Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hadding och en öfverlefvande sonson af Svipdag förenades af så innerlig tillgifvenhet, att den senare vid en ogrundad underrättelse om den förres död beröfvade sig själf lifvet.
Och när Hadding erfor detta, ville ej häller han lefva längre, utan gick genom frivillig död till Valhall.
Då Svipdag icke afhördes, och ingen syntes veta något om hans öde, tog den sörjande
Fröja sin falkham och flög genom alla världar, letande efter den älskade.
Hon fann honom till slut vid ett skär i hafvet, Singastein, äfven kalladt Vågaskär.
Huru det blef henne bekant, att djuret, i hvars ham Svipdag blifvit fängslad, omslöt denne, är numera icke med visshet kändt.
Man vet blott, att så afskyvärdt vidundret föreföll henne, öfvervanns afskyn af hennes kärlek och medlidande, och hon kvarstannade hos den olycklige och sökte med sin ömhet trösta honom.
Hon medförde Brisingamen, och antingen det nu var detta underbara smyckes glans eller att själfva böljorna kände fröjd öfver att få hafva det sköna anletet och det trofasta hjärtat hos sig – från Singastein spred sig vida öfver hafvets spegel ett härrligt skimmer, som efteråt sällan varit sedt.
Fröja bär alltsedan binamnet Mardöll (»Hafs-skimmer»).
När vidundret var vaket, försökte hon vara glad och talade smeksamma ord.
När det sof, kunde hon obemärkt hängifva sig åt sin sorg och gråta.
Hvarje hennes tår vardt till en gulddroppe, som sjönk i hafvet, men ej gick förlorad, ty det droppade en lika tyngd af medlidande med Svipdag och henne in i gudarnes hjärtan, och som de med oro visste henne vara borta från Asgard, vardt det deras beslut att förlåta Svipdag och återkalla honom.
Innan detta beslut hann värkställas, hände det, att Hadding en varm sommardag kom ned till stranden, utanför hvilken Vågaskär ligger, och gick i vattnet för att bada.
Där råkade han i strid med ett besynnerligt djur och dräpte det.
Han drog det upp på land, för att de stridsmän skulle få se det, hvilka åtföljde honom och slagit läger ett stycke därifrån.
Men då han återvände till lägret, ställde sig i hans väg en kvinna, den skönaste han någonsin sett.
Hon sade, att han dräpt ett i djurham höljdt heligt väsen, hennes make, Fröjas make, och hon nedkallade öfver honom gudarnes och alla elementers vrede, om han icke försonade det begångna dråpet.
Hadding förstod då, att han dödat Svipdag och sålunda ändtligen tagit hämd på sin faders bane.
Detta gladde honom, och han vägrade gifva böter.
Men då rönte han så många missöden och motgångar och såg omkring sig så många järtecken, att han bekvämde sig gifva böter åt Fröj för dråpet på hans svåger, och skedde detta genom en stor offergärd åt honom, Fröjs-bloten, som alltsedan årligen egnas honom.
Då Fröja såg
Svipdag uppdragas död å stranden och skyndade sig att ställa sig i vägen för Hadding, hade hon glömt Brisingamen kvar på Vågaskär.
Det låg där och upplyste näjden rundt omkring.
Loke, som vid denna tid än i synlig, än i osynlig måtto höll sig i Haddings närhet, såg smycket, och kom genast på tanken att stjäla det.
Det kunde vara godt att hafva, för att ega en lösen för sitt lif, ty alla gudars vrede hvilade på honom, och han visste, att Oden numera kände sig obunden af den ed han svurit honom i tidernas morgon.
Men äfven Heimdalls blick följde Hadding och såg hvad som föregick omkring honom.
Medan Fröja talade till Hadding, kröp en säl upp på Vågaskär och närmade sig Brisingamen.
Det var Loke i sälham.
Men från andra sidan kröp också en säl upp på klippan fram till smycket.
