Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De lydde mig nästan alltid, och så framt det var mig möjligt, for jag omkring och såg till så många af mina sjuka, som ej voro allt för långt borta; de visste aldrig när jag kom, och hade de en gång fått undervisning i rengöring, så visste de, att villkoret för ytter- ligare hjälp var att ej åter låta smutsen hopa sig.
På mina färder förde jag med mig min attiralj, bestående för det mesta af en gumma, skurborste, trasor, såpa, hafresoppa och något linne samt dessutom ett litet resapotek.
Dessa saker i förening kunde uträtta en hel del samt omskapa den uslaste koja.
I många fall fick min gumma och j a g först se till att få litet rent i rummet, innan något riktigt kunde göras vid de sjuka.
Då jag sedan kom hem från mina utfärder, var alltid öfverhofstallmästaren T.
så intresserad för hvad jag berättade om mina sjukbesök, och var där n ö d å färde, var det en gifven sak, att han själf under dagens lopp red dit samt lämnade hjälp i mer än ett hänseende.
Ibland blef jag j u hämtad om nätterna i svårt väder och väglag, och bar det så i väg upp åt Söderåsen, då var det ibland omöjligt att komma fram med något åkdon, utan fick man gå långa sträckor genomvåt och frusen.
Stundom voro de höga, branta backarna en blank isgata — då var det att stiga af och mest krypa utför, och ett under var det mången gång, att både körsven, häst och jag kommo hem oskadade.
Men vid hemkomsten glömdes snart de utståndna mödorna.
Vänliga händer hjälpte mig ur de kalla och ibland våta klä- derna, en liten fin vacker gumma med snö- hvitt hår satt väntande på » våghalsen », som hon brukade kalla mig.
Framför henne stod en tebricka m e d sitt lilla puttrande silfverkök — varma strumpor, en uppvärmd bädd — detta hade alltid fröken C. i ordning åt den hemkommande.
» Jag är så ängslig för dessa färder o m nät- terna, » brukade hon säga, » och ändå vill jag ej du skulle stanna hemma — det vore orätt att ej hjälpa, då det kanske finnes möjlighet, åtminstone att lindra och trösta — men bra lugnt, då du åter är tillbaka — till nästa gång. » Den ståtlige, gamle ädlingen och hans fina, goda franka ha båda slutat vandringen på jor- den, och de hvile i frid!
TjiTT MENINGSUTBYTE torde kanske vara att vänta med anledning af Ysabels skiss » Väntanstider » i detta nummer.
Utan att vilja ställa oss helt soli- dariska med förf:s där uttalade uppfattning, anse vi dock ämnet så behjärtansvärdt, att det bör knnna förtjäna en utredning från skilda synpunkter.
Iduns spalter stå gärna öppna.
HR G.
R A X F T SOM S T O R - K L A S.
— 5 — VÅRA IDUN 1899.
ILLUSTRATIONER.
» O T O R - K L A S OCH LILL-KLAS », G. af Geijerstams ™ nya sagospel, går nu, som vi redan i förra num- ret omnämnde, för hvarje kväll inför fullsatt salong och under lifligaste bifall öfver Svenska teaterns tiljor.
Vår tecknare återgifver i dagens nummer den karaktäristiska scen ur 3:e tablån, när den kär- lekskranke klockaren (hr V. Lundberg), som gömt sig i bondhustruns (fröken Borgström) kista, af &lt;1en klipske Lill-Klas (hr A. de Wahl) för den förbluffa- de bonden (hr Riego) förevisas som själfva » hin håle&gt;.
I ett par mindre pennteckningar framställas tvänne andra af styckets hufvudfigurer: Sankte-Per (hr E. Hillberg) med sitt metspö i handen och den grötmyndige Stor-Klas (hr 67.
Ranft).
• m v Å PRESIDENTSKOR.
Madame Marie Loubet, - - den nye franske presidentens maka, är född år 1849 i Montélimar, där hennes fader var järnhand- lare.
År 1867 ingick hon äktenskap med Emil Loubet, hvilken då verkade som advokat i den lilla franska landsortsstaden.
