Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi .äro allesamman upptagna., » Har det särskildt under denna tid varit många sjuk bud ?^ Vi denna fråga höjde sig systerns bruna ögon mot taket.
» Om det varit m h g a sjukbudl Det bar ringt och ringt på tainburklockaii dagen i anda.
Vi ha omöjligt kunnat tillfredsställa alla.
Lyckligtvis ha vi nästan allesamman fatt vara friska, så att.
vi ha.
kunnat vara i tjanstgöriiig s&amp; m h g n vi %ro. » ~ O c l i ar det ej ett tungt arbete i i ha?))
.Nej, vi älska vårt kall.
Och det måste man göra, annars vore man ej en verklig sjuksköterska.
Dessutom äro alla här för det mesta.
mycket vänliga mot ' oss .. wHvad få ni för ersättning för er myckna inöda ?.
» Vi ha ingen bestämd taxa.
De rika ge mer, de fattiga mindre.
Vi blifva alltid rikligt beta1ta.r, Ni bo i Iiemmet ?~ &gt;Ja, vi bo Iiär alla, d. v. s. då vi ej äro borta Iios våra sjuka., ~ O c l i språket, har ni ej s v h t att reda er med det?, %Nej, innan vi liar t.rada i tjänstgöring som sjuksköterskor, ha vi genomghtt en kurs i svenska ..
Vi måste ju kunna språket riktigt för att inga misstag skola begås.
Det är ju så grufligt viktigt vid vårt kall.
Vi måste förstå livad lakarne säga oss, annars kunde obe- räkne.liga olyckor ske.
w Det var ännu mycket jag skulle önska veta om Elisabethsystrarna,.
icke s % mycket om deras verksamhet Iiar i landet, den talar för sig själf, men om de erfarenheter de salillat under sitt at människokärlekens tjänst agnade lif, hvilket mål de satt sig före och hrad de räntade af framtiden.
Men det bjöd emot att uppträda som en inkvisitor infös denna vänliga sjal, soin sb välvilligt och förtroendefullt koniiiiit mig till miStes, jag reste inig därför för att gi.
» Och fröken har själf mrit frisk?
;, fragade systern i sin ordning.
E t t alldagligt och inneliållslöst spörsinal, om man s i vill.
Xen det gjorde ändock, jag et ej hhrarföre, större intryck p % inig an en banal efterfrågan af ens befinnaiide vanligen briikar åstadkomma.
Det lag kanske i tonen, i den vanliga blicken.
Det intresserade verkligen denna hjärtegoda ar el se om en hennes medmänniska r a r frisk eller ej, det varma hjärtelaget, som framför allt annat bör vara kännetecknet på en sann sjuksköterska, nttalade sig, tycktes det mig, i den vänliga frågan.
Jag kunde Gud vare lof besvara densamma med ett hjärtligt j a.
Och därmed skildes r i åt.
Det nybildade &gt;Röda Korsets sjukskijtesskeliem~, N: o GO Xaster- samuelsgatan, gällde initt nästa besök.
Diir Iiade jag äfven oturen att ej träffa förestindarinnan, som af illamaenide r a r hindrad att se mig.
Uen en liten skara helt unga flickor, 4 eller 5 stycken, med den Iivita mössan på hufviidet, till tecken af deras värdighet, kornmo emot inig i tamburen, och en af dem visade mig ined stor vänlighet oukring i den lilla vaningen, dar sedan november förlidet %r 6 af Bödrt Korsets sjnksköterskoi, jämte O elerer hafva ett hem.
E t t trefligt sainlingsruin med böcker och li- \ .ilstolar, en rymlig matsal, dar nii niiddagsbordet, ett riktigt inbjudande och vänligt fainiljebwd, stod dnkadt, sofrum för elever och sköterskor, beräknade för t r i i hvarje, utgör, j#mte före- ståndarinnans rum och köksdepartementet, bo&amp;adeii.
Äfven i det nybildade hemmet, h a r s vesksaiuhet a n m varit allt för kort för att därom mycket kunde r a m att inhämta, hade de f&amp; sköterskor inan haft att tillgk varit upptagna, och oiippliörligt hade man ni %st med nej besvara de iniInga ansökningar on1 sjukhjiilp, soin dagligen ingått.
