Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid hade vid sistförflutna riksdag frågan ånyo blifvit genom motiou i Bonde-Ståndet af Johan Carlsson från Ostergötlands län väckt, ehuru vid det förhållande att ärendet då ännu vore på Kammar-kollegii pröfning beroende, såväl Stats-Utskottet som Rikets
Ständer ansågo någon åtgärd då icke böra vidtagas. 14 Slats-Utskottels Utlåtande N:o 121.
Jemväl vid detta riksmöte och oaktadt den utgång denna angelägenhet hos Kongl.
Maj:t sålunda erhållit, hafva motioner uti enahanda sylte blifvit inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckte dels af Johan Perssou från Upsala län (motionen N:o 1) och dels af Carl Anders Larsson från Östergötlands län (motionen lN:o 408).
Af dessa anför Johan Persson: att han redan vid 1847—1848 årens riksdag fästat allmänna uppmärksamheten på den olika fördelningen af de skatter, som hvila på deu Svenska jorden, och att derigenom skattebonden hölles uti en svår och betryckt ställning, som hindrade dess förkofran, äfvensom att han både vid 1850—1851 årens riksdag och jemväl under riksdagen 1856—1858 förnyat denna sin framställning, vid sistnämnda tillfälle med pälöljd af den Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 18
December 1857, som härofvan i början blifvit omnämnd.
Motionären har till stöd för denna sin nu upprepade motion anfört, att det vore ett svårt onus, ja en orättvisa att hafva en skuld, som man icke kunde få inbetala och att sådant förlamade gäldenärens bemödande att förkofra sig, hvaremot om skulden till Kronan gjordes uppsägbar och egare af skattehemman finge rättighet att, om och när han kunde jemte räntan afbetala något visst, vare sig mer eller mindre af kapitalet, hans ställning derigenom skulle blifva helt annan, hans bemödanden att förkofra sig skulle få ett mål, nemligen Iramtida oberoende, och han skulle medveten derom, att hvarje riksdaler afbelald på kapitalskulden äfven gjorde hans ställning lättare och friare med mera håg och kraft sträfva för sitt oberoende.
Motionären föreslår derföre: att all skattejord må lemnäs full frihet att lösköpa sig genom att, jemte skatten eller den årliga räntan, till Kronan göra afbetalningar på den vid jorden häftade kapitalskulden, hvarigenom den årliga räntan eller skatten minskades och slutligen alldeles försvann; att hvarje jordegare skulle lemnäs frihet till skattelösen, som likväl icke kunde honom såsom ett tvång åläggas, och att när han så kunde eller funne för godt göra afbetalningar, dock icke under 1 procent å kapitalskulden; och slutligen att af de för jordens skattelösen influtna medel en egen skattemedels fond borde bildas, som, ställd under Rikets Ständers kontroll, framgent oförskingrad skulle bibehållas vid sitt ursprungliga kapitalbelopp, hvaremot räntan af denna fond finge användas i stället för den fordna af jorden utgående grundskatten. C. A.
Larsson deremot har med sin motiou afsett såväl att komma i tillfälle att vederlägga de af Kongl. Kammar-kollegium hos Kongl. Maj:t anförda skäl för afstyrkande af bifall till Rikets Ständers skrifvelse och att jemväl uuderdånigst bemöta de motiver, Kongl. Maj:t för dess nådiga Beslut anfört, som ock att mera i detalj belysa frågans praktiska tillämpning och föreslå en mindre invecklad method för vinnande af framgång åt begge motionärernas syfte.
I förra hänseendet erinrade motionären att honom veterligen icke varit ifrågasatt, del nuvarande egare af skattejord vederfores någon orättvisa genom grundskatternas ojemna belopp, men att äfven just derföre af dem intet efterskänkande af desamma blifvit ifrågastäldt så mycket mindre, som de erbjuda sig att till fulla värdet inlösa desamma.
Likaså kunde motionären icke finna, att irälseräutornas oföräudrade Stats-Utskottets Utlåtande N:o 1'2i. 15 erläggande hade någonting gemensamt med Statens rätt att kapitalisera räntan af de Statsverket tillkommande grundräntor, och att det enda frälse-egarne kunde pretendera, vore att Staten förvarade de gamla Jordeböcker, som bevisade beloppet af den ränta de hade att hos skattefrälsejordegarne utbekomma, intilldess samma räntor jemväl blefvo antingen på ena eller andra sättet med jorden förenade.
