Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt 30 Kap. 1 § Rättegångs-Balken åligger det den, som söka vill, att Konungen må pröfva Hof-Rätts dom och utslag, som i hufvudsaken fallit, att gifva det skriftligen tillkänna i Hof-Rätten innan klockan tolf å sjunde dagen, den oräknad, då utslaget föll, samt att tillika insätta 200 daler eller så mycket i guld eller silfver, sorn deremot svarar.
Att denna tid för missnöjes anmälande och revisions-skillings nedsättande är alltför kort, lärer ej kunna bestridas.
De fleste af rättssökande äro nemligen bosatte på orter, så aflägsna från Hof-Rätten, att de svårligen medhinna att inom behörig tid anskaffa penningar och gifva sina i Hof-Rätten begagnade ombud nödiga föreskrifter; och tiden är helt och hållet otillräcklig för den part, som önskar ätt rådfråga sig med sakkunniga personer innan han beslutar att i underdånighet klaga.
Af sådan anledning har äfven Lag-beredningen föreslagit, att tiden måtte utsträckas till tjugu dagar, och som denna tidsbestämmelse, efter Utskottets åsigt, är lämplig, får Utskottet, med anledning af de förslag, hvilka Herr Palmcrantz och Riksdags-fullmäktigeh Anders Pehrsson i denna del framställt, vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte besluta, det skall t § / mom. af 50 Iiap.
Hvar sorn söka vill, att Konungen må pröfva Hof-Rätts dom och utslag, som i hufvudsaken fallit, gifve det skriftliga tillkänna i Hof-Rätten innan klockan tolf å tjugonde dagen, den oräknad, då utslaget föll, och sätte der tillika in tuhundrade daler eller så mycket i guld eller silfver, som deremot svarar.
Lag-Utskottets Betänkande N:0 25. 11 Reservation: af Riksdags-fullmäktigen Lekberg mot den del af förestående betänkande, som innefattar afstyrkande utaf hans förslag, angående revisions-skillingens upphörande.
Ank. till Exp.-Utsk. den 1C Mars 1857, kl. 2 e. m. \ Betänkande, i anledning af vuckt motion, angående förmånsrätt för sockenmagasiner.
Herr Doktor Björkman har uti ett till Högvördiga Preste-Ståndet ingifvet memorial föreslagit, att, medelst ett tillägg till 6 § 17 Ka,p.
Handels-Balken, »alla, med så väl i förra, som i sednare tider behörigen fastställda reglementen försedda sockenmagasiner måtte erhålla enahanda förmånsrätt, som Kronans eller jordegares räntor, eller ock näst efter dem».
Efter hvad motionären i omförrnälda, till Lag-Utskottet remitterade memorial derjemte andragit, skulle nämnde magasiner, såsom besparings- och nödhjelps-anstalter för fattiga jordbrukare under missvextår, vara att hänföra till milda stiftelser.
Maj:t hade ock fastställt åtskilliga magasiners reglementen, enligt hvilka samma magasiner borde för lemnade lån åtnjuta förmånsrätt hos låntagaren.
Men inom lagskipningen hade man likväl förnekat giltigheten af dessa reglementen, hvad förmånsrätten angick.
Så skall t. ex. en ÖfverRätt nyligen hafva ogillat det anspråk på företrädesrätt, som ett sockenmagasin framställt i en låntagares konkursmål, ehuru magasinets reglemente, som stadgade, att magasinet borde för lån hos låntagare, lika med Kronan, åtnjuta företräde framför annan borgenär, blifvit den 19 April 1751 i allo till vederbörandes efterrättelse af Kongl.
Maj:t gilladt och faststäldt.
Det vore dock af vigt att få utredt, huruvida de af fordna konungar fastställda reglementen härutinnan må gälla såsom lag.
