Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma goda ton bjuder somliga trakters ungdom att i sin konversation, de olika könen emellan, ej indraga ett eller annat ämne — till exempel barnmorsketjänsteu eller familjens väntade tillökning med en liten skrikhals — andra finna blott häri ett bevis på hjärtats oskuld.
Till och med det att unga kvinnor ägna sig åt sjuk- vård, och hvilket ju af de flesta anses som en vacker och religiös handling, betraktas af somliga — ej insändaren — med baktanken att det sker för — läkarens skull.
På detta sätt kunde man framdraga en hel del exempel och dock blott finna, att det är bäst taga seden dit man komjjier.
Franska seder och bruk i all ära, men hvarmed har artikelförfattaren egentligen bevisat, att » franskt lättsinne och ytlighet » öfverträffas af svenskt.
Att den ogifta franska öfverklass-kvinnan är så strängt vaktad, bevisar i bästa fall endast tillvaron af en påtrugad dygd, men möjligen också medvetandet af något farligt national-lyte, som endast kan be- kämpas genom en bevakning, hvilken i grundlig- Ett tal som ofta skrifves.
Ett namn med klang från forna dar.
För vatten just ej bra förvar.
Hvad öfvas ej af skolbarn snälla?
Ett kreatur med lugnt humör.
Hvad hvarje män ' ska vara bör.
N:R LÖRDAGEN 1 0 (585).
PRENUMERATIONSPRIS PR A R: IDUN KR.
5: — IDUNS MODETIDN .. MED PLAN- SCHER OCH HANDARB.
» 3: — ZELMA HOLMS UTGIFNINGSDAGAR: R E D A K T Ö R O C H UTGIFVARE: HVARJE ONSDAG OCH LÖRDAG.
F R I T H I O F LOSNUMMERPRIS: 8 ÖRE.
• B E R G, O L D F R U P Å GRIPS- SLOTT.
OLDFRU Ä R EN från gamla tider känd benämning, som troligen härleder sig från Tyskland, men hvars innebörd icke torde vara så allmänt bekant.
Oldfru kallas nämligen den dam, som har inre vården och tillsynen af ett kungligt slott sig anförtrodd Hennes göromål äro af mångfal- dig art och därigenom icke så lätta att speci- ficera.
Slottets alla inventarier, möbler, linne- förråd o c h dyrbarheter af alla slag stå under hennes uppsikt och ansvar.
Med tillhjälp af s. k. fatbursjungfrur o c h äfven manlig betjä- ning, åligger det henne att tillse det slotts- rummen städse äro i ordentligt skick, att ingenting förfares o c h att utslitna öfverdrag, gardiner och linneförräd ersättas af nya.
Efter hvarje lustresa med dess större eller mindre folkvandring i de kungliga salarne och gema- ken sopas och dammas alla rummen, hvarjämte en gång o m året den stora, s. k. kronskur- ningen äger rum, då slottets alla vrår och vinklar, alla gångar och trappor från högan loft till bottenvåningen undergå den noggran- naste rengöring, hvarvid helt visst inga bak- terier lämnas ostörda i sina gömslen.
D E N 4 F E B R U A R I 1899.
JOHAN NORDLING KOMMISSIONARER ANT \ GAS ÖFVER HELA LANDET PÅ ALL- KLARA S.
BYRÅ OCH E X P E D I T I O N: ALLM.
RIKS 1 6 4 6 Vid kungliga besök klär slottet sig i fest- skrud, alla skyddande öfverdrag från möbler borttagas och mattor och borddukar, som i hvardagslag ligga undangömda i de talrika förrådsrummen, påläggas.
Det hela får här- igenom ett bebodt utseende o c h de nyss så öde rummen, befolkade endast m e d minnen från förgångna tidehvarf, lefva upp på nytt.
Men att alla dessa metamorfoser icke ske så- som genom ett trollslag af sig själfva, är lätt att förstå.
Tvärtom fordras vakna tankar och verksamma händer, ledda af oldfruns gran- skande och ordnande blick.
Hennes lif kan således aldrig bli ett » dolce far niente », skulle det än på afstånd för den oerfarne synas så.
