Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förstnämnda förfogande har Josef Almqvist från Norrbottens län, uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion (N:o 508), gjort till föremål för Rikets Ständers uppmärksamhet, i det han, jemte det han sökt utveckla det, efter hans förmenande, orättvisa och obilliga deri, att en telegraftjensteman skall, utan att hafva genom någon förseelse gjort sig förtjent af straff, likväl kunna drabbas af en dermed jemförlig och i ekonomiskt hänseende för honom högst menlig förflyttning från ena ändan af landet till den andra; och har motionären fördenskull och med afseende derå, att berörda stadgande skulle lemna utrymme åt väld, godtycke och förföljelse, hemställt, det Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, »att det för Telegrafverket utfärdade reglemente i så måtto må blifva ändradt, att ingen tjensteman må, utan eget begifvande kunna från den ena till den andra stationen förflyttas, samt att fullmagter för alla tjenstemännen utfärdas, och att deri tjenstemännen blifva på viss bestämd station placerade.» 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JM 50.
Utskottet anser ifrågavarande förslag hvarken befrämja det allmännas bästa eller de ifrågaställde tjenstemännens sannskyldiga nytta och fördel.
Ehuruväl telegrafanstalter redan äro inrättade i alla rigtningar inom landet, ifrågakomma dock alltjemt nya anläggningar; nya linier och nya stationer uppstå, och gamla förändras antingen till följd häraf, eller af andra anledningar.
Att behofvet af tjenstemän på de olika stationerna rättar sig derefter och är underkastadt ständig vexling, ligger i sakens natur; och det är redan i anledning häraf nödvändigt, att stationspersonalen ställes under Telegrafstyrelsens förfogande.
Andra skäl härför hemtas af ifrågavarande tjenstebefattnmgars beskaffenhet och af tjenstemännens olika förmåga att uppfylla de olika behofven på särskilda stationer, hvilken förmåga ej genast kan pröfvas.
Det vore utan tvifvel mindre fördelaktigt, att på en plats, som kräfde bättre kunskaper, t. ex. i främmande språk, eller större arbetsförmåga, nödgas bibehålla en person, hvilken ej vore samma plats fullt vuxen, men hvilken kunde befinnas användbar i enahanda befattning vid en mindre station, och tvärtom att ej kunna tillgodogöra en förmåga, som ej funne användande på en plats af underordnad betydelse.
För tjenstemännen sjelfve kan det likaledes ej anses annat än förmånligt, att deras Chef, hvars rätt att afsålla dem motionären ej ens ifrågasatt, undgår att tillämpa denna stränga påföljd i anledning af anmärkningar, som kunna afhjelpas genom en tjenstemans förflyttning till annan ort, men måhända äro af beskaffenhet att ej medgifva hans bibehållande der, hvarest han till sådane gjort sig skyldig, att icke nämna, det genom förflyttning från en mindre till en mera magtpåliggande station tillfälle beredes att ådagalägga skicklighet, som leder till befordran.
Slutligen anser Utskottet, att åtminstone intilldess klagomål öfver magtmissbruk afhörts, hvilket i nu omförmälda hänseende, Utskottet veterligen, ej är förhållandet, bör hos innebafvarne af Statens högre embeten förutsättas icke benägenhet för väld, godtycke och förföljelse, utan desses motsats.
Med stöd af det anförda hemställer alltså Utskottet, att omförmälda motion må lemnäs utan afseende.
Stockholm den '19 Januari 1863.
Af Herr Berggren, med hvilken Herr H. E. Falhem instämt.
Det är mot god tyckets grundsats jag reserverar mig.
Alt en tjensteman ej må kunna utan egen ansökan flyttas, har hittills ansetts vara af den vigt, att ett särskildt stadgande derom blifvit intaget i 36 § Regeringsformen.
Det synes mig derföre betänkligt alt i närvarande tid, då aktningen för individens rätt alltmera göres gällande, förvägra ett sådant
Grundlagens skydd åt tjenstemännen vid telegrafen, hvilken just är en produkt af vår Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 51. 7 tids högre kulturutveckling.
Att platser genom sjukdom, dödsfall o. d. behöfva skyndsamt fyllas, lärer inträffa vid alla slags tjensler.
Äfven vid telegrafverket finnes ett antal obefordrade, måhända lika skickliga som villiga att i sådant fall användas.
