Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr belöpa på hvarje barn, är det klart, att de yngsta dermed icke kunna uppfostras utan genom bidrag af fattigmedel, då de äldre, såvida de icke äro till arbete genom naturfel oförmögna, kunna erhålla förmånlig tjenst och för framtiden bespara det erhållna arfvet.
Få föräldrar skulle väl dela så orättvist mellan sina barn, som nämnda lagparagraf gör, hvilket ock lagstiftaren förutsett, då han i sista mom. af samma § tilläde: “stånde dock föräldrarne fritt, om de vilja, deremot lägga de andra sina barn något till, som mindre njutit hafva“.
Testamente kan ofta icke upprättas.
Det är på grund häraf som jag vågar föreslå, att oftaberörda 10 § i 12 Kap. Arfda-Balken måtte erhålla sådan lydelse: hvad föräldrar kostat på sina barn till deras nödtorftiga föda, kläder och upptuktelse, intilldess de uppnå 15 års ålder, må beräknas, så vidt icke någon af dessa arfvingar är till arbete oförmögen.
Bröllopskostnaden må ej beräknas; stånde dock föräldrarne fritt, om de vilja, deremot lägga de andra sina barn något till, som mindre njutit hafva.
Danielsson, från Norrbottens län. 302 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
% Vo 913 Af Anders Wilhelm Uhr från Nerikes län, oru ändring af mom. / uti § 13 af Landtmäteri-instruktionen den 6 Augusti 1864.
I anledning af framställningar, som jag och åtskilliga andra gjorde vid 1863 års riksdag, afläto Rikets Ständer den 2 December samma år en skrifvelse till Kongl. Maj:t, hvaruti de anhölio, att Kongl. Maj:t måtte taga i nådigt öfvervägande, om icke ändainålsenligare och mera verkande åtgärder, än de dittills stadgade, kunde påbjudas för befordrande al tillsynen, huru de till landtmäteristaten hörande tjenstemän uppfylla dem i tjensten åliggande skyldigheter.
Antagligen åstadkom denna skrifvelse utfärdandet af den förnyade nådiga Landtmäteri-instruktionen den 6 Augusti 1861.
Men denna författning är, åtminstone i ett afseende vida sämre än den förut gällande instruktionen och innehåller i detta afseende just motsatsen af det, som Rikets Ständer åsyftat.
Ty då Kongl. Maj:ts Befallningshafvande kunde, enligt 22 § i den gamla instruktionen, tillhålla en landtmätare vid vite att skyndsamt företaga och fullborda alla slags landtmäteriförrättningar, så har, genom 13 § 1 mom. i den nya instruktionen, denna Kongl. Maj:ts Befallningshafvande» magt blifvit inskränkt till allenast sådana förrättningar, som icke angå laga skifte, hvaraf följer, att en landtmätare kan försumma fortsättande och afsi utande af ett laga skifte, som dock är den vigtigaste af alla slags landtmäteriförrättningar, huru länge han behagar, utan att Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande eger magt att, genom vite eller annan påföljd, förhjelpa klagande jordegare till åtnjutande af sin rätt, att få skiftet skyndsamt behandladt.
Denna högst skadliga inskränkning afhjelpes visserligen icke derigenom, att det nya författningsrummet innehåller, det Kongl.
Majrts Befallningshafvande “eger att, beträffande laga skiften, förfara i öfverensstämmelse med skiftesstadgans föreskrifter11; ty dessa innehålla i det förevarande afseendet intet annat, än att om en landtmätare icke företager laga skifte inom fyra månader, efter den dag, han dertill erhållit förordnande, så må Kongl. Maj:ts Befallningshafvande kunna, om någon delegare i skiftet det begär, utan annan landtmätare att samma skifte verkställa.
Exempel saknas, att landtmätare blottställer sig för tillämpning af nyssnämnda påföljd.
