Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Syndabocken inte komma bort! » » Tea, hemta hit den där käppen », ropade Siggan.
» Hvilken käpp? » frågade Tea med fingret i munnen.
» Den där, som står i vrån begriper du väl. » » Syndabocken », ropade Mea och Tea på samma gång.
Och tonfallet tolkade en hel värld af häpnad och förtrytelse.
Deras älskade syn- dabock kallade hon helt simpelt en käpp.
» Hör du inte, Tea? » Men Tea ställde sig trotsigt i försvarsposition, beredd att till det yttersta kämpa för sin skatt.
Siggan sprang fram, tog Tea i armen och kastade henne undan med en liten släng.
Och så tog hon ett omildt tag i syndaboc- kens ena arm, slet af den duken, bröt den i tu och kastade den i elden.
Mea stod först mållös af häpnad.
Därpå brast hon ut i ett indiantjut och kastade sig raklång på golfvet.
Deras syndabock I Deras älskade syndabock!
Men Tea sprang fram, eldröd af vrede.
Med sina små händer fattade hon tag i Siggans kjol och skakade den i vanmäktigt raseri.
» Siggan stygg, Siggan stygg », skrek hon af full hals.
» Om inte Tea är tyst, så — — — » Hon tog henne omildt i armen, drog den tjutande Mea upp från golfvet och stängde in dem i barnkammaren.
Inte brukade hon vara stygg mot småflic- korna i vanliga fall.
Men i dag var det rik- tigt nervretande, så som allting gick emot.
» Jag är så hungrig, Siggan, kom Per och klagade halfgråtande.
Inte får man väl middag förr än i natt nu, när mamma är borta. » Han hade passat på att smyga sig in i skaf- feriet och hade fått ansikte och händer ner- smetade med hallonsylt.
» Småpojkar ska ' inte vara näsvisa », snäste Siggan och kastade åt honom en brödbit, som om hon kastat ett ben åt hunden.
Så tiden gick!
Aldrig hade hon kunnat tro, att det skulle ta så läng tid att koka mat.
» O, du jämmer!
Nu riDger det!
Asti, söta Asti gå och öppna! » » Jag!
Hvad tänker du p å?
» Astis runda ögon stirrade förskräckta ned på ett par mjöliga och sotiga små händer, som höllo om en jättestor slef.
Siggan rusade in i sängkammaren.
Men inte hann hon göra vidlyftig toalett, ty nu ringde det för andra gången.
» Förlåt, herr Werner, att ni fått vänta så länge », sade hon och skrattade för att visa sig obesvärad, när hennes matematiklärare steg in.
Hon läste matematik privat, ty fruntimmers- skolkurserna hade hon ju haft rakt ingen nytta af.
» Ingen var till hands för att öppna, och jag var upptagen i hushållet nu, när mamma är borta. » Hon kastade fram orden helt nonchalant, som om det vore en småsak för henne att sköta, om det än vore tio hushåll, mellan sina studier.
Och så såg hon på honom från sidan för att utforska, hvilken effekt det gjorde.
Men hon såg ej, att det smög sig en humo- ristisk glimt i hans pigga, bruna ögon, när han vände sig bort för att hänga upp sin paletå och sin studentmössa.
Fröken Sigrid, bokmalen, vid hushållsbestyr!
•To, det måtte se festligt ut!
Annars tyckte han bra om henne.
Det var en pigg flicka, alltid slagfärdig och rysligt ur- sprunglig och naiv trots sitt antagna lillgamla sätt.
Men det var väl ett fel, som skulle för- svinna med åren.
Siggan gick framför honom genom salen till pappas rum.
Och de slogo sig ned.
Men han kunde inte begripa, hvarför hon hela tiden en- vist höll venstra handen bak ryggen.
Hon började draga ram en oändlig massa häften och pappersark.
» Vet ni, det där teoremet om de likformiga trianglarna kan min arma hjärna omöjligt be- gripa.
Men hvart i all världen kan det ha kom- mit?
