Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Linde löf, vår sköld, oss trygga!”
På Mnemosynes begäran sjunga de sin fägnesång till Phoebus.
I andra öppningen kommer en satyr springande och, på tillfrågan af Mercurius, svarar han, att Satyrerna satt sig i skuggan af Atles lind, men en stark röst hade kört dem bort från denna plats, hvilken till hans stora förtrytelse Muserna nu intagit.
Detta gläder Mercurius att höra, och han vill nu samla alla chariter och dygdenymfer under denna lind, hvilken som en sköld skyddar för oväder, regn m. m.
I tredje öppningen sjunga Gratierna en sång till Muserna; man påträffar här denna sammanblandning af romerska och nordiska gudar, hvilken sedan blir så vanlig, i följande vers:
”Ack att Mars nu ville gå
Bort i Friggas kammar.”
På Gratiernas fråga, hvem som visat Muserna denna sköna lind, svarar Thalia:
”himlen sjelf;” ty den är framsprungen af himlasäd i Göthaland, der den store Atle bor; i öfrigt hänvisar Thalia till Mnemosyne, och denna förtäljer, att när Atle, den höge monarken, kom hit från Cimbriska bergen med sina segrande hjeltar och skulle lyfta från axlarna sina vapen, färgade i fiendens blod, då fann han detta träd och utvalde det till sitt liksom Jupiter engång utvalt eken, Apollo lagren; han höll till det ett långt tal, skänkte det siaregåfva och slutade så:
”Wäxe nu wäl, min Lind, och bäre de glimmande sköldar
Stadigt å Jordene kretz till månge otåliges hugnad.
Till dig ock himmlen sjelff senn täcktes å jordene lyfta
Upp i odödligas heem och planta i Paradis hallar.”
Euphrosyne uppmanar nu Muser och Gratier att gemensamt uppstämma en sång till lindens ära, och med denna sång slutar stycket.
Ehuru visserligen författaren aldrig kommer utöfver hänsyftningarna på
Lindsköld och hans namn, så kan man dock icke frånkänna uppränningen en viss grad af fyndighet.
Dock uppskatta vi icke denna högt, men så mycket mera de obestridliga skaldeanlag, som förråda sig i enskilta delar af detta tillfällighetsstycke.
Det var att vänta, att den, som Lindsköld hedrade med sitt beskydd, icke skulle sakna talang, och detta bestyrkes också genom den sång, som Muserna sjunga till Apollos ära och hvilken torde kunna ställas, om än icke öfver, dock vid sidan af det bättre, som denna tid i poetiskt hänseende frambragt.
Vi meddela här ett utdrag.
Sedan det omtalats, huru allt låg i is och snö, då solen nyligen var borta i Morers land, fortsättes sången sålunda:
”Men nu! se nu! hvad är på jorden Som fägring sin ej återfår, Sen du genkommen uppåt Norden Och kämbar här ditt gyllend’ håår?
Hvad är som icke fägnar dig?
See Vesta sjelfwer smyckar sig!
Fru Juno nu breer uth sin slöja Och fijnsta skijnduk nid för dig.
Ja Flora ok will intet dröija Med blomsterkorgen vijsa sig.
Auroræ Purpurkinners glantz Utlockar allt mot tig i dantz.
Upp Wästanwind, lät löfven surra Bland mång slagz
Fogle-kirr och sång!
När djureparen lustigt kurra, Och föllias åt sin lystegång, Diana spänn ej bogan din, Så länge de få lystna sin!
I Blomsterfälder gifwer Söttma Åt Hyblas småfolck rundelig.
I Lillie dälder och ehr fetma Af wällucht gjuter rijkelig.
Du himbla dagg och manna sööt Fall ned ur Junos ljufva skööt!
Hvad fagre månge slagz Tapeter Nu sträckias uth på marken all!
Mång tusen, tusen Herde beter Nu hjorden sin med glädie skall.
See Bärg och Dahlar lee i lust, Förglömt sin Winterqwid och pust!
