Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Där kommer lyckan så godt som ramlande öfver dem, me- dan Albin skrifver ansökningar och svarar på anonser både härs och tvärs.
Men ingen bryr sig om att engagera honom som disponent vid något sågverk, inte. » » V e t du, du gör mig riktigt förvånad.
Din man har själf många gånger låtit på- skina, att han står sig utmärkt på den plats han har. » » Ja, naturligtvis räcka hans inkomster till åt oss.
Men när han nu arbetar i samma branche som Wahlberg, och när jag längtar så rysligt mycket att få komma till Norrland, där vi kunde få det mycket bättre än h ä r.
» Längre fick jag inte vara med, ty rösterna tystnade plötsligt.
Men den där familjen, i hvars hemliga förhoppningar och bekymmer jag oförmodadt blifvit invigd, stod hela afto- nen för min inbillning, och hälft omedvetet kompletterade jag bilden i mina tankar.
Jag såg den lilla frun gå af och an i sina rum med det fatala brefvet i handen, sedan hon i telefonen utgjutit sin ledsnad för vänin- nan.
Hennes hår var ljust och burrigt, före- ställde jag mig, ty rösten hade ägt blondi- nernas sprödt sonora klang; förmodligen hade
IDUN hon också ett ganska intagande yttre, en sådan där täck hvardagsskönhet med småbe- kymrens fina hällristningar i munvinklar och ögonvrår.
Och där gick hon och grubblade, medan barnen irriterade henne med sitt stoj.
Ibland stannade hon framför salsklockan och stirrade på sekundvisaren.
Albin borde ha varit hemma redan klockan sju; nu var hon strax half åtta, och ännu dröjde han.
Det läste i tambur- dörren.
Ja, där kom han, nöjd och små- gnolande.
Tänk att han sjöng, stackare!
Han visste ännu inte, hur lyckan återigen gjort honom till narr.
När han steg öfver salströskeln, nickade han vänligt åt siu hustru, medan han plockade upp ur fickan chokladpraliner åt barnen.
Dora stod och viftade med brefvet som med en parlamentärflagg.
» Hvad har du där för slag? » » Ett bref.
från Wahlbergs.
Han har fått plats som sågverksdisponent i Norrland. » Orden utsädes långsamt och eftertryckligt med en röst, som svagt darrade af förtrytelse.
» Det var ju präktigt!
sextusen kronors fast lön, fri bostad och andel i årsvinsten.
Hör du, Dora, på det där få vi lof att sända dem en tele- grafisk lyckönskan » Men nu stodo Doras ögon fulla af tårar.
» Hvarför kunde du inte lika gärna fått den där platsen? » » Min söta vän, den har jag j u aldrig sökt. » » Det är detsamma.
D u har sökt andra, och du får ändå ingen.
Det är som för- gjordt.
Hvarför ska just Wahlberg ha före- träde framför dig, kan du säga mig det?
För- står han trävaruhanteringen bättre.
är han intelligentare än d u?
» » Jag känner inte " Wahlbergs kvaMflkationer tillfylles för att kunna ge dig ett exakt svar på den där frågan.
Men eftersom han antagit platsen, är det min öfvertygelse, att han också kommer att sköta den till bolagets belåten- het.
Hvad mig beträffar, får jag ärligt till- stå, att jag inte inser, hvarför jag ska äflas att utbyta hvad jag har här i Stockholm mot en, låt vara mera inkomstbringande befattning uppe i de norrländska skogstrakterna.
Att jag på din uppmaning svarat på dylika plats- annonser, kan inte rubba min åsikt.
Därför är jag rätt glad åt, att mina ansökningar hit- tills blifvit utan resultat. » Men då tog lilla fru Dora i.
O m hon hade uppmanat honom, så var det lika mycket för hans som för hennes skull.
Låg det något oriktigt i att arbeta på sitt materiella väl- stånds förkofran?
Det var j u tvärtom att konsolidera sin lycka.
