Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den, som lemnat honom penningar, hvilka böra till annan utbetalas, äger affordra honom bevis, att utbetalningen skett, och behöfver icke åtnöjas dermed, att han ej blir krafd af den, som skulle erhålla betalningen.
I förevarande fall var det icke nog, att Kapilenen, som emottagit de allmänna medlen till utdelning åt underhafvande manskap, ej blef af R.
Ombudsm. Ewb.-Bcrällelse för år 1849. 13 98 R.
Emb.-Berättelse för år 1Si9. dessa fordringsägare krafd och ej vägrade att vid sådant kraf deras fordran godtgöra.
Den redofordrande myndighet, af hvilken han emottagit penningarna, ägde ock anspråk att blifva förvissad, det de voro för sitt ändamål utgifna; och icke kan en förutsättning, att betalning skett, antagas derföre, att den ej bevisas vara ogjord; utan den måste tvertom antagas vara ogjord, så länge icke ”med qvitto eller annorledes” (enligt Krigshofrättens uttryck) visas, att den skett.
Andra rättsfrågan, som i saken blifvit besvarad, angår preskriptionstid för redovisningsskyldigheten.
Kan denna skyldighet upphöra förr, än redovisningen skett?
— Man har någon gång hårdragit den allmänna preskriptionslagen, kallat rättigheten till redovisning också en fordran, och velat, att den, som har en sådan, skall göra äfven den gällande inom de i allmänhet förelagda tio år; likasom man velat," att en löftesman, hvilken iklädt sig ansvarighet för en skuld, hvars förfallotid inträffat senare än tio år, skulle icke destomindre kräfvas inom tio år från den dag, han borgen ingått.
Öfver en sådan lagtolkning bör jag väl kanhända icke tilltro mig ett omdöme, då jag aldrig kunnat rätt djupt intränga i grunderna för en preskriptionslagstiftning.
Efter rättsbegrepp och moralisk lagstiftningsgrund har blott så mycket synts mig klart, att en föråldringslag för fordringar ej kan stiftas endast för att spara den skyldige besväret alt minnas sin förbindelse; ocb redan deraf har jag trott mig berättigad åtminstone till den slutföljd, att tillämpningen af en föråldringslag borde vara strängt bokstallig (rejstriktif), icke till den skyldiges befriande utsträckas öfver hvad bokstafven nödvändigt fordrar.
I striden öfver denna rättsfråga är dock nu hvarken behof eller tillfälle att fördjupa sig.
För min del tror jag, att hvarje redogörare är skyldig reda, ända tilldess han gjort den.
Jag tror, att en förmyndare, som i 20 år innehaft sitt förmynderskap, ej är fri Jfrån redovisning för de första 10 åren derigenom, att han under deras lopp försummat att redovisa; och tror, på samma grund, att äfven efter förloppet af alla de 20 åren hans skyldighet fortfar ej blott ännu i 10, och ej blott i 20 år ännu, men så länge han än må lefva, utan att hafva sin skyldighet fullgjort.
Jag kan ej annat finna, än att syssloman likaledes står i redovisningsskyldighet för sin befattning lika länge, och att klandertiden, i ena såsom i andra fallet, räcker ”natt och år, efter det redo och räkning gjord är” af förmyndaren eller sysslomannen, eller af den enes eller andres ”arfvingar, der han död är”.
Men jag bör ej och kan ej här inlåta mig i ett omständligt försvar af grun - R.
Ernb.-Berättelse för år J8J9.
99 derna för denna öfvertygelse, då dess tillämpning på här förevarande fråga synes mig oberoende af grundsatsen i dess helhet.
Frågan är nemligen nu endast om redovisningspligten, i följd af tjenstemanua-ansvarighet.
Rån det ej nekas, att den förra, (redovisningspligten) såsom art innefattas under begreppet af den senare (tjenstemanna-ansvarigheten); så lärer det ej heller bestridas, att den förra måste finnas, der den senare hel och hållen är för hand.
