Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vet inte, om någon känner sig ha mod att precisera?...
(litet forceradt).
Nå, Bruun!
Du som går för att vara intim där i huset och – efter hvad man säger – har umgåtts där dagligen ...
Det är visst icke sant.
Folk säger så mycket.
Så länge jag minns, har löjtnanten ju dagligen umgåtts här i huset ... (Tystnad.)
(reser sig upp.
Lugnt).
Du får ursäkta mig, Bruun, men jag har en del saker att uträtta.
(Till Emilie.)
Kan du komma in till mig ett par minuter.
(reser sig upp).
Då är det väl bäst, att jag renskrifver det där manifestet för torsdagen, som jag lofvade.
Kan jag få sitta inne i ditt kabinett, Leonora?
Ligger det icke papper framme, så sitter nyckeln i lådan.
(Under denna scen mörknar det mer och mer i rummet.)
Ni tycks icke ha några hemligheter att vara rädd om, fru Leonora.
Och dem jag är rädd om, dem förvarar jag icke i en skrifbordslåda.
I mitt hufvud.
Eller i ert hjärta?...
Max – jag ber er.
Nog vet jag, att det ömsesidiga umgänget i vår krets icke tycks verka utvecklande på de relativa intelligenserna, men att ni ...
Hur vet ni, att umgänget i vår krets icke verkar utvecklande på folks intelligens.
På hvems?
(betänker sig litet).
På min egen kanske.
I alla fall helt säkert inte på Emilie och nu heller inte på Hans!
Det går utför med Hans’ hufvud också?...
Ja – det är ledsamt, men jag blir tvungen att antaga det.
Hur skulle jag annars kunna förklara, att han till den grad ta’r sig nära Emilies klumpiga elakheter.
Låt oss säga »fräcka insinuationer» – det låter mera intressant – för mig.
Ja, ni kan ju gärna taga det öfverlägset ...
Det kan jag också förresten!
Men när jag tänker på, att Hans i detta ögonblick sitter och hör på Emilie och delar hennes moraliska ångest, att jag – hvad skall jag säga – har mera sympati för er, än det strängt taget är mig tillåtet att ha! – Å, jag kunde ...
Men hvarför skulle er svägerska, som jag alltid ansett för en af de sötaste unga flickor jag känner – se inte på mig, fru Leonora – inte på det viset, jag kunde få lust att tyda den där blicken!
Den är lätt att tyda: helig, oskyldig, rörande förvåning!
Tycker ni, att Emilie visar sig så söt nu?...
Är det pretentiöst af mig att bedja er bemärka tempus, innan ni afbryter mig.
Som jag alltid har ansett för en af de sötaste unga flickor jag känner, säger jag – hvarför skulle hon nu plötsligt utveckla sig till en svart själ med perfida afsikter?
Lille Max!
Hon gör mig den äran att vara svartsjuk.
Jag kan bara svara, att äran är förtjänt.
Men jag visste inte ...
Att hon var kär i er.
Max – härefter vill jag kalla er Antonius!
Jo, hon är kär i er – i edra epåletter, i er erfarenhet, i ert dåliga rykte, i edra uttrycksfulla ögon och – tout le beau reste!
Tycker ni egentligen, att ni nu handlar rätt mot er svägerska, fru Leonora?
Tycker ni hon handlar rätt mot mig?
Hon skadar alldeles bestämdt mig, men jag gagnar henne – kanske.
Ni får ursäkta, men jag ser inte klart, hvari er filantropiska ansträngning består och heller inte målet för den.
Antonius!
– Jag öppnar edra ögon.
Riktigt på vid gafvel öppnar jag dem – för det faktum, att ni har den lyckan att vara älskad – utan er egen förtjänst eller värdighet älskad af den söta, bildade, korrekta och allmänt beundrade fröken Emilie Haxton.
Neka inte till det, Max – hon har redan stigit betydligt i edra ögon!
Som ni säger: kanske!
Nå – har jag då inte gjort henne en tjänst?
Som ni säger: kanske.
Nu kan jag gärna säga det alltsammans, efter som jag en gång har börjat: jag har länge i mitt hjärta önskat, att det skulle bli parti mellan er och Emilie.
