, att med omyndig köpare ej kan slutas köp; och denna sats, förut gillad äfven i afseende på lös egendom, har visserligen med förökadt skäl nu fått gälla om föryttring af fastighet.
Det fall, på hvilket denna sats blifvit tillämpad, synes just vara ett bland de tjenligaste för att utreda, huruvida, densamma låter försvara sig.
En son på l(i:de året gammal erhöll af sina föräldrar den 8 November 1880 ett köpebref, hvarigenom de till honom uppläto och försålde sitt ägande hemman emot en öfverenskommen köpesumma, hvilken borde till köparens ena broder betalas vid hemmanets tillträde, som skulle ske efter säljarnes död.
Före Fadrens död uppnådde köparen myndig ålder; meri först efter detta dödsfall erkände och antog han inför Häradsrätten köpeafhandiirigen, å’ hvilken han imedlertid under Fadrens lifstid erhållit lagfart och fasta.
Sedan Fadren allidit, klandrades detta köp af köparens medarfvingar, efter stämning så väl å honom som den då annu lefvande modren; men klandret ogillades både af Underrätterna och af Hofrätten, hvars dom den 20 April 1849 innehöll, att som det icke vore omyndig person efter lag betaget att förvärfva fast egendom, samt den i iråga varande afhandlingen hvarken å köpares eller säljares sida blifvit under köparens omyndighetstillstånd klandrad, och han, sedan han uppnått myndig ålder, långt ifrån att undandraga sig uppfyllandet af de förbindelser, som^ honom enligt alhandlingen ålågo, tvertom fortfarande påyrkat afhandlingens bestånd, så att någon förlust, i följd af köparens omyndighetstillstånd vid handelns afslutande, icke kunde anses hafva blifvit säljaren eller hans rätts innehafvare tillskyndad; Hofrätten alltså fastställde det slut, hvari Lagmansrätten stannat.
Dom, gifven den 20 Mars 1851, lyder deremot sålunda: att emedan, vid upprättandet af i fråga varande saluafhandling, hvarigenom Föräldrarne »skola» (verkligheten var dock icke i fråga ställd) till deras Son N. N. med bestämda vilkor försålt l mantal N. N., bemälte köpare, född den 3 April 1821, således endast uppnått femton (15/,) års ålder och stått under förmynderskap af Fadren, hvilken jemte sin Hustru underskrifva afhandlingen, utan att Köparen eller någon annan å hans vägnar funnes hafva deri deltagit; ty och sorn det »förmenta» (månne ej verkliga, då verkligheten lemnades obestridd?) köpslutet följaktligen, om
Köparen eller någon lians tillförordnade förmyndare det yrkat, saknat emot honom ali förbindande kraft, men hvarje afhandling, innefattande ömsesidiga åtaganden, måste, för att gälla, vara sådan, att vid bristande fullgörande å ena eller andra sidan lagens^
Inträde må hunna äskås och erhållas för uppfyllande af hvad aftaladt blifvit*)-, alltså och då samma köpslut, ogiltigt vid upprättandet, icke kunde hafva erhållit giltighet derigenom, att Köparen liera år derefter, kommen till myndig ålder, sedan Fadren under tiden var afliden, förklarat sig antaga afhandlingen; pröfvade Kongl. Maj:t, utan hinder af den i 1 adrens lifstid skedda lagfarten, rättvist, på grund af den klandertalan, Sökanden (den klandrande Brödren) för sig och öfriga arfvingar efter Föräldrarna anställt, i förmågo utaf sista momentet i 1 § af 1 kap.
Jordabalken, med upphäfvande af
Domstolarnes öfverklagade beslut, i så måtto bifalla käromålet, att omförmälte saluafhandling under den 8 November 1836 förklarades icke vara förbindande för
Säljarnes arfvingar eller hinderlig för den arfsrätt till (sålda) fjerdedelshemmanet N. N., som kunde dem eller deras rätts innehafvare lagligen tillkomma.
