Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Theater-direktionen för inställda skådespel under sorgetiden och hvilken kostnad Sverige ensamt bör nu, likasom vid föregående dylika tillfällen, vidkännas dels ock en af det öfriga beloppet, eller 37,387 R:dr 16 öre, i mån af begge rikenas olika folkmängd å Sveriges sida till tolf sjuttondedelar beräknad andel, eller 26,390: 94. har Kongl. Maj:t velat härmed i nåder äska, att, till betäckande af dessa förskottsvis bestridda kostnader, tillsammans utgörande R:dr . 40,390: 94’ Bih. till R.
Prof. 1862 A 1863. 1 Sami.
I Afd. 2 Band. 8 Haft. 1 2 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition M 62. denna summa, Fyratio Tusen Tre Hundra Nittio Riksdaler 94 öre Riksmynt, måtte af Rikets Ständer anvisas.
Derjemte aflåtes nu till Norska Storthinget nådig framställning om anvisande af medel till ersättande af den på Norrige belöpande andel 10,996 R dr 22 öre af Svenska Statsverkets ofvanberörda förskott.
Den af^ifna redogörelsen angående ifrågavarande kostnader skall Rikets Ständers Stats-Utskott tillhandahållas; och Kongl.
Majit förblifver Rikets Ständer medvall Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen.
Ar och dag som ofvan. CARL. J. A. Gripenstedt.
Utdrag a/ Protokollet öfver Finans-Ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-Rådet å Stockholms Slolt den 9 Januari 1863 Närvarande: Hans Excellens, Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, Grefve Manderström, samt Statsråden: Herr Friherre Gripenstedt, Grefve von Platen, Lagerstråle, Malmsten, Thyselius, Bredberg, Thulstrup och Reuterskiöld.
Departements-chefen, Statsrådet Herr Friherre Gripenstedt uppläste till justering ett, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts den 20 nästlidne December, i sammansatt Kongl.
Proposition M 63. 3 Svenskt och Norskt Siats-Råd, enligt Stats-Rådets enhälliga tillstyrkande fattade beslut, uppgjordt förslag till Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående begrafnings- och öfriga kostnader med anledning af Hennes Majit Enke-Drottning
Desiderias dödliga frånfälle.
Majit behagade, jemlikt Stats-Rådets underdåniga tillstyrkande, i nåder gilla berörda förslag, sådant det finnes detta Protokoll bilagdt, och befallde, att, i enlighet dermed, nådig Proposition skulle till Rikets Ständer aflåtas.
Ank. till Exp.-TJtsk. den 14 Jan. 1863, kl. 6 e. ra.
Kongl Majlis Nådiga Proposition lill Rikets Ständer, angående i vissa afseenden förändrade föreskrifter i fråga om sättet för ularrendering af Kronans egendomar; Gifven Stockholms Slolt den 9 Januari 1865.
Hos Rikets sednast församlade Ständer väcktes fråga att ändamålsenliga stadganden för framtida förvaltning och ularrendering af Kronans egendomar borde utarbetas, flir att derigenom bereda större inkomst för Statsverket af dessa egendomar; en fördel, som förmenades icke kunna vinnas, om bestyret med ularrenderingen framgent, såsom hittills, vore anförtrodt åt embetsmyndigheter, af hvilka man hvarken borde eller kunde fordra de insigter i jordbruksväsendet, som toges i anspråk vid bestämmandet af en egendoms rätta skötsel och*sannolika afkastning.
Proposition M 63.
Med anledning häraf hafva Rikets Ständer, uti skrifvelse den 5 Oktober 1860, hos Kongl. Majrt underdånigst anfört, att, ehuru Statens inkomster af nämnda egendomar varit ganska väsendtligt stigande under detta århundrade.
Rikets Ständer likväl trott sig finna, att arrendebeloppet, åtminstone för flere af dem, icke uppginge till hvad enskilde personer af lika beskaffade egendomar kunde påräkna, hvadan ock en temligen allmän klagan skulle försports deröfver, att
Staten af sina egendomar icke erhölle den inkomst, som under en ändamålsenlig förvaltning deraf borde kunna beredas.