Fast turturdufvan sorgse tuttrar, Och Gökens ”Guck-ku” blandas in; Dock orren lijkwäl lustig kuttrar, När han faar nid till hönan sin, Om dagen qvittrar Lärkian snäll, Om natten Nechtergalen hwäll.”
Att den, som skrifvit denna sång, icke lemnat efter sig flera spår inom vår vitterhet, synes oss endast kunna förklaras derur, att han af en förtidig död blifvit bortryckt.
Ett annat stycke af troligen samma art som detta, men hvilket vi icke haft tillfälle att taga kännedom om, är ett likaledes till Lindskölds ära af Isaac Börk författadt stycke med titel:
Ärans oförvisneliga okk Lagerljkt grönskande Linder, Bland hvilka; Dän Nordska Mæcenas Til Wördsam Fägnad
På Däss lykkeligen öfwerlefde Namns Dag, som är dän 18 Maj År 1689; Blef af däd där sammastädes hållne Gudamöte Fölliande Skalder framstälte, Okk i diupeste Underdån-Ödmiukhet öfwerräkte af I. B.
Stockholm 1689.
Det är skrifvet på vers och har enligt Klemming 6 inträden; i det första uppträda Hebe och ädlingarna, i andra Vestanvinden, förkunnande dem att dagen är Lindskölds, i tredje Flora, ströende blommor, i fjerde Pan och Diana, begge om skogen rådande, i femte Pan spelande för dansande och sjungande nymfer, och i sjette berget Parnassus med Apollo och Muserna.
Svenska skoldramat efter Gustaf Adolfs död.
Det torde af det föregående vara klart, att det
Messeniska dramat var det enda, som erbjöd en utgångspunkt för bildande af en sjelfständig svenskt nationel dramatik.
Genom att behandla fosterländska ämnen hade Messenius angifvit den rigtning, en sådan dramatik hade att gå; han hade lossat på de moraliskt-didaktiska banden, hvarförutan den icke kunde fritt utveckla sig; han hade väckt ett allmännare deltagande för teaternöjen, genom att flytta dramat ut ur skolans trånga salar och göra dramatiska föreställningar till högtider för folk och hof.
I den råa form, som dramat hos honom ännu hade, lågo sålunda frön, som under gynnsamma omständigheter möjligen kunnat spira upp och bära frukt.
Kanske hade dessa frön icke nog lifskraft för att gå öfver i grodd — vi vilja icke derom tvista; men det veta vi, att de gynnsamma omständigheterna uteblefvo.
Skall ett folkdrama uppspira, måste en lefvande växelverkan emellan folket och skalden ega rum, och den enda plats, der en sådan växelverkan kan rätt komma till stånd, är uti en folkrik hufvudstad.
Der står skalden sin samtids lif närmare och förnimmer tydligare hvarje dess pulsslag; dagens opinioner bryta sig der kraftigare emot hvarandra, det goda som det onda framträder med skarpare utpräglade drag och lämnar rikare tillfälle till karaktersstudium.
Der har skalden en publik, som, åtminstone till anspråken, är den bästa och mest bildade; dit samlas förmågorna inom hans eget fack, och genom beröring och täflan med dem utvecklas hans egna anlag.
Der utbildar sig vidare en bestämd smakrigtning, uttryck af det för folket egna sätt att åskåda, känna och tänka, en smakrigtning, som visserligen icke får sin bestämda form utan inverkan af skalden, men under hvars inflytande denne dock sjelf på samma gång står och hvilken på honom återverkar.
I alla de länder, der ett nationelt drama uppstått, har utan undantag hufvudstaden varit den ort, der det vunnit sin utbildning; så Madrid, London, Paris, Köpenhamn och de italienska hufvudstäderna.
Hos oss var, som vi sett, den egentliga härden för dramatisk verksamhet förlagd till småstäderna; från Upsala kommo de spelande till Stockholm, när någongång skådespel der skulle uppföras.
Hade ändock ett universitet legat i Stockholm, hade dermed åtskilliga vilkor för bildande af en nationalteater kunnat lättare fyllas.