Inte har det väl hamnat i spiseln, hop- pas jag. » Studenten hjälpte henne att söka bland pap- peren.
Bäst det var, råkade han blotta en liten fyrkantig bok — » Småflickornas kokbok ».
Blossande röd sträckte Siggan fram venstra handen för att om möjligt ännu förhindra upp- täckten.
Men i sin förvirring råkade hon glömma, att det just var den handen, som var prydd med en stor sotfläck på tummen.
Siggan satt och bet sig i läppen och ryn- kade pannan.
» Tout est perdu, meme 1 ' honneur », tänkte hon undergifvet.
Herr Werners bruna ögon flögo i spelande munterhet från kokboken till den nedsotade handen.
Var det inte det han tänkt om hen- nes skicklighet!
• Så möttes deras blickar.
Och de började båda skratta, så som man endast kan det i den åldern.
» Och det var, som om det med ens kommit ett hemligt frimureri dem emellan.
Han lof- vade med blicken att ingenting förråda och hon att inte mer försöka slå blå dunster i hans ögon.
Men lektionen — den gick uselt.
Ty hon kunde inte låta bli att tänka på sina olycksaliga plät- tar.
Nu stodo de där och blefvo Btenhårda och kalla.
Ty uaturligtvis begrep inte Asti att ta vård om dem.
Midt under sina djupsinnigaste beräkningar hade hon plättar och idel plättar i sina tankar.
Vinklar och cirklar och triang- lar — allt förvandlade sig till plättar.
När ciggan efter lektionens slut kom ut i köket, möttes hon af en ömklig syn.
Asti stod badande i svett och öste med slefven gröt i alla kärl hon kom öfver, i stekpannor, fat och karotter och Siggans blomportör till och med.
Och på spiseln var det en riktig syndaflod af risgrynsgröt, som kokat öfver.
» Hvad i all världen ska jag ta mig till med en sådan massa gröt », sade Asti ynkligt och sköt ut underläppen med en uppsyn, som om alla världens olyckor vältrat sig öfver hennes oskyldiga hufvud.
» Kan du begripa, Siggan, hur det kunde bli så rysligt mycket af bara ett stop gryn. » Men Siggan var redan i full sysselsättning med att rädda spillrorna af sina dels upp- brända, dels kallnade plättar.
Nu var klockan strax 6.
Och den Per, som inte kunde sluta att kälta om sin hunger.
Ja, det var då också ett öde!
Men hon skulle stå på sig tappert ända till slutet.
Allt kunde ju skyllas på tillfälliga miss- öden.
Kokbokshistorien hade då åtminstone ingen reda på — utom herr Werner.
Åh, hvad Siggan var trött, när hon ändtli- gen efter dagens vedermödor kröp ihop i sin säng.
Och ändå måste hon för sig själf medge, att det varit misslyckadt alltsammans.
Där höll Per ännu i sömnen på att mumla refrän- gen till dagens klagovisa: » Fattiga Stina har mycket bättre mat än v i ».
Och allt annat hade gått i ungefär samma stil.
Nu skulle det naturligtvis i morgon berättas för pappa, att Siggan ämnade koka äggröra, men så råkade det i stället att bli plättar.
Och då skulle pappa igen få sin lustiga min och blinka med ögonen, som om han tyckte, att det var rysligt viktigt, fastän han af fin- känslighet inte ville skratta.
Och — värst af allt!
Hennes själfkänsla hade fått en betydlig knäck.
Ty hon hade ju sett, att det inte hjälpte henne det allra ringa- ste, att hon kunde lösa 2:dra gradens ekvati- oner med flere obekanta, när det var frågan om att koka mat.
Men kantänka — inte behöfde hon väl kunna sådant.
Ty inte ämnade hon ändå gifta sig.
Då såg hon framför sig — hälft i drömmen redan — ett friskt ansikte med spelande, bruna ögon och en käck prägel af att » slå sig igenom trots allt », som fattigdomen gifver åt vissa lyckliga naturer.
