Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet har tagit detta ärende i öfvervägande, men då redan, genom det af motionären åberopade Kongl. Cukulärbref den 3 December 1823, blifvit i nåder tillåtet att, utan hinder af hvad dittills varit i Kyrkolagen och enskilde författningar i motsatt syftning föreskrifvet, församhngarne må ega med sina kyrkoherdar öfverenskomma om den tid för Gudstjenstens början, som för hvarje ort kunde finnas mest lämplig, dock med iakttagande att sådane öfverenskommelser ej förr, än de af vederbörande Konsistorier blifvit pröfvade och fastställde, linge till efterrättelse lända, samt att, i händelse stridigheter inom församlingarne uti dylika frågor sig yppade, desamma då borde till Konsistoriernes afgörande öfverlemnas; anser Utskottet, enär ej antagligt är att hinder från församlingarnes sida ofta skulle möta för en öfvenskommelses träffande vid sådan tillfällen, som de i motionen omförmälde, något tillägg till redan befintliga stadganden i ämnet ej vara erforderligt; hvadan Utskottet hemställer att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Ank. till Esp.-tJtsk. den 25 April 1860, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om inskränkande eller upphäfvande af den allmogen i sju härader af Elfsborgs län sami städerna Borås och Ulricehamn beviljade särskilda handelsfrihet.
I förenämnde afseenden äro motioner väckte inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Robert Fredrik Gross från Calmar län, och af Olaus Svebilius från Gottlands län.
Den förre har till stöd för sitt förslag, som afser inskränkning af gårdfari - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets
Betänkande Att 77. 7 handeln, åberopat en af Bengt Nilsson från Kronobergs län vid sista riksdagen väckt motion i samma syftning med afseende på Sunnerbo härad i nämnde län.
Samma skäl, som deri åberopades, voro äfven tillämpliga på all gårdfarihandel, och Westergötlands innevånare, hvilka derpå erhållit monopolium, skulle säkert sjelfve kunna intyga, huru denna handel i sednare tider urartat.
Ursprungliga skälet för den dem beviljade rättighet att genom handel inom riket afsätta produkterna af provinsens hufvudsakliga binäring — väfnader, var det, att deras jordbruk icke lemnade tillräcklig afkastning för innevånarnes behof till deras uppehälle och till de dryga skatternas utgörande.
Men minsta delen af hvad gårdfarihandlanderne nu hafva att till salu utbjuda, utgjordes af nämnde binäring, hvaremot utländska varor nu mera till öfvervägande myckenhet utgöra dessa handlandes hufvudsakliga lager.
Motionären hade icke för afsigt att vilja inskränka handels-friheten eller lägga hinder i vägen för afyttrande af de produkter, som inom Westergötland tillverkas eller förädlas, utan afsåge endast att söka förhindra spridandet af lyxartiklar och utbredandet af sedeförderfvet; för hvilket ändamål motionären ville omnämna huru vid utöfvandet af denna handel nu tdlqinee.
De utländska tyger, hvaraf gårdfarihandlandens lager hufvudsakligen bestode, inköptes hos handlande judar i Göteborg på 3 å 6 månaders kredit.
Det vore allmänt kändt att desse sistnämnde årligen göra icke obetydliga förluster på deras gäldenärer, men då varor fortfarande på nämnde sätt utborgades, vore häraf klart, att förlagsmannen måste tillgodoräkna sig en betydlig vinst, hvilken, tillika med den förtjenst på försäljningen, som gårdfarihandlanden måste påräkna, återfölie på den fattige landtmannen och isynnerhet den arbetande klassen.
Detta bevisades bäst deraf, att, om man i en stapelstad hos en köpman, hvilken sjelf införskref sina varor, efterfrågade priset på en vara af samma slag med den, som af gårdfarihandlande afyttras, skulle det befinnas icke allenast att varan vore af bättre beskaffenhet, utan ock att priset vore betydligt lägre.
Sedan gårdfarihandlanden sålunda försett sig med dessa varor, hvartill komme ett mindre parti af ofvannämnde binärings produkter, jemväl taget på kredit i hembygden, begaf han sig ut ofta tillika med flere drängar att besöka de mindre städerna och landsbygden, för att i sin tur utborga varorna.
Då han lemnade kredit på G å 9 månader, förleddes den tjenande klassen ofta att förstöra hela sin lön, på onyttiga eller mindre behöfliga artiklar.
