Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Resolutionen på Allmogens besvär den 9
December 1766 gör häruti den ändring, att äfven embelsmäns och enskilda personers kungörelser skola å predikstolarne i stället för på kyrkovallen eller i socknestugan uppläsas; och ändtligen är genom Kongl. Förordningen den 8 Maj 1849 föreskrifvet, att, med undantag af böndagsplakat, hvilka, såsom varande af religiös egenskap, efter predikan och näst efter Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 9. 3 bönen “Fader vår“ mö uppläsas, alla andra Kongl.
Förordningar samt auklorileters och enskilda personers kungörelser skola omedelbart efter gudstjenstens slut från predikstolen af presten uppläsas i den ordning, som ditintills funnes stadgad.
Äfven vid sistlidna riksdag blefvo åtskilliga förslag väckta i hufvudsakligen enahanda syftning, som de af Doktor Säve och Herr Blomhet'g nu framställda, men dessa förslag vunno icke Rikets Ständers bifall.
Sammansatta Utskottet, som öfver nämnda förslag afgaf utlåtande, yttrade deri, bland annat, hurusom, vid betraktande af de uti förevarande ämne gällande föreskrifters lämplighet och behöflighet för det med dem afsedda ändamål, det icke undgått Utskottets uppmärksamhet, att i de större städerna, der tidningar dagligen eller liera gånger i veckan utgifvas, tillkännagifvanden af ifrågavarande beskaffenhet genom dem både skyndsammare och säkrare delgifvas allmänheten, till följd hvaraf kungörandet från pre dikstolarne derstädes syntes gagnlöst och icke kunde tilldraga sig åhörarnes uppmärksamhet, äfvensom att en del vidlyftigare författningar icke kunde behöfva in extenso uppläsas, utan att det vore tillräckligt, om, på sätt i vissa orter lärer ske och af en motionär blifvit förordadt, endast rubriken af desamma upplästes med tillkännagifvande, hvarest författningen vore till genomläsande tillgänglig; men, enär i de mindre städerna och på landet, hvarest, till följd af en långvarig vana hos befolkningen att, vid dess sammankomster till firande af gemensam gudstjenst, tillika erhålla behöiliga underrättelser om de allmänna angelägenheterna, del nuvarande publikationssättet fortfarande visade sig verksamt för ändamålet, detsamma icke, innan kommunikationsanstolterna och spridningen af tryckta skrifter vunnit en vida större utveckling, än den närvarande, kunde på ett tillfredsställande sätt af andra anordningar ersättas, samt det syntes vara med god ordning öfverensstämmande, att det lagbestämda publikationssättet vore för hela riket och för officiela tillkännagifvanden af alla slag lika och gemensamt, ansåge Utskottet, att ofvanberörda särskilda förhållanden icke borde lill några nya allmänna stadganden föranleda.
Delande dessa åsigter angående lämpligaste sättet för publicerande af Kongl.
Förordningar och auktoriteters kungörelser äfvensom sådana tillkännagifvanden af enskilda personer, hvilka enligt särskilda lagstadganden böra från predikstolen kungöras, föreställer sig dock Utskottet, att, då prest, som till följd al ålderdom eller svaghet är urståndsatt att sjelf förrätta gudstjenst, till och med har rättighet att låta annan person predika, hinder ej kan eller bör möta för presten att, under sådana omständigheter, likasom då han har att på samma dag förrätta gudstjenst på flera ställen, och hans krafter sålunda i hög grad tagas i anspråk, äfven låta uppläsandet af Kongl. Förordningar samt kungörelser af nyssnämnda slag utaf annan lämplig person verkställas.
I fråga åter om sådana tillkännagifvanden, hvilka icke äro af officiel natur eller eljest af den egenskap, att deras uppläsande från predikstolen är i lag särskildt föreskrifvet, torde deremot förändring af nu gällande stadganden vara af be - 4 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 9. hofvet påkallad.
Fordomdags, då affärsverksamheten var ringa, lorekommo antagligen dylika kungörelser icke i sådan mängd, att deras uppläsande från predikstolen för presten medförde något synnerligt besvär; men till följd af den utveckling, affärsverksamheten nu mera vunnit, länder uppenbarligen ifrågavarande stadgande presten till verklig tunga, hvilken, så vidt möjligt är, torde böra lindras.
