Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:r 34 (192) Prenumerationspris pr år I d u n m e d Modetidning och ko- lorerade planscher kr.
&gt; 6 Idun e n s a m — — » 4 Byrå: H a m n g a t a n 1 6, 2 ' / 2tr.
s k e r i landsorten &amp; post- anstalt, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
Redaktör och utgifvare: U t g i f n i n g s t i d: hvarje helgfri fredag.
Lifsnummerpris: 15 öre.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o c h » L e d i g a platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
Z e l i a T r e b e II i. jj Lysekil.
Gullmarsfjorden ligger blå och blank, knappast krusad af den vackra sommardagens lätta vind.
Klipporna skimra i solens sken i mjuka, fina toner, och blott ett lätt skum och ett hvitt skimmer omkring förråda de små skären där borta åt Fiskebäck: Lilla Tof- van, Rådbergsungarne och skären med och utan namn.
Men ät vester, där hafvet synes mellan klip- porna, där skummet stän- ker högt mot » Gubben » och » Gumman » och böl- jorna gå i långsam takt, fladdrar det af hvita segel, brokiga standertar och blå- gula flaggor.
Badsocieteten är till hafs.
Därför ligger planen framför societetshuset sol- stekt och tom, och en- dast en eller annan en- störing eller någon, som icke tål sjön, mäteri stän- digt, enformigt fram-och- åter — fram-och-åter » tram - pens » — badhusbryggans — hundrade steg.
Själf sitter jag ensam, drömmande å verandan och blickar ut öfver Gull- marns förtrollande vatten, fördjupande mig i min- nen från gångna ung- domstider, då sången i nattsen timma klang där- ute på skäret, då skäm- tet sprakade i kapp med raketerna och intet kunde jaga oss bort förr än » flo- den » kom och vi rodde hem under den glada sån- garens tröstetoner till för- älskad ungersven: » Lille röde Eönnebär Lille söde Hjertenskj; er.
» * Så spritter jag till.
Den enformiga tystnaden utanför verandan stores plötsligt.
Jag hör en jättelik, godmodig, rullan- de basröst uppstämma ett skratt mellan ett par fran- ska fraser, och en sonor kvinnostämma svara något därtill.
Ännu ett par röster blanda sig däri.
Det är ett helt litet säll- skap, främlingar, som närmar sig, och jag böjer mig nyfiket fram — för att ögonblicket därpå kän- na min hand kraftigt tryckt af Conrad Behrens stora näfve, och omedel- bart därefter bugande stå inför madame Zelia Tre- belli.
Madame har nyss an- ländt till Lysekil på sin afskedstourné i Sverige.
DIon skall konsertera i afton, men, fastän trött, vill hon ner till stranden
K ä r l e k e n ser med t u s e n ö g o n.
FREDRIKA ^REMER.
för att njuta en stund af fjordens a n b l i c k i den vackra eftermiddagen ...
Hon sveper » Cest mantilj stannar om sig ej länge.
och säger: beau, tres beau, rnais, il fait Hon och sin Hon fryser, sedan kvällens taga ty hon hon tagit konsert mig på med sitt till kvällens och en icke löfte gifvit visit sällskap mår mitt riktigt att väl; k o m m a pä sitt mig dagen frcMh att mot- därpå, l e m n a r hon verandan för att hvila sig ansträngningar.
* Ack!
vi förblifva rullar sin hvarken eviga stora Detta eller är den sta gången af ungdom icke alltid väg utan att unga!
taga Tiden hänsyn till små.
Z e l i a T r e b e l l i s o m j a g för för- såg för och 1 5 — 1 6 år sedan, kraft!
Såg och strålande hörde som den s k ä l m a k t i g a N a n c y, eldig, liflig, full a f sprit- tande lefnadslust, beundrad, Detta 6 — 7 är den år sedan Men nu hand pä spår på h ö j d e n af sin konst, Zelia Trebelli ä n n u tjusade har och dragen gestalten kring munnen hårda, l e e n d e t trött, vemodig.