Det är mycket vänligt, allt för vänligt – af er!
Men ni tycks inte taga mig med i beräkningen – mina önskningar, menar jag.
Behöfver jag säga er, att jag inte älskar den allmänt beundrade fröken Emilie Haxton.
Får jag lof att göra er en liten indiskret fråga?
(ser upp, hastigt).
Tusen om ni vill!
Men ni får icke vänta er något indiskret svar.
(ser alltjämt på henne.
Slår plötsligt om från sin förra lätta ton).
Har ni verkligen aldrig brytt er den minsta smula om mig, Leonora?
(lika allvarligt).
En kvinna – Max – älskar den man hon tror älskar henne.
Jag hade sett er, sedan jag var årsgammal – så kom Hans, när jag var tjugu år.
Så vacker och manlig, så kär och allvarlig, och så älskade jag honom – naturligtvis!
Om jag vore så inbilsk, som folk tror mig om att vara, skulle jag fatta hopp efter detta »naturligtvis».
(Tiger, betraktar henne.)
Är det värdt att fatta hopp?
(Leonora skakar på hufvudet.) Ni tiger – vill icke en gång se på mig!
Nå väl, jag är trött af jargonen, jag faller ur rollen – jag förbereder er på det.
En gång vill jag få lof att säga er ...
Max!...
Drottning Leonora – jag lyder icke längre!
En gång vill jag säga er – hvad ni för resten vet lika väl som jag – men en gång vill jag säga det – allvarligt och på mitt hedersord, vill jag försäkra er – att så länge jag minns, har jag hållit mera af er än af något annat i världen, och sedan jag var så pass vuxen, att jag förstod att älska, Leonora, har ni, som en ung flicka, som en annans hustru – alltid härskat enväldigt i mitt hjärta.
(reser sig och går fram till elden, utan att se på honom).
En lång regeringstid!
Stackars drottning!
Har hon dock icke under största delen af tiden varit suspenderad, och den intimare administrationen anförtrodd åt andra?
Jag nekar inte till, att jag har gjort hvad jag har kunnat för att trösta mig.
Men ni har varit drottningen, och om ni förstod er litet på män, skulle ni veta, hvad det vill säga.
(efter en paus.
Sakta).
Jag försöker inte att säga emot er, Max – men jag ville önska, att ni icke hade sagt detta ... fullt så allvarligt.
Jag tycker jag har tjänat länge nog för den fattiga rätten att säga det.
(halft i tankar).
Och så en vacker dag, så tycker ni, ni har tjänat länge nog för att vara i er goda rätt att drifva saken till sin spets.
Ni kommer att tvinga mig till ett val ...
(lågt).
Är det möjligt, att ni kunde frukta det?...
(raskt.
Vänder sig emot honom).
Ja – men inte som ni menar.
För att komma tillbaka till det, vi talade om: jag har alltid önskat detta parti.
Jag önskar det nu mera än någonsin.
Jag vet inte, om det är min intelligens, som igen klickar, men jag vore er förbunden, om ni för en gångs skull ville låta mig se edra kort.
(breder ut händerna framför honom).
För det första önskar jag det för bägges eder lycka.
Jag tror fullt och fast, att Emilie är en hustru för er: representativ, förmögen, förträffliga förbindelser.
En hustru, som en sjöofficer lugnt kan lämna bakom sig ...
En hustru, som han i det hela kan lämna – mycket lugnt.
För det andra – önskar jag det för min egen lycka.
(nära henne, lågt).
Törs jag uppfatta det så, som om jag kunde vara farlig för er lycka, Leonora.
(skakar på hufvudet, drager sig tillbaka.
Långsamt).
Nej, tvärtom – Max.
Jag ber er, missuppfatta mig inte, det låter så underligt, när jag säger det, men det är den renaste egoism.
Ibland tycker jag, ni är nästan nödvändig för mig.
Jag saknar er så förfärligt, när ni är borta.
(obehärskadt.
Griper hennes händer).
Men Leonora – käraste Leonora.