Och då kom det för henne dunkelt, dim- migt, halftänkt, att om det omöjliga skulle hända, så hade hon väl ännu tid att — Innan hon hann tänka sin tanke till slut, sträckte hon på sig med namnlöst välbehag och somnade djupt och lugnt, med den ena magra armen kastad öfver hufvudet och ett leende på det bleka ansiktet, som såg helt barnsligt ut i sömnen.
Svensk matgeografi.
J g j t u d i e t af matens etnografi är ett kulturhisto- riskt studium kanske lika intressant som nå- got annat.
» Säg mig hvad du äter, o c h jag skall säga dig hvem du är » — detta uttalande af den store Bril- lat-Savarin är ingalunda någon orimlig paradox.
Eller karaktäriseras icke de robusta engelsmän- nen genom sin förkärlek för det till ett ordspråk vordna » rostbiff och plumpudding », de lätta o c h lifliga fransmännen genom sitt uppskattande af lättsmälta grönsaker och de tungrodda tyskarne — ack, ursäkta!
— genom sin lidelse för » Sauer- kraut und Wurst » samt liknande läckerheter, hvil- ka ofta torde » ligga som bly i magen ».
Men det linnes naturligtvis äfven nationalrätter i smått — näringsämnen hvilkas begagnande ka- raktäriserar vissa bygder eller provinser.
Hela Italien lifnär sig icke af polenia — i Na- poli är exempelvis maccaroni älsklingsrätten.
Den fattige spanjoren smörjer sig icke dagligdags med olla podrida — mångenstädes nöjer han sig med en rättika o c h en cigarrett, och i det sydligare Spanien — så har ett ögonvitne berättat för mig — ' anser den fattigare stackaren det som en ku- linarisk fest, o m hans medel tillåta h o n o m att doppa sitt torra bröd i oliv-olja.
— — — Men det var j u o m Sverige j a g skulle t a l a.
* * Jag vet sannerligen icke, om vi svenskar ega någon national-rätt — och o m vår » nationaldryck » skola vi icke tala.
Det » svenska smörgåsbordet » är icke typiskt allenast för Sverige.
Det före- kommer äfven i Ryssland — Jules Verne talar till och med därom i en af sina romaner.
Och i sina memoarer berättar Casanova o m en af ho- nom ordnad måltid, benämnd ambigu, och hvilken, efter beskrifningen att döma, synes hafva haft stor likhet med vårt smörgåsbord.
Vårt ymniga användande af smöret är icke hel- ler typiskt för vår nation.
1 detta hänseende gå danskarne ännu längre än vi, o c h.
deras bredda smörgåsar äro enligt kännares utsago de bästa i världen — i synnerhet deras » Smörrebröd med pillede Rejer », smörgåsar med räkor, som befriats från skalen.
Och då jag nu kommit till Danmark, blir det väl lämpligt att börja min etnografiska studie — om j a g varit vitsare skulle jag hafva sagt: et- nografiska — i Skåne.
* * * Att börja där faller för öfrigt nästan af sig själft.
I uppsvenskens ögon är Skåne matdyrkarn.es för- lofvade land och storätarnes paradis.
Jag ser mig i stånd att upplysa att detta le- gendariska åskådningssätt är betydligt öfverdrif- vet, och att det för skåningen gifves högre syften än » mö ' en mad, go mad, mad i rattan tid å ma- daro ».
Men kärleken till ett godt bord är onekligen en af hans små skötessynder, o c h det finnes ett betecknande ordspråk, som lyder: — » Fattig är jag, men inte äter jag bröd, » sa ' liggaren! » Att ätandet äfvenledes anses som en betydel- sefull akt framgår af ett annat talesätt: — » Aldrig visste de, att mannen var galen, förr än han sjöng och åt » (nämligen samtidigt).
De jordiska håfvor, hvilka gjort skåningarne mest ryktbara i det öfre Sverige, äro deras sura limpor och gröt.
Surlimpan, som bakas af osiktadt rågmjöl, nam- nes på skånska gro / t bröd i motsats t i l l i n /, bröd, vid hvars tillredning siktadt rågmjöl användes.