Vidare och om äfven, såsom Kongl.
Kammar-kollegium anfört, den jordbrukande allmogen under ett stigande välstånd alltjemt genom inköp af fastighet ökat sin förmögenhet, skulle, enligt motionärens förmenande, detta argument endast hafva passat, derest fråga varit om eftergift af grundskatterna, men nu deremot, och då fråga vore att för skatterna erlägga lös.m, lände detta skäl icke till bevis på annat, än att Staten skulle desto förr åtkomma dess eget kapital, utan att vid hvarenda riksdag göra nya lån för oafvisliga behof.
Den fruktan Kongl. Maj:t förklarat sig hysa, att ju den ränte- och kapitalafbetalning, som, i händelse af grundskatternas inlösande, komme att under en lång följd af år från jordbruksnäringen utgå, skulle, genom betydliga kapitalers dragande från denna näringsgren, verka hämmande på densammas utveckling, hade visserligen varit förtjent af jordegarnes synnerliga uppmärksamhet, så framt man kunde befara, att dessa kapitaler blefvo skrinlagda och icke åter utsläpptes i den allmänna rörelsen, men då man för sådant icke lärer sakna utväg, ansåg motionären att denna betänklighet icke borde utgöra hinder för ändamålets vinnande, lika litet som man hyst någon farhåga för de ränte- och kapitalafbetalningar, som för närvarande från jordbruksnäringen ingå till de inom riket bildade hypotheks-föreningar.
Majit hade vidare ifrågasatt, »huruvida sjelfva grunden för denna åtgärd, »som skulle gå ut på att i framtiden öfverflytta grundskatternas börda från de skatt »skyldige jordegarne för att i en annan form lägga en stor del af denna tyngd på »andra samhällsklasser kunde anses välbetänkt och rättvis», samt om icke »anspråket »borde stadna dervid, att jorden småningom frigjordes från vissa servituter», men denna anspelning å orättvisa mot andra samhällsklasser vore, enligt motionärens förmenande, icke tillämplig, så snart meningen icke vore att få skatterna helt och hållet efterskänkte.
Att jorden frigjordes från åtskilliga servituter, hvaribland Kongl. Kammar-kollegium nämner skjutsning och väghållning, vore både rättvist och billigt, men sista riksdagens erfarenhet gåfve vid handen, att denna tanke icke af alla delades, och det kunde således, efter mångas förmenande, icke vara välbetänkt, att i afvaktan derå afstå från yrkandet om grundräntornas kapitalisering.
Att »åtskilliga af våra vigtigaste samhällsinrättningar skulle komma att under»kastas en väsendtlig rubbning» vore visserligen så till vida sannt, som de flesta af rikets kamerala embetsverk med sina mångtaliga embets- och tjenstemannapersonaler skulle blifva öfverflödiga i samma stund, som alla hemman voro frälselösta, äfvensom Kronans räkenskaper och kontroller icke skulle blifva på långt när så invecklade och försvårade, som de nu äro, men detta borde, enligt motionärens åsigt, just anses såsom en fördel så mycket större, som derigenom många andra bland landets föråldrade institutioner äfven kunde motse en nyttig reform.
Af samma orsak vore jordeboksgranskningens fullbordan så mycket 16 Stals-Vtskottets Utlåtande N:o i'2i. mindre något skäl emot åtgärdens företagande, som just derigenom storsta delen af detta svåra och vidtutseende arbete skulle blifva obehölligt.
Instämmande uti den del af Kammar-kollegii yttrande, hvaruti Kollegium af de uti Ständernes ofvan citerade skrifvelse upptagna fyra olika förslag, ansåg endast det under litt.
a. vara verkställbar^ fäster motionären uppmärksamheten derå, att det skulle vara lätt nog att utföra detta utan något särdeles olägenhet för Staten eller deri enskilde jordbrukaren.
Sedau nemligen numera en ordnad hypotheksbanks rörelse blifvit införd, kunde de inom landet bildade löreningarne förskottera jordegaren den summa, som för grundräntans inlösen erfordrades, på samma gång som Statsverket, genom inköp af Uikshypotheks-bankens obligationer, egde ett lätt och säkert tillfälle att använda de inflytande kapitalerna.