Men, skall som Skall det hennes hon icke sina oss När kring där ett ega * * faller på skären båt vimlar och ifrigt lägger det af de toner som i skiftande dag- mot till för vill att distinguerad af gamla, träder in, smula till ledsagad följe fylles så där?
småningom en står tillfällig likväl där mossgrön om henne af Behrens, af som nu stapplande en fotskada • — stolt, kastande öfver p u b l i k e n.
en l å n g Hon alvarlig i ett dyrbart a r m b a n d, en » c a d e a u » af g a m l a k e j - Wilhelm, Oskars Sä stora håret, k r i n g handleden glänser och på krönta sjunger h o n.
Och medalj i det blir tyst.
däktigt.
bröstet En aria bär h o n kung guld.
» L a bella mea ».
M a n lyssnar, l y s s n a r an- falla applå- H e n n e s nästa n u m m e r är den g a m l a » Comme derna å M e n när sången tveksamma, vingt ans », populär i som är slut matta.
den r o m a n s s o m Sverige och s o m hon T r e b e l l i gjort en gång sjöng ingen.
Och all hennes stora konst är k v a r.
Man känner igen hvarje skiftning i nyanserna, hvarje stämning — och kärlek, igen allt af af jubel i sorg detta.
m e n 1 * * * * * Messias.
skedshyllning i Stockholm.
I Stockholm har Ni ju varit många gånger och där är Ni myc- ket populär.
» Ja, ja, Stockholm är bra!
Jag vill så gärna, — få se!
Så ville madame Trebelli lemna mig sitt poträtt.
och jag fick välja mig ett a f flera.
» Se här, om Ni vill använda det till en tid- ning, så gärna; jag har vackrare, men tag detta, det är mig likt.
Efter några raska penndrag på kortets baksida gaf hon mig den bild, som i dag pryder Idun — det är bilden a f Zelia Trebelli i dag, icke mycket smickrad.
— den hemlighet, som band vid synd och frälsning som anakorelen sedan tusen år, legat törnebunden kring hans hår och rufoat gåtfull öfver på mänskligheten.
Jag tog med ångest hans dräkt, som eld, jag rörde sakta vid hans bälte, den brann då blef han stilla, såg på mig omsider.
* är enkelt klädd r o b e, m e n ett j u v e l d i a d e m gnist- svarta » Ack ja, svarar hon.
Jag är sä sjuk, ner- vös.
Jag far till Klampenborg och sedan hem.
Jag ville så gärna till Stockholm — mais, c est trop tard, la saison est bien avaneée!
C ' est trop tard!
Det är försent!
Huru mycken bitterhet kan det icke ligga i de orden!
Och huru passade de ej till situationen!
Nu far den trötta sångerskan för att i sin Söndagsförmiddag var det då jag trädde in i den lilla saloDgen i Hotell Bergfalk, som för » stuga », den ståtliga » Villa Trebelli » vid La tillfället apterats till Madame Trebellis bostad.
Manches stränder, hvila ut från triumfer och Hon var blek och såg sjuk ut, men i ögat segrar och kanske äfven missräkningar.
Hon ville gifvit oss sitt afsked.
Det var fanns det liksom en skymt af trots.
Kunde hon ha undgått att märka publikens kyla i för sent!
Men vi skola icke glömma henne, icke går?
glömma allt det herrliga hon skänkt oss i sin Hon mottog mig hjärtligt.
Ack, hon ville så gärna till Stockholm ännu sång, sitt spel, sin stora konst.
V i sända en gång.
Det var därför hon anträdt denna henne vårt adieu och för vårt minne skall hon tourné, som börjats i Ramlösa och Halmstad.
alltid stå så, som vi vilja minnas henne, i hen- Nu skulle det gå till Strömstad, sedan till nes fulla kraft, comme ä vingt — — nej, comme å trente ans!
Marstrand, så till Norrland och Stockholm.
