Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I ösande regn och decembermörker vandrade det musikaliska Stock- Fröken Hulda Lundins slöjdkurs för ut- holm i tisdags kväll till Musikföreningens kon- bildande af handarbetslärarinnor afslöts för höst- sert, men väl inkommen i musiktemplet vid Bla- terminen sistlidne lördag i Klara folkskola.
I sieholmshamnen, glömde man snart insket och kursen hafva deltagit 38 elever.
Nästa kurs bör- gråvädret därute.
Här var fest och ljus, och till jar, enligt annons i dagens tidning, den 6 näst- sista plats hade publiken mött i högtidsstämning.
Det värj också ett af den klassiska tonkonstens kommande februari.
yppersta verk, strålande af upphöjd klarhet och fägring, §om här bjöds: Joh.
Bachs messa Damernas intresse i denna kafferepens tid i h-moll.
Denna stora messa tillhör den senaste torde lätt nog kunna riktas på ett företag af den och mognaste perioden af mästarens lefnad och art, som » Skandinaviska kaffeförädlings-aktiebo har under åtminsone fem år upptagit Bachs tan- laget » satt i gång.
Dess uppgift är nämligen den kar.
Omfånget är vida utöfver det vanliga; ett att i samband med kafferostning tillverka föräd- utförande af verket i dess helhet upptager mer lade kaffesurrogat, behandlade efter en helt ny är det dubbla af den tid, som vanligen beräknas metod, hvarigenom tillvaratagas de aromatiska för en messa, eller en timme.
Messans liturgiska kaffeångor, hvilka hittills vid all kaffebränning grundtankar kunna angifvas som fyra: mänsk- till ingen nytta spridas för himmelens vindar.
Vi lighetens syndamedvetande (Kyrie), Kristi förso- hänvisa för öfrigt till annonsen om denna sak i ningsverk (Gloria), den från honom utgående dagens nummer.
kristna kyrkan (Credo), samt åminnelsehögtiden med lof och pris (Sanctus och Agnus Dei).
Det kan väl sägas att denna idékrets aldrig fått i Den svenska munklikören, som tillverkas musik ett väldigare och mera på en gång både i Stockholm af Skandinaviska Bcnedictine Kompa- djupgående och omfattande uttryck än i Bachs niet, har under pågående process med det fran- H-moll messa, hvilken i sin sammansmältning af ska bolaget klädts i en interimsutstyrsel, hvilken det allmänkyrkliga med ett innerligt personligt tager sig mycket prydlig ut och ej torde kunna element intager en förmedlande ställning mellan lämna den minsta hållhake för nya förvecklingar.
en Palestrinas stränga ritualmässighet och en Härmed bortfaller också den hos många rådande Beethovens helt igenom subjektiva uppfattning.
farhågan, att all befattning med den svenska Af verkets nummer är det stora flertalet » munken » under tiden för processens fortgång är riskabel.
Tvärtom vore det glädjande, om all- körer, oftast femstämmiga, med delade sopraner.
mänheten ville lämna sitt understöd åt detta nya Solosakerna utgöras af arier och duetter; recita- inhemska företag, som lämnar bröd åt landets egna tiv, hvilkas användning den katolska kyrkostilen arbetare, i synnerhet som likören är verkligt fin icke medgifver, förekomma ej.
Dessa arier och duetter tillhöra den af Bach upptagna breda ita- och smaklig.
lienska stilen, än melodiskt uttrycksfulla, än rikt smyckade med koloratur.
I körerna har mästaren med användning af hela sin kontrapunktiska konst behandlat själfuppfunna, geniala motiv, där- vid äfven inflätande en och annan af den äldre Teater och musik.
kristna kyrkans intonationer.
Dramatiska teatern bjöd åter i måndags på Det utförande, som det väldiga verket nu er- ett nytt program — ett » klassiskt » lustpelspro- höll, utgör en heder för det konstnärligt lifaktiga gram med Moliere och Blanche.