Och hon tog exempel från deras vänkretsar — familjer, där man riktigt kunde se, hur inkomsterna befunno sig i permanent stigande: våningarna blefvo större, möblemangen dyrbarare och kläderna finare.
Hvad dem själfva beträffade, stampade de beständigt på en och samma fläck.
För be- gränsade lefnadsbehof voro visserligen deras inkomster tillfylles: de bebodde fyra rum och kök, möblerade med omoderna möbler, de kunde då och då kosta på sig ett par ordi- nära teaterbiljetter och om sommaren en liten stuga ute på Ljusterön.
Tänk däremot att få komma till Norrland, som Wahlbergs 1 Bostaden blef ve naturligtvis stor, ljus .och luftig.
Däruppe fattas inte ut- rymme.
Och vackert skulle alla rummen möbleras: salen i hvitt och guld, förmaket i rödt, sängkammaren i blått, barnkammaren i gult och skrifrummet med skjutvapen och djurfällar kring väggarna.
Om somrarne be- höfde man inte flytta ut till landet, eftersom man hade fjäll, sjö och skog in på kmrtarne.
Barnen skulle bli mycket starkare i den rena, härdande luften, för att inte tala om lilla fru Dora själf, som ibland led ganska mycket af det sträfva hufvudstadsklimatet.
Och om vintrarne norrskenet, du.
slädpartier med bjällerklang i skogarne.
och glada middagar och supéer, då man såg ortens familjer hemma hos sig.
För en sågverksdisponent måste na- turligtvis umgås med folk.
och det hade man ju råd till.
Albin, som i själfva verket var en stilla och förnöjsam natur, lyssnade i förstone på sin hustru med ett indifferent småleende.
Men efter hand rycktes han med, så att han bör- jade se saken med hennes ögon.
Han beginge måhända en orättvisa mot sig och sin familj genom att låta tillfällen till större utkomst och ett därmed förenadt ange- nämare lif gå sig ur händerna.
Och ett så- dant tillfälle skulle kanske redan yppat sig, om han allvarligt hade velat en förändring.
Han tänkte på åtskilliga af sina vänner, och han måste erkänna, att de hunnit långt före honom i den ekonomiska traftäflingen; på det hela taget var han j u ingenting annat än en obetydlig löntagare, för hvilken framtiden " ej öppnade några vidder, så framt han icke för- stode att skaffa sig en n y verksamhet med större inflytande och större ansvar.
Slutligen tänkte han på Wahlberg med en, gryende känsla af afund, och glömmande sin egen lilla, men solida lycka, önskade han, att han varit i dennes ställe.
Om kvällen kunde de båda makarne ej få sömn i sina ögon, sedan de gått till hvila, utan lågo tysta och missmodiga och stirrade ut i mörkret, medan de sågo i sin inbillning som i en laterna magica, hur lyckan kom alla andra tillgodo, men lämnade dem lottlösa.
Ungefär så där formade sig mina tankar, slutade revisorn sin historia, och änskönt jag kanske tecknat bilden väl mycket på fri hand, hyser jag den öfvertygelsen, att grundlinierna äro korrekta.
Och livar gång jag nu sätter telefonluren till örat och min trumhinna nås af många rösters orediga sorl, tycker jag mig återigen höra fru Dora tala — och inte endast henne, utan oss alla, som fått ett lyckopund att tära på, men till vår bedröfvelse märka, att andra blifvit hugnade med ett ännu större.
Och ur djnpet af vår själ säga vi alla, hvar och en i sin tonart, medan vi med afundsam trånad snegla på det större lyckopundet: den som hade det ändå!
FREDSADRESSEN.
E N ADRESS till fredskonferensen har som bekant anordnats af Sveriges Kvinnliga Fredsförening på initiativ af en förening i Pa- ris; uppropet till densamma har utgått i de svenska fredsorganisationernas namn.