Så måste ju ...
Då älskar ni mig ju!
Jag kunde kanske, när jag var mycket ung, ha kommit att älska er, om ni i stället för att ni så ifrigt berättade om er expedition till Västindien och så viktigt häntydde på edra amouretter på S:t Thomas, i stället hade berättat mig, att mina ögon voro mera uttrycksfulla än kreolskornas, min fot mindre, mitt skratt klarare.
Men jag pretenderade det icke – medvetet – och ni glömde bort det – omedvetet.
Och så kom Hans, som jag redan har sagt er.
Han fann mig förtjusande, och jag fann honom förtjusande, som sade det.
Och det kallar ni kärlek?
En ung flicka ser en gud i den man, som först uppenbarar för henne själf hennes eget väsen.
Och – om det från början blott var förälskelse, så blef det kärlek.
Vi växte så innerligt ihop, som blott makar kunna det, när de ha barn.
Och vi upptäckte, att mellan oss fanns icke blott den ömsesidiga förtjusningen utan också sympati.
Men det är öfverflödigt att förklara er allt detta.
Har icke er egen erfarenhet lärt er, Max, att kvinnan älskar blott den man, som har förstått att vinna henne?
(tankfullt).
Alltså är det er mening att säga, att om jag, när ni var aderton år och jag tjugutre, i stället för att ge mig till att bli högtidlig och börja på att kalla er för »fröken» och öfverlägset tala om Västindien.
Och västindianskorna!...
Och västindianskorna.
Att om jag då hade tagit er i famn, hvilket gud skall veta, jag hade den innerligaste lust till, så ... så ...
Det är troligt, Max. Sådan är kvinnan.
Men nu ha vi talat nog om detta.
(Vill ringa efter ljus.)
Nej, håll!
Låt mig först få säga er en sak – nu i mörkret.
Den gången då för tio år sedan – då ni hette fröken Leonora och för första gången tittade ut i världen med edra förväntningsfulla, tankfulla ögon, då ... A, Leonora – jag vågade icke!
Det är sant – jag tyckte aldrig jag kunde bli god nog – åt er.
Mina äfventyr på S:t Thomas, som jag skröt af – ni skulle blott veta, hur de tyngde på mitt samvete.
Ni var så fin och skär och ren, och jag, och jag ... Å, när man är tjugutre år och så kär som jag, så har man samvete, eller man vill åtminstone ha det ...
Det är dumt, men ...
Jag älskade er, Leonora.
Jag älskade er, som jag älskar er nu – som jag alltid har älskat er ...
(Max böjer sitt hufvud öfver hennes händer.
Hans öppnar dörren från sitt rum, och ljuset faller i en strimma in i rummet.)
(ser dem icke).
Satans mörker!
Är du här, Leonora?
Ja, Hans.
Vill du något?
Låt oss framför allt få ljus!
(Stryker en sticka och tänder lampan på bordet.
Får i detsamma syn på Max.)
Bruun!
(framför Leonora.
Bugar sig).
Entledigar ni mig nu, fru Haxton?
Är det Leonora, som har hållit på dig så länge!
(utan att låtsa höra).
Ja, nu får ni gå.
Tack för i afton och kom snart igen.
(Max går, nickar till Hans, som höfligt följer honom ut.
Ännu innan de stängt dörren bakom sig, ringer det, och man hör Hans öppna för herr och fru Schwarts- Hansen.
Herrn talar högljudt med Max, och man hör dem utbyta hälsningar.)
HANS. Herr och fru SCHWARTS-HANSEN.
(hör rösterna, lyssnar, gör en förtretad rörelse, går plötsligt bort till kabinettsdörren och ropar):
Katrine – är du färdig?
(i dörren med ett papper, som hon viftar med).
Vill du mig något, Leonora?
(hastigt, nervöst).
Stanna här inne och tag emot Schwarts- Hansens, de kom just nu, så är du snäll.
(Man hör Schwarts-Hansens högljudda skratt och afsked från Max. Tamburdörren slås igen.)
Du förstår, jag måste kläda mig till middagen ... (Går hastigt in i kabinettet.