Så länge man är underkastad ansvarighet för all sin tjenstutöfning, måste man äfven vara skyldig till redovisning för de medel, man i egenskap af tjensteman uppburit och om händer haft.
Nu liar ansvarighet för tjensteutöfning alltid blifvit så förstådd, att preskriptionslag ej kunnat derpå tillämpas, ens i de fall, då endast penningeböter kunna komma i fråga; och på ett embetsfel af urbota påföljd, såsom det förevarande, hvilket kostar tjenstens förlust, vore i allt fall ingen preskription användbar.
Det lagstadgaude, som i Kongl. Maj:ts nådiga Utslag åberopas, deruti talan om medlens utbekommande förklaras vara förlorad genom försummad anmälan vid generalmönstringar, kan således icke angå allmän åklagares talan om redovisning för emottagna allmänna medel.
Det är icke Kronan eller det allmänna, som vid mönstring kan anmäla sig ”icke hafva njutit ”sin fulla rätt af hvad Kongl. Maj:t och Kronan består”; och den som kan genom underlåten anmälan härom förlora sin talan, är väl ingen annan än den, som kan hafva någon anmälan att göra.
Således måste allmän åklagares talan emot tjensteman för bristande redovisning eller i allmänhet åsidosatt tjenstepligt aldrig vid generalmönstring kunna gå förlorad.
Också har uti ett af Kongl. Majit den 12 Juni 1843 meddeladt utslag frågan härom fått en helt annan utgång.
Genom detta nådiga Utslag fastställdes nemligen Krigshofrättens beslut, af innehåll, att då klaganden, (äfvenledes en Kapiten, som brustit i skyldigheten att utdela emottagna allmänna medel) onekligen varit pligtig att efter dessa medels emottagande ofördröjligen desamma utdela, och den af honom åberopade 8 §. i 13 kap.
Krigsartiklarna så mycket mindre vore hit lämplig, som fråga nu endast vore om ansvar för tjensteförseelse, hvilken af vederbörande publik aktor åklagats, något afseende ej kunde fästas å hvad klaganden sålunda invändt — — Utan tvifvel hade då äfven nu den tilltalade i denna punkt bordt fällas till det ansvar, som det af Krigshofrätten åberopade lagställe stadgar.
Slutligen har jag funnit mig böra anmärka utgången af den anklagelsepunkt som blifvit hämtad från en af den tilltalade utfärdad handling, deruti han förbundit sig att ansvara för en rotes lifmunderingsfrack, och hvarom 100 R.
Emb.-Berättelse för år 1849. lian vid undersökningen erkänt, att då den Underofficerare, som i Juli månad 1842 verkställt inventering af rotekistan till samma rote, i sitt visitationsförslag anmärkt, alt fracken saknades, Kapitenen beslutat att sjelf ersätta densamma och derföre, oaktadt lian afvetat, det fracken ej funnits i rotekistan, samt förut bade genom ordres anbefallt afdelningscheferna inom kompaniet att uti sina visitationsförslag upptaga, för hvilka nummer persedlar saknades, hvilka ordres för året ländt till efterrättelse, likväl tillsagt Underofficeraren att uti visitationsförslaget upptaga fracken såsom befintlig, emot erhållande af ofvanbcrörde förbindelse; hvarföre ock då Kapitenen, som icke styrkt sin uppgift, att fracken, fastän den saknats i rotekistan, likväl funnits i behåll och blifvit af Kapitenen sjelf tagen i förvar, icke gitta t till stöd för sin till Underofficeraren gifna befallning att uti visitationsförslaget, emot verkliga förhållandet, upptaga fracken såsom befintlig, förebära annat skäl, än att då uti de förslagfer, som, författade enligt särskildt utfärdade ordres och formulärer, skulle från kompanicheferna insändas