Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande det förstnämnda vill denna utväg sy- nas l h g t mindre betryggande för allmänhetens bästa och dessutom knappast vara praktiskt utförbar, då, den examine- rade läkaren svkrligen torde vilja g&amp; in på, ett skdant s m - arbete med olärda eller själflärda personer.
Däremot bör nmn p$ ett fullt naturligt siitt kunna tanka sig en samver- kan mellan den legitime lalsai * en och en examinerad faltskar- sjuksköterska.
0 9 1 8 t$dcz.drden p&amp; zanciet vid snvittosnmmn &amp; kclonzar %r ti- teln på, en annan nyligen utgifven.
brochyr af d: r Nils Eng- lund.
Författaren piipeknr häri, att medan vi med skäl kunna vara stolta öfver de uppoffringar, som i vårt land gjorts och göras för hälso- och sjukvtden i dlmiinhet, har.
dock ett omrade af densamma i förvåmande grad förbisetts, namligen behandling af smittosamma sjukdomar på, landsbygden.
Me- dan stora summor frikostigt anslagits till sjulrhus, dirhus och dylika inrättningar, äro de epidemiskt sjuke ofta sorgligt vanlottade.
I många fall kan en smittosamt sjuk af lätt in- sedda skal ej vinna inträde på, sjukhus, och svhigheten att få, en sadan patient lämpligt skött i hemmet är särdeles stor, hvarförutom vardandet i hemmet innebar en stor fara för smittans spridning, då, okunnighet eller blind fatalism i detta f d l pläga vara ridande.
Ha1sovai.d~- och epidernistadgar fin- nas vi~serligen, och staten har genom anstiillande af 1: ste pr~vinsia~lläkare och inrättande af nya läkarplatser tagit ett ' '
steg framht, men hvad som gjorts är otillräckligt, och ännu htersthr ofantligt mycket.
~ n l i g t författarens hsikt ar det landstingen, som här böra ingfipa, då dessa genom kungl.
förordnande äro satta att vaka öfver hälsovhrden, och det att hindra en smittas utbredande väl torde f&amp; anses ' som en den viktigaste hälsovhrdsfrhga.
Men för att Bstadkomma en tillfredssttillende sjukvhrd fordras i främsta rummet att läkaren vid sin sida har en lämplig sjuksköterska, som med tilltagsenhet och anlag för yrket förenar vana och kunskaper.
Behofvet af dugliga sjuk- sköterskor pH landsbygen ar ännu större än ph sjukhusen, d i läkaren i förstnamnda fall ofta p i en gång miste gifva sina ordinationer för en sjukdom, som kan kräfva mhnga veckors vHrd.
Vanligen fhr ju under nu ridande f&amp;rhållan- den denna vård uppdragas &amp; t en af patientens närmaste m- höriga, och det kan ju tyckas, som skulle saken härmed blif- vit lagd i basta och Ömmaste händer.
Erfarenheten har dock visat att ömheten och välmeningen, där den ej htföljes af vans, omdöme och insikter, ofta medfört mycket dåligt resultat.
.Skall sjulivhrden väl utföras, a - siiger d: r Englund i sin skrift, - » s&amp; måste det ske af en utlsrd, pröfvad, van och duglig sjuksköterska.
Att detta ej utesluter, utan sna- rare innebar en trygghet för att de sjuka bli ömsint var- dade, &amp; r sjalfklart.))
Detta resonnemrtng gäller sjukvikden i allmänhet shviil vid icke smittosamma som vid smittosamma sjukdomczi .. Vid de senare tillkommer emellertid ett viktigt moment, hvilket just från det allmiinnas synpunkt är af största betydelse, nämligen.
isoleringen af de sjuke och öfriga åtgärder mot smittans utbredning.
En sjuksköterska bör ju ej endast första att sköta de sjuka utan äfven att tillfredsställande svara för patientens iso- lering och den desinfektion, som vid smittosamma sjukdomar ar af nöden.
