Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Besvärs- och Ekonom i- Vis kottens Betänkande, N:o 1. frän dem, som lill en sådan minutering erhållit tillståndsbref, samt medelst förevisande utaf afskrifter, tagna af desses tillståndsbref, bereda sig tillfälle att vid marknad eller annan sammankomst, utan åtal, verkställa bränvinsminutering, har i 48 §. det tillägg blifvit föreslaget, att, då vid marknad, auktion eller annan sammankomst bränvinsminutering med serskildt tillstånd eger rum, den utminuterande alltid skall med af Konungens Befallningshafvande utfärdadt tillståndsbref i original vara försedd, vid äfventyr, att minuteringen eljest såsom oloflig anses.
Uppställningen af 49 §., lydande sålunda: ”Beträdes någon, under den lid lian är under tilltal för oloflig bränvinsförsäljning, med fortsättning af samma förbrytelse, skall han för hvarje gång plikta det belopp, som för den olofliga bränvinsförsäljningen, efter dess serskilda art oell beskaffenhet, blifvit bestämdt,” skall, efter hvad Utskotten inhemtat, hafva föranledi sådan tillämpning af detta stadgande, alt den, sorn, medan lian stålt under åtal för oloflig bränvinsminutering, vid serskilda tillfallen olofligen försålt bränvin, blifvit, då lian derför på en gång tilltalats, fälld att för hvarje tillfälle, då sådan försäljning skett, ja till oell med för hvarje serskild försäljning, utgifva det för oloflig bränvinsminutering stadgade bötesbeloppet, hvarigenom den bötessumma, som sålunda på en gång ådömts, kunnat uppgå till ett ganska stort och, i förhållande till naturen af de åtalade öfverträdelserna, orimligt belopp.
Till förebyggande häraf för framtiden, är i förslaget tillstyrkt, att efter orden ”skall lian för hvarje gång” må tilläggas: kan derför lagforas.
Då i mål angående oloflig försäljning af bränvin köpare icke alltid bör och enligt allmän lag ej heller alltid skulle kunna anses för jäfvigt vittne, helst handeln kan hafva skott under sådana omständigheter, alt för köparen all anledning saknats till den förmodan, att den, som försäljningen verkställt, icke skulle varit dertill berättigad, samt stadgandet i förordningens 55 , att köpare ej må lill vittne antagas i fråga om försäljning af det bränvin, lian sig sjelf tillhandlat, följaktligen är alltför ovilkorligt, hafva Utskotten, som dessutom ansell hvad §:n innehåller uti ett ämne, som egentligen tillhör allmän lag och rättegångsordning, ej lämpligen hafva sin plats uti en af ekonomisk natur varande författning, sådan som den angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin, funnit skäligt tillstyrka, att denna §. må från förordningen utgå.
Till förtydligande af förordningens 57 §. (som alltså motsvarar i förslaget den 50), hvilken §. innehåller, att allt hvad i samma författning finnes stadgadt om utminutering af bränvin skall gälla äfven för andra brända eller destillerade Beotlin.-, Lag- samt Allm.
Med afseende derå, att gästgifverier finnas, de der på försäljningen af spirituösa drycker inbringa lika stor förtjenst, sorn andra tillåtna näringsställen, för hvilka den högre beskattningen bör cga rum, hafva Utskotten ansett maximibeloppet af den för sådan försäljning utgående bevillning, hvars bestämmande utgör föremål för förevarande författning, böra i förordningens 58 §. (motsvarande i förslaget den 57) för gästgifverierne utsättas till lika belopp, 100 R:dr, sorn för de öfriga näringsställena der finnes bestämdt.
Enligt sisla momentet af förordningens 63 §., hvilket moment innehåller, alt lill redskap, som förbrutne anses, räknas bränvinspanna med kittel, pannbröst, halt, pipor, slang och annan afkylningsredskap, mäskvärmarc och rektifikationsredskap samt hvad konstredskap som helst, dock ej till större del, än som olofligen nyttjas eller innehafves, kunna för bränvinsbrännare , sorn tillverkat bränvin väl icke med större, men med annorlunda beskaffad redskap, än lill begagnande hvaraf han var lagligen berättigad, endast de delar af redskapen, som äro olagligen konstruerade, förbrutna dömas.