till Majorsexpeditionen, och hvilka grundade sig på afdelningsbefälhafvarnes, ej andra felande persedlar finge upptagas än sådane, som blifvit kasserade och aflefvererade, eller de, för hvilka Krigs-Collegium beviljat afskrifning, förekomma den af olikheten imellan Afdelningsunderofficerarnes förslager och dem, som från Kompanicheferna till Majorsexpeditionen insändas, härledda ersättningsskyldighet för de senare, hvilken jemväl Kapitenen (den tilltalade) någon gång skulle fått vidkännas; men deremot förekomme, att enligt föreskrift i Tjenstgöringsreglementet, Afdelnings befälhafvare borde uti visitationsrullorna anteckna, om något förkommit eller dessutom behöfde anmärkas, samt att sedan alla så beskaffade rullor inkommit, kompanichef borde till tjenstgörande Majoren ingifva sammandrag af de anmärkningar, som vid visitation blifvit gjorda, samt Kapitenen icke med företeende af de åberopade formulärer och ordres sökt ådagalägga ursäktligheten af sin till Underofficeraren gifna och emot Tjenstgöringsreglementets föreskrift stridande befallning, Krigshofrätten, enär talan ej vore mot
Kapitenen förd angående sjelfva förlusten af muiideringsfracken, funne honom förvunnen att hafva, i afsigt att fördölja sanna förhållandet, till egen fördel anbefallt sin underlydande att i tjensten afgifva falsk rapport, oeh derigenom missbrukat den makt och myndighet, hans embete tillstadd vore, derföre han gjort sig förfallen till ansvar enligt 2 kap. 33 §. och grunderna i 29 §. samma kap. af Krigsartiklarna.
— I detta beslut har Kongl. Maj:t gjort den ändring, att enär outredt vore, huruvida merberörde frack, på sätt Kapitenen uppgifvit, kunde B.
Emb.-Berättelse för år '1840.
101 hafva vid visitalionstillfället varit i hans enskilda förvar eller ej, samt i allt fall anledning icke förekomme, det hans befallning om frackens upptagande på förseglings- (visitations) förslaget skett tili annans förfång, egen vinning eller i annan oloflig afsigt, men Kapitenen derigenom föranledt en emot verkliga förhållandet stridande uppgift i nämnde förslag, Kongl. Maj:t, med undanrödjande af Krigshofrättens beslut, funne Kapitenen för detta sitt ”förseende' icke böra svårare anses, än att han, jemlikt 2 kap. 13 §.
Krigsartiklarna, derföre skulle undergå extra judiciel bestraffning, som Regementsbefälhafvaren ägde att bestämma.
Vid detta Kongl. Maj:ts nådiga beslut har jag först funnit mig böra anmärka, det ingen ursäkt kan uppkomma från den tilltalades föregifvande, att ”fracken vid visitationstillfället varit i Kapilenens enskilda förvar”, hvilket föregifvande säkerligen gällde hvarken mer eller mindre, än ett dylikt af hvarje annan redovisande, att den behållning, som borde finnas i kassan, funnes i hans enskilda förvar.
Skulle häraf uppkomma en frikännelse derföre, att verkliga förhållandet vore ”outredt”; så kunde en dylik ursäkt utsträckas till alltför många fall.
Det enda afseende, som derpå skäligen kunde göras, vore väl, att förhållandet undersöktes, så att ”utredt” blefve, huruvida uppgiften vore grundad eiler ej; och dittills måste ju saken betraktas alldeles så, som om uppgiften ej ens vore gjord.
(Om än denna uppgift varit grundad och bestyrkt; rapporten var dock icke derföre mindre falsk, då den innehöll, att fracken låg i rotekistan, men ej ens till ursäkt derför blifvit fbregifvet, att rapportgifvaren sett eller visste den finnas i Kapitenens eget förvar).