De underlåta visserligen icke att hörja skifte inom fyra månader, sedan de dertill erhållit förordnande, men derefter göra många, hvilka hafva flera andra uppdrag, sig skyldiga till oförsvarlig långsamhet under helt år och deröfver, hvarigenom jordegare tillskyndas oersättliga förluster.
Med afseende å allt, hvad sålunda blifvit anfördt, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer behagade hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att, med upphäfvande af den nya, men sämre, föreskriften i 13 § Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
A:o 214.
303 1 mom.
Landtmäteri-instruktionen den 6 Augusti 1864, den gamla föreskriften i 22 § Landtmäteri-instruktionen den 4 Maj 1827 må blifva satt i stället.
Stockholm den 14 November 1865. A. W. Uhr, från Nerikes län. i&:0 $14.
Af Anders Wilhelm
Uhr från Nerikes län, om utfärdande af ny skiftesstadga.
Jag har vid flera riksdagar gjort framställningar om förbättring af gällande föreskrifter rörande landtmäteriet, och ehuru jag dervid icke rönt all önskvärd framgång, är jag likväl icke den, som förtröttas i mina bemödanden att vinna berörda ändamål, hvarför jag ock ånyo tillåter mig taga Rikets Ständers uppmärksamhet i anspråk för följande framställning.
Kongl, skiftesstadgan af den 4 Maj 1827, denna ytterligt vigtiga författning för rikets alla jordbrukare, är numera att likna vid en gammal rock, försedd med en mängd lappar, och dessa lappar, som kallas Kongl. Kungörelser eller
Bref, uppgå till ett antal af nära ett helt tjog.
Jag lärer icke bedraga mig i den förmodan, att det är svårt för till och med vederbörande tjenstemän, att reda sig med en sådan mängd särskilda författningar rörande ett ocb samma ämne, och jag påstår att detta förhållande är bestämdt skadligt för jordegärne, al hvilka man icke utan största obillighet kan begära, att de skola hafva reda på alla förrberörda Kungörelser och Bref, hvilkas antal kommer att ökas, om Kongl. Maj:t bifaller den framställning rörande ändring af de fyra uppgifna §§ i Kongl. Skiftesstadgan, som Rikets Ständer gjorde i underdånig skrifvelse af den 2 December 1863, men vederbörande departementschef ännu icke för Kongl. Majit lärer föredragit, ehuru nära två år sedan nämnda dagförflutit.
Fördenskull får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville i skrifvelse till Kongl. Maj:t underdånigst anhålla, det behagade Kongl Majit, i nåder utfärda en förnyad skiftesstadga, innehållande alla nu gällande föreskrifter i detta vigtiga ämne 304 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 215. samt de, som kunna blifva en följd af ofvannämnda underdåniga skrifvelse den 2 December 1863 och af motioner, som vid innevarande riksdag göras om ändring af merberörda Stadga.
Då de nu gällande Kongl, författningarne, genom hvilka ändringar blifvit gjorda i skiftesstadgan, utgöra ett antal af sjutton (17), och af samma Stadgas etthundratrettionio (139) §§ 46, eller en tredjedel, numera hafva en annan lydelse, än den ursprungliga; och då detta förhållande obestridigt är menligt för alla egodelningsdomare, landtmätare och jordbrukare; så synes det vara af högsta vigt att erhålla en ny kodifikation af förenämnda skiftesstadga.
Stockholm den 14 November 1865. A. W. Uhr, från Nerikes län.
Ho 915.
Af Anders Johan Sandstedt från Jönköpings län, att den emellan Kongl. Maj:t och.
Hans Maj:t Fransmännens Kejsare af slutade handelstraktat icke måtte oj Rikets Ständer godkännas, samt nu gällande tulltaxa med vissa uppgifna undantag oförändrad hihehdllas.
