Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då ett dyrbart japanskt svärd förevisas, vidrör man hvarken fästet eller slidan och naturligtvis än mindre klingan med blotta handen, utan fattar det antingen med en handskbeklädd hand eller först sedan man vecklat en näsduk eller en flik af klädningsskörtet om handen.
Klingan blottas helst endast till hälften, stålsättningen skärskådas
mot dagern och beundras; på de ofta ytterst dyrbara klingor, som ej äro infattade, utan blott till skydd mot rost försedda med träfodral, undersökes fabrikantmärket o.s.v.
Liksom hos oss under forntiden är vapensmedsyrket det enda handtverk, som förr stod i högt anseende uti Japan, och ofantliga summor betalades ofta för svärdsklingor, smidda af berömda mästare.
Bland gamla japanska skrifter träffar man många arbeten, särskildt behandlande vapensmide.
Men sedan svärdsmännen (samurai) numera blifvit förbjudna att offentligen visa sig beväpnade, försäljas gamla ja-
Samurai.
panska svärd i alla städer uti hundra- och tusental, ofta för en obetydlighet.
Under vår vistelse i landet förvärfvade jag för en jemförelsevis ringa summa en vacker samling dylika vapen.
Äfven den, som ej kan uppskatta klingans konstmessiga smidning, stålsättning och härdning, måste beundra svärdsprydnadernas, i synnerhet parerplåtarnas, utmärkt smakfulla gjutning och drifning.
De äro ofta verkliga konststycken, oöfverträffade i stil och utförande.
Det är ej särdeles många år sedan de män, som tillhörde samurai-klassen, aldrig visade sig ute utan att vara beväpnade med sina två svärd.
Äfven skolungdomen infann sig beväpnad i de första europeiska skolor, som inrättades i landet.
Detta bruk gaf anledning till åtskilliga våldsbragder under tiden närmast efter hamnarnes öppnande, hvarför de europeiska sändebuden efter några år begärde, att bärandet af svärd i fredstid skulle förbjudas.
Den japanska regeringen gaf härpå till svar, att det snart skulle vara ute med den minister, som vågade utfärda ett sådant förbud.
Kort derpå lemnade man dock tillstånd för dem, som önskade det, att gå utan vapen, och vapenbärandet kom snart så ur modet, att man slutligen vågade utfärda ett bestämdt förbud deremot.
Under vårt uppehåll i Japan sågo vi derför ej en enda man beväpnad med de förr brukliga tvenne svärden.
Sedan vi skärskådat och beundrat skatterna i tempelförmaket, besöktes sjelfva templet.
Detta är alltid af trä, rikt utstyrdt med träsniderier och förgyllningar.
I fall det är helgadt åt Sinto, finnas inga bilder i detsamma och ganska få prydnader, om jag undantager en spegel och ett stort tilläst skåp med genombrutna dörrar, som stundom upptager den mot ingången vända väggen, och i hvilket, såsom jag förut nämnt, guda-anden säges bo.
Sinto-templen äro i allmänhet fattiga.
Många äro så oansenliga, att de nästan se ut som dufslag.
Ofta äro de helt och hållet öde, så att man har svårt att upptäcka dem bland de praktfulla träd, af hvilka de omgifvas.
Ingången till templet angifves af en port (torryi) af trä, sten eller koppar, och här och der äro tåg, uppbärande skrifna böner eller religiösa löftesförbindelser, sträckta öfver tempelvägen.
Äfven de, som länge studerat Japan och dess litteratur, tyckas hafva ganska liten kännedom om sintoismens inre väsen.
Denna religion anses af en del som en ren deism; af andra som en för politiska ändamål afsedd sekt, der man dyrkar folkets aflidne hjeltar.
Någon utbildad sedelära skall denna religiösa kult helt och hållet sakna.
Likaså tyckes man vara oviss, om sintoismen är en lemning af landets ursprungliga gudalära, eller om den är hemtad utifrån.