Dessa saker fordra ju ock ganska grundliga insikter.
anser, att initiativet till en reform i v&amp;rden af epidemiskt sjuka bör kunna väntas frhn landstingen, som re- dan i sjukvhrdsfrågor visat stor frikostighet, och föreslhr att till eja bödar, saken kunde ställas sh att för hvarje provin-
- siallakaredistrikt anstaldes en sjuksköterska.
Hur litet detta än är, vore ju e92 bättre än ingen, och om landstingen gjort denna början,.
kunde det ju vara att hoppas, att kommunerna äfven befunnes villiga att göra niigot.
En sådan sjuksköterska borde enligt d: r Englunds åsikt, hafva sin bostad i närheten af .provinsiallälcarens och s t i under dennes kontroll, och skulle i hennes instruktion infö- ras förbud mot praktik på egen hand.
Däremot slrulle det vara sköterskan tillhtet att under ledighet fråm epidemisk sjukvård biträda med enskild efter behörig personlig desin- fektion.
Att samtidigt vårda smittosamt och icke smittosamt sjuka skulle däremot vara henne striingt förbjudet.
Angående sjuksköterskans aflöning anser d: r Englund att densainma borde utgh från allmänna medel och vara s&amp; pass stor, att ett för de fattigare betungande dagtraktamente ej behöfdes eller iitminstone kunde sättas s6 lågt som möj- ligt.
Daremot skulle patienten, så vidt möjligt vore, bekosta sköterskans föda samt skjuts till och från stället.
1 öfrigt hänvisa vi för frågans närmare utredning till d: r Englunds i många hänseenden intressanta och beaktans- värda broschyr.
Vi se af ofvansthende .exempel, att ett allm&amp;iinare iii- tresse f ör en s jukv&amp;rdsref orm alltmer tyckes vakna till lif, och man har ju d&amp; orsak att hoppas, att den viktig, % frhgan nalkas sin lösning.
Helt visst skall det ej heller saknas varmhjärtade kviiinor, som äro färdiga att offra sina krafter p&amp; ett så ädelt och gagnande lrall som landsortisjuksköter- skans.
Frågor i ämnet besvaras och nödige upplysningar med- delas med nöje af fröken Ameline Stefky, adress Fredrika- Breiner-Förbundet, Drottninggatan 54, Stockholm.
Inåt Gotland.
vagnen inte koiiiiner.
.s &gt;Tank om &gt;Visst kolpmer den.
Det regnar ju inte alls, fast det ar inulet.~ ~ N e n den drojer förskräckligt länge.
Den skulle vara här kl. ' 1 2 8 och nu är lioii strax 8.
~ I detsaiilina blef droskan synlig i kröken af den trånga Visby-
gatan, dar det präktiga valnötsträdet hängde ut öfver tradgårdsiniiren.
I en handvändning packade vi in oss, det bar af öfver den knaggliga stenläggningen ut genom Norder-port, och snart rullade vi frainht den vag, som i sydvestlig riktning bar inåt ön.
Junimorgonen var mulen, landskapet ganska kalt och intresselöst, och till på köpet började det småregna.
Det skulle dock behöfts mycket mer för att nedslh våra glada förväntningar.
Det var Gotlauds be- röinda minnesmärken af medeltida konst, soin framför allt lockat oss fyra turister dit öfver, och Visby ruiner hade gifvit oss en oemot- ståndlig håg att se något afven af landsbygdens bättre bevarade skatter.
Vår efter de allra basta anvisningar uppgjorda reseroute gick också från den ena till den andra af öns intressantaste kyrkor - så inånga vi kunde hinna med på två dagar.
Vi glömde nu, som sagdt, regndusket för att fördjiipa oss i våra planer för dagen.
Den magra.
skogen på ömse sidor om oss slutade upp, utan att vi inarkte det, förrän vi plötsligt vid en sakta slutt- ning af vagen sago en vacker slatt frainför oss.
Ängar, falt ocli skogsdungar i leende oinvaaling, kyrktorn har och livar, horison- ten rundt och midt framför oss, glarisande i den solglimt, som just nu bröt sig fram, Follingbo kyrka, vårt närmaste mal.