Men, — jag är sjuk.
Ni vet att jag för ett par år sedan låg för döden i London.
Och nu på våren har jag haft influensan — » la grippe » och den har ej lemnat mig än.
Jag var mycket indisponerad i går, beaucoup, beau- coup.
Ett par dagars hvila i Strömstad skulle nog göra godt.
Sedan vill jag sjunga i Marstrand för le roi.
— » Men om Ni ej blir frisk, om.
» — Hon såg forskande på mig och inföll hastigt: Blir jag ej bättre än nu, kommer jag han gick med nedböjdt hufoud, upplöst hår.
ej till Stockholm.
Då far jag åter hem, till Jag smög mig som en brottsling i hans spår min lilla stuga i Etretat.
» Men, man vill nog gärna gifva Er en af- att från hans panna röfoa hemligheten, * når h o n tribu- rar sar det stranden.
återvända.
T r e b e l l i s afskeds- minnen Stapplande, men ut och och intresserad p u b l i k, u p p f y l d vackra och på snart ej vara m e d socitetsalongen en land.
vid bryggan badgäster de hem Hvem Och en lika * m å s t e gå på k o n s e r t e n!
nen klinga d e t fulla herraväl- u n d e r b a r a toner, bland konsert!
i icke d e t r y g g a kosterbåtarne skynda blick blifvit G u l l m a r n, stäfva efter Alla ännu ha p a n o r a m a färgar b e r g e n ute Alla hårda bär underfullt Båt snart sin så?
aftonen som för ögats k ä c k a b l i c k all- sång ännu ' " f rar och blott förr?
öfver tjusat tryckt hela varlig, nästan som Stockholm!
sjukdomen henne, däraf, härlig firad, smickrad.
Applåderna falla än mattare, och icke ens den lifliga » Brindisin » ur Lucretia Borgia, hvilken sjunges med verve och lif, nästan som i forna dagar, kan höja stämningen i salongen eller förjaga det vemod som griper en hvar.
Och så kommer Behrens in och sjunger: » Nu är det natt » ...
början, a f d r ö m m e n och gråt.
Man känner Blott några dagar senare stod jag på ångaren » Vestkustens » däck i Marstrands hamn.
Det skulle bära till Göteborg och sedan till Stock- holm.
Bland de ifrigt afskedstagande ser jag åter Madame Trebelli.
Hon har i går sjungit för » le roi » och societeten i Marstrand.
Och i dag står hon på ångbåten som går åt södern.
Leende tar hon farväl af en liten krets på kajen, viftar med sin näsduk — och så glider ångaren sakta ur hamnen.
Tankfull står madame Trebelli och skådar mot stranden.
Ett land där hon firat så många triumfer, men aldrig mer skall återse.
Jag närmar mig henne vördsamt och uttryc- ker min sorgsna förvåning öfver att se henne på återfärd.
En dödstrött, sargad ett kval så gränslöst, jag skalf: o Herre, människa jag fann, att min själ försmälte, Herre livad du lider!
August To / 1.
En kvinna, som tiga kan, är en Guds gåfva, och en väl tuktad kvinna står icke till att be- tala.
Ingen ting är kärare på jorden än en tuktig kvinna, och intet kosteligare än en kysk kvinna.
Syrach.
fe-
Lifsmål.
På den plats, där man lefver, göre m a n sin skyldighet.
Auerbach.
Kvinnan ej kvinna blott, utan ock människa är.
Alterbom.
ag drömde ljuft, att lifvet skönhet var, men vaknade och fann, att plikt det var », har mången ung kvinna haft skäl att utbrista, synnerligast om hon till följd af dödsfall eller annan inom hennes familj timad händelse nöd- gats hos främmande männniskor förtjäna sitt dagliga bröd, utan att vara rustad med där- vid erforderliga egenskaper, emedan hon egt ett hem, där ömma hjärtan tagit till sin uppgift att hålla lifvets allvarsamma sidor och dess kraf på individen fjärran från hennes känne- dom.
