Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Delta genom sakernas natur gillia förhållande beseglas ytterligare derigenom, att staden och länet numera komma alt ega särskilda landsting.
Del är här ej meningen att fullständigt utveckla skilnaden emellan land och stad, till näringar, seder, förvaltning, domstolar m. m.; denna skilnad är för hvar och en, som något erfarit och betänkt, tydlig och framstående.
Men om det i hvarje fall måste vara en svårlöst uppgift alt inom särskilda och olikartade kretsar med framgång verka; om nyssnämnda skilnad, såsom redan anfördt är, måste i hög grad framträda och göra sig gällande inom den persons embetsverksamhet, sorn är satt till styresman öfver Göteborgs och Bohus län; så synes som borde förrberörda svårighet icke ökas genom sjelfva belägenheten af den ort, som är styresmannens säte.
En hvar, som deltagit uti eller sökt verka för en landsbygds 696 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 431. angelägenheter och förkofran, vet dock allt för väl huru mycket härvid beror på Laudshöfdingens personliga närvaro och sakkännedom.
Ej mindre bekant och tydligt är äfven, huru förmannens tillsyn och granskning måste verka nit och pligtkänsla hos underlydande, men frånvaro eller aflägsenhet motsatsen.
— Det är sannt, alt de förmåner jag nu omordar och skulle vilja tillvinna länet, komme, genom bifall till mitt förslag att i någon mån undandragas staden Göteborg; men det synes mig att detta samhälle, med en ordnad och fullständig stads- och kommunalstyrelse, der ärendena således gå sin jemna gång samt endast utomordentliga fall påkalla Landshöfdingens närvaro, äfven bättre kunde undvara den.
Inom länets norra och mellersta delar är blott en önskan, för hvilken jag nu vågat göra mig till tolk; lika allmänna äro klagomålen öfver det nu varande tillståndet.
Att vidare upprepa eller utveckla dem vore här öfverflödigt.
Må det blott tillåtas mig anmärka, att sedan för hela riket kommunalväsendet blifvit, genom ulgifven författning ordnadt, dervid länsindelningen gjorts till en af de hufvudsakligaste grunderna; så måste utan tvifvel en af de förnämsta driffjedrarne, som skola bringa denna inrättning till lif och verksamhet, sökas i sambandet och vexelverkan mellan dess särskilda deiar. ålen just denna lifsprincip måste förlamas i följd af hufvudortens läge inom det län, hvarom jag talar.
I öfrigt torde för att förorda milt förslag vara tillräckligt hänvisa tili kartan, hvilken bäst utvisar länets läge och sträckning, utgörande denna från Norska gränsen till staden Göteborg aderton å tjugo mil.
Lätt inses hvilket hinder och dröjsmål i de angelägnaste så väl allmänna som enskilda ärenden genom detta afstånd nödvändigt måste uppkomma.
— Det framstår äfven, att staden Uddevalla är belägen nära nog i midten af den långa kuststräckan.
Att denna stad, jemväl utom läget, eger de fördelar, som göra den till hufvudort för länet tjenlig, torde vara allmänt bekant.
Jag får alltså nu föreslå: l:o Alt sätet för Landshöfdingen i Göteborgs och Bohus län förflyttas från staden Göteborg till staden Uddevalla; 2:o att för inköp al nödige tomter inom sistnämnda stad samt uppförande af erforderliga byggnader medel måtte anslås.
Om remiss lill vederbörligt Utskott anhålles Stockholm den 30 November 1862. B. J. Holmlin, ^ från Göteborgs och Bohus län.
Uti förestående motion instämmer till alla delar: 0. Ericsson, från Göteborgs och Bohus län.
N:o 432. 697 N:o 432.
Af Bengt Johan Holmlin från Göteborgs och Bohus län derom, alt lönen för extra Provincialläkaren i Sotenäs m. fl. här adre af Göteborgs och Bohus län mätte förhöjas till 1,500 R:dr R:tnl.
Är 4 828, då en allmän klagan vid riksdagen förspordes öfver otillräckligheten af Marnes antal i landsorten, anvisade Rikets Ständer, med afseende härpå, lill Kongl. Maj:ls disposition ett belopp, hvilket af Kongl.
Majit användes för en då påbörjad interims-reglering ai provincialläkare-vården, hvarigenom 8 nya provincialläkarebefatlningar inrättades.