Det allmänt kända förhållande, att arrendatorer, hvilka, begagnande sig af den genom nu gällande föreskrifter dem tillförsäkrade optionsrätt, fått arrendet af Statens egendomar åt sig förlängdt, stundom öfverlåtit samma arrende på annan person emot ganska betydlig mellangift, hade, enligt Rikets Ständers tanke, i väsendtlig mån bidragit till detta omdöme, helst det läge för öppen dag, att nämnde mellangift, på sätt Kongl. Majit, uti sin af Rikets Ständer bifallna nådiga Proposition om förkortning af arrendetiden, äfven yttrat, utgjorde en lämplig mätare å Kronans förlust af den städja, som i annat fall skulle kunnat vid arrende-auktion utfästas.
Härvid hade Rikets Ständer likväl icke förbisett, alt, ehuru en obegränsad täflan, förnyad inom en icke för aflägsen tid, tvifvelsutan skulle i flera fall höja arrendena, åtskilliga olägenheter, hvilka blifvit af Rikets Ständer förut befarade, derigenom skulle kunna uppstå.
Före utfärdandet af den i ämnet ännu gällande Kongl. Kungörelsen den 17 Juli 1847 hvarigenom optionsrätt under vissa vilkor blifvit arrendatorn, eller, i händelse af hans frånfälle, hans enka eller barn, i afseende på nytt arrendes öfvertagande, tillförsäkrad, hade nemligen, enligt hvad Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse den 22 Maj 1845 omförmält, erfarenheten visat, att, i följd af den då medgifna, obegränsade täflan vid utarrendering af nämnde egendomar, arrende-anbuden icke sällan blifvit uppdrifna till ett i förhållande till egendomarnes värde alltför högt belopp.
Detta hade oftast föranledt antingen arrendatorns oförmåga, att arrendevilkoren i föreskrifven ordning fullgöra, eller ock att egendomarne vid arrendetidens slut aflemnats vanskötta, samt i försämradt skick; och till förekommande af de förluster Staten i begge dessa hänseenden finge vidkännas, ansåge Rikets Ständer ett korrektiv emot arrende-anbudens oskäliga uppstegring vara af behofvet påkalladt.
Bestämmandet af ett maximum för arrendets belopp, i förening med företrädesrätt för arrendatorn, hans enka eller barn, att emot erläggande af maximibeloppet öfvertaga arrendet, utgjorde ock, enligt Rikets Ständers tanke, en kraftig uppmuntran för redan varande arrendatorer att åt jordens skötsel och odling egna ökad omsorg samt till egendomens förbättrande använda sina tillgångar.
Skälen för införandet af optionsrätten till arrendens öfvertagande, hvilken rätt eger rum endast då förre arrendatorn väl brukat lägenheten, egde således, enligt Rikets Ständers åsigt, ännu den giltighet, att ett frånträdande af de utaf 1845 års
Ständer härutinnan uttalade grundsatser vore betänkligt, äfven om någon ringa för - Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition M 63. 5 höjning i Statsverkets inkomster af egendomarne skulle kunna derigenom Åstadkommas.
Men dä erfarenheten visat att innehafvaren, eller den i afseende å arrendets öfvertagande med honom lika berättigade, nästan alltid begagnat sig af rättigheten alt få öfvertaga arrendet efter det på fÖreskrifvet sätt bestämda maximum, och arrendebeloppen följaktligen sällan bestämmes genom fri täflan, utan hufvudsakligen blifva beroende af berörda maximum, hafva Rikets Ständer, i betraktande af den vigt, som följaktligen hvilade på maximi-beloppets bestämmande, ansett det vara angeläget, att ett så grannlaga åliggande blefve verkstäldt på fullt ändamålsenligt sätt.
Jemlikt nu gällande föreskrifter ålåge det Kongl.
Majits Befallningshafvande i länen att, sedan vederbörande Kronobetjente blifvit hörde, utsätta ett minimum, hvarunder, och ett maximum, hvaröfver det årliga arrendet ej får gå, samt underställa de sålunda utsatta beloppen Kammar-kollegii pröfning och fastställelse
Huruvida detta sätt att tillvägagå vöre ändamålsenligast, kunde dock ifrågasättas, enär det icke lemnade säkerhet, att någon enda i landtbruk och skogshushållning fullt hemmastadd person blefve i tillfälle att yttra sig i en angelägenhet af ifrågavarande beskaffenhet.
Rikets Ständer hade ock uti underdåniga skrifvelsen den 22 Maj 1845 anhållit, att länens Hushällnings-sällskaper skulle, jemte vederbörande Kronobetjente, i frågan höras, innan maximi- och minimi-arrende bestämdes; — och ehuru Kongl. Majt icke lemnat nådigt bifall till framställningen i denna del, funne Rikets Ständer det önskvärdt, att personer med verklig sakkännedom jemte Kronobejteningen hördes i ämnet, innan maximi- och minimi-arrende-beloppen bestämdes af vederbörande myndigheter, från hvilka all befattning med denna angelägenhet likväl svårligen kunde skiljas.