Beträffande åter andra domskälet, eller den bristande anledningen att anse Kapitenens befallning om frackens upptagande på förseglingsförslaget såsom ländande till annans förfång, egen vinning eller befrämjande af annan oloflig afsigt; så kunde väl svårligen ett föregifvande om nämnde persedels tillvarelse, änskönt den icke fanns, hafva tillkommit utan afsigt på något eget gagn, hvars befrämjande på sanningens bekostnad aldrig kan vara lofligt.
Här måste dessutom bevisligen ej blott egen vinning, utan ock denna till annans förfång, hafva ingått i handlingens bevekelsegrund.
Kapitenen stod nemligen i ansvar för den saknade persedelns anskaffande, hvartill han af regementets Beklädnads-direktion emottagit materialier; och att en deraf förfärdigad munderingsfrack ej fanns nedlagd i rotekistan, var en brist, som måste falla Kapitenen till last, derest ej fracken, af honom behörigen tillsatt, sedermera förkommit utan hans förvållande (i hvilket fall lian ej beliöft 102 R.
Emb.-Berättelse för år 1849. utgifva förbindelsen att för fracken ansvara).
Det falska betyget, att fracken fauns i rotekistan, skulle således ej blott tjena att undandraga Kapiteuen ansvarigheten för en i tjernsten åsidosatt skyldighet, och sålunda befrämja hans fördel (hvilken alltid kan kallas hans vinning) utan ock blottställa den, som borde för rotekistans vård ansvara, att nödgas ersätta den felande fracken (i händelse nemligen denne ej lyckades att om förseglingsförslagets osannfärdighet öfvertyga dess utgifvare.)
Jag anser det, på dessa grunder, ostridigt, att äfven i frågan om meranämnde saknade munderingsfrak Krigshofrättens utslag bordt gillas, men ingalunda Kapitenens ansvar stanna vid en extrajudiciel bestraffning.
— Då nu de särskilda förgripelser och brott i tjensten, om hvilka besluten äro bär granskade, hvar för sig, enligt Krigsartiklarnes stadganden, ådraga förlust af tjensten, och de falska rapporterne derutöfver ovärdighet att vidare någon Kongl. Maj:ts och Kronans tjenst bekläda; hafva dessa af Krigshofrätten ådömda påföljder synts mig vara klart och tydligen lagliga, samt följaktligen upphäfvandet af Krigshofrättens beslut emot klar lag stridande.
Om genom en fortsatt lagskipning i samma rigtning den hederskänsla hos landets krigsbefäl, hvilken högt och, så vidt jag kunnat erfara, allmänt uttalat sig emot strafilösheten af ett förfarande, som man funnit så litet anstå uniformen, (enligt det militäriska språkbruket, och som ej bättre anstår en sann känsla af tjenslepligt i hvarje väg) — om denna hederskänsla genom sjelfva lagskipningen skulle småningom undergräfvas; så hade väl härmed inträffat en bland de svårare påföljder, som domaremaktens misstag i dess högsta instants kunna lemna efter sig.
I enskilda tvister måste naturligtvis anmärkningsvärda företeelser i lagskipningen oftare förekomma, än uti sådana frågor af allmän vigt, som här ofvan äro upptagna.
Hvad jag af förra slaget medhinner att granska, inskränker sig dock denna gången till ett enda exempel.
Tvisten i detta ämne var anställd af en man, som i egenskap af sin Hustrus målsman innehade ett fideikommiss, efter henne tillfallande hennes äldsta
Son och bestående af bruks- och landtegendom.
Till stiftelsevilkoreu om detta fideikommiss hörde, att en annan egendom, af stiftaren äfven lldeikommitterad, skulle besittas af en särskild innehafvare, och af honom samt, i fall han doge barnlös, af den hustru, med hvilken han vid stiftelsen var gift, men efter henne, i fall äfven hon barnlös a Hede, för alltid R.
103 stanna under förstnämnde (kärandens hustru tillhöriga) fideikommiss, samt vara underkastad samma lag i afseende på dess införlifvande med detta, om det andras innehafvares och dennes då varande hustrus ätt i nedstigande led i framtiden alldeles utslocknade.