Den invändning, som dervid möjligen kunde framkastas, att de flesta hemman redan äro hos Hypotheks-föreningarne pantsatte för tillförene erhållna lån, vederlädes lätt dermed, att dessa föreningar vid lånens beviljande innehållit just det kapital, som svarade mot hemmanets grundränta, och detta antingen lånet grundade sig på domarevärdering eller bevillningstaxering.
Den, hvilken sjelf egde det kapital, som till inlösen erfordrades, behöfde visserligen icke för sådant ändamål skuldsätta sig, men äfven för honom uppkom en lättnad uti minskade lånetransaktioner och ränteliqvider, hvaremot den, som måste upplåna lösesumman, erhöll en fördel derutinnan, att hy pothekslånen amorteras på kortare tid än 40 år.
För Statsverket vore det ostridigt enklare och fördelaktigare antingen att, i stället för grundräntorna med dem åtföljande räkenskaps-, uppbörds- och kontrolleringsbesvär, inkassera Rikshypotheks-bankens räute-kupons, eiler ock att med de inflytande medlen verkställa afbetalningar på rikets skuld.
Kammar-kollegium kunnat ifrågasätta nedsättning uti en obillig grundränta genom förmedling, såsom en fördel för jordegaren, vore visserligen oväutadt, enär, såvida förmedlings-författningarne icke undergått någon för motionären okänd förändring, nedsättning af hemmansränta!! genom förmedling endast kan vinnas på det sätt, att åborätten till ett sådant hemman offentligen utbjudes åt den, som erbjuder sig att mottaga samma hemman utan annan köpeskilling, än förbindelsen att till Kongl. Maj:t och Kronan utgöra den vid skattläggning åsätta räntan, och det vore väl derföre knappast tänkbart, att någon skattejordsegare genom ett dylikt försök äfventyrade att gå förlustig hela sin egauderätt.
Då motionären således icke kunde såsom giltiga antaga de af Kongl. Maj:t och Kammar-kollegium emot den ifrågasatta åtgärden anförda skäl, har han föreslagit, att liksom det under en lång följd af år varit krouohemmans åboer tillåtet, att från krono till skatte lösa sådana hemman, hvartill åborätten blifvit författningsenligt stadfästad, skulle det vara egare till krono-skatte-hemman tillåtet att lösa dessa hemman frie från jordeboks- och hemmantalsräntorna; och då någon ville en sådan lösningsrätt begagna, egde han, att å Lands-kontoret i det län, hvarest hemmanet är beläget, erhålla - Stats-Utskottets Utlåtande N:o izl. lillia uträkning i två exemplar efter medelm8rkegångspriset, det år lösningen eger ruin, öfver beloppet af de mantals- och jordeboksräntor, hvarmed hemmanet eller hemmansdelen är besvärad, och detta belopp, förvandladt till ränta efter 6 procent på ett deremot svarande kapital, borde levereras uti länets Landtränteri emot qvitto som i vanlig ordning annoterades, hvarefter hemmanet i jordeboken såsom frälse löst omfördes.
De medel, som sålunda i Landtränterierne komme att inllyta, allemnades till Rikets Ständers Riksgälds-kontor, för att af Fullmägtige användas antingen till afbetalning å rikets skulder eller ock till inköp af Rikshypotheks-bankens obligationer och redovisas under särskild titel.
Ofver sålunda fullgjord frälselösen skulle hemmansegaren å nästa mantals- och skattskrifningsförrättning förete behörigen annoterade ränteriqvittens, hvarom anteckning gjordes såväl i mantalslängden, som i den af Häradsskrifvare!! förvarade jordebok.
Sedan mantalslängderna undergått behörig granskning allemnades likaledes behörigen styrkte utdrag derur i afseende på alla skattelösta hemman till det för hela riket inrättade Jordeboks-kontor, för att dels pröfva uträkningen å lösningsbeloppet, dels ock derom verkställa anteckning i der förvarade jordeböcker.