Och på grund häraf vilja vi till öfver- vägande framställa följande erinringar rörande kvinnan och hennes uppfostran.
Med allt erkännande af de förtjänster, vår tid eger, kan dock icke förnekas, att den äf- ven har sina lyten, bland hvilka särskildt må- ste framhållas, att man i allmänhet väl är vil- lig att uträtta stora och berömliga saker, men under afbidan på tillfällen därtill ingalunda är benägen att göra de små, trogna och uppoff- rande tjänsterna, som visserligen icke prisas af världen, men dock äro oumbärliga i det dag- liga lifvet och gifva åt detta dess största be- hag; och häraf följer att mången vid mog- nare år känner sig » obevingad för skyn och vingelfotad för jorden » samt ur stånd att då mera fatta, att » människans lif ligger i medel- punkten för de vanliga plikternas sfer ».
Vi tro emellertid, att orsaken till att så få vilja nöja sig med det enkla framtidsperspek- tiv att blifva vanliga människor åtminstone till någon del grundar sig på en från början felaktig uppfostran, d. v. s. att barnet icke, så snart det eger tillräcklig uppfattningsför- måga, bibringas den åsikt, att det har skyldig- heter i hvardagslifvet, t. ex. att subordinera under föräldrar och uppfostrare, utan lemnar vaggan med en föreställning, som under årens lopp allt mera stadgas, nämligen att det är en stormakt, inför hvilken alla böra villigt böja sig, och att det kommit i världen icke för att i någon mån tjäna andra, utan för att blifva tjänadt.
Och ehuru det gärna medgifves, att det måste vara svårt att undertrycka egenvil- jan hos en liten gråtande älskling, då hjärtat helst hviskar: » Göm dina ögons små pärlor ännu! » så bör dock förståndet härvid få råda öfver känslan, synnerligast som lifvet bjuder en hvar på uppoffringar och försakelser af många- handa slag och att först vid äldre år göra be- kantskap med dessa utan tvifvel är mera kän- bart och påkostande än i barndomen; dessutom är det ytterst vanskligt att hoppas, det plikt- känsla och förmåga af egen försakelse fram- deles skola såsom färdiggjorda dygder falla ned på barnet.
» Kärlek till plikten », säger Lobstein, » är dess fulländning, men aktning för plikten har också sitt värde »; och skulle det någon gång kännas tryckande att ständigt behöfva tänka på sina skyldigheter, så under- lättas dock detta genom en från barndomen inpräglad vana.
Och om man än på det bestämdaste prote- sterar mot det yttrande, som Cato den äldre haft, nämligen att » alla kvinnor äro mycket besvärliga och högfärdiga, » så nödgas man lik- väl tillstå, att en del flickor, ännu i dag, upp- växer med ytliga begrepp, att endast personer, som hafva lust och råd att pryda sig med dyrbara och efter tidens senaste smak tillskurna kläder, böra aktningsfullt bemötas, under det att bärarne af enkla, tarfliga dräkter saklöst kunna göras till föremål för det mest tydliga och ogrannlaga skämt.
Att emellertid flickor med sådana skefa föreställningar urarta till » högfärdiga » unga kvinnor, som icke äro till- freds längre, än alla deras önskningar om vackra kläder, nöjen m. m. uppfyllas, faller af sig själft; och om dessa icke hafva förmånen att ega enskild förmögenhet eller lyckas ingå äktenskap med män, som äro i besittning af Jobs tålamod och en outtömlig kassa, komma de säkerligen att äfven anses för » mycket be- svärliga », hvadan det är af vikt, att den unga flickan tidigt göres uppmärksam på, att männi- skovärdet icke ligger i klädedräkten eller annat sådant, och att små fordringar och enkla seder i alla afseenden mycket bidraga så väl till hen- nes eget som till andras väl, ty dessa dygder skola bevara henne från att i framtiden miss- bruka de jordiska gåfvor, som en mild försyn möjligen beskär henne; och blir hennes lott fattig och ringa i världen, så kan hennes an- språkslöshet och förnöjsamhet sprida ett gläd- jeskimmer öfver den tarfligaste boning och göra denna till ett hem, hvari icke minst den af dagens arbete uttröttade mannen, han må nu vara fader, make, broder eller son, finner hvi- lan ljufvare och mera vederkvickande än annor- städes.