Den nuvarande oldfrun på Gripsholms slott i Södermanland, fröken Zelma Berg, har blott sedan förliden vår innehaft denna befattning.
Hon föddes den 8 sept.
1848 på egendomen Tisby i Upland.
Fadern var militär och arren- derade då det Duvaldska fideikomisset, men utbytte snart detta hem mot en egen mindre gård i trakten af Sala.
Såsom driftig landt- brukare deltog han själf i arbetet, bröt mark, uppodlade nya åkertegar, plöjde o c h sådde.
Icke mindre verksam var husmodern vid hans sida, som m e d outtröttlig flit arbetade för bar- nens uppfostran o c h husets förkofran.
D e t var ett flitens o c h idoghetens trefna h e m, med goda impulser för uppväxande söner och döttrar.
Den lilla lifliga, men något veka dottern Zelma visade redan från tidiga barn- domsår lust o c h fallenhet för läsning, jämte det att hon helst af allt höll skola m e d sina dockor.
Detta väckte föräldrarnes uppmärk- samhet på gryende anlag, som borde utvecklas, hvarför de beslöto att låta henne förberedas för lärarinnekallet.
» Kanske skall Gud på den vägen låta henne blifva till gagn i världen, » tänkte modern o c h fogade sig i nödvändig- heten att lämna ifrån sig den lillas uppfostran.
I denna afsikt sändes hon till hufvudstaden, där hon i en berömd flickskola tog de första stegen på kunskapens väg.
Efter några års arbete hade hon afslutat skolkursen, hvilken hon dock ytterligare utvidgade genom trägna själfstudier, och slutligen, under ett längre vistande i Frankrike, genom språklektioner för den berömde professor Aubin i Tours.
Under sin vistelse bland främlingar vann hon ock en mera omfattande blick på tidens kraf i allmänhet.
Den enkla landtflickan för- värfvade vanan att umgås i finare sällskaps- kretsar och där röra sig m e d en lätthet, som under hennes kommande lif blef henne till mycket gagn.
Vid 20 års ålder erhöll hon sin första själf- ständiga plats hos öfverste Munchs i Jönköping, som lärarinna för deras enda dotter, nuva- STOCKHOLM, IDUNS KUNGL.
rande prinsessan Bernadotte.
I detta h e m omfattades hon m e d stor välvilja, hvarför hon ock med starka band, som aldrig slappats, kände sig fästad v i d detsamma.
Sedan hon 1875 slutat sin uppgift här har hon, m e d undantag af en kortare tid hos landshöfding Edelstams i Kalmar, httfvudsakligen hafc sin verk-amhet inom v o n Essenska familjerna i Västergötland.
Det har således förunnats henne att alltjämt, mer än de flesta lärarinnor, lefva i yttre lyckliga förhållanden och omfattas med kärlek och förtroende så väl af de unga, som varit lämnade åt hennes ledning, som af deras föräldrar, af hvilka hon mera räknats såsom tillhörande familjen än såsom utomstående.
Detta har i väsentlig mån bidragit att för henne lätta det i sig själft mödosamma upp- fostringskallet, på samma gång det fostrat henne själf för lifvet o c h dess allvarliga kraf.
Åtskilliga gånger har hon ock kommit i till- fälie att göra längre eller kortare utländska resor, hvarunder främmande länders natur och konstskatter jämte värderika bekantskaper af förblifvande art blifvit för henne ett frukt- bärande kapital.
En af dessa resor hade hon förmånen att få göra m e d den kände åldrige mecenaten konsul Oscar Ekman och hans familj, med hvilken hon tillbragte en oförgät- lig vinter i Italien.
Efter återkomsten därifrån har hon alltjämt rönt nya bevis på dessa gyn- nares fortfarande intresse, särskildt v i d flytt- ningen till Gripsholm.
Efter en mångårig framgångsrik verksamhet som lärarinna lämnade hon detta kall, för att emottaga plats som husmoder och värdinna i ett hem, som genom döden beröfvats en sådan.
Och äfven för denna plats, m e d dess nya fordringar, visade hon sig utrustad.
