Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
V ä n i n n a n, till h v i l k e n m o d e r n s a d e, att » man b o r d e hysa intresse för sina b a r n », kunde kanske upplysa henne o m orsaken till d e t b r i s t a n d e f ö r t r o e n d e t.
B a r n rätta s i g efter f ö r ä l d r a r n e; b e m ö t d e m s o m k a m - rater, s o m t ä n k a n d e v a r e l s e r, f ö r f ö l j d e m ej m e d f r å g o r i o t i d, u t a n låt d e m h a s i n a små hemligheter för sig.
— O c h framför a l l t: v ä n j d e m att b e t r a k t a sina f ö r ä l d r a r som v ä n n e r, m e n ej s o m s p i o n e r, v ä n n e r s o m f ö r s t å, m e n s o m ej m i s s t ä n k a.
Då s k u l l e f ö r t r o e n d e ej saknas.
G. N — n.
Strödda drag u r Ida W e l h a v e n s f ö r e d r a g i S t o c k h o l m den 16 dennes.
e två decennier, s o m senast gått, ha be- vittnat, hur snart sagdt öfver hela den civiliserade världen k v i n n a n s ställning helt förändrats, o c h ej minst har den o m f a t - tande sociala frigörelse, som k ä n n e t e c k n a t den m o d e r n a kvinnorörelsen, sträckt sina verknin- g a r öfver de s k a n d i n a v i s k a l a n d e n.
E t t så har som ma gång som lätt som m e d pass hastigt o c h totalt » g e n o m b r o t t » n ö d v ä n d i g följd fört m e d sig p å sam- ett skarpt ljus o c h skarpa s k u g g o r, b l ä n d a o c h förvirra äfven de ö g o n, o v ä l d vilja se p å o c h b e d ö m a saken.
B å d e förr o c h n u har m y c k e t bilfvit taladt om kvinlighel oeh h v a d d ä r m e d egentligen m e - nas.
F å ord ha blifvit så m i s s b r u k a d e som detta.
D e t finns en kvinlighet, som m ä n n e n d y r k a, som de prisa i sina k l i n g a n d e skåltal o c h i r i m m a d t smicker.
E n h v a r sann k v i n n a b o r d e k ä n n a sitt hjärta u p p r ö r d t inför slikt lof.
D e n kvinlighet, s o m ryser t i l l b a k a för lifvets all- var o c h strid, som intet v å g a r o c h intet ut- rättar, den är falsk.
D e n äkta kvinligheten v i l l b l o t t v a r a k v i n - n a o c h intet annat, men j u s t därför vill den ej h a något m e d l å g h e t att g ö r a.
S o m sen- sitivan v ä n d e r sina b l a d från den smutsiga hand, som sträekes efter henne, så s k a l l den- na k v i n l i g h e t veta att hålla sig obesmittad i hög renhet inför allt l u m p e t o c h orent.
D e n blir till ett e x e m p e l, hvars värde o c h inflytan- de öfver m a n n e n, i hemmet, ej k u n n a mätas.
D e n k a n offra sig, den k a n v a n d r a de mör- kaste stigar, t y den bär själf sitt ljus i n o m sig.
M e n den behöfver ej frukta att g å för- lorad i lifvets k a m p.
V å r tid behöfver mer än n å g o t annat a f denna kvinlighet.
E n g a m m a l k y r k o f a d e r berättas en g å n g hafva s a g t: » F ö r att v ä r l d e n skall bli, sådan den b o r d e vara, måste k v i n n a n b l i stark o c h mannen ren ».
* » H v a r f ö r icke så gärna m a n n e n stark o c h k v i n n a n r e n?
» — frågade m a n h o n o m.
» K v i n n a n är f ö d d att m y c k e t p r ö f v a s o c h l i d a », svarade han, » därför måste h o n v a r a stark, o c h därför måste hon ha v i d sin sida en ren m a n ».
S t y r k a o c h renhet — j a, v ä l behöfver den ä k t a kvinligheten a f d e m b ä g g e; o c h när den ä d l a k v i n n a n är beskärd en sådan förunderlig upphöjelsens m a k t g e n o m sin föresyn o c h sitt inflytande, måste h o n se till, att h o n själf skaffar sig rena m ä n.
