Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon öppnade en andra klassens kupédörr och satte in sin väska, då en herre, som vårdslöst le- gat utsträckt på soffan, hastigt reste sig.
» Förlåt, » sade hon brådskande och ifrigt, » det finns nog plats i nästa kupé, » och hon tog, oak- tadt herrns lifliga och artiga protester, väskan till- baka och gick in genom dörren bredvid, som hen- nes man dessutom redan öppnat, lockad af ordet » rökare », som stod utanpå.
Det var första gån- gen de reste på järnväg.
» Såg du så hygglig den där herrn såg ut, » sade frun, så snart de satt sig tillrätta.
» Nej, vet du, jag har annat att tänka på än ... » » Ja, men han såg hygglig ut, och han bad mig så artigt att stiga in, fast han nog gärna ville ha soffan för sig själf, » sade frun.
Vid Södertelje stego de ur och rätade på De- nen under uppehållet.
» Nu börjar hon nog att räkna minuterna, tror du inte det, Sofie? » sade herrn och såg på sitt ur.
» Ja, timmarne har hon nog räknat hela veckan, » sade frun och smålog emot honom på ett sätt, som riktigt värmde den okände, hvilken från sin öppna kupé- dörr hört hvad de sagt.
» Och känner jag dig rätt, Sofie, sä har du gjort alldeles detsam- ma, » sade herrn med ett godmodigt skratt.
Och därmed kom konduktören och smällde igen dörren om dem på det där svenska kupéskakande sättet, som nog på svaga personer skulle kunna åstadkomma en lindrig nervskakning.
Saken var, att de voro på väg högt upp frånNorrland för att bevista sin enda dot- ters konfirmation: hon hade gått och läst för fruns bror, som var präst nere i Söderman- land.
» Stjärnhof fyra mi- nuter! » Hur de båda träng- des i kupéfönstret.
Jo, där stod hon i sin ljusa bomullsklädning och sin halmhatt ifrigt spejande på det långa tåget.
Båda de- ras näsdukar började hvifta, och hon störtade fram.
Det var något i de tre människornas ansikten, som visserligen gladde de högre varelser, som osyn- ligen ömma för mänskligheten.
» Mamma, pappa, » ropade hon.
» Tag det här, min lilla pulla, » sade herrn med litet osäker röst och räckte ut genom fönstret mot henne en påse Södertelje-kringlor.
Hon hade hoppat upp på fotsteget, och hon tog emot den, medan hon oupphörligt pratade: " Ack, att ni är här, jag trodde aldrig jag skulle kunna vänta så länge.
Ena hästen är sjuk, vi har bara trillan, men det gör ingenting.
Jag står gärna bakpå på fjädrarne, bara jag har er med inuti, » och så skrattade hon muntert och öfverdådigt, fastän tårar glittrade i ögonfransarne.
Nu kom konduktören och öppnade, och hon hoppade ned, men o ve, han kom att med dörren stöta till påsen, så att den sprack, och alla kring- lorna rullade ut på perrongen.
Hon kastade sig på knä och plockade skynd- samt upp dem i hörnet af sin kappa, under det hon oupphörligt lyfte sitt unga strålande glada ansikte mot föräldrarne, som nu småningom sam- lat ihop sina saker och stego ur.
Kringlorna voro upplockade, hon höll dem kvar i kappsnibben med ena handen, under det hon med den andra armen turvis kramade pappan och mamman och lade ansiktet mot deras bröst, så att hatten föll ned på nacken och håret rufsades upp, medan hennes ögon lyste fuktiga af glädjens och rörelsens för- enade känslor.
» Ja, det hela varade fyra minuter — fyra korta minuter, som den » hygglige » herrn från kupé- fönstret hade tillfälle att betrakta denna scen.
Han skulle till Malmö, där han bodde, och tåget brusade obarmhärtigt i väg med honom.
