Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna känslighet inra oss, att om den endast upphänges på väggen kan till och med blifva så stor, att betraktaren för sin egen skull, måsle den vara på något vis känner en nästan sjuklig oro, om han ej får jämka märklig, vare sig i konstindustrien eller etnogra- till rätta ett föremål, hvars ställning stöter hans fiskt afseende.
Man får akta sig för att i sitt öga.
Så långt bör det naturligtvis ej gå, men hem anbringa något, inför hvilket den besökande man får å andra sidan ej låta placerandet bero stannar, utan att kunna begripa, hvarför det fått af en slump — att platsen förut såg tom ut eller plats, om ej för att dölja en remna på tapeten.
att det fanns en, spik i väggen — i sådana fall må Af skulpturens alster använda vi vid hemmets ingen förundra sig öfver, om konstverket ej gör smyckande så väl reliefframstälhiingen som fri- sig rätt gällande.
bilden.
Den förstnämnda med sin ena yta i upp- (Forts.) höjdt arbete och den andra slätt sammanhän- gande är beräknad att liksom taflan upphängas på väggen.
Dock bör man erinra sig, att relief- D e, som ä m n a b e s ö k a fjälltrakter, b ö r a m e d t a g a å t m i n s t o n e en v i n t e r k o s t y m.
M y c k e t p r a k t i s k t ä r det v i d a r e a t t u p p - r ä t t a en lista öfver a l l t h v a d m a n t a g e r med sig.
M a n löper d å m i n d r e risk a t t vid en återinpackning på främmande plats glömma efter sig n å g o t, och för öfrigt gör d e n n a för- teckning god tjänst, d å m a n en a n n a n g å n g ä m n a r sig u t p å resa.
Och n u, ä l s k v ä r d a l ä s a r i n n a, ö n s k a r j a g eder till sist l y c k l i g resa och m y c k e t nöje: Om väggens prydnader.
IDUN 18 ' J4 Ur notisboken.
Krafterna äro mer nedsatta och med- gifva henne ej att vistas i det fria så mycket som önskligt är.
Dessutom besväras hon af tidtals uppträdande mer och mindre plågsamma nerv- smärtor.
Silfverbröllopct i KöbenJiavn.
Konung Oscar kommer att, åtföljd af prins Eugen, öfver- vara högtidligheterna vid danska kronprinsparets silfverbröllop i Köbenhavn den 27 juli.
Konun- gen skall under sitt uppehåll i Danmark bebo de rum i bottenvåningen af Christian den syvendes palats, som voro ställda till kejsar Wilhelms dis- position uuder hans senaste vistelse i Köbenhavn.
Äfven prinsen af Wales och kronprins Rudolf af Österrike ha bebott denna våning, som beslår af tre rum, salong, kabinett och sofrum, samtliga synnerligen praktfullt utstyrda.
* En krossad vapensJcöld.
I Lund afled den 10 dennes fröken Betty Morman i en ålder af 76 år.
Född 1818 samt dotter af överstelöjtnanten A.
P. Morman och hans maka, född Arnell, var fröken Morman den sista ättlingen af den gamla danska adliga ätten Morman, som år 1743 intro- ducerades på riddarhuset under n:r 1,868 och på manliga sidan utgick år 1882.
* Fröken Hildegard Werner, den bekanta svenska pianisten i Newcastle on Tyne, har nyli- gen utnämnts till medlem af » The Society of Wo- men Journalists » i London, ett sällskap, som be- står af de mest framstående kvinnliga skribenter i London.
• Kvinnan i pressen.
Vid den i dagarne af- hållna presskongressen i Antwerpen höll miss Stuart från London ett föredrag om kvinnan i journalismen, hvari hon särskildt med kraft ville bevisa kvinnans speciella anlag för denna art af arbete.
Kvinnorna i den engelska pressen voro år 1841 blott 15, nu äro de 800.
Novoje Vremjas redaktör, Zagolaieff, intygade, alt i den ryska pres- sen många kvinnor arbeta väl, och flera talare smickrade de närvarande damerna genom att i väl- villigaste ordalag tala om sina kvinnliga medar- betare.
Afrika-expedition under ledning af en kvinna.
