Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
F ö r hvarje om blott du ställer, såsom förr i Norden, bildad svensk qvinna o c h man äro dessa en man med kraft o c h handling bakom orden '. » uppseendeväckande böcker — framläggande Under ett.par års tid i medlet af 1860- en allvarlig o c h god svenskas tanke o m talet utgaf Mathilda Langlet — i sitt ar- samhället, tidsandan, kristendomen, äkten- bete understödd förnämligast af fruarna skapet, den fria kärleken, vårt hvardagslif, Lagerheim, f. Schwan, Louise Flodin, f. vårt umgängeslif, vår literatur, vårt ansvar Söderqvist, o c h Lina Grundelius, f. Söderén för både oss sjelfva, våra närmaste o c h (utgifvarinnans syster) — tidskriften Aret våra medmenniskor — välbekanta.
De ha om.
Den var uteslutande afsedd för läs- af hennes meningsfränder — o c h de ut- ning i den bildade familjekretsen, och upp- göra väl, glädjande att säga, flertalet af fylde förträffligt sitt program.
Tidskriftens Sveriges folk — helsats med liflig glädje öde blef emellertid att undanträngas af den och djup tacksamhet, o c h af de med henne allt mer o c h mer sig utbredande Svenska olika tänkande, äfven de mest oregerlige Familj journalen, i hvilken äfven Malhilda bland dem, med, så vidt vi upptäckt, akt- Langlet efter någon tid blef medarbetare.
ning o c h respekt.
Hvad s o m härtill ej Ar 1871 utgaf hon ett häfte dikter: Blad minst torde bidragit, har varit frånvaron och blommor.
Deras framkomst väckte af alla fortsatta » råd », allt s o m kunnat få visserligen ej något ovanligare uppseende, ens den minsta anstrykning af käxande.
likasom väl ej deras öde blifvit att intaga » Nu har j a g sagt mitt ärliga ord som svensk någon vigtigare parterr i den svenska sån- qvinna » — har fru Langlet tänkt — » och gens örtagård, men mer än en af dessa nu » — har hon för sig sjelf, med Bettys okonstlade, skära b l o m m o r är likväl för- fru mor, tillagt —: tjent att bevaras i minnets herbarium, t. ex.: En grönskande ek uti skogen stod på enslig stig: » Må stormen komma, om han har mod, att möta m i g,.
» har min lilla lexa slut, och till min söm jag går till baka. » Birger Schöldström.
) Ut vid min brasas glöd en stund i skymningstimmens frid, då tanken gerna gör en rund till kär, hånrunnen tid.
Vid maitadt sken, som glimmar ån, låt mången solljus dag och mången mulen gå igen med aldrig glömda drag.
När sedan, tyst liksom du kom, du från min sida går, så stanna blott och säg mig, om du mig, jag dig förstår.
Säg, om din tanke glömt sig qvar vid stund af lust och fröjd, säg, om likt min den kanske var vid sorgens dag fördröjd.
Om du en gång den att i bekymrens tid utaf en kärlek Iwmta som delade din strid säg, minns du något än dessa mulna dar, då lidandet band själ och ömhet solen vari lyckan haft kraft, — hellre väl vid själ, Amalia Fahlstedt.
Ett råd af fru Haraldsson.
Meddeladt Idnns läsarinnor genom A.ve.
&gt; |fpj|et är lätt afhjelpt nu, då den nya v å r; &amp; é&amp;i derskan kommer.
Säg blott till henne, att om gossen ej efter hennes bestämda tillsä- gelse stiger upp från golfvet och håller sig tyst, då han är frisk och mätt samt har nå- got att leka med, så skall hon taga en liten trädgårdskanna med pip och utan vidare för- beredelser hälla litet kallt vatten, så det rin- ner nedåt gossens ryggrad.
Detta medel har en förunderlig verkan att få sådana sjelfs- våldiga, otyglade små på fötterna, och det är en god handräckning åt dem, då de skola lära sig att styra sina sinnen och böja viljan.