Den blef ock liksom en förberedelse för den uppgift, som ännu återstod henne, då hon i april 1898 utnämndes till sin nuvarande befattning såsom oldfru på det naturskönt belägna gamla Vasa- slottet vid Mälarens strand.
Må hon där i hägnet af samma goda hand, som hittills så troget jämnat hennes väg, ännu få verka i välsignelse och utså några korn af ädel säd v i d den vägkant, där hon går fram!
S. TjlLL VÅR ÄRADE LÄSEKRETS rikta vi en vörd- sam uppmaning att ihågkomma Idun med in- sändande af fotografier och teckningar, som kunna vara af intresse för vår illustrationsafdelning.
» SÅ AF KAN — DET GÅ ».
FÖR IDUN SNORRE.
U T I E N S T A D, ej j u s t b e l ä g e n V i d, h v a d m a n kallar, » s l o r a v ä g e n », Men se så där en s m u l i v r å n, Där lugnt o c h s k ö n t o c h g o d l m a n m å d d e, O c h dit blott sällan ljudet n å d d e A f v ä r l d e n s b u l l e r utifrån, E n d a g en sällsam o r o r å d d e.
Ä n ö p p n a s här, än d ä r en port, O c h stadens fruar i m m e r f o r t Till s a m m a m å l så ifrigt trippa E m o t ett h u s m e d frontespis, Där stor o c h tjock o c h fet o c h v i s B o r g m ä s t a r n b o r m e d sin X a n t i p p a.
— F ö r resten snäll o c h g o d s o m gull, Ja, själfvaste välvilligheten.
H o n n a m n e t fick i hastigheten F ö r v i g h e t e n s o c h r i m m e t s skull.
— Snart är n u hela salen full, O c h midtuti slår kaffebordet O c h doftar frestande o c h g o d t, O c h se ' n m a n tår o c h påtår fått, B o r g m ä s t a r i n n a n ta ' r till o r d e t: » A c k, litet tänker m a n, g u n å s, » H o n säger v e m o d s f u l l i t o n e n, » N ä r själf så h ä r m a n s m o r t sitt krås, U p p å de stackars fattighjonen, S o m k a n s k e i c k e h a e n bit.
I dag j a g ej er b j u d i t hit Blott för att d r i c k a o c h att d o p p a, Men f ö r att tala deras sak, S o m u n d e r låga k o j a n s tak K n a p p t k u n n a få en tarflig s o p p a.
Jag tänkt, att vi för deras skull M e d nyttan k u n n a t nöjet e n a O c h haft en b a l, m e n m å n g a m e n a, Det k o s t a r p å ens g o d a h u l l O c h p å de g a m l a styfva b e n a, O c h utaf v u x e n u n g d o m h a r Vår stad så grufligt litet kvar.
f l e r resurser j u m a n har, Det k u n d e g ö r a s en basar, D o c k tror j a g m i n d r e d e n renderar.
Så vet jag en o c h a n n ' funderar, O m ej s o m uti grannsta ' n X V i k u n d e h a ett litet s p e x, F ö r m å g o r skulle visst ej brista, H ä r finns väl o c k s å en o c h ann ', B e v a r s, s o m h a r sin lilla » g n i s t a ».
Jag d o c k ej saken l ä m p l i g fann, Men uti s a m r å d m e d m i n m a n, S o m delta ' r hjärtligt äfven h a n O c h ö m m a r för sin a r m a nästa, Jag funnit på det allra bästa O c h h a r den äran föreslå E n v a c k e r o c h c h a r m a n t tablå. » Stort bifall ifrån fruars skara, E n ljus i d é p å alla sätt; Ja, intet k a n väl m e r a nätt O c h m e r a l ä m p l i g t vara.
O c h fortare än här j a g r i m m a r, B o r g m ä s t a r i n n a n n u m e d fart I n f ö r d e a n d r a k l a r g ö r snart, H v a d h o n tänkt ut i nattens t i m m a r: E n tafla b å d e fin o c h fager, S o m b ö r slå an p å alla lager, E n h e r d e g o s s e ifrån b y n, Så ren o c h söt o c h skär i h y n, H a n s o m n a t p å en m o s s i g tufva.