Men i sådan händelse syntes åter ett stadgande derom böra 12 Lag-Utskottets Betänkande N:0 !S. inflyta i allmänna lagen; och det är till följd häraf, som förenämnda förslag blifvit framstäldt.
Denna motionärens redogörelse utmärker emellertid, som skulle han med sitt förslag egentligen hafva för ändamål att få lagstiftande maktens bekräftelse på de uti åtskilliga sockenmagasiners, af framfarae konungar fastställda reglementen förekommande stadganden, enligt hvilka dessa magasiner skulle åtnjuta förmånsrätt till betalning hos låntagare för lemnade lån, i den händelse att samma stadganden redan medföra giltighet, eller, med andra ord, att i lagstiftningsväg få förklarad!, i hvad mån berörda stadganden må tillerkännas laga verkan.
Pröfningen deraf kan likväl ej i den af motionären nu anvisade ordning ega rum; men då framlagda förslaget häntyder på en önskan att tillvägabringa en vidsträcktare lagstiftnings-åtgärd, eller att bereda förmånsrätt för sockenmagasiners fordringar i allmänhet, utan afseende å hvad förut i speciela fall derom kan vara stadgadt, tillkommer det Utskottet att ur sådan synpunkt betrakta ifrågaställa förslag
Deremot möta likväl då flera betänkligheter.
Först och främst lärer icke, om än sockenmagasiner vore att hänföra till fromma stiftelser, från denna egenskap kunna härledas giltigt skäl för den yrkade förmånsrätten.
Val tillerkänner lag och författningar kyrkor och fattigkassor m. fl. anstalter, som äro hänförliga till nämnde stiftelser, förmånsrätt för oredovisade medel hos deras föreståndare; men emot låntagare hafva de ej annan rätt, än fordringsegare i allmänhet; hvadan det stöd, motionären för förslaget hemtat från sockenmagasiners föregifna egenskap följaktligen förfaller, helst dessa inrättningar ej kunna hafva större anspråk på lagstiftningens skydd än andra likartade; och då dertill kommer, att ett bifall till förslaget skulle öka antalet af tysta förmånsrätter, hvilkas menliga inflytande på dqn allmänna krediten redan länge varit erkänd och öfverklagad, får Utskottet vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande motion ej måtte någon lagstiftnings-åtgärd föranleda.
Reservation: af Riksdags-fullmäktigen J.
Lekberg från Örebro län, hvilken ansåg att sockenmagasin, i följd af dess egenskap af from stiftelse, borde tillerkännas den förmånsrätt, motionären åsyftat.
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1857. Lag-Utskottets Memorial N:o 26. 1 i\:o 26 Ank. till Exp.-Utsk. den 20 Mars 1857, kl. 3 e. m.
Memorial, i anledning af äterremiss af Utskottets Betänkande N:o H, öfver väckta motioner, angående inteckning af aftal om nyttjanderätt till fastighet i stad.
Berörde Betänkande har, på grund af framställda anmärkningar, blifvit af Högv.
Preste-Ståndet till Lag-Utskottet återremitteradt; men som detsamma blifvit bifallet af Högloft.
Ridderskapet och Adeln den 10:de, af Vällofl. Borgare-Ståndet den 14:de och af Hederv.
Bonde-Ståndet den 4:de innevarande månad, samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet, jemlikt 87 § Regerings-Formen och 3 punkten 49 § Riksdags-Ordningen, utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något utlåtande i anledning af de framställda anmärkningarne ej erfordras ; hvilket Utskottet härmedelst far hos Högv.
Bill. lill ii.
Prol. iSS6 8j i867. 7 Sami. 1 Afd. 10 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o ST. mT:0 27.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Mars 1857, kl. 12 m.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om förändring af 1 och 5 * §§ i 5 kapitlet liandels-Balken.
Uti ett till Vällofl. Borgare-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet remitteradt memorial har Herr Stolpe väckt berörde fråga.