Vidare och då det kunde antagas att, i fall detta förslag lyckades tillvinna sig Konungs och Ständers bifall, en stor del af göromålen såväl uti Kammar-kollegium som liera andra kamerala och räkenskapsverk skola betydligt förminskas, föreslår motionären, att i alla de på embeten och tjenster inom berörda embetsverk utfärdade fullmagter eller förordnanden förbehåll borde göras derom, att den utnämnde eller förordnade skulle vara skyldig att ställa sig till efterrättelse de indragningar på löner och arfvoden eller den förändring i embets- och tjänstgöringsskyldighet, som kunna ifrågakomma, hvarförutan torde böra stadgas att, i alla de fall, der grundräntorna varit anvisade på löner eller indelade till augment på rusthåll, vederbörande indelningshafvare eller rusthållare skulle åtnjuta ett emot de lösta grundräntorna svarande årligt belopp af statsmedel.
Genom detta, enligt motionärens förmenande, enkla och praktiska sätt att inlösa grundräntorna skulle någon förlust icke komma att drabba Statsverket, lika litet som någon skänk tillskyndades de skattskyldige, hvaremot kunde bekommas ett betydligt kapital, uppgående i den mån summorna hunne att inflyta, till icke mindre än 33 millioner samt för den del af ordinarie räntan, som för närvarande ingår till Kronan och är direkte anslagen till vissa embetsmän, stater och inrättningar ända till 45 millioner, hvilka summor således kunde göras disponibla och användas till afbetalningar å nationalskulden eller på något annat ännu förmånligare sätt.
Innan Utskottet går att, med anledning af de sålunda gjorda framställningarne, till Rikets Ständers ompröfvande ånyo framlägga denna utan tvifvel vigtiga och i många, nu bestående förhållanden djupt ingripande fråga, torde en kort redogörelse för den historiska och nu gällande lagstiftningen uti detta hänseende inom åtskilliga liih. lill R St. Prat. 1862 A J863. 4 Sami. i Afd. 2 Band. 18 Haji. 3 18 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 121. andra länder kunna anses icke vara utom ordningen eller sakna allt inflytande vid frågans fullständiga bedömande.
Grundskatt har af ålder funnits uti England, likasom uti de flesta Europeiska länder.
Efter flera förändringar både till form och belopp blef den, till ständigt utgående från jorden och under namn af Land-tax derstädes bestämd år 1692, och undergick sedermera, fastän årligen af Parlamentet voterad, ej någon förändring förrän år 1798, då beloppet gjordes oföränderligt, på samma gång som jordegarne erhölio rättighet att genom kapitalisering befria jorden från denna grundskatt.
Skatten utgör också numera endast en obetydlig del af Englands statsinkomster och uppgår i medeltal årligen till 1,130,000 Pund Sterling, utgörande således icke ens 2 procent af Statens till mera än 60 millioner Pund Sterling uppgående inkomster.
Emellertid anses den alltid hafva ganska ojemnt drabbat jorden, derigenom alt vid dess införande straxt efter revolutionen år 1688 alla de egare, som för den timade förändringen voro gynnsamt stämda, uppgåfvo värdet å sin jordegendom betydligt högre än de, som ännu voro det Stuartska huset tillgifne, hvarförutom jordbrukets olika utveckling och framsteg uti de skiljda delarne af landet ytterligare bidragit att föröka denna olikhet.
I Frankrike utgick grundskatt redan i äldre tider under form af tionde, till dess år 1790 genom lag bestämdes, att af hela landets då till 1,200 millioner Francs uppskattade alla hemman, hus och lägenheter, grundskatt skulle utgöras med 240 millioner Francs.
De täta hvälfningar, som uti Frankrike följde, den ena efter den andra, verkade likväl derhän, att denna skatt aldrig till ofvannämnda beräknade belopp inflöt, och ännu år 1830 icke uppgick till mera än 153 millioner Francs, samt år 1859 till uågot öfver 162 millioner, eller nära 10 procent af landets inkomster, beräknade för samma år till mer än 1,770 millioner Francs.
Emellertid och för att på de olika fastigheterna kunna någorlunda jemnt fördela denna skatt, företog man år 1808 införandet af en, redan 1790 beslutad, Jordebok (cadastre parcellaire), hvilket vidlyftiga arbete likväl ej fullbordades förrän år 1847 och då ansågs hafva sammanlagdt kostat omkring 150 millioner Francs.
Danmark företer deremot, i afseende på grundskatt, ett väsendtligt olika förhållande.
Sedan längre tid tillbaka eller redan 1664 har sådan skatt, under namn af Gammel skat, och efter en beräkningsgrund af viss lunna Hartkorn, utgått af somliga hemman eller egendomar, under det andra deremot, likasom säterierna uti vårt fädernesland, varit från grundskatt befriade.