En ham kan ej förvandla blicken, och Loke igenkände i den andra sälens ögon sin gamle fiende Heimdall.
Sälarne kämpade, och Farbautes onde son måste draga sig tillbaka med oförrättadt ärende.
Heimdall återförde Brisingamen till Asgard.
Fröja återvände dit, emottogs efter sin långa bortovaro med glädje och fördes in i Valhall till Oden.
Öfverst bland einheriarne och närmast gudarne satt där Svipdag, så ung och vacker som i den stund, då han kom med Valandssvärdet till Asgard.
Tvisten mällan gudarne och honom var nu bilagd och hans fel försonade, och Fröja och han kunde åter lefva lyckliga tillsammans i Folkvangs salar.
Gudarne sammanträdde på sin tingsstad, för att rådgöra om vigtiga ärenden.
Fred var återställd i världen, men de onda makterna gingo ännu lösa.
Man beslöt, att de skulle bindas och aflägsnas ur gudars och människors närhet.
Mimers hufvud hade sagt, att Gullveig var pånyttfödd.
Loke hade efter tvekampen på Vågaskär försvunnit.
I Asgard fanns Lokesonen Fenrer ännu.
Man visste nu, att han var född till gudarnes skada och borde förskaffas därifrån.
Detta vardt beslutadt.
Döda Fenrer kunde de icke, emedan han fått löfte om säkerhet till lifvet.
Fenrer hade Lokes lekfulla skick och falska ögon.
Han var nu så stor och hade emällanåt röjt så våldsamt lynne, att man icke vågade låta honom gå fri omkring i Asgard.
Han hade nog vid mer än ett tillfälle visat lust att sönderslita Gere och Freke.
Fördenskull hölls han nu inom ett högt stängsel, och hade Tyr åtagit sig den vådliga sysslan att gå dit in och gifva honom hans dagliga föda.
Redan förut hade gudarne låtit Fenrer pröfva sin styrka på en mycket stark järnkedja, hvarmed han lät binda sig, väl vetande, att han kunde spränga den, och det gjorde han i ett enda ryck.
Nu gjordes en vida starkare, och ulfven, stolt öfver sin styrka, lät lägga henne kring sig.
Med en enda spänning kom han kedjan att brista, så att länkarne flögo åt alla håll.
Svipdag begaf sig då till underjorden, för att rådgöra med de dvärgar, som plägat betjena Mimers söner i deras smedjor och ännu smidde där.
Dvärgarne lofvade försöka sin konst.
De visste, att hvad det grofva ej kan fjättra, kan måhända bindas af det lena.
Efter någon tid hade de smidt åt gudarne det band, som kallas Gleipner, fint, smalt, mjukt och spänstigt utan like, gjordt af ämnen, som människans ögon knappt kunna se och hennes hörsel knappt förnimma.
Tyr visade ulfven detta band och sporde, om han hade styrka att slita det.
Fenrer svarade, att det såg så ömkligt svagt ut, att man hällre borde ställa den frågan till ett barn än till honom.
Han kunde ej förvärfva någon heder med att spränga det.
Tyr sade, att bandet var vida starkare än det såg ut.
Tor kunde nog sönderslita det, men de andre gudarne svårligen.
Fenrer anmärkte, att bandet då måtte vara gjordt med list, och i detta fall vore det dumt af honom att låta lägga det på sig.
Tyr torde genmält, att han alldeles icke ville dölja, att bandet var gjordt med list, ty frågan var nu den, om dvärgarne med all sin konst förmådde uträtta något mot Fenrers styrka.
Man ville utransaka hvad som var starkast här i världen: våld eller kunskap.
Fenrer sade, att detta kunde vara skäl att pröfva.
Han, Fenrer, skulle fördenskull låta lägga bandet kring sig, men med det villkor, att man gåfve honom pant för att det skulle tagas af honom, om han icke fick makt med det.
Tyr svarade, att pant skulle han få; men emedan han icke ville bedraga Fenrer, borde denne veta, att mottagaren af en pant har ingen rätt att säga sig sviken, om han får behålla panten.