Då arbetet för fredssaken hör till de rörel- ser, som aldrig borde kunna blifva någon par- tirörelse, så vågade Sveriges Kvinnliga Freds- förening sätta denna namninsamling i gång, emedan den tänkte sig att ett sådant företag, oaktadt den korta tid, på hvilken det måste utföras, hade goda utsikter att leda till ett tillfredsställande resultat, då intresset för det- samma borde kunna väckas inom vidt skilda partier.
Det rent praktiska målet att samla så många namn som möjligt fordrade j u ar- bete för saken inom mycket olika kretsar, men för föreningens styrelse hägrade äfven det må- let att förena den praktiska sidan af agitatio- nen med en rent ideell.
De önskade nämli- gen tjäna fredssaken i än vidsträcktare me- ning genom att personer af vidt skilda partier och åsikter med sina å listorna tryckta namn- 1899. underskrifter skulle stå sida vid sida, förenande sig om ett gemensamt syfte: fredssakens främ- jande.
Under namninsamlingens fortgång har det visat sig, att äfven föreningar af mycket olika färg anslutit sig till densamma, såsom en mängd olika religiösa samfund, nykterhetsför- eningar, rösträttsföreningar, åtskilliga af våra fackföreningar m. fl.
Denna anslutning utan hänsyn till partier visar att fredsidéerna hvila på en fast och bred grundval, ty en idés egenskap att vara,, så allmänmänsklig, att den öfvervin- ner partihänsyn, är bästa garantien för, att den en gång skall komma att bryta sig igenom hos majoriteten af människor och därefter till följd af majoritetens fordringar komma att skapa realiteter.
Utan tvif vel har denna namninsamling i hög grad bidragit till fredssakens spridning, ty vid en rörelse sådan som denna, hvarvid den fråga saken rör ofta måste upprepas och komma under diskussion, rycker densamma ett stort steg närmare sin lösning.
Det är korttänkt att tala om detta företags gagnlöshet, hvilket är den oftast förekommande invändning som gjorts mot detsamma.
Låtom oss till och med antaga, att de olika ländernas sympatiuttryck ej komma att hafva något direkt inflytande på konferensens resultat, så hafva de likväl gjort sin stora nytta endast därmed, att de värfvat anhängare för fredssaken och spridt dess tankar.
Det har också gjorts den invändningen, att adressers eller deputationers afsändande äro oberättigade såsom blifvande alldeles objudna gäster vid konferensen.
Men det bör väl i stället synas helt naturligt för en fredskonfe- rens, som är sammankallad för den märkliga uppgiften att öfverlägga om tillämpningen af moderna fredsidéer, att den makt, som sedan länge hyst desamma, den fredsvänliga folk- opinionen, uttrycker sin glädje öfver att de första stegen äro tagna på vägen mot tillämp- ningen äfven i mellanfolkliga förhållanden af » rättens och rättfärdighetens principer ».
Äfven har det blifvit anmärkt, att namninsam- lingen under en fredsadress skrilie kunna minska sympatierna för försvaret, men en adress, hvari uttryckes en önskan om en internationell be- gränsning af rustningarna är ej någon opini- onsyttring mot ett under nuvarande förhållan- den nödvändigt försvar.
Mången nekar af en sorts anspråkslöshet att underskrifva sitt namn, i den tron att det för rörelsens framgång är alldeles likgiltigt, om hans namn står där eller e j.
Men detta är ett mycket falskt sätt att resonnera.
I dan- ska tidskriften &gt;• Fredsbladet », hvari för en tid sedan stod intaget ett varmt upprop till dan- skarna att ansluta sig till en fredsadress, an- ordnad af danska fredsföreningen, anföres just med anledning af denna anspråkslöshet föl- jande tänkvärda ord: » Otaliga små källsprång dana ju hafvet, intet af dessa källsprång är öfverflödigt, de nå fram till hafvet, emedan de äro sprudlande af lifskraft och tro, och de kunna dana det, emedan de äro många. » Må därför hvar och en, som gillar adressen, icke underlåta att underskrifva densamma, och må den som önskar framgång för fredssaken om- fatta dess idéer med tillförsikt!