Den allmänna klagan, som är rådande i min hemort öfver vår modernäring, jordbrukets betryckta ställning fann jag vid min hitkomst till riksdagen upprepad från de flesta orter i vårt land — men icke nog med denna klagan; idkare af nästan alta näringar anse sig tryckta, och sjelfva handeln, både den större och mindre, prisar på intet sätt det närvarande.
Hvarest ligger då felet till detta onda, om icke i sjelfva vårt finans-system.
En kort tid kunna granna fraser och vackra blomstermålningar afleda den tänkande fosterlandsvännen från skyldigheten att närmare intränga i våra financiela förhållanden — men snart blifver nödvändigheten en lag — och stunden torde nu vara inne för oss att taga vår närvarande ställning i närmare skärskådande.
De offentliga handlingar vi hafva att tillgå, utvisa att Sverige under åren 1855 till och med 1863 från utlandet upplånat cirka 120 millioner K:dr Rmt.
Vi borde ju under sådant förhållande vid denna tid befinna oss i särdeles goda penningeomständigheter — men Gudnås — samma offentliga handlingar utvisa tvärtom, att under det de hos Konungens Befallningshafvande och Öfverståthållare-embetet utsökta Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
305 utsökta skuldfordringar år 1855 belöpte sig till endast 4 millioner R:dr R:mt, så utgjorde deras summa år 1863 12 millioner R:dr samma mynt.
Se der en sida af det så högt beprisade välståndet, som vår finansminister anser oss ega.
Den gamla sanningen, att om man köper mer än hvad man kan betala, måste slutligen uppstå en brist, som leder till ruin — gäller icke blott i afseende å den enskilda hushållningen, den har, säge hvad man vill, äfven sin tillämpning på Statens.
Vi hafva oupphörligt importerat från utlandet för vida större summor än vi kunna dit exportera — alltså måste skilnaden fyllas med skuld eller upptagandet af utländska lån.
Så visar det sig enligt
Kommers-kollegii berättelse för utrikes handel och sjöfart år 1863, pag. 64, att vi endast under åren 1861, 1862 och 1863 importerat för 40,817,793 R:dr mera än vi exporterat — och detta endast under tre år.
På detta sätt kan det icke fortgå — de mest kraftiga åtgärder tillkomma oss att vidtaga, vi måste beträda en annan bana och dervid: l:o) inskränka importen af lyx- och öfriga umbärliga artiklar, samt 2:o) se till att våra egna näringar icke förstöras eller tillintetgöras, utan att ett måttligt skydd lemnäs såväl jordbruket som alla andra näringar — icke må vi lemna detta skydd för fabrikantens eller näringsidkarens egen skull — långt deri från — nej — helt enkelt af den giltiga orsak att vi icke hafva råd att undvara den förädlingsvinst, som uppkommer genom våra näringars bedrifvande — vi behöfva den sjelfva och utländningen måste finna sig dervid.
Hvad vill nu deremot vår finansminister och med honom alla hans kamrater inom Regeringen?
Jo, införa oss i den radikalaste frihandel och på vårt fattiga undangömda Sverige försöka just de experimenter, som man ännu ej vågat utföra uti i alla afseenden långt lyckligare lottade länder.
Den kloka läran går derpå ut, att borttaga tullar på lyx- och öfverflödsartiklar — och således lyckliggöra oss med den mest ohejdade import af allt utländskt skräp — men deremot beskatta nationen på några få artiklar, som tillhöra nu mer det mest oumbärliga af våra förnödenheter.
Så har t. ex. å artikeln kafle blifvit af den genom herr finansministern tillsatta tullkomitéen föreslagen en förhöjning af den tullsats, som derå finnes bestämd uti den sednast i April månad detta år utkomna tulltaxa, med icke mindre än 2 öre pr skålpund; en förhöjning, som skulle utgöra, enligt komitéens egen beräkning, en beskattning på nationen af 317,830 R:dr endast på denna artikel.
Ytterligare äro tullförhöjningar föreslagna på andra dylika förnödenhetsvaror, under det man utöfver all rimlighet nedsatt tullen på lyx- och öfverflödsartiklar.