Frågan om sättet för enskilda kungörelsers publicerande är onekligen en angelägenhet, som rörer kommunen ensam, och ordnandet af densamma torde derföre tryggt kunna kommunen anförtros.
Öfverlemnade man åt pastor att med församlingen öfverenskomma om så väl tiden som stället och sättet för kungörandet af dylika tillkännagifvanden, hvilket likväl, till vinnande af nödig säkerhet att publicerandet på öfverenskommet sätt verkställdes, alltid borde ske på pastors ansvar, skulle utan tvifvel denna angelägenhet på de flesta ställen kunna ordnas till pastors och församlingens ömsesidiga belåtenhet.
Beträffande slutligen den pröfning, enskilda kungörelser före publicerandet äro underkastade, så innebär redan Kyrkolagens ofvanomförmälda stadgande, att lysningar efter stulet eller tappadt gods skola i tid hos presten angifvas och vara sä beskaffade, att de tjenligen kunna af predikstolen nämnas, ett medgifvande af rättighet för presten att granska innehållet af dylika kungörelser.
Denna prof— ningsrätt har sedermera blifvit uttryckligen bestämd och i väsendtlig mån utvidgad, i det genom Kongl. Resolutionerna på Presterskapets besvär den 10 Mars 1719 och den 14 Juni 1720 samt Kongl. Cirkulärbrefvet den 12 Augusti 1812 stadgats, att alla enskilda kungörelser skola, i så god tid och förr än gudstjensten begynnes, till presterskapet aflemnas, att presterskapet må kunna pröfva och ansvara för deras tjenlighet att i kyrkan offentligen kungöras ; och i fråga om sådana enskilda kungörelser, som kunna leda till folksamlingar, qvarstår ännu det i sistnämnda nådiga Bref meddelade stadgande, att alla dylika, endast med de genom Kongl. Cirkulärbrefvet den 20 Augusti 1823 gjorda undantag för kungörelser om bouppteckningar, auktioner och uppbördsstämmor i följd af auktioner, böra, innan de må från predikstolen uppläsas, vara försedda med påskrift af vederbörande kronobetjent.
Dessa stadganden synas Utskottet särdeles välgrundade och skulle, enligt Utskottets öfvertygelse, icke i någon mån ersättas genom antagande af det utaf Riksdagsfullmägtigen Rundbäck framställda förslag, enligt hvilket, med borttagande af all föregående pröfning och af vederbörande tjenstemäns ansvarsskyldighet, en hvar blefve berättigad att genom prestens försorg få kungörelse af hvad beskaffenhet som helst publicerad, mot skyldighet att ensam lör dess innehåll ansvara likasom för utgifvandet af tryckt skrift.
Att ifrågavarande stadganden, likasom hvarje annat sådant, kunna, på sätt särdeles i sednare tid skett, blifva missbrukade, lärer icke, helst desamma obestridligen hafva en god syftning och, rigtigt tillämpade, leda till det med dem afsedda ändamål, böra föranleda till deras fullkomliga upp - Sammans.
Le sv.- och Ekon.- Utskottets Letänkande N:o 9. 5 häfvande.
Mot missbruket linnas alltid nödiga korrektiver, så länge ansvaret för detsamma hvilar på en Statens tjenare.
I öfverensstämmelse med ofvan uttalade åsigter, får Utskottet, med anledning af ifrågavarande motioner, vördsamt hemställa, alt Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, måtte anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes utfärda nådig förordning, hvarigenom, med ändring af Kongl. Resolutionen på Allmogens besvär den 9 December 1166 och Kongl.
Förordningen den 8 Maj 1849, stadgas, att det må vara presterskapet medgifvet, dels att med församlingar» e öfverenskomma om så väl tiden som stället och sättet för publicerandet, pä prestens ansvar, af sådana enskilda kungörelser, hvilka icke äro af egenskap att, enligt särskilda författningar, böra från predikstolen uppläsas, dels ock att, der presten af ålderdom eller svaghet är urståndsatt, eller af andra tjensteåligganden förhindrad att uppläsa Kongl. Förordningar, embetsmyndigheters kungörelser och sådana enskilda tillkännagifrandén, hvilka, till följd af särskilda stadganden, skola frän predikstolen meddelas, låta uppläsandet genom annan lämplig person verkställas.