Ibland de frågor, som af uppmärksamheten på denna nådiga Dom framkallas, förekommer först den allmänna, huruvida all handel med omyndig må anses oloflig eller lagstridig.
Att denna fråga skulle kunna med ja besvaras, synes icke vara förenligt med det stadgande i Ärfdabalkens 19 kaj). 1 §, att om den, som ej fyllt tjuguett år, kan sig något förvärfva, han deröfver må sjelf råda, sedan han är femton år gammal.
Det vore ingen omöjlighet, att under tiden imellan 15 och 21 års ålder en yngling genom lofliga medel förvärfvade någon liten, till och med en icke så ringa, till och med en rätt betydlig förmögenhet.
Man kan under denna ålder redan vara konstnär eller hafva gjort en vigtig uppfinning; och en utomordentlig talent skulle kunna genom måleri, musik, sång eller patent på ett stort mekaniskt konstverk hafva hunnit insamla ett större eller mindre kapital.
Ager han nu att deröfver sjelf råda; så kan det lika litet förmenas honom att nedlägga det i förvärfvande! äfen fastighet, som att använda det till inköp af konstsamlingar, dyrbara möbler, ekipager, fantasilörcmål af hvad slag som helst, eller att förslösa det i nöjen och utsväfningar.
Men kan den omyndige icke lagligen hindras att använda, på hvilketdera af dessa sätt honom behagar, de tillgångar, han förvärfvat; så är det väl ej heller olagligt eller olofligt att till honom sälja, hvad han äger rätt att köpa, emottaga hans penningar för en tafvelsamling, ett naturalie kabinett, eller för ett hus, ett jordagods, och å dessa senare föremål lill honom utfärda vederbörligt salubref — allt utan något biträde af hans förmyndare eller samråd med denne.
Att hvarken köparen -får rygga sitt bifall och återfordra sina penningar, eller säljaren återlemna dem och fordra sin egendom tillbaka, det har ju lagen sagt, i och med detsamma den tillåtit den omyndiga att öfver hvad han sig förvärfvat sjelf råda, sedan han femton är gammal är.
Härvid förutsättes kontant betalning.
Innehåller köpeaftalet i stället förbindelser ä köparens sida; så blottställer sig säljaren att icke få dessa förbindelser uppfyllda, enär laglig hand - *) l)ot är denna sats, som varit förut använd i fråga om föryttring af lösören.
Man tiar sagt mig, ali den skulle, i en sådan tillämpning, silida mot romerska lagen, hvilken jag lii) värr icke känner. räckning vid deras utfordrande ej kan lionom lemnäs.
Men är hela köpslutet derföre ogildt?
Och på hvilkenderas klander är det ogildt, på köparens, eller säljarens, eller beggederas?
Säljaren har handlat med öppna ögon — (ty fråga är icke om bedrägeri, härrörande från okunnighet om köparens omyndighetstillstånd).
De varor, han lemnat, iiro honom icke frånstulna; ehvad han för dem erhåller den utfästa betalningen eller ej; så har icke dess mindre äganderätten till dem frångått honom; de kunna icke återfordras; köpet är gildt.
Men kanhända förhåller det sig annorlunda med fastighetsköp: gäller icke der till säljarens fördel det förbehåll, att köpet återgår, i läll betalningsvilkoren ej uppfyllas?
Visserligen — i läll ett sådant förbehåll vid köpet är gjordt.
I annat fall — säkerligen icke.
Det ma efteråt blifva för säljaren huru bittert som helst, att hafva förhastat sig, emottagit ogiltiga förbindelser, trott en ung bedragare om godt; men är köpebrefvet utgifvet, d. v. s. köpet lagligen slutadt; så är äganderätten afhänd, och de vid köpet stadgade vilkor (så vidt de lagligen kunna utkräfvas) måste efterlefvas, icke återgå.