* D e t gifves ingen härligare, mera u p p h ö j d, mera strålande verkningskrets för k v i n n a n än i hemmets värld.
D i t h ö r h o n främst, först, innerligast.
H v i l k e t o ö f v e r s k å d l i g t o c h rikt arbetsfält eger ej m o d e r n i midten a f den barnakrets, s o m h o n s k a l l bilda.
I sanning en u p p g i f t, tillräckligt stor o c h m a k t p å l i g g a n - de att helt fylla u p p ett lif.
Ä r d å o c k s å i v å r a tider denna hemmets kvinna, modern, den samlande kraft, hon måste v a r a f ö r att v e r k a till välsignelse?
A c k, ty- värr, vi måste s v a r a: i c k e alltid.
Ofta n o g är h o n den, s o m splittrar i stället för att förena.
D e t finnes, sorgligt att b e k ä n n a, m å n g a m o - derna hem, s o m s a k n a h e m m e t s inre styrka o c h frid, som u p p l ö s a s i ett k a o t i s k t virrvarr, därför att den kvinna, som s k u l l e vara dess m e d e l p u n k t, i stället löper ifrån det för att ute i det yttre, offentliga lifvet ta u p p flere plikter, än hon förmår sköta.
H o n ser sig sjuk, m a n k a n bokstafligen säga det, p å alla tidens rörelser; h o n vill v a r a m e d, taga sin del o c h bära den a f de m o d e r n a fordringar- nes kraf, o c h hon g l ö m m e r för sina n y a plik- ter därute den, s o m i h e m m e t ligger för hen- nes fot.
H u r u skall den dotter bli, s o m danas efter e x e m p l e t a f en sådan m o d e r, h v i l k e n hon d a g l i g d a g s ser f ö r s u m m a sina närmaste skyl- digheter?
F å vi förundra oss, o m äfven h o n snart k o m m e r bort från h e m m e t o c h under f r ä m m a n d e inflytelser, som äro så m y c k e t mera fruktansvärda, s o m vi ej k u n n a följa d e m, ej räkna dem?
O c h s k o l a v i a n k l a g a henne, o m v i till sist en d a g m e d f ö r s k r ä c k e l s e v a k n a u p p o c h finna, att h o n vandrar p å m ö r k a vä- gar, från h v i l k a det k a n s k e redan är för sent att l e d a henne åter?
Men i c k e a l l a k v i n n o r beskäres ett eget hem.
D e måste g å ut i lifvet o c h taga u p p den h å r d a k a m p e n för sin existens.
Huru g ö r a de d å d e t?
D e t finnes en stor m ä n g d a f dessa ogifta, i det offentliga lifvet arbetande k v i n n o r, d e m v å r a dagars frigjorda förhållanden allt län- gre o c h vidare släppt fram p å alla o m r å d e n, det finns en m ä n g d, s o m tror sig bäst häfda sin o a f h ä n g i g h e t o c h sin j ä m l i k h e t m e d män- nen g e n o m att efterhärma j u s t deras o v a n o r och fel.
D e r ö k a o c h d r i c k a i deras lag, de taga u p p deras lättsinniga, » f r i a » ton, d e bli k a r l a v u l n a o c h f ö r l o r a sin k v i n l i g h e t.
Just d e n n a k v i n l i g h e t, s o m är den äkta.
B e s i n n a de då i c k e, huru oerhördt de där- med skada, ej blott sig själfva, utan o c k de män, m e d h v i l k a d e k o m m a i b e r ö r i n g!
T y äfven d e n k v i n n a, s o m ej har ett eget h e m, är d ä r m e d ej beröfvad b å d e rikt tillfälle o c h p l i k t att g e n o m renheten a f sitt inflytande och exempel verka höjande och uppfostrande p å männen.
H v a r o c h en a f oss sår hvarje d a g en g o d eller ond säd, drar till eller ifrån.
Kvinnan måste h a det sanna m o d e t att alltid, oberörd af ett falt bifall eller d e vrångsyntes g y c k e l, så den g o d a säden.
K v i n n a n har detta m o d a f naturen, blott h o n a m m a r det, närer det o c h ej låter det f ö r k v ä f v a s.