Då nu detta sista förhållande inträffat, enär nämnde makar, innehafvarne af andra fideikommisset, icke tillsammans ägt harn, som dem öfverlefvat, och således deras ätt utslocknat; påstod innehafvaren af första fideikommisset (en rik man, emedan detta är en ganska stor egendom) att det andra bordt efter deras död det första underläggas; men då sådant ej skett, utan egendomen innehades af en första emottagarens
Dotter med annat gifte, hvari han ingått efter första hustruns död, som med honom fideikommisset einottagit; yrkade käranden (första fideikommissets innehafvare) efter stämning, att andra fideikommisset måtte hans Hustru tilldömas.
Detta påstående blef af Häradsrätten bifallet.
Lagmansrätten och Hofrätten ogillade det, med anförande af skäl, som hos Kongl. Maj:t icke antogos, utan ersattes med andra, på hvilka samma slut byggdes, hvari Lagmansrätten och Hofrätten 'stannat.
Dessa, uti nådig Dom den 9 Augusti 1836, anförda skäl äro: att stiftelsebrefvet stadgade andra fideikommissets införlifvande med det första, i fall antingen förste emottagaren skulle dö barnlös och efter honom jemväl hans hustru, eller ock dessa båda makars ätt skulle dö alldeles ut, så att ej någon närmare eller fjär mare ättling efter dem funnes, men att intetdera af dessa fall inträffat, enär varande innehafvarens hustru vore första emottagarens (mannens nemligen, icke hustruns) bröstarfvinge, och pröfvade Kongl. Maj:t derföre rättvist att fastställa det slut, hvaruti Lagmansrätten och Hofrätten i hufvudsaken stannat.
De i fråga varande makarne voro icke båda af samma ätt; och med deras ätt (samfäld för dem hegge) kunde således ingenting annat förstås, än deras gemensama afkomlingar.
Denna ätt hade efter stiftelsebrefvet rätt till fideikommisset; men när den utslocknade, skulle detsamma införlifvas med det fideikommiss, som käranden innehade.
Stiftelsebrefvets ordalydelse härom är: ”Vi (två makar, som stiftade fideikommisset) håfve uppfödt och ”påkostadt Tit. j. J. B. allt ifrån hans barndom, och genom gifte med min ”R:s (mannens)' slägtinge W. har han blifvit med oss närmare förbunden.
”Vi vilje derföre ytterligare visa vår kärlek för honom derigenom, att vi ”testamentera och upplåta till honom — (fideikommisset) Dör B. barnlös, ”gånge ej denna egendom i arf till dess syskon och slägt, utan behålles då ”af dess Fru W.
Dör hon ock utan bröstarfvingar, stanne då egendomen ”för alltid under F. och B., (andra fideikommisset) — — Samma lag vare, 104 R.
Emb.-Berättelse för år 1840. ”om J. J. B:s och dess Fru W:s ätl längre ned i nedstigande led dör alldeles ut, så att ej någon närmare eller fjermare ättling efter dem finnes; ’’i hvilket fall, så långt in i framtiden händelsen ock må inträffa, denna '"egendom skall underläggas och införlifvas med F. och B, fideikommisset”.
Det fall kan tänkas, att B. dött före dess Fru W., men varit från henne skild och, ehuru med henne barnlös, likväl i ett annat äktenskap haft barn.
Huruvida då antingen dessa barn eller ock Fru W. skulle erhållit fideikommisset, är i bokstafven icke uttryckt.
Ett annat fall synes lika oafgjordt, att nemligen Fru W. öfverlefvat sin man och haft barn efter honom, men dessa dött före henne, och hon af ett annat äktenskap efterlemnat barn.