Hvarthän skall ett sådant system leda?
Jo, helt enkelt dertill, att den rika skall mot ingen eller ringa tull få njuta af alla dessa lyx- och öfverflödsartiklar och den fattige dyrt få betala sina mest nödvändiga lifsförnödenheter; men hvad bekymrar sådant herr finansministern?
Endast vårt arma land lyckliggöres med frihandels-idéen, så är allt godt och väl.
Nog har det förespeglats oss att vi genom de låga tullarna skulle få köpa alla våra förnödenheter för goda priser, men sannerligen jag har kunnat finna att denna fördel kommit oss tillgodo.
De nedsatta tullarna veta nog våra många både ut- och inländska importörer att sjelfva bibehålla och vi få allt betala gamla priser; deremot vet en hvar, till huru låga priser jordbrukaren tvingas att sälja sina produkter och det vore ändå godt om de kunde finna afsättning, men tyvärr är mången gång icke ens det fallet.
Utländska mjölet, osten, m. m. finner allt företrädet, emedan försäljning deraf ingår mera i köpmannens intresse — må ingen förtänka honom det — han uppmuntras ju dertill af Regeringen sjelf genom dess beslut och tillgöranden.
Prot. 1865 £ 1866. 11 Sami. 4 A/d. 39 306 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Vid nästföregående riksdag anhöllo Rikets Ständer hos Regeringen om nedsättandet af en komité, som, med behörigt afseende å måttligt skydd för näringarna, skulle söka tillvägabringa en traktat med Frankrike, medgifvande de tullnedsättningar, som kunde erfordras mot erhållande af motsvarande fördelar.
Huru Regeringen efterkom denna Rikets Ständers begäran är så sorgligt bekant, att jag icke vidare derom vill yttra mig.
Nu har Regeringen med Frankrike afslutat en traktat, som enligt en af sagde tullkomités ledamöter, fabrikören Lennings från Norrköping, vid betänkandet af den 15 April 1864 afgifna reservation innehåller följande högst beklagansvärda fakta.
Det högsta önskade målet för en traktat med Frankrike skulle vara lättnad för Svensk-Norrska handeln och sjöfarten.
De medgifvanden för de förenade rikenas sjöfart i Franska hamnar skulle enligt
Franska officiela uppgifter uppskattas till förlust för Franska statskassan af Francs 1,159,022, som efter 72 öre kurs gör i Svenska R:dr 834,495: 85 öre R:mt.
Nu är förhållandet att Norska skeppsfarten på Frankrike är nära fem gånger större än den Svenska — eller t. ex. 1862, 11,390 läster mot 51,332 läster för Norge.
Efter denna beräkning skulle således den så högt uppskattade fördelen för Sverige endast reducera sig till R:dr 166,898 R:mt.
Motsvarar denna obetydliga summa de oerhörda fördelar vi lemnat Frankrike?
nej visserligen icke.
Den uppgifne reservanten i tullkomitéens betänkande yttrar med anledning häraf följande tänkvärda ord: “Jag har svårt att föreställa mig att Sveriges Regering är villig godkänna ett förslag till handels- och sjöfarts-traktat, der de ömsesidiga fördelarna öro så i ögonen fallande olika.
“ När nu vår Regering utan att afvakta Rikets Ständers hörande låtit traktaten gå i verkställighet, återstår icke annat för oss än, oättre än Regeringen här gjort, göra tillbörlig skilnad emellan våra och Norska förhållandena och icke glömma att Sverige är ett sjelfständigt rike för sig.