Efter en år 1840 beslutad och år 1844 i kraft trädande ny så kallad matrikulering, bestämdes, genom en förordning af den 20 Juni 1850, att de egendomar eller hemman, hvilka förut åtnjutit befrielse från grundskatten, skulle, mot ersättning af statskassan, för framtiden åtaga sig en så beskaffad afgift.
Denna ersättning, eller, som den kallas, Vederlag, bestämdes antingen elter egendomens storlek eller efter privilegiernas olika beskaffenhet till 15 eller 20 gånger beloppet af skatten och utbetalades från statskassan, dels kontant, dels uti statsobligationer.
Den grundskatt, som till följd häraf numera utgår Stats-Utskottets Utlåtande N:o 121.
19 af all jord uti Danmark, Kronans domäner naturligtvis undantagne, och som äfven benämnes Landskat och Ligningsskat, uppgick år 1857 tili omkring 3 millioner Riksdaler
Danskt mynt, eller till omkring en sjettedel af det egentliga konungariket
Danmarks alla inkomster.
Olika är deremot förhållandet uti Norrige.
Afven der voro grundskatter visserligen af ålder införda, först under namn af Leding och sedermera såsom så kallade Jordebogsreltigheder, men genom en lag af den 17 December 1836, § 8, kan enhvar numera lösköpa sin jord derifrån medelst skattens kapitalisering till 16 gånger dess belopp.
Leilaendirigsskatten deremot, som under Norriges förening med
Danmark var den vigtigaste grundskatten och af Christian IV påbjöds, sammanslogs år 1816 med åtskilliga andra skatter, såsom Odels- och Rostjenesteskatterna, till en enda under namn af Landskat, men blef år 1836, genom härofvun nämnda förordning, som gaf rättighet till den gamla Ledingens kapitalisering, upphäfven.
Den i Norrige nu qvarstående gruudskatten, eller jordeboksafgifterna, uppgick år 1857 till omkring 19,000 Specier eller |:dels procent af Statens samtliga inkomster, beräknade för samma år till 2,700,000 Specier.
Tid och utrymme medgifva icke Utskottet att här, med all den utförlighet och omsorg, redogöra för andra länders grundskatteväsende, som ämnets vigt och en mera detaljerad pröfning af detsamma måhända hade kräft, men det anförda torde göra tillfyllest för att ådagalägga att, om äfven så beskaffade, på sjelfva jorden hvilande, skatter ännu i flera länder finnas qvar, likväl både uti England och Norrige dessa skatters inlösen medelst kapitalisering blifvit medgifven, utan att derigenom någon veterlig minskning eller osäkerhet uti dessa länders statsinkomster uppstått, likasom att, möjligen med undantag af Österrike, intet land gifves, der grundskatterna utgöra en så stor qvot af inkomsterna, som uti Sverige, hvilket lättast ådagalägges af följande från en Fransysk författare, M. Bloch, hemtade jemförelse öfver den andel, som ibland åtskilliga länders statsinkomster, utgöres af vid jorden fästade skattebidrag, nemligen:
Uti Norrige för mera än § procent.
» England omkring 2 o eller, med tillägg af de så kallade assessed taxes, utgående af fönster, åkdon, hundar m. m., omkring 4 procent. » Preussen 8 » » Frankrike 10 » och, tillika med den så kallade centime additionel, jemte personel utskylder samt afgifter för portar och fönster, nära 15 procent. j> Ryssland 11 » » Danmark 16^ » » Österrike 22 » och uti Sverige till nära 25 » 20 St ats-Ut skottet* Utlåtande N:o 121.
Utskottet har tagit detta ärende uti noggrannt öfvervägande och finnér, lika med Kongl. Kammar-kollegium, att en åtgärd af ifrågavarande beskaffenhet vid dess utförande torde blifva underkastad många, icke lätt lösta svårigheter, likasom att man dervid måste tillvägagå med all nödig omtanke och försigtighet; men — äfven om tillfället att friköpa jorden från grundskatt ej skulle af den enskilde jordegaren så allmänt och så begärligt omfattas eller för honom medföra alla de fördelaktiga frukter, som af motionärerne i ämnet blifvit antaget, anser Utskottet likväl denna frågas stora betydelse för Staten och det allmänna välbefinnandet inom en stor del af Sveriges jordbrukare, i och för sig ålägga Utskottet såsom en pligt att derpå ånyo fästa Rikets Ständers synnerliga uppmärksamhet.