D e t finns två slags feghet o c h t v å slags mod.
D e t finns en feghet hos k v i n n a n, s o m mannen i c k e känner, m e n det finns o c k ett m o d hos henne, som han saknar.
S å är d e t a f naturen själf tydligt utpekadt, att de s k o l a supplera o c h utfylla h v a r a n d r a.
D e m å ej s ö k a g å h v a r a n d r a i v ä g e n.
D e b e h ö f v a det ej.
L å t m a n n e n v a r a man o c h kvinnan kvinna.
D e t var helt n y l i g e n ett följe a f turister, s o m s k u l l e bestiga G a l d ö p i g g e n.
D e v o r o sju män o c h en e n d a k v i n n a.
D e t t a är en v å g s a m, en lifsfarlig färd, o c h de deltagande p l ä g a m e d ett rep b i n d a sig tillsammans till en l å n g kedja för att u p p e h å l l a o c h bistå hvarandra, o m n å g o n s k u l l e sjunka n e d i snön.
F ö r den, s o m går främst, är risken till lif och lem störst; det k a n lätt vara, att han får offra sig för de andra.
B l a n d dessa sju m ä n fanns nu ingen, s o m v å g a d e g å den främste.
M e n k v i n n a n lät l ä n k a sig främst i kedjan, o c h hon g i c k före d e m u p p för snöfjällets brant.
N å v ä l färden l y c k a d e s, o c h de k o m m o alla v ä l b e h å l l n a u p p p å toppen.
M e n när de k o m m o dit u p p, h v a d fingo d e d å se?
J o, d e fingo se, h v a d de skönast skådat i sitt lif, h v a d s o m f ö r d u n k l a d e deras herrligaste d r ö m m a r!
I strålande solglans o c h renhet b r e d d e sig för deras ö g o n oändliga vidder, o c h d e måste h ä u r y c k t a m e d g i f v a i sina hjärtan, att d o c k det m å l e t v a r deras m o d o c h sträfvan värdt.
Så, j u s t så, skall k v i n n a n o c k i lifvet ha det rätta m o d e t att gå först i offervillig kär- lek, i den kärlek, som g l ö m m e r sig själf, partier, allt för att g ö r a sin plikt.
G å vi i den andan före, d å skall förvisso ofvanefter gifvas oss kraft o c h hjälp att d r a g a m å n g a v i k a n d e män efter.
H e m 1 i f. Lisseg.
„ V ' o^jOära barn, jag är så rädd för de där evinnerliga remsorna, de alldeles förstöra dig.
Om de bli färdiga ett par dagar förr eller senare är väl just det samma, pengarna ä ' ju alltid goda att ha; se så, hejda dig en smula nu flicka; du har ju riktig feber af ifver. » » Hejda mig, säger mamma.
Nej då, det tänker jag visst inte.
Hörde du inte, alt fröken i Bikupan sa ', att en förnära dam köpt mina förra remsor och ville ha mer, därför att de voro så väl broderade.
Tänk, om vi kunde få de där styfrarne just nu, så kanske de räckte till en hel hop och lustresan också på din födelsedag.
Femtio alnar, femtio öre aln, ja, ja, meter skulle det väl vara förstås; det blir ljugufem kronor det, tänk bara!
Och om så Lina får linnesömmen färdig med, så går nog den till sina tio kronor, då bli vi ju riktigt rika.
Bli vi inte kanske? » » Du är så barnslig, kära flicka; räkna nu icke ut på förhand igen; om det se ' n inte blir, som du tänker, så blir det bara dubbel missräkning. » » j \ ja, så får jag väl lugna mig igen då och börja räkna på nytt; det går an, att jag inte är ovan vid det. » Det var i ett litet och enkelt rum med utsikt åt gården långt upp på Norr i Stockholm, som detta samtal fördes mellan enkefru Ström och hennes yngsta dotter Elin.
Fru Ström och hennes tre barn, Lina, Elin och Sven, bodde i Stockholm i mycket knappa omständigheter.
Flickorna » förtjänade med hand- arbeten », hvilka hade ytterst klen afsättning.