Studenterna hade då genom skådespels uppförande kunnat väcka och utbilda smaken för teaternöjen, synnerligast om man följt den väg Messenius anvisat; möjligen hade på grund af denna väckelse dramatiska författare framträdt, och ur studentkretsen hade kunnat utgå skådespelare, hvilka omfattat konsten som yrke; ty utan yrkesskådespelare och en stående teater är bildandet af ett nationelt drama omöjligt.
Då i Köpenhamn 1722 den ”Danske Skueplads” öppnades, utgjordes flertalet bland aktörerna af studenter; de älsta tyska trupper bildades af studenter449; och när i slutet af århundradet en teater öppnades i Stockholm, var det likaledes studenter, som bildade det första svenska skådespelarsällskap.
Nu deremot voro de ende representationer, som i Stockholm under denna tid uppfördes, några latinska teateröfningar i tyska skolan.
Under sådana förhållanden återstod endast som en möjlighet, att hofvet skulle åtagit sig vårt unga drama och genom sitt föredöme, sin kärlek för detsamma verkat för dess utbildning.
Vi erkänna villigt, att ett folkdrama endast af folket kan uppbäras, att hofsmaken sällan fördelaktigt inverkat på litteraturen, och att man tvertom genom mer än ett exempel kan visa, att denna smak beröfvat poesien dess sanna höghet så väl genom att nedsätta henne till ett medel jemte andra för höjande af hoffesternas glans, som ock genom den lätt uppkommande föreställningen att i sånggudinnan se endast en lofsjungande tärna.
Men vi tänka oss här hofvet endast som en förmedlande länk; och under dåvarande tidsomständigheter var det endast i hofvets skugga, som en svensk dramatik skulle kunnat förvärfva nog styrka för att sedan tryggt lita på sig sjelf och vinna folkets gunst.
Men en sådan uppmuntran från thronen uteblef alldeles; föregående kapitel har upplyst oss om beskaffenheten af de dramatiska förlustelser, hvilka under Christinas tid ensamt kunde påräkna hofvets ynnest och bifall.
Vi vilja icke häröfver dömma för strängt.
Det kan sägas, att det svenska skoldramat vid Christinas anträde till regeringen icke var mycket förtjent af att tagas under armarna, synnerligast då hos oss liksom i Tyskland trettioåriga kriget afbrutit dess utveckling, så att vi under 15 år blott känna ett enda.
Det måste vidare bemärkas, att vid denna tid nästan öfverallt i Europa pågick en kamp emellan det efter klassiskt mönster bildade s. k. regelbundna dramat och det vid medeltidstraditionen ännu fasthållande, samt att det var helt naturligt, att Christina, som innehade sin tids hela bildning, snarast skulle taga parti för det förra, hvaremot det sednare, konst- och smaklöst, som det var, med dess råa form och torra moral svårligen kunde vinna nåd inför hennes ögon.
Det inhemska dramat, som under andra decenniet af detta århundrade vunnit bifall både vid hofvet och i hufvudstaden, blef nu återförvisadt till skolorna, Messenius hade försökt att göra skoldramat till ett folkdrama; nu sjönk det åter ned till en blott och bart pedagogisk öfning.
Äfven i universitetsstaden synes man efter Prytz’ afresa hafva förlorat intresset för skådespel; och det är hufvudsakligast vid skolorna i de mindre städerna, som man finner dramatiska öfningar bibehållna.
En naturlig följd af detta förhållande blef att vårt drama stannade i sin utveckling, gick tillbaka och uppsökte de gamla ursprungliga mönstren.
Man började öfversätta eller bearbeta tyska dramer från förra århundradet, i originalarbeten upptogos de gamla bibliska ämnena, och författarna vinnlade sig med mycket allvar om en sträng moralisk eller religiös tendens.
Dock röjer sig i de bättre af dessa stycken inflytandet af dramatiken från århundradets början.