Den handlar klokt och människovänligt, som planterar träd för en kommande släkt.
A. L — N.
TZ AMRATEN, vårt lands förnämsta ungdomstid- ning, kostar för helt år endast 3 kr.
EN KVINNORNAS SKALD.
var som klippt och skuren.
Nu tog ' också hans verksamhet såsom teaterförfattare fart.
Så kom » Amaranterorden », 1864, och hans stora, af svenska akademien prisbelönta skåde- spel » En konung-, hvari Edvard Swartz spe- lade Gustaf I I I och Svante Hedin sin egen morfar, bryggaren Abraham Westman.
Stycket gafs första gången 1870 såsom galaspektakel på Gustaf III.s födelsedag den 21 januari.
Däremellan och sedan skref Wijkander en mängd originalarbeten, däribland » Siri », » Svart i rödt », » Bertha Malm », » Medborgerligt för- troende », » Kvinnofrid-, » Madeleine Bunge •&gt;, hvaraf flere äro öfversatta på utländska språk.
» Siri » och » Bertha Malm » häfdar eftertryck- ligt kvinnornas själfständighet i samhället samt hennes rätt att vara den styrande i hemmets värld.
I » Madeleine Bunge » åter tecknas världsdamen och hennes ställning under det konventionella tvånget.
Innan ännu » kvinno- frågan » kom på dagordningen, var således W.
den som först i dramatisk form behand- lade densamma.
Äfven en massa öfversätt- ningar och bearbetningar härröra från hans flitiga penna, däribland Schillers » Fiesco » och Sardous » Allt för fosterlatidet ».
Väl är det ett hundratal dramatiska arbeten som Wijkan- der öfverflyttat till vårt språk.
W. Grundner foto.
S K A L D E N och teaterskriftställaren Carl Oscar Wijkander är icke mer.
Han afled natten till den 20 januari i den lilla vackra staden Helsingborg vid Sundets strand.
Oscar Wijkander föddes den 7 maj 1826 i Stockholm och var son af kyrkoherden och hofpredikanten Anders Wijkander och dennes maka Eva Widegren.
Efter slätade skolstudier for Wijkander till Upsala och tog en lysande studentexamen samt anade kansli- och kame- ralexamen 1849.
I Upsala kom han in i de glada juvenalernas krets och knöt varma vän- skapsband med Gunnar Wennerberg, Daniel Hwasser, Eugen von Stedingk m.
fl., hvilkas vänskap hade stort inflytande på hans fram- tida lif och verksamhet.
I Upsala, bland den studerande ungdomen, gick i midten af 1840-talet den skandinavis- tiska rörelsen i entusiasmens stormvågor, och naturligtvis deltog Wijkander i det stora nor- diska studentmötet i Köpenhamn 1845.
Men han gjorde mer än många andra, som blott pratade och höllo tal.
När larmskotten ljödo 1848, skyndade sig Wijkander att såsom fri- villig ställa sig under de danska fanorna och skötte sig med gammal svensk tapperhet under kriget.
Sålunda var han med vid försvaret af Diibböl och hemförde därifrån Dannebrogs- märket.
Sedermera, och efter att någon tid ha tjänstgjort i finansdepartementet, utnämn- des Wijkander 1855 till sekreterare i tullsty- relsen i Göteborg, hvilken syssla han dock snart lämnade för att i sagda stad öppna egen grosshandel.
Men affärer lågo icke för hans naturell, och dessutom kom kraschen 1857, i hvilken Wijkander, såväl som många andra med större affärsgeni, stupade.
Nu ägnade sig den unge f. d. grosshand- laren med allvar åt skriftställen.
Redan år 1854 uppfördes å k. teatern i Stockholm skåde- spelet » Lasse Lucidor », hvilket, med Dahlqvist i titelrollen, gjorde stor lycka.