Ilärförutan inverkade dessa handlandes kringstrykande lefnadssätt i hög grad menligt på sedligheten, i hvilket afseende flere exempel kunde anföras.
Gårdfarihandeln, ursprungligen afsedd för det lofliga ändamålet att afsätta hvad i en fattig provins i handaslöjd tillverkas, hade följaktligen ett högst menligt inflytande, isynnerhet på den tjenande klassen inom de öfriga provinserne i riket.
För alt på cn gång söka förekomma detta onda och ändock icke beröfva 8 Allmänna Besvärs- och Eleonomi-Utskottcts Betänkande As 77.
Westergötlands innevånare rättigheten att utom provinsen afsätta sina slöjdalster, har motionären föreslagit: att gårdfarihandel, vid äfventyr af konfiskation af de till salu utbjudna varorna, helt och. hållet förbjudes, men att det må vara Westergötlands innevånare obetaget att, i öfverensstämmelse med hittills gällande föreskrifter, i städer och på marknader å landet inom riket afyttra hvad som i handaslöjd af dem i hemorten tillverkas eller uppköpes.
Olaus Svebilius åter har anfört, att ett lands handelsrörelse aldrig kunde få någon säker utveckling, så länge undantagslagar funnes och särskilda förmåner beviljades vissa personer eller vissa orter, och samma Handeis-ordning icke gällde för alla och öfverallt.
Denna allmänna statsekonomiska sanning bekräftades dag ligen genom följderna af gårdfarihandel, sorn, enär man icke på förhand och med visshet kunde veta hvilka varor den hade att erbjuda, förhindrade eller åtminstone hämmade den ordnade handeln.
Hinder och svårigheter för en orts handlande att med säkerhet drifva sm rörelse verkade menligt äfven för den ortens öfrige innevånare, bland annat, derigenom att osäkerheten och risken i spekulationer måste uppvägas genom möjligheten af större vinst, och en prisstegring framkallades, som i sjelfva verket blott vore en assuranspremie för hvad den bofaste köpmannen äfventyrade genom möjligheten af en gårdfarihandlandes ankomst inom hans handelsområde.
Sådant märktes icke af menige man, emedan utgifterna för betäckande af den bofaste köpmannens risk utgingo i små poster tillsammans med liqviden för varan; men den, som ur statsekonomisk synpunkt betraktade förhållandet, kunde lätt beräkna att konsumenterna på detta sätt fingo sammanlagdt utbetala betydliga summor, utan att erhålla den ringaste tillökning i varumängd.
Men för gårdfarihandel afskalfande talade icke blott slatsekonomiska skäl.
För en sådan åtgärd erbjödo sig äfven motiver, hemtade från moralens, den allmänna ordningens och helsovårdens intressen.
Gårdfarihandel hade många möjligheter för sig att undgå lagens väktares uppmärksamhet.
Sjelfva sättet för denna handel lockade till lagbrott, på hvilka penningar kunde förtjenas.
Den skulle egentligen endast sysselsätta sig'med produkterna från de härader, som åtnjöto denna handelsrätt, men hvar man visste, att den nu mera omfattade hvarjehanda svenskt och utlänskt kram, det sednare ofta tullförsnilladt.
Den plägade äfven till landsbygden skaffa arsenik och andra gifter, som fördomen eller folktron antog sig behöfva till vissa ändamål, men hvilkas innehafvande och begagnande lagen i allmännhet förbjöd.
På samma gång den sålunda sjelf främjade lagbrott, gjorde den äfven landsbygdens oförderfvade innevånare till medbrottsliga — lärde dem att att handla och vandla i smyg och dölja sina åtgärder för offentlig kontroll; — med ett ord den alstrade sålunda hos folket bakslughet, list och andra dåliga egenskaper.
Ynglingarne Allmänna Besvärs- ock Ekonomi-Utskottets Betänkande M 77.
9 Ynglingarne sändes ut med sina varor att färdas kring land och rike, icke ledde af annat intresse än förvärfningsbegäret.
Allt det goda inflytande, som hemlifvel kan utöfva pä mannen just i de år, dä lian stadgade sin karakter för framtiden, ginge förloradt och i stället verkade endast det kringirrande lifvets frestelser vid sidan af egennyttan.
Man borde vid sådant förhållande ej förvånas deröfver, om den kringirrande handelseleven blefve ett oller för laster och osedlighet, om han sjelf blefve en utbredare deraf.