Fru Franch Shcldon, den amerikanska, som för två år sedan med framgång förde en ex- pedition till Kilimandjaro i Suahelilandet, syssel- sätter sig för närvarande med en plan att koloni- sera det fruktbara Gushalandet i mellersta Afrika och företaga en expedition dit, hvari hon under- stödes af den britiska regeringen.
Det är hennes afsikt att förmå » praktiska » män och kvinnor, som äro förfarna i åtskilliga förvärfsgrenar, att följa henne till Afrika för att där verka som lä- rare och lärarinnor.
(Forts.) F ö r Nils ' enkla n a t u r voro alla d e s s a för- konstlade idéer en riktig pina.
Egentligen för- stodo d e h v a r a n d r a b ä s t d e n n ä r m a s t e tiden efter, — • m e d a n d e ä n n u b u r o sina skälfvande hjärtan u t a n p å.
Då m e d d e l a d e de h v a r a n d r a hvarje inre rörelse, h v i s k a d e om iakttagelser, p å m i n t e h v a r a n d r a.
om h u r Q u i n e e t r ä d e t vid h ö n s h u s e t, hvilket så besynnerligt vissnat och dödt ut midt u n d e r blomningen, plötsligt skjutit nya skott och b a r k n o p p a n d e löf dagen före h e n n e s död • — o m h u r klockan s t a n n a t med ett s u r r i d ö d s m i n u t e n — s v a r t a k a t t o r omringat huset — hvita fjärilar — och e n d a s t hvita — s v ä r m a t p å g å r d e n, och h u r en otäck, j ä t t e s t o r flädermus midt p å dagen flaxat öfver v e r a n d a n, d å h o n suttit med b a r n e t i häng- m a t t a n och k o m m i t h e n n e att s k r i k a n d e fly — eller — Nils, var det rent af en s y n?
Hur betydelsefullt var icke allt detta i d e r a s stora s m ä r t a — h u r gladde de sig icke åt de hvita fjärilar, s o m följde d e m u p p till k y r k o g å r d e n o c h valde u t en, i hvilken de sågo ett b u d s k a p från d e n flydda.
Nils korn h e m blid och vänlig, h a n s nerver voro lugna och n o r m a l a efter n ä t t e r n a s ostörda sömn, h a n h a d e börjat fetma en s m u l a, nu d å h a n icke behöfde taga h e m a r b e t e p å kväl- larne, icke behöfde j a g a från kontor till kon- tor och tigga om att få a d r e s s e r a kuverter, sätta ihop a n n o n s e r och dylikt.
Ansiktet var lugnt, o c h h a n k u n d e icke låta bli att se litet glad ut ibland.
» Så skönt lilla g u m m a n — • m e d t u n n a pannkakor! » — H a n stod o c h gned d e n ena h a n d e n i den a n d r a vid spiseln och MATTADE åt H a n n a s midja för en liten omfamning, hvar- till dock aldrig gafs tillfälle.
» Nu ska vi h a oss en riktig treflig aftonstund — b va? » för- sökte h a n bedjande.
» Käre Nils! » — H a n n a s ton var mycket kylig midt i stekoset — » att d u k a n bli så glad — det får m a n s ä g a ä r afundsvärdt. » » Ah, tror d u inte j a g h a r m i n a s t u n d e r, » s v a r a d e Nils stilla s å r a d och gick in.
Han k u n d e k ä n n a sig mycket s å r a d, n ä r så föll sig.
Efter m i d d a g e n t ä n d e s l a m p a n, o c h med en suck, s o m gällde d e n tysta m i d d a g e n, d ä r H a n n a suttit stel och sväljt t å r a r n a och Nils känt, att h a n f ö r n ä r m a d e m e d hvarje bit h a n s t o p p a d e i m u n n e n — h a n s aptit h a d e blifvit g l ä n s a n d e!
— d r o g h a n fram gungstolen till bordet och började s t u d e r a kvällstidningarna vid en b l o s s a n d e cigarr.
T i d n i n g a r n a voro h a n s stora p a s s i o n, och s n a r t h a d e h a n glömt b o r t a l l t s a m m a n s och r o p a d e ut till k ö k e t: » H a n n a d u — k a n d u t ä n k a dig, att republi- k a n e r n a s e g r a d e i P.
