Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det äger kanske därför Jitet intresse att höra, huru vi i vårt lilla land, där naturligtvis en dyrbar privat- undervisning blir än mera betungande, redt ut saken.
I vår hufvudstad, Helsingfors, finnes så väl en svensk som en finsk af staten bekostad högre flickskola med fortbildningsklasser, afsedda hufvud sakligen för lärarinnor, äfvensom i de större stä derna några mindre skolor.
Dessa förbereda dock ej för universitetet, utan ha därför en privat frun- timmersskola äfvensom åtskilliga privata samsko lor med universitetskurs uppstått i vår hufvud- stad.
Genom detta allt är hufvudstaden och de för- mögna i landsorten, hvilka kunna sända sina barn dit, väl tillgodosedda.
Det stora flertalet har lik- väl ej råd att sända sina barn till en främmande ort.
Särskildt gäller detta hvad döttrarna beträf- far; ty huru god framgång än emancipations- sträfvandena haft i vårt land, är dock ännu i dag som är den allmänna seden den att uppoffra mera på sönernas än döttrarnas uppfostran.
Så långt har man likväl kommit, att den stora all- mänheten inser vikten af skolkunskaper äfven för flickorna och skulle gärna skaffa dem sådana, om de kunde fås på närmare håll och för billigare pris.
Att i våra småstäder med 2 ä 3 tusen invånare un- derhålla tvänne läroverk, ett för gossar och ett för flickor, blefve alltför betungande för staten och privata skolor alltför dyrbara för kommunen.
Vid ett år 1887 hållet rektorsmöte i Helsingfors upptogs frågan om beredandet af tillträde för flic- kor till statens läroverk för gossar.
Många voro för och många emot samundervisningen i allmän- het; men flertalet enades likväl om dess nödvän- dighet i småstäder.
Dock ansågs ej samunder- visningen böra ifrågakomma i större läroverk än 4-klassiga elementarskolor.
Som skäl för samundervisning i småstäderna framhölls: bristen på fruntimmersskolor och svå- righeten för mindre bemedlade föräldrar att sända bort sina barn vid alltför unga år; omöjligheten att därför skaffa dem en skolbildning utöfver småskolans och folkskolans kurs.
Vidare funnes i de flesta goss-skolor i landsorten utrymme nog äfven för de kvinnliga eleverna, hvarför det blefve ett rent slöseri med både lärarekrafter, skolmate- riel och lokal att uppehålla två fåtaligt besökta skolor i stället för en samskola; frånsedt den större trefnaden för läraren att undervisa något större klasser, då intresset och täflingslusten mera sporras.
Staten skulle ej vidkännas några extra utgifter, då inga större förändringar vid skolorna vidtogos, utan blefve det snarare en besparing genom att ett mindre antal privata flickskolor behöfde under- stödjas.
Samundervisningen ansågs lättare kunna tillämpas i små än i stora städer.
Vid folksko- lorna hade samundervisningen för de lägre ålders- åren användts redan i 20 år, och en lång erfaren- het af dess oskadlighet äfven yid högre läroverk hade man i Handelsskolan i Åbo, hvilken redan sedan 1872 emottagit såväl manliga som kvinn liga elever.
Mötets åsikter efter slutad diskussion samman- fattades i följande tre moment: l:o) att gemen- sam undervisning för gossar och flickor vid lan- dets elementarläroverk kunde under vissa villkor och med vissa inskränkningar tillåtas, samt att härvid borde göras skillnad mellan högre och lä- gre läroverk; 2:o) att ' samundervisningen redan nu utan olägenhet kunde införas vid 2- och 4 klassiga elementarskolor, särskildt i de mindre landsortsstäderna, därest stadsbarnen själfva eller vederbörande målsmän anhållit därom; 3:o) att vid hvarje sådan samskola borde anställas en lä- rarinna, helst en lärarinna i gymnastik, för att tillhandagå rektor vid vården om de kvinnliga eleverna.
Redan före mötet hade i Mariehamns tvåklas- siga elementarskola för kvinnliga elever beviljats tillträde, och på trenne andra småstäders ansökan beviljades äfven dem samma förmån, d. v. s. för Torneå 3-klassiga och Lovisa och Heinola 4-klas- siga elementarskolor.
En afslutad och fullständig skolkurs erhålla flickorna visserligen ej härigenom, men det är dock något och gör åtminstone så mycket, att man kan hålla dem i hemmet till fjorton, femton års ålder.