Han frågade, om Fenrer ville nöja sig med hans, krigaregudens, högra hand i säkerhet.
Fenrer tillkännagaf, att den panten syntes honom god, ty dåraktig vore Tyr, om han uppoffrade en hand, hälst högra handen, och en krigaregud, saknande de fingrar, som gripa om svärdfästet, vore just ej häller någon förmån för Asgard.
Fenrer tillade, att han trodde sig redan vara kommen till den ålder och styrka, att han kunde mäta sig med Tor.
Om någon tid skulle han nog kunna mäta sig med alla gudarne tillsammanstagna, och han ämnade då icke låta sig hållas inom ett stängsel, utan skulle han fordra samma frihet att gå lös som han hade som unge.
Lekfull vore han ännu, och gudarne skulle få lustiga lekar.
Tyr underrättade gudarne om öfverenskommelsen mällan honom och Fenrer.
För gudarne syntes den hård; ett sådant offer som det, hvartill Tyr var färdig, kunde de ej af honom begära.
Tyr torde genmält, att det var nödvändigt för Asgards och världens trygghet.
De gingo nu in till Fenrer.
Tyr stack sin högra hand i ulfvens gap, och denne lät gudarne kringlägga bandet.
När fängslet var färdigt, spände ulfven alla lemmar, men ju mer han spände, dess hårdare drog sig bandet kring honom.
Han arbetade af alla krafter, men gagnlöst.
När han då öfvertygat sig om att Gleipner var starkare än han, väntade han, att Tyr skulle draga sin hand ur hans gap.
Men Tyr lät handen förblifva där.
Detta måste hafva synts ulfven öfver måttan märkvärdigt.
Han hade bedragit sig själf, då han icke trodde, att Tyr kunde gifva sin hand förlorad.
Då sprutade ilska ur Fenrers ögon, och han afbet intill handleden Tyrs hand och sväljde den.
Gudarne begåfvo sig med fången ned till Nifelheim.
Där finns i marken ett gap, som leder ned till en rad af stora grottor.
Den yttersta grottan har en öppning, genom hvilken man kommer till stranden af Amsvartners haf, hvaröfver evigt mörker rufvar.
Ute i hafvet ligger holmen Lyngve, som liknar ett klippfäste.
Inne i fästet äro hålor, somliga fulla af eldslågor, andra icke.
Ofvan på fästet står en underlig skog, hvars träd äro vattenstrålar, uppslungade ur heta källor.
En af dessa hålor bestämdes till fängelse åt Fenrer.
Till bandet, som omsnärjer honom, fogade gudarne länkar, som fästes djupt nere i jorden under väldiga stenblock.
De satte ett svärd i hans mun med udden i öfverkäken.
Där ligger nu Fenrer intill Ragnarök.
Ur hans gap flyter fradga, som bildar ån Von.
Hålan närmast innanför bestämde gudarne åt Loke.
Det gällde nu att fånga denne.
Det dröjde länge, innan så skedde, eftersom Loke kunde förvandla sig i flere slags djurskepnader och vistas i vattnet som på land.
Men med dem, som ega denna förmåga, är det så stäldt, att de snart vantrifvas, om de icke allt emellanåt återkomma och oftast äro i sin rätta skepnad.
Det var vid den tid på året, då linet bärgas, och gudarne hade sitt vanliga gästabud hos Öger.
Vid dryckeshornen samtalade de om mycket, äfven om Loke och hans efterletande.
Då visade sig oförmodadt Farbautes son i mjödhallens dörr, och steg in.
Han visste, att gästabudssalen var fridlyst, och äfven vägfrid förkunnad för dem, som gingo dit och därifrån.
Tor hade ännu icke kommit; men de andre gudarne, äfvensom asynjorna, suto kring bordet.
När gudarne sågo Loke, vardt det tyst i salen.