— n u ska d u få s e, vi äro färdiga för presidentvalet.
K o m in ska j a g läsa det h ä r.
» Men H a n n a s t a n k e g å n g h a d e lupit i så olika riktning d ä r u t e vid diskfatet, att det stack h e n n e, att h a n k u n d e så helt v a r a m e d i lif- vets i n t r e s s e n.
Åh, h a n h a d e inte h e n n e s fina instinkter.
H e n n e s t å r a r fröso till is, tyckte hon.
Själf v a r h o n p å sin vakt m o t de s m å a n g e n ä m a v a n o r o c h b e k v ä m l i g h e t e r, s o m ville insmyga sig i d e r a s tillvaro.
Drogo de h e n n e icke m e r o c h m e r bort från det lilla b r u n a hufvudet d ä r n e r e i j o r d e n?
— De s a d e j u s å tydligt: för d e t h ä r h a r d u att t a c k a, att h o n gick.
Ty i g r u n d e n var H a n n a m y c k e t njutnings- lysten, — - m e n Nils ' ärliga själ t ä n k t e aldrig på att gå kritiskt till väga.
M å n a d e r n a gingo i s o r g b u n d e n enformighet, som u r a r t a d e till riktig slöhet.
Det var så onaturligt för H a n n a att fastna i en s t ä m n i n g på detta sätt, att n ä r omslaget k o m, blef det våldsamt.
» Nils » — r o p a d e hon en afton — h o n h a d e suttit o c h läst igenom n å g r a bref hemifrån och for u p p — » Nils, j a g får h a böcker, hör d u — å h skrif genast — i kväll — till d a n s k a b o k l å d a n i Newyork — det k o m m e r en s å d a n förlviflad lust p å mig • — tänk hvad de lefva för ett härligt lif h e m m a — j u s t n u — ändå! » Blodet svallade g e n o m h e n n e s k r o p p och for i skyar öfver ansiktet.
N u gick hon b a r a i en e n d a feberstämning, tills h o n fick böc- k e r n a och s l u k a d e d e m p å n å g r a dagar.
Nils v a r v a n vid h e n n e s lynne, m e n h a n var glad, att h o n k u n d e rycka sig lös från sig själf, EXtjr * £L fin JVE2Lr * S£Llr] L B 231 och föreslog, att d e skulle fara in till staden och h ö r a n å g r a o m t a l a d e frisinnade p r ä s t e r på s ö n d a g e n, hvartill H a n n a genast s v a r a d e j a.
Men n ä r hon h a d e läst böckerna, och n ä r veckan med sitt evigt e n a h a n d a började s o m förut, d å var det s o m om glädjen inte k u n d e fasthållas.
Det var något t o m t invändigt — det var egentligen n å g o t b a k o m b ö c k e r n a och de t ä n d a n d e föredragen, s o m hon velat n å — hvad var d e t?
Hon liksom väntade p å n å g o t — och hvad k u n d e väl k o m m a?
Aldrig fanns ett lif s å u t s t a k a d t och fattigt på h o p p som deras.
» Jag tror, vi börja bli gamla, Nils, » s a d e h o n stilla vemodigt.
» Det h a r j a g varit länge, » s v a r a d e h a n tankfullt.
Men h u r det var, r e t a d e detta h e n n e.
Hon började b a n n a och lugga h o n o m för s å d a n a d u m m a o r d.
Hon h a d e verkligen inte m e n a t det.
» Nej, m e n det gör jag, » sade Nils, s o m icke alltid var lätt alt få öfver i en a n n a n stämning.
» Det är skillnad p å dig och mig. » » Asch, » knyckte H a n n a förargad p å n a c k e n.
Men h o n tog n u itu med att läsa hvad h o n k u n d e kornma öfver — omedvetet trefvade hon efter en r i k a r e tillvaro.
V å r e n föddes p å t r e dagar i en e n d a jätte- p r o c e s s — en vår, s o m blott östra F ö r e n t a s t a t e r n a k u n n a b j u d a p å.