Ingen annan ändring i läroplanen är vidtagen, än att flickorna gymnastisera skildt från gossarne för en lärarinna, hvilken äfven undervisar ett par timmar i handarbete och biträder rektor vid flic- kornas vård.
Observeras bör, att latinet ej är obligatoriskt i våra elementarskolor, utan är valet fritt emellan latin å ena sidan eller teckning och tyska å andra sidan.
Staten vidkännes ej någon extra utgift, då lä
IDUN 100 rarinnans lön utanordnas sålunda, att flickorna betala dubbelt så mycket som gossarne, och hälf- ten af denna skolafgift utgår till lön åt lärarinnan.
Då gossarnes skolafgift endast är 40 mark (c:a 30 kr.)
för år, blir flickornas skolgång ändå ej synnerligt betungande, ehuru här, som mången gång annorstädes, det kan förefalla besynnerligt, att flickornas kunskaper göras dyrköptare än gossar- nes, men deras löner, då de i en framtid skola söka sig tjänster, reduceras till hälften mot män- nens.
På de orter ofvanomtalade anordningar för flickornas undervisning vidtagits är man nöjd där- med, hvilket bäst synes däraf, att jämförelsevis många flickor (äfven från den arbetande klassen) besöka läroverken.
Inga olägenheter af detta sam- arbete emellan gossar och flickor ha ännu för- sports, utan synas snarare flickornas större flit och samvetsgrannhet sporra gossarne till ifrigare bemödanden, då de senare gärna vilja behandla flickorna med en viss öfverlägsenhet.
I skolbän- karna sitta gossar och flickor om hvarandra, men på en del orter har dock den ordning införts, att gossar och flickor ej tillsammans lämna skolan, utan den ena gruppen väntar, medan den andra påtager ytterkläderna och går.
Likaså skilja sig flickorna och gossarne i de högre klasserna själf- mant under fristunderna, men de lägre klasserna leka gärna tillsammans, naturligtvis under uppsikt, såsom brukligt är vid hvarje läroverk.
Vid större fester, luciefester o. dyl., leka alla, både stora och små, tillsammans.
Men det ligger ej inom denna lilla uppsats ' ge bit att ingå i några slags detaljer angående sam- undervisningens sedliga och intellektuella bety- delse, utan blott att lämna några små uppgifter, huru vi i Finland ställt det för våra flickor för att få bildningsintresset och kassan att gå i hop.
Måhända skall man i någon af Sveriges småstä- der finna saken förtjäna efterföljd.
Maria Under Nyström.
väntan.
Skiss af Elisabeth Kuylenstlerna- Ijjptro!
ptro!
Det hade då madam Persson egentligen aldrig behöft uppmana Svarten till, ty han visste af gammal vana, hvar han nu hade tillåtelse att hvila ut sina trötta lemmar.
Svarten var en klok häst med erfarenhet om många stadsresor i det mest omöjliga väglag, han hade också gått för plogen i både sol- sken och regn, och en gång — detta hade varit en högtidsstund i hans lif — nyryktad och nyskodd med flätad man och blanksku- radt seldon spänta för den af rättaren lånade gula trillan och fått draga direkte till kyrkan med far och mor, Karin och de tre smått- ingarne.
Och Karin hade haft svart kläd- ning och näsduk i handen, en stor hatt med två röda rosor, som mest liknade tuppkam- mar, samt en fläta med en tofs så hårdt krusad som Svartens egen man.
D e hade dröjt länge i kyrkan, mycket längre än när madam Persson var uppe i de fina husen i Stockholm, och när de ändtligen kommo ut igen, gräto Karin och mor i kapp.
Men helgdagsnäsdukarne höllo de troget fast i ena handen, lika obegagnade som på morgonen: dem fick man lof att akta, förstås!
När denna dag var förbi, skedde emeller- tid ingen vidare förändrig, Karin gjorde sina sysslor som vanligt och hjälpte syskonen ibland med katekesen och svenska historien, ty hon hade alltid varit ibland de bäste, både i sko- lan och sedan för prästen.
Sedan dess hade nu tre år förgått i jämn enformighet med undantag af att äppelträdet blommat om, att maskarne ätit upp kålen och att Svarten varit illa ansatt af spätt, men han fick lof att hålla ut ändå, han som husbondefolket.
På vintern var det skralt med förtjänsten, och den lilla slädan gled så lätt öfver sjön med en eller par säckar rena kläder framtill och två flaskor mjölk baktill.
Dessa voro väl insurrade i gamla mattstum- par, för att mjölken inte skulle frysa, och far sprang ofta hela vägen för att hålla sig varm.
