Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utlandets erkännande af hennes författarskap framgår bland annat däraf, att » Marie Antoinette », liksom tidigare » Kejsarinnan Eugenie », i tysk öfversättning införlifvats med det bekanta » Reclam » - biblio- teket af framstående arbeten från skilda länder.
På ett sällsynt lyckligt sätt förena Clara Tschudis histo- riska biografier de egenskaper, som kräfvas, för att arbeten af denna art samtidigt må kunna stå profvet för den sak- kunniga kritiken och verka fängslande på den stora all- mänheten.
De utmärka sig lika mycket genom omsorgs- fullt studium och grundligt fördjupande i källorna som genom välberäknad planmäs- sighet i ämnets anordning, mogen psykologisk uppfatt- ning, tilltalande hjärtevärme och sist en förmåga af lif- full karaktäristik och målande framställning, som hennes kolleger bland historieskrif- vare med skäl kunna afundas henne.
Vid sidan af sitt biografiska författarskap har Clara Tschudi funnit tid och arbetskraft till en omfattande verksamhet som föreläserska.
I ett flertal af
IDUN 318 Var stilla, hjärta, när hvart hopp du mister På det, som jorden förr att hoppas gaf, Norges städer har hon hållit serier af före- drag och dessutom oafbrutet medverkat in- o m pressen i både norska och utländska tidningar.
Clara Tschudi tillhör en gammal ansedd schweizisk släkt, som genom århundraden räknat framstående författare i sina led.
Den norska grenen af familjen invandrade med hennes farfar, och hennes far, förut skeppsredare i Tönsberg, bebor numera VALLO gård i denna stads närhet.
Clara Tschudi föddes i Tönsberg den 9 september 1859 som den yngsta af sex syskon och har fört ett mycket rörligt lif.
Ursprungligen var det hennes afsikt att bli operasångerska, då hon hade en ovan- ligt omfångsrik och klangfull stämma, och under åratal tog hon lektioner hos utlandets förnämsta celebriteter.
Tillsammans m e d sin nu aflidna mor bereste hon på den ti- den en stor del af Europa och uppträdde under flere säsonger med framgång på ut- ländska operascener.
Hon hade just mot- tagit ett lysande engagement vid operan i Moskva, då hon af hälsoskäl för alltid måste uppgifva operabanan.
Mångsidigt begåfvad som hon var, ka- stade hon sig emellertid beslutsamt in i litteraturen, och resultaten ha visat, att hon också här hade betingelser att skapa sig en ärofull ställning.
Clara Tschudi reser fortfarande mycket, både emedan reselifvet i sig själft intres- serar och uppfriskar henne och enär täta resor äro nödvändiga för hennes litterära studier.
I sommar har hon emellertid vi- stats på sin fars egendom VALLO, och där- ifrån har hon ock haft vänligheten sända Idun det porträtt, som pryder detta num- mer, under uttalande af att » det særdeles vilde glæde hende att gjennem Idun få sin biografi og portræt bragt frem for broder- landets publikum ».
Till och med de många, som komma i en jämförelsevis flyktig beröring med Clara Tschudi, få intrycket af, att hon är en ovanligt sympatisk personlighet.
Hon be- sitter en egendomlig förmåga att med varmt förstående möta de mest olikartade intressen, och lefnadsfrisk och liflig, underhållande och förekommande som hon är mot alla utan anseende till person, är det intet under att hon gärna ses, hvarhelst hon kommer.
Men endast de få, som ha förmånen att stå Clara Tschudi nära, kunna bilda sig något begrepp om, till hvilken grad hennes stu- dier och allt, som berör hennes litterära arbete, utgöra det centrala i hennes lif.
Och trots att hon med frikostig hand strör vänlighet och sympati omkring sig, hvar helst hon drar fram i världen, är det också knappast andra än dessa få, som rätt kunna döma om hennes varmhjärtade och rika konstnärsnaturs hela vinnande älskvärdhet H v e m betänker, att han hvarje ögonblick med en oemotståndlig nödvändighet grund- lägger i sig själf sitt eviga öde.
W. Budin.
$ Och hvarje stöd, som förr du ägde, brister Och hvarje ros, du älskat, faller af.
folket, som måste lära tro på sig själft.
T ^ t å och se in i skogen, den djupa sko- gen, där dager och mark äro gröna, där kullfallna träd ligga likt störtade hjäl- tar öfver gångstigen, där allt står som på vakt, tyst, men ändock lefvande och kraft- fullt som lifvet själft, talande, men likväl gåtfullt som döden.