Afsigten med dessa s. k. extra provincialläkare-tjenster var ©tvifvelaktigt att desamma, i den mån de sedermera kunde befinnas erforderliga i de orter, för hvilka de blifvit inrättade, skulle förändras till ordinarie provincialläkarebefatlningar, lika med de förut i riket varande.
Som bekant är har nyssnämnda reglering af provincialläkare-vården sedermera, tid efter annan, fortgått och är ännu icke afslutad.
Ibland de extra provincialläkare-befaitningar, som i förenämnda afsigt blifvit inrättade, är extra provincialläkare-ljensten i Sotenäs, Stångenäs, Sörbygdens, Qville och Tunge härader af Göteborgs och Bohus län.
I betraktande af detta distrikts beskaffenhet, innefattande flera i hafvet utskjutande uddar och öar, lärer oneklig! vara att detsamma, som räknar en folkmängd af öfver 55,000 personer, utgör ett bland de svåraste och mest besvärliga provincialläkare-distrikter i riket, äfvensom att en ordinarie läkare i denna från städerna aflägsna ort för all framtid är alldeles nödvändig.
Men om della distrikt skall kunna påräkna att få bibehålla vare sig den nuvarande värderade innehafvar en af fjellsten, Doktor G.
Lundgren, eller någon annan läkare, är ett nödvändigt vilkor alt tjensten förses med sådana löneförmåner, att dess innehafvare må erhålla en lön, åtminstone jemngod med den provincialläkare i andra, vida fördelaktigare distrikter åtnjuta, helst ifrågavarande distrikt består af en till större delen obemedlad befolkning, samt uti det för extra provincialläkaren i dessa härader gällande Kongl. Reglemente af den 25 Februari 1859 uttryckligen föreskrifves, att denne läkare icke får med sin befattning förena någon annan läkarebeställning, hvadan han alltid är för sin bergning hänvisad till det tjensten åtföljande arfvode!, 4,000 Riksdaler Riksmynt.
Då, såsom bekant är, extra provincialläkarne hafva samma tjensteåligganden som ordinarie provincialläkare, men desse sednares lön uppgår lill 1,500 Riksdaler, är det klart att innehafvare af Bih. till 11.
Fröt. 1862 $ 1863. 11 Sami. 4 Åfd. 83 698 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 433. estra provincialläkare-befattningar, så fort tillfälle erbjuder sig, söka ett distrikt med full provincialläkarelön, hvilket haft till följd att åtskilliga estra provincialläkaretjenster icke kunnat, i brist af sökande, tillsättas.
Med kännedom af alla dessa förhållanden bar jag ansett mig böra härå fästa Rikets Ständers uppmärksamhet samt hemställer vördsamt: alt extra provincialläkare-befaltningen i Sotenäs.
Slångenäs, Sörbygdens, Qville och Tunge härader af Göteborgs och Bohus län måtte å ordinarie stat uppföras med lika lön, elier 1,500 Riksdaler Riksmynt, som ordinarie provincialläkarne åtnjuta.
Stockholm den 30 November 1862. B. J. Holmlin, från Göteborgs och Bohus län.
Uti förestående motion instämmer till alla delar. 0. Enesson.
Af Bengt Johan Holmlin från Göteborgs och Bohus län, om vpphåfvande af det i 22 § af Kongl.
Fiskeri-stadgan den 29 Juni 1852 intagna förbud emot begagnande tid sillfiske af not eller vad utöfver viss storlek.
Ehuru Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet under dess vid sisliidne riksdag afgilna Betänkande, N:o 94, afstyrkt åtgärd i anledning af den utaf mig jemte mina länskamraler väckta motion om upphäfvande af vissa bestämmelser i Kongl.
Fiskeri-stadgan den 29 Juni 1852, så har jag likväl under betraktande af såväl ämnets vigt för den ort, jag tillhör, som mina kommitlenters önskningar och behof, ansett mig dervid icke böra låta bero, och hemlar jag dessutom till denna min förnyade framställning ett, i min tanka, vigtigt stöd af den omständigheten, att Höglofliga Borgare-Ståndet, vid föredragning af omförmälda Betänkande, beslutat återremiss af frågan.
Då jag ånyo upptager ämnet, för alt åtminstone i någon mån vinna och befordra det åsyftade ändamålet, en tryggare utkomst och näringsmedel för en talrik Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
699 folkklass inora min hembygd, har jag föga alt tillägga lill de skäl, som innefattade* i olvanberörda motion, och önskar mig derföre att i största korthet sammanföra desamma.