En annan missriktning, som icke bör lem- nas obeaktad, är det vanliga antagandet om små flickor, att de, såsom fullvuxna, skola bortgiftas, hvilken förutsättning, snart nog, af barnen uppfattas och långt mera upptager de- ras tankar än nödvändigheten att inhemta kun- skaper, hvaraf händt, att man om mången flicka i pensionsåldern kunnat tillämpa den be- skrifning, som Lars Dilling lemnat öfver hjäl- tinnan i en af sina berättelser, nämligen att hon » elsket en masse unge maend — paa afstand, svoret dem evig troskab — i sine dr0mme og boet samman med dem — i luft- kasteller. » Och att sådana inbillningar men- ligt inverka på flickans sanna barnslighet och oskuldsfullhet är tydligt, äfvensom att de slut- ligen komma henne att betrakta äktenskapet som en försörjningsanstalt, hvars portar förr el- ler senare måste upplåtas för henne; lika godt af hvem detta sker.
Då emellertid en sådan förväntan kan för- blifva ouppfylld, och då det, i och för sig själft, är illa, ja, syndigt att så uppfatta äk- tenskapet, är det helt visst föräldrars och upp- fostrares plikt att förnämligast söka dana den unga flickan till en god och ädel människa, i stånd att försörja sig själf.
Fransmannen Legouvé skrifver i sin afhand- ling om kvinnan följande: » I den unga flickan ses och uppfostras endast den blifvande ma- kan.
Hvad kan den eller den talangen blifva henne till nytta, då hon blir gift, hör man oupphörligt sägas.
Hennes personliga utveck- ling är medel, aldrig ett mål.
Eger då kvin- nan ingen själfständighet i sin tillvaro?
Ä r hon icke Guds barn annat än i egenskap af mannens följeslagarinna?
Har hon icke en själ såsom vi, odödlig liksom vår, skapad för oändligheten genom sin förmåga af obegränsad fulländning!
Måste icke kvinnan själf bära ansvaret för sina fel?
Och förtjänsten för de dygder, hon utöfvat, tillkommer den icke henne?
Högt öfver benämningarna maka och moder, förgängliga, tillfälliga namn, som döden kan bryta, som frånvaron kan upphäfva, som kunna tillkomma den ena kvinnan, men icke den andra, finnes det för kvinnan en benäm- ning, som varar i evighet, som aldrig kan af- händas henne och som råder öfver och före- går hvarje annan benämning, det är den af mänsklig varelse.
Välan, såsom sådan är hon berättigad till sitt förstånds och bjärtas mest fullständiga utveckling. » Och en annan auktoritet, f. d. norska stats- rådet Hertzberg, yttrar i sin bok » Kvinnans kallelse och uppfostran »: » Huru ofta drifver icke fruktan för att ligga föräldrar eller andra närskylda till last en kvinna till att — utan kärlek, utan sympati, ofta till och med utan aktning — mottaga en mans anbud endast och allenast för att blifva försörjd.
I samma mån som denna frestelse för kvinnan aflägsnas, skola hennes motiv för att knyta sitt öde vid en mans blifva renare och värdigare.
Det finnes på detta område flere tragiska kvinnoöden, än man i allmänhet tror.
Äfven mannen är bäst betjänad med att kvinnans val är mera fritt eller oberoende af försörjningsberäkningar. » Och samme författare tillägger: » Det är ingalunda alltid de bästa kvinnorna, som blifva gifta.