Af hvad memorialet innehåller synes, att han dertill blifvit föranledd af det förslag till sådan förändring i våra grundlagar, att Magistrats-personer och fastighets-egare i stad skulle i afseende på representations-rätten för staden införlifvas med borgerskapet och således erhålla säte och stämma i Borgare-Ståndet, som från sista Riksmöte varit hvilande.
Den samhällsklass detta förslag angår finge nemligen, efter motionärens åsigt, derigenom sina billiga anspråk på politiskt och socialt berättigande ej mer än till hälften uppfyllda.
Den skulle väl å kommunens vägnar få deltaga i statens angelägenheter; men den egde deremot ej någon talan i fråga om kommunens flesta och vigtigaste ärenden, enär borgarerätt utgjorde vilkor derför.
Förnuft och rättvisa fordrade emellertid, att den jemväl i sednare fallet försattes i lika ställning med borgerskapet, derest omförmälda förslag upphöjes till lag.
Och om än förslaget skulle falla, så försvunne dermed ej behofvet af en sådan reform i städernas styrelse och förvaltnings-väsende, att ifrågaställde samhällsklass må få ett behörigt inflytande derpå.
Då nu detta ändamål syntes lämpligast kunna vinnas på det sätt, att de stadsinnevånare, hvilka skulle erhålla representations-rätt, förklarades behörige att förvärfva borgarerätt, medelst tillägg till ofvanberörde lagrum, som utstaka sätt för burskaps vinnande och uppsägande, har motionären föreslagit, att 1 och 5 §§ i Handels-Balkens 3 kapitel måtte erhålla följande förändrade lydelse: Lag-UlskoUcls Betänkande N:o 27. 3 » 1 §.
Vill någon burskap vinna, ehvad han är inländsk eller utländsk man; söke det hos Borgmästare och
Råd och nämne derhos den handel, handtverk eller annat borgerligt yrke, deraf han sin näring häfver.
Varder det honom då, efter stadens äldstes hörande, af Borgmästare och Råd beviljadt, gore så vanlig borgare-ed, derå burbref gifvas må; och varde hans namn och yrke, med år och dag, dä han född är och borgare-ed aflagt, i stadens bok inskrifna.
Egare af hustomt, så ock egare eller innehafvare med ständig besittningsrätt af jord under stadens domvärjo, äfvensom Magistrats-person derstädes, håfve ock rätt att, i den ordning nu sagdt är, burskap vinna.
Afträder han från fastighet eller syssla, på grund hvaraf burskap vunnits, vare desslikes anteckning derom gjord i stadens bok; och vike burskaps-rätten till dess han annan sådan egendom eller syssla förvärfvat. § 5.
Vill man säga upp burskap, gore det inför Borgmästare och Råd, och gifve derhos ut belöpande utskylder till kronan och staden eller ställe der borgen före.
Sedan gifve honom Borgmästare och Råd bref uppå, att han burskapet sig rätteligen frånsagt och sin borgarepligt fullgjort, och vare han utur stadens bok afförd.
Flyttar han utrikes, gifve ut sjette penningen af all sin egendom, Konungen och staden till tveskiftes, der ej annorlunda emellan begge riken slutet är.
Förer han egendomen ut eller bjuder han till att skaffa den bort, förr än afgiften betald är; håfve då förverkat hälften deraf.
Flyttar han till annan ort inrikes, vare för afgift fri, der ej annorlunda särskildt stadgadt är.
Flyttar han förr, än han burskap uppsagt och bevis undfått, att han sin borgarepligt fullgjort, bote femtio daler och njute dessförinnan ej burskap i annan stad.»