Katrine ser något förvånad efter henne.
Går fram i rummet i detsamma Hans inför herr och fru Schwarts-Hansen.
Emilie kommer in från matsalen).
(gemytligt).
God dag, god dag, mina damer.
(Till Emilie, medan Katrine hälsar på frun.)
Förbannadt kallt det har blifvit på en gång.
Kommer kanske litet sent, men i våra kretsar med »8 o’clock dinner.»
Ja, så förnäma äro nu icke vi.
För oss duger det med klockan sex.
(drygt).
Min hustru påstod nu det var hennes pligt att göra lilla fru Leonora, som vår vän Bruun säger – en visit, och så följde jag med för att höra, hur det går med valaffärerna.
(Hans, som hela tiden sett nervös och otålig ut och strax han kommit in sett sig om efter Leonora, vänder tvärt ryggen och går bort till kaminen.
Schwarts-Hansen, förvånad, till Emilie.)
Men hvad står på med doktorn – hvad har jag gjort honom?
Min bror menar ingenting med det.
Det är valet – det tycks ha komplicerat sig.
Mycket riktigt, fröken – just komplicerat sig.
Det är ordet.
Det är naturligtvis detta med socialisten.
– Det kommer nu af att vänstern begår det felet att smickra mobben.
Har jag inte alltid sagt, att det hämnar sig!
När vi andra, som stå bland de högst beskattade och annars också har det godt, när vi bråkar och opponerar oss – när vi, säger jag – ger dem ett sådant dåligt exempel, kan vi så förundra oss öfver att det smittar dem, som egentligen ha alla skäl ...
Nå, skäl – det menar jag naturligtvis inte ...
Smittar dem menar jag, som i det hela låta ett dåligt exempel smitta sig.
Man måste bära följderna!
Om man inte hade gått och inbillat sig i sin ungdom, att det var så intressant att tillhöra oppositionen – inbillat sig, säger jag – sig själf och andra ... (Plötsligt förtroligt.)
Ja, inbillat andra, det är just det värsta, för så efteråt – när man är en rangerad karl och har ... modifierat sig ... så kommer de andra och sticker en det i näsan: »konsekvent,» säger de, »konsekvent!»
Och de släpper en aldrig, med mindre man rent ut förklarar sig för de andra.
Och det – jag ber er – hvem vill nu ta den risken?
Det kan fan vara konsekvent, när man är femtio år!
Det är mot naturens ordning, säger jag ...
Men tror någon, att politiken respekterar naturens ordning!
(Hans ännu vid kaminen.
Katrine samtalar vid bordet, lutad öfver tidningar och tidskrifter, med fru Schwarts-Hansen.)
(höfligt).
Naturligtvis kan man ofta i sin ungdom begå ett misstag – taga fel om sig själf.
Jag tror till exempel absolut, att herr fabrikören från början bättre hade ägnat sig för det härskande partiet.
(glad, ännu förtroligare).
Just så – för det härskande – det solida.
Man skall vänja sig af med att dra’ växlar på framtiden.
Det – det – jag försäkrar er fröken, jag talar som en gammal affärsman – det betalar sig icke.
Det är spekulation, svindel, rent af ...
Och jag personligen, jag är nu till den grad för det solida, att jag inte ens kan tåla den oskyldigaste förfalskning eller efterlikning i mitt hus.
Det vill säga litet »elektro» till större middagar.
Jag ber er, hvad skulle det göra: en eller annan sked eller gaffel – det är det sannerligen ingen som märker, när de ha fått ett par glas vin, som för resten inte heller behöfver att vara af första sort – bara det är nog.
Nej, det solida – det säger Kally också.
Silke allt igenom – om det så är skjortan!
Man känner igen en gentleman på underkläderna, det säger Kally också.
Jag får säga, att mitt ...
(Drager och halar i ärmlinningen under manschetten.)
Nå, nu har den krupit upp, som vanligt – det kan också vara detsamma – men jag försäkrar er, fröken, det är det finaste man får i den branchen ...
Men det var egentligen det, jag ville säga – man inbillar sig ju alltid strax, när man kastar sig in i oppositionen, att den skall komma till makten.