Slutresultatet af Franska traktaten skulle alltså, enligt hvad tullkomitéens betänkande upplyser, blifva en uppoffring från Frankrikes sida af endast R:dr Trehundradetrei usen tvåhundrafyratiosju R:mt (säger 303,247 R:dr R:mt) mot en förlust å Sveriges sida af R:dr
Två millioner sexhundraåttatusen R:mt (säger 2,608,000 R:dr R:mt) — men icke nog härmed, under den 24 Mars detta år utfärdade Regeringen en ny tulltaxa, hvarigenom vi genast öppnade våra hamnar för alla länders produkter utan att Regeringen ens ansåg nödigt begära några motsvarande fördelar af dessa länder, som nu utan anhållan fått allt af oss.
Men inga uppoffringar synas vår finansminister vara för oss för stora, då det gäller den beprisade frihandelsidéens radikala tillämpning.
Ett sådant system synes för det sunda förnuftet fullkomligt oförsvarligt.
Den, som för öfrigt vill göra sig möda genomläsa pag.
174 och följande uti ett nyligen utkommet högst förtjenstfullt arbete af herr advokatfiskal Rydqvist, skall der nogsamt finna tillräckliga fakta för att öfvertygas om att den af Regeringen afslutade traktat med Frankrike icke är med Sveriges väl och bästa förenlig — och dessutom kan det icke tillkomma oss att binda kommande Ständers beslutande rätt i beskattningsfrågor.
Jag instämmer derföre med sagde för fattare, då han i sin bok pag. 201 framhåller: “Att i den ekonomiska ställning, hvaruti nutidens Sverige sig befinner, Rikets Ständer skulle lägga ett sådant elfva års band, eller till och med 1876, på den lagstiftande magten, kan icke vara annat än i hög grad vådligt och kan blifva så olycksbringande, att Rikets Ständer samvetsgrannast tillkommer att pröfva detta vigtiga ämne.
Måtte Sveriges ekonomiska historia 1866 icke blifva ett nytt 1766.“ Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 215. 307
På grund af hvad jag således anfört, får jag vördsamt yrka: l:o) att den med Frankrike afslutade handelstraktat icke måtte af Rikets Ständer godkännas: 2:o) att den af Rikets sednast församlade Ständer beslutade tulltaxa måtte artikel för artikel förblifva bestående, dock med de ändringar i och för jordbrukets alster, som här nedan finnas upptagna samt med iakttagande föröfrigt af de förändringar, som billighet och rättvisa kunna kräfva; 3:o) att Regeringen, om den med Rikets gagn och nytta finner förenligt att utsluta handels- och sjöfartstraktat med främmande magter, väl må nedsätta gällande tullar mer eller mindre, allt efter som motsvarande verkliga fördelar och rättigheter för Sverige dermed kunna vinnas, med synnerligast lästadt. afseende å den båtnad, som dermed kan våra inodernäringar och vår export tillskyndas, men Rikets Ständer dock hafva sin rätt förbehållen att pröfva dessa förslag, innan de träda i laga kraft.
Stockholm den 14 November 1865. A. J.
Häruti instämma vi undertecknade till alla delar: And.
Gudmundsson, från Hallands län. S. Johnson, från Jönköpings län.
Lars Olsson, från Stora Kopparbergs län. J. Jonasson, från Kronobergs län. C. J. Kjellman, från Jönköpings län. från Kronobergs län. C. I.
Bengtsson, J. M. Björkman, från Elfsborgs län.
Johan Erickzon, från Jönköpings län.
Johannes Andersson, från Jönköpings län.
Jöns Andersson, från Malmöhus län. J. F.
Fredricksson, från Upsala län. 308 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Tarif för Inforsel-tullen.
• Qvantitet Inforsel-tull. tullberäk- ningen.
; Blår, hampa och lin 1 Skålp. R:dr. öre.
I | Bönor alla slag 1 Centner. 50 Fläsk 1 d:o. 2 50 Frukter och bär. friska, ej specificerade 1 Skålp. — 3 Hampa 1 d:o. — 2 Humla 1 d:o. — 2 Ister 1 Centner. 2 50 Kli, alla slag 1 d:o. *>o Kött. alla fsläg 1 d:o. 1 30 Lin, ohäckladt 1 Skålp. — 3 Lin, häckladt 1 d:o. — 4 Majs 1 Centner. — 50 Medwurst 1 Skålp. — 15 Ost, alla slag 1 d:o. — 4 Smör 1 d:o. — 0 Spar midi.
