Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På den liden, då Lea Ahlborn — hon ingick år 1851- äktenskap med ornamentsbildhuggaren Karl Ahlborn — öfvertog sin faders värf vid » Myntet », stod konstens teknik, livad Tiorna.
angick såväl stämplarnes gravering som deras härdning o c h myntens eller medaljer- nas prägling, på en jämförelsevis mycket ofulländad ståndpunkt.
I den dag, som i dag namnes, anses Sveriges myntverk så långt ifrån stå efter, hvad de förnämsta ut- ländska kunna prestera, att fastmer yrkes- teknici från fjärran länder finna mödan värdt att företaga de långa resorna för att här studera fru Ahlborns verk.
Ty att det är hennes verk — det bestrides af ingen.
Ar efter år har h o n ^ å egen bekostnad företagit långa och dyrbara resor till den gamla o c h nya världens alla delar, alla för- nämsta städer framför allt, där myntningens o c h medaljeringens konst utöfvas, för att studera de tekniska framstegen på olika om- råden.
Hon har med kvinlig list, smidighet o c h ihållighet skaffat sig tillträde, där yrkeshem- lighetsmakeriets skarpaste " kontroll stängt alla vägar för männen, för de andra.
Och sedan hon så samlat sina erfarenhetsskördar, har hon här hemma omsatt dem i praktisk tillämpning.
Hon har aldrig skytt, att själf i verkstaden o c h smedjan öfvervaka grof- arbetets gång o c h att med samma hand, som nyss under loupen med underbar pre- cision förde stickeln till minutiöst utar- betade detaljer, taga uti det glödande jär- net för att reglera dess härdning.
Att här k o m m a med någon fullständig förteckning på Lea Ahlborns verk kan ej falla oss in.
De äro därtill såväl allt för många som förr tillräckligt kända.
Vi vilja endast i all korthet erinra o m några af de i ett eller annat hänseende märkligaste.
Förutom de redan förut omnämnda samt- liga myntstämplarne uppgå fru Ahlborns svenslm medaljer till öfver 300, ett helt hi- storiskt galleri, där gången och innevarande tid mångfaldigt representeras, öfver samt- liga regenter o c h regentinnor af det Berna- dotteska huset har hon graverat minnespen- ningar; särskildt erinra vi om den synner- ligen vackra medalj, Stockholms stad lät prägla vid det nuvarande konungaparets silfverbröllop.
Förmälningsmedaljen öfver kronprins Gustaf och Viktoria är o c k mycket, känd o c h populär.
Den största svenska medalj, som någon- sin präglats, o c h obestridligen ett af konst- närinnans allra yppersta alster på detta o m - råde är medaljen öfver Upsala universitets 400-årsjubileum, som håller 3 ^ t u m (1 0 | centi- meter) i genomskärning.
Vegamedaljen är likaledes i godt minne som ett synnerligen lyckadt konstverk.
Huru vidt fru Alhborns rykte trängt utom fosterlandets gränser, bevisas främst af de smickrande uppdrag, somfjärranifrånkommit henne till del.
Så graverade hon 1883 för staden New-York medaljen till 100-årsjubi- leet af Förenta staternas själfständighets- förklaring; från England, Finland o c h Norge ha uppslagen gifvits till flere af hennes verk.
På det rent plastiska området har hon ock öfvat en framgångsrik verksamhet med
en mängd karaktäristiska porlrältbysler o c h åtskilliga helfigurer.
Ett Af Alt yttre utmärkelser och erkännanden åt- följt så mycken konstnärlig talang, fram- gångsrikt arbete o c h fosterländsk offervillig- het är endast den sanna förtjänstens min- sta lön.
Den största bär den själf med sig i den inre stolta tillfredsställelsen af en ovan- lig lifsgärning, af en trogenhet i » pundets förvaltande », som blott få kunna berömma sig af.