De voro sjukliga och svaga, så att det trägna stillasit- tandet var mycket skadligt för dem och gjorde mo- dern stor oro, men hvad var att göra — man måste dock lefva, och hennes lilla inkomst om året räckte ej till allt.
Den adertonårige sonen Sven måste sluta i skolan af brist på medel, fastän han hade högsta betygen i klassen.
Nu slet han ut sig på ett kontor och förbrukade sina krafter, innan de ännu voro utvecklade, dock utan lön tills vidare.
Modern skötte hushållet oeh var sin egen tjänarinna, då flickorna någon gång hade arbete, så att de ej hunno hjälpa henne.
Hon skurade, tvättade, med ett ord gjorde allt, hvad hon icke förmådde.
Fint och ordent- ligt såg det ut i alla fall i det lilla hemmet; fru Ströms stoppade och lappade klädning var så väl lagad, så att det var en fröjd att se.
» Nu sprättar jag af sista spänningen, » sade Elin glad.
» Söta mamma räck mig saxen, så att jag får klippa ur.
Se ' n nystar jag strax i väg, jag är så rysligt nyfiken att höra, om friherrinnan varit i Bi- kupan, hon måtte väl inte ha väntat, det vore för- argligt.
Lina sitter och väntar på mig i Kungs- trädgården, när jag kommer tillbaka. » Om en liten stund var hatten på, remsorna upp- mätta och allt i ordning.
Förgäfves sökte flickan hejda den korta, skarpa hackhostan, så att modern ej skulle få höra den, nu lät den ej hejda sig mer.
» Söta barn, har den där stygga hostan börjat igen, jag trodde den skulle varit borta nu, » sade modern ängsligt.
» Hvad är det att tala om, litet bleksot bara, » log Elin.
Och så skyndade hon ut.
Då hon kom tillbaka, satt redan systern väntande i Kungsträdgården.
Hon var ett par år äldre, om- kring 25 år, mager och blek äfven hon, men med samma prydliga, behagliga utseende som Elin.
» Nå — å — » ropade de nyfiket emot hvarandra, så fort de möttes, men det missmodiga uttrycket i an- siktet, som den ena sökte dölja för den andra, skvall- rade tillräckligt om svikna förhoppningar.
» Jag fick två och femtio för spetsarna, » sade Elin, » soffdynan ligger kvar.
Den var för dyr, de ha lika vackra för halfva priset.
Friherrinnan, som ville ha remsor, ha de inte hört ett ord af.
Nu ä ' de väl utresta till sitt sommarnöje, så nu blir det ingen- ting af förstås.
A n du då? » » Jo, jag kunde inte få pengar nu, kamrerskan var borta.
Nu vet jag inte, när jag får dem.
D e andra linnena vill de inte ha sydda förr än fram- deles, och då får jag sätta ned priset, de kunna få det mycket billigare. » » Och lika väl gjordt också? » frågade Elin bittert.
» Det hör inte hit, kära du, » svarade systern, » men hur kunna de sälja en sådan soffdyna billigare, det kan jag ej förstå? » » Jo bevars, det kan jag, » svarade Elin litet häf- tigt, » det är rika, förnäma damer, som roa sig att sy och lemna in till försäljning.
De sälja naturligt- vis för hvad som helst, inte förstå de tidens och arbetets värde.
Dessa pengar, som de själfva för- tjäna, skola de använda till något särskildt ändamål, det är så pikant, t. ex. till ett välgörande ändamål, en basar eller så. » » Ack hvarför gå de så där i vägen för den, som behöfver, nog är det obeskedligt, » suckade Lina.
» Det är tanklöst, kära du, ingenting annat, inte vilja de skada de behöfvande, men — de tänka ej på saken.
Fröken i Bikupan är rysligt snäll och vänlig, men hvad kan hon göra vid det där — in- genting alls!
Hon måste naturligtvis ta emot, hvad som lemnas in. » » Jaa det vet jag väl, » svarade Lina.
Efter en stunds tystnad sade hon hastigt — sja, lustresan få vi förstås slå ur hågen nu. » » Jaa, det få vi, » medgaf Elin, och rösten var litet sväfvande, » mamma har ingenting att ta ' på sig, annars ginge det väl an, och inte resa vi ifrån henne på själfva hennes födelsedag. » » Nej det förstås, » — Linas ögon voro litet dimmiga — » Usch det är så varmt, så jag tror att ögonen börja rinna på mig, » sade hon.