Att h o n o m s k ä n k a d r ö m m a r ljufva Små änglar sänkt sig n e d ur s k y n.
B ö r det ej bli en v a c k e r s y n M e d litet tarlatan o c h g a z O c h v i n g a r g j o r d a a f karkas O c h m o l n o c h s k y a r utaf tyll, E n rent förtjusande i d y l l?
2 — » M e n ä n g l a r n e?
» en liten fru Uti all enfald v å g a r spörja.
» A c k, g o d t o m u n g a r h a vi j u, Så för d e n s a k e n, söta d u, Vi m i n s t a f allt b e h ö f v a sörja. » O c h när n u allting blifvit sagdt, Så g i n g o fruarna p å j a k t I sta ' n att efter änglar leta.
S k o m a k a r n s T i l d a, s k r ä d d a r n s Greta O c h bagarns Lisa togos m e d B l a n d h e r r s k a p s b a r n e n, k a n m a n tänka.
F ö r sakens skull m a n fick sig s ä n k a E n s m u l a till de d j u p a led F ö r att få deras slantar m e d.
O c h m o r fick sta ' o c h tvätta u n g e n, Till v i n g a r skaffa sig m o d e l i n O c h satt o c h s n ö r p a d e o m k v ä l l n, O c h stackars far fick ö p p n a p u n g e n.
Där v a r ett rifvande i sta ' n O m tyll o c h gaz o c h tarlatan.
O c h så en dag i rådstu ' ns t r a p p o r D ä r v a n d r a d e en p r o c e s s i o n T i l l generalrepetition A f u n g a r tultande i k a p p o r O c h u n g a r b u r n a uti sjal, A f m a m m o r u p p i rådstu ' ns sal.
H ä r skulle änglarne draperas Uti sin sida hvita dräkt, Så lätt o c h luftig s o m en fläkt, O c h v ä n d a s, o r d n a s o c h placeras.
Det skulle gå j u s t s o m en d a n s F ö r h e n n e till t r i u m f o c h g l a n s Borgmästarinnan hoppfullt trodde, D ä r viktigt h o n i salen s n o d d e, O c h allting g i c k så lätt o c h b r a, Det tycktes uti första taget.
Se ' n ville alla m a m m o r ha ' Sitt lilla o r d m e d uti laget.
Ett d ä m p a d t sorl från första s t u n d Snart v ä x t e till d e n v i l d a s t o r m e n, Det grälades a f hjärtans g r u n d, O c h k i n k i g v a r m a n ej p å f o r m e n.
S k o m a k a r n s fru, så arg o c h r ö d, M e d b l i c k a r o c h m e d gester v i l d a, F ö r s t o d d å inte för sin d ö d, Hvarför man g ö m d e hennes Tilda.
H o n v a ' så s ö t m e d b r ä n d e r lugg, M e n syntes ej ett e n d a d u g g, O c h b a g a r n s fru sin lilla skatt Väl t y c k t e att h o n ville visa.
Bak p r o s t e n s t j o c k a flicka satt F ö r v ä r l d e n b o r t s k y m d lilla L i s a, K n a p p t sågs en s k y m t a f h e n n e s hår, O c h m a m m a n fällde tår p å tår.
O c h s k r ä d d a r n s fru, en b l a n d d e heta, S o m m e r a m o r s k o c h säker var, Klef in i s k y n o c h t o g sin Greta O c h s a ': » N u gå vi h e m till far, F ö r allt h v a d vi h a ' k o s t a p å ' n a Så sannerligen ni s k a ' få ' na. » O c h stadens alla fina m a m m o r.
M i n s a n n, d e v o r o inte sämst.
Satt inte deras u n g e främst, Det afund b l e f o c h v r e d e s f l a m m o r.
B o r g m ä s t a r i n n a n ref sitt h å r O c h ö n s k a d e sig lagd p å bår, O c h änglarne uti sin h i m m e l Snart h ö j d e o c k s å de ett tjut.
Det b l e f ett trassel o c h ett v i m m e l B l a n d v i n g a r n e, s o m s t u c k o ut.