Och all, ännu vid en framskriden ålder i full själs- och arbetskraft, från den trängre kret- sen af ett lyckligt hemlif kunna blicka till- baka öfver slika vidder, tillryggalagda med segerns honnör, det måste vara e n skön lott, o c h, som Angelikas skald sjunger: - lefver som möda ej mer, » mödan i minnet lefver s o m v u n n e n triumf. » Johan Nord / ing, Det v a c k r a medaljporträttet å f ö r s t a s i d a n h a r fru A h l b o r n h a f t v ä n l i g h e t e n s j ä l f t e c k n a åt I d u n s läsarinnor.
fän doft ning len af hvit syren, en ljuf och långsam kant ilen ur guldregnssnå.rens gömma; på Iwita lakan, trott och fin, bak sångens hvita tyllgardin, min veka, blundande blondin har last sig ned att drömma.
Nu faller natt, ur blomrabatt aromen stiger söt och matt; o, mina sånger, sjungen en vår nattsvaka, ljus och lång, o, sjungen, sjungen lyckans såni och hennes tanke gång på gång i lena vågor gungeni Hon slumrar tryggt, och drömmen skyggt ett slott åt hennes längtan byggt på luftiga arkader, med park som full af rosor står, af palmer och eytisers snår, där högt fontänens vatten går i gn istrande kaskader ... En doft ning len af liv it syren, en ljuf och långsam kant ilen att hennes fägring sjunga, att vyssa sakta, sakta in i drömmar hjärtevännen min och hennes kyska jungfrusinn på lyckans bolstrar gunga.
jjjtt ord för litet kan stundom vålla mera bryderi än ett för mycket.
Denna er- farenhet har jag haft många gånger, då det gällt att utjämna ledsamma följder af andra personers ordknapphet; nu visas det mig af » Elmas » rop om hjälp, för att öfvertyga » Ave », hur jag själf felat genom att ur den af henne anförda meningen utesluta ett ord, hvilket jag, när jag skref ifrågavarande artikel måste ha förutsatt, att alla mina läsarinnor kunnat tänka sig till.
För denna min förseelse an- håller jag ödmjukt om tillgift, i det jag tillika förklarar såväl min mening i omskrifna sak som orsaken, hvarför jag ej varit omständ- ligare i min motivering, Hvarje kvinna, som åtager sig ett arbete af den art, att det lika bra lämpar sig för mannen som för henne, gör orätt emot hela samhället, ja, hon kränker indirekt, medelbart sedelagen.
Detta kan ju också omskrifvas: Den, som ej med ord och handling arbetar mot en eller flere rådande oseder, han, eller hon, bidrager till att osederna främjas och utbredas.
Så menade jag.
Nu erkänner jag, att det varit min skyl- dighet att gifva skäl.för detta påstående; men då Idun är en tidning, hvilken på samma gång den läses af mogna människor, helt säkert äfven utgör en kärkommen läsning för mindre utvecklade själar, gäller det att, så vidt ske kan, undvika vissa detaljer af lifvets skuggsidor.
Detta var ett af skälen till min ordknapphet i anförda punkt; det andra var min uppfattning af den betydelsefulla rörelse, som, ensidigt nog, fått namn af » kvinnofrågan », hvilken för mig är något ännu mera och större än blott en kamp mot mannen för våra rättigheter.
Jag ser nämligen i denna vidtomfattande rörelse en sträfvan framåt och uppåt till renare sedlighet och klarare upp- lysning för båda könen samt däraf, som nöd- vändig följd, mänskligare lifsvilkor för kvin- nan som för mannen.
Sedelagen, fattad i högre, i kristlig mening, innehåller j u ej blott: Du skall icke göra ondt, utan den bjuder tillika, att människan skall aktivt ingripa för att främja det goda.
Det är ju en känd sorglig sak, att ynglingen och mannen saklöst mena sig kunna bryta mot detta » du skall icke » och därigenom skapat åt sitt kön en undantags- paragraf till fördärf för hela mänskligheten.
(Skall jag månne behöfva förklara, att i den- na regel finnes plats för undantagen?)