A r 1863 kalla- des Wijkander af sin gamle vän Eugen v o n Stedingk, som nyss blifvit chef- för de k. teatrarna, till intendent vid Dramatiska tea- tern, en syssla, hvartill Wijkander med sin nobla personlighet och sin gedigna bildning ^id vårt hof stod Wijkander särdeles väl och anlitades ofta såsom tillfällighetsdiktare.
Sålunda skref han ett litet teaterstycke » På Sofiero », som den 15 maj 1871 gafs af Carl X V å Ulriksdal, till firande af hertiginnans af Öster- götland, vår nuvarande drottnings, namnsdag.
En dylik liten tillfällighetspjäs gafs å k. slottet till firande af kung Oscars 60-års jubileum.
För öfrigt har Wijkander utgifvit en samling » Sonetter » samt » Ur minnet och dagboken ».
Är 1881 tog Wijkander afsked från sina befattningar vid de k. teatrarna och bosatte sig i Helsingborg.
Han var två gånger gift, första gången med Mathilda Miinzer från Böhmen, hvilken afled 1866, sedan omgift 1883 med Christina Hallberg.
I första giftet hade han fem barn, af hvilka två ännu lef- vande söner jämte änkan stå sörjande vid båren.
Oscar Wijkander, med sitt blida, nästan veka väsen, hade lätt att förvärfva vänner, och han ägde äfven många sådana, hvilka förstodo att värdera och högakta hans rättsinniga karaktär och hans upphöjda syn på lifvet.
Af yttre utmärkelser innehade Wijkander Vasaorden samt » Literis et artibus ».
ADOLF HELLANDER.
UTOM RJÖRN A L L FARA.
SKISS AF TOR- GRANLUND.
I ngeniöv Richard Lundberg satt vid sitt skrifbord ännu sent på aftonen.
Framför honom lågo stora välskrifna ark med marginalanteckningar af honom själf.
Det var da- gens arbete, beskrifning öfver en uppfinning, som skulle inbringa honom både gods och ära.
Han hade därför skäl att vara glad nu — nu då hans sträfvanden krönts med framgång, då föga annat återstod att göra än njuta af segerns frukter.
Han satt en stund och tänkte öfver detta.
Så tog han ett brefpapper och satte sig åter att skrifva med brinnande ifver.
Men nu skulle man ej kun- nat upptäcka på papperet något om » tvärsektion » eller » paralellrörelse » utan följande: » Min lilla älskade hustru!
Det är nu två veckor du varit borta.
Jag kan icke beskrifva huru förfärlig denna tid varit för mig!
Och så att veta, att du är sjukl Älskade, dölj icke för mig, hvad din läkare säger.
Jag måste veta, huru det är.
— Du är mitt hela lif.
. » Där lade han bort pennan och försjönk i tan- kar.
Hans hela lif!
Ja, hon var allting för honom hans hopp, hans glädje, hans kraft, hans mod.
Om han dugde något till, var det henne han hade att tacka, därför Hon hade räddat honom från att kasta sin personlighet på de lysande oväsentligheter världen älskar.
Af den angenäme arftagaren med dagdrif- varefasonerna hade blifvit en verksam man.
Och därtill hade hon sporrat honom.
Och dock var han icke lycklig.
Huru mycket hon än gjort för honom, hade hon aldrig låtit ho- nom förstå, att hon älskade honom.
Han hade icke rätt att fordra hennes kärlek.
Då hon gick in på att blifva hans maka, hade de fullt klargjort förhållandet sig emellan.
Vänskap och sympati skulle hon gifva honom, vara hans hjälp i allt det hon kunde hjälpa, hans tröst i allt det hon kunde trösta.
Om han ville gå in därpå.
Det hade han gjort och icke ångrat sig.
Men icke desto mindre var han olycklig.
Han tyckte sig ha gått i mörkret.
Då hade hon tändt en fackla och lyst hans väg.
Men nu ville han se solen och dagsljuset.
Och solen var hennes varma lifsdfvande kärlek.
Det var den han alltid längtat efter, aldrig fått och aldrig skulle få.
Någon gång hade ban i ett tonfall, varmare än nödigt, i en blick, längre än vanligt, trott sig märka något, som kommit hans hjärta att klappa.