Om icke den kommer, åt hvilken hon kan gifva det bästa hon har, sin aktning, sitt fulla hjärta och sin hela själ, då väljer den ädla, högsinnade kvinnan hellre att vandra sin väg ensam.
— - Likasom sådana kvinnor äro förtjänta af vår högsta aktning så äro de också förtjänta af hjälp för att vinna ekonomisk själf- ständighet.
» Skall emellertid den unga kvinnan genom eget arbete nå ekonomiskt oberoende, måste flickans uppfostran lämpas efter hennes anlag, d. v. s. att, om hon har s. k. läshufvud, bör hon få studera, på det att hon i en framtid, om sådant befinnes önskligt, må kunna egna sig åt lärarinnekaHet; skönjer man hos henne en särskild lätthet för att förvärfva de kun- skaper, som fordras för att sköta en kontors- plats, bör man låta henne inhemta sådana, emedan det ju numera icke alldeles hör till ovanligheten, att fruntimmer få anställning vid postkontor, bank eller annan dylik inrättning, ehuru vi här påminna om, att den flicka, som önskar att vinna en sådan befattning, måste förskaffa sig så grundliga insikter, att de ovil- korligen berättiga henne att erhålla plats, ty en eller annan tjänsteman fasthåller gärna den gamla fördomen mot att använda kvinliga bi- träden.
Det är säkerligen äfven i sin ordning erinra om, att ju mera en kvinna har förmåga och tillfälle att verka i det offentliga, desto mera tillbakadragen bör hennes person vara.
För den praktiskt anlagda flickan finnes ju många vägar att beträda, och för det ömma hjärtat och tålmodiga sinnet, som särskilt ma- nas att gå människokärlekens ärenden, stå ju barnvårdarinnans och sjuksköterskans visserli- gen ansträngande, men ädla kall tillgängliga.
Vi hålla emellertid fast därvid, att den unga kvinnan under alla förhållanden bör lära sig att med möjligast minsta biträde uträtta de inom ett enkelt hem vanligast förekommande göromålen, ty en sådan förmåga behöfva de flesta kvinnor, oafsedt om de därmed skola förtjäna sitt dagliga bröd eller icke.
För öfrigt säga vi ännu en gång: låten flic- kornas anlag, för så vidt de gå i god och nyt- tig riktning, komma till sin rätt, äfven om de visa på den ringa skattade lifsgärningen, ty de stora och lysande gåfvorna äro icke gifna åt alla och äro kanhända, ganska ofta, blott an- ledningen till frestelser och faror; dessutom veta vi, att allas vår Herre ser mera på vil- jan än förmågan, och att han icke glömmer den, som är trogen i det lilla eller låter de små, hvardagliga tjänsterna och själfuppoffrin- garne gå spårlöst förbi, om det än stundom synes så.
Vi afsluta alltså denna uppsats med
Fredrika Bremers ord: » Skrif öfver hvarje li- ten nickas vagga: Se Herrens tjänarinna!
Och skrif de orden in i hennes hjärta under hen- nes uppfostringstid, och hennes lif skall blifva godt och ädelt, hurudan hennes gåfva än må vara, och hvar helst hennes verkningskrets må blifva, skall hon ej lefva blott för ett inskränkt, själfviskt mål. » A.
Den gamla solf kudden.
S k i s s af Amy B.
(y T t o g det inte i dörren till hans arbetsrum?
— Ahnej, det var ett misstag äfven denna VAS gång!
— Huru ofta hade hon inte denna eftermiddag tyckt sig höra det där kära, efter- längtade greppet i låset och väntat på, att dör * ren skulle gå upp, och på att han skulle komma med sina snabba, bestämda steg för att fråga efter henne.
Trefiiga, varma, väl ombonade voro dessa rum, som nu sedan halftannat år utgjorde hen- nes hem.