Kvin- nan klagar bittert öfver denna mannens själf- tagna moral, och hon har sannerligen skäl att göra det, ieke blott för det hon lider där- vid, utan emedan mannen samt hela det mänskliga samfundet tagit skada däraf.
Men medan kvinnan klagar öfver följderna af mannens själftagna moral och stundom med en viss själfrättfärdighet jämför sig med honom, glömmer hon icke så sällan, att hon indirekt, medelbart, arbetar på att styrka honom i hans förmenta rättighet att sätta sig öfver det gudomliga lagbudet: Du skall icke.
Hon förgäter, att hon är skapad att vara mannen till hjälp, icke blott i sitt förhållan- de som mor, hustru och syster, utan i det hela, som en sedlig kraft, som hjärtesidan af det mänskliga lifvet, hvilken i sig innesluter stora och ädla andliga gåfvor.
Denna kvin- nans bestämmelse, hvilken är något helt an- nat än dess vrångbild (kvinnan, mannens egendom och slafvinna), denna bestämmelse upphäfves ingalunda genom mannens försum- melse att låta denna kraft få inflytande pä samhällslifvet.
Våra plikter mot mänsklig- heten upphäfvas ej, för det man.
hittills huf- vudsakligen blott tillåtit oss att verka indi- rekt på samhällsfrågornas lösning genom den maktegande mannen.
» Nu stå vi dock vid gryningen af en tid, som vinkar och manar oss till aktivt sam- hällsarbete, vare sig i det stora eller det lilla.
Vi ega nu åtskilliga medel och utvägar att verka direkt, omedelbart, för att skapa bättre, mänskligare, d. v. s. sedliga förhållanden om- kring oss.
På det man ej må beskylla mig för att ha sökt undanflykter, skall jag tillåta mig att tillämpa mina tankar på den sak, som så häftigt upprört » Elma ».
En man och en kvinna täfia om samma tjänstebefattning; hon underbjuder honom i frå- ga om lönen och afgår med sin förmenta seger.
Men hvarför använder hon just detta medel för att slå tillbaka sina manliga medtäflarc, det är frågan?
Gör hon det, emedan hon fin- ner, att männen i alla tider och fortfarande fått och få för höga löner, och att det är gagneligt för hela samhället, att de nedtryckas?
Nej, det kan ju omöjligt vara hennes mening, minst i en tid, då man sträfvar att minska vådorna af kapitalets allt för stora hopande på få händer, och då kvinnofrågan utgör en viktig del af arhetarefrågan, hvadan det så- ledes måste ligga oss kvinnor om hjärtat, att arbetslönen, så vidt möjligt är, höjes.
Hvad tänker hon då på, när hon underbjuder den arbetssökande mannen?
Jag fruktar, att hon då tänker blott och bart på sig själf, som på en varelse, den där ej står i någon förpliktelse till samhället, och resonnerar så här: » Jag eger ett föräldrahem, där jag fortfarande kan bo — kanske också äta — fritt.
Jag har blifvit uppfostrad till dygd och goda seder, är van vid ett enkelt, sparsamt lefnadssätt, är herre öfver mina be- gär och är, i min egeuskap af bildad kvinua, tämligen skyddad för svårare frestelser.
Min medtäflare däremot har ej längre något för- äldrahem, utan måste betala hyra för sin bo- stad och äta på värdshus eller dylikt.
Detta ger mig redan en fördel framför honom.
Där- till kommer äfven något annat: Han är en ung man, har sannolikt samma vanor som de flesta karlar och lefver något — fort.
Just denna sista omständighet kommer nu mig särdeles till pass.
(Jag skall ju ej gifta mig med honom och är lyckligtvis ej heller släkt med karlen).
För att lefva så som han nu gör, måste han skaffa sig en stor aflöning för sitt arbete, och jag behöfver följaktligen bara underbjuda honom för att få platsen. » Det är dock föga troligt, att själfviskheten ens får så bestämd form i hennes tanke; om hvarje kvinna bara vårdade sig om att tänka och att för sig själf kläda tanken i ord, skulle många af oss säkert handla klokare än att sätta sin egen skenbara fördel i strid mot en medmänniskas och sitt eget sanna bästa.