De komiska folkscenerna bibehöllos, och så mycket som möjligt sökte förf. att draga handlingen in uti den närvarande tiden; sånger, men helst andliga, blefvo inflickade; bruket att låta ledigare versformer omväxla med knittelversen visar inflytandet af den nya poetiska skolan, ehuruväl det å andra sidan icke kan annat än väcka förvåning att se, huru man ända långt inemot seklets slut hänger fast vid den gamla torra stilen, under det genom Stjernhjelm, Columbus, Lucidor m. fl. en ny poetisk stil inom lyriken redan länge varit införd.
Flera af dessa stycken hafva derföre ett ur kulturhistorisk synpunkt icke ringa intresse, och nästan i dem alla ser man ännu tydligare, än i våra äldre stycken, det äkta medeltidsdramats inflytande.
Från Upsala förspörjes icke mycket om skådespels uppförande.
”Tisbe” har der blifvit gifven åren 1625 och 1626; men derefter synes man återgått till den gamla uppfattningen af komedien såsom förnämligast en latinsk språköfning.
År 1640 d. 2 Juni uppfördes vid doktorspromotionen Frischlins latinska komedi ”Phasma”450.
Sveriges älsta estetiker, den bekante Prof. Fornelius i Upsala, skall enligt Schefferus hafva skrifvit flera latinska komedier, hvilka han på sotsängen låtit uppbränna.
Bland dessa anföres en med titlen:
Comitia Regis Latini ex XI.
Æneidos, in quibus consultatur utrum cum
Ænea pax ineunda, an armis decertandum.
Det uppfördes, enligt Wieselgren, då drottning Christinas kröning firades451.
Att dömma af titlen, har det varit bildadt efter mönstret af Frischlins Virgilianska skoldramer (se ofvan s. 141).
År 1648 eller 1649 skref eloq. professoren i Upsala, J. H.
Boeclerus, ett latinskt drama under titlen Augurium Pacis sive Drama de restituta Pace Germaniæ ac Europæ, hvilket i Stockholm uppfördes af unga adelsmän452.
Först på 1660talet, då Hjärne upprättade sin akademiska teater i Upsala, fick det gamla bruket att uppföra skådespel åter nytt lif.
Men då Hjärne uppgifver, att på 30 år inga skådespel blifvit uppförda i Upsala, så kan dermed endast menas svenska skådespel453.
Vi skola längre fram återkomma till Hjärneska teatren.
I Stockholm var det, såvidt man känner, endast tyska skolans lärjungar, som uppförde skådespel, och dessa förmodligen på latin.
Ur de utgifna skolprogrammerna har Klemming hämtat några underrättelser om dessa spel; det är hans uppgifter vi här meddela.
De teatraliska öfningarna vid denna skola bestodo emellanåt i uppförandet af ordentliga skådespel, men stundom inskränkte de sig dertill, att den ene lärjungen efter den andre besteg katedren och uppläste en kria öfver någon del af ämnet.
Den 13—14 Febr. 1638 uppfördes en af Joh.
Ristius från Holstein skrifven tragedi Perseus i 3 akter; stycket gafs i Jacob Grundels hus och blef d. 9 April s. å. på Maria Eleonoras befallning speladt på Stockholms slott, der det emottogs ”summa cum laude et applausu.” Den 4 Maj 1668 kl.
1 uppförde ungdomen inför konungen och rådet en latinsk tragico-comedia i 5 akter, benämnd:
De Juliano imperatore Apostata, ecclesiarum et scholarum eversore.
År 1673 uppfördes vid examen en Historia Reformationis Ecclesiasticæ per Lutherum factæ, actu co- mico-oratorio expressa; följande året d. 27 April förehades en actus progymnasticus om Christi Uppståndelses mysterium, då fyra elever utvecklade hvar efter annan sin andel af ämnen. 1676 d. 9 Nov. föreställdes Fata Scholastica uti en Actu progymnastico diegematico, gnomologico i fem afdelningar med prolog och epilog.
Ar 1686 d. 12 Jan. uppfördes en Actus comicus de nativitate Christi; stycket gafs uti den 1667 inrättade teatren Lejonkulan; och att denna lokal äfven förut begagnats, synes deraf, att det i programmet heter ”på vanligt ställe” (loco consueto, a leonibus dicto).