Ilar säljaren betingat sig, att köpet är häfvet, i fall betalning ej på utsatt tid erlägges; utan tvifvel får lian då njuta detta vilkor till godo — i vidrigt fall betala sin obetänksamhet med sin förlust.
— Säljaren, med ett ord, har mot köpet ingen rätt till klander.
Köparen åter kan viii ingenting vidare fordra, än kraftlösheten af sina förbindelser.
Derutöfver kan icke tillkomma honom en rättighet att tvinga säljaren till återtagande af det köpta.
Sied afdrag af de icke fullgjorda förbindelserna, hvarmed köparen ej belastas, är förhållandet för honom enahanda, som vid ett köp mot kontant betalning.
De medel, han användt, kunna utan förmyndares bifall ej hafva varit andra, än dem den omyndige sig sjelf förvärfvat; och när han utgifvit dem, kunna de icke återfordras endast derföre, att han blifvit missnöjd med handeln, flan kan samtycka, att säljaren återtager det sålda, i fall denne jemväl så vill, eftersom han (den omyndige sjelf) förvärfvat det och äger sjelf deröfver råda; men icke kan han fordra, att säljaren mot sin vilja skall det återtaga.
Köpet står fast, äfven emot köparens eller hans målsmans klander.
Ilan kan lida deraf; hans oförstånd kan vara missbrukadt till bans skada; de ofuilgjorda förbindelserne kunna vara vida mindre värda, än de förluster, han får vidkännas genom oförmåga att begagna oell sköta den köpta egendomen (i händelse den är en fastighet) o. s. v. Det är obilligt, att han på detta sätt pliktar för ett misstag, begånget i följd af sin ålders bristande erfarenhet och upplysning.
Men han förlorar dock ingenting annat, än hvad han i allt fall kunde förspilla genom utöfningen af sin makt att råda öfver hvad han sjelf sig förvärfvat.
Af hans ari' kan dertill ej något användas utan förmyndarens bifall eller förvållande.
I hans lagliga rätt tinnes ej något skäl, hvarföre hans köpeaftal skulle framför hans öfriga lofliga handlingar vara ogildt.
Om nu allt detta är ostridigt och grundadt i klara rättsbegrepp, såsom det mig förekommit; så ligger deri äfven omdömet öfver den i fråga varande lärosatsen: att »hvarje af»handling, innefattande ömsesidiga åtaganden, måste, för att gälla, vara sådan, att vid bristande »fullgörande å ena eller andra sidan lagens biträde må kunna äskas och erhållas för uppfyl»lande af hvad altaladt blifvit.»
Denna sats, ingenstädes uttalad i beskrifven lag, kan lika litet hafva sin grund i en allmän vetenskaplig kontraktslära.
Det kan icke vara en fritt handlande menniska betaget att i aftal med en annan sträcka sitt begifvande längre, än han skulle göra, i fall han ville påräkna lagens biträde för uppfyllande af hvad den andra kontrahenten sig åtager.
Ingenting hindrar, att den enes åtagande kan vara en fullständig förbindelse, men den andres, ehuru lagdt till grund för denna förbindelse, innefatta endast ett löfte, hvars fullbordan beror än af den lofvandes vilja eller förmåga, än af omständigheter, som ej kunna förutses.
Så skulle det förhålla sig med en studerande eller konstnär, som utläste sig att emot en af någon beskyddare emottagen kostnadssumma göra resor till sin förkofran i en viss vetenskap eller konst, men af sjukdom hindrades eller af vårdslöshet försummade att under resorna använda sin tid för det aftalta ändamålet.
Så äfven med en omyndig, öfver femton år, som emot erhållet köpebref af en fullmyndig person på fast egendom utlofvar att vid myndiga år eller dessförinnan erlägga köpeskillingen eller någon återstående del deraf.
Den — 23 — fullmvndige, som med honom afhandlar, måste anses känna det äfventyr, han underkastar sig, ätt utfästelsen af köparen icke uppfvlles; och det aftal, hvari han med kännedom af detta äfventyr ingår, är för honom icke derföre mindre förbindande.