Man mäste, tvärtom, förundra sig deröfver, att så många hederliga och aktningsvärda män kunde finnas i en ort, hvars ungdom förnötte sina bästa år på vandringar borta från hemmet.
Motionären önskade visserligen all tillbörlig frihet i handel och vandel, men han vdle äfven att möjlighet skulle finnas till offentlig kontroll att allt tillgick rätt och lagligt.
Hvilken kontroll kunde väl finnas på handlande, som färdades från gård till gård med sina varor och derigenom alltid kommo i tillfälle att välja tid och ort för lagöfverträdelser.
Också kunde man vara öfverlygad att icke hvar tusende lagöfverträdelse. som begicks af gårdfarihandlande, blefve åtalad, än mindre bestraffad.
Det kunde derföre anses såsom ett hån, när gårdfarihandel försvarare ville bemöta klagomålen öfver missbruken med uppmaningar att göra åtal.
Bland ytterligare olägenheter af de gårdfarihandlandes kringirrande lif vore den sedeslöshet, som derigenom utbreddes, och de bittra följderna häraf drabbade tungt fattigvården och helsovården.
På grund af hvad nu blifvit y tirad t och då, till följd af den för allmogen i allmänhet gällande handelsfrihet på städernas torg och allmänna saluplatser, det syntes vara lika obehöfligt för Westgötar som för Östgötar och andre att hafva annan handelsrätt, än den som tillkommer alla enligt 1846 ars Handels-ordning, samt.^enär hvad här ofvan blifvit uttaladt gällde lika för alla andra slags i gårdarne kringvandrande handelsexpeditör, såsom kolportörer och dylika, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t anhålla, att all slags gårdfarihandel måtte förbjudas.
Den handelsrättighet, hvars upphäfvande eller inskränkande nu blifvit ifrågasatt, har från äldre tider varit utöivad af en del utaf Westergötlands allmoge.
— Handlingar från dessa tider utvisa, alt allmogen haft så kallade utlöpare, som försålt linne- och ylleväf, smiden och träkärl, och i de af Konung Gustaf II Adolf den 25 Maj 1622 för staden Borås utfärdade privilegier stadgades att, som dessa utlöpare varit städerne till förfång, skulle efter nämnde privilegiers dato ingen Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 8 Sami. 17 Uäft. 2 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 77. hafva tillstånd till sådant utlopp kring riket, utan skulle de sig i staden nedsätta och der burskap vinna.
Det visade sig likväl sedermera, att allmogen i dessa trakter fortfor att idka landsköp, ehuru genom nämnde stads anläggande varit afsedt att sådant förhindra; och genom Konung Carl XI:s bref till ortens Landshöfding af den 20 Oktober 1680, i anledning af förd klagan af bönderno i Åhs och Wedens härader deröfver att staden Borås, under förmenande att intrång skedde i dess privilegier, ville lägga hinder i vägen för den af dem idkande handel, medsafs att innevånarne i nämnde härader skulle få bruka deras vanliea 7 O O ringa handel med svarfveri och brynstenar.
Sedermera hafva genom särskilda resolutioner dels uppå allmogens och dels uppå städernas besvär de medgifvanden skett, som gifvit anledning till den dessa orter beviljade handelsfrihet.
Kungörelsen den 5 Juni 1822 sammanfördes de äldre stadgandena rörande frihet för allmogen i sju härader af Elfsborgs län, nemligen Åhs, Wedens', Kinds, Marks, Bollebygds, Gäseneds och Redevägs härader samt städerna Borås och Ulricehamn att genom gårdfarihandel försälja hvad af allmogen inom orten blifvit tiliverkadt, hvarpå särskilde ändringar i berörde stadganden och tillägg dertill blifvit gjorda genom Kongl. Kungörelserne den 29 November 1826, den 29 Augusti 1827, den 7 Juli 1828, den 6
Enligt 1734 års lag 6 kap.
Handels-Balken är det landsköp, om någon å landet håller köpmannavaror fala i sitt hus eller dermed far från by till by att köpslaga, och om man å landet uppköper landtvaror att der eller i köpstad försälja, samt om man å landet har något nederlag; hvaremot medgifvet är och såsom landsköp ej räknas, att lägga sin egen afvel och afrad upp , och den sälja hvar man vill, eller att landtmannen till sin bergning och nödtorft byter vara i vara eller köper för reda penningar hvad annan af sin afvel låta kan.