Men enär den olagliga bränvinsbränningen icke låtit sig verkställa, med mindre än att jemväl andra delar af redskapen dervid tillika blifvit begagnade, och hvilka delar kunna vara just de, som egentligen hafva något värde, hafva Utskotten ansett orden ”sorn olofligen nyttjas eller innehafvas” böra utbytas emot: sorn nyl/jas vid förseelsen eller olofligen innehafves; hvarjemte, till redaktionens förtydligande, ordet ”med” emellan ”bränvinspanna” och ”kittel” blifvit uteslutet.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 1. bevis å bränvinsbrännings-redskap, föreslagits den ändring, sorn bör blifva en följd af redaktions-forändringen i 17 §.
Reservationer: af Grefve af Ugglas, C. L. F.: ”Mot de sammansatta Utskottens beslut rörande nedanstående §§. får jag vördsamt afgifva min reservation. ° §* Sista momentet utaf denna §. lyder: ”Bränvinsbränningsrättighet må ej å annor man öfverlåtas, utan i sammanhang med jorden.”
Det åsyftar nemligen, att, med undantag utaf förut uppräknade fall, icke tillåta någon, att på annans eller andras rättigheter drifva en brännvinsbränning oberoende af taxeringsvärdet å den lägenhet, på hvilken bränneriet uppföres, hvarigenom 3 §:ns stadganden skulle upphäfvas, i tby att Pehr, Pål, Måns och Jöns, hvilka icke sjelfva önskade att bränna, kunde åt Nils, innehafvare af kanhända några tunnland jord, öfverlemna bränningsrättigheterna för deras egande hemmansdelar.
Inom Utskotten blef likväl uppmärksamheten fästad derpå, ali tvist uppstått lill följe utaf momentets ordalydelse, enär ordet öfverlåta ansetts vara ett hinder för egaren af ett bränneri att genom kontrakt åt en brännmästare utarrendera detsamma.
Domstolen, endast med en rösts majoritet blifvit afgjord.-
För att förekomma hvarje sådan tvist för framtiden föreslogs, att momentet skulle erhålla följande lydelse: ”Bränvinsbränning må, med uti denna och föregående §§. stadgade undantag, ej utöfvas annorstädes, än å den jord, hvilken dertill berättigar.
Denria förändrade redaktion blef dock ej af Utskotten gillad, utan bibehöllo de momentet vid dess förra ordalydelse.
Då likväl den föreslagna redaktionen vida tydligare uttrycker, hvad detta moment, enligt min öfvertygelse, alltid afsctt, och momentet med dess nuvarande ordalydelse, äfven under den orimliga förutsättning, att det skulle afse ett förbud för bränneriegare, att åt en bränn - hewlin.-, Lag- sami Allm.
15 mästare öfverlemna sitt bränneri, alltid kan kringgås och gäckas, anhåller jag vördsammast, att Rikets Ständer måtte antaga densamma. 7 g.
Uti denna §. hafva Utskotten uteslutit ett stadgande, som alltsedan 1835 års förordning uti densamma varit intaget, det nemligen, att bränvinshränning i stad ej får utöfvas med panna af mindre rymd än 30 kannor.
Då emedlertid bränning med låga kannerymder alltid medförer en statsekonomisk förlust, och sålunda önskligt vore, att bränvinshränning allt mera på större fabriker bedrefves, anser jag icke skäl vara, att genom en förändring, sådan som den uti denna §. föreslagna, motarbeta detta mål.
Utgående ifrån en falsk beräkningsgrund, i det att de sökt bestämma det tillverkningsbelopp, på hvilket skatten skulle läggas, efter pannornas kannerymd, hvilken dock föga på tillverkningen inflyter, hafva alla deras försök att för denna näringsgren åstadkomma en rättvis beskattning, likväl misslyckats.
Härtill kan läggas, att då Rondeståndet städse ifrigt motsatt sig förhöjning af skatten å l:a klassens redskap, den proportionella beskattningen emellan de olika klasserna, hvilken, (då pannorna drefvos med eld under lika förhållanden), rättvist var iakttagen uti 1830 års förordning, nu blifvit så rubbad, alt då skatten ifrån 1830 till 1848 flir l:a klassen blifvit ej fullt sexdubblad, den för 2:dra klassen blifvit 11 -dubblad, för 3:djc klassen 45-dubblad, och för 4:de klassen mera än 55-dubblad.
Med kännedom af ofvannämnde förhållanden föreslogo vid sistlidne riksdag de sammansatta Utskott, hvilka egde att behandla bränvinslagstiflningen, en ny och säkrare beräkningsgrund för beskattningen, än den hittills följda, hvilande dels på för pannorna bestämda former, dels på beskattning utaf mäsk ekaren.