Madame Loubet säges vara en enkel och anspråkslös kvinna med utpräglad smak för ett stilla familjelif, hvilken dock med ofel- 1 » STOR-KLAS OCH L I L L - K L A S » PÅ SVENSKA TEATERN.
BARNDOMSVÄNNER.
J A G.
V E T EN GLÄDJE, som varar — det är den, som vuxit upp med oss.
Jag vet ett band, som icke brister — det är bandet mellan barndoms- vänner.
Det är något så skärt och fint, detta, vackert som våren, oförvissneligt som det solljusa hoppet.
I lek och löje begynte det.
I lek och löje gick det fort.
Skratt, skämt, sång och dans bröto sig mot en fond af allvar, mot en bakgrund af guld.
All barndomens poesi var där, allt barndomens joller, nonsens, ljufva tokeri.
Allt väfde sig tillsam- mans och vardt ett helt af sällsam skön- het.
När man nu i min- net dröjer därvid, är det som en saga.
MADAME LOUBET.
bar takt och värdighet förstår uppbära de represen- tationsplikter, hennes makes höga ställning nu på- lagt henne.
Tvänne söner och en dotter äro fruk- ten af hennes äktenskap.
Vi meddela äfven bilden af madame Felix Faure, den bortgångne presidentens änka.
Nié- ce till mairen i Am- boise,den stad där Faure i unga år utöf vade det hedervärda garfvaryr- ket, blef hon sedermera hans maka efter flytt- ningen till Havre.
En utmärkt värdinna i Elysépalatset, har hon nu ock vetat att lämna det med en upphöjd värdighet, som gjort hennes sorg vördad af alla.
MADAME FAURE.
T ^ E FRANSKA TRONPRETENDENTERNA börja •Sr åter röra på sig och deras personligheter ha genom de senaste händelserna i Frankrike på nytt skjutits i förgrunden.
Vi återgifva därför i dag deras senaste porträtt.
Där är först bonapartister- nas kandidat, prins Victor Napoleon, född 18 juli 1862, som bekant numera bosatt i Bryssel, hvarifrån han står i ständig förbindelse med sina trogna i Paris, bidande sin dag.
Så ha vi rojalisternas man, ättlingen af huset Bourbon, hertig Ludvig Filip af Orleans, född 6 febr.
Sedan 1896 är han gift med Maria Dorotea, ärkehertiginna af Österrike och.
bosatt i England.
En syster till honom är drottningen af Portugal.
3:E TABLÅN \ » HIN HALE KISTAN. » snö har väl fallit mellan hvad som var och hvad som är, men den smälter bort för det solljus, som strålar ut från denna vår första glädjes dag.
Så sända vi till alla de forna glada barnen en hälsning — den går från hjärta till bjärta.
V i sända detta väna » minns du, minns du? » Vi sända ett tack för all barndomens leende skönhet.
Och sakta, helt sakta går öfver darrande läppar en sol- varm välsignelse En glädje, som varar, ja, det är den, som vuxit upp med oss.
Ett band, som ej brister, ja, det är bandet mellan barndoms- vänner.
Man kom tillhopa till dockkalas och knäck- kokning, till krocket och änklek, till tablåer och högläsning.
Man möttes vid båtfärder och badturer, vid skrid- skoåkning och snö- bollsfröjd.
Vår och sommar, höst och vin- ter — • ständigt nya nö- jen, ständigt ny glädje.
Långdansen om julen genom kök och salong i susande fart — skogsvandringarna i maj, i de hvita sip- pornas tid.
— Klätt- randet i bigaråträden, när bären hängde så lockande röda — blå- bärsplockningen i bör- jan af augusti.
Minns du — minns du?
Så hviskar det till oss — och det fuktiga ögat och den flammande kinden skvallra om, att det icke är glömdt.
Skulle vi kunna glöm- ma det vackraste ka- pitlet i vår lefnads hi- storia?
Skulle vi kun- na glömma dem, som med oss vuxit upp vid allt detta?