Det blef en musiksällskapet samt för inöfvaren och ledaren underhållande afton och den talrika pnbliken, af det hela, professor F. Neruda.
Men därvid bland hvilken märktes konungen och hertigarne understöddes de ock utaf artister af sådan rang af Västmanland och Nerike, gaf frikostigt sitt som fru Mathilda Linden, fröken Esther Sidner och bifall till känna.
Visserligen må ej påstås, att herr Salomon Smith, hvilkas förtjänster som ora- hr Hamrin var en så alldeles lyckad represen- torietolkare i solopartierna kommo till bästa rätt.
tant för den älskogskranke narren Arnolphe i Körerna gingo med god samsjungning, och äfven » Fruntimmersskolan »: han saknar den esprit och den betydelsefulla instrumentala insatsen från k. finhet, som den Moliérska komedien kräfver hofkapellets sida förtjänar allt loford.
— Konun- äfven af sina burleska typer; men fru Hartmann gen prinsarne Karl och Eugen samt hertiginnan gaf en konsekvent och rolig bild af det oskulds- af Dalarne öfvervoro konserten.
fulla lilla våpet Agnes och hr Johansons unge älskare hade både färg och värme.
Drastiskt lustiga voro hr Hedlund och fröken Åhlander som det rustika paret i tjänst hos Arnolphe.
Kom så » Hittebarnet » och den odödlige Kon- jander.
Stödjande sig på de ypperliga traditioner, hvilka det här vore en klumpighet att söka För Idun af Homo Sum.
åsidosätta, lyckades hr Backström gifva en myc- (Forts. fr. föreg.
ket verkningsfull och skrattretande bild af den gemytlige nobisgubben, och han sekunderades De sorger, som Gud direkt pålägger oss, kunna därvid förträffligt af särskildt fru Littmarck i väl vara tunga, men jämförda med dem, som vi hushållerskans roll.
För öfrigt gjorde litet hvar känna att vi själfva dragit öfver oss äro de lik- sin sak bra, både artisten Bällin, hr Hedlund, väl lätta.
Och det bittraste för mig var just det, herrskapet Kattong, hr Bydgren och fru Hamrin, att jag visste, att jag själf genom min fåfänga och öfriga.
Kostym och tidsfärg från 40-talets och mitt lättsinne förstört den lycka, som kunnat Stockholm voro godt iakttagna.
blifva min.
Och icke blott min, utan äfven hans, och den var mig nu lika dyrbar.
Ty denna natt, Vasateatern — hvars senaste program blef så hvarunder så mycket i mitt inre blef mig uppen- kortlifvadt, att vi bestämdt göra den största tjän- bart, så mycket som kom mig att vämjas vid sten med att utan vidare lämna det åt glömskan.
— mig själf, då blef det äfven klart för mig var strax färdig till ett nytt och, vi hopjjas, att jag älskade, älskade af hela min själ.
Att gynsammare slag.
I går torsdag uppfördes för lifvet utan denne man, som jag förlorat, skulle första gången » älskog », skådespel i 3 akter af vara värdelöst, ja, outhärdligt.
Och på samma Arthur Schnitzler, oeh som förpjäs » Trots allt », gång insåg jag äfven, hur underlägsen jag var svenskt original i 1 akt.
Då detta nummer gick honom, icke blott i bildning och begåfning, utan i press redan på onsdagen, måste vi spar / a ett kanske ännu mer i hvad som rörde karaktärens närmare omnämnande till härnäst.
och hjärtats egenskaper.
På Södra teatern har nu » Förgät mig ej ' » s Men hvarför skulle vi aldrig mer få återse glada wienervalsrytmer ersatts af det bebådade hvarandra?
Hvad hade han menat med dessa — * — ••: \ ' - ^vå f iWfe £melies historia.
J uvelerare K. A N D E R S O N X Jakobstorg- 1 dunkla ord?
Då flög det igenom mig som en blixt: » tänk om han tar lifvet af sig! » Han hade varit så upprörd och besynnerlig, och man hörde ju så ofta att människor dödade sig af olycklig kärlek, Skulle jag äfven få hans lit på mitt samvete?