Men i staden gick det bättre, där fanns alltid något värmande, och när det bar af hemåt igen, hade far ofta intagit mjölkfla- skornas plats och låg där sjungande eller småsvärjande, under det mor körde och grät.
Så blef det vårkänningar i naturen, sjön hvarken bar eller brast, tills den en vacker dag låg där i strålande solglans med sim- mande isstycken och på långa sträckor klar- blått vatten.
Nu fick far brådtom ute i jorden, och mor och Karin foro till staden i den lilla skram- lande skakvagnen.
Karin gladde sig alltid åt dessa resor och längtade efter dem som societetens unga damer efter en promenad i vagn omkring Djur- gården.
Hennes ansikte riktigt sken upp under hatten med de urblekta röda rosorna, när Svartens slöskodda hofvar slogo i takt mot stenläggningen, och hjärtat klappade fortare, ju längre de kommo på de breda solljusa gatorna.
Madam Persson steg nu af och lämnade tcmmarne åt Karin, som helt lik- giltigt lät dem ligga kvar i knät.
På Svar- ten kunde hon tryggt lita; han var så spak, att han inte brydde sig om ångspårvagnen en gång.
Mor tog mjölkflaskan i ena handen och enrisknippan i den andra — den skulle vara en present till tack för alla koppar kaffe hon fått — och så försvann hon in i det stora huset.
Karin satt ensam kvar på sin upphöjda plats och betraktade med nyfiket intresse allt omkring sig.
Hon hade visserligen sett detsamma många gånger förr, men det blef ändå alltid nytt för henne, som dag efter dag förde ett tungt, enahanda arbetslif i en liten torpstuga.
Det var så roligt att se in genom de höga fönst- ren, in i de granna rummen, där människorna sutto eller gingo i kläder så fina, att hon inte trodde de kungliga kunde ha dem vackrare, eller också att se på folket på gatan, där de vimlade om hvarandra i den mest omväxlande mångfald.
Karin hade också en ungdomsdröm, så un- derligt det kan tyckas, och själf skulle hon helt visst ej förstått, att den längtan hon kände hade ett så grannt namn; dessutom var den ej alls så intensiv som hos lyckli- gare lottade unga flicker.
Den gjorde henne hvarken bleksiktig eller mager, hon sof godt och hade frisk aptit, men den plöjde den första fåran i den släta pannan och kom rö- sten att tyckas sträf, då den i själfva verket endast var grumlig af tårar.
Där hon nu satt, kommo dessa tankar för henne igen.
Hon ville ut i världen, ifrån det trånga, fattiga hemmet, från brödbekym- mer och smutsiga tvättkläder.
Hon ville se något annat än den lilla fula träkyrkan och den gamla herrgården.
I skolan hade hon läst om någonting, som kallades » nya värl- den », och sedan hade far någon gång tagit hem en gammal tidning från rättarns, och där hade hon läst om Amerika, hennes unga drömmars land.
Så kunde hon söndag efter söndag sitta på förstubron och läsa om och om igen dessa fattiga rader, tills hon kunde dem utantill, men ännu aldrig hade hon vågat tala därom 1893 med far och mor; de skulle skrattat ut henne, det visste hon.
En gång började hon dock till och med att spara ihop till förverkligandet af denna resa, men så frös potatisen bort, innan man hunnit taga upp den, ty det var så mycket ute från herrgården, att torparne måste göra dubbla dagsverken, om de ville stå väl med patron.
Lyckligtvis fick han också in sin i källare och visthusbodar, innan frosten kom, men på torpet blef man tvungen att köpa från staden hela den långa vintern, och så ströko Karins slantar den gången.
Men på våren började hon på nytt; det blef mycketlingon det året, och Karin plockade, till dess ryggen värkte af trötthet, men hvad gjorde det.
Hon plockade och sjöng: » Till Österland vill jag fara », det var ju inte så noga, om det var öster eller väster.
Det blef höst och vinter på nytt.
En dag, då far varit ute i skogen för att köra hem ved, stjälpte lasset och far kom under.
Han skadades svårt och fördes till lasarettet, där han fick ligga flere veckor, sedan var han länge oförmögen till arbete, och åter anlitades Karins sparkassa; det var j u så naturligt, att man hjälptes åt.
Nu hade våren åter kommit, men Karin tänkte inte längre på att spara, det skulle nog gå likadant som de andra gångerna, tänkte hon med omedveten bitterhet.