Vid behandlingen af det ämne, som härigenom blifvit gjordt till föremål för Utskottets bedömande, har Utskottet ej kunnat undgå att erkänna detsammas vigt och betydelse; men då Utskottet kommit i tillfälle inhemta, att, sedan Kongl. Maj:t den 19 Oktober 1855 i nåder tillsatt en kommitté för uppgörande af förslag angående ordnings-stadgar för städerna samt till de jemkningar i de rörande städernas ekonomi- och polismål meddelade stadganden, som, i anseende till förändrade förhållanden, kunde finnas af behofvet påkallade, denna kommitté, för fullgörande af berörde, på en tidsenlig reform af städernas administration och styrelse syftande, uppdrag, upptagit den dermed sammanhängande fråga, angående de rättigheter, som i sådant afseende må tillkomma de städernas innevånare, hvilka ej tillhöra nu varande borgerskapet, och de vilkor, under hvilka dessa rättigheter böra beviljas, eller enahanda fråga, sorn motionären genom sitt förslag till besvarande framställt; då man således kan emotse frågans lösning efter en noggrann utredning af derpå inverkande förhållanden, hvilken utredning synes vara af den vidlyftiga beskaffenhet, att den svårligen skulle kunna medhinnas af ett Rikets Ständers Utskott, hvars tid och krafter måste egnas åt mångfaldiga andra ärenden; och då dessutom Kongl. Majit ännu ej yttrat sig i anledning af ofvannämnde 4 Lag-VIskottets Betänkande N:o 27. utaf Rikets Ständer numera bifallna förslag i afseende på städernas representationsrätt, och det förhållande eller representations-rättens förändring i föreslagna syftningen, som hufvudsakligen åberopats till stöd för motionärens framställning, följaktligen ännu icke eger rum; får Utskottet vördsamt tillstyrka, det måtte\
Rikets Ständer förklara, att ifrågavarande matim ej föranleder någon lagstiftnings-åtgärd.
Lag-Utskottets Betänkande M 28. 1 N:o 28.
Alik. till Exp.-Utsk. d. 30 Mars 1837, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring af 10 § 10 Kapitlet Handelsbalken.
Sedan i 8 och 9 §§ af Handelsbalkens 40 Kapitel blifvit föreskrifvet, att den, som går i löfte för annans gäld, skall betala hvad gäldenären sjelf ej gälda gitter, samt att, om löftesman åtagit sig gälden som sin egen eller sig lika med gäldenären förbundit, borgenären eger söka hvilkendera han helst vill; så förekommer i 40 § ett stadgande af följande innehåll: »Dör gäldenär; svare tå thes arfvingar, så långt gods hans räcker, och gälde löftesman thet som brister.
Dör löftesman, medan han under borgen står; vare tå borgenär skyldig att straxt fordra ny borgen af gäldenären: gitter han then skaffa; vare then förre löftesmannens arfvingar frie: gitter han ej; söke borgenär betalningen genast ut af gäldenären, och bristen af löftesmannens gods.»
Nu ehuru detta sednare lagrum ej är inskränkt till någon af de i föregående §§ omförmälde två arter af borgen, utan blifvit uppställdt såsom allmänt eller hänlorligt till begge arterne, synes det likväl ej kunna förenas med den i 9 § borgenären lemnade rättighet att, med förbigående af gäldenären, omedelbarligen söka den löftesman, som åtagit sig annans gäld som sin egen, eller, såsom det vanligen heter, gått i borgen som för egen skuld.
»Om gäldenären dör», heter det nemligen uti 4 0 §., skall löftesmannen endast svara för den brist som uppstår efter det gäldenärens gods så långt det räcker blifvit an vändt till gäldens betalning; och dör löftesman, är borgenären ålagdt, så vida gäldenären ej ställer ny borgen, att genast söka betalningen ut af gäldenären, med blott rättighet att af löftesmannens gods uttaga bristen.
Skulle nu här afses äfven den löftesman, som gått i borgen såsom för egen skuld, löljde deraf att gäldenärs eller löftesmäns död upphäfde den rätt, som borgenären Bih. till R.