Detta förslag, som temligen rättvist efter afverkningsförmågan bestämde beskattningen inom de Irenne klasser, den uppställt, och, 16 Bevilln.-, Lag- samt Allm.
Fruktande en likadan utgång vid denna riksdag, om ett likartadt genomgripande förslag skulle framställas, och genom uppgifter öfver de pannor, som uti de olika klasserna finnas, upplyst, att l:a klassens, eller de så kallade husbehofs pannornas antal, mer och iner förminskades, hvarigenom äfven med nu varande beskattningsmethod kunde emotses vinnande utaf det mål, man borde eftersträfva, nemligen dels. bränvinshränningens öfvergäende till fabriksmässigare drift, hvarigenom, då bränning icke kan förhindras, den åtminstone medförer den minsta statsekonomiska förlust, och uppsigten eller kontrollen öfver dess missbruk underlättas, samt i och med detsamma en skatt kan den påläggas, hvilken fördyrar och derigenom förminskar hränvinets förbrukande, hafva de Utskotts-afdelningar, som i första hand behandlat frågan, icke velat rubba nu gällande beskatlningsgrunder och förhållanden, utan endast föreslagit 25 procent förhöjning å den afgift, som enligt 1848 års beskattning erlades.
Med kännedom dessutom derutaf, alt den verkliga husbehofsbränningen icke önskar begagna sin redskap längre tid än en månad om hösten och en om våren, hafva nyssnämnda afdelningar, hvilka äfven föreslagit, att hvarje månad skulle såsom en termin beräknas, till lättnad för den bränning, hvilken såsom verklig husbehofsbränning möjligen kunde anses, trott, att befrielse ifrån ofvannämnde förhöjningen borde medgifvas dem, hvilka med högst 20 kannors panna, kokrummet oberäknadt, endast under tvänne månader utaf året idkade bränvinsbränning.
Att den sålunda föreslagna förhöjningen uti skatten, hvilken, uti förbigående sagdt, är lindrigare och med mera undseende uppgjord, än någon annan, som sedan 1830 års riksdag blifvit fastställd, icke är för hög, torde icke behöfva något annat bevis, än det, att, uti närvarande stund, ingen bränviusbrännare, som med omtanka och skicklighet bedrifver sin bränvinsbränning, äfven inom de högst beskattade klasserna, uti skatt erlägger öfver 6 runstycken för hvarje kanna tillverkadt bränvin.
Detta förslag var, alt med bibehållande utaf nuvarande klasser och tariff för all redskap, som drifves med eld, uti en serskild klass, oberoende utaf redskapens konstruktion, förflytta all den redskap, som drefves med ånga, och beskatta den i enlighet med den tariff, som nu är gällande för den redskap, som med ånga drifves uti 4:de klassen.
Företrädet utaf detta förslag, äfven framför det, som utaf afdeiningarne blifvit framlagdt, ligger deruti, att det, hvad ångbränningen åtminstone beträffar, frångår ett utaf de principfel, som vidlåda den fordna beräkningsgrunden, ocb bygger en öfvergång till så väl fabrikationens riktigare stalsekonomiska utveckling, som till en på denna stödd säkrare beskattningsgrund.
Då detta är en ovedersäglig sanning, följer äfven härutaf riktigheten att borttaga en klassifikation, som ingenting betyder, och som endast har till följd, att genom den, uti proportion till den öfriga ångbränningen, orimligt låga skatt, för hvilken bränningen med ånga uti 3:dje klassen med de lägre pannerymderna kan bedrifvas, hvilken skatt på några utaf dessa små ångbrännerier icke uppgår till 2 r:st per kanna bränvin, tili dessa småningom allt mera inskränka ångbränningen, hvarigenom icke allenast en betydlig skatt beröfvas staten, utan äfven ångbränningen, i stället för att uti större fabriker bedrifvas, uti en massa småbrännerier med betydlig afverkning kommer att splittras.