Nej, det var icke möjligt, det fick ej ske!
Ett ögonblick tyckte jag att jag till hvad pris som helst måste begifva mig till honom för att rycka vapnet ur hans hand och bedja ho- nom förlåta.
Men i nästa ögonblick insåg jag det vansinniga, det outförbara i ett dylikt till- tag.
Kunde jag då intet göra för att rädda ho- nom?
— Ängestfullt vred jag mina händer.
Kanske var det åsynen af de sammanknäppta händerna, som förde min tanke på bön, ty jag hade länge sedan kommit ifrån att bedja, och för Gud kände jag mig numera så främmande.
Men han var ju barmhärtg, allsmäktig!
Jag ka- stade mig på knä och bestormade honom med böner att bevara den älskades lif.
Snart erfor jag mera lugn i känslan af att mina bekymmer och mitt öde hvilade i en mäktigare hand, och jag kunde gå till hvila för att njuta några tim- mars sömn.
Under de dagar som följde gick jag i en ner- vös oro i afvaktan på några underrättelser om kapten L.
Jag kunde icke utan häftig hjärtklapp- ning öppna en tidning, och mina ögon letade in- stinktmässigt efter rubriken själfmord.
Men för hvar dag som gick, utan att jag funnit hans namn i samband med dylika notiser, blef jag allt mera lättad.
Jag tog mig då för att gå och besöka dem af mina bekanta, som kände kapten L., men utan resultat.
I hopp att åtminstone få se honom ute, gick jag mig trött på gatorna, men också det förgäfves.
När jag kom hem om middagarna efter dessa mina irrfärder, såg jag så blek och förstörd ut, att min tant flere gånger framkastade, att jag borde tala med en läkare.
Men jag bara skakade på hufvudet.
Ändtligen blef jag befriad ur min ovisshet.
Omkring en vecka efter den ödesdigra balen kom min tant hem från några visiter, med myc- ket viktig uppsyn.
» Jag var och hälsade på hos friherrinnan S. i dag, och kan du tänka dig hvad hon berättade?
Jo, att vår vän, kapten L., nu verkligen lagt in om afsked för att begifva sig ut på en resa till Orienten, och gu ' vet hvart han sedan styr kosan.
Han ämnar vara borta ett par år och lär till och med ha yttrat, att han kanske aldrig kommer igen.
Han reser visst re- dan i dag.
Jag tycker verkligen, att det är bra oartigt af honom att ej ha kommit hit på af- skedsvisit, eller hvad tycker du? » Och tant såg forskande på mig.
Med en öfvernaturlig ansträngning lyckades jag göra min röst lugn och likgiltig, då jag sva- rade: » Det finner jag helt naturligt, att han icke har tid att springa på afskedsvisiter till alla sina bekanta. » » Ah, du glömmer, att jag är släkt med honom.
Men han har alltid varit litet oberäknelig och excentrisk.
Det här tycker jag dock är väl starkt, att han kastar bort sig på det viset för att flacka omkring på resor, » sade tant indignerad och satte sig bekvämare till rätta i soffhörnet.
» Med hans goda hufvud kunde man väl haft framtid för sig som militär. » » För resten trodde jag verkligen, att han gick i giftermålstankar på senare tiden och tänkte slå sig ned som en förståndig äkta man.
Jag har inbillat mig, att han var kär i dig, » sade tant och betraktade mig mystiskt.
» Det var komiskt, lilla tant! » sade jag skrat- tande och lät mycket förvånad, men kunde icke låta bli att rodna.
» Nåja, » fortfor tant synbarligen lugnad, » icke för att han egentligen varit ett parti för dig, du som kan få en grefve, när du vill. » » Nej, vet tant, grefvar har jag aldrig varit svag för.
Dessutom är det mycket troligt, att jag aldrig gifter mig. » Vid detta besked stirrade tant mycket häpen på mig; men med värdig hållning lämnade jag rummet och gick in till mig.