Prot. 1856 di 1857. 7 Sami. 1 Afd. 11 Haft. 1 2 Lag-Utslwttets Betänkande Jtf 28. genom en dylik förbindelse eljest eger.
Men härförutan har man anmärkt ej allenast det obestämda i orden slraxt och genast, utan äfven saknaden af påföljd för underlåtenhet af de åtgärder, hvarpå dessa ord syfta.
Efter den ordning, hvari ordet straxt förekommer, bör dock en borgenär omedelbarligen efter löftesmäns död fordra ny borgen af gäldenären.
Dödsfallet kan emellertid först långt efteråt blifva honom bekant och då är det ej honom möjligt att iakttaga hvad lagen bjuder, för underlåtenhet hvaraf den i allt fall ej stadgar någon uttrycklig påföljd.
De omständigheter, som nu blifvit anmärkta, hafva ej eller varit utan inflytande på lagskipningen.
Olika meningar hafva nemligen städse sökt göra sig gällande då ledning i omförmälda lagrum måst sökas för lösning af yppade rättsfrågor.
Så har i det oftast förekommande fall att löftesman, hvilken borgat som för egen skuld, dött och fråga uppstått angående den tidsbestämmelse, som innefattas i orden slraxt och genast och om vidsträcktheten af arfvingarnes betalningsskyldighet, den mening hyllats af några domare, att gälden förfaller genom löftesmannens död samt att lagsökning emot arfvingarne bör, jemlikt Kongl.
Förordningen den 28 Juni -1798, anställas inom 12 månader derefter, vid äfventyr att de eljest äro frie, enligt hvilken mening arfvingarnes betalningsskyldighet således ej beror på föregående utsökning hos gäldenären.
Andre åter hafva ansett beskaffenheten af borgensförbindelsen ej inverka på arfvingarnes rätt att endast betala hvad som hos gäldenären brister, hvaremot de i orden straxt och genast ej funnit någon sådan inskränkning i tiden för fordringars utsökande, att en försummelse att härutinnan ställa sig lagen till efterrättelse medför förlust af fordringsrätt; — och slutligen har äfven den åsigt gjort sig gällande att ifrågaställde lagrum qj i någon mån har tillämplighet i afseende på borgen som för egen skuld.
Då emellertid denna stridighet i lagskipningen, som ej allenast åstadkommer osäkerhet, utan äfven väcker misstroende till domaremakten, eger sin förklaringsgrund i det obestämda och motsägande som, på sätt anmärkt blifvit, förefinnes i denna del af lagstiftningen, har en förändring deraf blifvit påyrkad inom Höglofliga Uidderskapet och Adeln af Herr Dalman, VF. F. A., hvilken, under åberopande af hvad Lagberedningen tillstyrkt härutinnan, föreslagit att 1 mom. af 10 § 10 Kapitlet Handelsbaden måtte utgå, enär det beneficium, som deri medgifves löftesman, derest gäldenär dör, innefattade en motsägelse och ej eller vore erforderligt, men att i öfrigt måtte stadgas att, då löftesman dör, skulden anses förfallen så ■snart borgenär om löftesmäns död erhållit bevislig kunskap; samt att honom derefter åligger att, inom ett år, antingen utkräfva betalningen af löftesmäns arfvingar, om borgen är ingången såsom för egen skuld, samt eljest, inom samma tid lagsöka gäldenären, vid påföljd att arfvingarne i annat fall äro fria.
Lag-Utskottet, hvars yttrande häröfver blifvit infordradt, finner äfven, efter pröfning deraf, att den förändring i lagstiftningen, hvarom fråga är, och som behofvet påkallar, lämpligast tillvägabringas, derest den sker i den af Lagberedningen Lag-Utskottets Betänkande JYi 28. 3 anvisade syftning; och det är således i enlighet dermed, som nedanstående förslag till förändrad lydelse af 10 § 10 Kapitlet Handelsbaden blifvit uppgjordt.