I ingendera af dessa händelser kunde testamentet efter bokstafven tillämpas; och dess tolkning i begge händelserna synes hafva varit omöjlig på annat sätt, än genom slutledning från det efterföljande stadgandet, huru förfaras skulle, örn de båda makarnes ätt längre ned i nedstigande led doge alldeles ut.
Hvad som i detta fall ovilkorligen borde inträffa, fick ej blifva omöjligt genom sätteL att tillämpa testamentet på ett annat fall.
Men det blef omöjligt, om endera makans afkomlingar, sorn icke vöre deras gemensama, konimo i besittning af fideikommisset; ty då, ehuru gemensama afkomlingar icke funnes, inträffade ej den deraf stadgade följd, att egendomen blef införlifvad med andra fideikommisset.
Det blef således aldrig, utan stiftelsebrefvets öfverträdande, möjligt att öfverlemna egendomen åt endera makans barn eller afkomlingar, som ej tillika voro den andras.
Nu finnes uti Kongl. Maj:ts nådiga
Dom rigtigt upptaget stiftelsebrefvets innehåll, att egendomens införlifvande med F. och B. fideikommiss skulle inträffa, när de båda makarnes ätt doge alldeles ut; men det tillägges, att detta fall icke inträffat, enär efter första emottagaren lefde en bröstarfvinge.
Det kan icke vara meningen att låta synas, såsom vore denna bröstarfvinge de båda makarna B:s och W:s gemensama barn, ehuru motsatsen icke bokstafligen uttryckes.
Men då hvarken denna bröstarfvinge eller någon annan efter de båda makarna fanns, lefde ej heller deras ätt, ehuru den nådiga Domen säger, att utslocknandet af deras ätt icke inträffat.
Således kunna då ena makans afkomlingar kallas buda makarnes ätt?
Skall man tro detta vara meningen?
Eller huru skall man eljest förstå räsonnementet i den nådiga Domen?
Men kan två makars ätt (Tit.
"B:s och dess Fru W:s ätt”) icke vara någon annan, än deras gemensama; och fanns icke en sådan; så kunde ju ej heller den fideikommissrätt finnas, som bordt endast R.
Emi.-Berättelse för år J8i9.
105 endast denna ätt tillkomma.
I stället fanns en afkomling af ena maken; och det är dermed, som skall bevisas, att deras ätt ännu var till!
Också vågar jag knappast tro, att jag rätt fattat Högsta Domstolens argumentation.
Jag föreställer mig ännu en händelse, nemligen att B. efter sin hustru "W. haft lefvande barn, som jemte de af nytt äktenskap tillkomna öfverlefvat honom.
Ostridigt skulle väl då en af de förra efter honom blifvit fideikommissarie framför någon af andra kullen.
Låt derefter afkomlingarna af 15. och W. utslockna; och svare man sedan, om fideikommisset kunnat gå till andra kullen.
Skulle väl denna senare kull hafva kunnat efterträda den förra?
Och om detta varit rakt stridande mot stiftelsebrefvets stadgande om successionen efter B:s och W:s gemensama ätt; kunde det då vara deremot mindre stridande derföre, att första kullen var utslocknad, innan den andra tillkom?
Detta örn hvad som hade kunnat hända, och derföre bordt tagas i betraktande.
Det återstår att tillse, hvad som ännu kan hända, och hvarpå man således bör vara beredd.
Det är icke omöjligt, att äfven den ätt, som genom den nådiga Domen kommit i besittning af den omtvistade egendomen, en gång utslocknar.
Kan då äfven denna efterträdas af andra fideikommissets innehafvare?
Det är då välförståendes icke B:s och Fru W:s ätt, sorn utslocknat, och efter hvilken nämnde fideikommissinnehafvare äger successionsrätt.
Skall denna rätt likafullt kunna honom tilldömas?
Ungefär, tyckes det, med lika stor svårighet, som den nu kunnat honom fråndömas.
Den successionsrätt, lian ägt, är ju honom för alltid afhänd, och synes icke efter annan rättsgrund kunna återställas, än att han redan förut bordt erhålla den.