Möblerna, i modern stil, voro ge- digna och smakfulla, mattor och gardiner hållna i färgrika mönster, som gjorde ögat godt, då det stannade vid dem — de mångfärgade, nyck- fulla ornamenten och arabeskerna väckte i sjä- len en behaglig känsla, kanske född af några sommarminnen, inväfda med sol och blommor, ehuru tanken ej gick så långt som till att ut- dissekera de innersta ursprungen till välbefin- nandet.
Därborta tecknade sig silhuetten af en hög, smalhalsad vas af grekisk form, och här fängs- lade en liten Atinousfigur i gips blicken med sin harmoniskt sköna form — några böcker och tidskrifter bröto af mot borddukens varmt röda färg, och, likasom inskjuten på måfå bland de öfriga möblerna, lockade en ljus korgstol med höga rygg- och armstöd samt en brokig dyna öfver sitsen den inträdande till sig.
Matsalen med dess ekmöbler skulle kanske verkat banalt, om ej där, likasom i de öfriga rummen, det individuella framträdt i placerin- gen, blickat emot en från en och annan små- pjäs och skvallrat en smula om innevånarnes tankar och ibland kanske historia.
Den där pajazzofiguren af trä med sitt hvita, skrattande ansikte och sin jonglerande ställning, som stolt reste sig mellan de tyska porslinssejdlarne på buffeten, var kanske ett minne från en resa — eller ett skämt, han haft med henne.
Öfver nothyllan vid pianinot var en neapolitansk sil- kesmössa i brokig randning och med lång tofs uppsatt tillsamman med en lång ljus fruntim- mershandske och ett band röda koraller; då ögat häftade vid denna lilla färgklick på väg- gen, öfverraskade man sig själf med att stanna och leta efter konturerna till någon liten hi- storia, som skulle kunna gömma sig i de där silkesmaskorna med sina sydländskt glada färger.
Den unga frun hade skjutit fram sitt sy- bord till fönstret för att draga nytta af det sista dagsljuset.
Därute låg snön hvit och jämn öfver tak och skorstenar, och genom de tätt slutande dubbelfönstren kunde hon svagt urskilja bjällerklang.
Då hon såg ut på denna hvita snö, som bredde sig så mjuk öfver alla kantigheter, dolde dem, liksom smekte öfver dem, blef hennes uttryck mindre nervöst spändt för ett ögonblick, och hon glömde att tänka sina oroliga tankar och att lyssna och vänta.
Tankarne och deras orsaker funnos kvar, men det bände henne, som det så ofta händer, att ett intryck utifrån den liflösa naturen kom och lade sig mildt och lugnande öfver sinnet och söfde oron till stillhet.
Men nu började ' det skymma, och snöns klara hvithet skulle snart öfvergå i en blygrå skiftning, och hon skulle nödgas tända lampan och taga emot den långa vinterkvällen.
Ensam, ty han skulle nog gå ut, antingen i och för sitt arbete eller för att träffa vänner.
Det hände så sällan numera, att han satt hemma en.afton.
För henne var det en rik- tig högtid, när så skedde, och hon försökte då hitta på något godt åt honom till kvällen och ställa det så trefligt som möjligt.
Men, om han då, efter att hafva läst aftontidningen, sprakat eller läst högt en stund, gäspade till ett tag och gjorde ett par slag öfver golfvet med ett utseende som om han leddes, grep det henne riktigt iskallt kring hjärtat och hon tänkte: I mitt sällskap leds han — hvad skall jag taga mig till!
Och då blef hon naturligtvis tyst och mod- stulen och liksom kröp ihop och förintades på sin stol.
Om en stund kunde han sedan komma fram till henne och fråga, hvarför hon alls ingenting sade.
Hon förmådde så godt som intet svara — hennes uppdrifvet käns- liga sinne hade tagit så svår stöt af hans gäspning, att hon inte reste sig från det depri- merade sinnestillstånd, hvari den försatt henne, Men, som hon ingenting sade härom, försökte han med sitt mera praktiska sätt att se och tänka förgäfves att begripa hennes påkomna ordknapphet och nedslagna väsen.
Han fann henne underlig och det bela en smula trist.