Tag sedan ögat där- ifrån!
Då har du dröm i blicken, och du skrattar e j.
Asagård låg vid skogen.
Längst norrut i socknen låg denna gård, känd för sin karghet samt skild från den öfriga bygden genom en sjö.
Människorna, som bodde där, voro fallna för allvar samt hade tungrodda känslor; de voro drömmande af långa vintrars tyst- nad samt hvilande skogars skönhet, de äl- skade modiga lekar och sång.
De älskade också sin jord, ty trots hårda dagar läto de den aldrig öfvergå i andras händer, ej heller tålde de främmande intrång.
Så vande de Stor-Peters bort från skogen; hans p o j - kar ville gärna jaga och fälla träd, där ägorna gingo ihop i öster.
Men ägorna på andra sidan sjön voro stora och rika, och öfver till Asagårdsborna trängde ljudet af glada fester, under det att de själfva svettades för sitt barkbröd.
Därigenom blef det med dem, som det blir med barn, hvilka växa upp i ensamhet, klädda i torftiga kläder samt skådande rikedomen blott på afstånd: deras afskild- het och fattigdom väckte hos dem tankar om egen ringhet och hvad andra hade syn- tes dem bättre än det de själfva ägde.
I senare tid, då de tvingat sin sten- bundna jord att bära och Asagård vidgats med skogslotter och fiskvatten, fingo de herrar, hvilka i sitt högmod aflades att efterlikna de största egendomarnes flärd och sålunda uppammade folkets begär efter det, som var främmande, samt lärde det förakta hvad de själfva åstadkommo.
Då var där ett gästande och farande fram och åter; många kommo öfver sjön och blefvo plägade och många sökte tjänst hos Asa- gårds herre.
Då kande hemfolket få känna, att de hade mindre anseende än de främ- mande legohjonen; detta förtröt dem, men inte satte de därför mer värde på det egna.
Därför lärde de gärna af grannarna så i godt som ondt; det syntes bäst på deras stuga.
Först fanns i den blott en sal, där husbonde och folk samlades kring elden, som brann på det lerstampade golfvets midt, och där deras starka röster ljudade mot nakna furuväggar.
Men så den stugan blef ombyggd, och så den ombyggda byggnaden blef tillbyggd!
Förstugukvisten blef lik den de hade hos grannen i söder, och takåsen restes som den takås en herreman i öster hade på sin gård.
Så där var det med inredet ock: allt skulle vara som grannarne hade det.
Var det något de gjort efter eget huf- vud, måste det först bli gilladt ute i byg- den, innan de själfva funno det vara nå- got bevändt med.
Så var det, när Jonas Erkerson byggde deras kvarn; inte blef den ansedd vara något, förr än de fått höra, att han byggt flere dylika långt utsocknes.
Sedan tycktes dem Asa-kvarnhjulet surra lustiga visor o m gamle Erkers pojke, som kom till heders; det tycktes dem så förunderligt.
En af gårdens folk duga därute!
På samma sätt var det med garfvarens Nisse, som lärt att måla.
Ingen hade förr sett så vanskapliga apostlar och blommor, som dem han prydde husbondens daglig- stuga med, men så fick han måla åt en annan herreman och blef berömd därför, och efter det började Asagårdsborna kännas vid sina apostlar, och blommorna syntes dem sedan fagra som Guds egna blomster.
Och Lars trädgårdsmästare se ' n, gick det icke likaledes med h o n o m!
T o g man väl i akt det han sade om de olika arternas ans och grodd, förr än han varit ute på andra sidan sjön och folket där gjort d e t?
N e j, då först gick han an hemmavid samt blef satt att sköta träd- gården där.
Så var det en man af denna släkt, som for långt ut till ett annat län för att un- dersöka marken och stenarterna där — han var lärd på sådant.
Han kom tillbaka, sedan arbetet var ut- fördt, men blef han hälsad välkommen hem igen, eller lyssnade man till hans för- tälj anden om de höga bergen och o m de ändlösa gungande slätterna, där foten sjönk och små vatten blänkte och bländade oskug- gade?
Eller var man stolt öfver den un- ges starka vilja?
A h n e j, icke hördes det mycket däraf, ty ännu lefde den nedärfda ringaktningen för hemfolkets gärningar, hvil- ken uppväxt ur beundran för allt det främ- lingar åstadkommit.