Men i nästa ögonblick, då den vänliga likgiltigheten lyste fram ur hvarje drag i hennes ansikte, hade han in- sett sitt misstag.
Och under allt detta var det som hade hans egna känslor vuxit djupare, tills de blif- vit ett med hans innersta väsen.
Det var ett telegram som kom.
En aning om någonting färfärligt rent af förlamade honom.
Nej, det kunde icke vara så, det kunde icke.
Han slet upp papperet och såg först efter af- sändningsorten.
Där stod så hotan- de namnet på den lilla landsortsstadfen.
Det var som om han hela tiden vetat, att just det ordet en gång skulle vara förebud till någon olycka.
Och så läste han det öfriga: NORRBRO I FLAGGSKRUD PÅ H.
MIT KONUNGENS 70 ÅRSDAG.
— 5 — IDUN 1899 uppfyllas af en oändlig lycka för att i nästa ögon- blick kastas i den djupaste förtviflan.
Nu då de funnit hvarandra, nu då de skulle börja lefva, var det för sent!
Men han måste dit för att säga henne, att han visste — han skulle resa nu genast.
Det var redan full dager och lagom att resa med första tåget.
Han gjorde sig hastigt i ordning och skyndade ut.
I trappan mötte han så ett telegrambud, som frågade efter hans namn.
Han blef så rädd, att han måste hålla sig i ledstången för att icke falla.
Då gossen lämnat telegrammet och ville gå, bad ingeniören honom öppna det och säga, om det var en god eller dålig nyhet.
Pojken gjorde så.
» Jag tror det är en god nyhet, » sade han.
Då ryckte ingeniören till sig papperet och läste » Utom all fara » — — — VÅRA ILLUSTRATIONER.
" VTARA LÄSARINNOR må ej tro, att vi ämna göra ' till någon alldeles särskild Idunsspecialitet att bjuda på eldsvådor, ehuru en egendomlig ödets skic- kelse gjort, att de första numren blifvit rikligen för- sedda i den vägen.
Huru som helst var branden i Hotel Continental W6 natten mellan förliden fredag och lördag en af de märkligare och större i Stock- holms centrala delar på senare tider, och då vår tecknare som åsyna vittne tog en skiss af densam- ma, ha vi ej velat undanhålla vår läsekrets hans.
målande bild.
Den fotografiska interiör af den stora festsalen efter branden, som vi låtit taga, torde ej heller sakna sitt intresse.
# NÅGOT FESTLIGARE HUFVUDSTADSVY - * bjuda vi i vår afbildning från det flaggsmyckade Norrbro och Gustaf Adolfs torg på konungens 70- årsfödelsedag.
En viss sordin låg visserligen öfver märkesdagens stämning med anledning af konungens sjukdom, men hufvudgatorna och torgen voro litet hvarsfädes smyckade i högtidsskrud, och de känslor, dagens betydelse ingaf, togo sig många vackra och äkta uttryck, vittnande hur högt konung Oscar är älskad af sin hufvudstad och hela sitt folk.
J * TULL VÅR ÄRADE LÄSEKRETS rikta vi en vörd- sam uppmaning att ihågkomma sin tidning med insändande af fotografier och teckningar, som kun- na vara af intresse för vår illustrationsafdelning.
Alla hafda kostnader ersätta vi naturligtvis tack- sammast.
BRANDEN I HOTEL » Krisen är inne, » stod det, » föga hopp, men icke hopplöst.
Kom icke. » Det surrade rundt i hans hufvud, och han kunde ej få någon mening af det.
Han ertappade sig om en stund med att stå och räkna ordantalet.
Tio ord utom adressen.
Skulle man ej kunnat göra det kortare?
» Krisen är inne. » Ja, det kunde nu ej göras någonting åt.
» Föga hopp, men icke hopplöst. » Hvarför icke lika gärna » utan hopp » i stället för allt detta.
Vore icke det samma mening?