Reservationer: af Grefve Sparre, E., och af Herr Nordenfalk, G1., hvilka ansågo särskilda stadganden i det afseende, Utskottet föreslagit, öfverflödiga och derlöre olämpligt alt med skrifvelse härom till Kongl. Maj:t ingå; af Herr Henschen samt , af Uiksdagsfullmägtige Sven Rosenberg från Christianstads län, Anders Jonsson från Wermlands län och Jöns Rundbäck från Göteborgs län, hvilka samtlige yrkat bifall till den sistnämndes förslag, så vidt det afser sammanförande i en enda författning af alla uti ofvanberörda ämne gällande stadganden.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 10.
N:o lO.
Ank till Exp.-Utsk, den 5 Maj 1866, kl. lif, ni» Betänkande, i anledning af väckta motioner angående ändringar i gällande föreskrifter rörande hemmansklyfning.
Uti ofvanberörda ämne hafva motioner blifvit väckta inom Väilolliga BorgareStåndet af Herr Staaff (motionen N:o 147) samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af August Danielsson från Norrbottens län (motionen N:o 210), hvilka motioner, remitterade den förra till Lag-Utskottet samt den sednare till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, blifvit, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, lill behandling af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet öfverlemnade.
Begge motionärerne hafva sammanstämmande anfört: att bestämmandet af ett visst tunnlandtal i odlad eller odlingsbar vidd med andel i skog och mark, som en ulklufven hemmansdel minst borde innehålla, syntes böra ega företräde framför nu gällande stadganden för besutenhetsberäkningen, enär det alltid blefve lättare att afgöra, huruvida en utklufven del är odlingsbar, än huru många personer derå kunna hafva sin bergning, och huru många kreatur den kan (öda; äfvensom att, om man icke ville frångå principen att klufven hemmansdel skall gifva en viss beräknad afkastning, de i nu gällande författning uppgifna fordringar, att sådan klufven hemmansdel, med beräkning af odlingstilIfällen och biförtjenster, minst skall lemna bergning åt tre personer, kunna utfodra två kor och fem får samt föda två dragoxar eller en häst, likväl hvarken vore billiga eller rigtigt afvägda, då dragkraften å en sådan egendom icke stöde i något proportionerligt förhållande till öfriga fordringar, hvilket ock skulle bevisas deraf, att många hemmansegare, likasom innehafvare af afsöndrad jord och stadsegor, (unne fördelaktigast, att ej å sina små egor underhålla dragare, icke såsom kunde dragkraften derå undvaras, utan emedan de insåge, att denna med minsta kostnad genom arbetsbyte erhölles, till följd hvaraf deras egendom lemnade långt större behållning, än om dragare skulle derå framfödas.
At dessa skål hafva motionärerne, likaledes enstämmigt, föreslagit, att Rikets Ständer ville för deras del besluta: Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och .Ekon.-Utskottets Betänkande N-.o 10- 1 “att hemman af hvad natur som helst, med undantag af lotshemman, skattehemman, oskiljaktiga från bruk, samt nybyggen, som icke till någon del ingått i skatt, må, såvida deras egor undergått laga skifte eller eljest icke ligga i flera skiften, än 1827 års skiftes-stadga högst medgifver, få klyfvas, utan annan begränsning i afseende på storlek, än att hvarje hemmansdel, utom andel i skog och betesmark samt öfriga förmåner och rättigheter, innehåller minst fem geometriska, till odling af säd och foder tjenliga tunnland, i hvilket fall hemmantalet bestämmes enligt grunderna i 19 § af Kongl. Förordningen den 6 Augusti 1864“; eller om detta icke ansåges lämpligt, utan att fordririgarne på viss afkastning borde bibehållas: att orden: “en häst eller ett par dragoxar11 må från 2 § i författningen utgå; att följaktligen de sex första §§, i enlighet med det blifvande beslutet, allt efter dess beskaffenhet, antingen ändras eller också upphäfvas; att orden: “här ofvan11 från 14 § 1 mom. och:|“i denna förordning", från 19 § 1 mom. uteslutas; — samt att förändringen tillämpas genast efter derom utfärdad förordning.