Jag hade behof af att vara ensam.
Alltsom våren framskred, blef jag mer och mer blek och affallen, hade ingen aptit och sak- nade intresse för allt.
Slutligen rådfrågades en läkare, som ordinerade ombyte af luft samt för- ströelse och skickade mig till en badort vid väst- kusten.
Här var jag snart inne i ett gladt kot- teri, där förströelse minsann icke saknades, och jag deltog i allt, icke med lif och lust, utan med en febril ifver.
Det hände dock ofta, kanske just när det som muntrast glammades omkring mig, att jag greps af en beklämmande känsla utaf ödslig tomhet Äingar, Xedjearmband, Armband, Kedjor, Bordsilfver.
Nålar, Silfverartaeten, Broscher, Bref besvaras omsäend » Modernast!
Billigast I
och öfvergifvenhet.
Bland alla dessa fanns ju ingen, som stod mitt hjärta nära, ingen att sluta sig till, att stödja sig vid.
Och min tanke ilade till ett aflägset land, där jag tyckte mig se en ensam vandrare med hjärtehunger och hemläng- tan i sin blick.
Då blef det mig outhärdligt bland dessa glada människor.
Deras skämt och skratt skuro mig i öronen, och jag smög mig bort, så långt bort jag kunde ned bland klipporna vid stranden.
I sådana stunder var haf vet min bästa, mest sympatiserande och lugnande vän.
Helst när vågorna gingo höga och dånande vräkte mot stranden med yrande skum.
Då var det som om min egen klagan uppgått i hafvet och öfver- röstats af den.
Hafvet verkade som morfin på min smärta.
Den vackra sommaren flög hastigt sin kos.
Då jag återkom till Stockholm,hade mina kinder en friskare färg, men lefnadslusten var fortfarande borta.
Hvad som förr varit nog att tillfredsställa mig och uppfylla mitt lif: nöjen, visiter och toaletter, föreföll mig numera så lumpet, och jag började längta efter ett verkligt lifsinnehåll, efter ett arbete att helt ägna mig åt, som kunde komma mig att glömma mig själf.
Men hvar stod så- dant att få på den tiden, då nästan det enda arbete, som kunde anstå en fin flicka, var en själsdödande tapisserisömnad.
Hade det då som nu varit vanligt att ägna sig åt sjuksköterske- kallet, hade jag troligen valt detta, men till nå- gon banbryterska var jag ej skapad.
Jag slog mig därför på att taga lektioner i allt möjligt, musik, målning och språk.
Sålunda fick jag ti- den att gå drägligt nog.
Från sällskapslifvet drog jag mig icke alldeles tillbaka, men jag hade kommit underfund med dess ihålighet, och sedan jag fått afsmak för att kokettera, hade baler ej längre någon tjusningskraft för mig.
En dag fram på vintern finner jag i tidningen ett resebref från Orienten med kapten L — s ini- tialer under!
Som om det varit ett kärleksbref enkom till mig själf, stängde jag in mig i mitt rum för att där med klappande hjärta ostörd få läsa det. '
Om och om igen läste jag det, tills otorr, Redigeras af Sophis Linge.
Jullogogryf, En duglig husmors älsklingssport, Ej olik annat af samma sort, Med samma ingredienser Af såpa och tvål, af soda och lut, Af baljor och borstar, af viska och klut, Jag dock i annalerna glänser Som någonting extra och stämnings- fullt, Ja, » herrn » i sin nattrock kan le helthuldt, Fast huset i uppror jag sätter En tid både dagar och nätter.
Från köket sig tränger en ljuflig fläkt Af saffran och kryddor.
I huslig dräkt Båd ' mamma och döttrar sig röra, Och pappa vid boken förglömmer allt gnat, När de en passant, på ett sprucket fat, Ett prof på sin bakkonst tillföra.
I luften det sväfvar — hvad säll- sam magi!
Midt upp uti prosan en fin poesi, • Som allting den träffar förgyller.