Det omtvistade köpslutet var således icke »ogiltigt vid upprättandet», och beböfde icke »erhålla giltighet derigenom, att köparen flera år derefter, kommen till myndig ålder, sedan »fadren under tiden var afliden, förklarat sig antaga afhandlingen.»
Hvad som vid sjelfva köpslutet ej kunde erhålla giltighet, var onekligen köparens förbindelse; och denna kunde med gällande kraft icke afgifvas förr, än han upphunnit myndighetsålder.
Dittills mäste säljaren sakna denna förbindelse, eftersom han nöjt sig att dessförutan afsluta köpet; och om den icke då erhållits; hade han fått skylla sig sjelf, i läll han vid sjelfva köpet icke fästat vilkor om återgång, derest köparen ej samtyckte till förbindelsen.
Men ehvad ett sådant vilkor fanns vid köpet fästadt eller ej (derom
Domens innehåll icke upplyser); så blef hela afhandlingen af Köparen, efter upphunnen fullmyndighet, antagen, följaktligen äfven den dermed följande förbindelse af honom erkänd.
Och ville man än föreställa sig, att köpet, i anseende till brist häruti å Köparens sida, ej ännu varit att anse för afslutadt, utan kunnat af Säljaren rubbas, så länge det felande bifallet af Köparen icke var gifvet (och förbindelsen dermed åtagen); så kunde dock för meddelande af sådant bifall ingen tid vara förlorad, innan Säljaren begagnat rättigheten till rubbning och verkligen upphäft sin saluåtgärd.
Ingenting kunde för Köparen vara förloradt blott derigenom, att
Säljaren ägde rätt till ett sådant upphäfvande, så länge upphäfvandet dock icke ägt rum.
1 frågan åter, huruvida köpslutet, i följd deraf, att icke »köparen eller någon annan »å hans vägnar deltagit i köpeafhandlingens upprättande, skulle saknat emot honom all för»bindande kraft, om han eller någon hans tillförordnade förmyndare det yrkat», synes det mig klart, dels att ett sådant yrkande icke behöldes, för att borttaga en förbindande kraft, som ej fanns, och dels att om icke dess mindre ett yrkande af denna beskaffenhet blifvit gjordt och bifallet, man derigenom dock icke kunnat vinna mer, än undanrödjande af den der förbindande kraften, hvilken aldrig funnits; hvaremot man icke kunnat undanrödja Säljarens gifna och obehindradt fortfarande utfästelse, i kraft hvaraf den sålda äganderätten öfvergått till Köparen, under ovisshet, huruvida han ville åtaga sig den saknade förbindelsen, när han dertill koni i tillfälle.
Härmed har jag granskat de domskäl, som i den nådiga Domen finnas anförda.
En anmärkning vid argumentationen återstår.
När man pröfvar giltigheten af en afhandling; får man väl aldrig glöma att fråga sig, af hvem densamma klandras.
Ty den ene af kontrahenterna i en afhandling om ömsesidig förbindelse får ingenting vinna på den andres klander; och utan afseende på deras rätt, som den angår, pröfvar man lika litet en sådan afhandling, sorn något annat tvistämne.
Nu är det, i fall domskälen vore grundade, endast Köparens rätt, sorn vore förnärmad, endast mot honom, som afhandlingen saknat förbindande kraft; men det är icke han eller bans rätts innehafvare, som klandrade afhandlingen— huru kunde den då höfvas derföre, att den icke var mot honom förbindande?
Det skedde på grund al hans medarfvingars klander, hvilka genom ari' inträdt i föräldrarnes rätt, och således ej kunde hafva annan klanderrätt, rfn desse sjelfve skulle ägt; men föräklrarne voro sjelfve just säljarne, och skulle ju icke kunnat klandra sin egen, frivilligt och icke i omyndighetstillstånd, vidtagna åtgärd.