Röda Korsets sjuksköterskor, livillins bestainiiielse egentligen Kr att ' tjiinstgöra i fält, ehnru de under fredstid genom privtit sjukvisd eller lasarett-tjänst liksom förberedas till sitt kall, genoiiigh, som bekant, sin sjukr~rdskurs p&amp; 8abba.tsbergs sjiibliiis.
Sågoii samlingsplats eller
hem, som p&amp; lediga stunder krind ' e skänka den vederkvickelge och Iivila, som sjuksköterskan frsmför alla andra karbeterskorr så väl behöf ver, hade emellertid saknats, ända tills förliden höst ofvannämnda %hem2 öppnades.
Ekonomiska förhållanden gjorde det nödvändigt att till en början anlägga lieiniiiet i liten skala.
Det # r dock att hoppas, att det varma intresse för kvinnans användande inom sjiikvc5lrdens alla grenar, soin F&amp; senare aren väckts till lif i vårt samhälle, med tiden skall slitta Röda Korset i tillfälle att utsträcka sin verksamhet i en efter behofvet af sjuksköterskor lämpad mittstock.
Csärno sknlle jag nu, innan jag afslutade iilin rond, önskat af- lägga ännu ett besök.
Detta besök skulle ha gällt Diakonissanstalten vid Ersta, den första anstalt i Sverige, dar sjuksköterskor utbildats, en anstalt, som sedan år tillbaka a r känd öfver hela vårt land för sin vidtomfattande, välsignelsebringande verksamhet.
Men hur frestande det iiii skulle ha varit att utsträcka inin vandring till diakonisshem- met, livars härliga liige p&amp; en a l Stockliolms skönaste punkter i och för sig utgör en dragningskra.ft, inåste jag dock afsta därifrån, ty dagen var långt frainskrideii.
Egentlig,en tillhöra ej heller diakonis- sorna den klass sjuksköterskor; som jag velat göra till föremhl för niin lilia stndie, det vill säga den, som tjänstgör inom den privata sjukvhrden, se dar iifven en orsak, hvarför jag denna ghng lämnade deras hem obesökt.
Diakonissorna iitgb visserligen af ven som sköterskor i privata hem, men detta sker mer undantagsvis.
De tagas nämligen alltför mycket i anspråk af sin tjänstgöring, dels inom anstaltens sjukhus och andra afdelningar, dels inom fattigvården och mingehanda till val- görenheten hörande omrhden för att de skulle kunna agna sig i någon större utsträckning åt den privata sjukvirdeii.
Om diakoniss-systern kan ined sanning sägas:, Man finner henne, dar hon bast beliöfs~.
Och det är därföre hon företriidesvis i de fattigas boningar utöfvar sin adla verksanihet.
s: *: f: Denna flyktiga, inblick i sjuksköterskornas förliållanden inom vår hufviidstad, hvilken, jag upprepar det, ej på något vis gör an- sprak på att vara fullt redogörande, skulle emellertid vara allt för ofull- ständig om det viktiga inlägg, som af Fredrika-Breiner-Förbundet gjorts i frågan nied tystnad förbigicks.
Di Sophialiemrnet och Röda Korsets sjuksköterskor liittills till antalet varit alltför f ~ t a l i ~ a för ' att fylla det befintliga Iiehofvet, och diakonissor blott siillan kunna erh&amp;llns, ha luckorna ifyllts af privata skoterskor.
Dessa bodde spridda kring liela Stockholm, Iivilket gjorde det för allinlnheten svbrt a t t veta livar de stodo att finna och Yör läkarne om de voro lediga eller upptagna.
Dessutom saknades för dem alla nödig kontroll.
Hvar och en arbetade för sig, utan a t t h a r s och ens fel eller fö&amp;jänster kunde göra sig gïrllande.
Den ena lyckades göra sig käiicl och använd, iiiider det en annan, med kanske mycket större meriter, ej kunde erli&amp;lla arbete.