Lätta, s k ä r a, fina lufttoner hvila öfver l a n d s k a p e t m å n g a mil bortåt, icke en e n d a h å r d k o n t u r stör, solen sitter oändligt högt u p p e p å ett blåaktigt hvalf — för s y n k r e t s e n finnes k n a p p a s t en g r ä n s.
Ett ljus, en grönska, ett öfverflöd, s o m v e r k a r p å mänskligheten likt elektriska slag.
Cy- p r e s s, ek, akacia och valnöt skjuta mot skyn, d e r a s rötter streta uppför vägen från byn, d e r a s k r o n o r hvälfva sig öfver och bilda en allé m e d trolsk dager.
Allt är starkt, stort, ymnigt, a r b e t a n d e.
Majsfält i brodd t ä c k a m a r k e n från u t k a n t e n och försvinna p å höjden vid k y r k o g å r d s m u r e n, d ä r vildkastanjen vakar öfvér en liten graf.
Den s e r så u p p r ä t t och o b e r o e n d e ut bland i g e n v u x n a kullar och s m å m o s s l u p n a k o r s längre n e d.
En g a m m a l kvä- k a r k y r k a — ett grått, enkelt s t e n h u s — m e d l u t a n d e p e l a r e och två platta grafstenar s o m skiltvakter, s t å r i m i d t e n.
En k r i n g v a n d r a n d e kolportör håller v ä c k e l s e m ö t e n h ä r ibland.
A n n a r s h ö r s b a r a s u s n i n g e n från alla t r ä d, kring hvilka giftiga v ä x t e r slingra sig.
Men det b ä s t a ä r utsikten, som h a r hafvets vidd.
U n d e r den låga s t e n m u r e n ligga fält och vägar och skyhöga träd och g å r d a r o c h byar.
N ä r H a n n a K n u d s e n h a d e tid, satt hon u p p k l ä n g d d ä r och hvilade sig efter graf- vens a n s a n d e.
Hon h a d e suttit d ä r m å n g a milda vinterdagar, m e n d e n n a v å r e n s plötsliga födelse bragte en egendomlig kraft till h e n n e s tankar.
Det v a k n a d e en stark längtan, — så s t a r k, att d e n slog u n d e r sig all enskild, all till- fällig l ä n g t a n, — b u b b l a d e högt öfver h j ä r t a t s tårfyllda t r ä n g t a n — svepte otåligt bort pi- n a n d e sorg och själfanklagelse, tog icke fatt om n å g o t särskildt, m e n steg och steg, tills det vardt till en b r u s a n d e lifslust g e n o m k r o p p och själ.
T a n k a r störtade p å s o m vår- fåglar i hetsig j a k t.
F r a m k o m det, som grott u n d e r vintern, — det, s o m födts af läsning och betraktelser och e n s a m h e t • — och m o g n a t i skuggan af en ä k t a sorg — en ä k t a lifsverklighet.
Hon grep om någonting — h o n h a d e intet dersökning af handelskemisten befunnen, enl. intyg, fullgod.
^ ^t \, ^^^^] ^h^ Ht n
IDUN 232 n a m n, ingen g r ä n s för d e t.
Men d e t v a r n å g o t nytt, o c h n å g o n s t ä d e s h a d e d e t t r ä d t h e n n e till m ö t e s — u r böcker, från predik- stolar — u r lifvet, det upplefvade själft.
Hon fann ej en e n d a detalj, s o m h o n egent- ligen k u n d e p a s s a in p å sig själf, eller något, s o m direkt k u n d e t i l l ä m p a s p å h e n n e s till- varo.
Men h o n k ä n d e, att d e t tog h e n n e s å fast, att det för alltid lyfte h e n n e ett steg b o r t o m — u t o m — d ä r h o n hittills d v a l t s.
Och så flaxade t a n k a r n a s o m förr, j u b l a n d e, lösta fåglar — hit o c h dit u t a n att s a m l a sig om n å g o t direkt m å l, n å g o n b e s t ä m d k u r s — b a r a sorglösa i k ä n s l a n af att b ä r a s af fri- h e t e n s o c h a l l v a r s s t y r k a n s luft.
De h ä m t a d e bärkraft från ett u n d e r l a g, fastare ä n tillfällig s t ä m n i n g: viljans m o g n a d.