Ha vi än sedan skilts åt, ha vi än vandrat olika vä- gar i lifvet — ett enar oss dock — minnet af barndomens vårfröjd.
Helt främmande kun- na vi aldrig blif va för n varandra.
Mycken DE I FRANSKA TRONPRETENDENTERNA.
» JANNE IDUN — 6 — STACKARE ».
A F CECILIA SKISS F Ö R MILOW.
(FORTS. O.
SLUT.)
M EN ALLTSEDAN de fina kläderna kommit på, märktes en förändring hos Betty.
Då han först kommit till Lilleskog, hade hon beskyd- dat Janne, berömt hans flit och arbete samt tagit ho- nom i försvar, när andra gjort narr af hans klumpiga fasoner och kantiga sätt, men sedan han klädt upp sig som stadsherre, blef hon sig olik.
I stället för att be- römma och uppmuntra honom, fann hon fel i allt och snubbade upp honom för det minsta.
Hon gjorde narr af hans fina kläder, långa armar och stora händer och pikade honom för hans brist på stolthet och företagsamhet.
Den som kunde vara herre behöfde ej gå som dräng, tänkte hon bittert.
Hade han verkligen råd att skaffa sig så fina kläder, borde han ej nöja sig med en tjänareplats i hennes mors lilla hem.
Janne brukade parera dessa utfall med något godmodigt skämt, men ibland steg färgen upp i det breda ansiktet och det blixtrade till i de stålgrå ögonen, och så försvann han för dagen ut i skogen och Betty gick ångerköpt och gråtfärdig omkring i trädgården.
» Du är då bra ovänlig emot honom, » sade mo- dern, » här gör han sig ju ärligt förtjänt af det bröd han äter och — • — » » Det är ej nog för en sådan som Janne,&gt; utbröt Betty häftigt, » han är för god och han borde hålla sig för god att gå här som en dräng. » En dag kom ett tjockt bref från Amerika med många frimärken och sigill, och muntert hvisslande stoppade Janne det på sig.
Moster såg betydelse- fullt på Betty, men Betty hade ingenting sett.
Lördagar och söndagar brukade ofta stadsbor besöka den vackra lilla villan i Lilleskog och bland andra en ung notarie Sandgren från Wenersborg.
Han uppträdde alltid ytterst elegant i välsittande kläder, snobbiga halsdukar, röda handskar och blank cylinderhatt.
Han uppvaktade Betty ifrigt och hon upptog hans flirt ganska nådigt.
Han sjöng roliga bitar, hvilka han ackompagnerade på luta, och så berättade han roliga historier på bondmål och roade damerna med invecklade kortkonster.
Han var en ifrig dansör, och vid alla festligheter höll han granna tal » för kvinnan », och för att riktigt briljera med egna företräden drog han alltid fram Jannes svaga sidor och förlöjligade dem, och Betty satt bredvid och såg road ut.
» Janne, kom och hjälp mig, min symaskin krång- lar, » sade Betty en dag, » du måste ställa den till rätta, ty jag måste ha den här klädningen färdig tills i öfvermorgon. » » H varför så brådtom? » » Vi ska ' ha en utfärd då, om det blir vackert väder. » » En utfärd — hvad vill det säga? » » Se-så — gör dig ej enfaldigare än du är, Janne, och hjälp mig nu, är du snäll. » Janne teg och satte sig beskedligt vid symaski- nen, och Betty satte sig bredvid och började be- skrifva det förestående nöjet.
» Det är notarien, som ställt sig i spetsen, » bör- jade hon.
Janne rusade upp och slängde skruf- mejseln långt ut åt golfvet.
» Dra ' åt Helsingland med den snobben, » for han häftigt ut, under det att Betty undrande och häpen satt och betraktade honom.
» Men Janne då — jag tror du är svart — — » längre kom hon ej.
Hon vände sig bort, rodnande ända upp till hårfästet.
» Hvad är jag? » frågade Janne plötsligt intres- serad.
» Du — du är inle så enfaldig, som du låtsas, Janne. » » Prat — det var inte så du sa '.