Om ock tillfälliga ledigheter ej alltid kunna genom dem nöjaktigt fyllas, så följer väl ej deraf nödvändigheten, att hvarje tjensteman inom korpsen städse skall hålla sig resfärdig.
Det må vara nog, alt enhvar, efter först vunnen ordinarie anställning, under 5, högst 10, år är skyldig att äfven mot sin vilja flyttas till annan ort; men må han derefter, aldrahelst som hans lott ändock icke är afundsvärd, åtminstone få tillgodonjuta förmånen af en fast plats.
Medvetandet af en sä prekär ställning, som Utskottet här godkänt, framkallar ingalunda duglighet och utöfvar i öfrigt icke något godt inflytande hos tjenstemännen.
Af Ola Jönsson från Malmöhus län.
Ank, till Eip.-Utsk. den 20 Jan. 1863, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i gällande föreskrifter, rörande skyldighet för ångfartyg att laga lots, äfvensom i lots-laxan.
Under åberopande af sina föregående motioner och med förmälan, att befrielse från skyldigheten att taga lots numera vunnits emot erläggande af half afgift — hvilket skulle utmärka, att afgiften ansetts vara hufvudsaken, och icke den säkrare ledning af fartyget, som lotsen erbjöd — har Herr Wallenberg, i en inom Yällofliga Borgare-Ståndet väckt motion (N:o 259), föreslagit, »alt ångfartyg, som göra regelbundna, på förhand annonserade resor, må befrias från skyldigheten att taga lots 8 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 51. eller betala infartsafgift, samt att lotstaxan må ändras så, att endast en tariff finnes, grundande sig på fartygets djupgående och antalet sjömil, som lots begagnas, utan allt afseende på hvarifrån fartyget kommer eller dylikt».
Då motionären åberopat »sina föregående motioner», torde Utskottet böra erinra, att han, ej i fråga om nu föreslagna ändring i sjelfva lotstaxan, men beträffande skyldigheten att taga lots, väckt motioner vid begge de nästföregående riksdagarne.
— Vid det ena tillfället blef motionärens förslag af Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet till en början afstyrkt; men, efter skedd återremiss och förnyad pröfning af frågan, beslölo Rikets Ständer att hos Kongl, Majit i underdånighet anhålla, »att Svenska ångfartyg, som, enligt på förhand upprättade reseturer, göra reguliera resor, måtte befrias från skyldigheten att, kommande från sjön, taga lots»
I den underdåniga skrifvelsen yttrades såsom skäl härför, att Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad derå, att då ångfartyg, äfven under reguliera resor inrikes orter emellan, hade med fartyg, som anlände från främmande länder, det gemensamma åliggande att anlita lots för anlöpande af kustplatser, hvilka äro vid öppen redd belägna, detta förhållande, hvad förstnämnda fartyg beträffade, likväl icke syntes vara af behof påkalladt, men deremot ofta föranledde menligt uppehåll och tidsutdrägt i resan, hvarjemte förekomme, att flertalet af de ångfartyg, som, gående utomskärs, gjorde reguliera resor, blifvit, efter underdåniga ansökningar, nådigst befriade från skyldigheten att, när de komma från sjön, lots begagna.
Vid sisllidne riksdag hade Kongl. Majit öfver berörde framställning ännu icke resolverat; och Herr Wallenberg förnyade i anledning deraf sin motion; men densamma blef då af sammansatta Statssamt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, uti dess Betänkande N:o 27, afstyrkt; hvilket Betänkande af tre Riks-Stånd bifölis.
Sedermera har, genom Kongl. Förordningen om Lots- och Fyrinrättningarne den 9 Juli 1862, beträffande skyldigheten att taga lots, blifvit meddelade sådana föreskrifter, att, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid förstnämnde riksdag framställda åsigt, Svenska ångfartyg, sorn göra reguliera resor mellan inrikes orter, äro befriade från den förut allmänna skyldigheten att, då de komma från öppen sjö, taga lots; hvilken förmån jemväl blifvit beviljad de ångfartyg, som göra regelbundna resor mellan orter på de Svenska och Danska kusterna vid Öresund.
Hvarje fartyg, som af denna förmån sig begagnar, måste likväl erlägga, under namn af infartsafgift, i vissa fall hälften, i andra åter fjerdedelen af den i lotstaxan fastställda lotsningsafgift.