Samma år d. 21 Oct, gafs vid examen ett ”progymnasma dialogisticum” om Christna religionens begynnelse i Sverige; rector säger sig hafva önskat fördrifva åhörarnas ledsnad genom ett skådespel, men ynglingarnas krafter voro dertill för svaga. 1690 d. 11 Febr. gafs en latinsk komedi:
Sophista sive Logica et Pseudo-politica i 5 akter; alla rolerna voro hämtade ur logiken och retoriken; 1692 gafs en actus oratorius om Luther i Worms, och 1699 en om Augsburgska bekännelsen.
”Den dramatiska karakteren af öfningarna vid skolans examenshögtider” säger Klemming, ”försvagas nu allt mer och mer; ur eller efter Curtius föreställdes vissa stycken 1695, 1705, 1706, 1709, hvilka troligen blott upplästes utantill af ynglingarna, utan teatralisk aparat”454.
Det ställe, der skolkomedien flitigast odlades, synes hafva varit vid Linköpings gymnasium.
Äfven om dramatiska öfningar i Nyköping, Söderköping och Westerås (?) har man från denna tid underrättelser.
Per Brahe skall hafva låtit lärjungarna vid den af honom anlagda trivialskolan på Wisingsö uppföra skådespel vid högtidliga tillfällen455.
Och att man äfven i borgerliga kretsar stundom roade sig med dramatiska förlustelser, bevisas af ett 1664 tryckt stycke:
Comedia om Felixandro och Veffonia, skrifvet med anledning af grefvinnan Agneta Horns kammererare Gustaf Prosperii bröllop med Brigitta Hoffvenia d. 28 Jan.
1664 och uppfördt dagen efter bröllopsdagen af brudgummens goda vänner.
Stycket, som har 1 akt och 4 scener, förtjenar icke att uppehålla sig vid456.
Mera uppmärksamhet må vi egna Linköpings skoldrama.
Linköping hade på 1610-talet en borgmästare vid namn Hans Olffson, som sedan blef domhafvande i angränsande härader, och hvilken brukade på vitterlek använda de timmar, dem rättvisans skipande lemnade honom lediga.
Han författade bland annat en rimmad ”Relation om Christian II:s tyranni,” i hvilken krönika han, enligt Hammarsköld, ställt sig Messenius till mönster.
Som dramatisk författare har han deremot icke lånat mycket af Messenius, hvilket synes af hans enda kända försök på denna bana:
Een lijten Andeligh Tragoedia.
Om the tree wijsa Män aff österlanden, huru the igiö nom then Nya Stiernan som i theras Landh syntes, togo sigh then långa fahrliga Resan före, till Judeska Landet och söckte effter then nyfödda Juda Konungen Christum Jesum, then the på sidstone medh stoor glädie i Betlehem igen funno, Offrade och tilbåde honom etc.
Enfaldeligen fattat och stäldt aff Hans Olffson, fordum Borgmästare i Linköping och nu Laghförare öfver några Herrader, Westenstång etc.
Linköping 1635.
Tragedien är tillegnad fru Beata Eriksdotter Oxenstjerna, enka efter Erik Jöranson Ulfsparre till Herresäter och Nääs, fordom landshöfding öfver Östergöthland, samt hennes barn, de välborne Ulfsparrar.
Författaren synes haft några tvifvelsmål om lämpligheten af att dramatiskt behandla detta ämne, ty han säger i sin tillegnan, att ändock kanske hans förehafvande att på Tragedievis skrifva den bibliska historien om de tre vise män kan något sällsamt synas, så har han dock dermed afsett en nyttig Gudaktighetsöfning äfvensom en påminnelse om många vår Herres Jesu Christi välgerningar och Guds barns vilkor i denna verlden.
Vid hvarje anfördt bibelspråk finnes i brädden angifvet det ställe, der det i biblen läses.
Stycket har 6 akter med prolog och epilog.