Nu tror en sådan platssökande kvinna sig vara utan alla förpliktelser till denne manlige individ, som hon möjligen blott känner genom ryktet.
Hon har ej tillfogat honom något ondt, inte rår hon för att männen ha sin egen sedelag, hvilken i bland faller sig dyr för dem?
I hvarje fall rår hon ej för, huru denne man lefver!
Detta är ju det gamla kända: » Skall jag taga vara på min broder? » att Men förutsätt, att dessa två äro bekanta, de träffas under själfva täflingstiden,
hvilken frestelse då för den själfviska kvinnan att åtminstone medelbart styrka den manlige medtäflaren i hans ärfda och förvärfda inbill- ning, att mannens natur är sådan, att han nödvändigt måste ha en hel del kostsamma osede *!
Tänk, om han allvarligt bad henne säga sin mening om denna sak!
Tänk om han just då fattat ett beslut att ändra sitt lefnadssätt och försöka lefva på en ringare inkomst.
Månne hon då, utan all egeuytta, utan biafsikter, skulle uppmuntra honom i detta beslut eller blott slå bort saken med skämt eller ett par talesätt?
Månne själfvisk- heten här skulle uppgifva sitt säkra öfver- tag?
— Ä r det ej bäst för oss alla arbets- sökande kvinnor att besvara dessa och lik- nande samvetsfrågor med den ödmjuka bönen: Bevara oss från frestelsen och fräls oss från det onda?
Och å andra sidan: Månne en ung man sporras att höja sig till en större sedlighet genom utsikten, att, som följd af ett ordent- ligare och sparsammare lefnadssätt, för fram- tiden tvingas till att, i sin ordning, under- bjuda sina kvinliga medtäflare eller i bästa fall få nöjas med en af kvinnan nedtryckt aflöning, utan att därtill ega hennes fördelar i ett godt hem hos föräldrar eller anför- vanter?
Uppröres ej vår sedlighetskänsla vid föreställningen, det vi genom att i oträng- da mål nedsätta lönen för vårt arbete, vålla, att just de egenskaper — dygder — som företrädesvis tillerkännas kvinnan, blifva sam- vetslösa arbetsgifvare till nya medel, hvarmed de kunna skada och förtrycka?
Dessa frågor torde väl förtjäna att, i allt lugn, behjärtas af alla bättre lottade arbets- sökande kvinnor, och blott om och till dessa har jag i mina förra artikel talat samt ut- tryckligen sagt, att man af den stora skara nödställda arbeterskor, som landet tyvärr eger, ej kan eller får fordra deltagande i kampen mot missförhållandet emellan mannens och kvinnans aflöning för samma slags arbete.
Jag tror nämligen ej pä någon större väl- signelse genom strejkväsendet.
» Elma » skall ha ett ärligt menadt tack för det hon, om än indirekt, visade mig vå- dan af att i en mening afknappa ett ord, under förutsättning att man i alla fall blir förstådd af sina läsare; jag vill bjuda till att » aldrig göra så mera ».
Dessutom öppnade nu detta enda under- strukna ord dörren till ett bildergalleri, länge stängdt och gömdt i mitt minne, och jag känner mig manad att framdeles med några af dessa bilder illustrera mina tankar om den stora skada, som- vållats samhället och den enskilde genom kvinnans ställning bakom mannen och hennes däraf vordna vana att verka indirekt samt glida undan ansvaret.
Störd siesta.
D e t var s ö n d a g s e f t e r m i d d a g o c h familjen v a r s a m - lad i husfaderns r u m.
E n hemtreflig brasa u p p - lyste r u m m e t.
F a r själf l å g p å c h ä s l o n g e n, r ö k a n d e sin h ö g t v ä r d e r a d e p i p a, o c h m o r satt m e d d e n lilla e t t ä r i n g e n i k n ä e t, berättande s a g o r f ö r t r i p p - t r a p p - trullingarne, h v i l k a s t o d o i r i n g o m h e n n e.