Deremot är ej mindre i nämnde förordning än i gällande tullstadga bibehållet stadgandet att utrikes ifrån kommande fartyg skall vid ankomsten till lots-station vara skyldigt laga lots, hvilken, enligt sistnämnda stadga, behålles intilldess tulltjensteman kommer ombord; och har lotsen derunder skyldighet att utöfva den tillsyn å tullförfattningarnes efterlefnad, som eljest åligger tullbevakningen.
Det Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande J\fl 51.
Det är således endast för ifrån utrikes ort kommande fartyg, som skyldigheten att taga lots qvarstår.
De fartyg åter, som derifrån äro befriade och sådan frihet sig begagna, erlägga en viss s. k. infarts-afgift.
Så vidt Utskottet förstår, är det motionärens afsigt, att föreskrifterna i begge sistberörda hänseenden skola upphäfvas i fråga om sådana ångfartyg, som göra regelbundna, på förhand annonserade resor.
Sådana gå numera emellan England och Göteborg, emellan Holland och Stockholm, emellan Hamburg och Göteborg, emellan Tyska städer vid Östersjön och Svenska kusten, från St.
Petersburg och Finska städer till Stockholm o. s. v. Men detta förslag anser Utskottet sig ej kunna understödja.
De genom Statens försorg inrättade lotsanstalter äro nemligen lika mycket till fördel för nämnda ångfartyg, som för andra dylika och för seglande fartyg; och lotsbiträde kan ej heller af de förra alltid undvaras.
Det är icke för lotsarne en ovilkorlig skyldighet att gå alla ankommande fartyg, af hvad slag som helst, till mötes utanför inloppen i så god tid, att fartyget ej utsattes för fara af de yttersta grunden, och denna skyldighet måste qvarstå, enär det för lotsen är omöjligt att från sin bostad bedöma, huruvida icke ett annalkande fartyg, äfven om, efter hvad han tror sig veta, det är ett sådant, som vanligen ej tager lots, likväl kan för tillfället vara i behof af honom.
Det är detta påpassande, som är för den sjöfarande af det största värdet; ty sedan han väl fått lots ombord, anser han sig i de aldra flesta fall säker, och på samma gång är lotsens mödosammaste arbete äfven öfverståndet.
Att nu fråntaga lotsarne all ersättning härför i de fall, då fartyg försmått deras biträde, och de sjelfve, ofta i hårdt väder och under ansträngande arbete, få söka sig hem till stationen bäst de gitta, synes lika obilligt som att belasta endast den seglande handelsflottan med kontant bidrag till upprätthållande af en anstalt, som är till gagn för de sjöfarande i gemen.
Man har såsom ett vigtigt skäl för bifall till förslaget anfört, alt ångfartyg stundom uppehölles genom fåfäng väntan på dessa för tillfället kanske icke behöflige lotsar, af anledning, antingen att alla lotsarne varit utgångna, eller alt de ej gjorde sig brådtom, då de i allt fall vore säkra att bekomma sin afgift; men utom det att häremot måste erinras, att sådana olägenheter, beroende af brister i lotsanstalterna eller försummelse å lotsarnes sida, mäste afhjelpas på annat sätt än genom den ifrågasatta åtgärden, som ej leder till förbältrirg derutinnan, finnes det i ofvanberörde författning särskildt stadgadt, att derest fartygsbefälhavare förgäfves inväntat lots, som han på föreskrifvet sätt (medelst hissande af s. k. lotsflagg e. d) reqvirerat, honom är obetaget alt anmoda någon annan att åtaga sig lotsningen, den han alltså kan låta genom någon ombord varande förestå — Nu är det väl sannt, att skyldigheten att taga lots eftergifvits våra inhemska, utefter inrikes kusterna gående, ångfartyg som derför endast betala s. k. infartsafgift; men denna eftergift kan anses hafva något berättigande, dels deri, att befälhafvare å dessa sednare fartyg, som göra täta, stundom dagliga, resor emellan vissa stationer, kunna an Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 8 Sami. 12 Baft. 2 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JV1 51. tagas vara med farvattnet tillräckligt förtroliga, dels ock den, att det skulle blifva för dem, och för den genom dem bedrifna inrikes handeln, alltför betungande att för hvarje resa betala full lotsningsafgift.