Det är en gifven sak att vid fiske, likasom vid hvarje upphemtande af naturens frivilliga alster, tillses bör, att icke desamma för framliden uttömmas och förödas, utan alt tvärtom, såvidt ske kan, tillvext och återalstring skyddas och befordras.
Jag vill således erkänna den allmängiltiga grunden för förbudet i ofvannämnda lagstadgande, alt vid fångst af sill, begagnas redskap med maskör under en viss storlek; och då jag icke vidare har för afsigt att härutinnan söka utverka någon ändring, vill jag icke helier närmare undersöka, huruvida nämnda förbud i förevarande särskilda fall, elier hvad beträffar sillfisket, inom Bohusiär.dska skärgården uppfyllt eller kan komma att uppfylla sitt ändamål.
En hastig öfverblick af fordna och närvarande förhållanden inom denna ort torde dock här vara på sitt ställe.
Det är för hvar och en om orten erfaren person bekant, likasom i tideböckerna och flere afgifna skrifter åt minnet förvaradt, alt sedan århundraden tillhaka sillen vissa lider i förvånande ymnighet kommit lill Bohusländska skärgården, hvilket i flere eller färre år fortfarit, intill dess tillgången hastigt aftagit och alldeles försvunnit; alt 40 eller 50 eller flere år förflutit, innan fisken, åtminstone i någon mängd, åter företett sig; och att, sedan ofvanbeskriine rikare tillgång sednast förekom, densamma numera uteblifvit längre tid, än någonsin tillförene veterligen varit förhållandet.
Ingen har med nöjaktig visshet kunnat förklara ymnigheten eller bristen, utan synas båda vara bland dessa naturens verkningar, som länge lära förblifva outredda.
Lagstiftaren har således varit både pligtig och berättigad alt här mellankomma och, dels för den händelse en rikare fisktillgång åter skulle inträffa, söka förekomma missbruken, dels ock i allmänhet hindra fiskslagets utödande och befordra dess återvext.
På sådan grund hafva ock flera föreskrifter i nu gällande
Fiskeri-stadga tillkommit och deribland ofvannämnda §, som innehåller förbud, dels enligt hvad är anfört, emot nyttjande af fiskredskap med maskör under viss storlek, dels ock emot begagnande af not eller vad med större djup än fyra famnar och större längd än 40 famnar.
Eniigt hvad jag förut anfört, vill jag icke vidare fästa mig vid sistnämnda förbud, hvilket tydligen tillkommit för alt freda fiskynglet.
Jag kan dock icke underlåta att anmärka hurusom i forna lider, då smärre sill obehindradt fångades, fisken, på sätt redan nämndt är, det oaktadt vissa tider i oförminskad mängd företett sig, hvaremot nuvarande tiders förbud och inskränkningar synas vara fruktoch ändamålslösa för beredande af denna ymnighet.
Hvad deremot vidkommer inskränkningen i not eller vaders storlek, som får begagnas, så är grunden för densamma af mig alldeles okänd.
Ilvad jag, likasom hvarje annan med orten bekant person, vet, är att den sålunda medgilna storleken icke står i öfverensstämmelse med de naturliga eller lokala förhållanden inom orten, det högsta tillåtna djupet af not eller vad motsvarar ej och står ej i proportionerlig! förhållande till vattnets vanliga 700 Motioner i Bonde-Ståndet 1852.
N:o 430. djup vid stränderna och inom hafsvikarne, som vanligtvis bildas af brådstörtande klippor.
Inom min hemort, likasom flera delar af Bohus län, lefver en talrik samhällsklass, som, saknande både jordbruk och erforderliga tillgångar till bedrifvande af storfiske, hemtar sin hufvudsakliga näring af s. k. småfiske.
Uti detta ingår såsom väsendtlig del fångsten af den smärre sill, som numera besöker kusterna och hvilken vanligen på senhösten till större mängd fiskas.
Denna sill utgöres, såsom kändt är, af två arter eller artförändringar, från hvarandra särskilda i så måtto, alt den ena, eller den såkallade leddsillen, synes vara uppvexande yngel, den andra, eller skarpsillen, tydligen är fullt utvecklad till storlek likaso intill fortplantningsförmågan.
Det ligger i öppen dag alt, hvad denna sednare art beträffar, dess fångst icke kan antagas i någon måtto menligt inverka på utsigterna och befordrandet af framtida sillfiske.