Så snart vi stannat vid kyrltoghrdsporten, kommo några barn emot oss med den väldiga nyckeln.
Solen lyste på det vHta gräset och på murgrönsdraperierna kring det gamla grå tornet, som s i g ned på oss med sina vackra rundbilgsgluggnr.
Det var en lofvaiide början!
Artisteo i v %rt sällskap förälslrade sig genast i lhghusets roinanska.
portal med dess järnbeslagna ekdörr ocli började inala af den, medan vi andra togo kyrkan i besittning, ifriga att uppfånga så många vackra detaljer, sh många intressanta drag som möjligt.
Hvad som strax slog i ögonen var den egendomligheten, att ko- ret i höjd öfverskjiiter långhuset och ar bygdt i en senare stil an detta; det ar tydligen ombygdt, sedan det hela en gång stått färdigt som riindbågskyrka.
Samma drag hterfunno vi i flera af de gotland-.
ska landtkyrkor vi sedan sago, och det ar, fastan ej estetiskt tillta- lande, likväl af stort historiskt intresse.
Det talar om ett vaket och för intryck mottagligt folk, som ej lät sig nöja ined de gamla, för trånga blifna forineriia, d&amp; det en gång fått blick för djarfvare och friare; men det talar ock om en utveckling, som våldsamt afbrutits, innan den nått sin fulländning, o111 storhet som försvunnit och glans som slocknat.
Mellan saftiga ängar, förbi Barlingbo station och kyrka, dar vi
gjorde ett kort Besök, gick färden vidare mot Dalliem.
Redan från Follingbo torngluggar hade vi sett den smärta spiran sticka upp bland träden, och nu kom den närinare och närmare vid livarje krök af vä- gen, tills vi tydligen kunde urskilja de Iiöga spetsbågiga ljusöppnin- garna.
h d t l i g e n svängde vi upp till kyrkogkrdsporten och hade hela kyrkan framför oss, vacker ocli djarf i proportionerna, på en gång imponerande och fin.
Bortom en åker åt vester till låg stiigan, där nyckeln skulle finnas.
Mor själf koin ut, då vi knackade på, och lämnade sina lius- liga sysslor för att bli vår ciceron.
Hon var fryntlig ocli spr %ksani ocli iinderliöll oss ined roliga historier på akta gotländska; men sh snart hon öppnat kyrkporten var det ingen, soin ansträngde sig att förstå henne längre.
Här var mycket att se.
Blicken gled genast mellan de fyra smarta pelarna upp mot den grupp af målade fönster, soin afslutade perspektivet.
Än iner intresserade oss dock korstolarne i gotik, med deras rikt skulpterade bladornament.
Dein kunde man ej se sig mätt på.
Tornet lockade oemotståndligt oss alla, utom artisten, soin fast- nat för en portal igen och inte gaf sig tid att komina med.
Det bar af uppför trappan i södra torninuren, en sådan dar smal, mörk, slingrande trappa med höga, ojämna steg, som inan trefvar sig upp för med en viss förvantningsfiill rysning.
Har mynnade den dock snart lit i ett litet förtjusande galleri, som på tre sidor löper kring tornet ocli som öppnar sig utLt kyrkogården med rundbågar, afdelade af de prydligaste kolonetter.
Solskenet spelade in mellan dem, ocli grönskan l %g s % frisk och vacker nedanför.
Vi vor0 nu en trappa upp i tornet.
Men upp till spetsbågs- gluggarna skzclle vi, måste det an ske per stegar.
~ L i l l a n a, som var rädd a t t hisna, föredrog dock att stanna dar nere, trots vår ledsager- skas trygga förmaning: ablunna bara, så går det,!
, Golfvet är väl sakertn?
fdgade jag och pekade på ett hål i de grof va bräderna of vanf ör oss.
, Ja, da ä ' inte farligt,, försäkrade Iion lika tryggt och företog, trots, sina väldiga dimensioner, en liten solodans däruppe, som full- komligt lugnade oss.