Averkningen på den förra, be Bih. till B. St.-s Brot, 1850 & 1851. 5 Sami. 2 Afd. 1 Haft. 3 18 Bevilln.-, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N.-o \. tvenne hufvudklasser, elen med eld uti lista och 2:dra klassen, eller den mindre bränningen, samt fabrikshränningen med ånga, ett förhållande, som för kommande
Innan jag slutar detta mitt, redan alltför vidlyftiga, yttrande, rörande denna §, anser jag mig böra framhålla det nära sammanband denna med den lista § uti författningen eger, enär, om för bränning med eld ingen förhöjning uti skatten eger rum, terminerna torde böra bibehållas så, som de uti 1848 års författning äro bestämda, då deras ytterligare fördelning, såsom de sammansatta utskotten föreslagit, innefattar en bestämd skatte-nedsättning för alla dem, hvilka icke konsekutivt vilja drifva bränningen, och hvarigenom manga små pannor, lockade af denna fördel, åter skulle uppstå. 43 §.
Mot det uti denna § införda stadgande, ”att burskap å bränvinsförsäljning icke må meddelas, men att nuvarande innehafvare derutaf samt deras enkor må tillgodonjuta de rättigheter, som de på grund af burskap innehafva”, får jag mig reservera, såsom obehölligt och dessutom icke på sin plats uti denna författning”.
Uti denna reservation hafva Grefve Björnstjerna, Carl Magnus, Friherre af Ugglas, Carl Gustaf, Friherre von Stedingk, Styrbjörn, Professoren Wahlberg, Prosten Cnallingius, Kongl. Hofpredikanlen Hasselrot och Prosten Setterblad instämt.
Af Frih. von Kraemer, B.: ”De sammansatta utskotten hafva, efter min åsigt, både klokt och rättvist behandlat författningen om tillverkning af bränvin, deri nemligen, att bibehålla oförändrade de vid 1848 års riksdag antagna grunder, så val för bränvinsbrännings-rättigheten, redskapen, som bevillningsafgiften: klokt derföre, att genom förändringar icke vinnes, hvarken minskning i tillgång på bränvin, eller förökad inkomst åt statsverket; ty erfarenheten har visat, att tillverkaren förstått att begagna en eller annan utväg att öka produktionen, utan att, i samma förhållande, derföre betala högre afgift; rättvist åter derföre, att hopp en gång kan uppstå om en varaktigare ekonomisk lagstiftning inom vårt fädernesland, än hittills varit förhållandet, hvarföre ock få personer, åtminstone pä landsbygden, glädja sig åt riksdagskallelsen, öfvertygade om, att en oftast skadlig rubbning i dylika författningar deraf blir en följd.
Om 1851 ars riksdag här - lagd med 600 B:drs skatt, är 300 kaonor om dagen.
Den andra, beskattad till 1,080 R:dr, afverkar Soo kannor per dygn.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o t. 19 ifrån kommer att göra ett undantag, torde mängden af landels invånare der för hålla den en tacksam räkning.
Det skall nära nog blifva en omöjlighet för Kronohetjeningen att hinna iakttaga föreskriften i 26 §, om 6 terminer för försegling bestämmas, och utvägen för Konungens Befallningshafvande, att dertill förordna andra välkända personer, möter ganska stora olägenheter vid verkställigheten, så väl i anseende till uppgifters erhållande om fullgjord försegling, som i osäkerheten för redskapens egare, att förseglingen blifvit rå verkställd, alt ansvar och förluster derigenom förekommas.
Ej heller inser jag, att någon fördel för bränvinstillverkaren häraf vinnes; ty den, som bränner bränvin, nöjer sig troligen icke endast med en månads bränning, hvarmed ringa vinst, om tillverkningen afser försäljning, uppkommer, och ej heller något egentligt understöd för ladugården, då kändt är, att kreatur, som äro vana vid den, efter min åsigt, skadliga dranken, sedermera ogerna förtära torrt foder.
Sker åter bränvinsbränning på en månad, blott för att förskaffa tillverkaren, dess barn och tjenstefolk bränvin till husbehof, så kan säkerligen varan inköpas annorstädes med större både pekuniär och moralisk fördel, än egen tillverkning, så bedrifven, bereder”.
Grefve Klingsporr, Friherre Knorring, Friherre af Schmidt och Komminister Beckman hafva häri instämt. af Herr Cederschiöld, Robert Theofron: G § sista momentet. ”Den, som med uppmärksamhet genomläser de föregående paragraferne, synes mig böra finna, att lagstiftaren med stadgandet i detta moment, att ”bränvins”brännings-rättighet må ej 0 annor man öfverlätas utom i sammanhang med jor”den” — endast velat uttrycka, att bränvinsbrännings-rättighetens utöfning, med de nyss förut bestämda undantagen, aldrig skulle fä ifrån ett till annat ställe förflyttas, men ingalunda velat förbjuda bränneri-egaren, att sitt bränneri utarrendera.