» Ja, det är rysligt varmt, » medgaf Elin.
Så sutto de tysta en stund igen.
» Hör du, » sade Elin, » hur tror du det skulle kän- nas att vara rik? » s Ja, det vet jag inte, det kan jag inte riktigt tänka mig, » svarade systern med ett bittert leende.
» Inte jag heller, » svarade Elin, » men nu få vi lof att gå hem.
Jag undrar, hvad mamma ska ' säga. » På gatan mötte de Sven, en lång yngling med ståtlig hållning och ännu barnsliga drag.
Det bästa var dock, att uttrycket var så friskt och ungdomligt såväl i hans ansikte som hela hans gestalt.
Han tycktes vara riktigt ung och ej en blaserad aderton- årig gubbe med rik erfarenhet och den stora världs- smärtan på sina smala axlar.
» Tjänare, mina damer, » helsade han och sprättade elegant med en fin promenadkäpp, som han höll i handen.
» Tjänare, monsieur Snobb, » skrattade systrarna.
» Hvar har du fått tag i den där gentila snobbstickan?
Har du lånat den af någon af kamralerra? » » Köpt den för mina egna pengar, ska ' jag just säga fröknarna Frågvis. » » Dina egna pengar, kära barn, hvar har du fått dem ifrån? » Och nu berättade brodern under stormande för- tjusning, att han skulle få trettio kronors lön i må- naden med förhoppning om snar påökning.
Hans principal hade sagt honom det i dag och lemnat honom nittio kronor, således för alla dessa tre måna- der han varit på kontoret.
» Det första jag kom ut, så köpte jag den här käppen; jag visste nog, att ni skulle skoja med mig, men det rör mig inte.
Ni tycker kanske, att det var dumt gjordt, när vi ha så ondt om styfrarna? » » Nej, kära du, det var det visst inte, det är ju dina egna pengar, » svarade systrarna, både skrattande och gråtande i sin glada öfverraskning.
» Hör ni systrar, behöfver inte mamma något nytt att ha på sig » frågade han plötsligt och stannade midt på Malmskilnadsgatan.
» Jo det behöfver hon visst det, en promenad- kappa allra bäst; men hvarför frågar du det? » » Hvad ni göra er dumma, flickor, det är vådligt, » utbrast han, » hon skall ha något af min första för- tjänst, det är klart.
V i gå in här då, men en rik- tigt stilig en skall det vara, så mycket ni vet det.
Inte något knussel, när jag själf består. » Köpet var snart uppgjordt, och stolta och seger- glada anträdde de hemfärden efter att ha prutat af ungefår halfva priset.
» Tjugu kronor, det var ett riktigt röfvarpris ni, var det inte bra billigt?
Kappan är väl ordentlig; jag vill, att gumman mor skall se stilig ut, förstås, » pratade Sven.
Hemkommen rusade han direkt in i köket, där modern höll på att grädda pannkakor till middagen.
» Sluta nu, min kära, lilla gumma. » skrek han och slukade i hastigheten ett par, tre stycken af de fre- stande, doftande läckerheterna.
Därefter fattade han henne om lifvet och dansade in i salen med henne.
» Lina får ta vid där ute, nu skall du profva din nya kappa, som du skall ha på lustresan om fredag.
V i köpte den i förbifarten och min nya promenad- käpp, och jag får ledigt på kontoret, och Äke och hans syster komma med, och jag får trettio kronor i månaden, hedersgumma, trettio kronor du, det duger kanske till dess jag får mer?
Och vofftor ska vi ha i matsäcken, och en vinbutelj köper jag själf, och lifvadt blir det värre, eller hur lilla mors- grisen?
Jag är rysligt hungrig, har ni maten fär- dig, och musik på båten. » » Kära pojke, hvad är.det åt dig, » utropade mo- dern, hälft glad, hälft förskräckt.
» Tala då, så folk kan förstå, hvad du menar. » Och nu satte han sig ned och berättade sin lycka i någorlunda begripliga ordalag.