Då gäldenärens död ej bör kunna förändra eller minska löftesmannens förbindelse mot borgenären, har Utskottet, lika med Lagberedningen, uteslutit det stadgande, som innefattas i 1 momentet af berörde §; och således skulle detta lagrum blott komma att afse det förhållande, att löftesman dör.
Huruvida nuvarande stadgande afser äfven den löftesman, som borgat som för egen skuld, kan visserligen ifrågasättas; men onekligt är, att samma motiver, som tala för nödvändigheten att begränsa löftesmäns arfvingars ansvarighet, finnas antingen han borgat för egen skuld eller ej.
Det leder nemligen till osäkerhet och oreda om arfvingar flera år sedan de skiftat en aflidens egendom blifva kräfde för en borgen, hvarom de förut saknat all kännedom; och denna omständighet har ostridigt utgjort anledningen till nuvarande stadgande i denna del, deraf åter den slutsats kan dragas, att detsamma har afseende på alla slag af borgen.
Men då löftesmannens död, lika litet som gäldenärens, kan upphäfva egenskapen af hans förbindelse; måste följaktligen en skillnad i detta lagrum göras emellan borgen för egen skuld och annan borgen.
Grundsatsen att fordran förfaller genom löftesmannens död om gäldenär ej, vid anfordran, ställer ny borgen, är emellertid redan erkänd i gällande lag; och denna grundsats är i sin fulla utsträckning tillämpad i Utskottets förslag, deri borgenär således ålägges, der gäldenär ej ställer ny borgen, inom viss kort, dock tillräcklig tid efter erhållen underrättelse om dödsfallet, att göra sin fordringsrätt gällande, vid påföljd af förlust af all rätt emot arfvingarne.
Härutinnan har Utskottet, hvad angår borgen som för egen skuld, emellertid blott bibehållit principen i Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798, enligt hvilken den, som ingått borgen af berörde beskaffenhet är derför fri om han ej sökes inom tolf månader efter förfallodagen; och genom horgenärs skyldighet att inom lika tid lagsöka gäldenären, der borgen ej så ingången är, beredes löftesmäns arfvingar, bland annat, den fördel, att gäl denärs tillgångar varda så fort ske kan använde till gäldens betalning och minskning i arfvingarnes ansvarighet.
Visserligen kan dock längre tid förflyta efter löftesmannens död innan borgenär derom blir underrättad; men denna händelse kommer troligen att höra till de sällsynta.
I allt fall förmodar Utskottet de olägenheter, som haft sin grund i oftanämnda lagrum, hufvudsakligen komma att afhjelpas, derest nedanstående förslag upphöjes till lag.
Utskottet föreslår således vördsamligen, att Rikets Ständer måtte besluta, alt 10 § 10 Kap. Handelsbalken skall erhålla följande förändrade lydelse: 4 Lag-Utskottets Betänkande M 28.
Dör löftesman medan han under borgen står; vare borgenär skyldig att fordra ny borgen af gäldenär.
Ställer ej denne ny borgen, som skäligen antagas må; då skall borgenären inom eli år, sedan löflesmannens arfvingar kungjort honom dödsfallet eller han det eljest bevisligen vela fått, kräfva betalning af arfvingar ne, om loftesmannen borgat sorn för egen gäld, eller lagsöka gäldenär en, om borgen ej så ingången är; eller håfve sedan ej någon rätt emot arfvingarne.
Har, innan den tid för lagsökning, som nu sagd är, tilländagålt, gäldenär en råkat i konkurstillstånd, vare borgenärs rätt emot arfvingarne ock bevarad, om han sin fordran i konkursen bevakar.
Stockholm den 30 Mars 4857.