Det förstås, att får barnet förnuftig aga, så snart det visar bmjan till ilska och sjelfrå- dighet, så är vattenkuren, för så pass stora barn som Gustaf, vanligen öfverflödig.
Ni kan ju, i fall medlet måste förnyas, sjelf upprepa det, så att gossen ser, att ni anbe- fallt kuren; äfven måste de små lära sig för- stå, att Astrid o c h ni äro ense i allt.
Barn få naturligtvis ej ha lof att spela hustyran- ner och störa hemmets dagliga ordning och trefnad.
Astrid mättar säkert de små på be- stämda tider, så att de i vanliga fall sofva under edra måltidstimmar.
Ä r ett barn sjukt, då måste naturligtvis Astrid och ni tura om att vårda det, ty blefve vårdarinnan öfver- ansträngd och klen, vore det ju dubbelt svårt för husmodern. » » Ni menar alltså, att Astrid måste ha samma rättighet som jag att befalla barnen och hälla dem till att lyda? » » Kära fru Vilberg, man tager j u ej en bil- dad och andligt utvecklad medhjelperska blott för att vårda barnens krop23sliga del, fastän en dylik förståndig barnvård är af mycket stor vigt, utan man vill naturligtvis äfven, att hon skall bistå modern med de smås upp-
hallo » ett n u m m e r U e c k a n u n d e r h e l a q v a r t a l e t.
För hvarje 6-tal abon- nenter.
aom s a m l a s, o c h f ö r h v l l k a a f g l f t e n I n s ä n d e » till R e d a k t i o n e n a r tuktan cch uppfostran.
En af barnflicks- systemets många förderfliga sidor är, att en mor ej vågar anförtro åt den outvecklade, okunniga och ouppfostrade sköterskan att tukta och näpsa barnens sjelfsvåld, egensinne eller andra olater.
Hundrade gånger ora dagen säger eller skriker barnflickan sitt: » Gör inte så!
Låt bli det der! » — men barnen lyda henne sällan eller aldrig, emedan de nogsamt veta, att hon ej eger makt och myndighet till att göra sig åtlydd.
Och så vänjas barn vid att ringakta befallningar och föreskrifter, från hvem det vara månde, och i viljerikt- niugeu och karaktären kommer detta vind- flöjelsaktiga, lösa och opålitliga, som vi så väl känna frän samfuudslifvet, och som ska- par så många sorger och olyckor. » » Det är nog sant, och i denna sak tänker jag verkligen handla i den antydda riktnin- gen, då jag vet, att Astrid verkligen satt sig in i en uppfostrarinnas vigtiga kall.
Men med barnvården följer äfven en del otrefliga sysslor, hvilka en barnflicka förrättar utan knöt, men som troligtvis förefalla en bildad dam simpla och vämjeliga.
Jag menar sär- skildt Ullans tvätt, de andra barnens skodon — ni förstår, fru Haraldssou! » » Jag förstår det fullkomligt, och jag har från det ögonblick, frågan väcktes och upp- togs, fruktat, att det just genom dessa små detaljer skulle framkomma sådana skefva åsigter, att hela saken lätt kunde bli sned- vriden. » » Hur menar ni? » » Jo först och främst finnes här ju bland oss en hel flock unga qvinnor, som blott fått en estetisk uppfostran och utveckling samt följaktligen ej står på någon fastare lifs- grund än blott och bart den döda kunska- pens, till hvilken ofta sällar sig en viss falsk romantik, som kommer fantasien att gripa hvarje ny tanke och omforma samt förgylla den enligt hvars och ens smak eller beqvärn- lighet.
Dylika naturer se barnvården från den estetiska sidan och skjuta från sig allt det obehagliga, som medföljer detta kall.