Kan man äter icke på denna grund återställa, hvad som ej bordt vara förloradt; så måste, i fall B:ska slägten utdör, under det innehafvare af första fideikommisset ännu finnas, det förhållande inträffa, att ehuru ingen afkomling af B., likasom ingen af B. och W., mera finnes, fideikommisset likväl icke kommer i den innehafvares hand, sorn är i besittning af det första.
Det måste upphöra, icke derföre att rätter innehafvare saknas, utan emedan hans rätt en gång är honom fråndömd.
Den orättvisa, sorn härmed sketl, i fall jag icke misstager mig, träffade en rik man, i tvist med en fattig.
Ingen blef deraf olycklig; ingen jämmer hördes.
Man kunde kalla utgången för rättvisa, i fall dennas bestämmelse är uppfylld dermed, att försona den fattiga på den rikas bekostnad.
Men då lärer ej heller få förgätas, att från den stund rik man ej mer kan mot R.
Just. Ombudsm,. Emb.-Bcrätlelse för år 1849. 14 106 R.
Emb.-Berättelse för år 4849. den fattiga utbekomma sin rätt, man ock naturligen söker i lagen en föreskrift, huru fattig det behöfves att vara, för att kunna göra sin rätt gällande.
Och man har må hända icke försökt att tänka sig ett samhällstillstånd, der sådan lag behöfdes.
Imedlertid har jag här, likasom alltid, der jag saknat rättsenlighet, sett i dess ställe uti den nådiga Domen omisskännelig välmening.
Skall jag öppet bekänna, hvad i samma nådiga Dom har mest misshagat mig; så är det sättet att bevisa, det första emottagarens och hans hustrus ätt icke dött alldeles ut, med användande af den satsen, att Svarandens Hustru vore första emottagarens bröstarfvinge.
Det förefaller mig, såsom skulle man ej mer kunnat vilja begagna denna sats, i fall den blifvit fullt utskrifven, i enlighet med förhållandet, nemligen att Svarandens Hustru var blott första emottagarens, men icke hans vid emottagandet varande Hustrus afkomling.
De bidrag, jag härmed kunnat lemna till vår lagskipnings historia under det tidehvarf, som varit i fråga, behöfva fortsättas, om de skola bereda en fullständig öfversigt af lagskipningens gång under detta tidehvarf.
De brister, jag trott mig upptäcka, hafva icke förändrat min tanka om oförvitligheten af de afsigter, som styrt besluten.
Hvad som alltid lärer blifva resultatet af hvarje närmare uppmärksamhet på detta ämne, är öfvertygelsen om den omätliga vigten af domare-embetels rätta utöfning; och häraf måste bekräftas den stora angelägenheten att vid domares tillsättande uppsöka den största duglighet, som är att tillgå, samt att bland de värdigaste och bäst bepröfvade välja de förnämsta tili utöfvande af den högsta domaremakten.
I ordningen bör jag nu öfvergå till redovisning för hvad under utöfningen af mitt åklagarekall blifvit åtgjordt.
Svea Hofrätt har under den 8 Maj 1849 meddelat utslag uppå min emot Herr f. d. Öfverståthållare!! m. m.
Friherre Jacob Wilhelm Sprengtporten samt Herr Polismästaren och Riddaren Bengt Carl Bergman förda, redan i förra berättelsen omnämnda talan om ansvar för det de i embetet felaktigt sig förhållit, i afseende å förekommande och stillande af de här i Stockholm under Mars månad 1848 inträffade oroliga och våldsama uppträden; och min föresats att närmare redovisa för skriftvexlingen bör således nu fullgöras.
En större utförlighet kan ej undvikas i detta mål, vid hvars utgång jag fäster synnerlig vigt, såsom väsendtligen ingripande ej blott i frågan om allmänna säkerhetens möjlighet, utan ock i en ännu högre fråga R.
Emb.-Berättelse för år 4869.