Flere äldre och nyare författningar berättiga äfven allmogen att hvar som helst försälja dess egna tillverkningar och ortens produkter.
Sålunda stadgas i 2 § af Kongl. Resolutionen på städernas besvär de* 28 Augusti 1727, att allmogen icke kan förmenas, att sig till hjelp och understöd sälja så i städerne, som på landet', hvad de sjelfve arbeta och förfärdiga kunna; dock må den ene bonden ej köpa slike varor af den andre och dem åter till salu hålla; — i 4:de § uti Kongl. Försäkran och Stadfästelsen på Svenska och Finska allmogens fri- och rättigheter den 4 April 1789, att allmogen tillätes derefter på enahanda sätt, som dittills dem beviljadt varit, inom riket föra och afsätta sin egen och sine grannars afvel och slöjder; men ej egde någon bonde vid ansvar, som lag stadgade, af andre köpa deras afvel och varor för att deraf upplag göra; de händelser dock undantagne, der sådant genom särskilda författningar är tillåtet; — samt uti 6 § i Kongl. Kungörelsen den 9 Januari 1822, att det i samma Kongl. Kungörelse stadgade förbud för glas- och porcellaines-förare samt smides-handlare att, i ändamål af sådane varors försäljning uti landsorterne kringresa, icke skulle i något fall utsträckas till all - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JYi 77. il mogen, utan den derefter som dittills ega rätt att med sina egna handaslöjder tili hvad ort som helst inom riket sig begifva och dem försälja.
Genom 8 § i Kongl. Resolutionen på allmogens besvär den 17 December 1734 är bifallet att de af allmogen, som idka handaslöjder i jern- och träredskap, som de kunna afsätta, så väl i städerne, som hos deras grannar å landet, måge slippa att derföre betala gerningsören till nästa städer, helst de ej kunna begripas under socknehandtverkare; och genom Öfverståthållare-embetets på grund af Kongl. Maj.ts nådiga Skrifvelse den 19 Maj 1824 meddelade kungörelse af den 5 Juni samma år är stadgadt i afseende på den Norrländska allmogen, att den skulle tillåtas att i gårdar och bodar vid allmänna ställen inom hufvudstaden, under enahanda tillsyn som på torg och i hamnar eger rum, sjelf försälja de väfnader, fogel, vildt och andra viktualievaror, som af denna allmoge dit införas, dock icke i mindre partier, än lispund, fjerding och stycketal, efter hvarje varas särskilda beskaffenhet.
Kungörelsen om en fri viktualiehandel af den 31 Augusti 1815 innehåller, bland anuat, att handeln med kreatur, viktualievaror och andra inhemska landtmannaprodukter, såsom smör, ost, saltadt och torkadt eller rökt kött och fläsk, fogel och annat vildt, saltade och torra fiskvaror, sill, humle, talg, råa hudar och skinn, korn, ull, honing, vax, m. m. dylikt skulle derefter, likasom handeln med spanmål, på enahanda grunder, vara fri och obehindrad; att en hvar, som på landet vore bosatt och som, utan att bero af andra, egde lagligt skydd och försvar (städernas innevånare, hvilka med behörigt tillstånd drifva handel, härifrån icke undantagne) skulle vara berättigad alt med sådane varor handel idka, dem från ort till annan transportera, upplägga eller i parti föryttra både under och emellan marknader, både i städerne och på landet; och skulle utbyte af landtmannaprodukter likaledes vara fritt och obehindradt; att minuthandel med varor af omförmälde beskaffenhet finge på landet af landtmän idkas och jemväl af dem, under iakttagande af särskilda föreskrifter, iuföras till afsalu i städerna.
Vidare är förklaradt i Kongl.
Kungörelsen angående närmare bestämmande af landtmäns och städernes handtverkares handelsfrihet af den 28 Augusti 1834, 1:o att landtmän, till följd af gällande författningar, ej må förmenas hvar helst på landet och i städerna, äfven vid tillfällen, då frimarknad ej hålles, att föryttra deras och grannars afvel och af dem åstadkomna tillverkningar af hvad slag som helst, mer eller mindre fulländade; dock utan rättighet för landtmän att för egen räkning idka handel med andra inköpta landtmannavaror och tillverkningar, än sådane, med hvilka genom särskilda författningar fri handel är medgifven; 2:0 att städernes handtverkare jemväl ega, att i hvad stad som helst, äfven utom marknader, sina arbeten föryttra; och 3:o att landtmän äfvensom handtverkare i städerna, som åstunda att i öppna bodar i städerna hålla sina tillverkningar till salu, skola dertill vara berättigade på sätt och i den ordning, som för fabriksidkare är stadgadt. 12 Allmänna Utspär*- och fikmomi-Utskottets Betänkande M 77.