Hennes ansikte fick detta slöa, genomtrötta uttryck, som man så ofta kan iakttaga hos denna klass.
Somliga kalla det undergifven- het, andra dumhet och åter igen andra vanan att försaka.
Hon såg på Svarten.
Han stod där half- sofvande och raggig, typen för en illa född bondhäst, och utan att så mycket som ägna en blick åt en ståtlig vagushäst, hvilken stod på andra sidan gatan och genom otåliga skrapningar oeh gnäggningar tillkännagaf sin lifslust.
Otillräcklig föda och strängt arbete hade inte ännu gjort hans blod så där ljumt och tålamodsblandadt, han hade anspråk på lifvet, och det var rättvist.
» Du har lärt dig att vänta, du, » sade Karin halfhögt åt gamla Svarten.
Hon tänkte knappast själf på, hvilken djup undermening det låg i dessa ord, utan såg fortfarande lika likgiltigt emot den port, från hvilken modern borde komma.
Och ändtligen kom hon.
» Jag har kanske dröjt litet länge, » sade hon ursäktande, » men kokerskan är alltid så språksam och vänlig, och så bjöd hon på kaffe, och det som var något till rart ändå.
Jag stoppade en bit saffransbröd i fickan åt dig, här har du den. » Hon drog fram en stor, tjock skifva, som blifvit hård och böjd af ålder.
Men Karin var inte kinkig.
Hon åt den med god smak, under det de körde vidare.
» Ja, om lördag ska vi hämta tvätt där igen, » fortsatte mor att prata.
» Unga frö- ken lär ska resa utrikes, och därför är det litet brådtom, så att hon får allt med sig. » » Skall hon resa till Amerika, månn tro, » undrade Karin med en känsla af afund.
» Amerika, » eftersade madam Persson. » Hvad skulle hon där att göra?
Det är fäll ' bara för fattiga stackare, vet jag. » Karin sade ingenting, men hon tänkte, att man kunde vara för fattig till det också, och någonting likt beklämning grep henne, när de åter styrde kosan hemåt och Svarten mak- ligt lunkade framåt på den ojämua landsvä- gen, där smutsen stänkte högt upp och lade sig som en guttaperkaring omkring hjulen.
IDUN 1893 Det gick inte fort, men det gick hela tiden.
Svarten stannade inte en enda gång, ty det visste han, att han icke borde göra.
Lunk, lunk, lunk gick det den långa landsvägen fram.
Lunk, lunk, lunk skulle det gå — en ändlös, enformig arbetsdag framåt, ända tills den tröttkörda hästen fick hvila ut för alltid.
1 • • f:.
101 » Det är kvaft härinne, så jag tror, det gör er godt att få upp fönstret. » Hur strålade icke hans ögon af tacksamhet, och hur hjärtligt klingade icke hans: » Tusen tack, fröken. » Det hade kommit en glädje öfver honom, ty han kände, att hon ville honom väl och hade omsorg och deltagande för honom.
Således beror allt på detta grannlaga i ord och handling, som en sjuk så väl känner och begriper.
Ja, det be- höfs ofta ganska litet, en vänlig hälsning, en liten blomma, ett deltagande ord, så lämnas mer hjälp än mången tror.
Och hvem är det, som kan vara så god, så beständigt deltagande, om inte kvinnan?
Hon har, i detta som i många andra fall, en stor plikt att fullgöra.
O. 1 V a r grannlaga mot de sjuka!
j f j e t skrifves så mycket om människors plikter i allmänhet, men om våra plikter mot de " stackars sjuka, därom skrifves rätt litet.
Jag vill i all enkelhet redogöra för ett par er- farenheter, jag haft i den vägen, och det vore en stor glädje, om några af Evas döttrar — ty det är egentligen till dem, dessa ord riktas — ville mottaga mina råd och omsätta dem i praktiken.
Hur ofta ser man inte, att en stackars sjuk människa får mottaga besök af vänner och bekanta, som under timslånga samtal alldeles trötta ut henne genom berättelser om sina egna eller an- dras sjukdomar.
Sådant plågar den sjukes ner- ver och hans krafter, så att han känner en verk- lig lättnad, när besöket är förbi, i stället för att detsamma borde ha varit en vederkvickelse för honom.
Sök därför att vid sjukbesök orda så litet om sjukdomar som möjligt, utan tala hellre om något behagligt och angenämt, som kan för- strö och uppmuntra ett sjuk sinne.
Framför allt icke för stor mångordighet, utan detta lagom, som är det gyllene i alla lifvets förhållanden!