D ä r n e r e i b y n — d ä r voro d e s å r ä d d a att få en e n d a t i m m e outfylld — eller v ä r r e än det — fylld m e d onyttig läsning o c h s å d a n t, att de hellre blefvo r e n t af o p r a k t i s k a — väfde, födde u p p h ö n s, s p r u n g o o c h letade u p p realisationer — fast allt d e t d ä r k o s t a d e m e r pengar, än om d e suttit m e d h ä n d e r n a i kors.
O c h a n d r a — d e läste j ä m n t, h ö r d e j ä m n t — fyllde h j ä r n a n m e d t ä n d a n d e t a n k a r, h ä n f ö r d e s af alla idéer o c h n y a förslag, — som u t a r b e t a d e s af en del o c h s l u k a d e s g l u p s k t af d e n a n d r a delen.
V a r det en a r b e t e t s för- d e l n i n g?
Utveckla sig — få en p e r s o n l i g h e t — det v a r en skyldighet — j a m e n — sedan då, s e d a n?
Hvad blef det a f?
Var d e t i g r u n d e n a n n a t än att r o a sig — att m a t a h j ä r n a n o c h hjärtat s å d ä r?
Otålig blef m a n i stället, n ä r m a n v a r s o m m e s t u p p e l d a d — m a n ville vara m e d själf — ville m a n i n t e?
— Hvad k u n d e hon s a m l a sig o m?
I n t e skrifva inte tala, d e t v a r d å s ä k e r t.
S å länge Redigeras af Sophie Bidrag mottagas med Linge.
Ett träd jag är och stolt min krona höjer, Fastän af grönska ej ett spår sig har.
Just däruti min ädelhet sig röjer, Ty är jag » grönt », man smädelse ej spar.
Från Hedenhös man vill milt ursprung För hög min ålder aldrig vara kan.
Om något offer kunde värdet öka, — För stort man fordomdags det al- drig fann.
Nu mera ej man mycket om mig talar; Min bästa tid är snart ett minne blott.
Jag dväljs som fordom uti riddarsalar —.
Fastän cå ' n gång jag skjuter sidoskott.
Att prisas för min frukt jag ej för- tjänar Och ej att klandras, om den dålig är, Ty jag är sammansatt af idel grenar — Jag blad och blomma aldrig nå ' n- sin bär.
Åf dessa grenar vill jag tio bryta; Sköt om dem rätt.
— Och hör nu hvad jag spår, — Jag hoppas, ni ej tror att jag vill skryta — Ett kunskapsträd på godt och ondt ni får.
Ett namn som man brukar förena Med allt som bekymmersamt är.
Hvarmed man ett län brukar mena.
Hvad mannen till slut vara lär.
1894 det satt inne — ofödt, s å v a r d e t friskt och nytt, m e n skulle d e t u t, s å blef d e t s å all- dagligt, att det p r e c i s liknade, h v a d a n d r a sagt h u n d r a g å n g e r f ö r u t.
S p e l a — m u s i k?
Hon h a d e egentligen aldrig haft vidare anlag, o c h s e d a n h o n k o m u t h i t v a r d e t, s o m om all m u s i k flytt u r själen — h o n s a k n a d e d e t knappast.
Hvad kunde h o n d å?
En liten grön m a s k k o m k r y p a n d e p å m u - r e n — sköt rygg, s t r ä c k t e u t sig, gled framåt — h o n tog ett nytt, s k i n a n d e löf o c h sökte fånga h o n o m, m e d a n v i n d e n friskade i, o c h myllan å n g a d e s t a r k a dofter, s o m fördes till h e n n e s n ä s b o r r a r.
» Lilla flickan — Else — ä l s k a d e, ä l s k a d e barn, » hviskade hon och lutade kinden mot mullen — p å k n ä d ä r n e r e i öfverflödande känslosvall.
Men d e t g a m l a b u n d n a v a r l o s s n a d t — flöt b o r t — misstag, tvekan, mör- ker, d ö d t u n g s o r g.
Hon gick h e m l ä n g s r e n a r n a, o c h solljuset d a n s a d e öfver majsfälten.
S k a p a r l u s t e n ström- m a d e genom h e n n e, m e n k u n d e h o n s k a p a?