Nu gällande Handels-ordning af den 22 December 1846 innehåller i 5 §: »Alla slags inhemska landtmanna-produkter må hvar och en ega att på landet upphandla och, vid eller utom marknader, partivis föryttra.» »Landtman ega äfven, att sådane varor, med undantag af bränvin, å landet i minut till salu hålla.» »Fabriks- och bandtverksidkare vare likades oförhindrade att sine tillverkningar i hvad myckenhet som helst å landet afyttra.» Fabriks- och Handtverks-ordmngen af samma dag har i 2 § följande lydelse: »Landtman vare ock, med bibehållande af den hittills dem medgifne arbets- och slöjde-fnhet, utan särskild tillåtelse, oförhindrade att, med biträde af sina hemmavarande barn och lagstadda tjenstehjon, till afsalu förfärdiga de fabriks- och handtverksarbeten, hvilka såsom föremål för husflit kunna af dem åstadkommas.»
Enligt desse och flere andre författningar är rikets allmoge i allmänhet medgifvet att hvar helst köpare finnes försälja ortens afvel och afrad, och 5 § Handels-ordningen samt 2 § af Fabriks- och Handtverks-ordningen innehålla endast en bekräftelse af den landtman förut beviljade frihet till försäljning af landets produkter, hvartill, enligt hvad förfaltningarne utmärka, äfven böra räknas husslöjdens alster.
Den särskilda lagstiftning, som, till förmån för ofvannämnde två städer och sju härader, innefattas i Kongl. Kungörelsen den 5 Juni 1822, utgör således endast undantag från stadgandena i 6 kap.
Handels-balken. att ingen må å landet uppköpa och å nederlag hälla landtvaror samt dem å landet eller i köpstad försälja.
Fördelen, som genom denna undantags-lagstiftning kan anses vara dessa orter beredd, synes sålun da blott tillgodokomma gårdfarihandlande borgare i städerne Borås och Ulricehamn, derigenom att de, på grund af 23 och 26 §§ i förenämnde Kongl. Kungörelse, ega att af allmogen i orten uppköpa varor i parti samt desamma sedermera kringsända till försäljning i minut i öfriga delar af riket.
Jemte förrberörde undantags-bestämmelser innehåller Kongl. Kungörelsen den 5 Juni 1822 för öfrigt hufvudsakligen kontroll-föreskrifter beträffande den ofvannämnde sju härader och två städer beviljade särskilda handelsfrihet.
Dessa kontrollföreskrifter, meddelade i ändamål att förebygga missbruk vid handelns utöfvande, hafva dock, enligt hvad erfarenheten visat, ej kunnat hindra att grundade klagomål i detta afseende ofta förekommit.
Då nu, på grund af andra stadgande!), landtman i allmänhet ega att utan hinder afyttra deras tillverkningar, skulle, i Utskottets tanke, en förändrad lydelse af 5 § Handels-ordningen, som mera tydligt bestämde denna rättighet, göra de nu gällande undantags-bestämmelserna i 1822 års Kungörelse obehöfliga; hvartill kommer, att de öfverklagade missbruken, som nu, till följd af vana, ofta fått ostraffadt bedrifvas vid utöfvandet af gårdfarihandel, lättare skulle kunna förekommas, om Allmänna Besvärs- och Ekonomi-UtskoHets Betänkande M 77, 13 ett allmänt stadgande i afseende på sådan handel blefve meddeladt.