Men det märkvärdiga skedde, att han steg af vid Sparre- holm och vände med nästa tåg tillbaka till Stjärn- hof, han tog reda på, hvem trillan tillhörde, och hvem som menades med S.
Ö., och så for han till sitt land igen.
Några månader därefter skref han ett bref till pappan, som bodde hundratjugu mil ifrån honom.
Fick i svaret intet annat be- sked, än att han själf var rosenrasande och stock- galen.
Uthärdade i ett hälft år till.
For då de hundratjugu milen, presenterades i familjen och gifte sig efter ytterligare ett år med en aderton- åring, som hållit allt hvad den sextonåriga lof- vade.
Kom nu och säg, att icke kärleken ibland kan vara en inspiration, ha något af en profets egenskaper. » » Den herrn hade förtjänt en ärlig näsbränna, » sade en herre, som satt i gungstolen, » det är inte på det sättet man skall besluta om en så allvar- lig sak.
Hvad kunde han veta om en flicka, som han sett i fyra minuter.
Om hon också var al- drig så intagande.
» » Men det var väl inte bara det, att hon var in- tagande, » sade en medelålders herre, som hittills suttit tyst.
» Det finns vissa utseenden, eller kan- ske också vissa situationer, som med ens fram- ställa hela personligheten.
Det kunde ha varit vissa själiska egenskaper han fäst sig vid, till exempel den oförställda barnakärleken, den okonst- lade naturligheten, den friska ungdomsglädjen, den anspråkslösa.
. » » Och så var det förstås ett mycket vackert ansikte därtill, » sade den skepti- ske herrn i gungstolen litet hånfullt.
» Åh ja, det var det nog också eller hur gumman? » sade den andre skrat- tande till en något fyllig dam, som satt i soffan.
» Men hvad det nu än var, så ha vi aldrig, under de många år vi lefvat tillsam- man, kunnat utan rörelse se en påse Södertelje-kringlor. » Ett människolik Ett människolif — huv intimt och hort!
Se, åren flyga och svinna bort som maskrosens fjun för vinolen.
Vår känsla vissnar, vår tanke dör, och grönskan sitt höstlöf på grafven strör — Vi äro ej mer, Och aldrig ser.
den strålande solen oss åter.
Må känslan vissna, må tanken dö!
Må glömskan sitt höstlöf på graf ven strö!
Må solen för alltid sjunka!
På lifvets vårliga, gröna stig, där skänktes mig glädje, där mötte jag dig.- ej mer jag begär — men stå mig när och smek mig, när natten stundar.
Hugo S-ZL Gyllander.
1892 hade systerns runda, barnsliga kinder och energiska mun.
Och hon hade stora, grå, trohjärtade ögon.
Då hon vände sig emot mig, hade en bok glidit ifrån hennes kDä ner i gräset bredvid arbets- väskan.
Jag böjde mig ner och tog upp den — det var Herbert Spencer — och när jag räckte henne den, följde min lilla bukett af linnéa med.
Hon tackade med en glädtig blick ur de liffulla, forskande, allvarliga ögonen.
Med sitt solbrända ansikte och sina kraftiga skuldror stod hon för mig som själfva ungdomsstyrkan, ungdomsmodet och ärligheten och trofastheten.
Det föreföll mig som hade jag sett henne och känt henne länge, som vore vi gamla vänner och goda vänner.
Med ett leende lade hon mina linnéor på bädden bredvid den sjukas hand.
När hon skulle vakna, skulle de vara det första hon finge se.
Jag lyfte på mössan och drog mig tillbaka, tyst som jag kommit.
Där var stillhet, men där var lif i skogen.
Myrorna arbetade, och spindlar spunno silfvernät i solskenet, och fågelkvittret hördes frän djupet med lockande hvisslingar och koketta svar och jublande duetter.
Och solstrålarne drogo långa linier af guld genom den mörka grönskan, och det oafbrutna suset i träden spelade sin vaggsång för den täcka unga flickan, som sof sig till friskhet och lif i grandoft och hafsluft, me- dan hälsan och hoppet vakade vid hennes bädd.