Prologen redogör med stor utförlighet för styckets innehåll.
Melchior framställer sig som en vis Magus, väl förfaren på Himlens lopp; han har sett en ny stjerna, som han anser bebåda en ny konung och Christ samt hänvisar till Mose 4 Bok 24 cap. — Äfven Caspar och Balthasar hafva sett samma stjerna och gifva åt den samma uttydning; den förre hänvisar till Daniels Bok 7 och 9 cap.; den sednare beskrifver stjernan på följande sätt: hon har ej samma gång som andra stjernor;
”Ty hon eij wijdt från Jorden ståår,
Sampt med sitt lopp myckit långsamt gåår;
Doch lyser klart, så wäl Dagh som Natt,
Af subtil Materia hoopsatt.”
Melchior uppmanar de andra att frambära offer åt det nyfödda barnet och gifva noga akt på stjernan under den långa vägen.
Omedelbart derpå underrättar Balthasar, att stjernan försvunnit och att de stå utanför Jerusalem.
De gå att söka Herodes.
(”Imedhlertijdh figurers eller något annat korttwijl”).
Herodes är ängslig och anar onda tidender; Melchior ber om upplysning rörande den nyfödde konungen, och Herodes skickar efter de skriftlärde.
— Sc. 2. Öfverstepresten Mathias svarar på tillfrågan, att enl.
Micha 5 cap. skall Christus födas i Bethlehem.
Herodes ber magerna återvända, då de funnit honom, hvilket Melchior lofvar.
Melchior ser ånyo stjernan och ber sina kamrater akta på hvar den stannar.
Melchior hälsar
Maria och frågar, om detta är barnet samt af hvad familj det är.
Maria svarar, att det är af Davids hus,
”Men på jorden uthan fadher,
I himmelen uthan modher.”
Magerna frambära sina skänker.
Maria tackar dem för den stora äran, de bevisat hennes son, och önskar dem lycklig resa samt salighet efter döden.
Melchior önskar henne och barnet lycka och god hälsa.
De anträda sedan sin 200 mil långa hemresa.
Fjerde akten upptages af åtta (8) rimmade rader, i hvilka Magerna förtälja, att de äro sömniga, hvarpå de lägga sig att sofva.
Engelen bjuder dem i sömnen gå en annan väg hem, emedan Herodes vill förgöra barnet.
Då de vakna, berätta de för hvarandra, att de haft samma dröm, och besluta att icke återvända till Herodes; ”ty som jagh märker, är han en Räff” tillägger Balthasar.
Herodes, förgrymmad öfver magerna, som svikit honom, befaller Knagehals att förgöra alla svennbarn i Bethlehem, som äro tre år och ”thes fornedan.”
Engelen berättar detta för Josef i sömnen och bjuder honom fly till Egypten.
Josef berättar detta åter för Maria.
”Ach, Jagh bedröfvade Quinna!
Hvar är migh nu goodh rådh finna, Ty Herodes, Tyrannen, wist Achter dräpa min son medh list, Och menar uthi snaran fåå Ibland the menlöse Barn små, Hvilket gåår migh högt till hiertat.
Aff sorgh, iagh snart är försmäch tat.
Ack käre son och lille Siäl Jagh för grååt ey kan tala väl.
Wij måstom J Landsflychtigheet
Nu resa, uthi Elendheet, Ther ingen oss bekiender är Och bland Hedningar wistas ther.
O, hvilken een bedröflig tingh, Een frälsare hålles så ringh, Ey få boo hoos sina Fädher.
Gudh förbarme sigh theröfver.
Maria tag barnet, skynda fast, Jag taar byltan och korgen med hast.
Och resom fort uthi thenna Natt!
Ty at Herodes här effter satt Sina Drabanther och Tiänare Sampt och krigzknechtar och mör dare, Att förgöre alla Svennebarn små, Såå månge han kan hinna och nåå.” — — — — — — — — — —
(”Imedhlertijdh ihiälslåås Barnen och Joseph och Maria fly med Christo”).