Därefter profvades kappan, som befanns vara alldeles ypperlig.
Modern, som var van att uppoffra allt för barnen, tyckte endast att det var synd, att han skulle kosta på henne så mycket; den gamla kappan dugde ganska bra ännu.
Den lilla lustresan upplifvade hela familjen, och Sven drömde blott om den tid, då han skulle för- tjäna så mycket, att mamma och systrarna ej mera behöfde stita ut sig som nu.
Men innan dess gick mången förhoppning i kvaf.
En mystére.
Herr liedaktör!
T r o r N i på m o d e r s m j ö l k e n s inflytande p å barnets t y c k e n, k ä n s l o r o c h k a r a k t ä r?
Jag vet, att m å n g a g ö r a det.
M e n j a g vet o c k s å, att det finnes andra, h v i l k a påstå, att h y p o - tesen är l i k a litet afsevärd s o m den g a n s k a gängse f ö r d o m e n, att v a c c i n skulle hafva nå- g o n annan inverkan p å m ä n n i s k o k r o p p e n än att g ö r a den m i n d r e m o t t a g l i g f ö r s m i t t k o p - por.
L i k v ä l finnas m å n g a m ö d r a r, h v i l k a b e d y r a, att deras s m å älsklingar, s o m före y m p n i n g e n varit friska s o m nötkärnor, efter d e n s a m m a i c k e haft en frisk d a g.
Läkarne säga d e m, att just v i d den åldern hafva bar- nen m å n g a svåra kriser att g e n o m g å, därvid några rent a f s t r y k a med, andra bekajas m e d l å n g v a r i g a s j u k d o m a r, men de flesta g å se- grande i g e n o m.
D o c k, när v i l l en ö m m o d e r lyssna till d y l i k t?
H v a r f ö r g i c k då inte hen- nes lilla r o s e n k n o p p f r i; han h a d e j u inga sjukliga a n l a g!
S e, det är däri det ligger.
T r o n p å att g e n o m y m p n i n g e n från f r ä m m a n d e håll en s j u k d o m bibringats barnet är en tröst, som befriar från den g n a g a n d e m i s s t a n k e n: degeneration eller oaktsamhet. '
O c h h v i l k e n läkare har väl hjärta att, lian märker detta, v i d h å l l a sitt påstående vaccinens o s k a d l i g h e t?
J a g vill nu berätta, h v a r f ö r j a g k o m m i t framställa det första spörsmålet härofvan E d e r, herr redaktör.
då om att till E n afton v o r o v i, ett litet intimt s ä l l s k a p, s a m l a d e hos fru G.
, enka efter den för några år sedan aflidne b e r ö m d e vetenskapsmannen, professor G.
N ä r v a r o n a f n å g r a u n g a fruar,
Ostsoppan.
Ett matrecept, på vers ocli i musik.
pes annales » heter en mycket spridd och an- sedd fransk veckotidning, som behandlar po- litiska och literära ämnen från vidsträckt och varierande synpunkt.
Om dess värde och auk- toritet kan man döma af följande utom och inom Frankrike berömda namn, som vi bland andra finna hafva undertecknat artiklarne: Frän pols Coppée, André Theuriet, Guy de Maupassant, Stanley, comte Paul Vasili, Pierre Loti, Jean Richepin, Francisque Sarcey, Jules Claretie, Théodor de Ranville, Henri Meilhac, Aurélien Scholl, Jules Lemaitre, Jules Barbier, Catulle Mendes, Paul Gioristy m. fl.
» Les annales » har äfven egnat det Ibsenska nam- net en sympatisk uppmärksamhet, något som visst icke alltid kommit det till del i Frankrike eller i England.
Bladet har ett porträtt af den norske skalden — mindre lyckadt i motsats mot dess van- liga utmärkta illustrationer.
Under den allmänna rubriken: » Chansons popu- laires de France » upptager numret 360 för den 18 maj i år ett stycke, La soupe au fromage, ord af Max Buchon och musik af M.
Schanne.
Det egen- domliga poemet hafva vi öfversatt så troget som Parotes 676V upp eld oeh pannan sätt, Lägg dit smör att jäsa — Men blott icke alltför nätt — Då del börjar fräsa, Kom med mjöl och därpå lök; Oör ditt vackraste försök, Att ostsoppan smakar.