Det b e k y m r a d e h e n n e egentligen icke — d e t var visst lusten till äkta, nytt lif, h o n k ä n d e.
H u r ofta h a d e d e t inte farit igenom h e n n e d e t t a: att h v a d h o n k u n d e, h v a d h o n lärt — och h o n h a d e tyckt d e t v a r en s å stor m ä n g d!
— och lifvet h o n lefde — d e gingo d ä r s o m t v å paralella linier — d e t fanns rakt inga b e r ö r i n g s p u n k t e r emellan d e m.
Om h o n b a r a n u finge lifvet att ligga s ä k e r t och fast och klart framför h e n n e, s å att h o n k u n d e taga fasta steg — d e m å t t e löpa h v a r som helst, b a r a d e t v a r d e n r ä t t a vägen för lienne!
Hon gick o c h s t i r r a d e m e d g l ä n s a n d e, in- Ett vapen, som nallen kan sköta, Med styrka och smak på en gång; Och den som det fruktar att möta, Så kvickt lyfter foten till språng.
Två gummor tillsammans det kunna.
För många det ljufvaste bud.
Hvad många sig ej pläga unna.
Ett namn på planet och en gud.
Hvad man kan väl vara för stunden, Men ej om man äter för tre.
En känsla med hjärtat förbunden.
En fågel af lättingarne.
En ämbetsman uti kommunen; I Frankrike kallas han så.
— Min dufva med snöhvita fjunen, Hon är det — och älsklig som få.
Ett uttryck som högmod betyder.
Hvad skipas och klandras ändock.
En » vild », om den lagar ej lyder, E n » vidtfrejdad » säger man ock.
— På grekiska är det en » handling » — En hufvudart af poesi.
— Ett hus häraf går till förvandling Och som en ruin kan det bli.
En mastkorg man så plägar kalla.
På modet hon är, det förstås.
— Om åskan det rplittrar, vi falla, Ty där utaf blixten vi nås.
Ett drillhjul.
- Och hvad man kan blifva, När sjukdomen varit för svår.
I skolan man plägar att gifva.
På hvilket man smider och slår.
Att rätla och smått kritisera.
Hvad föres af folk utaf » ton »?
Hvad också man rätt bör liniera.
Och hvad som ger korfven fason.
Svårt att uppför backen behöfva.
Den längsta ju rättvisan har.
I regnet man kappan skall pröfva, Då ser man, om detta å t v ä n d blick p å b y n d ä r framför.
S å för- färligt sväfvande, motstridig h e n n e s uppfatt- ning egentligen v a r af A m e r i k a!
H u r skulle h o n k u n n a s a m l a alla d e s s a intryck till fasta begrepp?
N ä r Nils k o m h e m, stod h o n p å t r a p p a n o c h viftade.
Fredagen den 15 november 1889.
(100) Byxa: Drottninggatan 48, en tr. Anxonspris: 25 öre pr petitrad (
Tidningen kostar Redaktör o c h utgifvare: endast 1 krona för qvartalei postarvodet inberäknadt.
FRITHIOF Träffas å byrän kl. 10 — 11.
Wendela TTtjrifnin^stid: hvarje helgfri fredag.
ciler nästfölj.
• P r e n u m e r a t i o n sker I landsorten: a postanstalterna.
I Stockholm: hos redaktionen, i bok- lådorna samt ä tidningskontoren.
takåsen lig välkomst o c h helsning till ett ståtligt hus från fru W e n d e l a H e b b e s vid den läppar.
lögt tiska HELLBERG.
under aristokra- SturegataD, ett styc- Jag ser en beundrande ke på väg åtminstone upp förvåning m o t himmelens fäste, der blick.
utsigten — är vid o c h fri öfver Humlegårdens stolta alléer och nas esplanader- brokiga lif, ett konstnärspar bo.
Ett har redt sig konstnärspar — tändas Ärade du har i din läsarinna rätt!
E t t så- dant ansigte på en åldring, ett sådant hufvud träffar man icke ofta.
Under den hvita veck mössans tyll- ringla sig rika loc- ty vi få väl o c k till dels kar, glänsande hvita som räkna diktens konst m e d silke, bland de sköna, ej minst och i den form den här uppe ett öfvas.
mor med fina, energiska drag En o c h en fram och område gjort sig b e r ö m d a domligt — Signe Hebbe.