Herodes befaller sina krigsknektar att hvar för sig aflägga räkenskap för utförandet af hans uppdrag.
Knagehals har dödat många barn, hvilka nu ej behöfva tvål eller såpa för att göras rena, emedan de ligga döda som sten.
Stiffring ”med det hvassa spjut” har tvättat barnen i skarp lut; tusende svenbarn har han dödat förutom deras slägt och mödrar.
Grymkill ”med det svarta hår” har tagit barnen i foten och slagit dem emot väggar och stockar, andra har han spetsat, och dibarn har han dräpt vid mödrarnas bröst.
”Dågh, herre, itt ångrar mig försan,
At iagh ett spet Barn i vaggan fan,
Som menthe migh at medh sigh leeka.
Men iagh gjorde thes kinder bleeka
Och tyranschligen slog ihiäl;
Thet dogh: åt migh logh och menthe väl.”
Herodes lofvar sina knektar ”dranchgellt” och nya kläder.
— Epilogen berättar omigen innehållet af stycket, likvist med tillägg om de 8 slags plågor, hvarmed Gud slog Herodes.
Det är det gamla trettondedagsspelet, som f. d. borgmästaren upplifvat i sin lilla ”Tragoedia,” hvilken, i förbigående sagdt, blifvit så kallad, endast emedan så många oskyldiga barn blifva i den ihjälslagna.
Dietrichson anför detta stycke som bevis för sitt påstående, att i Sverige har dramat framgått ur folkleken, och han finner detta drama vara en utveckling af den gamla ”Stjernvisan”457.
Men lika litet som Hans Olffson behöft hämta sitt ämne från Stjernvisan, lika litet är han den förste, som dramatiskt behandlat det.
Både före och efter honom har det skrifvits skådespel om de tre vise män.
Det är bekant, att under medeltiden utgjorde trekonungs- och jul-spelen en särskilt klass af skådespel.
Mone meddelar ett sådant från 14:de århundradet458.
Då kejsar Sigismund efter en kort frånvaro återkom till det stora kyrkomötet i Costnitz, läto de engelska fäderna till betygande af sin och allas stora glädje deröfver d. 31 Januari 1417 uppföra en komedi, som behandlade Jesu födelse, de tre visa männens historia och Bethlemitiska barnamordet459.
I Frankrike har man från 1500-talet Le joyeux Mystère des trois Roys och Comedie de l'adoration des trois Roys460.
Mot slutet af 16:de århundradet behandlades samma ämne i Tyskland af diaconus M.
Joh. Cuno i Colbe an der Saale, som 1595 skref en komedi deröfver.
År 1606 skref Georg Mauritius från Nürnberg en komedi ”Von den Weysen aus dem Morgenlande”461.
Äfven i vår egen litteratur finner man stycken, som sysselsätta sig med jul- och trettondedagstexterna.
Hans Olffsons stycke är skrifvet i en temlig klumpig trädsnittsstil, och det enda tilldragande i detsamma är dess gammaldags genomärliga fromma och naiva ton.
Någon poetisk lyftning märks icke spår af, och det enda ställe, som förråder tecken till fantasi, är Grymkills beskrifning på det i vaggan liggande barn, som smålog mot honom, troende, att han ville leka med det.
Alla de kompositionsfel, som uti skoldramat vanligen påträffas, äro här starkt iögonfallande.
Aktindelningen är i sin otymplighet löjlig; i en handvändning tillryggaläggas hundradetals mil; känslans språk är såsom i Mariæ klagan stammande och knaggigt, ja, då man läser om hennes förvåning öfver, att en frälsare aktas så ringa, att han icke ens kan få bo qvar i sina fäders land, kommer man lätt att misstänka författaren för lika mycken enfald som fromhet.
Versen är tung och ojemn, och det hela synes vara hopkommet med mycket besvär.
Den fromma anda, som utmärker dikten, utesluter komiska partier; men åskådarna hade nu engång anspråk på att roas, och derföre har författaren nödgats emellan akterna bestå dem något nöjsamt.