Du sa ' — ' jag tror du är svart — ' » Men Betty slingrade sig undan.
» Janne, jag måste ha min klädning färdig, » sade hon bedjande, och Janne slog sig åter lydigt ned vid symaskinen.
» Får jag följa med på utfärden? » frågade han plötsligt.
Betty blef dödligt generad.
Ingen hade tänkt på att föreslå, att Janne skulle följa med, och nu satt han där och såg upp på Betty med ett sådant bed- jande uttryck i det breda ansiktet, att det riktigt skar henne i hjärtat.
» Ja — ser du, det är så att — att, » sade hon förläget stammande, i det hon nervöst började rispa upp lappar, » det är så, att det är endast notariens vänner, som blifvit tillsagda och — och — du blir väl inte sårad, om — om — jag är uppriktig? » frå- gade hon oroligt.
» Kan uppriktighet någonsin såra? » frågade han.
» Ja — ibland.
Ser du, det är vanligt vid sådana här tillfällen, att herrarna bjuda på vin, musik och båtfärder på kanalen, och sådant kostar pengar, för- står du. » » Jaså — och jag skulle ej få vara med, därför att jag ej kan repartisera? » » Du skulle väl inte vilja komma med på andra villkor? » frågade Betty otåligt, i det hon slet sönder ett par lappar och kastade dem ifrån sig, » Jag önskar, att du ej såg på mig så där för- aktligt, » sade han i en undertryckt ton af lidelse, » ty det sårar. » » Jag — jag ber om ursäkt, jag menade det ej — men — » » Hå, se så där, inga ursäkter.
Men, vet du hvad, » fortsatte han muntert, » kunde jag ej få vara med som — som kypare, jag har ju varit springpojke så godt som hela mitt lif.
Jag kunde ju bära kor- gar och damernas schalar och ro er på kanalen och draga upp champagnebuteljer, o c h.
» » Har du då ingen stolthet, Janne, » utbrast Betty med blixtrande ögon, » hur kan du vilja vara en sådan stackare? » » Arbete är lika bra som pengar, det har jag fått lära mig i Amerika, » svarade Janne med en stolt kastning på sitt präktiga hufvud, » och den, som passar upp, är kanske ibland mindre stackare, än den som blir uppassad. » » Det lönar sig ej att resonnera med dig, du för- står mig i alla fall ej, » sade Betty, och det ryckte omkring de röda läpparna, som om tårarna ej varit långt borta.
» Du vill inte ha ' mig med, Betty, du skäms för mig? » » Visst inte, » protesterade hon med fuktiga ögon, » visst inte, tvärtom, gärna — bara — bara — » » Bara jag hade pengar? » » Bara du kunde vara med som alla de andra, som — deras like, » sade hon med sväfvande röst.
Det for en ljusning öfver hans ansikte.
» Eäcka hundra kronor? » frågade han tveksamt.
» Det räcker till fyra utfärder, men hvar i all da ' r har du fått dem ifrån? » » Erik skickade dem från Amerika. » » Hvem är ' Erik? » » Min kompanjon i Chicago, » svarade Janne, i det färgen steg honom upp i kinderna.
» Men, Janne, är det rätt att kasta bort dina pen- gar på sådant? » » Det ska ' du inte lägga vid dig, Betty lilla, laga bara du, att jag kommer med, » sade Janne med sitt breda, godmodiga leende.
» Se så, nu ha ' vi pratat nog, nu måste vi ta ' ihop med festklädningen, » och därmed satte sig den långa Janne vid symaskinen och sydde ihop den ena vaden efter den andra med täta, starka stygn och så rakt, som om han sytt efter lineal.
Och Janne kom med, uppsträckt i välsittande, mörkblå kläder och mjuk filthatt, hvilken klädde honom förträffligt.
» Hvem är den där unge mannen? » frågade bruks- patron Holmerz, en af deltagarne i utfärden, » den där, som står och pratar med pastor Sjöberg, han i mörkblå kläderna?