Fran Dalliem ämnade vi fortsätta till fots och skickade därför tillbaka vagnen, sedan vi tömt den inedförda matsäckskorgen.
hemsmjölken smakade vi också på, men den påminte alltför mycket om en d %r allinän lökväxt för att vara riktigt vederkvickande.
Så improviserade vi ränslar af våra kappor och ' schalremmar för att slippa
bara n %got i hand, togo reda p % vägen till Halla och marscherade af i bästa humör.
Man ser mer f r h en vagn än från ett järnvägståg, men allra mest ser man och allra vaknast blir man på en fotvandring.
Denna gamla erfa- renhet belcräftade sig afven nu.
Uteslutande hänvisade till kartan och niö- tandes upplysningar, gåfvo vi akt på minsta afvag, minsta skiftning i land- skapet; blotta möjligheten att kunna komma vilse gaf nagot spännande och pikant åt promenaden.
Så började solen gassa allt för hett, ocli vi påskyndade vhra steg för att hinna in i skuggan p&amp; en af dessa gotländska ängar, som snarare likna parkanläggningar.
Här var för- tjusande.
Mellan grupper af präktiga löftrad på ömse sidor om vägen bredde sig den yppigaste midsominarmatta af vajande gräs och blom- inor, höga orcliid6er i nyanser från mörkviolett till ljusaste lilas, aklejor, leende tusenskonor ocli jag vet ej allt hvad.
Solhettan ocli damniet förut gjorde njutningen af all denna friska härlighet blott så mycket mer intensiv.
Hur fria ocli lediga vi än kände oss, af en sak vor0 vi dock beroende, nämligen af jarnvagstiden; vi.
m %ste passa på tåget vid Roma station en kvart öfver feni.
Som vi uppelifillit oss något för länge vid Dalliem, m %ste vi därför raska på och agna Halla lilla kyrka blott ett flyktigt besök.
Därifrån gick vägen i en stor krök kring Xoma myr, ja på ett ställe sh nara intill den, att vi shgo vattnet glänsa fram mellan tufvor och hvita näckrosor.
Så komino vi in p&amp; en vacker skogsvilg, som bragte oss någon svalka; inen vi voro dock alldeles förbi af varme och dam, då vi iindtligen klockan fem kommo fram till stationen.
V %r plan var att hinna se ruinen af Roma gamla klosterkyrka ett stycke från järnvägen, men den välvillige stations- inspektoren afrådde oss på det bestiiindaste f r h i försöket.
Nkja, hellre än vi lato, tåget gk ifrån oss, fingo vi afstå från v %r plan.
Meii hårdt var det.
P % den lilla smalspariga jiirnvägen, soin lik ett band sträcker sig rakt söderut, ilade vi snmt vidare ned till Etelliem, dit vi skickat vår kappsäck i förväg och dar vi skulle ligga öfver natten.
Vi hade hört giistgif \ wgården dar omtalas som bra, inen det var dock med en viss biifvan vi tänkte oss livad som komma skulle.
E n gastgifvargård härnere midt p % Gotlands landsbygd, hur skulle den väl te sig?
Vi gingo upp på förstugubron; ingen människa syntes till.
Vi knackade på dörren dar nere; ingen öppnade.
Vi sprungo upp för ' den smala trätrappan ocli knackade p % däruppe - alltjämt ingen.
Jo, här stodo vi vackert!
Slutligeii dök en svarthårig riiddande Ingel
- fram om knuten; det befanns rara värdinnan sjalf, men härmed var ej saken klar.
, Att inte herrskapet har telefonerat)) l Telefon till Etelhem - det hade aldrig fallit oss in att man hunnit s % långt i civilisation här.
, Det kommer så sällan damer hit,, fortfor.
hon,, nieii hade jag vetat om det, skulle jag nog styrt om rum.
Nu vet jag ej hur vi skola ställa, har är så upptaget.&gt; Snart hade hon dock funnit på r %d; hon skulle skicka sin tös att höra efter i &gt;gamla gästgifvargården.~ Vi fmno dock rådligast att sjelfva följa med, ocli så bar det af på upptäcktsfärd.