DB yacktes, genoni en liflig phtryckning från så viil läkarnes som allnianhetens sida, inom Fredrika-Breiner-Förb1111det förslag att Gppna dess byr % till en slags station för de fria sjuksköterskorna.
FOr- slaget stötte ej på oöfverstigliga sv&amp;righeter, och kr l889 pk hösten lade Förbundets byra, b Jlalmtorgsgatan, till sina m %nga andra afdel- ningar iif ven en 11y: aplatsförmedliugsafdelningen för sjukskiiterskora.
Genom Förbundets ingripande iifven på detta område af kvinlig verk- samhet har den förut lifligt kända saknaden af kontroll öfver dein, som utöfva privat sjukvård blifvit i &amp; gon mlii hafd, eliiiru den na- twligtvis ej kan vaya lika stark, som d&amp; sjuksköterskorna bo inom för dem upprättade liein.
Vidare undvikes genom öppnandet af en station, dar nainneii p&amp; sjuksköterskor j h t e uppgift p i bostad och telefonnuinnier äro inskrifna, deu vid sjiikdomsfall iniugeii gQng sa .ödesdig~a tidsutdräkten.
Hvarje sji~kskötwska %r iiiimligeii förpliktad att p.&amp; b y r h iippgifva ilar hoii ar ledig f r h en sjiiktjiinst och kan ernottaga en ny.
Att detta Förbundets nya verksainhetsområde fyllei.
ett verkligt behof bevisas bäst af deii ifver, livamed allmiiiiheten s k p l a t att be- gagna sig af b y r h s förmedling vid anskaffandet af sjnklijillp.
Syn- nerligast under epidemiperioder, som deii nisvaraiide, och den som för ett pa.r &amp; r sedaii Ileinsökte vart land, har byrin varit öfverliopad med ansökningar om erhUande af sjuksköterskor, och alla de på byrhni inskrifna ha gemenligen varit upptagna.
Antalet i. Fredrika-Brenier-Förbundets böcker inskrifna sjuksko- terskor uppgår f. n. till 57.
Dessa wlihlla genom byrins förnieding mställniiig bhde iiloin liiifvndstaden och landsorten, dels sisoiii sjuk- vårderskor i heminen, dels såsoni sköterskor pk lasarett eller sjukstugor.
D e af Förbundet rekommenderade sjuksköterskorna, Iivilka maste förete betyg på att ha genoingatt en kiiss vid nigoii af rikets sjuk- vai.dsanstalter, tillhöra en del den s. k. bildade, en del den s. k. obil- 0.
dade klassen.
.I allmiinliet bör man val ge företrädet åt de först- nämnda, dock liar det inom Forbundets erfarenhet förekonimit tillfällen, då sjuksköterskor ur folkets led varit att föredraga, t. ex. då det gällt tjiinstgöring vid sjnkstiigor, upprättade för järnvägsarbetare eller vid liknande fan.
Äfven se vi ofta exempel på, att kvinnan ur ar- betsklassen visar vid iitöfvandet af en sjuksköterskas kall en takt ocli Ii~nsy~isfnllhet, som väl kan sättas i jämnbredd med den bildade kvinnans.
fillen med den glädjande känslan af att se sin verksamhet inom ett nytt arbetsfält krönas med fralnghg blanda sig, hvad Förbundet beträffar, de sorgliga erfarenhetsrön, som under själfva arbetet för- värfvats.
Hiir gäller det siirskilclt det ekonoiniska betryck, under livilket de privata sjuksköterskorna oftast arbeta.
Hvad vi nyss hört Sopliiahenirnets variiihjärtade förest8iidai.inna så kraftigt betona, npp- repas med samma eftertryck af dem, som ii~oin Fredrika-Breiner-För- bundet agnat sin tid och.
sina krafter at sjukvårdsfr %gan: behofvet af &amp; l~zacle Im för s j ~ ~ k s k ~ t e ~ ~ Den s k o r privata.
sköterskan, s&amp; utiniirkt på sin plats bon an kan vara, och synnerligt förträffliga sådana finnas ju, sthr giinia mellan två alternativ.