Musiquc La Soupe au fromage M AX möjligt och i motsvarande svenskt verssnitt — vi tillägga, att kulinariske kännare sagt oss, att mat- receptet är utmärkt och såsom man kunde vänta det af den franska kokkonsten.
Saken är ett poetiskt och musikaliskt skämt.
Hvad öfversättningen angår, må den betraktas som en brottning med det franska språket — en öfning i » gåva scienzia », hvilken ju damerna alltid gynnat.
Om någon vill, kan således » Iduns » ärade läsa- rinnor sätta sig ned vid pianot och med känsla och kläm sjunga och spela Ostsoppan, vare sig på sven- ska eller på franska.
Hon bör likväl komma ihåg, att refrängen skall bisseras.
de B U C H O N M.
S C H A N N E (CHANSONS l ' OPULAIRES DE FRANCS) RITOURNELLE AND ' " M O Löken väl du stufva bör, Häll hett vatten öfver — Återstoden elden gör, Du ej mer behöfver.
Lägg i salt, men litet blott — Och nu tror jag det blir godt, Vår ostsoppa smaklig.
Rostadt bröd strös därpå ut, Som vår rätt mottager, Bästa gammal ost till slut Lager uppå lager.
Låt mig få som prof en del: Ja, nu tager jag ej fel, Att ostsoppan smakar!
Hvilka fina trådar se ' n Liksom karameller Man med skeden utur den Orå substansen häller!
Hvilken outsäglig doft Tränger in i näsans loft, Lefve vår ostsoppa!
LA FA - RINC EL LES OI - GNOIRS.
ET DE.
TRE MIEUI SOI.
O, hvad detta smakar bra!
Säger jag väl galet?
Vill en portion mer du hat Två är jämna talet.
Ett glas vin hör saken jill, Men förut jag sluta vill Visan om ostsoppan.
GNOAI Kvinligheten består i något rodna o c h slå ned ögonen.
förblir alltid det fagraste kvinna; lefva, men LOS OIGNONS I BIEN V E R S C Z 1 ' CAD PUIS, LA UN EL DU FRIEASSES, BOUILLANLE,; A som för kort VO.RE M A R M I T E.
... SOUPC AU FROMAGE.
RSOTRC V I E U X G R U Y E R E.
P O U R LE C O U P V E R S C Z - M O I P C U D E SEL, N ' .AIS P A S L R O P: LA • (bis.}
LA ET SKÖT Q U O O I v ' Y PUISE!
L A N C E Ä NOTRE N E Z (tis. / tid sedan k o m m i t i besittning DIS-IU, COMPEIE LES DEUX GOURMET ' L A S O U P E AU F R O M A G E!
eder d ä r m e d.
MAIS (bis.)
LA att ligger hjärtan.
M. Colban.
t SERVICE Å P R E S E N T: Mannen dömer på grund af skäl.
Kvin- LONL LA PAIRE!
J ' A I SOIF A - N Y Q U E L INELLABLE F U M E T 1 * QU ' EN SECOND FLANCS att D e n bygges blott af starka hän- DLEU [EV&gt;MME ' CELA DESEEND I BLAN.ES L A S O U P I E R E GRISC ' rf VOILA ..,.
S O U P E AU I R P M A ^ E!
RIIELS I modet i frimodigheten i all strid, däri der o c h starka I- " AH RAYONNCR D E S E S L T PAR C O U C H E E N T R E M C U O N S ' BRIL !ANTC.
VOILA PARLIC A U IRUT QUELS SUPERBES LES P L U S B E A U X C R O U J O N S, V I T E Å LA S O U P I E R E.
V LAIRC A S O N GRC LAISSEZ.
LLANIMC PAIN än o c h finaste hos en den är icke allt.
lifvets lycka.
rv III II annat Blygheten är o c h nans PLUS TENIR, älskar, har IL FAUT D A B O R D FINIR S O U P C AU F R O M A G E!
d o m är hennes kärlek; (bis hon redan dömt.
i M e n j a g säger p å f ö r h a n d ifrån, där kvinnan icke F. p å att s ö k a en sådan v. Schiller.