Inrättandet af en särskild styrelsegren för vården derom skulle nemligen, enligt Rikets Ständers mening, föranleda ökade utgifter i den mån, att det kunde vara tvifvelaktigt, huruvida den tillökning i arrendebeloppen, som derigenom vore att förvänta, dertill försloge; — men Rikets Ständer ansågo sig emellertid böra fästa Kongl. Majits nådiga uppmärksamhet vid ifrågavarande angelägenhet, hvilken, fortfarande stadd i utveckling, alltjemt tarfvade förändrade och efter tiden lämpade föreskrifter, som nu i många hänseenden till och med saknades; i hvilket afseende Rikets Ständer exempelvis anmärkte, att, ehuru redan år 1836 temligen fullständiga föreskrifter meddelats i afseende på militie-boställenäs bebyggande och häfd m. m, sådane föreskrifter i många fall ännu saknades för Statens öfriga egendomar.
Och som dessa samt möjligen äfven andra omständigheter torde böra tagas i betraktande vid upprättandet af förslag till förnyade stadganden i ämnet, hafva Rikets Ständer underdånigst anhållit, det Kongl. Majit täcktes, med hänsyn till hvad ofvanföre blifvit anfördt, låta utarbeta och till Rikets näst sammanträdande Ständer afgifva nådigt förslag till förändrade föreskrifter, i fråga om utarrendering och förvaltning af Statens egendomar. 6 Kongl. Maj:ts Nåd.
Efter erhållen nådig befallning att i anledning häraf inkomma med underdånigt yttrande och förslag, har Kammar-kollegium uti skrifvelse den 23 nästlidne Maj, med öfverlemnande af samtlige Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes infordrade yttranden i ämnet, för egen del underdånigst anfört, det Kollegium väl funne, att, enligt Rikets Ständers underdåniga skrifvelse samt den nådiga remissens innehåll, ändamålsenligheten af nu gällande bestämmelser om sättet för minimi-och maximi-arrendets utsättande borde utgöra egentliga föremålet för den utredning, Kollegium hade att afgifva; men då Rikets Ständer äfven vidrört andra delar af gällande grunder för Kronogodsens förvaltning, hade Kollegium ansett sig böra gifva sitt yttrande en större omfattning.
Genom Kongl. Kungörelsen den 17 Juli 1847 om bestämdt maximum, hvaröfver det årliga arrendet ej borde gå och rätt för arrendatorn att, emot erläggande deraf, bibehålla arrenderätten, om han väl brukat egendomen, hade man återgått till den redan vid 1727 års riksdag af Ständerna uttryckta tanke, att det vore af större vigt för Staten, all dess egendomar ändamålsenligt sköttes, än att högsta möjliga inkomst deraf för tillfället erhölles.
Denna tanke hade Rikets Ständer väl icke nu velat frångå, men de tycktes dock hysa den mening, att, till följd af nämnda Författning, Kronans arrenden höllos vid alltför låga belopp, och åtskilliga af Kongl. Majits Befallningshafvande hade framhållit de förmåner, som en fri täflan till vinnande af arrende-rätten förmodades kunna åstadkomma.
Men följderna af 1847 års Författning hade egentligen ännu ej visat sig.
Om man nemligen undantoge dels de få egendomar, som på förläning åt enskilde varit upplåtne och efter 1847 till Kronan återfallit, dels ett antal till största delen små lägenheter, bestående af landtstats,- skogvaktare- och fjerdmgsmansboställen med flere, som, genom förändrade organisationer, efter sagde år indragits och utarrenderats, samt dels några kronoängar och fisken, hvilka alla icke erbjöde tillfälle till jemförelse, och allenast toge i betraktande de egendomar, hvilka år 1847 befunnos upplåtna på arrende under förut gällande allmänna vilkor, så funne man blott ett litet antal kronogods, utgörande 80 till 90 lägenheter, på hvilka den nya författningen hunnit tillämpas, deribland föga öfver en tredjedel vore af den betydenhet, att arrendet uppgmge till 315 kubikfot eller 50 tunnor spanmål och endast 11 droge arrenden öfver 630 kubikfot eller 100 tunnor.