Det kallas gro / t bröd med kokt spad, då hett vatten användts vid bakningen, och groft bröd med kallt spad i motsalt fall.
Det förra slaget är mera välsmakande, det senare mera hållbart samt därför i längden billigare.
Hvetebröd anses till o c h med i förmögna hus som en lyxartikel utom i form af » dopp » till kaffet.
Den » skånska kalops », som förekommer på Stock- holms matsedlar — och detta till o c h med i mot- sats till svensk!
— har vidgat mången häpen skå- nings ögon.
Kalopsen är en — spansk rätt.
Nam- net härledes af ordet escalopes, benämningen på köttstyckena.- Skåningens grötdyrkan har så småningom blif- vit en trosartikel, men alldeles utan grund.
Jag vägar till och med påstå, att Skåne är ett af de svenska landskap, där denna kult räknar ett jäm- förelsevis litet antal bekännare.
Legendens uppkomst beror på en missuppfatt- ning.
1 Skåne kallas en mängd rätter » gröt », hvilka här uppe hafva den gentilare benämningen créme.
Rabarber-crcrne heter således, öfversatt från grekisk-franska till grekisk-skånska: rabar- beigröt.
Hinc ilte lacrymae.
Jag omnämner i förbifarten Kramers frejdade hotell o c h de märkliga skånska grisarne samt för- djupar mig i den skånska senapssåsen.
Denna » skånska » senap är ingalunda uteslu- tande skånsk.
Den är ingenting annat än fröna af den vanliga Sinapis areensis, hvilka äfven an- vändas i det öfriga Sverige, o m också mestadels
i form af senapsdegar.
Den males med vatten i ett lerfat, o c h kvarnstenen företrädes af en rund kanonkula.
Vår genremålare Jakob Kulle har skil.
drat en dylik senapsmalning med färg o c h pensel- Om j a g nu till slut nämner, att de skånska gäs- sen äro oöfverträffade, till och med i Pommern, så tror jag mig hafva sagt nog om Skånes kuli- nariska härligheter.
Hvad en skåning mest saknar i hufvudstaden (nämligen från gastronomisk synpunkt) är, vid alla tillfällen: den sura limpan, på Mårtensafton (10 nov.
): sin.skånska gås, stekt på äkta skånskt maner — för de magra, slankiga Uplandsgässen hyser han ej stor aktning —, samt, vid juletid: senapssåsen och senapen till lutlisk och skinka.
Karpen, hvilken, som bekant intager en fram- stående plats i de kulinariska häfderna, odlas och exporteras i stor skala af den skånske possessio- naten Wendt.
Hvens så mycket omtalade harar kunna icke skryta med lysande anor.
Först nästa år kunna de fira sitt 25-års jubileum.
1857 utsläpptes nem- ligen det första paret af tullförvaltaren Åkerblom i Landskrona.
it förbjuden frukt.
f et blef en dyster tid på Videby efter Agnes bortgång.
Rolfs sorg var djup och ihållande.
Aftnarne och söndagar- ne höll han sig vanligen inne i sitt rum, och hvardagarne var han ifrigt sysselsatt.
Med Annie samtalade han blott, då det gällde Maud eller den inre ekonomien.
Något sam- spel kom ej mer i fråga.
Så förgingo hösten och vintern; så förgick äfven sommaren.
Man hade hunnit öfver årsdagen af Agnes död.
Visserligen hade tiden omsider något skingrat Rolfs sorg.
Men i det närmaste var allt sig likt: tyst, dystert och enformigt.
Annie satt uppe på sitt rum vid det öppna fönstret.
H o n hörde röster nere på veran- dan, men hon fäste sig ej därvid; hon visste, att det var pastor Helmer, som kommit på besök under middagen.
Nästan omedvetet kom hon att följa tonfallen i pastorns sträfva stämma.
» N u är allt Gregerson fast i prostgården ändå », sade han.
» Om jag ej misstar mig, ha vi förlofning i faggorna. » » Å h, tusan, tror du det? » hördes R o l f yttra med mer än vanligt intresse.