» H v a d dessa s ö n d a g s e f t e r m i d d a g a r äro ljufliga! » afbryter d e n r ö k a n d e, i det h a n d r a g e r ett sådant d ä r njutningsrikt, d j u p t d r a g u r favoriten.
» J a, så fridfulla o c h h e m t r e f l i g a!
» D e s m å l e m n a s n u u t till A n n a i b a r n k a m m a r e n, m o r t ä n d e r l a m - p a n o c h slår s i g b e k v ä m t n e d i fåtöljen för att läsa h ö g t u r sin r o m a n, s o m h v i l a t sedan förra s ö n d a g e n.
D e h a n u h u n n i t o r d e n t l i g t o c h v ä l sätta sig in i situationen, d å t a m b u r k l o c k a n f ö r k u n n a r, att friden är störd.
» S ä k e r t n å g o n, s o m s ö k e r flickorna »; m e n A n n a inträder o c h a n m ä l e r h e r r o c h fru N- — n.
H a d e n u h e r r s k a p e t N — n sett d e n b l i c k vårt störda p a r v e x l a d e, helt säkert h a d e d e retirerat i t a m b u r e n, m e n d e m ä r k t e ej a n n a t än ett v ä n l i g t m o t t a g a n d e, o c h snart ä r o prat o c h traktering i g å n g.
V ä r d i n n a n m å s t e litet emellan s p r i n g a ifrån för att vara behjälplig m e d barnens läggning, barnen, s o m märka någon ovanlig o r o, bli kinkiga, jungfru A n n a s o m bespetsat sig p å en l e d i g stund, d å b a r n e n blif- v i t lagda, blir ur h u m ö r, o c h frun själf finner allt- s a m m a n s tråkigt o c h u p p - o c h n e d v ä n d t.
Ä n d t l i g e n k o m m e r k o k e r s k a n h e m, s u p é n o m b e s t y r e s, o c h vår lilla fru får en s t u n d s r o.
S t ä m n i n g e n blir gladare, slutligen v i l l m a n aldrig skiljas, o c h k l o c k a n slår tolf, i n n a n herrskapet N — n b r y t e r u p p.
» N å, g u m m a n lilla, d e t b l e f j u trefligt till slut — tror ingen märkte vår missräkning. » » N e j, m e n j a g k a n i n t e förstå, h v a r f ö r f o l k inte k a n hålla sig h e m m a o m s ö n d a g a r n e.
A r o d e d å så utsjuka, så ha d e j u teatrarne att g å p å.
E n så pass g a m m a l h u s m o r, s o m själf haft små, b o r d e väl för- stå, att m a n o g ä r n a tager e m o t p å s ö n d a g e n, d å m a n v a n l i g e n har e n tjänare m i n d r e till hjälp — o c h så just d å b a r n e n s k o l a l ä g g a s » — så muttrar v å r lilla fru, i det h o n går o r d n a n d e o m k r i n g, l ä g g e r ett m ä r k e, där l ä s n i n g e n afbröts, s t o p p a r o m b a r n e n o c h l u g n a r sig slutligen, då fars s n a r k n i n g tillkännager, att h o n ej v i d a r e h a r n å g o n åhörare.
Janne.
En vintermorgon i Paris ' hallar.
ji har läst åtskilligt om Frankrike och i Paris, om Frankrike såsom » kökets parnass » och om Paris såsom toppen på denna parnass, inte saunt?
Ni vet, att de franska kockarne äro artister, af hvilka ni kanske skall hemta en, när ni blifvit rik, — mycket rik, förstås!
— och.
ja, när allt kommer omkring, är ni kanske själf en smula invigd i det franska kökets ljufva hemligheter?
Ni vet, att Paris har bortåt 2 1 million invånare, d. v. s.
2^ million munnar.
Men vet ni också, hvarifrån maten kommer till alla dessa munnar?
Vet ni, att det nästan uteslutande är ifrån en enda plats i hela den stora, förfärligt stora staden?
Detta ställe kallas hallarne — tes haltes eentrales.