Hvilket präktigt utseende den karlen har. » » Hvad ' för slag — präktigt? » skrek den förvå- nade notarien Sandgren.
» Präktigt — just det.
Se på den pannan och de där intelligenta ögonen, och hakan sedan, hvilken kraft, hvilken energi 1 Hvem är det? » » Hvem det är? » skrattade notarien.
» Har ni aldrig hört, » och han sänkte rösten, » har ni aldrig hört talas om den där fattiglappen, som äter nåde- bröd hos fru Bogren, han, som är så godt som idiot? » Holmerz mätte notarien med en tviflande blick, ryckte på axlarna och gick därpå bort till pastor Sjöberg för att blifva presenterad för » idioten ».
Janne uppträdde allt annat än som sådan och visade sig från en helt ny sida.
Han uppvaktade damerna och förde konversationen med en säkerhet, som om han aldrig gjort annat.
Man hade besett Trollhättan och gjort en liten båtfärd uppför kanalen och skulle nu äta middag i en vacker löfdunge.
» Hör du — hvad heter du därborta — Janne — eller — Janson, kom och tag de här korgarna och bär upp dem på kullen! » » Bär dem själf du — Sandberg eller Sandgren — hvad du heter, » ropade Janne tillbaka.
» Janne, du är förtjusande i dag, » sade Betty, » sådan skall du alltid vara. » » Hurudan? » Men hon sprang sin väg med ett muntert skratt.
Efter middagen gingo de unga att bese en vac- ker villa med härlig utsikt öfver fallen, hvilken var till salu.
» Man kan ju fundera på att köpa den, medan man hoppas på egen domsaga och en liten söt hustru, » suckade notarien med en smäktande blick på Betty, men Betty hörde ingenting, hon trippade förut med Janne.
» Hvarför är du så nöjd med mig i dag, Betty? » frågade han, då de sida vid sida gingo upp genom villans trädgård.
» Gissa! » » Därför att jag varit kommenderande och otreflig hela dagen? » » Det tycker inte jag, att du varit. » » Därför att jag ej passat upp, utan låtit passa upp mig. » » Det är ej rätta sättet att framställa det. » » Därför att jag har så fina kläder och, » han sköt mössan på ena örat och såg skälmaktigt ned på henne, där hon trippade bredvid honom på gången.
» Prat, du vet mycket väl, att jag ej bryr mig om kläder.
Men ack — Janne — det börjar visst regna!
Min nya klädning, hvad ska ' jag ta mig till, » ropa- de hon oroligt, när i detsamma några tunga regn- droppar började falla.
» Inte vet jag, jag bryr mig ej heller om kläder, » sade Janne, härmande hennes förra tonfall.
» Låt bli att retas, Janne. » Han teg stilla, men då började hon strax ansätta honom.
» Förstår du inte, att man vinner andras aktning, om man ej slösar för mycket med sin godhet och sina tjänster. » » Jaså, ja, det är lätt ändradt, jag skall aldrig mera vara god och tjänstaktig. » » Nu är du dum, Janne!
Du vet mycket väl, att det bör vara måtta i allting.
Men — hu — så det regnar!
Min söta, nya klädning!
Janne, hvad ska ' jag göra? » » Vi springa upp till villan där.
Verandan blir ett godt skydd. » Betty höll upp sin klädning och sprang, och Janne följde henne tätt i hälarne.
Uppkomna på verandan, började det hällregna, och en störtskur dref in mot verandan.
» Jag undrar, om vi kunna klifva in i rummen genom något fönster? » föreslog Janne.
» För all del, Janne, — det vore ju inbrott — hvad skulle ägaren säga, » sade Betty oroligt.
» Låt bli, Jannel » Men Janne hade redan försvunnit.
Efter ett par minuter öppnade han veranda- dörren.
» Ett hjärtligt välkommen under detta ringa tak önskar dig värden, hvilken tyckes vara en utmärkt hygglig karl.
Kom Betty! » Hon steg tveksamt in.
» Ett sådant vackert rum! » sade hon och gick direkt fram till trymån för att ordna och släta ut sin klädning.