Antingen tyngis hon $ned af den h~mlösas hopplösa bekymmer, då för henne sjukvård mången g&amp;ng inneb2.r bröd för dagen, eller ock&amp; lockas Iion att låta intressena för hemmet ocli familjen gå före intresset för den sjuke.
A t t i begge- dera fallen det kall, som framför alla andra fo ' drar en fri offervillig- het och gloniska af det egna jaget, därp; ol kominer att förlora, ligger i öppen dag.
Lotte9z Da7dgmz.
Nar Ella stal en blomma.
J a g var 15 år, min uppfostran var fullbordad, guvernanten hade gjort sitt verk, och jag tackade hemligen vår Herre, att jag slapp det dödande tragget med franska verber och tyska deklinationer.
J a g hade lärt mig klinka litet p&amp; piano och kunde verkligen rätt kraftigt bidraga till att pina musikaliska miinniskors öron, jag kunde brodera skapligt efter mönster och kunde virka sådana dar mångstjar- niga lappar, som fastna p&amp; ryggen, d5 man lutar sig tillbaka i en emmastol, och som man ger bort.
till bröllopspresent, d2 man vill slippa
Och nu kommo mammas lärdomar bakefter.
J a g fick kunskap om huru jag skulle klippa till ett linne, stoppa ett par strumpor, laga mina kläder och badda min säng med flera sinåsaker, som inte precis höra till den finare bildniagen.
Det r a r dg1ig.a tider, min far hade Pandtbrukat bort nara pk allt hvad han ägde, och skulle det g&amp; ihop med affärerna, fick man hålla tungan ratt i mun, hvilket ju vill saga detsamma som a t t ej gapa efter något mera an det yttterst nödviimliga.
Det var bara att skrapa och skrapa s&amp; att pojkarna skulle få riktig uppfostran, med flickorna fick det gå, som det kunde.
Nar jag därför var p&amp; ett liingre besök hos tant Beate, sade Iion en dag: » Mitt hjartegryn - jag säger intet ondt om dina föral- drar, visst inte, de äro de bästa människor jag vet - - - men den där guvernanten, som de hade där i 6 kr, den hade jag dH inte haft i 6 dar, hon kunde sannerligen ingenting, som var viirdt a t t lära bort.
», - Hon var billig, snälla tant,, svarade jag i sakta ton.
, Ja, mitt hjärtegryn, det var hrafviidsaken, jag vet det ... men hon borde åtminstone kunnat liira dig skrifva ditt inodersrnal.~ %Herre Gud ...
kan jag inte svenaska en gång!
s utbrast jag häpen ... Med franskan och tyskan anade jag nog hur det stod till, oaktadt allt traggande med verber och deklinationer.
&gt;Nej, min gilllängel, du kan inte skrifva ett ordentligt bref en- gbng.
Dumt skrifver du inte, men ratt skrifver du Iieller inte.
Det förra är vår Herres förtjänst, det andra iir den dar människans fel.
r, Och för a t t stalla saken till riitta gick jag - litet skamflat - in på tants förslag att taga lektioner i modersmalet af en god van till henne, som umgicks dar i huset, en liten filosofie doktor, som hette Kasper Fin.
Kasper Fin var Urare i en flickskola, och jag hade ryktesvis hört a t t halfva klassen var kar i honom.
Han var ovanligt liten och ovanligt storögd och med ett liar s&amp; slätt, som hade han varit slickad i hnfvudet ...
j ag kunde inte begripa halfvs klassen.
Men haii r a r snäll och gjorde sig mycket besvär med mig.
Jag fick skrifva krior, nggot som roade mig obeskrifligt, och som kom ho- nom att skaka p&amp; sitt slickade hnfvud och saga::) Ella, har.
rerkligen fantasi, men hon kan inte begränsa, inte begränsa ... o &gt;Det gör val också detsamma,:) tankte jag, t nar jag inte skall lika mig att, skrifva böcker sh .. .D
T y i de dagarna trodde jag ' verkligen, a t t man kunde lära till det med.
Min fantasi fick emellertid riklig iiiiring hos tant.
J a g fick fritt vända upp och ner på hennes bokhylla, ty hon @ de, som hon sade,, ingen farlig litteratur,, eftersom hon al.drig brukade köpa n %gra nya böcker utan, tog på lasesalongenw he.la året om.