Ännu var det ej ut- rotadt, begäret att smutsa eget b o; nej nu mer än någonsin framträdde det midt i Asagårds uppgående blomstring.
För den hafva de dock att tacka de steniga åkrarna, hvilka gifvit deras vilja och armar järn, skogen, som väckt deras begär efter skön- het, ensligheten, som lärt dem tänka.
Ännu, då snart är färdig den bro, deras nuvarande herre spänt öfver sjön till byg- den därute, sakna de i fåvitsko, att deras hem ej är förlagdt vid allfarvägs dammiga stråt.
Men, Asagård, så tyst som det stora sker, har din utveckling gått framåt under samme herres hägn, ja, så tyst att ej det gamla snacket om egen ringhet tystats ned, men så stort är verket i sin fullbordan, att det måste väcka till lif medvetandet af egen förmåga.
Den man, som nu härskar på Asagård, namnes i bredd med de mest ägande män, Karl heter han efter sin far och så blir det Karl Karlsson; han är hufvudet högre än någon annan herreman i socknen, han ak- tas mycket därute i bygden, och af Asa- gårdsfolket hålles han kär.
Två tiotal af år och fem lika lyckliga därtill har han brukat gården.
IDUN 1897 Ja, icke kan man nu kalla Asagård fat- tigt, ej heller skall man nu nämna det sist bland socknens herresäten!
Marker finnas där, ångande af klöfver, dikesrenarna gå raka, ty stenarna äro tagna bort, och när sommaren gått framåt, ser man rågen vaja g u l; solen går ned b a k idel odlad mark, stugorna äro ombonade och trefna och från dem ljuda glada röster, talande fria ord.
Det surrar, brusar och dånar vid forsen, som går öfver ägorna, det blixtrar liestål, och feta nöt råma i bås och på äng.
På närmaste stadens torg äro Asagårds frukt och kål eftersökta framför de andra gårdarnas, ingen kärnar sådant smör som d e; deras kvinnor vinna ständigt pris för sina väfnader, och deras söner komma till byskolan med sina gula hufvuden väl kam- made, med klara tankar och med viljor friska som deras kinder.
Skogen i norr är genomkorsad af stigar; de föra ända upp på berget, där möter man i vintertid kolarnes svarta föror; mossan är utdikad och bär skördar.
På en höjd reser sig Asagårds-herrn s boning, hög och ljus med blänkande fön- ster.
Tillbyggnaderna äro borttagna; de voro lärospån, främmande utväxter under utvecklingens dagar, men nu står byggna- den där liksom helgjuten, sprungen fram ur ett moget och dock ungt folks tanke.
Den reser sig stolt, men döljer sig anspråks- löst bak lind och lönn.
Gräsmattorna skifta mjukt som grön sammet, och därinne äro trappor så väl som gemak smyckade.
Asagårds folk signar den dag deras herre drog ditin, och därför skall hans fest firas med glädje.
Hans son skall samma dag föra hem grannens dotter som brud.
Ja, en glad fest skall det bli!
Gladt blir också pyntadt och fejadt, där skall visas hvad gården förmår i sal och på loft, i skick och vett, i mat och lek, i dryck och sång.
Men dock stiger upp i mångens sinne den gamla frågan: » Skall det duga måntro, skall Asagård bli gilladt? » Och dagen k o m!
Det låg sol öfver Asa- gårds ägor, då trampet af brudföljet ljöd på den nya bron.
Och bruden, ung och vän, såg från den sitt blifvande hems glada fägring, och brudföljet, långt och grant, iakttog de bärande ängarnas vidd, och g ä - sterna, många och komna långt ifrån, be- vittnade med undran Asagårds blomstring.
Det vajade vimplar i långa led, ängs- blomsdoftande portar reste sig högt, hurra- ropen stego än högre, och lyckan lyste ur allas ögon; icke blott festrusets lätt slock- nande låga, utan den lycka, som varar länge, den lycka, som är bofast under ett godt hägn.
Visst duger gamla Asagård, visst blir det gilladt och prisadt!
När festens eldar från berget belysa n e j - den, då frågas ej längre den gamla frågan, då ser Asagårds folk, hvad främlingarna sågo vid första ögonkastet från bron.
Men därtill fordrades slik fest och slik herres lyckliga välde!
Dagmar B — m.
6n K afbetalning.
En hvardagshistoria af Emil Linders. '
an var notarien Berg, pensionerad tjänsteman och ägare af en del gamla kåkar, hvilka han hyrde ut till folk, som måste bo billigt.