Port öfver vägen till ett Sinto-tempel.
Buddismen är införd från Kina öfver Korea.
Dess tempel äro mer utsirade än Sinto-templen och innehålla afgudabilder, klockor, trummor, heliga böcker samt en massa altarprydnader.
I buddismen ingår läran om själavandring och om belöningar och straff i ett lif efter detta.
Utom de egentliga templen träffar man flerstädes större eller mindre bilder, i sten eller brons, af Buddas gudomligheter.
De största bland dessa utgöras af kolossala bildstoder i brons (Daibutsu), föreställande Budda i sittande ställning, och sjelfva bildande omhöljet till ett med mindre gudabilder försedt tempel.
En dylik bild finnes vid Kamakura, en annan i Tokio, en tredje vid Nara nära Kioto o.s.v.
Några hafva under de senare åren blifvit försålda för metallvärdet; Buddatempel i Kobe.
en har på detta sätt kommit till London och finnes nu uppstäld i Kensington-museet.
Metallen skall utgöra en legering af koppar med tenn och litet guld, hvilken senare beståndsdel föranledt ryktet, att deras värde skulle vara mycket betydande.
För att ge ett begrepp om några daibutsu-bilders storlek må nämnas, att den vid Nara är femtiotre och en half fot hög, och att man kan genom näsborren krypa in i hufvudet.
Nästan alla daibutsu-bilder äro gjorda efter ungefär samma mönster, hvilket under århundraden blifvit från slägtled till slägtled förbättradt, tills gudabildens anletsdrag slutligen erhållit en prägel af mildhet, lugn och majestät, som sannolikt aldrig öfverträffats af den vesterländska konstens alster.
Daibutsu-bilderna stå uppenbarligen i samma förhållande till enskilda bildhuggares verk, som folkpoesien till namngifna skalders.
Såsom jag förut påpekat, har vesterlandets smak för det jettelika icke varit rådande i det forna Japan.
Tydligen har det prydliga och smånätta, ej det storartade utgjort målet för konstnärens, arkitektens och trädgårdsmästarens sträfvanden.
Endast daibutsu-bilderna, några klockor och andra kyrkoredskap bilda ett undantag härifrån.
Under våra färder kors och tvärs i Kioto foro vi dock förbi en inhägnad, der murarne voro uppförda af så kolossala stenblock, att man har svårt att fatta, huru det varit möjligt att lyfta och flytta dem med de hjelpmedel, öfver hvilka japaneserna fordom förfogat.
I granskapet af detta ställe finnes en graf, förmodligen den enda i sitt slag.
Den skildras på följande sätt i en beskrifning om Kiotos märkvärdigheter, författad af en inföding: »Mimisuka, eller näsornas och öronens graf, upprestes af Hideyoshi Taiko, som lefde kring år 1590 efter den kristna tidräkningen.
Då denne berömde mans krigshöfdingar inföllo i Korea med hundrafemtio tusen soldater, gaf han befallning, att man skulle hemföra och visa honom alla öron och näsor af de fiender, som dödats i striden, ty det var en gammal sed i Japan att afhugga de döda fiendernas hufvuden, för att visa dem för konungen eller härföraren.
Men nu var det omöjligt att bringa hufvudena af de dödade Korea-krigarne till Japan, ty afståndet är för stort.
Derför gaf Hideyoshi den nyss nämnda befallningen, och de öron och näsor, som bragtes till Japan, begrofvos tillsamman på detta ställe.
Grafven har 730 fot i omkrets och är 30 fot hög.»
Kioto är en af hufvudorterna för förfärdigande af fajans, porslin och »cloisonné».
Den japanska keramikens alster äro, såsom bekant, utmärkta genom smakfulla former och vackra färger samt stå hos kännare i högt värde, hvarför de i stor skala utföras till Europa och Amerika.