— Ännu vore det således företrädesvis de gamla, före år 1847 genom fri täflan bestämda, arrenden, som vore gällande och detta inträffade med de flesta af Kronans större egendomar i landets fruktbaraste provinser.
Om sådane arrenden, tillkomna före den stegring af jordbruks-produkternas värde, som för icke många år sedan tog sin början, och sedan, utan större återfall, bibehållit sig,numera ansåges låga, och, möjligen i förening med skedda förbättringar af egendomarne, vid öfverlåtelsen föranledde beting om högre meilangifter, så bevisade sådant ingenting emot 1847 års Författning, utan endast att Kronan, vid blifvande nya arrenden, hade att vänta gagn sa väl af inträdd fördelaktigare konjunktur, som af det på egendomarnes förbättrande Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition M 63. 7 nedlagda arbete.
Men ville man för ofvannämnda 80 eller 90 egendomar göra en jemförelse emellan de arrenden, som deraf utgått före år 4847 och dem, som efter åberopade Författnings utfärdande blifvit bestämda, så befunnes att blott för en enda betydligare egendom, samt för sju eller åtta mindre lägenheter, arrendena, hufvudsakligen till följd af särskilda omständigheter, något nedgått, under det att arrendena för alla öfriga och för vissa af dem i ganska betydlig mån blifvit stegrade.
Af de uti nyssnämnda antal inbegripna 41 större och 4 5 medelstora hade en af de förre och sju af de sednare blifvit föremål för arrendetransporter, dervid likväl tre af de sistnämnde öfvergått till aflidne arrendatorers närmaste anhöriga.
Uti Rikets Ständers anmärkning, att enskilde personer drogo större arrende-inkomster af sina egendomar, än Kronan, hade flera af Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande och deribland åtskillige, inom hvilkas län Kronan egde flera och betydliga gods, icke heller velat instämma; och om i behörigt öfvervägande toges, att Kronans arrendatorer måste vidkännas skyldigheter i afseende på egendomarnes bebyggande m. m., och sjelfva uppsätta alla till deras bruk nödiga inventarier, från hvilket andra arrendatorer ofta vore befriade, trodde äfven Kollegium, att det öfverklagade missförhållandet skulle befinnas mindre.
Att någon skiljaktighet måste finnas, läge dock i sakens natur; men sådant torde uppvägas af förmånen för Staten att ega välbergade arrendatorer, med förmåga och håg till egendomarnes förbättring.
I detta hänseende funne Kollegium, med stöd jemväl af hvad åtskilliga Kongl. Maj.ts Befallningshafvande yttrat, ett bättre förhållande, än fordom hafva inträdt, ehuru sådant för den stora mängden af Kronans egendomar, måste tillskrifvas goda konjunkturer för jordbruket, och endast i afseende på ett jemförelsevis mindre antal vore att hänföra till verkningarne af 4 847 års Författning.
Så vidt sådant ännu kunde bedömas, ansåge Kollegium emellertid denna Författning lända till Statens sanna fördel, Efter denna i allmänhet uttalade åsigt, har Kollegium uti de särskilda delar af ämnet, hvarom dess yttrande genom Rikets Sländers underdåniga framställning blifvit påkalladf, sig utlåtit, att hvad först angår den Kronans arrendatorer beviljade optionsrätt, hvilken Rikets Ständer väl förklarat betänkligt att rubba, men någre af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande velat dels förkasta, dels i viss mån ändra, så ansåge Kollegium den böra bibehållas i närvarande skick.
Derigenom hade arrendatorn, så vidt det kunde ske, blifvit närmad jordegarens ställning, hvaruti stor uppmuntran för honom funnes, att på jordens förbättring nedlägga sin omtanka och sitt arbete; och om han, efter att så hafva gjort, vid tilltagande år, eller af annan orsak, önskade upphöra med arrendet, egde han, genom att kunna på annan man öfverlåta detsamma med åtföljande optionsrätt, en utväg att tillgodogöra sig hvad han på egendomen använda Staten kunde icke af detta förhållande hafva någon skada, enär dess vinst, oberoende deraf, inträdde då nytt arrende bestämdes; men deremot skulle ombytlighet i föreskrifterna om denna för arrendatorn så vigtiga rättighet, minska enskildes förtroende till Statens utfästelser och göra dem, som genom att ega tillgång af kapi - 8 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition M 03. tal, kunde blifva de bästa arrendatorer, obenägne att inlåta sig på denna väg.