Huru brukade det stå i tidningarna?
» Föga hopp finnes om hans vederfående. » Och då kunde man vara säker på, att den det gällde dog.
Och så stod det » kom icke ».
Ack, alltid detta » kom icke ».
Alltid så långt mellan dem — till och med nu.
Han gick in i hennes rum och kastade sig på den soffa, där hon brukat hvila.
Och så lossnade den hårda själsspänningen, och där i mörkret, där ingen såg hans svaghet, började han gråta i våld- samma, skakande snyft ningar.
Det var nästan morgon, då hans sinne hunnit lugna sig en smula.
Han såg sig omkring i rum- met, liksom om han vaknat ur en svår dröm.
Lampan i arbetsrummet lyste dit in och kastade en bred ljusstrimma öfver golfvet i hennes rum.
Hennes rum!
Det var dit hon gått, då hon velat vara ensam.
Han kände det nästan som en ogrann- lagenhet att sitta där utan hennes vetskap.
Det var en fridlyst plats.
Och det var som hade hon stått där någonstä- CONTINENTAL W:6. des i halfdunklet och sett på honom med ' den där underliga blicken, som han aldrig förstått.
Detta kom honom att tänka på några fotografier af henne själf, som hon hade liggande i sin sekre- tär.
Han tog upp dem för att söka ut det bästa.
Då träffade han på botten af lådan en bok med sammetspärm.
Han slog upp första sidan.
Där stod: » Dagbok, sedan jag lärde känna Richard.
Får läsas af honom efter min död. » Det träffade honom som en blixt, att där fanns lösningen till deras samlif.
Om han skulle läsa!
Han gjorde något orätt, men hellre det, än att hon skulle gå bort från honom, innan han ännu lärt känna hennes själs innersta tankar.
Och han läste: » Richard är en sådan natur, att han eggas af motgången — — » Richard älskar mig, men huru mycket?
Är det ett af hans många tycken?
— — » Jag har lofvat bli hans maka.
Det var ett svårt steg att taga.
Tänk om han skulle.
— — » Jag vet, att han älskar mig, varmt, innerligt!
» Skall jag låta honom se i mitt hjärta?
Kanske tröttnar han, när han nått målet 1 Om han öfver- gifver mig, dör jag.
» Jag känner mig orolig.
Jag blir bestämdt sjuk.
Nu borde jag kanske säga honom allt, innan det blir för sent, säga honom, huru högt jag alltid äl- skat honom och huru jag genom min köld alltjämt sträfvat att binda honom fastare invid mig. » Han läste som i yrsel och han kände sin själ HOTELLETS STORA FESTSAL EFTER BRANDEN.
LUTHERS MAKA.
AF KATHARINA en ring i behåll, som Luther sannolikt till minne af bröllopsdagen fått af » sin Käthe », och hvilken har följande inskrift: » D.
Mar- tino Lutliero Catharina v. Boren 13 Juni 1525 ».
Den bär bilden af den korsfäste och hans marterverktyg såsom ett uttryck af den stora reformatorns tanke, att hans äkten- skap skulle ingås och bestå i frälsarens namn.
Vi meddela här nedan en afbild- ning af densamma.
400: e Å R S D A G E N V O N BORAS FÖ- DELSE.
Fe ' m barn födde Katharina sin make i ett äktenskap, som var det allra lyckliga- ste och där hon intill det sista troget stod vid hans sida som hans praktiska hjälp och stöd.
Också gaf Luther henne i sitt testa- mente-det vittnesbörd, att hon städse varit honom » en from, trogen och kärleksfull äkta maka. » Och vid ett annat tillfälle skref han: » Guds bästa gåf va är att hafva en from, vänlig, gudfruktig och huslig ge- mål, med hvilken du lefver i frid, hvil- ken du törs förtro alla dina ägodelar, ja, din kropp och ditt ' lif, och hvilken föder barn åt dig. » Som bekant öfverlefde Katharina von Bora sin make.
Hon afled i Torgau den 20 dee.