Och ångan från köket af skinka och kål, Som pappa i h vardagslag omöjligt tål, Behagligt hans näsa nu fyller.
En tjänare är jag — en ringa ändå — Som fäjar och pyntar hvarendaste vrå, Som fyller hvar visthusets hylla, Men efter mig kommer, med skönhet och frid, 9 flEky i n a \ o.
TofenisSca Fabriken " QÖT A LEJON " jag nästan kunde det utantill.
Likväl sade det ej mycket om honom själf, utom hvad jag kunde läsa mellan raderna.
Något humoristiskt bref var det icke, men det var ett bref, som vittnade om djupa insikter, en vaken reflektionsförmäga, en varm känsla för allt mänskligt och ett öppet sinne för naturen.
Stundom framskymtade äfven en innerlig kärlek till fosterlandet, tillika med ett visst vemod.
Då vibrerade strängar i mitt inre af hemlig fröjd.
Jag kände att han icke glömt.
Nu hade jag fått något att se fram till, att hoppas uppå, ty säkert skulle detta bref åtföljas af andra.
Icke ofta, men ungefär en gång i månaden, kom där ett nytt bref.
Då var det högtidsdag för mig!
På dessa bref lefde jag formligen.
Så förgingo tre år utan några märkligare till- dragelser i mitt lif.
Ser man fram mot tre år, hvilken lång tid synes det icke!
Huru mycket kan ej därunder inträffa och förändra sig!
Men det kan också hända att när man blickar till- baka på samma tid.
synes den helt kort.
Aren ha så smält i hvarandra, att vi knäppt kunna skilja dem åt, eller fatta att de varit så många, ty allt är i det närmaste oförändradt.
Under dessa tre år saknade jag ej underrät- telser från kapten L., om de också ibland läto länge vänta på sig.
Under de första två åren aflägsnade han sig mer och mer från hemlandet, och då blefvo också hans tidningsbref allt mer sällsynta.
Men tredje året började han med stora steg draga mot Europa, befann sig slutligen där och tycktes mer och mer nalkas Sverige.
Hans bref hade på senare tiden andats mera lefnadslust och jag började återfinna hans gamla humor.
Men ofta framstack äfven längtan till fosterlandet.
Då klappade alltid mitt hjärta for- tare.
Med hvarje bref som sade mig att han kom närmare, återfick jag något af min forna gläd- tighet.
Jag började tycka att lifvet när allt kom o Min herre att gästa i huset en tid, Att högre behöfver uppfylla.
omkring icke var så intresselöst, att framtiden ännu kunde äga möjligheter.
_ En morgon, när jag som vanligt genomögnade tidningen, tvärstannade blicken plötsligt vid en notis, som dref blodet till hjärtat med sådan fart, att jag erfor en fysisk smärta.
Där stod: » Kapten L., hvars resebref från hans lika långväga som intressanta färder re- daktionen varit i tillfälle att meddela sina läsare, har nu återkommit till fosterlandet. » De tre sistförflutna åren hade ju för mig varit en enda lång väntan på denna stund.
N:R 20 LÖRDAGEN (595).
PRENUMERATIONSPRIS PR ÅR: utgifningsdagar: IDUN — - KR.
— » 5: — HVARJE O N S D A G OCH L Ö R D A G.
&gt; 3: — DEN REDAKTÖR 11 M A R S OCH FRITHIOF UTGIFVARE: HELLBERG TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3.
: JOHAN 1899.
K STOCKHOLM, IDUNS KUNGL.
RONPRINSESSAN I ROM.
F Ö R IDUN RILDT, DE MINISTER AF FRIHERRE FÖRENADE CARL RIKENAS I ROM.
E S V E N S K A FURSTINNOR, som be- sökt den eviga staden, äro icke många.
Den första var Dorothea af Branden- burg, som två gånger burit Sveriges krona, såsom Kristoffers och sedan såsom Kri- stiern I:s gemål.