Ifrågavarande lagbud skulle, enligt hvad Kongl. Fiskeri-stadgan vidare innehåller, hafva trädt i verkställighet från och med början af år 1855, men att ett lagbud, som så mycket står i strid med folkets behof samt dess begrepp om sina naturliga rättigheter, skall möta svårigheter vid tillämpningen är en gifven följd.
Då Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet sisllidne riksdag afstyrkt ofvanåberopade motion, har delta skett mera på ett undvikande sätt än på verkliga och grundade skäl.
Utskottet yttrar, att de omförmälda föreskrifterna varit gällande alltför kort tid, att någon tillförlitlig erfarenhet om deras lämplighet kunnat vinnas.
Den erfarenhet man i sjelfva verket vunnit, är alt dessa föreskrifter, hvad Bohus län beträffar, icke ulan stora svårigheter kunna tillämpas.
Är det väl skäl alt vidare fortgå på denna bana, hvarigenom eD talrik befolkning berölvas tillfälle alt förvärfva sin nödtorftigaste bergning.
Om ock ändamålet med ifrågavarande inskränkningar varit att i framtiden bereda och befordra sillfiske i förra tiders ymnighet och utsträckning, månne ej denna ovissa förmån skulle alltför dyrt köpas med de vissa och för handen varande olägenheter, af hvilka jag nu gjort en kort framställning.
Det synes således vara hög tid att meranåmnda tvång, åtminstone i någon mån, lättas.
Jag får derföre föreslå: alt Bikels Höglofliga Ständer ville besluta, alt hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det måtte förbudet i 22 § af Kongl. Fiskeri-stadgan den 29 Juni 1852 emot begagnandet vid sillfiske af not eller vad öfver föreskrifven storlek upphälvas.
Stockholm den 50 November 1862. B. J. Holmlin, från Göteborgs och Bohus län.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o &34- 701 N:o 434.
Af Håkan Nilsson från Christianstads ian, om inskränkning » tiden för beväringsmanskaps vapenöfning.
Med anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer rörande beväringsmanskapets vapenöfningar och de i ämnet väckta motioner, att de som ingått i skarpskyttekorpser och inom samma minst ett år deri deltagit samt gjort sig förtjente af skicklighet i exercis, befrias från ena årets vapenöfning, är det som jag med hänsigt tili de mindre befolkade orter der skarpskyttekorpser i större skala icke kunna hiida sig, men det oaktadt i mindre kretsar öfvas i färdighet alt handtera vapen, så att möjligtvis lika skicklighet förefinnes åtminstone i skjutöfningar, och enär dessa orter äro merendels långt aflägsna från den allmänna exercisplats, som beväringsmanskapet har sina öfningsläger, hvarigenom marschen till och från bemälda platser fordrar både tidspillan och kostnader; — vågar jag vördsammast föreslå: alt Rikets Ständer täcktes tillstyrka det allmänna beväringsmanskapets vapenöfningar endast skedde under ett år med förlängd tid, — nemligen för alla dem, som icke kunde visa sig hafva tillvunnit sig färdighet i vapenöfningarne å ena årets exercisdagar, och derom kunde erhålla befälhafvarens intyg, måtte i sammanhang dermed fortsätta exercisen ytterligare lika tid samma år, men de öfrige hemförlofvas; härigenom skulle såväl den som tillhörde skarpskyttekorps, som eu med honom lika skicklig i vapenöfning, men icke tillhört sådan, tillerkännas samma rättvisa; — och Staten vinna besparingar.
Häkan Nilsson, från Christianstads län.
Af G. Xyqvist Trän Wermlands län, om anslag till dels en båtled mellan sjöurnc Kläggen, Flaten och Kilen uti Fryksdals öfre tingslag, dels ock till en vägbyggnad mellan Östmarks kyrka och Kajkolandstorp.
Innevånare uti Fryksdals härads öfre tingslag af Wermlands län, som länge funnit sig vara i stort behof af en båtled från Östmarks kyrka i sjöarne Kläggen, Flaten och Kilen samt Thorsby eif lill sjön Fryken för utforsling till denna sistnämnda sjö af deras bruks- och skogseffekler samt tillförsel sf spanmål och köpmannavaror, som fraktas lill dem på Fryken från länets södra del, hafva låtit genom Chefen för vestra våg- och valtenbyggnads-dislriktet uppgöra förslag till anläggning af berörda båtled, som med en längd af ungelärligen 2 mil blifvit beräknad all kosta 86,779 R:dr Runt.