Verkstäderna äro många och små samt egas för det mesta af familjer, hvilka i en lång följd af slägtled egnat sig åt samma yrke.
Godset brännes i mycket små ugnar och försäljes vanligen i en salubod, som står i omedelbart sammanhang med fabriken.
Porslinstillverkningen bär derfor i Japan mer prägeln af handtverk, än af fabriksindustri.
Varan vinner härigenom otroligt i konstnärligt hänseende.
Den förhåller sig till de stora europeiska fabrikernas alster som en konstnärs teckning till ett grant färgtryck.
Men priset blir äfven derefter, och det japanska porslinet är för dyrt för hvardagsbruk äfven i eget land.
Nästan alla större uppsättningar af bordsporslin, som jag såg i Japan, voro derför införskrifna från utlandet.
De koppar, som infödingarne sjelfva begagna till ris, te och saki, äro dock af inhemsk tillverkning, men så finnes äfven i ett välförsedt japanskt hushåll knappast så mycket porslinskärl, som behöfves för ett ordentligt kafferep i hemlandet.
På aftonen hade landshöfdingen bjudit oss till en middag, som gafs i en våning, tillhörande ett vittert sällskap i staden.
Rummen voro delvis möblerade i europeisk stil, med bord, stolar, brysselmattor m.m.
Vid middagen följdes europeisk mat-, vin- och talordning.
Maten och vinerna kringbjödos i riklig mängd och i stor omvexling.
Stämningen var synnerligen upprymd, och värden tycktes blifva högeligen belåten, då jag kom att nämna, det jag å ett af de ställen, jag under dagens lopp besökt, sett en vägg prydd med ett af honom författadt tänkespråk.
Han lofvade genast författa ett dylikt åt mig med anledning af mitt besök i staden, och då han några ögonblick derpå hade första raden färdig, uppmanade han sina japanska gäster att skrifva den andra.
De försökte nu under gladt skämt en god stund att hitta på något passande slut, men förgäfves.
Slutligen öfvergafs försöket, men landshöfdingen lofvade att, innan jag afreste, sjelf författa äfven slutet.
Tidigt följande morgon kom äfven herr Koba-Yashi till mig och medförde en bred sidenremsa, på hvilken följande stycke var pensladt i raska, ädelt formade drag:
Umi-hara-no-hate-made
Akiva-Sumi-watare,
»Så långt som hafvet går,
Sprider höstmånen sitt välgörande sken.»
Enligt den förklaring jag erhöll, skulle stycket häntyda derpå, att höstmånen sprider sitt lyckobringande sken ända bort till det ställe i den höga norden, der vi öfvervintrat.
Efter ofvan anförda vers fans på japanska tillagdt: »Skrifvet af Machimura Masanavo, landshöfding af Kioto-Fu, till professor Nordenskiöld, med anledning af en för honom gifven middag, under hösten 1879.»
Allt sammans var dessutom undertecknadt så väl med författarens vanliga, som med hans poetiska namn och sigill.
Det senare namnet var Rio-San, hvilket lär kunna ordagrant försvenskas till »Drakenberg».
Japanesernas poesi är så olik den vesterländska, att vi hafva svårt att fatta de japanska diktarenas alster.
Kanske borde de rättast nämnas poetiska tänkespråk.
De spela en stor rol i japanesernas andliga lif.
Deras författare stå i högt anseende, och äfven i den föga bemedlades hem finner man ofta väggarna prydda med siden- eller pappersremsor, på hvilka poesier finnas uppskrifna med grofva, säkra penseldrag.
Bland de böcker jag hemfört finnas många, som innehålla samlingar af enskilda skalders och skaldinnors dikter eller urval ur den japanska litteraturens berömdaste alster på detta område.
En mycket ofta förekommande rulle med teckningar föreställer en berömd skaldinnas sorgliga öde.