En svensk dröjer dock icke gärna vid minnet af hennes Roma-färd, ty då hon 1475 knäböjde inför Sixtus IV,.
var det icke blott för att få del af jubelårets välsig- nelser, utan också för att klaga öfver, att Sten Sture och hans landsmän vägrade utlämna hennes morgongåfva och lifgeding.
Bland annat lyckades hon utverka, att påfven bann- lyste hela vårt upproriska land.
För diploma- ter har dock drottning Dorotheas resa ett sär- skildt intresse, ty för att motverka hennes och konung Kristierns intriger afsände Sten Sture å sin sida till R o m den sedan så beryktade Heming Gadh, hvilken under nära tjugu år förde Sveriges talan vid den heliga stolen.
Han kan betraktas såsom vår förste minister härstädes, fast han aldrig förde denna titel, utan den litet ståtligare orator, som då bru- kades.
Närmast i ordningen är drottning Kristina, som den 23 december 1655 höll sitt högtid- liga intåg genom Porta del Popolo.
En in- skrift å den till hennes ära då restaurerade öfverbyggnaden påminner ännu därom, d. v. s. om man vet det förut, ty drottningens namn är icke nämndt.
A r 1658 tog Kristina sitt sta- diga residens i R o m, och sedan hon i novem- ber 1668 återkommit från sin andra resa till Sverige, lämnade hon sitt präktiga palats vid Lungara ' n endast för att som lik föras att hvila i Peterskyrkan.
Detta skedde i april 1689.
Tjuguen vintrar och tjugu somrar tillbragte hon oafbrutet vid Tiberstranden, m e d undan- tag endast af ett par korta utflykter; ett gan- ska godt betyg för Roms så ofta förkättrade klimat.
Prinsessan Sofia Albertina kom hit som turist 1792, och o m hennes färd är föga att säga.
Minnet däraf är dock bevaradt åt kommande sekler genom en i marmor huggen inskrift i den jättetrappa, som leder upp till Peters- kyrkans tak.
V I C T O R I A.
Få år därefter, hösten 1797, kom en inta- gande, ung fransyska, m:lle Desirée Clary, till Rom för att tillbringa vintern hos sin svåger, Joseph Bonaparte, som efter freden i Tolentino blifvit republikens sändebud i Rom.
I D U N — 2 — 1K99.
Politik, trosnit och reslust hafva således under seklernas lopp fört fem svenska furstinnor till Romuli och S. Peters stad.
Den sjätte, vår nuvarande kronprinsessa, har förts hit af helt andra skäl: tyvärr af hälsoskäl.
H. k. h. k o m första gången hit i maj 1891, på åter- resan från Egypten, där hon tillbringat vintern, men hon stannade då blott ett par dagar i R o m.
Lika kort blef uppehållet följande år, äfven då på återfärden från Egypten.
Ar 1893 k o m h. k. h. hit i mars och stannade då, efter några veckors uppehåll i Amalfl, en hel månad i R o m.
Det var de glada förhoppningarnas tid, då man trodde en stadig bättrirjg hafva inträdt.
Det var också den period i kronprinsessans vistelse, då hon ägde mest krafter att visa sig ute.
I slutet af april firade det italienska konungaparet sitt silfverbröl- lop med en serie af lysande högtidligheter, hvilka bevistades af en mängd furstliga gäster med tyske kejsaren i spetsen.
Den vackraste festen var en karusell eller tornering, som uppfördes på eftermidda- gen den 25 april på Piazza di Siena i Villa Borghese, ett skåde- spel, som ställets naturliga skönhet lika mycket som den praktfulla uppsättningen gjorde till något i .sitt slag oöfverträffligt.
Kronprin- sessan åskådade torneringen från den kungliga tribunen, men därtill inskränkte sig hennes deltagande i högtidligheterna.
Men ett annat år skulle hon bli starkare, och då.
Detta då skulle likväl icke komma, tvärtom.