Sä bar ock detta lagstadgande af domstolarnes pluralitet blifvit tillämpadt; men då denna utgång, åtminstone uti ett fidi, i Högsta
Domstolen varit beroende af en enda röst och således en motsatt åsigt en annan gång lätteligen kan göra sig gällande, så svnes det mig vara nödigt att, till förekommande af olika til - 20 Bevilln.-,Lag- samt sillin.
Bränvinsbränniugs-rältigheten må, med de uti denna och nästföregående §§ stadgade undanlag, aldrig utöfvas annorstädes än å den jord, som till Bränvins b ränningen berättigar. 28 §.
Jag kan ej instämma uti det af Utskotten föreslagna tillägget i afseende på prässjäst-tillverkningen, dels emedan jag anser Utskotten ej hafva egt rättighet att föreslå detta helt och hållet nya stadgande, enär ingen motion derom blifvit väckt, dels emedan detta nya stadgande står i strid emot den uti 1 § meddelade föreskriften, att bränvinsbränning ej må ega rum mer än under sex månader hvarje år, samt dels emedan rättigheten att bränna under den öfriga delen af året, så vida den anses böra åtfölja tillverkningen af prässjäst, bör tillerkännas hvar och en bränvinsbrännare, som i behörig ordning till prässjäst-tillverkning sig anmäler, helst beviljandet af en sådan förmån företrädesvis åt den ene eller andre personen, efter min åsigt, skulle innebära egenskapen af monopolium, hvars fastställande dock i 60 § Regerings-Formen är uttryckligen förbjudet.” af Herr Carleson: ”Jemte det jag instämmer i Friherre von Krcemcrs reservation emot Utskottens förslag till ändring i § 1 samt i Herr Cederschiölds reservation, rörande det af Utskotten förordade tillägg till 28 § i nu gällande författning, angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin, linner jag mig föranlåten att emot Utskottens förslag till ny författning i delta ämne framställa åtskilliga andra anmärkningar.
Detta stadgande, hvars upphäfvande Utskottens pluralitet, under förebärande, att tillräcklig grund dertill ej kunnat utletas, föreslagit, synes mig böra såsom ganska välgrundad! bibehållas.
Efter min tanke grundar sig detsamma i främsta rummet derpå, att man riktigt ansett den sä kallade husbehofsbränningen i statsekonomiskl hänseende förkastlig och derför sökt alt, så vidt sig göra låtit, inskränka den, och dernäst derpå, att de hufvndsakligaste, att icke säga enda, skäl, hvilka kunna för hushehofs-bränningen på landet åberopas, nemligen dels nödvändigheten att å orter, der svårighet är att med fördel afsätta jordens rå-produkter, förvandla dessa i en flyttbarare och mera säljbar form, dels behofvet att i ladugårdarne använda drank en såsom hjelpmedel vid utfordringen, sakna ali tillämplighet i fråga om Beotlin.-, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 1. 21 bränvinsbräuning i städerne, hvilkas jord, efter hvad bekant är, i de flesta fall blifvit dem donerad för helt andra ändamål än för - idkande af vanliga landtmanna-näringar.
Visserligen begagnas städernes jord såväl till idkande af boskapsskötsel, som till odlande af produkter, användbara till bränvinsbräuning, men innehafvarne af sådan jord torde hvarken hafva någon svårighet att med fördel afsätta sina produkter i deras enklaste form eller något behof att för sina ladugårdar tillgripa ett hjelpmedel, af beskaffenhet, som det landtmannen använder i dranken, oell kunna äfven, derest det sednare icke må antagas alltid vara förhållandet, med den största lättheten och minsta kostnaden förse sig med den erforderliga varan från ett fabriksbränneri, som deremot naturligen har sitt läge på städernas jord och lika litel för framtiden, som hittills, lär komma att der fattas.
Min enskilda öfvertygelse är också den, att städernas innevånare långt bättre inse sitt eget bästa än att de skulle begagna sig af den af Utskotten tillstyrkta utsträckning af bränvinsbrännings-rättigheten, men vid betraktande af stadsjordens i allmänhet höga värde och det Jaga egendomsvärde, som medför rätt till idkande af bränvinsbränning, är det likväl en möjlighet att, om Utskottens förslag blefve lag, en mängd småbrännerier komme att å städernes jord upprättas, och, vore lyckan eller olyckan rätt stor, kunde man tilläfventyrs få se hvarenda borgare, som innehade stadsjord, sysselsatt med ett litet bränneri och lika manga små bränvinspannor på sladsjorden, som den innehöll tunneland.