Hvad det första af dessa alternativa förslag angår, tillåter sig Utskottet erinra, att, under det lagstiftningen i fråga om jordafsöndring gått så långt man kan gå, i det afsöndring tillätes af huru liten del som helst, deremot, angående grunderna för hemmansklyfning, besutenhet antagits såsom den gräns, hvarutöfver sådan klyfning icke borde medgifvas; och Utskottet har icke hvarken uti det af motionärerne anförda eller eljest funnit något skäl att för närvarande tillstyrka ett frångående af denna grundsats.
Att bestämmelsen om fem tunnland “odlingsbar jord11 i allmänhet icke skulle kunna sättas i stället för nuvarande stadganden om hvad med besutenhet förstås, ligger i öppen dag, då man vet, huru svälvande begreppet “odlingsbar jord“ är; och Utskottet anser, vid sådant förhållande, motionärernes förslag i denna del icke vara af den beskaffenhet, att det bör vinna Rikets Ständers bifall.
Vidkommande åter det sednare alternativet eller att, med bibehållande af beräkningen utaf viss afkastning af den utklulna hemmansdelen, nedsätta fordringarne på samma afkastning så, att det ej skulle erfordras, alt hemmansdelen lemnade föda äfven åt en häst eller ett par oxar, så anser Utskottet, att begreppet besutenhet måste i sig innefatta begreppet af sjelfständigt jordbruk, samt att ett sådant icke kan tänkas utan förmåga att å hemmanets egor framföda för jordens skötsel nödiga dragare.
Väl förklara motionärerne det vara fördelaktigast att lega sådana, men då de härvid utgå från den rigtiga förutsättning, att det är ofördelaktigt för en jordbrukare att hålla större antal dragare, än som oundgängligen för hans jordbruk behöfves, så torde med fog kunna ifrågasättas, hvarifrån den erforderliga dragkraften skall mot lega erhållas.
Dessutom torde det få anses mindre klokt att göra skötseln af sin jord beroende på möjligheten att få lega nödiga dragare, hvilka väl den ena gången kunde erhållas, men den andra, och antagligen då de 8 Sammans.
Best'.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N.o 11. bäst behöfdes, icke stöde att få.
Om ett sådant sätt att hjelpa sig fram kan gå an i städernas granskap och lör innehafvare af mindre afsöndringar, så torde det dock aldrig för den, som har jordbruk till sin hufvudnäring, vara att tillstyrka.
Utskottet anser af dessa skäl det för besutenhet nu stadgade vilkor, att hemmansdelen skall kunna framföda för dess skötsel nödiga dragare, vara synnerligen välbetänkt och sålunda icke böra borttagas.
I enlighet med det nu anlörda, får Utskottet vördsamt hemställa, att ifrågavarande motioner icke må till någon lii kety Ständers åtgärd föranleda.
Ank. till Exp.-Utsk, den 5 Maj 1866, kl. lif. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af 28 Kap. 1 § Bygg/ringa-Balken, i fråga om af ståndet mellan gästgifvaregårdar.
Till behandling af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet har, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, blifvit från Lag-Utskottet öfverlemna! en af Hedervärda Bonde-Ståndet dit remitterad motion i förenämnda ämne, hvilken blifvit väckt af Riksdagsfullmägtigen Bälter Sven Ersson från Kopparbergs län (motionen N:o 140) och uti hvilken Riksdagsfullmägtigen Eljas Per Olsson från samma län sig förenat.
Under anlörande, hurusom stadgandet i 28 Kap. 1 § Bvggninga-Balken, att gästgifvaregårdar ej må vara på längre afstånd från hvarandra belägna än högst två Sammans.
Lag- samt Allm. Besa.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 11. 9 två mil, gifvit anledning att hindra föreslagen flyttning af gästgifveri, der längden af ett skjutshåll endast med tre sextondedels mil öfverstigit nämnda maximum, fastän genom en sådan flyttning mera än trettiosex procents nedsättning i entreprenadkostnaden kunnat beredas, samt då berörda stadgande icke vore i ringaste mån gagneligt, men kunde på anlördt sätt användas till skada för de skjutsskyldige, har motionären föreslagit, att hvad nyss åberopade lagrum innehåller om högsta afståndet mellan gästgifvaregärdar måtte upphäfvas.