Öfverst afbildas hon, en japansk skönhetstyp blomstrande af ungdom och fägring, sittande med skrifpensel i hand för att uppteckna någon af sina ingifvelser, derpå framställes hon i olika grader af borttynande, Rio-San’s sigill.
sedermera som död, som ett halfförruttnadt, af korpar sönderslitet lik och slutligen som ett benrangel.
Bildföljden afslutas med ett härligt blomstrande körsbärsträd, till hvilket hjeltinnan, efter det kroppen genomgått alla förintelsens skeden, blifvit förvandlad.
Det blommande körsbärsträdet anses af japaneserna som skönhetsidealet inom växtriket, och under detta träds blomningstid företagas ofta utfärder till berömda körsbärslundar, der timme efter timme tillbringas under stilla beundran af trädens blomsterprakt.
Beklagligen fick jag så sent förklaringen på den vackra
Begrafningsplats i Kioto.
poetiska tanke, som genomgick denna, delvis med vederstygglig naturtrohet utförda bildserie, att jag försummade tillfället att köpa densamma.
Jag nödgades allt för snart lemna Kioto, för att vara närvarande vid en fest, som gafs för oss i Kobe af der boende, för vår resa intresserade japaneser, europeer och kineser.
Festen hölls i ett Budda-tempel utanför staden samt var mycket glad och angenäm.
Japaneserna tyckas alldeles icke anse, att ett tempel obelgas genom en dylik tillställning.
Under aftonens lopp kommo t. ex. åtskilliga pilgrimer till templet.
Jag iakttog dem noga och kunde i deras drag ej märka spår till missnöje deröfver, att en mängd utländingar kalaserade i den vackra tempellund, till hvilken de vallfärdat.
De syntes snarare anse, att de kommit till målet för sin vandring i en lycklig stund, och mottogo med nöje de förfriskningar, som bjödos dem.
Den 18 okt. om morgonen lyfte Vega åter ankar, för att segla vidare.
Vägen togs genom Japans inhaf till Nagasaki.
Då jag af landshöfdingen i Kobe begärde tillstånd att landstiga på ett par ställen under vägen, biföll han ej allenast genast min begäran, utan sände äfven med Vega samme engelska talande tjensteman från kansliet, som förut följt mig till Kioto.
Vädret var klart och vackert, så att vi fingo godt tillfälle att beundra Inhafvets härliga omgifningar.
De likna mycket landskapen i en nordisk skärgård.
Utsigterna äro dock här till följd af bergens mindre vexlande gestalt enformigare.
Här liksom vid Kobe bestå bergen hufvudsakligast af en granitart, hvilken är utsatt för vittring i så stor skala, att den hårda berghällen nästan öfverallt murknat sönder till en gul, för växtligheten föga gynsam sand.
Nordens vackra, vildt formade granitklippor saknas derför här.
Alla bergstoppar äro jemnt afrundade och öfverallt, der sandras ej bildat sig, betäckta med en rik växtlighet, hvilken till följd af trädens jemna höjd gifver föga vexling åt landskapet, som eljest skulle höra till de vackraste på jorden.
Vi landstego på två ställen, första gången vid Hirosami.
Några fiskarkojor och bondgårdar bildade här en liten by vid foten af en hög, söndervittrad granitås.
Vid ett af husen, tätt intill stranden, var begrafningsplatsen belägen.
På ett område af några hundra qvadratalnar fans här en mängd dels upprättstående, dels kullfallna grafstenar.
Några voro prydda med friska blomster, vid en var ett Sinto-tempel af träpinnar uppfördt, vid en annan stod en skål med ris och en liten sakiflaska.
Zoologerna gjorde här en temligen rik skörd af stranddjur, bland hvilka må nämnas en i den våta sanden nedkrupen bläckfisk, ett djur som ifrigt efterletas och ätes af infödingarne.
Bland de odlade växterna sågo vi här, liksom många gånger förut i de högländta delarne af landet, en gammal bekant från hemmet, nämligen bohvetet.