Man har varit i England, man läser »Times», man säger till sig själf, att det är naturens gång, men (melankoliskt) den blir minsann där den är och bara opponerar.
Och resultaten – (kränkt).
Jag frågar er hvar är resultaten?
Alla har inte tid att vänta.
(som inte hört på honom, vaknar upp).
Att vänta?
Ja, mycket riktigt, som ni säger, man väntar ...
Man väntar förgäfves, säger jag.
Men – man blir på sin post.
Se på mig – jag kan säga, att jag har offrat mig för mina principer!
Men hvad har jag för det?
Ja – hvad har ni?
(melankoliskt) Kläderna på kroppen – kläderna på kroppen – och ... litet till.
Men det viktigaste: anseendet, rangen, äran – men det är det rent ut sagdt strunt.
(höfligt motsägande honom). Å ...
Jo, fröken – säg inte emot mig.
Med det är och blir det strunt.
Nej, en af de andra – vid min ålder och med min, låt oss utan skryt säga, duglighet – som kanske inte har skänkt hälften så mycket åt asyler och hjälpfonder som jag – han sitter där som etatsråd, och riddare af Dannebrog.
Man har ju i stället sitt samvete, förstås.
Man har sitt samvete och, man vet med sig, att man har varit konsekvent, obrottsligt konsekvent.
(Putsar sin näsa.
Emilie förenar sig omärkligt med damerna vid bordet.)
(till Katrine).
Er svägerska tycks inte vara hemma?
(kommer fram till damerna).
Jag ber om ursäkt på min frus vägnar, fru Schwarts- Hansen.
Hon gick nyss in till sig för att kläda om sig till middagen.
Så får jag alltså inte det nöjet att hälsa på henne i eftermiddag.
(Till Katrine).
A propos – ni vet väl icke, fröken Haxton, hvar hon har köpt sin nya grå filthatt.
Det är en vådligt stilig fason.
Jag har hört mig för både i Magasin du Nord och hos Börre, men ingen har maken till den.
Hon hade den i förrgår på Langelinie – hon gick och spatserade med löjtnanten.
(stelt).
Hvilken löjtnant?
FRU SCHWARTS-HANSEN.
Löjtnant Bruun förstås!
(Skämtsamt.)
Fru Haxton, som håller så på det passande, spatserar visst icke med någon annan löjtnant än en, som hon – känner så väl – som löjtnant Bruun.
Min svägerska är nästan uppfostrad tillsammans med Max Bruun.
De ha känt hvarandra så godt som hela sitt lif.
(infaller gemytligt).
Ja, och »gammal kärlek ...»
(Hans vänder sig ännu en gång ifrån honom och går bort till sin förra plats vid kaminen.)
(sotto voce).
Kan någon begripa, hvad det är med Haxton?
Har jag förnärmat honom?
Inte ett ord säger han i afton.
Jag får säga, att en gentleman ...
Var inte indiskret, Vilhelm.
När man inte känner dem, så skall man akta sig för att kommentera andra människors intimaste bekymmer.
(Till damerna.)
Ack, Gud ja – hemliga sorger – det ha vi ju alla!
(förargad).
Kan du klaga på mig, Kally?
Nej, gunås – Jag menar gud ske lof!
BUNSEN.
(Agent Bunsen kommer in från tamburen.)
(går emot agenten).
God afton, herr Bunsen.
Kanske?...
(Öppnar liksom inbjudande dörren till sitt eget rum.)
BUNSEN
(ser det inte, sjunker trött ned på pianostolen).
God afton, mitt herrskap – god afton!
Ja, jag kommer med nyheter!
(Gör en stor teatralisk rörelse med handen.)
Det klarnar, doktor Haxton – det klarnar.
– I Bröndshöj?
För den samlade oppositionen, fröken.
(torrt.
Ännu i den öppna dörren).
Den delade oppositionen, menar ni väl.
Men nu är den andra parten också halfverad!
(ironiskt.
Utan intresse).
Det artar sig alltså till fullständigt politiskt massmord.
(utan att höra honom).