Han kunde vara omkring 60 år, var liten och torr, gick vanligen klädd i en blankborstad bonjour och skrattade aldrig — om man får tro hyresgäster- nas utsago.
Af dem ansågs han för resten vara en riktig blodsugare: betalades ej hyran på da- gen, var det bäst att genast ge sig i väg; två gånger hade han låtit vräka några, som hyst den galna tron, att han blott för sitt nöjes skull gjort sig till värd för en massa stackare.
Själf hade han två små rum i det bästa af husen; han var ensam, och för en ensam gam- mal man äro två rum mer än nog, mången höjer sig med blott ett.
Det ena af rummen använde han som kontor, i det andra sof han, eller för att nyttja en kvickhet utaf en af de vräkte: » i det ena rummet sof hans samvete, i det andra hans kropp. » En kvartalsdag, när det hela förmiddagen ledt en ström af människor till kontoret, sutto i skym- ningen därinne tvänne samtalande.
Den ene var Berg, den andre, som föreföll att vara en 25 år yngre, var en af hans hyresgäster, också han notarie, men med en aflöning på ett par tusen kronor i stället för pension.
Det är ej godt att säga, om det var alla de mottagna penningarna, som gjort Berg blidare än annars, eller om det var därför, att hans hyresgäst tillhörde det verk, som en gång varit hans, nog af, efter det han lämnat hyran, hade notarien Alvén kommit att sitta kvar en stund hos sin värd.
De samtalade om » verket », om arbetets för- slöande enformighet, den knappa aflöningen och den sena befordran.
Den gamle talade så lång- samt och försiktigt, som han varit rädd för att yttra ett ord för mycket; det var dragaren, som varit i selen så länge, att han mist förmågan att röra sig fritt.
Då och då såg han på sin gästs enkla, men snygga dräkt och på hans ej alltför feta gestalt, som han haft en särskild fråga på läpparna.
Till slut kom det från honom: » Hur länge har notarien varit gift? » » Det är snart elfva år! » Gubben såg på den andre med en misstrogen blick.
» Då gifte notarien sig, innan han blifvit ordi- narie? » Svaren afgåfvos lugnt och naturligt, som den tillfrågade ej märkt den andres påträngande ny- fikenhet.
Det kom ett litet obehagligt leende på gubbens tunna läppar, och det låg något gäckande i hans nästa fråga: » Och det gick bra att ha hustru och barn på femtonhundra kronor om året? » Ej ens vid detta tämligen närgångna spörsmål förändrades den andres min, det kom blott en viss värme i hans röst.
när han svarade: » Vi ha dragit oss fram, det har väl inte alltid varit så roligt, men bekymren bli lättare att bära, om man är två om dem. » Det lät, som han ämnat säga: » om man älskar hvarandra », fast meningen fick en annan lydelse.
Och som drifve.n af något begär att förklara sig inför denne lille torre gubbe, började han berätta om sitt lif och sitt äktenskap.
Det var- den enkla historien om två, som hålla hvarandra kära och ej vilja vänta på att förenas, till dess blodet hunnit kylas, utan grunda ett hem på knappa inkomster.
Historien om sparsamhet, försakelse, bekymmer och sorger, men också om trofast kärlek och stilla lycka.
Den gamle hörde tyst på, men när berättelsen var slut, hade i hans magra ansikte kommit ett underligt drömmande uttryck, som väckte gästens förvåning.
I nästa ögonblick hade han dock åter- fått sin vanliga min och hans röst ljöd likagri- nig som vanligt, när han sade farväl åt besökaren.
Då gubben blifvit ensam, gick han bort till det tunga skrifbordet, och ur en af dess lådor fram- tog han ett litet gulnadt bref, som han med en försiktig rörelse vek upp, så att innehållet blef synligt.
Det löd: » Min älskade!
Jag vet, att du trott på min kärlek till dig; måtte du ej tvifla på den, när du får detta bref!
1 tre år hafva vi älskat hvarandra, du är snart trettio, jag tjugufem; snart skall vår ungdom vara svunnen, utan att ens vår kärlek förmår ge oss den åter.
Jag har tänkt därpå, hvar gång vi talat om framtiden, — hvar gång du haft ett beklämdt » vi måste vänta » för min längtan efter att på allvar få börja lifskampen vid din sida.
Ack, hur mången gång har jag ej frågat mig själf, om du ej är alltför rädd, rädd för alla de sorger och bekymmer, som vänta oss, om vi förena oss, innan du fått de inkomster, som du anser nödvändiga för ett giftermål!