Här blef samtalet lågt och otydligt.
V i d middagsbordet var R o l f ovanligt tank- full.
Han gaf bud om att få en häst för- spänd till eftermiddagen; han skulle resa till prostgården.
» D å kans ke ni vill taga en krans med till grafven » ' frågade Annie.
» Åbnej, inte i dag — — — det faller sig litet o l ä m p l i g t.
V i fara till kyrkan i morgon och taga den med oss då. » Någon kyrkfärd blef det dock icke följande dag.
Annie gjorde ensam en promenad till grafven.
Samma afton, då hon satt och spelade Chopins sorgmarsh, kom Rolf från sitt rum in i salen.
» Alltid sorgekväden! » utropade han.
» Nej, fröken Smith, låt oss nu höra något annat!
Låt döden behålla, hvad som är dödt!
V i ha ock plikter mot oss själfva, mot de lef- vande. » Annie stannade midt i reprisen och såg upp.
Hur förändrad han var!
Den mörka skuggan hade vikit från hans panna, i blic- ken lyste åter lefnadsmod och glädje.
» Hvad vill ni då höra », frågade hon.
» Jag vet ej rätt.
Om vi skulle spela nå- got tillsammans? » Hon räckte honom, utan att tänka därpå, noterna till Lucie.
» Nej, icke detta! » Han slängde undan nothäftet, som om det brännt honom.
» Låt oss taga jägarkören ur Friskytten, den är så frisk. » Det ville ej gå bra ändå.
Han misstog sig på tonarten, han föll ur takten och spe- lade obekymrad om både staccato och mar- kato.
Tankarna voro tydligen icke med i spelet.
» Jag måtte ha legat af mig.
Spela ni ensam. » Men äfven Annie hade kommit ur stäm- ningen.
Hon tog en bok och satte sig vid lampan, utan att läsa.
» Jag har något att tala vid er o m », sade Rolf då de skulle skiljas senare på aftonen.
» Men icke nu, utan i morgon bittida. » Han tryckte hjärtligt hennes hand.
Annie satt länge uppe denna afton, för- sjunken i tankar.
Hvad betydde denna plöts- liga förändring och antydningen, att de ej längre skidle så hängifva sig ät sorgen, eme- dan de hade plikter mot sig själfva?
Och så hade han något att tala med henne om, något viktigt, som det tycktes.
livad kunde detta viktiga innebära annat än en förklaring, ett upprepande af känslor, som slumrat under sorgeåret, men hvilka han under ett föregående år ej varit angelägen att dölja?
Nåväl, nu kunde han gärna tala.
Nu var det ej längre ett brott att älska honom.
Ingenting behöfde nu hindra henne att offra sina krafter och omsorger för honom och Maud.
Hon ville ej längre grubbla härpå.
Nästa afton vore troligen hennes öde afgjordt det oundvikliga!
D e sutto midt emot hvarandra i Rolfs rum, Annie lugnt afbidande hvad komma skulle, Rolf med en något nervös oro i de vexlande dragen.
» Fröken Smith, » började han, » jag har nu i två år haft lyckan få behålla er i mitt hus.
Jag ber att särskildt nu få betyga er min varma tack för hvad ni under denna tid gjort, ej blott för min flicka, utan ock för oss andra. » Hon gjorde en stum böjning på hufvudet.
» Omständigheterna hafva fogat så, att vi kommit i en något besynnerlig, för att ej säga besvärlig ställning till hvarandra ... V i äro båda unga, vi lefva här för oss själfva under ett gemensamt tak.
Ni förstår ... det där är sådant som ger anledning till diskus- sioner och funderingar.
Folk är nu alltid så angeläget att prata om andra.
Jag vill på intet vis, att någon skugga skall ka- stas öfver ert rykte, och därför har jag tänkt det vara bäst, att vi.
skiljas. » Det kom så doft, så osäkert.
Annie spratt till, som om hon trott sig höra orätt.
Han sänkte sin blick inför hennes.
» Och Maud? » framkastade hon.
» Maud skickar jag inom fjorton da ' r till någon pension.