Derför är det af högsta vigt, att hvarje bil- dad qvinna, som väljer denna gerning, från början inser, att hon måste upptaga den helt och hållet, icke delvis, icke med ett par fin- gerspetsar, utan med båda händerna, och det vore bra illa gjordt af barnens mödrar, om de på dessa punkter lemnade vårdarinnorna i okunnighet om, hvad dem tillkommer. » i rv I U i i U &gt; i IN I d u n, e r h å l l a * e t t g r a t l s e x e m p l a r r ö r h e l a d e n t i d, u n d e r hvllker.
a b o n n e - m e n t e t r ä c k e r.
A r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e än 6, t o r d e p r e n u m e r a - dom också barnens vård — tillfaller henne.
Meningen med reformen inom barnvården är ej att blott bereda förmögna familjer förde- len af att få en upplyst barnsköterska; det är en tanke, som åsyftar att skaffa dylika hjelparinnor äfven — ja, företrädesvis åt så- dana mödrar, hvilkas dagliga sysslor förhin- dra dem att sjelfva helt och hållet sköta sina barn, men som ej ha råd att hålla ett öfverflöd af tjenarinnor. » » Skulle jag blifvit nödsakad att hålla ett biträde åt Astrid, så kunde jag omöjligt ha bjudit denna senare mer än hälften af den lön, hon nu kommer att få, ty vi höra ej ti IL de rika. » » En barnsköterska, som skulle behöfva bi- träde af någon annan än barnens mor, vore ju ett oting i ett hus.
Tjenarne skulle för- akta henne som en odåga, och barnen skulle snart upptäcka, att hon var ett föremål för huspigans löje och ovilja, och det der ' biträ- det ' skulle hata ' damen ', som trängt henne fråu barnvården, utan att kunna uträtta de de dertill hörande gröfre sysslorna.
Genom detta skulle otrefnad uppstå i hela huset. » » Men om en ' barnfröken ' ej af sig sjelf tager upp dessa sysslor, så blir det sanner- ligen bra obehagligt för en husmor att till- säga henne göra det. » » Man gör alltid bäst i att vid de under- handlingar, som föregå platsens tillsättande, tydligt nämna alla de göromål, som åtfölja den, såsom något helt naturligt och nödvän- digt.
Får man ändå att göra med en min- dre upplyst och fördomsfri flicka, bör frun naturligtvis sjelf hjelpa henne med de gröf- sta sysslorna, tills fördomen mot dessa för- svinner och pligtkänslan hos barnvårderskan vuxit sig stark.
Husmodern må aldrig glöm- ma, att hon skall vara den nye familjmed- lemmen till stöd, liksom att denna är det för h e D n e i fråga om barnen. » » Jag h a r, vet fru Haraldsson, ofta tänkt på, hur väl just de fattigaste mödrar behöfde dylika hjelparinnor, men hur skall detta kunna ske? » » A, f i u Vilberg, ni skola nog få se, att ur denna tanke skall ett vackert, lummigt träd uppväxa, till skydd för fattiga hem!
— Så der, nu lade båten till vid er brygga!
Far väl, jag skall, genom » A v e », i » Idun » låta er veta., hvad godt j a g af denna sak hoppas just för de fattiga hemmen. » » Det blir rysligt obehagligt att tillsäga en så fin flicka som Astrid, att hon måste bor- sta barnens skor och tvätta lillans linne. » » Den vandrande juden. » » Hvarken till Astrid von Helm eller nå- gon annan verkligt bildad och upplyst barn- .JC.äkert har mången undrat, hvad » Ebon Hois » vårderska behöfver detta sägas, ty del vela de h jiQ » vandrande jude » kunde vara för märkvärdig växt; sjelf tade jag mycket åstundat att få se af sig sjelfva.
Tror ni, bästa fru Vilberg, att man håller tjenarinnor åt våra bildade den samma.
Så träffar jag en vacker dag, just som jag står i begrepp att vända mig till den ärade in- sjuksköterskor på hospitalen eller sedan, då sändarinnan sjelf med den underliga signaturen för de anställas i familjen?