Härvid torde anmärkas, att, genom uppbäfvande af nämnde Kungörelse, en obehörig inskränkning skulle ske i den gårdfarihandlande borgare i Borås och Ulricehamn medgifna rättighet, att, i likhet med allmogen, idka gårdfarihandel samt att hålla öppen bod i andra städer för försäljning af ortens tillverkningar; men då, enligt 3 § Handels-ordningen 1 morn., idkare af fabrik eller handtverk, så i stad, som på landet, ega att, mot erläggande af viss afgift, i hvilken stad som helst, sjelfve eller genom andre, föryttra sina egna tillverkningar i öppna salubodar eller från andra upplagsställen, och, enligt 2 mom. i samma §, en hvar eger att å allmänna försäljningsplatser i städerne, vid eller utom marknader, sine alster och tillverkningar till salu hålla; samt tillverkning af väfnader, som utgör dessa orters förnämsta näringsfång, måste kunna hänföras till fabrikshandtering, så torde, med jemväl fästadt afseende å innehållet af sista morn. i 5 § Handels-ordningen, någon skada genom borttagande af omförmälde undantags-bestämmelser ej kunna desse städer tillskyndas.
Med stöd af hvad sålunda blifvit anförd t anser Utskottet sig ega anledning hemställa, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att den i 19 § af Handels-ordningen den 22 December 1846 omförmälda särskilda handelsfrihet, som är medgifven allmogen i sju härader af Elfsborgs län samt städerne Borås och Ulricehamn, må upphäfvas, och annan gårdfarihandel hädanefter icke vara tillåten än den, som, på grund af öfrige rörande handel och näringar gällande författningar, må anses vara i allmänhet medgifven; samt att, i följd häraf, 1 och 2 mom. 5 § Handels-ordningen måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Alla slags inhemska landtmanna-produkter och husslöjds-alster må nvar och en ega att på landet upphandla och, vid eller utom marknader, partivis föryttra.
Landtman ege äfven att sådane varor, med undantag af bränvin, å landet i minut försälja.» Stockholm den 24 April 1860. 14 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 78.
Ank. till Exp.-Utsk. den 25 April 1860, kl 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion om rättighet för rusthållare att medelst kronoskjuts få soldalmunderingarne transporterade till och från möten.
Uti memorial, som Hedervärda Bonde-Ståndet remitterat till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, har Riksdags-fullmägtigen Johannes Andersson från Elfsborgs län, enär rusthållare finge vidkännas stort besvär och mångdubbel kostnad för munderingarnes transporterande till och från mötesplatserne, derför att kronoskjuts icke härtill uppbådats, utan rusthållarne sjelfve måst emot lega anskaffa skjuts, föreslagit, att rusthållarne måtte, för transporterande af munderingspersedlarne till och från möten, få begagna kronoskjuts, på sätt för infanteriets munderingar egde rum.
Då till stöd för motionen blifvit åberopadt, att rotehållarne skulle vara befriade från transport af infanteriets munderingar, torde böra erinras, att det endast är till generalmönstring, som lifmunderingens transport af rotehållare skulle kunna ifrågakomma, men att de blifvit från denna skyldighet befriade, då Beklädnads-direktionerne fingo beklädnadens underhåll sig ålagdt.
Förhållandena äro i allt fall väsendtligen olika mellan rusthållare och rotehållare; och då skäl torde vara att icke utan synnerliga anledningar för de kronoskjuts-skyldige öka tungan af deras skjutsningsskyldighet, hemställer Utskottet, att någon Rikets
Ständers åtgärd icke må i anledning af mo tionen vidtagas.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Memorial JM 79. 15 N:o 79.
Memorial, i anledning af återremiss utaf Betänkandet JY2 57. * Förenämnda Betänkande, hvaruti Utskottet afstyrkt åtgärd i anledning af väckt motion om förändrad behandling af frågor om ansvar för vanskötsel af rusthäst samt om upphörande af visitationer å rusthästarne, har blifvit af Hedervärda Bonde-Ståndet återremitteradt; men som öfrige Riks-Stånden bifallit samma Betänkande, kan återremissen icke till vidare handläggning af detta ärende föranleda.
Stockholm den 24 April 1860. 16 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Vtskotlets Memorial Al 80.
Ank. till Eip.-Utsk. den 25 April 1860, kl. 12 midcl, Memorial, i anledning af återremiss utaf Betänkandet Jtä 59.
Af ofvannämnda Betänkande, deruti Utskottet meddelat yttrande i anledning af väckte motioner om dels revision af, dels särskilda ändringar uti Kongl. Maj:ts nådiga Instruktion af den 10 November 1855 för Landshöfdingarne i rikets län samt de vid Läns-styrelsen anställde tjenstemän, har första punkten, afstyrkande förslaget om revision af omförmälde Instruktion, blifvit af Vällofliga Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet samt femte punkten, behandlande väckta frågor om