Det är en hemmansägare därute, som är inre missionär – han har en del att säga – och nu ha de upptäckt, att högerkandidaten är fritänkare.
(Blygsamt.)
Jag får säga, att det var undertecknad, som – så att säga – hänledde deras uppmärksamhet på det.
Jag fick in en liten artikel i en inre missionstidning »Fredsklockan» ...
(Han tar fram ett blad.)
(tillgjordt naivt). »Fredsklockan»?
Jag trodde det hette »Krigsropet».
Det är något annat, min bästa fru Schwarts- Hansen – något helt annat.
Men i verkligheten kan det vara precis detsamma.
(ifrigt, afgörande).
Ja, det kommer bara an på, hvad namn man vill ge det.
(Tager bladet och studerar det.)
Nu skall vi se, att de plåga honom så länge, att han måste bekänna färg.
Ja, – jag tyckte själf, det var rätt fiffigt.
Men jag brydde mig inte om att säga något om artikeln, förrän jag fick se, hvad verkan den hade.
(läser i bladet).
Utmärkt.
En rent af förträfflig idé!...
De vet också där ute – högern, att han är litet ...
(Gör en vippande rörelse med handen.)
Litet lätt.
På tråden – så att säga ...
Men den dygdige hemmansägaren, herr Bunsen?
Ja – han ämnar nu ställa sig som agrarernas kandidat.
(stojande).
En sådan nyhet!
Det var den största tjänst han kunde göra oppositionen.
Det skulle bara fru Leonora höra!
(Till Haxton.)
Det förbättrar ju edra chancer väldigt – det kommer att glädja henne.
Men hvar är lilla fru Leonora?
Jag har nästan inte saknat henne förrän nu.
(Bugar sig för Emilie.)
Var det inte du, Kally, som sade, att du hade mött henne med löjtnant Bruun?
(Hans går plötsligt öfver tröskeln in i sitt eget rum och slår igen dörren efter sig.
Schwarts-Hansen ser sig förfärad omkring.
Till agenten.)
Men hvad står på med Haxton – kan någon begripa det?
Hvad har jag då gjort honom?
(också altererad).
Jag kommer hit med de bästa, de – så att säga – mest strålande nyheter.
(Vänder sig till Katrine.)
(nådigt och öfverlägset).
Jag förstår, herr Bunsen.
(Till Schwarts-Hansen, kallt.)
Jag förstår också er, herr Schwarts-Hansen.
(mer och mer nervös).
Förstår?
Men bevare oss gud, fröken!
Jag – jag – jag försäkrar, att jag pretenderar inte alls att bli förstådd.
Det är ingenting hos mig, som man kan förstå – ingenting alls, det försäkrar jag på min ära.
Men låt oss tänka öfver situationen: det är en socialist ...
(strängt, med eftertryck).
Det är en socialist.
(Stirrar på Schwarts- Hansen, som förfärad igen vänder sig till Bunsen.)
(halfhviskande).
De tro, gud hjälpe mig, att jag är socialist!
(reser sig, myndigt afbrytande).
Ja, efter som vi inte tyckes få det nöjet att se hvarken herr eller fru Haxton, så ...
(lamt ursäktande).
Min svägerska blir nog ledsen ...
(De taga afsked.)
(till Bunsen).
Vänta ett ögonblick herr agent.
Min syster och jag gå strax och så kunna vi följas åt.
Jag vill nog höra litet utförligare både om socialisten och inremissionären.
De båda herrarna intressera mig i hög grad.
(i det hon går.
Föraktligt, ute i entrén).
Herrarna – sådant folk!
(Dörren står öppen medan Emilie följer dem ut.
Katrine går fram och knackar på Hans’ dörr.
Emilie börjar taga på sig ytterkläderna.
Bunsen hjälper henne.
Talar i den öppna dörren.)
Men vi skulle väl säga farväl till Leonora ...
(utanför Hans’ dörr).
Leonora har jag talat med.
Hon klä’r sig.
– Hans – hör du inte?...
Nå – så är de då ändtligen åstad!
(förebrående, medan Bunsen, som tagit in hennes kappa, hjälper henne på med den).