Jag kan försäkra att utbedja mig en pressad qvist af växten att till- eder, att dessa qvinnor få uträtta sysslor, fredsställa min nyfikenhet med, då påträffar jag en mot hvilka allt det, som tillhör barnens lika stor blomster- som menniskovän.
Hvem har ej i likhet med mig varit nog lycklig att emellanåt kroppsliga vård, är en lek.
D e få skura, påträffa en af dessa medvandrare, hvilka det blifvit putsa, tvätta förband m. m. och dertill ut- förunnadt att i långt högre grad än andra sprida rätta en hel del för den ovane rent af vämje- värme och solsken kring sig och komma oss, åtmin- liga göromål.
Men inte faller det någon af stone för en stund, att glömma lifvets mångahanda sorger?
Förlåt ärade läsare, att jag låter » den van- dessa qvinnor in att finna sådana göromål drande juden » vänta.
En känsla af djup tacksamhet vara nedsättande för deras värdighet? » dikterar mina ord.
Sedan hon välvilligt visat mig » I hemmen frikallas sjuksköterskorna dock från att uträtta gröfre sysslor, vet jag. » » Möjligen i förmögna hem; men de blifva ju äfven kallade till fattiga sjuklingar, och då blir ej sällan en grundlig rengöring i den sjukes hem ett af sjuksköterskans första göromål, och den dagliga städningen — stun- sin utmärkt vackra växtsamling, frågar hon till sist, hvad jag tycker om » den vandrande juden ».
» A r det denna, » utbrister jag; det var således en- dast en gammal bekant, fast jag ej förr än nu hört något svenskt namn på den samma.
Kanske har någon af Iduns läsare sden vandrande juden » till dagligt sällskap, utan att ändå känna honom.
För att han för dem om möjligt må blifva bekant, vill jag till » Ebon Hois » upplysningar foga nedanstående.
De^s latinska namn är Tradcscanlia albijlora, en slingerväxt med äggrunda, tvåsidigt ställda blad, med en violett anstrykning på under- sidan af somliga och oansenliga, hvita.
Dess stora värde består i dess användbarhet, såsom till amplar, beblädnad af jordytan i större växters krukor o. s. v., den lätthet, hvarmed den förökas, och de ringa anspråk, den har för att växa och trifvas.
Förutom ofvanslående art finnes en annan, zcbrina, med hvitstrimmiga och af denna en varietel med hvit- och rödstrimmiga blad, båda utmärkt vackra, men de hafva ej så vackert växtsätt som den första.
Afven dessa båda äro ganska ofta odlade.
Blomslervän.
Hennes pojke.
fPIjwea hade kommit en vacker solskensdag; k^zo hon kunde ännu minnas, hur hon legat halfvägs ut genom det fönstret en trappa upp och tittat, full af nyfikenhet, ut på den öfverhöljda bysten, som tre karlar varsamt handterade, liksom den vore lefvaude.
Och sedan hade hon klifvit upp på galoschhyllan, för att ej slå i vägen, då den bars in i tam- buren.
Modern hade varit mycket emot in- köpet, men pappa kom dock att råda i den saken, som i allt annat.
En byst måste man ha i salongen.
Det hade talats ett helt års tid härom, men först nu hade det blifvit verk- lighet af.
Den placerades i högra hörnet bak- om en grupp med bladväxter; liksom lefvande framstod för hennes ögon en liten pojke, helt naken, med vingar på ryggen, ett kogcr med pilar öfver axeln och en båge i handen; på det lockiga håret hvilade en krans af svällande rosor.
Mamma kallade honom för Amor, och sjelf hade hon nyss läst i skolan, att detta var kärleksguden, ja, just så hade hon tänkt sig honom, fast kanske ej fullt så barnslig.
3 T O R A De långa vintereftermiddagarne satte bon sig gerna i en af de låga läustolarne, som hon dragit fram midt i rummet, och tittade på sin pojke.
Hon nändes nästan aldrig röra vid ho- nom, det var, som om något mystiskt, hon visste icke rätt hvad, hållit henne till baka.