För förslagets utförande år äfven aktieteckning i orten gjord, men då mängden af dessa innevånare åro obemedladc samt till och med, när skörden slår fel, hvilket der i orten ej sällan händer, i bekymmer för lifsbergningen har denna aktieteckning icke kunnat uppbringas högre än till 18,760 R:dr I\:mt.
Derjemte hafva Frykdals öfre tingslags vägbvggnadsskyldige inför Härads-rälten den 50 sistlidne Oktober öfverenskomma alt bygga väg, af vid pass 11 mils längd, från Östmarksj kyrka till Kajkelandstorp vid Norska gränsbandet, såvida de dertill erhålla bidrag af allmänna medel med två tredjedelar af det för vägbyggnaden beräknade kostnadsbeloppet, 55,597 R:dr, och Norrmännen blifva villige att sammanbinda denna väg med det Norska vägsystemet.
Då nu med de ofvannämnda båda företagen, eller inrättande af båtled från Östmarks kyrka till närheten af Thorsby bruk och sjön Frykens strand samt vägbyggnaden från Östmarks kyrka till Kajkelandstorp eller dess närhet vid Norska gränsen afser en sammanhängande kommunikationsled genom Fryksdalen och Östmarks socken af Fryksdals ölre tingslag till Grue socken af Hedemarks arnt i Norrige; då öppnandet af en dylik led varit i många år efterlängtad af berörda orters gränsboar, som, oaktadt svårigheterna att sammanträffa, likväl ej sällan med hvarandra kommit i beröring, och då så väl båtleden som vägen, måst icke allenast, efter hvad Konungens Befallningshafvande i länet och vederbörande domstol derom yttrat, blifva lör ortens innevånare af stort gagn, utan äfven medföra nytta Motioner i B onde-Ståndet 1862.
703 för gränsboarne i Norrige, hvarigenom vågbyggnaden ofelbart kommer alt fortsättas från gränsen till annan väg i landet, och sålunda förena Gloramedalen i Norrige med Fryksdalen i Sverige, och för hvilket ändamål anslag, såväl af Kongl. Proposition som ock af särskilda ansökningar, begärts af Norriges nu pågående Stortbing; så föreslår och anhåller jag alt Rikets Ständer måtte bevilja: dels ett anslag af 68,019 R:dr R:mt lill anläggande af båikd emellan sjöarne Kläggen, Flaten och Kilen uti Fryksdals öfre tingslag, enligt det af Chefen lör vestra väg- och valtenbyggnads-distriktet den 18 innevarande November månad upprättade förslag, och med vilkor alt de, som tecknat sig lill deltagande i kostnaden för arbetet, åtaga sig och ställa säkerhet för detsammas utförande inom viss tid; dels ock att anslag till vägbyggnad emellan Östmarks kyrka och Kajkelandstorp eller dess närhet vid Norska gränsen, enligt det af Kapitenen Palm år 1858 upprättade förslag, med 55,598 R:dr R:mt, utgörande två tredjedelar af det i förslaget beräknade kostnadsbeloppet, under vilkor att Fryksdals härads öfra tingslags vågbyggnadsskyldige deremot inom viss tid utföra arbetet.
Jag anhåller om remiss al denna mia motion till vederbörligt Utskott.
Af Anders Andreasson från Elfsborgs län, derom, att de kronofogdar, som dlnjvla pension enligt Kongl. Brefvet den i5 Februari 1841, hädanefter mätte erhålla pension « enlighet med bestämmelsen i Kongl. Brefvet den 16 Mars 1858.
Att Staten tilldelar eli mindre pensionsbelopp åt de kronofogdar, som före den 16 Mars 1858 erhållit afsked, ån till dem, som efter nyssnämnda år afträdt sina tjeustebefaltningar, synes mig lika litet öfverensstämma med billighetens och rättvisans fordringar som med en stats värdighet, då nemligen väl icke kan såsom 704 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 437. grundsats antagas att de förre gjort sig mindre förljenta af det allmänna än desse sednare.
Antalet af de kronofogdar, som erhållit pension enligt äldre Kongl.
Brefvet den i5 Februari 1841, är med visshet nu mera icke stort; att här låta alla ifrågavarande pensionstagare vederfaras lika rätt, kan ej sålunda för Staten blifva något särdeles tryckande.