Sist stupa ' m a n i tyll o c h g a z, O c h h e l a h i m m e l n g i c k i kras.
Snart låg i m ö r k e r rådstusal ' n, Se ' n alla börjat h e m å t t r o p p a.
Men aldrig blef d e n g l ö m d, s k a n d a l ' n, N ä r staden skulle s k ä n k a s o p p a.
I KINDERGARTEN.
» 1 / U K U!
» gal göken tio tag i Kinder- 1 \.
gartens väggur.
Och » pang, pang, pang » ljuda lika många slag från den gyllene gongongen, rörd af en kraftig liten barnhand.
Och fyrtio par trippande, dansande, skuttande och stampande små fötter bära från lekar och upptåg i alla vinklar och vrår sina ägare och ägarinnor till pianot i stora salen, där en half- cirkel bildas, där åttio små händer knäppas till bön och där fyrtio späda röster sjunga: » Gud, som haf ver barnen kär, Se till mig som liten är.
Hvart jag mig i världen vänder, Står mitt väl i dina händer.
Mor och far och syskon små, Se i nåd till dem också.
Kung och rike, slott och hydda, Gode Gud, dem alla skydda. » Uppställning!
Fyra led bildas raskt af gos- sar och flickor om hvarandra, hvar och en m e d händerna på den närmast föregåendes axlar.
Och vid nästa kommandoord marscherar led efter led gladeligen in i sin klass.
De » stora », 6- å 8-åringarna, för hvilka Kindergartensstadiet är en öfvervunnen stånd- punkt, hamna i Förberedande samskolans för- sta och andra klasser — den tredje blir fär- digbildad i höst — där Ottilia Adelborgs form- och färgglada blomsteralfabet och blomstersiff- ror, i stort format målade på kring väggarna löpande lister, jämte svarta taflan, kulramar och pulpeter vittna o m det systematiska skol- arbete, som här aflöst Kindergartens småbarns- sysselsättningar.
Här reder man sig till det betydelsefulla inträdet i allmänna läroverken, och dit duger det ej att komma, utan att vara säker i sina stycken, så mycket har man re- dan klart för sig.
Ä n n u är emellertid kun- skapsbördan lätt att bära, och under rasterna tumla de » förberedande » o m lika lustigt som Kindergartens lilla sorglösa skara.
Ä n Kindergartensbarnen — dem vårt besök ju i främsta rummet gäller — hvar blefvo de af?
De minsta, 4 — 5 år, taga med själfkänsla stora leksalen i besittning.
Denna tål också verkligen att ses.
De ljusa fönsterdraperierna och öfverdraget på den glödritade och målade trämöbeln äro öfversållade m e d stora präktiga klöfverblad, mellan fönstren hänger konung Oskars imposanta bild, ena kortväggen prydes af blänkande musikinstrument, och ofvanför pianot blicka de båda tyska pedagogerna Pes- talo.zzi och Fröbel, den senare - Kindergartens skapare, välvilligt och begrundande ned på den lilla värld, hvars intressen de så kraftigt främjat.
Ordningsmannen, den lilla fyraåriga Mia, som i sprittande verksamhetsifver flyger omkring som en snurra, flyttar fram två små bord i miniatyr, som hophakas, och kring hvilka de små placera sig på de näpnaste stolar.
Snart sömmas det öfver lag med brokiga garner på i mönster perforerad kartong allehanda trefliga föremål, såsom frukter och blommor, fiskar och kycklingar m. m.
Anstränga sig måste man, det gäller j u att ej låta garnändan glida ut ur nålsögat, att sticka in nålen i rätta hålet och att draga åt garnet, så att det ej bildar öglor på afvigsidan.
Men svårigheterna äro lyckligt afpassade efter barnens förmåga, hvarför stäm- ningen är hög.
Man pratar friskt och ger oförbehållsamt luft åt sina känslor.
» O hvad det går fort för mej! » utbrister med naiv själf- belåtenhet en liten stumpa, hvars stolta böljor dock sätta sig något vid » tants &gt; saktmodiga erinran, att hon j u också är den äldsta i för- samlingen.