— — — En liten tafla, som borde blifvit målad i ett par verser och ej torrt skildrad i prosa.
Georg (ZT.
Med en vignett 9 e här en liten tafla, som borde varit målad i förg i stället för med svart bläck — eller skildrad i ett par verser och ej på torr prosa.
— Det var ute i skärgården en solskensdag på högsommarn.
Jag hade gått upp på bergs- knallarna för att andas in ett par munnar fri- luft, som kom från hafvet öfver ängar och skogar, öfver fjärdar och skär.
Här uppifrån syntes hafvet i en hvass, skimrande linie blänka fram vid synranden söder ut under solen.
Så gick jag neråt backen, och gick vidare fram på upptäcktsresa inåt skogen, där gra- narna växte allt högre och ställde sig allt tätare, där grönskan blef saftigt frisk, doften under träden och suset i topparna allt starkare och stillheten allt mera tyst.
Jag hade kommit till en gångstig och följt den fram till en krök, där linnéa växte.
A f dem hade jag bundit en liten bukett för att föra med mig hem något af skogens friskhet.
Då fick jag syn på taket af en villa ett stycke framför mellan träden.
Och i detsamma fann jag mig inför en liten tafla, som kom mig att stanna helt tvärt.
Där var en säng flyttad ut under granarna, och i den låg en ung flicka nedbäddad.
Ett stort artistparaply skuggade öfver henne.
Bredvid bädden, med ryggen emot mig, satt en annan ung dam i en fällstol.
Jag såg af henne en storskyggig halmhatt och ett par kraftiga skuldror, och bredvid i gräset låg en stor arbetspåse.
Den sjuka hade fallit i sömn.
Ett täckt ansikte med barnsligt runda kinder, upphettadt Jenny Nyström.
röda af den starka luften.
Kolsvart, trotsigt hår ned öfver pannan, långa, mörka ögonfran- sar, kraft och energi i munnens linier.
En blå sjal bredd öfver hals och armar, en blek liten hand mot det hvita lakanet.
Och där var stillhet omkring.
Där stodo yfviga, yppiga granar med friskaste grönska och gamla, vresigt knotiga och mossklädda, som hårdnat i vinterstormar.
Och ur orm- bunkarnes mjuka bädd stucko späda ljusgröna granbarn upp, men också bland dem var en och annan redan vissnad och bar gula, förtor- kade barr.
Solstrålarne lekte i grenverket, det prasslade till ibland, Där en grankott föll, eller när en fågel flög upp.
Och öfver fågelkvitt- ret inifrån skogen spelade det jämna, oafbrutna suset af vindarne från hafvet hit in i skogs- kammaren, där blå sommarhimmel var tak öfver granväggarna och där små fåglar, små pigga lemlar och ekorrarne med nyfikna ögon tittade fram bakom stenar och kommo fram på grenarne för att se efter, om skogens skyddsling sof godt.
•Stilla och ljudlöst sof hon, och till henne hviskade fågelsången om lifvets fröjd och lust och hafsvindame om hälsa och kraft och suset i granarna om hemmet, om julen och om allt lyckligt och gladt.
Jag ämnade genast draga mig tillbaka, men flickan med den stora halmhatten hörde att någon kommit bakom henne.
Hon vände sig om och gaf mig ett tecken att stanDa och att vara tyst.
Den sjukas sömn var dyrbar.
De voro så lika hvarandra, de båda systrarna, som hälsan kan vara lik sjukdomen.
Hon var stark och kraftfullt bygd, var solbränd och 11 0!
Nordensvan.
&lt;zl.
| \ u suen, s o m möta fan uppå öm » ä g " " V * / VTiva smärtas ö a m, jag r a m a r ötg för (Dm fyenne.
blott öu sången fyör af fjennes steg ©d} Ser genom fyårets gulö vxb fptffyylt änne sfimra fyennes pannbanös blanfa spänne.