319 Käre, låt oss ha förtroende till vår kärlek och må vi tro, att den skall hjälpa oss öfver de hårda dagarna!
Min älskade, du vet, att jag håller dig kär, visa då också, att du förstår mig, annars skall jag kanske en dag tvingas att säga dig: Jag är trött att vänta, jag vill lefva ' lifvet fullt!
Din Lousie. » Den gamle ögnade genom brefvet, liksom för att söka efter någon mening, som kanske und- gått honom, sedan försjönk han i tankar.
Den gången han fått det där brefvet hade han varit ung, hade inga hus haft, men ej heller varit fattigfolks skräck.
Han hade älskat och varit älskad, men han hade också varit försiktig, mycket försiktig.
Och så en dag hade det där brefvet kommit, det hade varit det sista han fick från henne, ty en månad därefter var allt slut dem emellan.
Det var på allt detta den ensamme tänkte.
Den fattige kamratens skildring af sina förhål- landen hade kommit det gamla såret att blöda, och för hvart ord han hört hade han känt en bitter afund mot denne man, som vågat göra den gärning, som han ryggat tillbaka för.
Och under det han tänkte, fattades han af en bråd lust efter att närmare lära känna den an- dres omständigheter.
Det var blott som han längtat efter att få konstatera, att detta elfva- åriga äktenskap bringat så mycken sorg och så många bekymmer, att de förkväft kärleken och lyckan.
Några dagar därefter växlade alla de fattiga stackarne i huset menande blickar, när de sågo värden gå upp till notarien Alvén.
Däruppe antog man att besöket hade sin grund i kamratskapet, och gästen blef mycket vänligt emottagen.
Den lilla familjen kunde ej ana, att den fått en gäst, som blott spejade efter brister och omständigheter, som kunde vittna om armod.
De sågo ej heller, huru gäckad han blef för hvart steg han gick fram.
Han hade kommit in i ett hem, visserligen enkelt och anspråkslöst, men dock ett, i hvilket smak och omtanke förskönat det enkla, och där hvarje möbel var kär för ägar- na, därför att den köpts genom sparsamhet och någon försakelse.
När han såg, huru späd och bräcklig husmo- dern tycktes vara, kände han sig genomströmmad af ett skärande missnöje med sig själf.
Hvad hon kunnat göra, skulle den starka och ståtliga Lousie, som en gång älskat honom, sä- kert kunnat göra mycket bättre och vackrare!
Men det var ej blott bitter afund, som besöket skulle uppväcka hos honom.
Den lilla frun syn- tes ana, att den gamle hade någon hemlig sorg, som gnagde innerst i hans hjärta, och visade sig så vänlig mot honom, att han började känua sig helt underlig till sinnes.
Det var som hans Lousie på nytt visat sig för honom, ej den Lousie, som sade honom de hårda orden, utan hans ungdoms käresta, den Lousie, som han aldrig upphört att älska.
Det skulle bli en alltför lång historia att be- rätta, huru notarien Berg sedan ofta var gäst hos den familj, till hvilken han först kommit på besök af så underliga skäl.
Han lärde sig så småningom att älska det stilla, undangömda lif, de förde, och den afund han först känt, förbyt- tes i sympati för dessa två, som vågat allt för sin kärlek.
En dag sattes denna nya vänskap på prof och de onda förhoppningar, som han en gång närt, blefvo uppfyllda, — det var ej blott en sten han såg lossna i de tvännes vackra byggnad, det var allt, som hotade att instörta.
På gubben Bergs kontor stod den lilla fru Al- vén med tårar i ögonen och ödmjuka ord på läpparna.
Det var den vanliga historien, Alvén hade » skrifvit på » för en vän, som en gång gjort ho- nom samma tjänst; vännen hade svikit, och nu gällde det att genast anskaffa de några hundra kronor, det rörde sig om.
Och nu bad hon så innerligt, att den gamle skulle hjälpa dem.
Bergs första känsla, när han hörde den fram- ställda bönen, var en egendomlig tillfredsställelse.
Så hade då all deras lycka varit blott en bubbla, som skulle brista sönder för första starka v nd- fläkt!
Han njöt af att se dessa bonfallande blickar, som bådo om barmhärtighet, det var detta, han velat bespara den kvinna han höll kär — — —.
Plötsligt kom det dock för honom, att nu kunde han gälda något af hvad han brutit den där gån- gen — om han brutit något.