Och så förljufvar man sin ange-
ID UN l&amp;H) — 3 — näma tillvaro genom att i kör af sjunga » Gö- der afton, göder afton, både kvinna och man » eller någon annan lika populär liten visa.
Under tiden sitta Kindergartens » äldsta », 5- å 6-åringarna, i det ljusa och hemtrefliga rummet bredvid, där — utom fyra stadiga hyfvelbänkar — Eva Rodhes, Vera Hjelts, Nääs ' och skolans egna modellserier för slöjd jämte erforderliga verktyg, alltsammans prydligt ord- nadt på väggarna, samt ett skåp, fullt af bast-, spån- och pappersflätningar i alla upptänkliga former — från dockmöbler till babyskor — oemotståndligt locka och mana till industriell verksamhet.
Med mjuka fingrar och under lösen » jämnt och tätt och inga knutar på rät- sidan » flätas för tillfället grant färgad bast kring papp- och ståltrådsställningar till bl.
a. stolar och sängar och vaggor, brickor, servett- ringar och blomkruksfodral.
Dessa föremål äro likt alla andra här förfärdigade arbeten afsedda till jul-, påsk- och pingstgåfvor eller födelsedags- presenter, ty i Kindsrgarten lär man tidigt att arbeta och möda sig för andra.
» Nu trasslar det sig! » — » Titta så mycket jag hunnit på en minut! » — » Snälla rara fröken, får jag en bastända! » — » Mitt blir aldrig, aldrig fär- digt! » Så surrar det som i en bikupa.
Och Gerda där uppe vid bordsändan placerar i öfver- svallande lifsfröjd sitt halffärdiga krukfodral på hufvudet och snor till yttermera visso bast- ändan några hvarf kring sin nästipp.
När arbetsstunden är till ända, sätta ord- ningsmännen beskäftigt allt på sin plats, samla ihop och lägga undan arbetena samt plocka upp fällda bast- och garnändar.
Utom dessa husliga sysslor för den allmänna trefnaden hafva de på sin lott några andra uppgifter, hvilka ställa dem i direkt förbindelse med na- turen, såsom t. ex. att vattna och ansa fön- sterträdgårdarne, pyssla om guldfiskarna i glas- kupan och med efter frukosten hopborstade smulor mata sparfvarna i den kärfprydda få- gelhålken ute på fönsterblecket.
» Så, så, så, nu vi rasta f å!
» klingar plöts- ligt gymnastikvisan, och vid dennas elektrise- rande toner sträckas välbehagligt knubbiga ar- mar och ben, böjas mjuka ryggar och nackar och slingras smidiga barnkroppar genom rep- stegen i dörröppningen.
» Tänk, att du är lika stor.
som mej 1 » säger en liten rosig flickunge beskyddande till en gosse, som är halfva huf- vudet större än hon själf.
Medan Kindergartens minsta därpå göra sina första lärospån i bastflätning, sköta deras äldre kamrater med lif och lust sågen, filen, hyfveln och sandpapperet.
Ett af Kindergartens val- språk är » icke mycket, men väl », och i enlig- het med detta ägnar man mycket både tid och krafter åt sina första, enklaste slöjdalster.
Men det är nog icke en af de små slöjdarne, som ej, fast det går sakta i backarna, lefver i hop- pet att en gång hinna trpp till den dråpliga ryttaren i Eva Rodhes modellserie.
Efter frukostens njutningsrika stund, då man under muntert glam sitter bänkade kring bor- den m e d smörgås i handen och fyllda mjölk- bägare framför sig, lekas fria lekar.
Tvåbenta hästar gnägga i stallet eller galoppera frustan- de omkring, tyglade af hojtande körsvenner.
» Tåget » ringlar frustande fram mellan skaror af skogens vilda djur, bland hvilka en jovialisk » elefantpappa » utmärker sig genom sina krum- språng och sin skräckinjagande försäkran, att han är » ett djur, som tar flickor ».
Och så får man sig en knuff här och en spark där eller vänder oförhappandes benen i vädret, och så trilla tårarna som ärtor, tills skrattet åter plötsligen bryter fram, och så — är man lika glad igen.