E n iafvel utåt landsvägen, med låga, breda fönster, två rutor i höjden, en stig upp till den stora fyrkantiga ghrdsplanen, på tre sidor kringbyggd af stall, ladugård och uthuslängor - se dar hvad som först mötte våra blickar.
Därinne i byggningen skurades och fejades till midsommar, allt var framrifvet ocli upp- och nedvändt, och både gamla mor och unga mor togo fasligt vid sig i början öfver vår begaran.
Vi däremot, som befarat allt annat an ett öfverinått af renlighet, hade aldrig förr sett skurstök med så glada blickar; ocli sedan vi klättrat uppför den oerhördt branta, raka tr.ät.rappan och upp- tiickt ett stort luftigt gafvelrum med fyra fönster, voïo vi beslutna att liar skulle vi bo.
N %ja, unga mor var inte omedgörlig; oin vi bara lofvade att inte koinmn tillbaka förrän kl. 9, skulle hon lia i ordning ht oss till dess.
Och det lofvade vi gärna.
Vi skulle nog få de t v i timmarna att gå.
Först begåfvo vi oss till kyrkan, dar skiirning också pligick, livhrför den stod öppen.
En enda priiktig, djärf kolonn bar upp de fyra livalfven i långhuset och ger det inre dess egendomliga prägel.
T det yttre tilldrog sig i synnerhet den rika, ilersprångiga kyrkporta- len vår beundran.
Vi slogo oss ned framför den ute på kyrkogården, sedan vi sett rhrt lystinate deriiine; niarkvärdigt iiog var det ingen som föreslog a t t klattra upp till rundbågsgluggarna i tornet.
Efter en stunds sainspråk med den lilla roliga gumman, som legat och skurat i kyrkan, och nu kom ut, efter slutadt arbete, promenerade vi vidare nedåt en vacker äng och plockade orchidder.
Därefter su- perade vi hos vår första bekantskap, gastgifvarfïun, som bullade upp på bästa sätt nied plattar och sylt, och vandrade så i den stilla som- maraftoiien langsamt nedåt sgainla gastgifvareghrden D till.
E t t af vira önskningsmå1 för gotlandsfärden hade varit att f % se de af gammalt dar brukliga folklekarne och spelen.
denna önskan helt oförinodadt i viss mån uppfyllas.
D å vi val tagit vårt rum i besittning och just voro i färd med a t t draga ner de liem- vafda blårandiga rullgardinerna, fingo vi se a t t drängarna hade en lek för sig ute p % gårdsplanen.
D e kastade varpa med flata stenar, och det var roligt a t t se deras spänstiga och kraftiga rörelser och den ifver, livarined de efter dagens arbete grepo sig an nied leken.
Det framgick af hvad vi sedermera hörde, a t t unge far själf brukade taga del i den, fast lian iiu fann det mera förenligt med sin vardig- het a t t slå sig ned med tidning och cigarr på gungbrädet på den närmaste afskilda delen af gardsplanen.
Vi straclrte med valbeliag ut oss p % den hyggliga, ordentliga unga mors bolster och dynor och vor0 ej s i synnerligen tidigt i ord- ning följande morgon.
Icke förty ämnade vi g å den vackra vägen till vårt närmaste inål, Garda, men vid telefonering befanns det att vi ej kunde få skjuts där.
' Odet hade besttimt, a t t vi ej så snart skulle skilj a s från våra vänner i gamla gastgif varegården r: D å vi återkommo dit, var till på köpet unge far med drängarne ' iite p&amp; %kern och gamle far till skogs, så a t t vi fingo god tid a t t taga alla gårdens härligheter i betraktande, innan sskjiisen~ kuiide bli i ordning.
Och det var icke oss emot.
E n prydlig säng ined trämosaik stod däruppe, och en del gam- malt porslin hade vi redan vid frukosten f %tt tag i.
Men i ruininen därnere hade vi knappast varit förr an nu.