Men åter kommo de mörka tankarna på alla de år, som gjort honom till en ensam människo- fiende, medan de låtit de andra njuta och fröj- das.
Han såg djupt in i bedjerskans ögon, som
IDUN 320 han velat läsa hennes tankar; då kom med ens öfver honom ett djupt medlidande med henne och hennes sorg.
Utan att säga ett ord gick han bort till det järnbeslagna kassaskåpet, och med en nästan ifrig rörelse tog han fram den behöfliga summan, som han lämnade den lilla frun.
När hon med en glädjens rodnad på kinderna lämnat rummet, gick gubben till sitt skrifbord, och med darrande händer sökte han upp det gamla brefvet » från henne ».
Han genomläste på nytt hvarje rad, sedan skref han med sin sirliga ämbetsm annastil i ett hörn af det gulnade pap- peret: » Den — — — afbetalt 600 kr. » Därefter lade han åter in brefvet i dess förvar och hängaf sig åt en ensam gammal mans dröm- mar.
* I tjänarinnefrågan.
» Jl tjänarinnan husets bästa vän! » Huru väl • * ljuda ej dessa ord, men ack — huru sällsynta i praktiken!
Med mycket intresse har jag läst de båda stockholmsfruarnas skildringar i Idun n:r 28 och 33 angående våra tjänarinnor under rubriken: » G-if dem ett hem » och » Träldomsmärke », och ehuru stockholmsfrun n:r 1 nog kan hafva rätt i mycket, tror jag dock, att författaren af » Träl- domsmärke » kommit sanningen bra mycket närmare, men likafullt vill sin tjänarinnas väl.
Det kan ej förnekas, att moralen hos den tjänande klassen allt mer och mer förslap- pas, äfven i andra punkter än dem som i Idunn:r 33 s rildrats.
Jag skulle vilja tala om nöjeslystnaden, hvilken som ett gift spri- der sig och tillintetgör pliktkänslan, där den funnits förut.
Särskildt skulle jag önska påpeka ett oskick, hvilket säkert förekom- mer i månget hem utan matmoderns vet- skap, och hvilket särskildt gäller den tid familjen vistas på landet.
Att ungdomen samlas efter dagens slu- tade bestyr att söka förströelse de ljusa sommaraftnarna är ju ganska vanligt och i sig själft något, som en vänlig husmoder så gärna unnar sin tjänarinna, men sedan de väl böljat, blir där ingen gräns för dessa sam- mankomster, allt oftare förekomma de, va- nan blir till behof, allt längre utsträckes tiden, och allt mera höjas fordringarna.
På den plats, där j a g i s o m m a r vistats, hafva de antagit en farlig karaktär.
Det är ej längre fråga om en enkel förströelse, utan under namn af » kafferep », » gökotta », » sill- sexa » m. m. fortgå de till 6 på morgonen; husbondefolkets bordservis, silfver och duk- tyg få göra tjänst och så mycket af mat och dricksvaror, som utan saknad kan öf- verkommas, » lånas » för ändamålet, och då bordet är serveradt vid kulörta lyktors sken, fattas intet som brukar finnas å det bord tjänarinnan är van ordna för sitt husbond- folk.
Mat och dricksvaror i öfverflöd.
Ej få äro sådana exempel på tjänare, som under flere år blifvit behandlade med den största vänlighet och omsorg, som själfva förklarat att de hafva en utmärkt plats och äro hållna som husets barn, men som dock det oaktadt vid mångfaldiga tillfällen på ofvanbe- skrifna sätt föra sitt husbondfolk bakomljuset.
En förut snäll och plikttrogen flicka, som en gång kommit med på en dylik tillställ- ning, finner oftast smak därför.
Samvetet, som i början ljöd lika med matmodrens löst, nedtystades, och ju mera vanan får verka, blir den enda betänkligheten den, 1897 huru man skall gå till väga för att » gå klar ».
Hon börjar finna sin plats bunden, matmodern småaktig, friheten vinkar, och af de vänner som erhållits intalas hon att söka en bättre plats, d. v. s. en sådan, där matmodern ej » lägger sig uti », huru hon sköter sig på sin lediga tid, och där full frihet utan någon kontroll öfver tid eller varor kan påräknas.
Hvilka följder ett dylikt lif ofta medför, det fattar hon först sedan det är för sent.
Att den matmoder, som i tid vill varna, ej får tack, det har nog mången fått erfara, men detta är ju likafullt vår oeftergifliga plikt.