Ja, här hade jag fått något att plocka af, hela den fosterländska diktarfloran!
Fredrika Brerner, Emelie Carlén, Vilhelinina Stålberg, Onkel Adam ni.
Och dartill alla våra skalder, både de stora och de små.
Och midt ibland dem stod Almqvist, Karl Johan Ludvig Almqvist!
Och det där farliga elementet, som tant trodde sig undf % en- dast och allenast från läsesalongen flödade här öfver i tjocka häften, tryckta 1845.
fick jag inte läsa ' Rtrindberg, så fick jag läsa en af hans föregångare och därtill en af de finaste, djupaste och snillrikaste, tusen, tusen gånger farligare än han.
Han fångade också min själ i de starkaste band, och jag njöt outsägligt af detta glödande rika språk, dar till och med prosan stundom ä r sh lyrisk, att frasen smyger sig i minnet som en känslig melodi.
~nnehållet fattade jag visserligen icke helt, men allt hvad jag fattade (och det var mycket nog) föreföll mig stort och skönt.
J a g sökte upp Almqvist i litteraturhistorien och för- vånade mig inte ett dugg öfver, att man kallade honoi-n för » vår underbaraste författare ...
D Men af instinkt talade jag icke med tant om honoin, och när jag satt fördjupad i läsningen af hans arbeten riktigt glödrodnade jag, då tant frågade hvad det var för en bok, .&amp;g häpet upp mot alla bokryggarna och drog till nied:, Maiiiien af börd och kvinnan af folket v, &gt;Enslingen ph jo hann ess kär^ eller hvad jag nu i hastigheten kunde f % tag i.
Ty jag anade, a t t tant skulle saga: » Mamma tycker bestäindt inte om, att du laser det där.
Vi taga bort Almqvist!, Taga bort Almqvist, var underbaraste författare!
Nej tack, hade jag fått läppja på bägaren s&amp; m b t e jag tömma den i botten, dricka ville jag till sista droppen det gnistrande vin, som göt eld i mitt blod och kom tanken att flyga öfver alla gränser.
Och alla hans arbeten funnos där, både de sämsta och de basta, både de som syftade högt med rengnbågsglans p&amp; vingarna, och de som drogo ned, med afgrandsglöd på bojorna, och jag läste o&amp; läste .och tyckte att alla andra författare bleknade bort bredvid honom, tyckte att alla andra idder voro trånga och hvardagliga bredvid lians.
Meii han var ju en af de gamla och darför trodde jag, att han. '
var till hälften glömd ocli därför kom kanske också frestelsen öfver mig, den där fula, skamliga frestelsen att klippa en af de sällsamma rosorna ur hans brokiga diktarmantel och flicka in den i en af mina krior.
J a g gjorde det sannerligen inte i all oskuld.
Åh nej, jag stod nog och advocerade sksom mamma Eva gjorde en gkng: » skulle det inte knnna vara som ett citat, fast jag inte sätter citationstecken, skulle, - - - - ja, jag minns nu inte allt hvad jag fann pk för att ursäkta mig inför mitt ädlare jag, men jag minns, att det slutade på det gamla, vanliga sättet.
Jag klippte ut den sällsanima blomman, alldeles såsom jag säkert skulle ryckt till mig den gyllne frukten, och lade krian framför min lärare och sade, ja, nu har jag gjort s i godt jag kan., Men niir jag fick krian tillbaka, häpnade jag; lian hade ju rattat Almqvist, rattat v h underbaraste författare!
, Det där ar oegentlig- heter, konstigheter ...
dunkelt, uppstyltadt ...
n sade hen.
J a g ' teg ocli vigade ej draga på mun, nien hela min själ våndades af ett stort löje, ett löje, som tystade ner mitt samvete och piggade upp mitt mod så att jag gjorde om knepet fast pk finare sätt.
J a g stal tanken men iindrade for inen.
Men den gangen slp min lärare forundrad på de undersköna, drogen, ' som lyste fram under paltorna.