Där fortfor stöket, och allting var framdraget, så det föll sig s % bra som möjligt.
Ett litet blåmåladt, rosigt liörnskåp och en ekkista med vackra beslag, undan- satt ute i kökskammaren, väckte genast artistens uppinarksanihet.
Dessutom stod skänkskåpet på glant och därinne lyste en hel upp- sattning silfverbägare, tre större och två mindre, alla af samma form, vidgande sig uppat med ra; ka sidor; den äldsta och gedignaste med små fina ornament bar årtalet 1752 ingraveradt jämte några initialer.
Detta var familjeklenoder liksom det prydliga tennstopet, fainilje- klenoder som ännu länge, det rna man önska, skola g i i arf på den gamla gården; nar så kan ske, unnar man dem ej å t nagon samlare.
Ändtligen voro både hästarne och unge far, som skulle skjutsa oss, i ordning.
Gamla och .unga mor, som skrattat %t oss och tyckt a t t vi voro ~ g a l n a a, d % vi foro omkring i alla vinklar och vrår, följde oss nu ut, till vagnen, medan pigorna stodo i dörren och nego.
Korna råmade, gässen på gården sträckte p % sina halsar och skreko, piskan smällde och så bar det af.
Vi måste vanda oss om och nicka an en ging, d i vi kommit ut på vägen.
En htiftig regnskur förtog något intrycket af de förtjusande ängarna närmast Etelhem; men ipnan vi hunnit fram till Garda, hade det klarnat upp igen, ocli alla löf glänste ocli glittrade i solskenet.
Vi hö110 framfor vestra portlivalfvet i kyrkoghrdsmuren, ett hvalf så stort att det bildade ett riktigt litet rum, med stenbänkar längs ömse sidor.
Den intressanta lilla kyrkan med sina vackra målningar i tornbågen - kanske de yppersta, som blifvit bevarade från vår me- deltid - var sv %r att slita sig ifrån.
Ock&amp; uppehöllo vi oss altför länge här - ja, vi hittade gobeliner i sakristian också, för att nu inte tala om v %r improviserade tedrickning i porthvalfvet.
Af önskan att f % veta något om gobelinerna gjorde vi afven besök i prestgår- den och blefvo så vanligt mottagna, att tiden gick alldeles för fort.
Alltnog, unge far måste låta sina hästar trafva på bra, då vi foro därifrån,.
för att vi skulle hinna se alt, som aliliu återstod.
Solen sken, det bliiste bra, och undan gick det, från Garda till Lye, frhn Lye till Sthuga, från Stånga till Hemse.
Det gällde att se så mycket som möjligt af alt det vackra och egendomliga, soin erbjöd sig; sedan fick man, s i godt sig göra lät, ordna och jainföra massan af nya intryck.
Unge far var meddelsani och gaf oss htskilliga upp- lysningar ein ghrdarna längs vägen, inbäddade i fruktträd och blom- sterrabatter och om kyrkspirorna, som här och hvar stucko upp ur skogen.
Han berättade också on1 sin egen gard och om sitt bröllop, som stått i dagarne tre hösten förut.
Och d % vi berömde unga mor, myste han ändå belåtnare an vanligt.
Han hade lofvat att vi skulle vara vid Hernse station, då tåget gick 3,52.
Men som det var så mycket att se i Stånga kyrka, både utan och innan, försenade vi oss där igen.
Och har raskt det iln gick undan sista biten, befanns det, att vi blott skulle ha en kvart på oss i Hemse.
Hemse ar en absiskyrka med nyupptäckta inålningar, soin ännu blott delvis befriats från öfverrappningen.
Hvad som konimit i da- gen var dock nog att göra artisten förtviflad öfver den knappa tiden.
Det gaf i än högre grad än portalskulpturerna i Lye och Stånga ett lefvande intryck af medeltidens naiva uppfattning,.
ja af medel- tidslifvet sjalft.
Ty den generation, som först studerade Hemsemu- ramas bilderbibel, kände helt säkert i inycket igen sig själf i den.