Som för en spetålsfs gälla flocfa fly!
Cångt bättre blööanöe mot slam od} öy S l a n ö tornet gå på ööe ttstelslätter Un sfåöa fyennes f} år od} fyennes f} y, Som öu sfall trängta till t öar od?
nätter.
Cy t} ar en enöa gång öu på öm päg ^ått se en trolsf od} flyflig sfymt af Ijenne, ^aruäl till r o, faroäl till lycfa s ä g!
Du mer ej njuta sfall utaf öe tuänne.
" Htm längtans l} eta branö till ööös mig bränne / ' Du ber.
Du till © u ö s moöers nåö triH ty.
XTTen fyuarje morgon bitr öin pina ny (Dd} Du utan fryööa alla Itfoets rätter, efter fjennes t} år od} Fjennes fyy S l o t t trängta fan i blefa öar od} nätter.
Som bloö min gråt nu faller på öen t&gt;äg, Där jag en gång blanö sommarns gräs såg £} on lif en solros upp ur grönsfan steg, fjenne, 3 gulö på släpet lyste liljor trenne,
JTTert blicfen blänfte fall s o m fyennes spänne.
Sesatt od} blef jag flyr f © r a n D Y ttll by.
(Suö, låt mig ej mer se morgon gry, C y lifcet är mig uoröet bäsft s o m etter.
3ag efter fyenncs fjår od; linnes t} y Blott trängta fan t trilöa öar od} nätter.
© Prins!
ITTin uånöas tunga böröa r&gt;äg, 2Tttn lefnaös allt för fyåröa nöö öu fänne.
© d} när jag öött, till öina suenner s ä g: €åt o s s maöonnans btstånö be för öennc, 5 o m för en öööltg fuinnas l} år od} r / y Spelt bort sin själ t sjufa öar od} nätter.
fcum-Hit.
Med två illustrationer af J e n n y Nyström.
i. Ijörren sparkades upp, och den knubbige lille laboratDriedrängen vaggade in med en väldig damejeanne salpetersyra i fånget, om- kring hvilken hans korta armar knappast för- slogo till ett famntag.
En pust af den kalla luften utifrån lyfte för ett ögonblick på den hvita slöja af stickande gaser och vattenångor, som sväfvade öfver laboratoriet, och Bunsen- brännarnes bleka lågor fladdrade till i en gul blixt.
» Stäng dörren, » dånade det med unison kläm ur ett dussin strupar.
» Kolfven » — så kallades han gemenligen af studenterna med anledning af sin klotrunda figur — • lyckades befria sig från bördan, sköt dörren igen och klef fram i rummet.
Han knep helt menande på sitt enda öga.
Det an- dra hade han förlorat en gäng för länge sedan i en gasexplosion, som barkat hans löjliga lilla ansikte fullt med otaliga skrynklor och ärr.
» Hon har kommit. » sade han med en ton af högsta ifver.
» Just nu!
Jag såg själf, när hon gick in till amanuensen. » Ett surr af öfverraskning fortplantade sig från mun till mun vid denna betydelsefulla un- derrättelse, och man släppte genast, hvad man hade för händer, för att samla sig i grupper och ifrigt diskutera.
» Hon » hade nu också varit det allmänna samtals- och intresseämnet i en hel vecka, alltsedan amanuensen Gerle bragte den första notisen om hennes väntade ankomst.
Man ha- de undrat och debatterat hit och^ dit utan återvändo under dessa dagar.
Dorrit Linde — det ovanliga engelska för- namnet slog an, och hon titulerades redan på förhand helt familjärt för Dorrit man och man emellan.
Ful eller vacker?
En emanciperad trubbnäsa med blåa glasögon och stubbadt hår?
Eller en liten Östermalmsälfva, som lagt sig till med sitt studentbetyg af samma skäl som sin nya pariserhatt — därför att det var modernt?