— Att utsträcka nämnda befrielse ända derhän att genom ett allmänt stadgande eftergifva ifrågavarande försigtighetsmått, hvaraf hundradetals menniskolif ofta på en gång äro beroende, finner Utskottet sig ej kunna tillstyrka och aldraminst på det af motionären föreslagna sätt, nemligen för de ångfartyg, som göra på förhand annonserade reguliera turer, alldenstund just dessa användas för personaltrafiken, samt dessutom det ej synes följdriktigt att förutsätta mindre behof af försigtighetsmått beträffande dessa och mindre behof för dem af lotsbiträde, än för dem, som sysselsätta sig med godsfrakt, allenast emedan dessa sednare icke reguliert annonsera sina turer.
Hvad beträffar den skilnad i lotsafgiften, som äfven i sednaste taxa är bibehållen, att nemligen utrikes ifrån kommande fartyg, ej mindre de seglande än ångfartygen, betala högre lolsafgifter, än de, som komma från inrikes ort, har denna skilnad säkerligen ej, såsom motionären förmenar, sin grund deri, att det skulle anses »konstigare att lotsa ett fartyg», kommande från utrikes ort; utan åsyftar densamma att bereda lättnad åt den inrikes varuomsättningen, likasom i flera andra hänseenden den utrikes, import afseende, handeln anses kunna bära drygare umgälder; hvarjemte bör tagas i betraktande, alt, medan ett utrikes ifrån kommande fartyg en gång får betala lotsafgift, måste ett mellan inrikes orter gående fartyg, som medhinner tätare resor, flera gånger vidkännas samma afgift.
Utskottet föranlåtes alltså vördsamt hemställa, att omlörmälda motion, så i det ena, som i det andra hänseendet måtte afslås.
Reservation: af Friherre Alströmer, C. J. O., som var i så måtto af skiljaktig mening, att han ansåg ångfartyg, som göra regelbundna, på förhand bestämda turer, böra befrias från den i vissa fall ännu qvarstående skyldigheten alt taga lots.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande AA 52. 13 N:o 52.
Ank. till Exp.-Utsk. den 20 Jan. 1863, kl. 3 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion, dels om, ansvarsbestämmelser för underlåtenhet att nattetid å fartyg, som ligger lill ankars, hafva lanterna, dels om styrning och manövrering till undvikande af ombordläggning, m. m.
Malts Persson från Stockholms län har uti en till Hedervärda Bonde-Ståndet inlemnad motion [m 476) hemställt, att Rikets Ständer ville hos Kongl Majit i underdånighet anhålla, att de i ofvanberörda ämnen gällande författningar måtte, till förekommande af olyckshändelser under sjöresor, undergå nödiga förändringar, i hvilket afseende motionären för sin del föreslagit: 1:o alt Kongl. Förordningen (angående användande af signal-lanternor nattetid å såväl ångfartyg som seglande fartyg) den 1 December 1858, som i § 1 Litt.
B. innehåller följande bestämmelse: »Alla sjögående fartyg, som ligga till ankars å redder eller i farleder, skola på lämpligt ställe, högst 20 fot öfver däcket, föra en lanterna med hvitt sken, hvilket bör kunna synas kring hela horizonten på minst en minuts afstånd,» mätte erhålla följande tillägg: »Den fartygsbefälhafvare, som underlåter att hafva lanterna uppe nattetid, bote, om fartyget drager 20 läster eller derutöfver, 50 R:dr, och för mindre fartyg 10 R:dr; hvilket ansvar tillämpas försl då någon olycka inträffat;» 2:0 att 1 § af Kongl. Förordningen den 15 Mars 1859, angående styrning å fartyg, måtte komma att innehålla: »För fartyg, seglande bidevind, viker fartyg, som seglar för rum vind.
Ångfartyg viker för alla seglande fartyg, åt styrbordssida;» och 12 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskoltets Betänkande M 52.
3:0 att hvarje befälhafvare å ångfartyg och seglande fartyg ålägges, vid äfventyr af 10
R:dr böter, hafva ombord å fartyget nyssnämnda författningar, hvilka å hvarje tullkammare böra af fartygsbefälhafvare mot betalning kunna erhållas.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som fått berörda motion till sig remitterad, har förehaft densamma till pröfning och finner motionärens förslag i ett hänseende förtjent af uppmärksamhet.
Det kan nemligen icke nekas, att åt sådana stadganden, som hafva till ändamål att i möjligaste måtto förekomma olyckshändelser och föreskrifva försigtighetsmått deremot, gifves ett lämpligt eftertryck genom ansvarsbestämmelser för öfverträdelse eller åsidosättande af samma föreskrifter, hvilka sednare utan tvifvel mera noggrannt iakttagas, om vederbörande äro utsatte för böter hvarje gång de göra sig skyldige till försummelse.