Andra gången ankrade Vega vid en bondby midt emot Shimonoseki.
När vi landstigit, kom en tjensteman om bord, höfligt förklarande att vi ej hade rätt att landstiga på detta ställe.
Men han blef genast belåten och gjorde icke mer några svårigheter, då han fått besked derom, att vi hade tillstånd af landshöfdingen, och att, i stället för det eljest vanliga passet, en tjensteman från Kobe medföljde fartyget.
I den europeisk-japanska historien har Shimonoseki en sorglig ryktbarhet med anledning af de våldsbragder, som en förenad engelsk-franskholländsk-amerikansk flotta af 17 fartyg här utförde den 4 och 5 sept. 1864, för att tvinga japaneserna att för främlingar öppna sundet, och den orimligt dryga skadeersättning de efter vunnen seger utkräfde af de besegrade.
Oaktadt endast femton år förflutit efter dessa händelser, tycktes något spår till bitter känsla mot europeerna ej mer vara rådande bland traktens inbyggare.
Åtminstone mottogos vi öfverallt i den by, der vi landstego, med utsökt vänlighet.
Byn var belägen vid foten af en längs hafvet gående bergås och bestod af en mängd utmed en enda gata uppradade hus, hvilkas mot gatan vända sidor såsom vanligt voro upptagna af salubodar, saki-försäljningslokaler och verkstäder för hemslöjd.
De enda märkvärdigheter byn för Inloppet till Nagasaki.
öfrigt hade att bjuda på, bestodo i ett af vackra träd omgifvet Sinto-tempel samt ett betydande saltverk, hvilket utgjordes af mycket vidsträckta, grunda, väl afvägda, nu nästan torra lerdammar, dit hafsvattnet insläpptes för att afdunsta, och från hvilka den förstärkta saltlaken sedan åter aftappades i saltpannor för att fullständigt intorkas.
Märkvärdigt var att se, det åtskilliga snäckor mycket väl trifdes i den mycket starka saltlaken.
På kringliggande bergkullar sågos snår af det japanska vaxträdet (Rhus succedaneus).
Vaxet utpressas ur buskens bär med tillhjelp af värme.
Det användes i stor skala för beredning af de ljus, som infödingarne sjelfva bränna, och utföres äfven blekt och förädladt till Europa, der det stundom användes vid ljusfabriker.
Numera utträngas dock dessa vaxljus mer och mer af amerikansk kerosinolja.
Priset har derigenom fallit så mycket, att beredningen af växtvax knappast mer lär vara lönande130.
Följande morgon afreste vi härifrån, och den 21 okt. ankrade Vega i Nagasakis hamn.
Min hufvudafsigt med besöket på detta ställe var att insamla växtförsteningar, hvilka jag förmodade skulle finnas vid kolgrufvan Takasima eller i granskapet af kolfältet.
För att i hast få rätt på fyndorten räknade jag på japanesernas lust att insamla allahanda märkliga föremål ur djur-, växt- och stenriket.
Jag hoppades derför att i någon af de salubodar, der gamla bronser, porsliner, vapen m. m. höllos till salu, äfven finna växtförsteningar från trakten med angifven fyndort.
Första dagen sprang jag derför flitigt omkring till kuriositetshandlandena, men utan framgång.
Slutligen meddelade mig en af de japaneser, med hvilka jag talte härom, att man höll på att anordna en utställning af traktens natur- och konstalster, och att jag bland utställningsföremålen möjligen kunde finna hvad jag sökte.
Naturligtvis begagnade jag genast tillfället att se en af de många japanska lokalutställningar, om hvilka jag hört så mycket talas.
Utställningen var ännu i oordning, men jag blef i alla fall välvilligt insläppt och fick sålunda tillfälle att se mycket, som för mig var lärorikt, bland annat en samling stenarter från kringliggande trakter.