Loke sade:
»Lång väg har jag vandrat, och törstig kommer jag hit, för att bedja asarne om en dryck mjöd.
Men hvarför tigen I?
Ettdera af de två: gifven mig säte vid gillet eller visen mig på dörren!»
Då sade Brage: »Här vid gillet får du icke säte; men en vedergällningens dryck är beredd åt en viss, som gudarne känna.»
Brage anspelade härmed på ord, som Skade sagt, innan Loke kom, att när de fångat honom och lagt honom i bojor, skulle hon fästa en ettersprutande orm öfver hans mun.
Loke vände sig till Oden och påminde om, att de i ungdomen blandat blod samman, och att han lofvat icke dricka mjöd, utan att det bures till dem båda.
»Stig upp, Vidar», sade då Oden, »och gif ulfvens fader säte vid bordet, så att han icke förbittrar vårt gille med lastande ord!»
Vidar steg upp och skänkte i åt Loke, som sade, innan han drack: »Hel asar, hel asynjor och alla heliga gudar, Brage dock undantagen!» Brage genmälde: »Vill du låta bli att visa gudarne din ilska, så skänker jag dig af mitt eget gods häst och svärd.»
Med dessa ord hänsyftade Brage därpå, att om gudarne lyckades lägga Loke i bojor, skulle han få en häst af skarpkantiga hällar att rida och Brages svärd stäldt med udden i hans rygg.
Loke förstod ej antydningen, men begrep väl, att det låg hån i den, och han öfveröste först Brage, därefter samtliga närvarande gudar och gudinnor, den tyste Vidar dock undantagen, med de värsta smädelser, och skröt med sina ogärningar.
Därmed fortfor han ännu, när Tor steg in i salen.
Äfven denne fick några stickord; men då Tor vardt vred, tystnade Loke och gick ut, sedan han önskat värden på stället allt ondt.
Han kom oantastad från denna färd för vägfridens skull.
Men några dagar därefter började man efterleta honom.
Från Lidskjalf iakttog man, att högt uppe i Svitiod det kalla var på ett bärg en egendomlig boning uppförd, som dit intills icke varit sedd i den ödemarken, och man beslöt taga reda på hvem nybyggaren var.
Det var Loke, som uppfört ett hus med fyra dörrar, så att han kunde se ut därifrån åt alla håll.
Stället var så tillvida väl valdt, att strax därbredvid brusade en djup och strid älf, Franangers fors, dit Loke, om fara nalkades, kunde taga sin tillflykt.
Han tillbragte sina dagar med att i laxskepnad fara ned och uppför forsen, när han icke satt vid härdens eld och grubblade eller förehade något handarbete.
Hvarjehanda saker, såsom lin och garn och virke, hade han fört dit till ämne för tidsfördrif.
Så kom han en dag på den tanken: »Huru skulle jag själf bära mig åt, för att kunna fånga någon, som gjort sig till lax och simmade i forsen?
Han satt en stund eftertänkande; därefter tog han garn och band det första nät, som blifvit gjordt.
Under det han sysslade med nätet, kommo Tor och några andra af asarne så hastigt öfver honom, att han nätt och jämt hann kasta nätet i elden och springa ut och ned i älfven.
Då asarne kommit in i huset och sågo på härden de rutor af aska, som det uppbrända nätet bildade samt garnet, som låg därbredvid, förstodo de, att Loke här gjort en uppfinning, hvarmed han själf kunde fångas, och de satte sig genast och bundo ett ganska drygt nät efter det mönster de hade på härden.
När det var färdigt, gingo de ut, kastade nätet i forsen och drogo det ned efter älfven; Tor gick och drog vid ena älfkanten; några af asarne vid den andra.
Medan de drogo, simmade Loke i laxskepnad framför nätet, tills han kom till två nära hvarandra varande stenar.
Mällan dem stannade han, och det gick som han beräknat: att nätet gled öfver och förbi honom.
Gudarne märkte emällertid, att nätet rört vid något lefvande.