Af Herr Sparre, S.: »Då vid hvarje aftal, till säkerhet för hvars uppfyllande borgen eger rum, egaren af det utlånade ensamt tillkommer att pröfva och godkänna den säkerhet, som i sådant afseende honom erbjudes, synes ock, enligt min tanke, en lika obegränsad rättighet böra åtnjutas af borgenär, då, till följd af löftesmäns död medan han under borgen står, ny löftesman, i den afgångnes ställe, varder af gäldenär föreslagen.
Denna sednare åsigt, hvilken, efter mitt förmenande, står i oskiljaktigt sammanhang med den förra, har dock icke vunnit erkännande uti det lagförslag, som af Utskottet nu blifvit framlagdt.
Det stadgas nemligen deruti ,yatt derest, i anledning af borgenärs äskande hos gäldenären af ny löftesman i stället för en med döden afgången, gäldenär ej ställer ny borgen, »som skäligen antagas må,» borgenär har att inom viss tid emot den aflidne löftesmannens arfvingar eller gäldenären vidtaga de föreskrifna utsökningsåtgärderna.
Till hvilket ingrepp uti borgenärs rätt nämnde stadgande kan leda samt hvilken villrådighet hos domaren vid dess tillämpning måste uppstå, torde lättast genom ett exempel åskådliggöras.
En löftesman, hvars vederhäftighet måhända ensamt bestämt borgenären att ingå aftalet, dör, och då denne sednare fordrar ny borgen, föreslår gäldenären en annan i hans ställe.
Borgenären förklarar sig af en eller annan orsak icke åtnöjas med denne sednare såsom löftesman och frågan blifver föremål för pröfning af domstol, hvarest gäldenären, enär den föreslagne löftesmannen möjligen är aflägse boende och i följd deraf för domstolen okänd, rörande hans vederhäftighet företer intyg, utgifna af embetsmyndighet uti den ort, der löftesmannen är Lag-Utslcottets Betänkande M 28. 5 bosatt.
Skall, vid sådant förhållande, domstolen, i strid emot de officiella intygen, förklara löftesmannen icke vara antaglig, eller borgenären, emot sitt bestridande påtvingas den nya löftesmannen?
Ettdera af de två måste inträffa då man, såsom nu skett, frånkänt borgenären den pröfningsrätt, som honom allena tillkommer.
Uti vår nu gällande lag äfvensom uti Lagkommitténs förslag till stadgande uti detta ämne heter det väl härom: »gitter gäldenär ej borgen skaffa;» men detta stadgande lärer dock svårligen kunnat tolkas eller vara att förstå annorlunda än såsom något vilkorligt, det vill säga beroende af borgenärs godkännande.
Då jag i öfrigt är med Utskottet ense, föreslår jag, till följd af nu gjorda anmärkning, endast den ändring i förslaget till ny redaktion af 10 Kap. 10 § Handelsbalken, att, i stället för orden: »som skäligen antagas må», införas orden: »som af borgenär antages.» Bih. till R.
7 Sami, 1 Afd. 11 Haft. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1857. Lag-Utskottets Betänkande M 29. 1 N:o *29.
Ant. till Exp.-Utsk. d. 6 April 1857, kl. 2 c. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring i vissa delar af konkurs-lagen.
Till Lag-Utskottets behandling har öfverlemnats särskilda, inom Högloft.
Ridderskapet och Adelnaf Herr Friherre af Schmidt, C. J. G. och Herr Dalman, W. F. A., inom Yällofliga Borgare-ståndet af Herr Gråå, och inom Hedervärda Bonde-ståndet af Riksdags-fullmäktigen Johan Johansson från Östergöthland väckta motioner, angående förändring i vissa delar af konkurs-lagen den 12 Mars 1830; och får nu Utskottet öfver samma motioner sig yttra i följande, af ämnenas beskaffenhet och sammanhang anvisade ordning.
I konkurs-lagens 8 § stadgas, att konkurs skall anses börjad när gäldenärs ansökning upptagen är.
Efter hvad Herr Dedman nu förmenat, skulle detta stadgande kunna leda till orättvisa och missbruk.