Det der om kärlek förstod hon egentligen sä litet af.
Ibland kunde hon roa sig med alt räkoa ut, hvad den der pojken ungefär kunde kosta.
Kanske den gick till öfver tusen, ty pappa hade nog råd dertill.
Kanske hon nå- gon går / g kunde bli så rik, att hon kunde köpa den.
I en framtid, så.
Så gingo åren.
Det första hon gjorde, när de " om höstarne flyttade in i sin granna vå- ning, var att damma af och se om » sin pojke », som hon envisades att kalla honom.
Hon började nu att begripa det der om kärlek, som hon förut icke förstått.
Hon var hela aderton år!
Ofta tändes kronorna i de stora salongerna, och gäster i eleganta drägter trängdes om livar andra.
Hon, såsom husets äldsta dotter, var den mest firade; hennes käre, dåraktige far gladde sig deråt.
Aldrig kunde hon få ho- nom att inse, hur tomt deras IIt * egentligen var, hur meningslösa de tusentals smickrande ord, som hviskades halfhögt, tillräckligt högt för att höras af henne.
En gång, under en af danserna, hade hennes kavaljer, en lång ståtlig löjtnant, fört henne in i salongen.
De hade satt sig ned i soffan midt för bysten.
» Ar fröken aldrig rädd för den der bytin- gen? » » Rädd för min lilla pojke? » frågade hon, och såg på honom med sina stora, förundrade ögon.
» Ja, se på mig, fröken, jag menar allvar.
ikea tion n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
E n d a s t en sida a f p a p p e r e t b ö r lek icke för mycket med er lilla viin, det är en farlig lek. » Hon reste sig häftigt upp.
» Nu är jag uthvilad; vill ni icke fortsätta valsen, herr predikant? » Det låg något i hennes röst, som kom ho- nom att tystna.
De träffades ofta denna vinter, mest i hen- nes hem, der han nästan blifvit som » barn i huset ».
Nu satt hon ej längre ensam, oför- stådd — han, som var så olik alla andra., höll henne sällskap.
Det var något underligt, loc- kande, att sitta bredvid honom på den lilla hörnsoffan i den skumma salongen, upplyst en- dast af det flammande skenet från gaslyktorna der utanför, och tala om allt, som tyngde hennes unga hjcrta!
Och när bjellerklangen på gatan ljöd öfver deras röster, tego de långa stunder.
Hennes blick irrade bort till gossen der i vrån, han log sä skälmskt mot henne; se ' n såg hon på honom, som salt och lekte med hennes ena hand, och båda skrattade.
Hennes fader, som varit sjuk endast några dagar, dog helt plötsligt.
I den första sorgen glömde hon allt för att trösta modern och sina tre små syskon, men hon sjelf hade också be- höft tröst.
Han, som bort vara det, var för- svunnen som genom ett trollslag, och hon var för stolt att ens fråga efter honom.
De granna taflorna lyftes ned, möblerna flyttades midt fram på golfvet, och främmande karlar kommo och gingo i de stora rummen och satte nummer på hvar sak.
Det fina, dyrbara boet skulle gä under klubban för att betala skulderna.
Ja, allt!
Hennes pojke också, han, som ännu log emot henne, ett minne från hennes lyckas da ' r.
Hon lutade sitt brännheta hufvud mot hans kalla, hårda kind, der kändes svalt och lugnt.
» Vill fröken vara god och maka sig, » — och en sträf, valkig hand klistrade dit en nummerlapp.
Hon vände sig bort, två tunga, heta tårar föllo utför kinderna ned på sorgkragen.
Skulle hon skiljas från honom också?
När icke han, som var men- niska, hade någon känsla, hvad kunde hon då begära af den, som var af sten.
Nästa veckas nummer blir tolfsidigt och synnerligen innehållsrikt.
Bland annat hoppas vi då kunna meddela utgången i den nu tiPändalupna tättin- g e n om I d u n s f ö l j e t o n g s p r i s.
operan har återupptagit - Romeo och Julia » samt » Leonora *, båda med fullständig framgång.