De vände då om, bundo tyngder vid nätet, så att ingenting kunde slinka under det, och drogo det på nytt ned för älfven.
Loke simmade åter framför nätet.
På detta sätt kommo de ned till älfmynningen; men som Loke ej ville ut i saltvattnet, vände han sig, hoppade öfver nätets öfversta kant och arbetade sig åter uppför forsen.
För andra gången gingo då asarne tillbaka.
De delade sig nu i två hopar, som å hvar sin sida drogo nätet, medan Tor vadade midt i forsen, och så kommo de igän till älfmynningen.
Då vände Loke och gjorde ett raskt hopp öfver nätet; Tor grep efter honom och fick honom om lifvet, men han gled i handen på honom och skulle kommit undan, om icke Tor fått bättre håll om stjärten.
Loke var nu fången, och väl kommen ur älfven, återfick han sin vanliga skepnad med de listiga och fräcka anletsdragen och den af Sindres syl märkta munnen.
Gudarne förde honom till den håla å Lyngveholmen i Amsvartners haf, som ligger innanför den, där Fenrer är fängslad.
Strax efter att han blifvit fångad, kom en jättekvinna, Sigyn, som var hans laggilla hustru och honom i mycket olik, och bad, att hon måtte få dela Lokes öde, huru än gudarne bestämde det.
Då de nu rodde till Lyngveholmen, var fördenskull Sigyn med i båten, och när de rodde därifrån, satt hon bredvid den olycklige i hans straffhåla.
Loke på tre å kant ställda hällar, en under hans skuldror, den andre under hans länder, den tredje under hans knäveck.
Bojorna, som fängsla honom, äro gjorda af en ulfs tarmar.
Ulfven var en af Lokes söner, som vardt söndersliten af en annan ulf, hans broder.
Ett svärd är af Brage stäldt med udden i Lokes rygg, till hämd för att han bortröfvade Idun, och öfver hans ansikte fäste Skade en giftorm, som sprutar sitt etter ned mot hans mun, detta till straff för att Loke vållade Valands död.
Men Sigyn håller en skål under etlerdropparne.
När skålen är full och hon slår ut ettret, kommer ormgiftet i hans mun.
Då vrider sig Loke af smärta så våldsamt, att jorden skälfver.
Så skall han ligga intill Ragnarök.
Under tiden förvandla sig håren å hans hufvud till hornhårda spjut, som gömma stinkande pästgift i sig.
Att afrycka ett sådant hårstrå vore farligt.
Äfven Gullveig fångades af gudarne.
Hon förvisades till Järnskogen och förblifver där, af mäktiga galder tvingad, till Ragnarök.
Hon uppsökte Eggter, som i Järnskogen förvarar Valands segersvärd och vallar ulfhjordarne, hennes och Lokes barn.
Järnskogen är uppfylld af trolldom och fasor.
Dalarne mällan de svarta, stormpiskade, vildt splittrade bärgen fyllas af nästan ogenomträngliga skogar eller af träsk, hvari vidunderliga giftdjur vältra.
Vindarnes oafbrutna tjut i de tusenåriga trädens malmhårda, dolkhvassa blad fyller hjärtat med ångest och förvirrar sinnet.
Nattetid likna de från fjällen nedstörtande vattnen eldforsar, och giftiga flammor fladdra öfver marker, där ingen blomma trifves.
Sedan ondskans värste främjare blifvit sålunda oskadliggjorda, råder endrägt i gudavärlden, och i världslifvet all den ordning, som under det nuvarande tidehvarfvet är möjlig.
De besjungna stora urtidshändelsernas ålder, »slägtenas morgontid» (de mytiska händelsernas ålder) är därmed afslutad.
De fleste hade sitt upphof i Lokes och Gullveigs ränker och i Jotunheims maktutveckling.
Men jättarnes makt är för lång tid bruten genom hunkrigets utgång, Loke ligger i länkar, Gullveig är bannlyst från himmelen och Midgard.