Som jag en februarimorgon förlidet år — ni låg då än i er slummer, min vackra väninna — i sex timmar genomströfvat dessa zinkpa- latser, som jag ville kalla franska kökets antichambres, kan jag lemna er en skildring däraf.
Och jag gör det med så mycket mera skäl, som ni själf helt säkert, i egenskap af dam, aldrig kommer att befinna er där vid den rätta tiden.
Matvaror och viktualier tillhöra just inte de ämnen, som ligga skönliteraturen nära; strängt taget är det egentligen blott nya skalders osålda dikthäften, hvarmed viktua- lierna få göra bekantskap.
Jag tvekade också att fatta pennan, ända tills jag en dag läste, att Alexandre Dumas d. ä:s — för- fattarens till Musketörerna och Monte Cristo — sista alster varit — ett kökslexikon!
Till hallarne alltså.
* Jag vandrar nedför Rue de Rivoli.
Kloc- kan är - | 4.
Det är mörkt omkring mig.
Paris sofver.
Blott en och annan gatsopare är i rörelse, och de enda ljusa fönstren höra till Les magasins du Louvre: det dammas och bor- stas för den stora dampublikens besök i I morgon.
Jag viker af uppåt den lilla Rue du Pont N e u f.
med ens bländas ögat: en komplex af gigantiska palatser, som skimra i skarp belysning mot den svarta natthimlen.
Det är les kalles eentrales, af hvilka 6 ligga på högra, 4 på venstra sidan af den breda midtelgatan.
* Ah, jag trodde det väl också!
Så skall den plats se ut, därifrån en världsstad hem- tar sin föda!
Jag följer midtelavenyen till torgets nord- vestra hörn, där S:t Eustache ' s vittrade mu- rar resa sig spöklikt ur dunklets krets; kring de blå-röda, upplysta annonskioskerna röra sig fram och tillbaka några människo-silhuetter, men tyst är det och samtalen föras i söm- nigt hviskande ton.
Från den första hallen antyder redan på afstånd en rå, frän köttlukt, hvad som hyses där inne.
Det var i går kväll, som största delen af köttet hitfördes från de stora slak- terierna — les abattoirs — uppe i L a Villette.
Men äfven nu komma väldiga fordon (med grön duk öfverspänd i form af hvalf) fram- rullande för att öka köttkvantiteten.
Där inne hänga i snart sagdt oändliga rader ny- slaktade, blodiga djur, från de jättelikaste, normandiska oxarne till små, näpna får — i synnerhet de sistnämnda, ty gigot är en i Paris mycket värderad föda.
Hur mycket kött tror ni också, att man årligen konsumerar i Seinestaden?
Etthundra åttiofem millioner kilo!
Å t legymerna, grönsakerna, äro både den andra och den tredje hallen egnade.
Två hal- lar bara åt dem?
Ja, ni vet väl, huru myc- ket mera man äter af grönsaker, liksom af bröd, i Frankrike än i Sverige!
Här ligger allting ännu utanför; det är endast kötthallen, som är öppnad.
Matema- tiskt — jag ville säga ordnade af en strateg — ligga här kålhufvudena uppstaplade i pyramider, pyramider af ljus, frisk och sväl- lande grönska.
Och lökväxterna se ' n; dem har man finputsat och upplagt i batterier.
Svamparne och potatisarne ligga, äfven de, ordnade i mönstergilla bataljoner — färdiga att upplösas i reträtt vid första köpares aakomst.
Jag glömde rent af att säga, hvarifrån de kommit, alla dessa födoämnen.
Man ser det på egarne, — mest gummor och gubbar — som vaka öfver sina tillhörigheter som öfver ataliska skatter!
D e ha hitförts från om- nejden af Paris och de representera stora summor af — förhoppningar åtminstone.
Se där t. ex. kommer en ny vagn med skrang- liga hjul.
Hästen ledes in af den gamle bonden, medan hans äkta hälft tronar högt uppe på grönsakshögen.
Då de stannat, frå- gade jag gubben, hvarifrån han var.