Luften var mättad till spänning af idel frå- gor som en laddad åskhimmel.
Och nu skulle svaret strax stå lifslefvande midt ibland dem.
Spejande blickar riktades mot dörren till amanuensens rum, bakom hvars glasruta dock den blåa kalikågardinen afund- samt förtog all utsikt.
När den så plötsligt gick upp, störtade ett hälft dussin unga män baklänges nästan öfver!
ända.
Det blef ett kort fnitter bland de öfriga och så med ens dödstyst.
På den unga flicka, som trädde in vid ama- nuensens sida, rördes emellertid icke ett drag vid denna något bullersamma och öfverraskan- de entré.
Hon var smärt, ganska lång och välväxt.
En mörk enkel klädning af elegant snitt framhöll genast detta angenäma faktum.
Ansiktet regelbundet, af en fin oval rundning och med frisk färg.
P a D n a n var särskildt vacker, bred och klar.
En blond krusig hår- slinga hade som af en tillfällighet fallit ned.
Annars ingen lugg.
Ögonen voro stora, gråa och sågo lugnt rakt framför sig.
Öfver Gerles svartskäggiga, eljes alltid vax- hvita ansikte drog däremot en dunkel rodnad, och det glimmade till bakom glasögonen.
Han hade haft en presentation på läpparne, men nu teg han, förde Dorrit fram till en ledig plats, som låg något för sig själf bakom dragskå- pet i ett hörn af rummet, böjde sig ned och plockade från hyllorna upp en del utensilier — blåsrör, kol, sprutflaska, stativ.
I lågmäldt, en smula nervös ton började han demonstrera deras handhafvande.
Hennes gråa ögon följde orden på hans läp- par, klara, lugna.
Hon hade redan arbetat på laboratoriet i en hel månad, och det hade för läDge sedan blif- vit så hvardagligt att se henne på sin plats, iförd det långa hvita laboratorieförklädet ofvan- på sin mörka dräkt och med den lugna, all- varliga profilen lutad öfver filtret eller afdunst- ningsskålen, att ingen längre gaf akt därpä.
Till en början hade man allt pröfvat en smula galanteri, och en efter annan af de djärfvare hade nalkats henne med något litet skämt, någon artighet eller erbjuden hjälp.
Men hon hade ett sådant rent af märkvärdigt sätt att mottaga allt detta med den orubbliga- ste likgiltighet och en kall, nästan förvånad blick ur sina gråa ögon, som verkade i hög- sta måtto afkylande.
Man märkte snart, att här brände man sina kol förgäfves.
Och så återtogos snart de gamla vanorna och tonen, och Dorrit fick stå, där hon stod.
Det var också det högsta hon önskade — att få vara ensam och i fred.
Hon hade kom- mit hit för att arbeta, arbeta riktigt på skarpa allvaret; och kurtis och fjäskiga unga män af- skydde hon värre än pesten.
Hon ville bli en själfständig och oberoende kvinna, ja, det ville hon; och hon hade minsann icke offrat all denna sega, nästan upproriska envishet att gent emot styffadern och modern få sin vilja ige-
nom — först att taga studentexamen, sedan att fortsätta vid akademien — för att äfven här förföljas af den ytliga och tomma ton, som i hemmet blifvit henne så motbjudande.
Åh, att blifva sin egen genom eget arbete och att en gång kunna stå ensam och stolt, utan att någon hade rättigheter öfver henne utom hon själf!
Det hade varit långa års stän- diga dröm.
Att icke hehöfva taga hans pen- ningar som en motbjudande nådegåfva, att en gång icke längre förföljas af hans rikedom och lyx.
Hade hon icke sett modern sälja sig åt honom, knappast ett år efter hennes fars död.
Hennes älskade, stackars pappa, som hade sli- tit sig till döds för deras skulll.
Men hon hade väl icke ingått i köpet, henne skulle de inte också kunna sälja — åtminstone icke längre än till en tid.