Oden förfogar öfver Mimers ord och Mimers tankar, och om mällan de olika gudaslägterna eller enskilda gudar en tvist uppstår, kommer den ej till människors kännedom, ty tvisten har inga följder för Midgard.
Forsete, Balders son, förliker alla sådana mål.
Gudarne ha haft en lärotid, äfven de.
Den var nu fulländad.
Sällan förete sig gudarne numera för människornas ögon.
Förbindelsen dem emällan är dock alldrig afbruten.
Den upprätthålles genom böner, offer och tämpeltjänst, men framför allt genom en lefnad, som ställer sig Urds och gudarnes stadgar till efterrättelse.
Dock händer någon gång, att när en germanhär rycker till strid, deras siare skåda Oden rida framför fylkingarna, och än oftare hör man hans röst i sköldsången.
Den här-uppställning, som han lärde Hamal, iakttages ständigt: alltid fylka sig germanernas skaror i kilform, emedan den ordningen är dem helig.
De välska folken bakom
Ren och de höga bärgen hafva lärt
Lokes sluga krigskonst, men ehuru många germanhöfdingar känna denna slagordning väl och själfve anfört välska härar, använda de den alldrig hos sina landsmän.
Stundom hör man Oden fara genom rymden, följd af asar och asynjor och Asgards ulfhundar.
Då är storm i luftkretsen, som Oden ränsar från sjukdomsandar och andra skadliga väsen.
Än oftare höres Tor åka i molnen och ses hans blixtar, kastade mot Bergelmers ättlingar.
De skulle åter varda för många, minskade han dem icke med sin ljungeld.
Stundom lär han i mänsklig skepnad vandra i Midgard och tillse landtmännens arbete.
Tor tycker om de odlare, som arbeta ej blott för eget bästa, utan för kommande slägtens.
Den som bygger endast med tanke på att det skall stå i hans tid, och den som ej vill lägga ett frö eller sätta en telning, emedan han själf ej får njuta trädets skugga och frukt, han gynnas ej af Tor, och straffet drabbar honom, den själfviske, eller hans ättlingar.
Alla jättar, som bosatte sig i Midgard under fimbulvinterns dagar, hafva icke återvändt till Jotunheim.
Här och där bor någon kvar, särdeles i vilda fjällbygder eller djupa skogar.
Någon gång kan vandraren höra deras betande hjordars pinglor från trakter, som sällan beträdas af människofot.
Mällan desse jättar och deras mänskliga grannar består ett tyst fördrag: om grannen icke oroar jätten eller hans boskap, oroar han ej häller grannen och hans egendom.
Någon gång kan till och med välvilja och tjenstaktighet dem emällan råda.
Oftare händer dock, att jättar hemligen göra intrång på fördraget: att vackra människodöttrar bärgtagas af dem; att de förvända syn på ensamma vandrare och narra dem på villostigar, och att ifall de fått ett sjukligt barn, de smyga till en människoboning och lägga det i vaggan och bortföra det friska och välbildade människobarnet.
Sådana bortbytingar äta otroligt mycket.
Är den sitt eget barn beröfvade modern medlidsam mot bortbytingen, inträffar det, att jättemodern däraf röres, samt återlämnar det tagna barnet, lägger guld till det i vaggan och förer bortbytingen tillbaka till bärget.
Mångfaldiga väsen af alfernas och dvärgarnes slägter syssla nu som fordom i världshushållningen och främja under Fröjs tillsyn grodd och växtlighet.
Alferna äro sköna och välvilliga, men snarstuckna och, om de förnärmats, hämdlystna.
De hämnas med att afskjuta osynliga pilar (»älfskott»), som förorsaka sjukdom.
Eller om någon är för närgången mot dem, då de ej vilja störas, såsom när de i månljusa nätter tråda ringdans på ängarna, kan det hända, att den alf, som han kommit för nära, andas på honom; han får då »älfvablästen».
Alfdiserna äro obeskrifligt väna att åse.