Särskildt är det naturligtvis hr Ödmann som i båda operorna väcker den fulltaliga publikens upp- märksamhet och förtjusning, yttrande sig dessa i bedöfvande applåder, praktfulla buketter och lager- kransar.
Af de öfriga uppträdande i » Romeo och Julia » fäslcr minnet sig med synnerligt nöje vid det sätt, hvarpåfröken Karlsohn utför sitt lilla, men vigtiga parti.
— Beträffande reprisen af » Leonora » kunna vi denna gång ej yttra oss om den samma, all den stund vi ej fingo tillfälle bevista måndags- representationen.
Första symfonikonserten gafs sistlidne lördag in för fullsatt salong.
En synnerligen varm stäm- ning var hela aftonen rådande.
Också hade pro- grammet flere intressanta saker att bjuda på, bland annat ej mindre än två nya originalkomposilioner, nämligen en » Sommarsaga », symfonisk dikt af A.
Hallen och ett konsertslycke för violin och i r- \ I I U U I Kl IN användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid n o g a a n g l f v a s, o c h kan fullkomlig diskretlon från r e d a k t i o n e n s sida påräknas orkester af T. Aulin.
Båda rönte det lifligaste erkän- nande och voro deraf synnerligen väl förtjenta.
Den senare kompositionen röjde visserligen ny- börjaren, men en mycket lofvande och rutinerad sådan.
Kompositionen, delvis bygd på slaviska melodier, var här och der något oklar och fam- lande, men ä andra ställen tilltalande och väl gjord.
Violinstämman utfördes förtjenstfullt och med säker teknik af den unge kompositören sjelf.
Hr Hallens symfoniska dikt röjde deremot mä- staren.
Särskildt förljenar den ypperliga orkester- behandlingen att framhållas.
Hållen hufvudsak- ligen i wagneriansk anda, hade tonmålningen här och der partier, som lifligt erinrade om Weber och Mendelssohn.
En varm lyrisk färgton genom- går för öfrigt hela stycket, hvilket, med det deli- kata utförande, som kom det samma till del från hofkapellets sida, ej kunde undgå att väcka.det lifligaste bifall.
Den genialiske kompositören tac- kade med bugningar från sin plats i första radens fond för de entusiastiska bifallsyttringarna.
Till slut gafs Beethovens sjunde symfoni (A-dur), hvilken likaledes framkallade stormande applåder, och som ej nog ofta kan få höras.
Dramatiska teatern gifver fortfarande med fram- gång » Lilla svärmor. » En intressant nyhet går nästa måndag för första gången öfver tiljan här- städes, nämligen » Jern och blod », skådespel i 3 akter af José Echegaray, förf.
till den förut med så mycken framgång å denna scen gifna dramen » Galeotto. » än på den bortflugna ryska flickan med de stora, milda, ljusblå ögonen och det lugna, alltid lugna, bestämda uttrycket i sitt ener- giska ansigte.
Jag bröt upp och reste norrut, hemåt.
Mitt stipendium var uppätet, och jag hade varit tillräckligt länge borta.
Jag behöfde äfven omvexling.
Jag drog mig långsams norrut genom Tyskland, stannade några dagar i de stora städerna, såg på folket, inandades den mo- derna tyska luften, studerade de gamla mu- seerna — och nu är jag i Berlin, kejsarsta- den, millionstaden, Athén vid Spree, lumen orbi!
Jag går omkring som en blaserad tu- rist på dessa enformiga storstadsgator, der trupper oupphörligt marschera mig förbi till folkets förlustelse och till en påminnelse om, hvilka tider vi jefva uti.
Jag stannar lik- giltig framför stora bodfönster med die holien Herrschaften fotagraferade i oändlighet, jag sitter på kaféer, omgifven af strama officerare, civila eleganter med pariserchic och ej mindre eleganta damer af demi-monden.