Då emellertid, för att bereda de resande möjligheten af en någorlunda skyndsam fortkomst, utan att de derför skola nödgas till misshandel anstränga skjutshästarne, det är nödigt att skjutshållen icke blifva alltför långa, och den uti ifrågavarande lagrum bestämda högsta längd af två mil mellan gästgifvaregårdarne visserligen icke kan anses för lågt tilltagen, helst under de tider af året, vår och höst, då vägarne äro djupa och tungkörda, har Utskottet ansett denna bestämmelse böra såsom regel qvarstå; men enär lall, sådana som det af motionären anförda, kunna inträffa, då en väsendtlig lindring kan beredas de skjutsskyldiga genom att något förlänga ett skjutshåll, utan att deraf någon synnerlig olägenhet behöfver uppstå, samt sådant icke sällan torde kunna bidraga till det önskvärda införandet af entreprenader för öfvertagande af skjutsbesväret, synes det Utskottet, att för sådana händelser undantag från den fastställda regeln böra medgifvas, på sätt äfven hittills skett, der, såsom i mindre lätt bebyggda delar af landet, nödvändigheten sådant fordrat.
Åt Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, ‘sorn det tillhör att upptaga och pröfva Irågor om gästgifvaregårdars anläggande och flyttning, torde ock lämpligen kunna öfverlemnas att efter de sig i hvarje särskildt fall företeende omständigheter medgifva dylika undantag; och Utskottet får, i öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit yttradt, vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t måtte anhålla, det Kongl.
Maj:t täcktes låta utfärda nådig förordning, hvarigenom förklaras, att hvad i 28 Kap. 1 $ Byggninga-Balken stadgas angående högsta afståndet mellan gästgifvaregårdar leye må utgöra hinder för Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att, der sådant för befordrande af skjutsens öfvertagande på entreprenad pröfvas nödigt, medgifva gästgifvaregårds anläggande på något längre afstånd än två mil från annan gästgifvaregård.
Prot. 18G5 & 1860. 7 Sami. 2 Afd. 8 Höft. STOCKHOLM, TRYCKT HOS J. & A. RIIS, 1800.
Lag- samt Allm. Besv.- och H:o 12.
Ank. till Exp.-Utsk. den 17 Maj 1866, kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af 28 Kap. 7 § Byggninga-bälken, i fråga om ansvar för försummelse att utgöra skjuts.
Sammansätta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, fått till sin behandling öfverlemnad en hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Weidenhjelm, E. A., väckt, till Lag-Utskottet remitterad motion angående förenämnda ämne (motionen N:o 11), och går härmed att öfver densamma sig utlåta.
I ofvanomförmälda hänseende är uti berörda lagrum stadgadt sålunda: »Försummar bonde eller borgare skjutsen; bote sex mark.
Varder vägfarande man hindrad och uppehållen genom gästgifvarens eller formans vållande; då botes en daler för hvar timma.» Motionären anmärker, att nämnda bötesbelopp numera, efter den förändring myntvärdet undergått, vore alltför lågt och till följd deraf overksamt.
Detta hade ock föranledt Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i de flesta länen att sedan flera år tillbaka i de ordningsstadganden, som för gästgifverierna och de skjutskyldige utfärdats, uti ifrågavarande hänseende föreskrifva särskildt vite; men som, enligt Kongl.
Brefvet den 10 Maj 1815, Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes rättighet att i politimål stadga vite vore inskränkt till de fall, då något ansvar i lag och författning icke funnes bestämdt, så hade nyligen inträffat, att en af Rikets Hofrätter, på klagan öfver tillämpningen af dylikt vite, förklarat, att den klagande för sin försummelse icke kunde ådömas högre böter, än hvad lagen i ty fall stadgar, eller 75 öre R:mt.
Då emedlertid ändamålet med en straffbestämmelse i allmänhet torde vara att varna eller afskräcka från lagbuBih. till R.