Bland dessa upptäckte jag slutligen till min stora fägnad äfven några vackra växtförsteningar från Mogi, ett ställe beläget ej långt från Nagasaki.
På sidan om den kulle, der utställningen skulle hållas, hade man upprest väldiga monument af stenkol för att vittna om de japanska kolfältens beskaffenhet, och att döma af hvad jag här såg, tyckes lagrens mäktighet vara ganska tillfredsställande.
Genast följande morgon afreste jag till Mogi, ledsagad dels af den japanske följeslagare jag hade med mig från Kobe, dels af ytterligare en adjutant, som den mycket förekommande landshöfdingen i Nagasaki lemnat mig.
Resan skulle ske till häst öfver bergen.
Jag åtföljdes, utom af mina tvenne japanska biträden och en man från Vega, alla till häst, af en mängd kulis för bärande af proviant och annan utrustning.
Landshöfdingen hade lånat mig sin egen häst, som af japaneserna ansågs som någonting utmärkt.
Det var en ej synnerligen stor, men särdeles vacker, gulbrun hingst, snarlik en häst af norsk ras, mycket sedig och säker på foten.
Detta senare behöfdes äfven, ty resan började med en ridt uppför hundra ej synnerligen beqväma, hala stentrappsteg.
Äfven längre fram gick den ytterst smala, ofta med glatta stenar belagda vägen upprepade gånger så väl uppför som nedför dylika, ej just för ryttare afsedda trappor samt omedelbart invid kanten af flere hundra fot djupa bråddjup, der ett enda felsteg kunnat kosta både häst och ryttare lifvet.
Men, som sagdt är, våra hästar hade säker fot och säkert öga, och ryttarne aktade sig att under färden öfver dylika ställen röra vid tygeln.
Ingen af de bergstrakter, som jag sett i Japan, är så väl odlad som omgifningarna af Nagasaki.
Hvarje jemnare plats af några hundra qvadratalnars omfång, är använd till odling af någon bland landets otaliga kulturväxter, företrädesvis ris, men då dylika lätt odlade ställen endast förekomma i ringa mängd, halva invånarne genom flit och ihärdigt arbete förvandlat bergens brant sluttande sidor till en följd af vågräta, öfver hvarandra belägna gärden, alla omsorgsfullt vattnade genom vattenledningar.
Mogi är en ansenlig fiskarby, belägen vid hafvet 20 kilometer i rak linie söder om Nagasaki, på andra sidan om en bergig, af lavabäddar och vulkaniska tuffer upptagen halfö, som skjuter ut från den i denna trakt af djupa fjordar nästan söndertrasade Kiusiu-ön.
Ingen europe bor på stället, och naturligtvis finnes der ej heller något europeiskt värdshus.
Men vi fingo bostad hos en af byns förnämsta eller förmögnaste män, en sakifabrikant och sakiförsäljare eller, såsom vi på svenska kunde kalla honom, en bränvinsbrännare och krogvärd.
Här mottogos vi mycket vänligt i renliga och prydliga rum och uppassades af värdens unga, ganska täcka dotter i spetsen för en hop andra tjensteflickor.
Man må dock ej tro, att vårt värdshus hade något tycke med en krog i Sverige.
Några mer eller mindre förfallna personers uppsluppna bedrifter bevittnade vi ej här och lika litet några andra tilldragelser, erinrande om kroglifvet i Europa.
Allt i bränneriet och krogen gick med samma lugna och jemna gång som arbetet hos en förmögen, ej svärjande och ej trätgirig landtjunkare hos oss.
Saki är en dryck, som beredes genom jäsning och bränning af ris.
Det är mycket vexlande till smak och styrka, stundom snarlikt sämre rhenvin, stundom mer likt svagt sädesbränvin.
Jemte saki beredde vår värd äfven ättika, som framstäldes af ris och sakirester, hvilka med tillsats af några andra växtämnen fingo stå och surna i stora krukor, uppstälda i rader på gården.