Jag har redan angifvit, att de rättsbegrepp, mot hvilka dessa anmärkningar äro rigtade, icke nu för första gången framkommit.
Den i dem rådande hufvudsatsen är afskrifven ur en annan nådig Dom, gifven den 13 April 1829 och införd i det under titeln af Ny Lagsamling utkomna arbete, som innehåller lag, författningar och prejudikater.
Orden lyda der, såsom i 1851 års
Dom, att »all afhandling, innefattande ömsesidig förbindelse, för att elter lag vara gällande, måste vara sådan, att vid bristande fullgörande å ena eller andra kontrahentens sida lagens biträde må kunna äskas och erhållas för uppfyllande af hvad aftaladt blifvit»; och en omyndig fråndömdes äfven då, hvad han af en fullmyndig person sig betingat.
Afven då hade Hofrätt och Underrätter dömt annorlunda och ansett aftalet vara för den hillmy ndiga förbindande. — 24 — Domslut af denna beskaffenhet kunna således ytterligare vara att förvänta; och den. som känner de redan gifna, kan taga sig till vara.
Ölyckan är dock, att det är omyndiga, sorn behöfva vara underrättade, emedan det alltid är deras fördel, som lider, när fullmyndigas förbindelser till dem tillintetgöras; och man kan icke hoppas, att omyndige i allmänhet, eller ens deras rådgifvare, följa lagskipningens gång.
Oftast uppgöras deras angelägenheter efter det obildade förståndet och på sin höjd någon liten lagkunskap.
Men det obildade förståndet fattar aldrig, hvarföre en fullmyndig persons förbindelse till en omyndig icke skulle gälla; och då man lika förgäfves härom rådfrågar den beskrifna lagen; lärer det alltid komma att hända, likasom hittills, att de omyndige blifva de lidande, så framt ingen ändring i lagskipningen till vägabringas.
Skulle nu lagens rätta mening pröfvas vara, att så bör tillgå, som hittills skett; då kan jag ej annat finna, än att denna mening bör af lagen tydligen uttalas, på det hvarken rättsökande må misstaga sig eller underordnade domstolar fortfara att (likasom nu inträffat, utan hinder af 1829 års genom trycket kungjorda nådiga Dom) yttra sig i strid med högsta lagskipningen; och tillstyrker jag då ett sådant tillägg till Ärfdabalkens 19 kap. 1 §:
Dock vare ej den, som med omyndig aftal sluter, skyldig att det aftal'fullgöra.
Har jag åter icke, gemensamt med Hofrätt och Underdomstolar, alldeles misstagit mig om lagens rätta mening; och bör således denna anses tillräckligen uttryckt genom blotta frånvaron af ett sådant tillägg; då föijer väl deraf ock, att ett tillägg af motsatt innehåll skulle vara öfverflödigt.
Men som dessförutan någon förändring i högsta lagskipningen svårligen lärer vara att törvänta; så måste jag, under nämnde förutsättning (eller att min tanka finnes öfverensstämma med lagen), i stället för ofvanstående tillägg till det i fråga varande lasstället föreslå ett så lydande:
Och t hy må den, som med omyndig aftal sluter, ej undandraga sig det af tals fullgörande derföre, att den andre omyndig är.
Med de så kallade annex- och mensalhemman i Skåne, Halland och Blekinge skall, enligt hvad vid sista riksdag blifvit uppgifvet och obestridt lemnadt, ett »brukligt förfarande »vara, att innehafvare al dylika hemman kunna genom deras bortstädjande disponera öfver »desamma för mera än sin tjenstetid»; hvaraf stundom skall hända, att städjan uppstegras emot nedsättning i det så kallade landgillet eller årliga arrendeafgiften, och sålunda den innehafvare, sorn bortstädjer hemmanet, drager fördel deraf på efterträdares bekostnad.