Hon är nu tio år och be- höfver komma ut bland andra barn.
Dess- utom inträder jag inom kort i förhållanden, som skulle göra det svårt för er båda att vara kvar på Videby.
Er gifver jag na- turligtvis ersättning för hvad ni genom mitt förvållande möjligen kan komma att förlora. » Annie hade hört nog.
» Jag skall rätta mig efter er önskan, » sade hon med fast stämma, i det hon gick.
Och åter var det afton, och hon satt dröm- mande vid fönstret.
Huru underligt var ej lifvet, huru besynnerliga människorna!
H o n erinrade sig ett annat samtal, då han före- hållit henne att ej bry sig om människors prat, utan vara själfständig.
D å hade han begärligt fikat efter hennes tillgifvenhet, som efter en förbjuden frukt ...
Nu, då de båda voro fria, kastade han bort, föraktade den.
Nej, intet grubbel mera!
Några dagar till, och hon skulle åter upptaga kampen med lifvet, härdad för dess kraf.
Sista aftonen på Videby var inne.
Ett strålande månsken speglade sig i sundets klara vatten och kastade en genomskinlig slöja öfver de glesnade lunderna.
Annie hade gått ensam ned åt strandvä- gen för att kasta en sista dröjande blick på ställen, som blifvit henne kära.
Bakom en krökning af vägen hörde hon röster, som när- made sig.
Hon drog sig hastigt undan bak- om ett väldigt stenblock på sidan om vägen, ty hon ville ej möta någon.
Snart kände hon igen Rolf och Cecilia, som gick hög och ståtlig, stödd mot hans arm.
De stannade strax bredvid den plats, där Annie stod do ' d.
» Hvad tycker du, är det icke en förtju- sande tafla? » frågade Rorlf.
» Den är liflös, vemodig », svarade hans följeslagerska.
» Jag tyckte nästan, jag hörde en suck från stranden. » » Den kom kanske från någon stackars sparf, som mist sin make, eller någon sång- fågel, som glömt sig kvar för länge. » D e vände åter om till det håll, hvarifråu de kommit.
Ett ljus gick plötsligt upp för Annie.
Detta var således de förhållanden han an- tydt!
» Ett grannt skal utan kärna, » hade han en gång sagt om Cecilia.
Men detta granna skal hade varit nära att snappas bort af en annan, och då hade hans eröfringslusta vak- nat.
Annie hade nu lärt känna honom.
— Höstdimman låg tät och tung öfver nejden, liksom den morgon, då Annie första gången kom till Videby.
Vagnen, som skulle bort- föra henne, stod redan väntande framför trappan.
Snart kom hon själf ned, allvarlig men lugn.
Ännu en afskedsnick åt Maud; en sista dröjande blick omkring det fordna hem- met — och så bar det af i raskt traf ge- nom töcken och dimma — — — Smånotiser från kvinnovärlden.
Enkekejsarinnan Victoria af Tyskland om tjänarinnefrågan.
I en liten krets af in- bjudna hos enkekejsarinnen Victoria kom samtalet här om dagen att röra sig om den så mycket om- talade frågan, hur bristen på bra tjänstfolk i de större städerna skall kunna afhjälpas.
Sedan två af de närvarande damerna uttalat sig i frågan, ingrep kej- sarinnan ytterst lifiigt i diskussionen.
H o n sade, att enligt hennes åsikt hade den på dagordningen
så länge stående frågan ieke funnit en tillfredsstäl- lande lösning, emedan man ej tagit tillräcklig hänsyn till de kvinliga tjänarnes etiska behof.
D e klagade hufvudsakligen öfver för lång arbetstid ock brist på personlig frihet.
Men skulle man utan vidare gifva efter för deras fordringar i detta hänseende, skulle man lätt kunna utsätta deras sedliga förhållanden för faror.
Man måste därför gifva dem tillfälle att så väl inom som utom hus kunna draga verklig nytta af sin fritid.
I hemmet skulle detta kunna ske, därigenom att flickan finge en enkel, men dock treflig egen kammare, något som nu tyvärr sällan är fallet.