Jag såg en gång, hur en stackars influensapa- tient blef alldeles förtviflad efter ett långt samtal med en fru, som i all välmening satt och slam- rade hos henne i öfver en timmes tid.
Frun be- rättade om influensan, och hur många sorgliga följder den hade med sig.
Bland annat yttrade hon, att en man nyligen skjutit sig af svårmod efter influensan.
När hon gått och den sjuka blif- vit ensam igen, började hon grubbla öfver man- nens öde, och följden blef den, att hon blef rädd, formligen rädd för sig själf och allt hon såg och hörde omkring sig.
Till och med regnets pla- skande gjorde henne alldeles förtviflad, och hade icke en god vän kommit i detsamma, kan ingen veta, hur angripen hon blifvit.
Vännen lugnade henne genom att läsa Johannes ' sköna, trösterika evangelium: Edert hjärta vare ivke oroligt.
Då stillades hennes upprörda sinne, och hon återfick sitt lugn.
Så liten kan orsaken vara, och några tanklöst uttalade ord kunna göra mer skada än någon tror.
Bland andra sjuka jag sammanträffat med var också en ung student, som befann sig i sista stadiet af lungsot.
Han vistades en sommar vid en af de jämtländska gårdar, där sommargäster mottagas.
Till följd af sjukdomens framskridna stadium var han ytterst nervös och retlig, och de öfriga gästernas ständiga morgonhälsning och för- frågan om hans välbefinnande gjorde honom ofta förargad.
Han kunde ej förlika sig med deras frågor, om han sofvit godt, eller hur hostan varit under natten.
För att förekomma alla vidare frågor om sitt välbefinnande yttrade han en mor- gon vid frukostbordet, i det han vände sig till alla gästerna pä en gång: » I natt har jag sofvit som vanligt och hostat som vanligt. » Det låg en viss trotsighet i detta yttrande, men det innebar tillika ett gif akt för hans omgifning att inte trötta en förut trött och klen människa med alltför många frågor.
Att dagligen höra ett, kanske ofta tanklöst uttaladt: » Hur står det till i dag? » eller: » Har ni sofvit godt i natt? » kan nog leda till en sådan trotsig sinnesstämning, helst om de frågande dagligen uppgå till 25 ä 30 personer, Det är just sättet på hvilket frågan framställes, som allt beror uppå, ty ingen är så känslig som en sjuk människa, och därför böra alla frågor till en sjuk vara stämplade af den största grannla- genhet och finkänslighet.
Då först göra de den sjuke godt, och han känner, att hans medmänniskor hysa verkligt deltagande för honom, och därige- nom alstras också tacksamhet i hans hjärta.
Detta hade jag senare på dagen tillfälle att iakttaga hos samme unge man, som jag nyss nämnde.
Han låg då och hvilade sig på en soffa, och ett fruntimmer passerade just genom rummet.
Hon gick fram till fönstret och öppnade det samt yttrade vänligt till honom: Nedsatt Modetidningen ensam.
Som bekant har det lägre priset å Iduns Mode- och Mönstertidning hittills gällt ute- slutande i samhand med prenumeration å tid- Idun.
Modetidingen ensam har så- lunda kostat 5 kr.
för helt år och 3 kr.
75 öre för tre fjärdedels år.
För att nu emellertid tillmötesgå en från mångfaldiga håll uttalad önskan, hafva vi nedsatt priset å Modetidnin- gen ensam för årets tre sista kvartal till endast två (2) kronor.
En hvar kan alltså erhålla en rikhaltig oeh väl utstyrd mode- och mön- stertidning från 1 april till årets slut för det billiga priset af blott två (2) kronor.
A t t detta ringa belopp mångfaldiga gånger uppväges af den stora nytta, tidningen gör sina läsarinnor, veta dc tusentals prenumeranter, som länge haft densamma till en pålitlig rådgifvare i hemmet.
Hvarje nummer innehåller ett 60- tal illustrationer samt en stor och rikhaltig bilaga med tillklippningsmönster och hand- arbeten.
Prenumeration bör ske ofördröjligen å när- maste postanstalt, emedan upplagan är begrän- sad, och vid prenumeration bör å postanstalten hänvisas till Generalpoststyrelsens cirkulär n:r 20, där det nedsatta priset finnes intaget.
m O m sköldmör och Yalkurjor.
Enligt fornkällorna af A.