Hvete, omalet 1 Centner. 50 d:o, malet 1 d:o. 80 40 60 30 40 Råg, omalen 1 d:o. d:o, målen 1 d:o.
Korn, omalet 1 d:o. d:o, malet 1 d:o. _ Hafra, omalen 1 d:o. 20 d:o, malen 1 d:o. 30 Glryn, alla slag, under denna rubrik 1 d:o. . 50 Malt, omalet 1 d:o. 25 30 60 7 d:o, malet | d:o.
Arter Stärkelse af hvete, potatis eller andra vegetabiliska ämnen 1 Skålp.
Talg 1 Centner •2 : Tråd, jern och stål 1 Skålp. 1 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 216. 309 Y.o 916.
Af Nils Petersson från Calmar län, om andag för anläggande af en jernstambana frän Wexiö till Carlskrona och Calmar.
Enär det ingalunda kan vara nyttigt att vissa delar af en samhällskropp förlamas, under det andra förbättras, omhuldas och vårdas i möjligaste måtto, så kan det icke heller vara med allmänt väl förenligt, att åtskilliga orter allt framgent förblifva i saknad af nödiga kommunikationsmedel, sedan flerfaldiga andra erhållit sådana i ganska rikt mått.
Alla kunna väl icke på en och samma gång komma i åtnjutande af lika förmåner, men hvad som kan och bör göras, är, att den ena orten efter den andra upphjelpes i den mån tillgångar af medel och arbetskrafter dertill lämpligen finnas att tillgå.
Nu hafva redan ett större antal af rikets provinser blifvit hugnade dels med kanaler och andra för trafiken tjenliga förbättringar, dels med dyrbara jernvägsanläggningar och dels med kommunikationsmedel af båda slagen.
Andra åter sakna fortfarande alla dylika, och att dessa sednare, tillfölje af denna olikhet, icke allenast äro i saknad af de fördelar, som de förra i mer eller mindre rikt mått tillgodonjuta, utan äfven äro tillbakagående, faller af sig sjelft, enär jemnlikheten emellan båda mer och mer aflägsnas.
Midt igenom landet och till åtskilliga orter vid kusterna går redan det anlagda jernvägsnätet.
Den icke obetydliga och ganska vigtiga delen öster om detsamma, nemligen södöstra delen af Småland samt Blekinge län, är dock fortfarande lemnad åt sitt öde i afseende på inre kommunikationsmedel, oaktadt både flottans station i Carlskrona och den för ortens handel vigtiga staden Calmar äro belägna å dess kust.
Det är derföre, som jag anser mig pligtig att fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på angelägenheten af en jernvägs anläggande å denna ort.
Undersökning är verkställd och kostnadsförslag uppgjordt för en sådan från Wexiö till Carlskrona och med en utgrening till Calmar; och är det denna undersökning, detta kostnadsförslag, som jag härmed vördsamt underställer Rikets Ständers pröfning, förvissad att ett noggrant öfvervägande af frågan skall ådagalägga ämnets vigt.
För jernvägens anläggning från Wexiö till Carlskrona torde den enda omständigheten, att rikets örlogsflotta vid sistnämnda stad har sin station, vara tillräckligt talande, enär denna omständighet är allmänt känd.