Du är för ohöflig emot honom, Hans ...
Han har inflytande ...
Annars så ...
(De taga allesammans flyktigt afsked.
Hans följer dem ut.)
Annars så?
(ute i tamburen).
Annars är han ju en stor idiot.
(Under det de tala i tamburen, kommer Leonora omklädd in från sitt kabinett.
Hon ser trött och något tankfull ut.
När Hans kommer in, står hon vid bordet med sitt handarbete i handen, som hon nyss tagit upp.)
(utan att se på honom).
Det var väl flickorna, som gick ... (Sätter sig.)
(kort).
Schwarts-Hansens ha också varit här.
Såå – igen!
(spatserar fram och tillbaka på golfvet.
Med återhållen irritation).
De voro förvånade öfver, att du alldeles inte visade dig ... (Leonora tiger.)
Det drog också tämligen länge ut med din toalett ...
(tvunget, böjd öfver arbetet).
Jag afskyr att behöfva skynda mig i sista minuten.
Jag vill ha god tid ...
(som uppmärksamt har betraktat henne går plötsligt närmare).
Du – du har gråtit, Leonora ...
(ser upp, kallt.)
– Syns det verkligen?
(böjer sig fram emot henne.
Eftertryckligt).
Leonora ...
Efter allt detta som jag ser och hör.
Hvad vill du jag skall tro?
(med tvungen köld).
Ja. Hvad?
Det måste du själf afgöra.
Jag har ännu aldrig dikterat någon hans tro.
(sätter sig på bordskanten bredvid henne).
Vore det underligt, ifall jag omsider komme att tro det, som alla omkring oss tyckes taga för gifvet?
Ja – i mina ögon vore det mer än underligt.
(obehärskadt).
Tror du jag kan taga miste om det?
Beständigt, när han är hemma, kretsar han omkring dig som en mygga om ljuset utan kraft att slita sig ifrån dig.
Och jag?...
Ja, jag har varit så stolt öfver dig, så säker på dig ...
Tills nu?
Ja, ända tills nu.
Har det varit försvarligt af mig, att oanmärkt låta det fortgå på detta viset?
Har det varit rätt af dig att uppmuntra honom, som du har gjort?...
(kallt och tydligt).
Jag har ansett det för onödigt att beröfva mig den människas sällskap, som bäst af alla förstår mig.
(smärtsamt).
Ja, efter detta samtal med din syster, efter det jag vet, att du har kunnat diskutera mig med henne, med hvilken annan som helst; efter att du har oroat dig för mig, undrat öfver mig, så ...
Jag kan inte förstå det, Hans!
Tror du icke det är mig obegripligt?...
Men jag kan inte hjälpa det, jag är icke mer än en människa.
Och du – har skenet emot dig.
Kom blott ihåg, hur nervös du varit på sista tiden, hur retlig och ojämn till lynnet.
Jag har gifvit akt på det – naturligtvis – men icke tänkt vidare på det.
Så en vacker dag genom att se dig tillsammans med honom, se den fullkomliga förståelse, den intima förtrolighet, som mer än någonsin tycks råda er emellan; genom att höra på andra människors helt naturliga kommentarier, så plötsligt ...
Är det underligt, att man blinkar, när man så där får ljuset i ögonen?
(Leonora tiger.
Hans efter att ha väntat på svar.)
Du värdigas icke försvara dig?
Jag har i romaner och på teatern alltid ansett det för något af det mest fantastiska, att en karl, som natt och dag lefver tillsammans med en kvinna, har henne bredvid sig sofvande och vaken, meddelar sig med henne om allt och hör henne uttala sig om allt, plötsligt kan finna på att »misstänka» henne.
Nu vet jag, att det kan passera.
(Går långsamt mot dörren.)
(efter en kort paus).
Du fordrar alltså, att en man alltid skall tro sin hustru på hennes blotta ord?
(vrider på hufvudet).
Vi tala icke om något så abstrakt som man och hustru, vi tala om mig och dig.
Du fordrar alltså, att jag strax skall tro dig på ditt blotta ord?
Utan mitt ord!