7 Sami. 2 Afd. 9 Höft. 1 2 Sammans.
Betänkande As 12. dets öfverträdelse, mea dea ifrågavarande icke kunde antagas verka till detta syfte, särdeles i de norra delarne af riket, der skjutsskyldigheten alltid ovilligt fullgjordes och. der den ansåges för det mest tryckande af alla jorden åliggande onera, samt vid sådant förhållande betänkliga svårigheter torde möta för Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att vid skjutsbestyret upprätthålla den ordning och påpasslighet, hvarpå den resande, med afseende jemväl å den ständigt stegrade skjutslegan, syntes ega rättvisa anspråk, föreslår motionären, att Rikets Ständer ville för sin del besluta och till Kongl. Maj:ts nådiga bifall hemställa, att ofvan införda två momenter uti ifrågavarande lagrum måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Försummar den skjutsskyldige skjutsen eller varder resande hindrad och uppehållen genom gästgifvarens eller formans vållande, vare bot från och med fem till och med trettio Riksdaler, utom skadans ersättande.» Utskottet tillåter sig härvid erinra, att det uti ofvan anmärkta lagrum stadgade bötesansvar ingalunda är enda påföljden för den, som låter fel eller försummelse af ifrågavarande beskaffenhet komma sig till last.
Maj:ts Gästgifvare-ordning den 12 December 1734 stadgar nemligen i 22 §: »Om forman, eller den som skjutsa skall, dricker sig drucken, eller eljest genom sitt förvållande och förseende förorsakar uppehåll eller skada, då vedergälle sådant efter mätismanna ordom, och vare dessutom belagd med arbitraift straff.
Orkar han icke botum, bote för honom gästgifvaren, om han visste dess brott och det i tid icke rögde och botade».
— Dessa stadganden synas Utskottet fullt betryggande mot så väl gästgifvares, som de skjutsskyldiges försummelse och tredska; och dä Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande, som har att tillse, det skjutsskyldigheten ordentligen fullgöres, härförutan icke lärer sakna medel att, der behofvet kräfver, tillhålla vederbörande att fullgöra sin pligt, torde något nytt stadgande i det af motionären föreslagna syfte ej vara erforderligt, hvadan Utskottet vördsamt hem ställer, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande AS 13. 3 N:o 13.
Ank. till Exp.-Utsk. den IV Maj 1866, kl. 5 e. m.
Betänkande. i anledning af väckta motioner om förändring af gällande föreskrifter angående tiden för fullföljande af besvär i ekonomiska och administrativa mål.
Sedan Lag-Utskottet, på sätt dess Betänkande N:o 51 utvisar, med föranledande af en hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Gyllenram, Henrik, väckt motion (N:o 128) om ändring af lagens bestämmelser angående tiden för fullföljande af vad och besvär emot utslag, meddelade af Underrätt på G-otland, beslutat tillstyrka Rikets Ständer, att för sin del antaga sådana förändrade stadganden, att, i fråga om mål, som skola besvärsvis fullföljas hos Svea- Hofrätt, tiden derför blefve trettio dagar, har berörda motion, för så vidt densamma angår ändringssökandet i ekonomiska och administrativa mål, blifvit jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, öfverlemnad till behandling af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som ock fått emottaga en hos Hedervärda Bonde-Ståndet af Sven Rosenberg från Christianstads län uti ofvanberörda ämne väckt motion (N:o 62), hvilken blifvit till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad.
Herr Gyllenram, som, på sätt ofvan förmäles, inskränkt sitt yrkande till mål, hvilka fullföljas från Gotland, fäster uppmärksamheten derå att, — då postförbindelsen mellan nämnda ö och 'Sveriges fastland på sednare tid blifvit så ordnad, att äfven under den kallare årstiden kommunikationen dessa orter emellan endast undantagsvis vore för någon postdag afbruten, samt egentliga orsaken till den för Gotland tillförene gifna undantagslagstiftning i fråga om tiden för fullföljande af besvär hos högre
Rätt sålunda bortfallit, — denna undantagslagstiftning ej vidare vore af behofvet påkallad, samt föreslår derföre, att Gotland uti ifrågavarande hänseende måtte 4 Sammans.
Betänkande 13. »ställas lika med de provinser, med hvilka detsamma, med hänsyn till kommunikationsanstalter, närmast kan jemföras».
Sven Rosenberg framhåller, hurusom Svenska rättegångsväsendet i allmänhet rörer sig inom alltför tunga och hinderliga former, så att icke sällan åratal åtgå, för att vinna slutligt afgörande af en ofta ganska obetydlig tvistefråga.
Bland de väsendtligaste anledningarue härtill vore bestämmelserna om tiden för anförande af besvär öfver Underrätters och auktoriteters beslut, hvilka bestämmelser i de flesta fall vore af den beskaffenhet, att målens slutliga afgörande blefve alldeles utan ändamål fördröjd.