Men att, såsom motionären, göra tillämpningen af ansvar beroende deraf, att olycka inträffar, synes ej leda till målet, minst i nu ifrågakomna fall, der den skada, som sker, vanligen är, ensamt med hänsyn lill penningvärdet, så ojemförligt mycket större än de föreslagna böterna, att desse sednare icke påaktas
Tvärtom måste bötesbestämmelsen hafva till ändamål att /örekomma olyckshändelse, så vidt sådant genom iakttagande af bestämda försigtighetsmått sig göra låter.
Utskottet har inhemtat, att någon annan ansvarspåföljd ej är, i de rörande ifrågavarande ämne gällande författningar, bestämd, för underlåtenhet att desamma efterlefva, än att ångfarlygs-hef'a\halvare, jemlikt Kongl. Förordningen den 'IG November 1849, är underkastad 6 R:dr 32 sk.
Banko plikt för försummelse att iakttaga de i samma författning meddelade »särskilda föreskrifter för ångfartygs begagnande.
» Bland dessa föreskrifter igenfinnas väl sådane, som de nu ifrågakomna, rörande signalering medelst lanternor, men då nämnde plikt ej drabbar seglande fartygs befälhafvare, hvilkas befrielse från ansvar i dessa mål likväl saknar giltigt skäl, har, på grund af det ofvan anförda och enär underlåtenhet att iakttaga de i 4858 års förenämnda Kongl. Förordning, rörande signalering med lanternor m. m. meddelade föreskrifter, är lika straffvärd, antingen fartyg ligger till ankars eller befinner sig under segel eller i gång för machin, Utskottet trott sig, med föranledande af motionen, böra tillstyrka Rikets Ständer att, i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj.t, anhålla, det Kongl. Majit täcktes utfärda en Förordning, hvarigenom stadgas, att den fartygsbefälhafvare, som underlåter att ställa sig till efterrättelse de i Kongl. Förordningen den 'I December 1858 meddelade föreskrifter, rörande signalering ombord nattetid medelst lanternor, skall för hvarje gång vara förfallen till vitesbot från och med Tio till och med Femtio Riksdaler Riksmynt.
Hvad Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JM 52. 13 Hvad åter angår motionärens förslag om meddelande af den förändrade bestämmelse rörande fartygs styrning och manövrering, att ångfartyg alltid skall vika för seglande fartyg åt styrbordssida, är det påtagligt, att sådant blefve för ångfartyg omöjligt att iakttaga i alla de fall, då ett i trångt farvatten mötande seglande fartyg befinner sig så nära land eller grund å sin babordssida, att ångfartyget skulle, genom skyldigheten att vika styrbordhän, tvingas att gå rätt på landet eller grundet.
I öfrigt är det angeläget, att dylika föreskrifter öfverensstämma med dem, som hos andra nationer äro gällande; och i enlighet med denna regel är äfven nu gällande Förordning i ämnet, af den 15 Mars 1859, affattad.
Utskottet anser således motionen i denna del ej böra bifallas.
Vidkommande slutligen motionärens förslag, att hvarje fartygsbefälhavare må vid vite åläggas hafva ombord ofvan uppgifne författningar, har motionären för behofvet af ett dylikt stadgande ej uppgifvit något skäl; och som
Utskottet ej heller lyckats utleta något sådant, hemställes vördsamligen, att sistnämnda förslag må lemnäs utan afseende Stockholm den 19 Januari 1863. 0 il ..il- 7/ .:•! aud .!UOH2;X)TH Reservation: af Grefve Posse K.: Mot Utskottets förslag, att Rikets Ständer skulle hos Kongl. Majit anhålla om utfästande af böter för de fartyg, som uraktlåta att enligt förordningen föra lanterna, då de ligga till ankars, får jag reservera mig.
Jag anser förslaget om böter vara både olämpligt och outförbart, då på våra kuster en stor del af kustfarten bedrifves af mindre fartyg, hvilkas besättning utgöres af endast skepparen och en man.
Dessa små fartyg befinna sig merendels till ankars om nätterna å redder och ankarsättningar, hvarest föga trafik finnes.