Den ende, som kom henne något närmare, var Gerle.
Men det var nu endast helt kamratlikt och å äm- betets vägnar.
Han intresserade sig så för hennes framsteg i ke- mien, och hon varverk- ligen en mycket tack- sam lärjunge.
V. Terminen var slut, och de stora salarne stodo öde och tomma.
voro resta, skingrade åt alla håll julferier.
Endast » Kolfvens » grofva laboratorie- Studenterna för att fira stönar gen- drig känt af.
Han hade svårt att samla sin uppmärksamhet och sitt intresse, och det var dock en mycket viktig bestämning han syss- lade med i och för sin gradualafhandling.
Oupphörligt drogos hans tankar och blickar bort till Dorrit, som stod så flitig vid fönstret näst intill.
Hon lyfte sin retort upp mot ljuset och såg genom vätskan.
Hennes gråa öga var oföränderligt klart och lugnt.
Han ruskade det svarta yfviga håret och med en nästan ondsint ifver kastade han sig på nytt öfver arbetet.
Men många minuter voro icke gångna, förrän han åter afbröt och förstulet såg bort åt sin granne.
Den lilla loo- ken, som så gärna gled ned i hennes panna, glänste i solstrimman som guld.
Så fann han då, att han måste hjälpa henne till rätta med något och lämnade sitt eget vind för våg.
Det fick vara till en annan gång, det brådskade väl ej så.
Nu var det omöjligt.
Han kände sig emel- lertid numera ganska besynnerlig till mods, när han stod så där vid hennes sida, timme efter timme under sak- ta samspråk och hörde hennes lugna, mjuka röst.
Det var icke alls som förr; den ange- nämt trygga känslan af kamratlighet hade gått ifrån honom, och han kunde stå länge och kämpa tyst inom sig själf, innan han fann ord för den enklaste sak, som rörde det arbete de hade för hän- der, allt medan han kände, hur blodet ru- sade stötvis upp och åter genom hans hjärna och hjärtat slog ojämnt och hårdt.
Oupphörligt vandra- de han mellan hennes plats och amanuens- rummet för att öfver- vaka hennes arbete.
Långa stunder stodo de sida vid sida, lu- tade öfver titreringen, medan de räknade, hur droppe efter droppe pärlade från byretten, skimrande i den gråa vinterdager, som odäm- pad föll in genom det höga nakna fönstret.
Han kände den ljumma värmen från hennes kind tätt in- till sin egen, och de- ras händer och ögon möttes ofta i arbetets ifver.
Så gick det dag efter dag, och en viss förtrolighet uppstod emellan dem.
Det var en helt nödvän- dig följd af allt detta, som de hade gemen- samt.
Men de talade aldrig om något annat, hennes laborationer.
despelet utanför slog hon upp analysprotokol- let från i går och började sina beräkningar.
Han kunde icke förklara hvarför, men han kände sig nästan ond.
Blodet slog upp åt hufvudet som en varm våg.
Nej, hon var då för omöjlig!
hvad rörde En enda gång — det var eD gnistrande kall solskensdag, och i Karolina-parken utan- för deras fönster stodo idegranarna i blinkande rimfrostskrud — hade han börjat samspråket med en blick på isprakten ut genom rutan och en inledande anmärkning: » Hvilket härligt väder i dag!
Hvad ändå träden äro vackra i en sådan skrud! » Hon såg upp på honom, förvånad, nästan förebrående.
» Tycker ni? » svarade hon en hel minut därefter.
Och utan ett hälft ögonkast på skå- Det hade isynner- het blifvit honom mot- bjudande att kalla hen- ne ni, som förutfallit sig så naturligt.
För hvarje gång han skulle ha fram det där lilla ni, blef det allt svå- rare och svårare, och till sist en gång, när han stått och stridt tyst med sig själf i många minuter, stötte han fram i ren förtviflan med: » Fröken Dorrit ».
ljödo, där han klampade fram och åter genom rummen.