Wendela och nöjet stora, Och förunnas dig mörka, åt börjar skap ung- spelande samspråk Ä r a d e läsarinna, skulle det axlar ram ännu vackert ansigte dotter, hvilka hvar på sitt namn kring nacke, gifva du ögon.
så ett — i detta säll- flyga orden lätt som fjäderbollar — allt mer att träda inom deras dörr, o c h mer förvånas du, att är j a g viss, att d a genast denna qvinna med kände dig angenämt hem- flickas liflighet och me- mastadd delålderns i dessa och glada rum, fin artistisk arrangement tjusande ljusa der en verkligen d o c k en för- parar sig m e d en viss gammaldags Hebbe Fröken kanske visst Signe du genast träffade; helt minnes- i behåll på sätt soliditet.
hela och tankeskärpa smak i alla ett icke hon var upptagen af ålder, S september 1808 i J ö n k ö p i n g s stad.
fader, Samuel var mastädes.
vilja göra sig och den framstående närinnans Men du undervisning.
stiger helt fri- år.
W e n d e l a H e b b e är född den af elever, som godo nått förunnas endast åt få, o c h nyligen öfverlupen konst- har som ingått i sitt 82:dra någon lektion, ty hon är till en då Hennes Åstrand, adjunkt dersam- Han var känd ansedd som en syn- nerligen hvilken begåfvad från fädernehemmet man, det fattiga i torpar- modigt på, öfver tröskeln stugan till ett till en allmänt aktad ställ- angränsande rum, och du mötes af en hjert- ning.
arbetat sig fram Särskildt egde han
Idun u t k o m m e r i hufvudstatien hvarje helufrl f r e d a g o c h k o t t a r t&amp;r é t t qvartal e n d a s t I k r o n a, p o s t a r v o d e t I n b e r ä k n a d t.
— ett varmt sinne för naturen, hvarom än i dag de ståtliga träden på J ö n k ö p i n g s kyrkogård, dem han m e d egen hand planterat, bära vitt- nesbörd.
Till sina öfriga rika gåfvor var han o e k förlänad med en underbart vacker sångröst.
I sitt äktenskap med en borgardotter från samma stad egde han trenne döttrar, bland hvilka W e n d e l a var äldst.
P å henne hade fa- derns begåfning i ymnig måtto gått i arf; re- dan tidigt tog hennes barnasinne en skarpt reflekterande riktning.
Ej heller försummades något af fadern att understödja o c h utbilda dessa anlag.
Efter några år förflyttades adjunkten Å s t r a n d som kyrkoherde till Sandsjö pastorat i Små- land.
D e n vackra naturen på denna nejd, den gamla kyrkan, som låg alldeles invid prestgår- den, de sekelåriga familjegrafvarne, runstenarne o c h ättehögarne kring dess murar, allt för- enade sig att på W e n d e l a s fantasirika o c h svär- miska natur göra ett djupt intryck o c h bidrog helt visst att skapa den romantiska riktning, hennes författarskap sedermera till en stor del tagit.
Äfven af faderns musikaliska gåfvor hade dottern tagit förstfödsloarf.
H o n hade en skön och välljudande röst, spelade dessutom flere instrument med stor skicklighet, såsom flöjt, fiol o c h guitarr, hvad de två förstnämda åt- minstone angår en då för tiden bland frun- timmer än sällsyntare talang än i våra dagar.
Emellertid växte W e n d e l a u p p; den gamlas ansigte bär ännu nogsamt syn för sägen, att hon i sin ungdom var strålande skön.
Den andliga utvecklingen följde den kroppsliga åt, o c h hon började nu offentliggöra en del k o r - tare skisser o c h tidningsföljetonger, som väckte uppmärksamhet och intresse.
Sedan familjen efter faderns död åter in- flyttat till J ö n k ö p i n g, ingick W e n d e l a år 1833 äktenskap med då varande notarien i G ö t a hofrätt Qustaf Clemens Iiébbe.
I detta äkten- skap äro äfvenledes trenne döttrar födda, samt- liga rikt begåfvade qvinnor.