Af 5:te punkten i 4847 års författning torde dessutom följa, att den arrendator, som nu eger optionsrätt samt icke sjelf förverkar densamma, ej kan lagligen betagas sin rätt att åtminstone för nästföljande arrendeperiod bibehålla egendomen, om denna icke annorlunda disponeras.
En ny ordning skulle således icke kunna för närvarande göras gällande i afseende på andra egendomar, än dem, som antingen icke förut varit utarrenderade eller till hvilka nuvarande arrendator icke ville begagna optionsrätten.
I fråga om sättet för arrendets bestämmande, hvilket ämne utgör egentliga föremålet för Rikets Ständers underdåniga framställning, har Kollegium deremot ansett sig böra biträda den af både Rikets Ständer och samtlige Kongl. Majits
Befallningshafvande uttryckta mening, att personer med verklig sakkännedom borde få tillfälle att yttra sig innan minimi- och maximi-beloppen fastställas.
Att genom tjenliga föreskrifter tillse, det förslag dertill upprättas, grundadt på verklig insigt i jordbruksnäringen, i förening med upplyst omdöme och nit för det allmänna bästa, egde, efter Kollegii mening, vida större vigt än att för kronogodsens förvaltning inrätta en särskild styrelse, hvilken tanke Rikets Ständer på goda skäl förkastat.
Men i frånvaron af sådane föreskrifter bestode den hufvudsakliga brist, hvilken för närvarande med skäl kunde tillvitas 1847 års författning.
Enligt denna författning åligger det Kongl. Majits Befallningshafvande att, sedan vederbörande Kronobetjente blifvit hörde, utsätta ett minimum, hvarunder, och ett maximum, hvaröfver det årliga arrendet ej får gå, samt att underställa Kammar-kollegii pröfning de föreslagna beloppen.
Denna föreskrift hade sålunda tillämpats, att Kronofogden, stundom biträdd af Häradsskrifvaren, stundom ensam, eller för mindre gårdar Länsmannen, fått sig af Kongl. Majits
Befallningshafvande uppdraget att uppgöra erforderligt förslag; hvilket Kongl. Majits
Befallningshafvande med eller utan anmärkningar, inskickat till Kollegium.
Ett så beskaffadt förslag innefattade oftast beräkning dels öfver utsädet och afkastningen, med tillägg af inkomsten utaf ladugård och trädgård m. m. och dels öfver erforderliga kostnader för egendomens bruk och skötsel, efter afdrag hvaraf behållningen, förvandlad i spanmål enligt markegång föreslagits till minimi-belopp, uti hvilket någon lämplig tillökning derpå skett för att erhålla maximum.
Otillförlitligheten af dessa beräkningar, hufvudsakligen grundade på arrendatorns egna uppgifter, och icke sällan uppgjorda af yngre tillförordnade tjenstemän utan egentlig kännedom af landtbruk, insåges lätt.
Dock hade äfven de i 2:dra punkten af Kongl. Kungörelsen den 4 7
December 4 799 gifna föreskrifter om spanmålsafgiftens minimi-belopp blifvit följda, samt afkastningen af ladugård och trädgård m m. derpå blifvit tillagd för erhållande af maximiafgiften.
När andra skäligen antagliga grunder icke kunnat erhållas, hade äfven Kammar-kollegium vid pröfningen af de föreslagna arrendena, tagit samma föreskrifter till rättesnöre, på det sätt, att, efter de olika orterna, Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition Ni 63. 9 terna, minimibeloppen blifvit fastställda till 1 eller f tunna strid säd för hvarje tunnland öppen åkerjord, och maximibeloppen derefter bestämts genom att till nämnda minimum lägga det i lika slags spanmål 'förvandlade värdet af 1 lispund smör för hvarje (ko och 1 skålpund ull för hvarje får, som å egendomen kunde vinter- och sommar-födas.
Att detta rättesnöre icke vore pålitligt, måste emellertid erkännas, men något annat hade ofta icke gifvits; och hvad än kunde sägas emot Kollegii sätt att tillvägagå; hade dock bland de egendomar, hvilka, såsom ofvanföre blifvit anmärkt, kunde tagas till exempel på verkningarne af 1847 års författning, Kollegium endast för 12 något nedsatt de från länen inkomne arrendeförslagen och för 16 låtit dervid bero, men för 50 å 60 höjt desamma.
Med sådan erfarenhet egde Kollegium icke skäl frånsäga sig den ledning, som i nämnda afseende kunde af äldre stadganden hemtas, men, med större omsorg och framför allt större sakkännedom vid förslagens upprättande, skulle behofvet deraf blifva mindre.