De heliga berättelserna iklädde sig här för medeltidsgotländingens barnsligt andaktsfulla åskådning samma former som lif vet omkring honom och kommo honom p&amp; detta szitt närmare.
Hvarje vrå af kyr- kan talade till hononi ett språk, som lian förstod eller som grep ho-
nom med det hemliglietsfullas trollmakt.
Mhlningarna och de dunkla symboliska gestalterna, hela kyrkan med dess utsmyckning hade för honom långt mer an blott estetiskt intresse.
Den var rent af uttryc- ket för det högsta i hans lif, hans religiösa tro.
E n påminnelse om tåget och en blick p % klockan ryckte oss med ens ur medeltiden midt in i 19: e århundradets jäktande brådska.
Ännu en dslredsblick p % sfiykten till Egypten,, och så upp i vagnen ocli till stationen, några minuters viig från kyrkan.
Vi skickade helsiiingar tillbaka med unge far och sprungo ' upp p&amp; tåget, hvissel- pipan ' ljöd, ocli snart sutto vi i en fullpackad järnvägskup6 på väg till Visby igen.
Och så .var den sagan slut.
i S-d.
Svenska damkomitens rapporter till Chioago-utstallningen.
De rapporter rörande den svenska kvinnans verksamhet på olika oinrådeii, som af den svenska dainkoinitén insamlats, föreligga såsoiii redan nämnts, sedan någon tid fardiga.
Rapporterna, Iivilka äro redigerade af fil.
doktor Ellelz Fries, iiro iitgifna dels i en volym under titeln » Reports of the Swedish Ladies ' Committee to the TITorld ' s Coliiinbian Exposi- tions dels i separataftryck af de fyra olika afdelningarna.
Tyvärr ar0 de endast tryckta i engelsk öfversättning.
De fyra afdelningarna behandla den svenska kvinnans verksain- het inom: 1) uppfostran 2) valgörenliet, 3) litteratur och skön konst, 4) statens ocli det allmännas tjanst, yrken och affarer.
I första afdelningen - uppfostran - redogöres sardeles noggrant för de undervisningsanst.alter i v&amp;rt land till hvilka kvinlig ungdom liar till- trade: folkskolor, högre flickskolor, seminarier, folkliögskolor, imiversi- tet, slöjdskolor, tekniska skolor, liusli~llsskolor, mejeriskolor, trädgårds- skolor.
Dar meddelas en kort öfversikt af namnda undervisningsanstal- ters organisation, ocli den undervisning, som dar lamiias, samt af den larareverksamhet kvinnor vid dem utöfva.
Efter en redogörelse för den svenska gyinnastiken och den roll kvinnan på detta område spelar, omtalas de donationer, soin af .kvinnor gifvits eller testainenterats till universitet eller niidra undervisningsverk ..
Dessa donationer represen- tern ganska betydliga summor, så ha ensamt till stipendier vid Upsala universitet af kvinnor skalikts .400,000 kr.
Endast ett af dessa sti- pendier a r uteslutande afsedt för kvinliga studeranden.
Andra afdelningen ined äiniiet kvinnans verksainliet inoin util- görenheten ä r den niest omfattande.
Det har också af ålder ansetts för kvinnans företrädesrätt att vara mänsklighetens barmhärtiga samarit, ocli frainställningeii af hennes verksamhet på detta omrhde innefattar afven nästan alla barmhärtighetsverk inom landet, till alla liar Iion på ett eller annat sätt bidragit, genom sitt arbete eller genom sina penningar.
Välgörenhetsarbetet delas i rapporten i preventiv och effektiv välgörenhet.
Till den förra räknas allt livad som göres för a t t hjälpa barnen - barnkrubbor, barnliein, arbetsstugor, praktiska hushållssBolor, skollofskoloiiier, abnorinskolor - vidare föreningar för sj älf Ii j alpens befrämj ande, för frigifna filngars Iijalp, missionsverksamliet (den rent religiösa såväl som den för sedlighet och nykterliet).