Och så, sade lian: &gt;Hur har Ella kunnat komma p i det där ... en egendomlig tanke, en riktigt .fin idé!, Vid detta oförtjänta beröni, denna förundrade blick sikde sig mitt samvete, och jag kiinde som hade jag haft tjufgods i fickan.
Men jag liade livarken mod eller lust a t t saga:: .jag har ätit förbjuden frukt,.
Det a r inte s i lätt a t t bekänna ilgr inan ingen orm liar a t t slingra sig undan.
Dessutom kunde jag omöjligen st&amp; och vända ut och in på själen för denna lilla slickade herre, som halfra klassen var kiir i.
Nej da!
Tre dagar gick jag och vred mig i andaiioin, men p %, fjerde dagen beslöt jag mig för a t t öppna mitt hjiirta för tant Beate.
Det var minsann inte så lätt det heller.
Hade jag bara kunnat saga: Sigrid Petterson stod bredvid och sade: sinte gör det nhgonting om du l h a r litet af den gamla Almqvist, som ingen människa läser,, eller annu bättre, om jag kunnat säga:, Alma Pansarhjiirta har lånat af Edvard Btickström och ingen vet det, alla tycka att hon skrifrer sk förf&amp;ligt sött ...
n eller aldra bäst om jag kunnat säga: s mamma liar gjort precis detsamma i sin ung do in^.
J a, liade så rasande varit, hade jag nog.
aldrig bekännt, Gud vet om jag inte sagt til1: mig sjiilf: .det ligger i blodet, min stackare, det måste viil g&amp; s %,.
Ja, Gud vet ...
Men nn hade jag inte s&amp; mycket soiii en katt att skylla på en gång, och därför fick jag stå dar med skaminen och bekiinna allt bkde om Almqvist och krian.
(Sch tant laxade opp mig med bHde ' mildhet och Jörstbnd, hon hade ju varit oerliördt tanklös, som &amp; jint att Almqvist funnes i bok- skapet, Törnrosens eldiga skald, som var s&amp; farligt ansedd i hennes ungdom.
Hvad krian .beträffade, tyckte hon nog det varit rattast on1 jag bekannt för min likare, inen eftersoni det nu bjöd s % hP~rdt eniot, slapp, jag undan nied inoralkakan.
, Skulle du bli författarinna, min gulliingel,l,r sade tant Beate, nginge det minsann inte a.n att gå så dar ocli plocka rosor, i andras hagar!
B ~ H v a d finge jag ' da?
s frggade j ' ag nyfiket., ovett^, svarade tant,, skam till tack, ocli det vore inte niera .an rätt., %Aldrig, aldrig i lifvet skulle jag våga bli författarinna », sade.
jag, ängsligt tankande på det kaos af idder, jag raffsat ihop i bok- skipet, och som rörde sig i liufvudet på, mig likt de brokiga stjarn- ringarna i ett kaleidoskop, alivad skulle jag ha att saga?
Allt, allt ar ju redan sagdt ...
] l \ len jag vet 1iva.d jag skulle vilja bli ...
D ~ H v a d d %, mitt hjärtegryn », sade tant och strök leende bort min lugg.
&gt;Jo, tant, nar jag gick förbi Kjellmans i g k fick jag en idt ?.
Åh, om a g knnde fH plats pH ett li&lt;nl~ibliotek, det vore nigot för mig det !.
wJo jo men,, sade tant och skrattade, .s bara d11 inte glömde kunderna för hjältarna.
w A1212~.
h7Wfsow.
En kvinlig advokat.
I dessa dagar liade en utaf kantoiiridet i Xiiricli tillsatt kom- mission till beliandling ett iimiie, som bör anses som ett nytt blad i kvinnorörelsens historia och diirför iniiste vara af nog allinant intresse för att .afven förtjäna blifva bekant i Srerige.
Frågan gailde en petition af juris doktor fru Emilie Kempin, infödd scliweiziska, oni tillstånd att utölva adrokatyi-ket, livaröfver koniniissioneii liade att dgifva iitlti,tande till kantoiiaIst_yrelsen.
Det bör här anmarkas, att fru Keliipiii stiiderat juridik vid universitetet i Zurich, dar Iion afven med frarnghg bestlttt sina exainiiia och promoverats t.ill juris doktor.