Huru ett sådant förfarande kunnat blifva gångbart, eller hvilket lagstadgande som möjligen dertill föranledt, finnes i riksdagshandlingarna icke uppgifvet.
Besvärs- och Ekonomiutskottet är endast den upplysning meddelad, att Kongl. Majit medelst nådigt Bref den 23 September 1812 förordnat, det dylika hemman inom Bohus län skulle på trettio års tid utarrenderas med iakttagande af vissa föreskrifter, samt att Kongl. Majit sedermera, under den 4 Maj 1833, uppå Landshöfdingens i Malmöhus län och Biskopens i Lunds stift underdåniga förslag, att der befintliga annex- och mensalhemman likaledes skulle på trettio år utarrenderas, i nåder utsträckt ornlörmäite lör Bohus län meddelade stadgande jemväl till Skåne, Halland och Blekinge, dock under vilkor, att då varande arrendatorers rättighet att deras kontrakt eller lifstidsstädja till godo njuta blefve oförkränkt; men att, efter det åtskillige Kyrkoherdar inom Lunds stift hos Kongl.
Majit fört underdånig klagan deröfver, att de icke fått tillfälle sig yttra öfver Landshöfdingens och Biskopsembetets förenämnde framställning, Kongl. Majit uti nådig Resolution den 13 Augusti 1835 lorklarat, att som utredt och upplyst vore, att vederbörande Presterskap icke blifvit bordt, innan Landshöfdingen i Malmöhus län och Biskopen i Lunds stift afgåfvo förslag till i fråga varande hemmans utarrendering, Kongl.
Majit, enär ändring deri blifvit sökt, med anledning af de i 25 kap. 22 § Rätteg.-bl. lagde grunder rörande fall, då dömdt är öfver någons rätt, sorn ej blifvit fulleligen hörd eller fått tillfälle sig — 25 — sig förklara, pröfvade rättvist låta dess omförmälte beslut den 4 Maj 1833 till all kraft och verkan förfalla.
Af detta förhållande hafva Rikets Ständer funnit sig föranlåtna att genom underdånig skrifvelse den 19 Mars 1851 föreslå, det de i fråga varande hemmanen i Skåne, Halland och Blekinge måtte få under enahanda vilkor, som för Bohus län äro genom Kongl. Brefvet den 23 Sept. 1812 stadgade, på 30 år utarrenderas, samt Kongl. Majits nådiga beslut och påbud härom, efter vederbörandes hörande, meddelas.
Vid fråga om behöfligheten af en sådan författning kan anmärkas, att i händelse densamma vore gagnelig för Skåne, Halland och Blekinge, likasom för Bohus län, den troligen äfven skulle vara det för flera orter, men att anledningen, hvarföre den skulle endast för de i fråga varande tillstyrkas, icke är nöjaktigt utredd.
Finnes en lag, hvarigenom innehafvare af annex- och mensalhemman i Skåne, Halland och Blekinge är tillåtet, att för iner än sin innehafvandetid dessa hemman bortstädja; så borde utan tvifvel en så rättsvidrig tillåtelse genom lag afskaffas, ehvad man sedan ansåge lämpligt att låta hemmanen fortfarande disponeras af deras rättmätiga innehafvare, eller genom allmän försorg utarrenderas på tretio år.
Så vida deremot något dylikt lagstadgande, till grund för det öfverklagade missbruket, icke kunnat uppgifvas; behöfde ju ej heller, till afskaffande deraf, publika arrenden mera för de i fråga varande landsorterna införas, än för hvarje annan ort i riket, der hemman af likartad beskaffenhet (prestestominar) finnas.
Men om således det i Skåne, Halland och Blekinge »brukliga förfarandet», att borlstädja annex- och mensalhemman på längre tid, än indelningshafvaren äger dem disponera, saknar grund i gällande lag; så kan det ju ingenting annat vara, än ett missbruk, hvars fortsättning och menliga verkningar det ankommer på lagskipningen att afhjelpa, i den mån, rättelse lagligen sökes.