En förbättring däri skulle kunna ernås med biträde af herrar arkitekter, om de vid ritningen till ett hus upptogo små ljusa rum för tjrnstefolket.
Utom hus skulle man på enskild väg söka att i alla stadsdelar upprätta hem för tjänstflickor, där de om aftnarne och i synnerhet om söndagseftermiddagarne kunde få sammanträffa och finna tillfällen till un- dervisning o. s. v. Hufvudfrågan vore dock höjande af flickornas moral, och etik, ty det vore här fråga om personer, som mycket röra sig i familjen, och som kunna ha stort inflytande på de smärre barnens uppfostran.
GUMAELIUS.
(Forts.) JElBlenda hade med nedslagna ögon och kinder, från hvilka hvarje spår af färg försvunnit, lyssnat till denna moderliga förmaning, högst ovanlig, då man betänker, att den gafs åt en trettioårig dot- ter, som snart skulle fira sitt bröllop.
Då modern tystnat, väntade hon ännu en stund för att höra, om modern hade något mer att tillägga, vände sig sedan o c h lemnade salongen utan ett ord.
Först då h o n åter kommit upp på sitt rum, brast den återhållna sinnesrörelsen l ö s.
Hon kastade sig på soffan, dolde ansiktet i händerna o c h ut- bröt i konvulsiviska snyftningar.
Så låg hon länge, innan hon återvunnit så mycket lugn, att hon kunde tänka redigt.
» Upplexad, » mumlade hon slutligen bittert, » upp- lexad som en s k o l f l i c k a.
och det för hennes skull!
Ah, hvad jag hatar denna varelse, som trängt sig emellan mig o c h de mina!
Och af fruktan för ytterligare bestraffning skall nu jag, Blenda Måneskiöld, nödgas böja mig o c h krusa för denna flicka utan namn, som synbarligen an- ser sig bevisa min bror stor ära, då hon blir hans hustru.
Och hvad Erik beträffar, » fortsatte hon sin tankegång, » har nog mamma rätt.
Han skulle utan tvifvel ställa sig på deras sida mot mig.
Han har j u tills i morgon bjudit hela staden ut till Eriksborg, för att fira de nyförlofvade.
Han önskar, att jag då skall spela värdinna, o c h jag måste väl göra det, ty om jag stannade h e m m a.
ja, hvem vet, hvart det kunde leda.
Jag undrar, om han skulle tveka i valet mellan att såra mig eller henne.
Men ännu äro de ej gifta, » fortsatte hon, i det h o n.
steg upp och mätte golfvet med hastiga steg.
» Ännu kunna saker inträffa, s o m kanske omstörta detta förhatliga parti.
Majorskan gaf mig omedvetet en god hjälp härvidlag, i det hon beskref flickan och hennes stolta retlighet.
Då de nu rent af tvinga mig att förtroligt umgås med henne, kan j u lätt något ord falla, som väc- ker henne på den tanken, att hon ej är den v i, skulle önska åt Nils, o c h blir hon då ond och kanske förargar honom, så.
mycket behöfs ej för att få h o n o m i harnesk, o c h så kan det en vacker dag lätt vara slut med hela glädjen, » tänkte hon, i det ett elakt leende krusade hennes läppar.
Plötsligt stannade h o n o c h for med han- den öfver pannan.
» Men hvad är detta?
Jag tror, att jag rent af blir elak!
Aldrig förr har j a g vät gladt mig åt andras sorg.
Men, » lugnade h o n sig, » då de allesammans äro förblindade, är det min plikt att rädda dem, äfven o m det skulle vara mot deras vilja.
De skola sedan tacka mig. » Etfer att på detta sätt hafva befäst sig i sin föresats, öfvertänkte h o n länge och omsorgsfullt sitt blifvande uppförande, och då hon längre fram på aftonen sammanträffade med de öfriga, blefvo dessa gladt öfverraskade af den vänliga artighet, hvarmed hon mottog och underhöll sig med fsa- bella.