» En sådan förtjusande villa, du Janne, och en sådan utsikt sedan! » » Hå ja, rätt bra — men inte har arkitekten varit någon kvick karl inte, man måste ju vrida nacken ur led för att få se en skymt af fallen därborta.
Nej, jag skulle ha haft ett utbyggdt fönster här, det hade tagit sig något ut det. » » Ja, du, du skulle gjort underverk, förstås, » sade Betty med ett stänk af bitterhet i tonfallet, » men vore det ej skäl, du skrapade ihop så mycket pengar, att du kunde bygga en villa själf, i stället för att prata om, hur andra borde bygga och för- bättra sina. » » Det kan väl hända, att jag köper mig en villa en vacker dag, » sade Janne lugnt och stirrade, lik- som beräknande kostnaden, i taket.
» Att du inte skäms, Janne, att skryta så där, du — du, som aldrig arbetar, » och Betty vände sig med blixtrande ögon mot honom.
» Arbetar inte jag? » » Kallar du det arbete? » frågade hon föraktligt, » att påta i vår trädgård, smörja min symaskin och hugga ved åt Kajsa, kallar du det arbete? » » Nej, inte just det — men — » » Men? » » Det arbete jag gjorde i Chicago. » » Och hvad var det? » frågade hon ifrigt, i det hon kom honom närmare.
» Erik och jag satte upp en velocipedfabrik. » » Och den bar sig? » » Den bar sig utmärkt bra, sade Erik, och Erik har alltid rätt. » » Res då tillbaka — O, Janne, res tillbaka! » i sin ifver lade Betty handen på hans arm och såg bedjande upp i hans ögon.
» Jag kan inte härda ut med att se dig gå här, där man ser ned på dig, gör narr af dig.
O — res tillbaka och arbeta där- ute som en man!
Vi kvinnor, hvad är det vi älska och beundra hos er män, om ej er duglighet, er rätt att slå er fram till hvilket mål som helst, och vi älska detta så intensivt, därför att vi själfva äro så kringstängda Jag vet ingenting, ingenting så förskräckligt afskyvärdt som lata och bekväma män- niskor!
Arbete förädlar, arbete uppfostrar!
Janne — res tillbaka till Chicago!
Ack — jag kommer att sakna dig förfärligt, » detta med en liten kort snyft- ning • — » du — du har varit så snäll mot mig — men — förstår du inte, huru härligt det måste kän- nas att slå sig fram till en oberoende ställning, att kämpa mot svårigheter, att segra, att stå inför värl- den med öppen panna, icke tack skyldig någon utom Gud — och sin egen flit. » » Ja — jag förstår det, Betty, » svarade Janne upprörd och såg med strålande ögon ned på den unga flickan, som talat sig varm för hans skull.
» Jag förstår det bättre, än du tror och anar.
— 7 — är härligt!
Du • — kan du förstå, hur det kännes att skjutsas hit och dit, att anses som en halfidiot, att föraktas och beles af alla, då man känner här, » han slog sig häftigt för pannan, under det han ta- lade, » känner här, att man har både vilja och för- måga, bara man hade kunskaper och medel.
Att känna, hur det arbetar här inne, hur det våndas, vill fram till klarhet, men hur det stannar vid ett oklart, ofruktbart famlande af brist på kunskaper, ljus och uppmuntran.
Ack — det brände, hamra- de härinne!
Tankar, idéer föddes, och till sist arbe- tade mina händer ut dem, dessa utskrattade, klum- piga händer », han skakade dem i luften så häftigt, att Betty vek undan.
» Allt bättre och bättre blef det, allt finare, allt vackrare, och slutligen tvang jag dem, som hånat mig, att berömma mitt arbete.
Det var segeri Men för allt detta, » tillade han plöts- ligt i stilla, ödmjuk ton, » för allt detta tackar jag först Gud och sedan Erik. » Då Betty sagt, hvad som så länge legat henne på hjärtat och sagt, mer än hvad som egentligen passade för en ung dam att säga, kände hon stor lust att brista i gråt, men hennes tåreflöde hejda- des af Jannes ordflöde, hvilket blef allt häftigare och häftigare, under det att hon stod och såg upp på honom med strålande ögon och blossande kin- der.