Sedan min ankomst blifvit bekant, fick jag besök af byns förnämligare män.
Vi blefvo snart med tillhjelp af vänligt bemötande, cigarrer och rödvin mycket goda vänner.
Af dem blef i synnerhet byns läkare mig till stor nytta.
Sedan han fått veta anledningen till min utfärd, förklarade han, att dylika försteningar, som jag sökte, verkligen förekommo i trakten, men att de endast voro tillgängliga vid lågt vatten.
Jag besökte genast stället med läkaren och mina följeslagare från Nagasaki och fann snart åtskilliga lager, innehållande de härligaste växtförsteningar man kunde önska sig.
Under denna och följande dag hopbragte jag en riklig samling, till en del med tillhjelp af en talrik skara barnungar, som ifrigt bistodo mig vid samlandet.
Mina medhjelpare utgjordes dels af pojkar dels af flickor, de senare alltid med en liten barnunge på ryggen.
De mindre barnen hade oftast alldeles kala hufvuden.
Detta oaktadt sofvo de med hjessan utsatt för det hetaste solbadd, på ryggarne af sina stojande, öfver stenar och stockar lätt och säkert hoppande systrar, hvilka aldrig tycktes hafva någon tanke på, att bördan på deras rygg var något ledsamt och mödosamt.
Enligt undersökning af dr A. G.
Nathorst tillhöra de växtförsteningar jag hemfört från detta ställe den yngre tertiärtiden.
Denne vår utmärkte och skarpsinnige växtpaleontolog fäster uppmärksamheten derpå, att man skulle väntat att här möta en fossil flora, stående nära den nutida syd-japanska, hvilken ansetts härstamma omedelbart från en med densamma mycket nära öfverensstämmande tertiärflora.
En dylik öfverensstämmelse förefinnes dock icke.
Aftryck af ormbunkar saknas nämligen fullständigt vid Mogi, och äfven efter barrträd träffades endast en enda bladbärande gren, mycket lik den spetsbergska formen af Sequoia Langsdorffii Brongn.
Ytterst ymnigt förekommo deremot blad af en bokart, närbeslägtad med Amerikas rödbok (Fagus ferruginea Ait.), men ej lik de nuvarande japanska arterna af samma slägte.
Dessutom träffades blad af Quercus, Juglans, Populus, Myrica, Salix, Zelkova, Liquidambar, Acer, Prunus, Tilia o.s.v., snarlika blad af nutida former från Japans skogsområde, från Amerikas skogsflora eller Växtförsteningar från Mogi. 1, 2. Blad af bok (Fagus ferruginea Ait., var. pliocena Nath.). 3.
Blad af lönn (Acer Mono Max., var. pliocenum Nath.).
den tempererade floran på Himalaja.
Men då fyndorten är belägen invid hafsytan, helt nära Japans sydspets, är det egendomligt, att de tropiska eller subtropiska elementen i Japans flora här saknas.
Dr Nathorst drager deraf den slutsats, att dessa icke, såsom man hittills antagit, äro rester af en i Japan ursprunglig flora, utan att de äro sedermera dit invandrade från en forntida, sydligare belägen, numera försvunnen kontinent.
Ännu är dr Nathorsts under-
sökning ej afslutad, och äfven om detta vore fallet, skulle ej utrymmet medgifva mig att längre uppehålla mig vid detta ämne.
Jag kan dock ej underlåta att här nämna, att det var för mig högeligen kärkommet att vid minnet af Vegas expedition kunna fästa åtminstone ett ringa bidrag från sydliga trakter till växtpaleontologien, en kunskapsgren för hvilken våra föregående arktiska expeditioner gifvit så vigtiga nya uppslag genom de lemningar efter yppiga forntida skogar, som de Växtförstening från Mogi.
Blad af Zelkova Keakii Sieb., var. pliocena Nath.