Det följande året förde hit h. k. h. som en sjukling med nedsatta krafter, som ej fick KRONPRINSESSAN PÅ P R O M E N A D.
kunde då ana, att hon en gång skulle blifva drottning af Sverige, eller ens att hon skulle blifva Bernadotte ' s maka, ty det var då fråga om giftermål mellan henne och en af Josephs följeslagare, ge- neral Duphot.
Ödet ville emellertid, att hon skulle bo just i drott- ning Kristinas forna bostad, Palazzo Corsini, och från dess fönster skulle hon, blott fem dagar efter sin ankomst, se Duphot falla för en påflig kula, medan han sökte mäkla fred under ett upplopp.
Desirée lämnade, med Joseph Bonaparte, genast Rom, och vi veta alla, hur underbara öden bringade henne att efterträda Kristina på den svenska tronen, liksom hon efterträdt henne i det romerska palatset.
Hennes sonhustru, änkedrottning Josephine, var också i R o m våren 1875.
From och troende katolik, ansåg hon det för en kär plikt att betyga Pius I X sin vördnad.
S:TA BIRGITTAS K Y R K A I ROM.
tänka på annat än att lefva efter recept, och däri har ingen för- ändring sedan inträdt.
Hvarje år har kronprinsessan därefter kom- mit hit i början af vintern för att återvända mot norden i maj, så snart det börjat blifva varmt på andra sidan Alperna.
De för alla, som ha svaga lungor och nerver, farliga köldmånaderna januari — april är det således hon tillbringar i R o m.
Den eviga staden " har just icke rykte o m sig för att vara någon hälsoort, men det är m e d den som med så mycket annat, att den är bättre än sitt rykte.
Detta är gammalt, ett arf från den pitto- reska, men smutsiga påfvestaden.
Det nya utilistiska italienska regementet har rätt illa försyndat sig mot skönhetssinnet, men det har gjort staden ren och snygg och så godt som jagat febern på porten.
Sommartiden är kanske inte så värst hälsosam i Rom, och ej hösten heller, ty då blåser ofta den lömska sciroccon, men om vintern är det moderna R o m utan tvifvel en af de bästa uppe- hållsorter man kan välja söder om Alperna.
Detta förutsatt att man lyckas skaffa sig en bostad, där man kan elda ordentligt.
Kan man det, har klimatet blott ljufva sidor; men kan man det ej — och det är ingalunda lätt — så fryser man i de dragiga rummen med stengolf mycket värre än i Stockholm.
Det är Roms dåliga bostäder, ej Roms luft, som lagt så mången nordisk turist på sjuk- bädden.
VILLA På Grand Hotel, kronprinsessans ständiga högkvarter, äro natur- ligtvis, liksom på de flesta nya hotellen, alla hygienens och komfor- tens fordringar tillgodosedda, och där samlas också år efter år sådana hälsosökande, för hvilka Egypten är för aflägset och som i R o m finna hvad Rivieran sällan bjuder: torr luft och förstklassig läkarvård.
I det senare afseendet lämnar R o m intet öfrigt att önska.
Utom de talrika italienska läkarne praktisera här många utländingar, och bland dem intager sedan några år en svensk det främsta rummet.
Doktor Axel Muntbe, som nu i sex år varit kronprinsessans läkare, är i Sverige egentligen känd som en författare, hvars » Bref från Napoli » och » Små skisser » ingen, som läst dem, torde ha glömt.
I R o m däremot är han endast läkaren, men hans rykte som sådan D ' ESTE.
B l a n d nu befintliga Gacaosorter intages säkert förnämsta platsen af BJ li X 11 U L I H H / I fti Q IYI M 1 1 O f * U Å N V H f \ N V C3-T^.lca.i3a.©&lt;3L«,lJ ^stoÄ ^ e V I D 1 8 9 7 å r s d u s t r i u t s t ä l l n l n
— 3 — IDUN 1899. är ej endast romerskt, utan europeiskt — och amerikanskt på köpet.
Hvarje vinter komma patienter från när o c h fjärran, mest från Eng- land o c h Amerika, till E o m för att söka hans råd.