I afseende på de personer åt hvilka afgifvandet af ifrågavarande förslag kunde anförtros, hade olika meningar blifvit af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande framställda, bland hvilka Kollegium funnit det af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Christianstads län vara den mest antagliga.
I enlighet dermed borde dessa män blifva Kronofog den, en Landtmätare och två sakkunnige män.
Kronofogden är Kronans ombud i orten och hade till tjensteåliggande att tillse jordegarens rätt; Landtmätaren, hvars biträde påkallades för att beskrifva egendomens åker och äng, hade vid denna förrättning tillfälle att om dess beskaffenhet bilda sig ett omdöme och de sakkunnige män, åt hvilka ifrågavarande förtroende skulle lemnäs, måste antagas, finna med sin medborgerliga pligt oförenligt att icke oväldigt och efter bästa förmåga fullgöra sitt uppdrag.
Men då Landtmätaren hittills icke haft till tjensteåliggande att deltaga i arrendeförslags upprättande, och de Landtbrukare, som derom komme att anlitas, för ändamålet måste använda tid och möda, borde såväl den förre, som den sednare undfå skjutsersättning och dagtraktamente.
Likväl torde, när fråga är om små egendomar, allenast en sakkunnig man behöfva tillkallas, likasom Kronobetjent ensam kunde, såsom hittills, uppgöra förslag till arrenden för de fisken, qvarnar och broar med flera lägenheter, hvartill jordbruk ej hörer, men å hvilka 1847 års författning tillämpas.
Och har Kollegium, i enlighet med dessa grunder afgifvit underdånigt förslag till förändrad lydelse af 1:sta punkten uti Kongl. Kungörelsen den 17 Juli 1847.
För häfden af de utarrenderade Kronogodsens egor i åker, äng och betesmark saknades deremot ingalunda föreskrifter.
Sådane voro gifna i allmän Lag, i Kongl.
Kungörelsen den 17 December 1799 och i flera andra författningar.
Dessa föreskrifter, i likstämmighet hvarmed arrende-kontrakterna utfärdades, jlemnade arrenda Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 8 Haft. 2 10 Kongl.
Proposition M 63. torn skäligen fria händer i allt, som till jordens rätta bruk och skötsel hörer, och förbjöde endast hvad som derför kunde vara uppenbart skadligt, hvilket syntes vara att föredraga framför det reglementariska ordnande af jordbruket, som en del af Kongl. Majlis Befallningshafvande förordat.
Några vidare stadganden i nämnde afseende funne Kollegium derföre icke af nöden, helst de undantag, hvilka särskilda fall möjligen kräfde, t. ex. tillstånd till foderförsäljning, endast kunde och borde blifva föremål för särskild pröfning.
Om skogens begagnande, hvilket för närvarande är tillåtit endast för husbehof, vore stadganden att förvänta i en ny Skogs-ordning, och för utöfningen af jagt och fiske torde icke något annat, än hvad lag och författningar innehålla, behöfva eller böra vid Krono-arrendens afslutande iakttagas.
Alt i afseende på bortarrenderade Krono-egendomars bebyggande meddela särskilda för dem alla gällande bestämmelser, utöfver de allmänna grunder, som i lag och författningar redan förekomma, skulle i anseende till dessa egendomars mångfaldigt olika storlek och beskaffenhet, i Kollegii tanke, icke ens vara verkställbar!, utan borde sådant lemnäs till afgörande i hvarje särskildt fall, dels vid kontraktets utfärdande och dels genom de beslut, som af Syne-rätten kunde gifvas.
Förhållandet med dem vore också icke jemförligt med hvad som egde rum med boställen, hvilka, indelade i vissa klasser, upplåtas till begagnande af tjenstemän, som derå icke undfå kontrakter, utan i stället måste underkastas vissa ordningar.
Men af dessa ordningar kunde i flera fall hemlas ledning om iakttagande hvaraf föreskrift äfven funnes i Kongl.
Kungörelsen den '17 December 1799.
Och då framdeles, såsom hittills, Kammar-kollegium samt vederbörande Syne-rätter kunde få hafva sig obetaget att af de Boslälls-ordningar, hvilka äro eller blifva gällande, tillämpa hvad för de utarrenderade Kronogodsen kunde vara tjenligt, syntes inga andra föreskrifter i förevarande hänseende, än som redan finnas vara af behofvet påkallade.