Hvad åter beträffar den öfriga delen af den föreslagna jernvägen, så enär jag icke får antaga att de för densamma talande skälen äro lika allmänt bekanta, tillåter jag mig i afseende på denna anföra, dels att den skulle på ett närmare sätt sammanknyta Carlskrona med den folkrika och sädesproducerande ön Öland äfvensom med det inre af landet, hvarigenom utbyte af detta sednares nu mindre afsättliga, men icke obetydliga skogsprodukter, fabriks- och 310 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 216. bruksalster emot öns spanmål, hästar och hornboskap, m. m. befrämjades, dels att de särskilda orterna å östra fastlandet kommo i en närmare beröring med hvarandra och dels att, om en sammanbindning med vestra kusten framdeles skulle ifrågakomma, denna bandel måste betraktas såsom för dylikt ändamål destomera passande, som staden Wexiö redan är medelst jernväg sammanbunden med södra stambanan, från hvilken naturligtvis en bana vesterut skall anläggas, i händelse någon sammanbindning af rikets båda kuster uti antydda hänseende skulle ifrågakomma.
Härtill kan läggas icke mindre de skäl, som i allmänhet tala för kommunikationsanstalter med afseende på de särskilda orternas välbefinnande, utan äfven det att Statens öfriga stambanor skulle få en ökad inkomst genom den större trafik, som ovilkorligen måste blifva en följd af ökadt antal sidogrenar af enahanda beskaffenhet.
Slutligen får jag nämna, att städerna Carlskrona, Calmar och Wexiö samt deremellan liggande landtkommuner åtaga sig för ändamålet uppoffra en tiondedel af hela kostnaden 10,000,000, eller högst en million R:dr, under förbehåll att, emot upplåtande af erforderlig jord för banans anläggning samt inlösen af de hus, sorn måste undanrödja^, derpå få afqvitta så stort belopp, som för sagda ändamål är i kostnadsförslaget beräknadt
På grund af hvad jag här ofvan anfört, får jag, jemte åberopande af till ämnet hörande karta och handlingar, som till Höglofliga Stats-Utskottet skola öfverlemnas, alltså vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte besluta, det en jernväg skall på Statens^ bekostnad anläggas från Wexiö till Carlskrona och Calmar i den rigtning deröfver upprättade kartan utvisar, samt att för arbetets påbörjande under 1867 anvisas minst Två millioner R:dr R:mt.
Nils Petersson, från Calmar län.
Uti förestående motion förena sig: Gustaf Jonsson, E. J. Rudberg, från Calmar län. från Öland. r Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 217. 311 Af Nils Petersson från Calmar län, om nedsättning af antalet båtsmän inom södra Möre härad emot erläggande af valcansafgift, m. m.
Uti den vid sistlidne riksdag till Kongl. Maja aflåtna skrifvelse, angående regleringen af Femte Hufvudtiteln, är i fjerde punkten ett förslag, “att Eders Kongl. Maj:t täcktes taga i öfvervägande, huruvida icke, utan skada för sjöförsvaret, någon del af båtsmanshållet kunde hållas vakant, samt att derför inflytande medel användes, dels till förhyrande af matroser för sjörensten, dels till ökad öfning för flottans öfriga manskap, samt att Eders Kongl. Maj:t i sådant fall ville till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition i ämnet.“
Men af Kongl. Maj:ts Proposition, angående Statens tillstånd och behof, som är vid denna riksdag till Rikets Ständer aflåten, kan jag icke finna något förslag i denna syftning.
I Stats-Rådsprotokollet af den 16 September 1865 föreslås väl i den 28 punkten, att en komité måtte tillsättas för att undersöka förhållandet af allt för sträng rotering med båtsmän inom provinsen Blekinge; och då det väl torde vara allmänt kändt, att södra Möre inom Calmar län är fullt ut lika strängt roteradt som provinsen Blekinge, och klagomål deröfver icke saknas inom södra Möre, så kan jag icke fatta hvarföre detta sednare blifvit förbigånget vid förslaget till komitéens undersökningsområde.
Då Blekinge på 875 hemman håller 1,500 båtsmän; så hålles inom södra Möre ‘härad på 500 hemman 800 båtsmän; således inom dessa provinser en båtsman på ungefärligen hvart i:dels hemman.