I händelse hvad Utskottet föreslår bifölles, så skulle kanhända dessa kustfarares hela förtjenst knappt betäcka kostnaden att under de flesta nätter underhålla lanterna samt gälda böter, hvartill de genom angifvelser kunde förklaras skyldige.
Jag tror dessutom, att meraberörda fartyg i alla fall ej underlåta att föra lanterna enligt förordningen, då de ligga på sådane platser der trafiken är större, f Kongl. Majrts förslag till ny Sjölag finnes stadgadt ansvar för olyckshändelser på sjön, och då detta förslag snart torde komma under Rikets Ständers pröfning, anser jag det äfven olämpligt att i förväg aflåta skrifvelse i detta ämne.
Brot. 1862 & 1863. 8 Sami. 12 Höft. 3 STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1863.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande jV.-o 53. 1 M-o 53.
Ank. till. Exp.-Ut»k. den 27 Jan. 18G3, kl. G e. na.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i Kongl, Kungörelsen den 48 Mars 4845, i fråga om ersättning åt särskildt tillförordnad domare för syn å militie-boställe.
Inom Hedervärda Bonde-Ståndet har Paul sindersson från Jemtlands län, uti en till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion (N:o 484). hemställt, att som, jemlikt Kongl. Kungörelsen den 18 Mars 1843, särskildt tillförordnad domare i och för syneförrättning å militie-boställe för närvarande icke tillgodonjuter högre traktamentsersättning än dervid biträdande nämndeman, eller 1 R:dr 50 öre, ehuru sådana förrättningar oftast äro vida besvärligare än andra domare-göromål, 1 § af nämnde Kongl. Kungörelse mätte erhålla följande lydelse: »Då antingen ordinarie eller för viss tid förordnad domare å landet, samt ordinarie eller för viss tid tillförordnad auditör af laga förfall är hindrad att å militie-boställe förrätta af- och tillträdessyn, särskildt anbefalld laga syn. eller syn å karaktershus, samt, uppå derom skedd anmälan, vederbörande Hof-Rätt pröfvat nödigt för tillfället förordna extra domhafvande i och för uppgifven syneförrättning, vare sistnämnde förrättningsman berättigad att åtnjuta resekostnadsersättning och dagtraktamente till lika belopp, som är för häradshöfding i gällande rese-reglemente stadgadt.» Utskottet har inhemtat, att det dagtraktamente ordinarie domhafvande åtnjöt, då 1843 års här ifrågavarande Kongl.
Kungörelse utfärdades, uppgick, utan afseende på förrättningens beskaffenhet, till 2 R:dr 75 öre, samt att en näinndeBih. till R.
Prol. 1S62 & tS63.
S Sami. 13 Haft. 2 Allmänna Besvärs- och Ekonosni-Utskottets Betänkande A:o Si. mans dagtraktamente vid samma tid utgjorde 1 R:dr.
Majit, genom Kungörelsen den 13 Mars 1857, förordnat, bland annat, att Iläradshöfdings dagtraktamente skall utgå med 3 R:dr 25 öre och Nämndemans med 1 R:dr 50 öre, samt genom Kungörelsen den 24 November sistnämnda år, att så väl de extra domare, hvilka förordnas att i ordinarie, domares ställe hålla ransakning i brottmål, som de i vissa domsagor tillförordnade ständige brottmålsdomare ega åtnjuta resekostnadsersättning och dagtraktamente till lika belopp, som är för Häradshöfding i gällande rese-reglemente stadgadt, äfvensom att den Häradshöfdingar tillkommande ersättning för skjuts och dagtraktamente till skrifvarebiträde skall enligt rese-reglementet beräknas.
Då häraf framgår, att det dagtraktamente, extra domare vid syneförrättning å militie-boställe åtnjuter, både är lågt i förhållande till hvad Häradshöfdingar och Nämndemän i dagtraktamente ega uppbära, och äfven vida understiger hvad extra domare vid andra, ej besvärligare förrättningar erhåller, får Utskottet vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte, i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, anhålla, det 1 § af Kongl. Kungörelsen den 18 Mars 1843 måtte erhålla den förändrade lydelse, att extra domare vid syn å militie-boställe eller å hvad dertill hörer, skall åtnjuta Häradshöfding tillkommande resekostnads-ersättning och dagtraktamente.
Stockholm den 26 Januari 1863, JVso 54.
Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Jan. 1863, kl. fi e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om en ny lag rörande vattenrätten.