Efter iiiigoii tids liirare- ve&amp;sainliet i NewYork, dar hon B2lJit förelasningar i romorsk rätt, sökte hon anställning som privatdocent rid universitetet i Zurich, hvilket dock bl@ henne viigradt, ett förfarande, som kastar ett i san- ning egendomligt ljus öfver kvinnans verkliga ställning iifren i Schweiz.
Det är ju i sanning en förvånande inkonsekrens a t t gifva kvinnan rätt att aflägga de examina, soin skänka lienne en skenbar l i k s t i g - het med mannen, men att icke tillåta lieme, liksom i~ianneii, att göra sina studier fruktbärande rid samma fria unirersitet dar dessa examina aflagts, äfven då hon genom förutgkngeii l&amp;rareverksa~nliet sksoin kol- legiigifvare liar visat, att hon besitter de för sitt kall nödiga föiut- ssttsingarna.
Författarinnan af dessa rader, som vid den internationella kri- ininalistkonpessen i Bern å r 1890, liade tillfiille att göra fru Kem- pins personliga bekantskap, liirde i henne kälina en allvarlig och alsk- värd kvinna, soin p2 alla iiärvarande gjorde ett synnerligen godt in- tryck genom sitt aiigenäina och osökta väsen.
Egendomligt och in- tressant var det a t t iakttaga den synipatiska uppiniirksainheteii hos statsman och lärde, da hon vid en af förbiindsregeringen för kon- gressen gifven bankett, reste sig för att besrara en för de nitrvarande damerna föreslagen skil.
I sitt för öfirigt utmärkta och af storniande applåder ledsagade tal, frainhöll hon helt frimodigt till sina gamla iinirersitetsliirares belijiirtande inkoiisekveiiseii att bilda och approbera lienne till juris doktor, nien sedan viigra henne inträde i sin krets.
såsoin niedlarare.
För a t t nu i sitt schweiziska hemland finna en verkningskrets
för anvaridande af siiia juridiska kunskaper, sökte Iion i slutet af förra Aret tillstånd att etablera sig sisoin af staten erkänd advokat i kantonen Ziirich.
Qfven denna gång ar tyvärr att frukta att utgången af försöket blir lika nedslående som vid föregående tillfälle, ty kominissionen har till kantonrådet heinställt om afslag å ansökningen p&amp; följande grimder: l: o Det föreslagna, efter prof vunna intyget oin praktisk dug- lighet till utöfning af advokatkallet, skulle leda till skapandet af ett privilegieradt kvinligt advokatstånd; 20 skulle bifall till ansökningen nödvändiggöra en omfattande ändring af de besthende lagarna, enär a) kvinnan enligt gällande bestäinmels&amp; om makars äganderätt icke vore sin egen målsman * och således icke heller ägde föra annans talan; b) att det vore svårt att begranss den kvinliga advokatens yrkesansvarighet; c) att den äkta mannen niir so111 Iielst .vore.
befogad att fråntaga hustrun tillåtelsen till yrkets utöfvande.
Som man ser finnes det icke en så obetydlig del af urtysk reak- tion.sanda kvar i de lagar, som röra den schweiziska kvinnans ställ- ning i förhållande till mannen.
E n reform däri skulle icke alls vara ur vägen: Den vore i öfrigt värdig ett land, som sätter sin ära uti att h,Zll,z frihetens ' ban&amp; högt.
A t t denna åsk %dning ej lieller är alldeles fränimande i de eds- förbundnes bygder, synes afven af en i tidningen » Ziiriclier Postzr för den 8 januari i ämnet förekommande artikel, soin innehåller en särdeles omfattande granskning af koinmissionsbeslntet och de lag- paragrafer, som kon~missionen aberopar till stöd för sitt afslag.
Med ledning af en i Scliweiz begagnad koinmentar till den schweiziska obligationsriitten ådagalägger artikelförfattaren, att uti de af koininis- sionen anförda paragraferna intet stadgande finnes, soin lagligen kan hindra kvinnan i utöfvandet af sakförarekallet.