Men Dorrit gaf sig icke tid att taga ferier, Han riktigt ryckte till i detsamma öfver sin därtill var hon allt för mycket uppe i arbets- Hon såg upp på honom med öfver- ifvern.
Som amanuensen Gerle också skulle djärfhet.
Han stanna i staden öfver julen och dagligdags stod raskad min.
och arbetade i sitt lilla rum innanför kalikå- drog en suck af lättnad.
gardinen, passade det ju alldeles förträffligt.
Nu var emellertid denna position intageD, Dorrit hade flyttat in till honom; det var för och utan någon anmärkning från hennes sida kallt därute, där de nu icke längre eldade.
• — fortfor han allt framgent att kalla henne frö- Han kunde icke längre förneka det för sig ken Dorrit.
Han formligen DJöt däraf, han själf, Gerle, men han var icke mera vid sunda liksom smekte fram namnet med tungan för vätskor.
Det hade kommit en nervös oro öfver hvarje gång han nämnde det.
Men annars var allt detsamma.
honom vid arbetet, som han förr till dags al-
Men han känner till slut, att det icke kan gå längre.
Han måste tala, ha luft!
Tala om något annat än dessa syror och baser, dessa viktprocent och dessa eviga formler.
Tala om.
ja, om sin kärlek!
Ty nu vet han, att han älskar henne.
Dorrit, Dorrit, du stod dock där dag efter dag så omedveten och trygg, som om ingen ondska funnes på jorden] Icke en aning af en tanke gick bredvid ditt arbete eller en dall- ring af en känsla gled fjärran från dina prof- glas och retorter.
Och din hand darrade icke, och icke värmdes dina kicder med bråkdelen af en grad.
Och likväl branu där en eld bredvid dig, rundt omkring dig, en eld, förtärande i hvarje ögonblick!
Och blickar omsvärmade dig som glödande gnistor och borde ha stungit din hud med sveda, då de träffade din hvita nacke eller din hand.
Kanske tror du icke på själarnes frändskap, fast du hvarje dag sysslar med kropparnes och löser och binder efter dess mäktiga lag?
Kanske tror du, att syran äter metallen, men att elden lefver af sin egen låga?
Du vill vara fri och bero af ingen.
Dorrit, Dorrit, ' ännu tiger han.
Men om en dag, en timme, om en sekund kanhända skall han tala.
Den stormen, som är i honom, skall tala; den elden, som bränner honom, skall tala.
Hvad svarar du då, du intet anande?
En kvinnobild från 1700-talet.
Med tvä illustrationer af G. Åberg.
m du till- bragt nå- gon vecka eller möj- ligen en sommar på Drott- ningholm, har bilden af den kvinna, vi gå att tala om, ovillkor- ligen manats fram för ditt inre öga — bilden af den svenska drott- ning, som här firade sitt biläger, här vistades under smekmånadens romantiska dagar och sedan flydde hit undan stormarne och partistriderna för att njuta det lugn, hon ej fann i konungaborgen i staden, som här var själen i lysande hoffester och glada fetes cbampétres under jägarhornens smatter, som här fann ett fält för sitt rastlösa verksamhetsbegär — vi mena Lovisa Ulrika, Gustaf den tredjes moder.
Hon liksom går igen i parkens gångar, i gemaken och framför allt i det lilla lust- slott, som ligger och drömmer i en vrå af denna värld för sig, Kina!
Försök att gå dit, icke ledd af en vaktmästare, som tröttar dig med en enfor- mig läxa, under det att en flock besökande från staden, kanske en och annan spotsk engelsman och några » geschwätzige » tyskar, kompletterar sam- lingen; nej, att gå dit, säga vi, utan något säll- skap, ensam en hösteftermiddag, då de fallande gulnade löfven påminna om alltings förgängelse och allt inbjuder till vemod intrycket skall blifva nästan öfverväldigande.