» Genast första dagen kände jag på mig, att här skulle bli roligt, » förkunnade tvärsäkert en liten krabat, som är gammal i gården, d. v. s. gått i Kindergaten sen första oktober.
Och skolans sistkomne, åringen Gösta, ser ut att, också han, i stilla sinne redan vara på det klara med saken.
den tre- sitt den När frukosten är förbi, stundar för det högre arbetslaget ett roligt och maktpåliggande göra.
Framför barnen placeras runda träskif- vor m e d lerklumpar på.
Efter ett litet inle- dande resonemang om sparfvarne ute på gatan jämte hänvisning till en plansch, där en dylik liten fågel sitter uppflugen på en hästspilta, ställer lärarinnan midt på bordet en sparf, modellerad i lera.
Nu gäller det att efter- bilda modellen eller, med andra ord, taga sitt första lilla tuppfjät på konstens bana.
Under afsjungandet af sången » Baka, baka bulla » trilla barnen sin lerklump, tills den blifvit af- långt trind, hvarefter de forma hufvudet, näb- ben och stjärten samt fastgöra trästicksbenen.
» Ä r hufvudet bra? » — » Ä r min näbb rik- tig? » — » Ä r stjärten lagom klufven? » — - » Snälla tant, hjälp mig med ena benet! » ljuder det från alla håll och kanter.
Och tant ömsom gillar och ogillar samt ger här och där en liten obetydlig handräckning, men oftast blott en fingervisning, ty själf gjorda skola barnens arbeten vara — det är öfver - enskommet.
Snart står en hel svärm sparfvar på bordet.
Somliga kroppar minna visserligen mera o m hvalrossar än o m fåglar, somliga näbbar kröka sig å la roffågelsnäbb, och som- liga ben peka uppåt i stället för nedåt; men man har i alla fall gjort sitt bästa, och det är vackert så.
Sedan får man löfte om att en annan gång få rita, färglägga och på kar- tong brodera sparfvar, höra en saga och lära en visa om sparfven samt ställa till sparf- kalas ute på Karlavägen.
På så sätt utväljer man i Kindergarten för hvarje månad ett för denna och årstiden karaktäristiskt föremål, kring hvilket under- visningen hufvudsakligen rör sig, som betraktas i sammanhang med en mängd andra föremål och som framställes i bild, i berättelse, i visa och i lek.
» Månadsföremålet » för december är naturligtvis granen med hela sin svit af tindrande julfröjder.
Kapitlet o m vårblom- morna, som kommer att afhandlas i maj, in- ledes redan nu därigenom, att barnen tillåtas plantera hvar sitt konvaljestånd, som de själfva sedan få vattna och vårda, tills blommorna slutligen, när stunden är inne, löna dem med sin fägring och sin doft.
I sammanhang med andra månadsföremål anordnas byk och stryk- ning af dockkläder, kokning af äpplemarmelad, inredning af stall m. m. m. m., hvarjämte tid efter annan utflykter företagas till Skansen.
Till slut kommer det roligaste af allt.
Musik- instrumenten nedplockas från väggen och för- delas inom den kring pianot grupperade barn- orkestern.
Och så sjunger pianot melodier till gavotter och menuetter och andra klassiska små bitar, medan kastagnetter, tamburiner, messingstallrikar och trummor ackompagnera så taktfast och muntert, att det är en lust däråt.
Sen sjunger man en och en, två och två eller i korus några af sina små favorit- visor, såsom » Lilla Olle med paraplyet », » Sof, du lilla vide u n g », eller helst af alla: » Kung Orre han skulle till gästabud fara, Han hade ingen mössa att på sig taga.
Känner du Jakob i Bulseriben?
Eör tummelitå, Här dansa de små, De spela så väl för kung Orre. » Och så tar man i ring och dansar och leker och sjunger kvarnleken, dufleken, räf- och höns- eller badvisan, hvilken sistnämnda lyder så här: » Nu skall gossen bada i vattnet det klara, Och så blir han sedan så skinande ren.
Ankorna de undra, hvad det nu kan vara, Stulta fram och skåda hvarendaste en.
Säg, är det en flundra?
Är det en fiskmås?
Så alla de undra.