Ett af de väsendtligare vilkoren för samhällets materiela framåtskridande och förkofran lärer väl böra sökas deruti, att hvarje medborgares skatt till Staten, så vidt möjligt är, utgöres af ett villigt aflemnadt öfverskott å hans behållna inkomst, och ingalunda utgår såsom en ränta till Staten i egenskap af fordringsegare, långt mindre må kännas och betraktas såsom en årligen återkommande, med möda aflyftad, tyngd, och man kan, enligt Utskottets åsigt, omöjligen förbise, att grundskatter, likasom hvarje skatt å sjelfva kapitalet, som bär är jorden, lika ojemnt utgå af de olika hemmanen, som de, under missgynnande år, måste kännas tryckande för den skattskyldiga jordens innehafvare.
Af Rikets Ständers här ofvan förut intagna underdåniga skrifvelse af den 18 December 1837 inhemtas äfven, alt grundräntan vexlar, inom skiljda delar af riket, mellan 8 R:dr och 183 R:dr, och af olika hemman inom samma ort mellan 31 R:dr och 112 R:dr.
Om utöfver dessa missförhållanden i betraktande tages, skattehemmanens olika egovidd och jordmån samt framförallt dess innehafvares olika förmåga eller tillgångar å kapital och arbetskraft med flera andra omständigheter, så torde det vara lätt att inse det hvarje grundskatt, som utgår med oförändradt årligt belopp, måste, synnerligast då missvext eller andra motgångar för jordbrukaren inträffar, drabba jordens innehafvare särdeles tungt, och om icke omöjliggöra, likväl både högligen försvåra jordens ändamålsenliga skötsel och motverka dess innehafvares förkofran till välstånd.
Att denna grundskatt vid hemmanens ombyte af egare tages uti betraktande och således icke, efter Kammar-kollegii förmenande, skulle innebära någon orättvisa mot den nye egaren, lärer, äfven om ett sådant påstående i och för sig vore rigtigt, men hvars upptagande till vederläggning skulle föra Utskottet alltför långt utom ämnet, likväl ingalunda kunna förebringas till bestridande af den åsigt, att det både för den enskilde egaren och dymedelst äfven för Staten vore fördelaktigare, om genom grundskatternas aflyftande från jorden, medelst kapitalisering eller på annat sätt, jordens nuvarande innehafvare kunde, genom ett friare bruk af sin egendom eggad till ökad verksamhet, å densamma åstadkomma en högre afkastning och derigenom både lättare och i rikare mått bidraga till statsbehofvens fyllande, på samma gång som han förökade sitt eget välstånd.
Att Staten från början egt eller nu skulle ega större rätt till dessa skattehemman än till annan inom dess gränser befintlig jordegendom och att sålunda grund - Stals-Ut.ikottets Utlåtande N:o 121. 21 räntan egentligen vore att betrakta såsom en afgift till Kronan i egenskap af jordegare, är ett påstående, som väl kunnat med hopp om framgång framställas eller med lycka genomföras under förflutna tider, men som nu näppeligen borde gifvas helgden af skäl, lika litet som derå någon verklig rätt kan grundas eller, hvad som en gång varit orättvisa kan genom förloppet af en mer eller mindre lång tid förbytas uti rättigheter, hvarå anspråk fortfarande, äfven sedan de upphört att vara billiga, kunna byggas.
1 hvad fall som helst är detta påstående dessutom ingenting bevisande, enär, äfven om från början all jord skulle hafva varit Kronans egendom, det icke lärer förnekas, att en stor del deraf blifvit friköpt mot personliga tjenstbarheter, hvilka under tidernas lopp upphört, men lemnat jorden fri uti sednare egares händer, i motsats hvartill grundskatternas kapitalisering för Staten lärer utfalla fördelaktigare, hvarförutan man ej får förbise, att det är brukarens arbetskraft och kapitaltillgång, som, åtminstone uti vårt fädernesland, sätter jorden i stånd att gifva afkastning, och Staten, som dervid intet tillskjuter, kan ej heller, af sådan grund, ega rätt att derför fordra någon afgift.