Jag går i nationalgalleriet och ser på af- målade generaler och på bataljer med hän- Vasateatern har haft synnerligen framgång med » Kapten Fracassa, » som nu gifvits ungefär trettio förda, soldater jublande kring den ödmjuke segraren.
gånger för fulla och goda hus.
Torsdagen den 17 dennes upptages operetten » Sjökadetten » i ny upp- Jag går i Kroll och på Victoria, jag hör sättning.
Meistersinger på operan, jag förströr mig, lef- ver berlinerlif, och det skall bli mitt sista Svenska Qvinnoföreningens utställning och ullottning minne från studieresan.
af taflor i Blanchs ' Konstsalong förfjenar tagas i Och ändå — ändå är hon med mig här.
betraktande af våra ärade läsarinnor.
Inträdes- T går såg jag henne komma emot mig på afgiften är nu nedsatt till 50 öre.
Se för öfrigt Königsplatz — hon kom gående i det star- annonsen i detta nummer!
kaste solskenet, segermonumentet med sin Den 16 okt.
Borussia höjde sin barbariskt plumpa massa öfver hennes hufvud, jag kände hur jag blef blek, och jag stannade ovilkorligen, • — fast jag j u visste, att Vjera ej rest hit, ej kunde V j e r a.
vara här.
U t k a s t af Georg Nordensvan.
| l | | ^ e t är på ett hotell i Berlin, jag nu sit- Ggga ter och skrifver i min resedagbok, föl- jeslagarinnan på min studiefärd, och det är sista gången jag förtror mig åt henne, innan jag kommer hem.
För tre veckor sedan var jag ännu hemma i Schweitz, i det vänliga lilla Clarens.
Men det synes mig ett år sedan den qväll, då jag stod på perrongen och såg tåget rulla bort med min ryska vän, som ej ens såg ut från sitt vagnsfönster och viftade farväl, sedan hon efter ett handslag och efter att ha tagit emot min bukett stigit in i vagnen.
Jag fann ingen trefnad der längre.
Jag frågade mig gång på gång, hvad jag hade der att göra, jag blygdes öfver mitt dagdrif- varlif, och när jag försökte arbeta, var det lika uselt, allt jag kunde åstadkomma.
Menniskorna tråkade ut mig, dessa engel- ska träbockar och deras damer med sina evinnerliga skissalbum, de koketta tyskorna och våra egna intressanta landsmaninnor med svaga bröst.
Den s y n t e 3 mig endast fadd och innehållstom, denna lilla kosmopolitiska vidd, som jag nyss haft mitt stora nöje att studera.
Till och med landskapet, det här- liga oförgätliga landskapet, hade jag sett mig mätt på — de solstekta bergen med deras guldton, de hvita seglen ute på den blå kri- stallsjön, trädgårdarna med deras yppiga öfver- flöd af blommor.
Jag fann nu, hvad jag aldrig förr hunnit att tänka på, att jag ej hade rätt att gå der och latas dag efter dag, vecka efter vecka, utan att noga taget studera hvark-an ett eller annat.
Och jag kunde inte tänka på annat När damen kom närmare, visade det sig naturligtvis, att hon ej hade minsta likhet med Vjera.
Hon såg mig utmanande i ögo- nen, gick lugnt förbi, utan att sedan se sig om.
Men hon saktade farten, innan hon för- svann mellan Brandenburgerthors kolonner.
Och Vjera var vid detta laget några hun- dratals mil borta, och vi voro skilda åt, ej blott af afståndet, utan af våra tankar, våra åsigter, våra förhoppningar på framtiden.
Vjera hade egentligen ingenting, som fäng- slade vid första anblicken.
Liten och mager, späd, men smidig, var den adertonåriga flickan ej den, som gjorde sig uppmärksammad bland främlingarna i Clarens.
Men hon rörde sig mycket obesväradt ibland dem.
Hon brydde sig aldrig om att dölja, när hon hade tråkigt, och då hennes lands- maninnor blefvo för närgångna, dolde hon ej sitt misshag.