I somliga bärg hålla dvärgar till, som skapa malmådror därinne och smida.
Ett slags dvärgar hålla sig till människogårdarne och främja årsväxten icke på själfva marken, utan inne i ladorna, där de föröka den bärgade grödan och göra henne dryg.
Till hvarje nybyggd tomt kommer en sådan dvärg och stannar där, om han finner vistelsen behaglig.
Och behaglig är den honom, om där råder endrägt, god vilja, flit och renlighet, samt vänlighet mot husdjuren.
För sitt arbete fordrar han blott ett ringa mjölkoffer hvarje jul.
För öfrigt ser han hälst, att man icke talar till honom eller låtsar om honom.
När hungersnöd eller farsot förestår, säges det, att några kunna se Leikin vara ute, ridande på en trebent häst.
Jägare och kolare må akta, att de icke låta bedraga sig af syner, som de få i skogen.
En och annan af Gullveigs fränkor kan hålla till under furors och granars skymning och framträda därur, för att locka med skenfagra behag.
Framtill äro de vackra att skåda; men ryggsidan är ihålig som ett tråg.
De kallas skogs-nufvor och skogs-rån.
Dock äro dessa farliga väsen på långt när icke så många som de välvilliga i naturen eller de oskadliga.
Många sådana hafva uppkommit ur de lifsfrön, hvarmed Audumla mättat skapelsen.
Allt har lif, ehuru lifvet är af många slag.
Så lefva väsen inne i träden.
De gamla vårdträden, som växa på gårdplanerna, hafva själar, som känna med de människor, som de sett födas och växa upp i närheten af sin skugga.
Bor en slägt länge på samma gård, och har vårdträdets själ sett många barn af den slägten leka under dess krona och växa upp till dugande människor, då uppstår ett förtroligt förhållande mällan vårdträdet och slägten.
När den senare blomstrar, frodas vårdträdet, äfven i sin höga ålder, och vid vinterfästen, då det står utan blad, smyckas det af gårdfolket med brokiga band.
Aldrig sjunga fåglarne vackrare än i vårdträdet, och när en man, som varit länge borta på sjöfärder eller i krigsäfventyr, kommer hem, då hälsar honom en susning i dess krona, som väcker hans käraste barndomsminnen.
Äfven häraderna hafva sina vårdträd, under hvilka rätt skipas, och folkstammarne hafva sina, där de samlas till tings och rådgöra om krig och fred.
På hafvet i stormen hör man necken slå sin harpa, och från älfvar och forsar förnimmes stundom i sommarnätterna strömkarlens strängaspel.
Ej sällan händer, att två af Järnskogens farligaste Lokesöner, ulfvarne Skall och Hate, lämna sitt tillhåll och jaga efter solen och månen under deras färder på himmelen.
Asagudarne hafva hitintills alltid lyckats frälsa dessa undan deras förföljare, ehuru de ofta kommit dem så nära, att de blifvit skymda för människornas ögon (vid sol- och månförmörkelser).
Fullt trygga känna sig sol- och månehästarnes länkare först, när de hunnit till varnernas skog i aftonrodnadsalfen Billings land.
Varnerna äro aftonrodnadsalfens stridsmän.
Sedan solen gått till hvila, vaka de ännu öfver henne »med burna ljus och tända facklor», som kasta sitt sken på himmelen och förgylla kvällens skyar.
Till minne af det gamla fäderneslandet, af urfädernas grafvar och af de vigtiga händelser, som i urtiden timade på den skandiska halfön, bedja de söder om hafvet boende germanerna med anletet vändt emot Norden.
NORNORNA. DOMEN ÖFVER DE DÖDE.
SALIGHETS- OCH STRAFFORTERNA.
Urd, ödets dis, är också dödens.
Emedan hon bestämmer hvarje människas lefnadsöden och lefnadslängd, bestämmer hon äfven hennes dödsstund.
Hon, som lägger lifvets lotter, lägger dödens.