Fem (franska) mil hade under 32 års tid det gamla paret hvarje natt kört till Paris, och fem mil hade de hvarje morgon haft att åter- vända.
» Ni bör då vara en burgen man, » ut- brister jag.
» Ah, ntfsieu, inte är det mycket, precis, men hvad gör man inte för att lefva! » sva- rar gubben med ett godmodigt leende.
Så försvinner han bland de hviskande grupperna i halfmörkret.
* 2 n y a hallar hålla för n ä r v a r a n d e p å att u p p - föras.
B å d e själfva h a l l a r n e o c h källarne äro u p p l y s t a o c h b e v a k a d e hela n a t t e n.
Jag själf gick in i ett nattkafé för att värma mig med en kopp kaffe.
Men ehuru jag i och för min nattliga vandring lånat mig en slokhatt å Vitalienne och anlagt min långa resrock, hvars krage jag till yt- termera visso hade uppvikt, fann jag publi- ken alltför misstänkt.
Jag lemnade därför det lilla eleganta kaféet, innan alla stolar voro sönderslagna.
Också en sida af lifvet kring hallarne!
u n d e r vår- o c h h ö s t t i d.
Sommartid brukar man v a n l i g e n ej mälta.
K o r n e t l ä g g e s därefter u p p i h ö g p å ett väl sku- r a d t g o l f för att g r o ut.
O c h b ö r det under tiden flitigt o m r ö r a s o c h h o p l ä g g a s i än t j o c k a r e, än t u n - nare lager, för att g r o ut j ä m n t.
S k u l l e mältan kän- nas vara allt för torr, b ö r m a n slå p å några s k o p o r vatten o c h b l a n d a o m d e n v ä l.
N o g a b ö r tillses, att d e n ej får g r o ut för fort, så att d e n blir k l i m p i g, h v a d a n d e n flitigt b ö r o m r ö r a s m e d h ä n d e r n a.
Öf- ver åtta dagar k u n n a s t u n d o m åtgå, i n n a n mältan b l i r l a g o m u t g r o d d, sedan den tagits ur karet.
F ö r m i n del har j a g g e m e n l i g e n b r u k a t mälta p å ä 2 t u n n o r k o r n (2 ä 31 hektoliter) åt g å n g e n ett hushåll af o m k r i n g t i o p e r s o n e r.
E n g a m m a l sägen är, att mältan är färdig att torka, då m a n i en h a n d full äf d e n s a m m a finner t r e n n e korn utgrodda.
Därefter föres d e n n u färdiga mältan till b a d s t u g a n, s o m för ändamålet är förut u p p e l d a d o c h v a r m, samt bredes u t p å lafven bra t u n n t u n d e r första d y g n e t; m e n d å d e n legat där till kvällen, u n d e r flitig o m r ö r i n g hela t i d e n, l ä g g e s d e n i h ö g för att blifva söt, m e n utröres d o c k emellanåt, tills maltet är så torrt, att det k n a p r a r u n d e r tän- derna, då m a n biter i ett k o r n.
S e d a n föres det till k v a r n e n o c h g r ö p e s groft.
D ä r b a d s t u g a saknas, an- v ä n d e s v a n l i g s. k.
» t o r k p l å t ».
V ä r m e n i det r u m, p å livars g o l f k o r n e t l ä g g e s för att g r o, b ö r ej öfver- stiga åtta grader.
1-J för Tiden lider och himlens svarta färg ljus- Dar till grått.
Landtborna komma i allt större antal.
Torget förslår ej längre.
Nu krälar och myllrar det i sidogatorna.
Klockan 6 slås dörrarna upp.
» Man öppnar, man öppnar! » ropas det, och in i hallarne strömma nu, huller om buller, lik- som i en våldsam kamp egarinnorna af de 1, 5 0 0 butiker, hvaraf hallarne bestå.
Och medan de flämtande gasblossen där ute kämpa med dagbräckningen, stiger mumlet allt star- kare u p p å t.
det breder ut sig.
det växer till s o r l.