På goda grunder har den nyaste forsknin- gen kommit till den slutsatsen, att sköldmörna i den nordiska folkföreställningen eller må- hända rättare i diktarnes fantasi, så att säga, lyfts upp till gudarnes boning, till Valhall, det sedan länge färdigdiktade Odinspalatset, där de manliga i strid fallna kämparne, einhär- jarne, redan ansågos njuta sin sköna kamplön — där i detta ideal af ett jordiskt konunga- hof med dess ständiga välfägnad, dess stän- diga strider.
Här blef till sist alltså äfven kvinnan upp- tagen, den mannen i verkligheten likställda kvinnan, som stridt med vapen i hand vid hans sida.
, pris på ningen Därför bära sköldmögestalterna icke heller några mystiska drag; de sägas icke stamma från någon gudomlighet, från Odin eller Valhall.
Det är mänskliga, fullblodiga furstedöttrar, som träda oss till mötes.
lotet öfvernaturligt häftar vid dem.
— U.
i må vidare endast erinra oss de skaror af sköldmör, som den välbekanta be- rättelsen om det svenska Bråvallaslaget för fram.
Äfven Saxo grammaticus omtalar åt- skilliga sådana mör både i och utom drabb- ning.
Ja, en svensk folkvisa besjunger till och med en Kerstin sköldmö, som med sina åtta tusen jungfrur befriar sin trolofvade ur fån- genskap.
De nordiska källor, i hvilka dessa sköld- mör omtalas, stå visserligen i historiskt värde åtskilligt efter de fornnordiska kunga- och ättsagorna, som hafva om dem föga eller intet att berätta; men ifrågavarande källor innehålla ändock — midt ibland allt det ohistoriska — fullt verkliga, fast hälft förbleknade minnen från de allra äldsta tiderna.
Hon blef valkyrja liksom han var einhärje i stridsgudens sal.
De kampgudinnor, på hvilka tron sedan minnes tider funnits hos de flesta ariska ken, ha således — på grund af aktningen den verkliga sköldmön — utvecklats, ja, mats till de sköna valkyrjeskepnaderna.
ur- fol- för for- Dessa äga därför ett jämförelsevis rätt ungt mytologiskt födelsedatum, säkrast satt i det nionde århundradet, vikingatågens blomstringstid.
Detta vetenskapliga faktum får sin bjärta belysning däraf, att myten om valkyrjorna ej visar sig utgöra ett fullt organiskt led i den nordiska mytologien, i det valkyrjorna icke fått sig någon särskild roll anvisad vid det väldiga världsdramas utveckling, som slutar med Rag- narök, där det just gäller kamp.
Stridsmörna saknas då vid de sista stora striderna mellan » goda och onda makter ».
* * * V i skola nu se, huru valkyrjorna tecknas i de fornnordiska urkunderna.
A f den prosaiska Eddan får man veta, huru skalderna tänkte sig dem.
Det finnes andra gudinnor, heter det, som skola göra tjänst i Valhall; de hafva att bära fram dryckerna och sköta om bordsbonaden och ölkringbjudandet.
Dessa mör sänder Odin äfven ut till hvarje strid, som på jorden utkämpas; och de skola där råda för segern.
Valkyrjornas verksamhet bestod alltså dels i den nämnda tjänstgöringen inom det gullski- nande Valhall och dels i deras ledning af striderna på jorden.
Det finnes två forndikter, som, hvar för sig, visa oss valkyrjorna i dessa deras olika sys- selsättningar; och bägge äro de — författade i det tionde århundradet — de första, fullt utbilds.de vittnesbörden om den färdigskapade valkyrjemyten.
Den ena sången är endast i behåll som fragment.
Det är det kväde, som Norges trollska drottning Gunhild lät dikta öfver sin i England fallne make Erik Blodyx.
Då Odin uppe i Valhall som bäst väntar kung Erik och hans vapenfällda följe, väcker han alla einhärjar och bjuder alla.
valkyrjor att resa sig upp, bänkarne alla med bonader pryda, bordkaren fäja och bära in vin.
På samma sätt befaller Odin i en Edda- sång tvänne af valkyrjorna räcka sig hornet, fylldt af vin, medan de andra Valhalhmörna förse de bänkade einhärjarne med öl.
I D U N 102 Förebilden till denna valkyrjornas ställning i Valhall har man utan tvifvel att söka i den tjänst, som alla härtagna kvinnor i allmänhet måste göra vid de nordiska furstehofven.
I den andra sången från det tionde århun- dradet, i det berömda, präktiga Håkonsmål, se vi valkyrjorna ute på själfva slagfältet.