Utskotten saknat all anledning till sill ifrågavarande förslag, som jag, för min del, på anförde skäl, icke kan biträda.
Efter min tanke är det vida bättre att en viss om ock, såsom nu lill äfventyrs är förhållandet, något rundeligen tilltagen tid bestämmes för mantals- och skattskrifvare att upprätta och aflemna förteckningarne å deni, som till bränvinsbränning sig anmält, än att fullgörandet af denna skyldighet lemnäs beroende på vederbörande mantals- och skattskrifvares olika föreställningar om meningen af orden genast efter hvarje mantals- och skattskrifning s slut A
Deruti hafva Utskotten tillstyrkt den ändring, att väl redskaper, men endast det vid beslagstill - 22 Bevil/n-., Lag-samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi- Utskottens Betänkande, N:o 1. fället befintliga, olofligen tillverkade, bränvin, jemte de käril, hvari del förvaras, skola vara förbrutne.
I)ct förra stadgandet kail möjligen hafva den följd, att en person, hvilken biträdes med oloflig hränvinshränning och vid heslagsli11 fril 1 et förvarar i sitt bränneri lofligen tillverkadt bränvin, blir fråndömd så väl detta, som det olofligen tillverkade.
Det sednare stadgandet skulle åter hafva till följd att, i anseende till svårigheten för en åklagare att visa huru stor del al det bränvin, som vid beslagstillfället anträffas å det ställe, der oloflig hränvinshränning äger rum, är olofligen tillverkadt, förbrytaren i de flesta fall skulle komma att lå behålla en stor del af den påräknade vinsten af sin förseelse, och vid betraktande häraf linner jag mig icke kunna instämma i Utskottens mening i denna del, ulan hemställer, alt det nu gällande stadgandet må förblifva oförändradt.
Då den af Utskotten föreslagna ändring i 45 § uppliäfver, för ett speciell fall, allmänna -lagens stadgande i 3 Kap. ö § Missgernings-Balken om ansvaret, för sabbatsbrott, anser jag, för min del, en sådan ändring böra förkastas, och på enahanda grund samt dä jag icke linner giltiga skäl att lägga större binder i vägen för partihandel af bränvin, än för annan partihandel, får jag äfven hemställa, alt 47 § må erhålla följande lydelse A gästgifvaregårdar och andra tillåtna minuteringsslällen må, ander sön- och helgedagar, bränvin icke försäljas annorlunda än vid måltider, och böra alla minuteringssläUen ander gudstj en sterne vara tillstängde.
Bryter någon häremot plikta, utom för sabbatsbrott, första gången 10 11:iIr, andra gången 20 Hulr och sedermera för hvarje gång 40 II:dr; och vare, med undanlag af gästgifvare, hvar och en, sorn tredje gången återkommer, näringser ätlig heten för alltid förlustig A Uti Herrar Cederschiölds och Carlesons reservationer mot l (sköttens förslag, beträffande bevillningen för hränvinshränning i förening med pressjäst-beredning, har Herr Bråkenhjelm, P. B., instämt.
Från det af de sammansatta Utskotten nu afgifna Betänkande afviken min mening hufvudsakligen i 3:ne punkter. l:o Vid § 2S, rörande bevillnings-afgifterna, anser jag att större afseende hade bordt lemnäs åt de flerfaldiga, fran hedervärda Bonde-ståndet inkomne yrkanden om beskattningens bestämmande i mån af de olika redskapens afverkningsförmåga.
När en tillverkning skall beskattas, synes ingen annan grund vara rättvis, än den, sorn alser tillverkningsbeloppet.
Att dervid hafva ett annat mål i sigte, såsom bär icke otydligt blifvit uttaladt, och på omvägar förvandla en jordbrukets husbehofs- eller binäring till en fabriksnäring, förefaller mig hvarken öppet handladt, eller leda till det lorespeglade resultatet, en minskad produktion och Be vi lin.-, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, iY.-o i. 23 konsumtion af bränvin.
Erfarenheten lärer tvärtom ojäfaktigt bevittna, att redan befintliga bränvinsfabriker, de så kallade ångbrännerierna, just äro de, hvilka ymnigast bereda öfverflödet.