Det vore nemligen bär blott fråga om att förhjelpa några få 70-årige män till högre pensionsbelopp för de få år, som de, enligt naturens ordning, kunna hafva återstående af sin lefnad.
Jag vågar derföre vördsamt hemställa: att lill de kronofogdar, som åtnjuta pension, enligt Kongl. Brefvet den 15 Februari 1841, måtte hädanefter beviljas pensionsrält enligt Kongl. Brefvet den 16 Mars 1858; och anser jag denna min hemställan destomer befogad och billig, som ifrågavarande afskedade tjenstemän inbetalt afgift till civilstatens pensions-inrättning, hvarifrån de nu, såsom på indragningsstat öfverflyttade, icke erhålla pension.
Anders Andreasson, från Elfsborgs län. N:o 437.
Af Anders Andreasson från Elfsborgs län, om underdånig hemställan till Kongl. Maj.t om utfärdande af förbud mot gesällvandring.
Gesällvandringen utgör otvifvelaktig! ett bland de mest tryckande onera för allmänheten och särdeles för dem af landets invånare, som bo närmast iandsvägarne; ilhy då de kringstrykande gesällerna oftast äro alltför oduglige och lättjefulla för att kunna vidare arbeta, än möjligen för någon vecka eller en kortare tid i stad, men aldrig å landsbygden, samt de dessutom, med endast få undantag, äro begifna på fylleri och ett sedelöst lefnadssätt, hvarom dagliga erfarenheten bär|ett sorgligt vittnesbörd, följer deraf, alt de måste uppehålla sig genom allmosor, som gifvas Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
705 gifvas af en allmänhet, hvilken, sjelf i små omständigheter och i förlägenhet för egen utkomst, likväl, ledd af kristlig barmhertighet, ej kan neka de tiggande sin hjelp; — en hjelp, som, många gånger lemnad, ej sällan vida öfverstiger bidraget til! egna fattigas underhåll samt en stor de! af statsbördorna.
Med anledning häraf får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t täcktes göra underdånig framställning derom, att all gesällvandring, hvartill gesällerna numera icke eller erhålla pass, måtte förbjudas, och att vederbörande kommun målte åläggas draga försorg om gesällers underhåll, då de sakna arbete, eller icke äro i tillfälle alt sig sjelfva försörja, på sällbom .fattige i allmänhet är stadgadt.
Af Andere Andreaeson från Elfsborgs län, om tillägg i 15 § af Kongl. Förordningen den 21 December 1857, rörande stängselskyldighet.
Genom Kongl. Förordningen om egors fredande mot skada af annans hemdjur samt om stängselskyldigheten al den 21 December 1857, § 15, är stadgadt, att, "der led eller grind öfver väg tarfvas, hålle den ledet eller grinden, som annan stängsel å samma ställe hålla skulle.”
Ehuru det sålunda, enligt åberopade författning, är uppenbart alt grind öfver allmän väg får linnas, har likväl Konungens Befallningshafvande i vissa län uppmanat och bemyndigat vederbörande, som förrätta de i lag påbjudna vägsyner (länsmännen) alt pröfva och bestämma hvarest å allmän väg grind må linnas och huru densamma inråttas bör.
Detta bemyndigande har verkat högst menligt för jordegaren, enär länsmannen, efter dess större eller mindre omdömesförmåga eller andra orsaker, utan att så varit nödigt, utdömt grindar, ej blott till skada för jordbruket ulan ock på bekost Bih, till It.
Fröt. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 89 706 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o i39. nåd af skogen, enär hägnad måste uppföras å båda sidor af vågen, der grind ej får begagnas.
I anledning häraf får jag anhålla: det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t göra underdånig framställning derom, att jordegare må vara oförhindrad uppsätta grind öfver landsvägen, der behofvet så fordrar, eller, i händelse betänklighet derför skulle uppstå, att vederbörande Hushållnings-sällskap, med hänsigt till dess vida större omdömesförmåga och insigt i slika fall, måtte tilläggas pröfnjngsrätten, på det jordegaren dymedelst måtte blifva skyddad från det lidande, som honom alltid tillfogas, då han förvägras att på lämpligaste sätt inhägna sina egor.
Stockholm den 30 November 1062.
N:o 439.
Af A. W. Uhr från Nerikes lån, om bidrag af allmänna medel till aflöning åt lärarne vid Farmaceutiska institutet, m. m.
Helt nyligen hafva vi remitterat en motion om Carolinska institutets rättighet att examinera Läkare.