Var detta väl » Janne stackare » — » olycksfå- geln ».
» Hur ståtlig stod han ej där, med hufvudet stolt tillbakakastadt och ett uttryck af innerligaste kärlek upplysande de klumpiga dragen.
» Förlåt mig, » sade han vekt, i det han tog hen- nes darrande händer i sina, » förlåt mig, att jag be- drog er. » — » Om du reser tillbaka till det gamla eountriet som en rik karl, då hänga de sig på dig, smickra och krumbukta, » sade Erik, och Erik har alltid rätt.
» Nej, res hem du och låtsa vara fattig och stupid, och då lär du dig snart känna, hvad folk går för. » — » Ack, Betty, hur vänlig var ej du mot mig, vandringsmannen, landstrykaren, » Janne stackare ».
Törs jag — får jag tro, att din ovänlighet på sista tiden vuxit fram ur — ur en sann tillgifvenhet? » Hon försökte rodnande draga sina händer ur hans.
» Hur — hur kunde du?
Hur kunde du? » stam- made hon.
» Banna mig sedan, men hör, hvad jag har att säga till mitt försvar först.
Jag rymde ifrån er, därför att jag dunkelt kände, att jag kunde blifva min egen lyckas smed, blott jag fick tillfälle därtill.
Ingen trodde mig om något godt, och jag växte ju upp som en okunnig halfidiot.
Mina händer voro klumpiga och otympliga, jag kunde ej teckna, ej be- räkna.
Min tunga var klumpig äfven den, jag kunde ej uttrycka mig, ej förklara, hvad jag menade.
Jag blef otålig, när folk ej förstod mig, butter och tvär öfver den orättvisa, som vederfors mig.
Den enda, som förstod mig, var smeds-Olle, och han berättade mig om sin son Erik, som just varit en sådan där stackare som jag, men som därute i främmande land arbetade sig upp till en aktad ställning.
Så låg jag i sömnlösa nätter och vände och vred mig i brännande tankar och planer, och så mognade beslutet att rymma.
Hade jag bedt om lof, hade man skrattat ut mig.
Sämre än här i Sverige, kun- de jag ju ej få det därute i Amerika.
Jag begaf Hofjuvelerare ^ Friestedts IDUN 1899. mig i väg, först till Göteborg och smög mig om- bord på en emigrantångare, där jag gömde mig bak- om säckar och balar, tills vi redan voro ett godt stycke till hafs.
Då hungern ansatte mig, kröp jag fram, och det var ej utan, att de först hade lust att kasta mig öfver bord, men jag bad så vackert, att de skulle vänta därmed, och sedan försökte jag göra mig nyt- tig på allt sätt, isynnerhet i maskinrummet.
Och kapten klappade mig och kallade mig en duktig pojke, och då vi hunnit fram till New-York, gaf han mig respengar till Chicago och sade, att jag ärligt förtjänt dem.
Jag letade rätt på Erik, och han, som själf slitit ondt i sina dagar, tog hand om mig.
I tre år fick jag gå i lära och sedan — ja, sedan utförde mina händer, hvad min hjärna utarbetat för länge sedan.
För några år sedan slogo vi oss på velocipeder, togo patent på dem och nu — ja, nu är jag ägare af omkring åtta hundra tu- sen kronor, hvilka jag placerat därute i goda papper, så det blir nog rätt bra med tiden. » Betty hade blifvit helt blek.
» Janne — vi få visst lof att gå nu, » stammade hon, » se, det har slutat att regna och solen skiner. » » Strax — men hör först. » » De bli ' kanske oroliga, om vi dröja så här, » och Betty skyndade mot den öppna verandadörren.
» Tag dessa först, Betty, » och den oförbätterliga Janne tog en hel knippa gula rosor ur vasen, som stod på bordet, och räckte dem mot henne.