Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med förbiseende af 87 § Regeringsformen och i strid mot 18 § sista momentet i Justitie-ombudsmannens instruktion, bar nemligen Justitie-ombudsmannen, efter hvad så val embelsberättelserne, som den allmänna redogörelsen närmare utvisa, hos Kongl.
Maj:t i underdånighet hemställt, alt i åtskilliga uppgifne fall, der lag icke blifvit, enligt Juslitie-ombudsmannens förmenande, rätt tolkad, måtte utfärdas lagförklaringar, hvilka, sådane de af Justitie-ombudsmannen blifvit föreslagne, äro af den beskaffenhet, alt de uppenbarligen innefatta tillägg till eller ändring uti gällande lagar och följaktligen ny lag.
Då Kongl. Maj:t på denna grund icke funnit skäl att lill Justitie-ombudsmannens hemställan lemna bifall, har väl Justitie-ombudsmannens förfarande icke haft någon menlig följd, men såsom ett fel måste det dock anses, och det destomera anmärkningsvärdt, som Justitie-ombudsmannen, sedan hans omförmälda hemställan blifvit afslagen, underlåtit alt hos Rikets Ständer väcka fråga om lagförbättringar i alla hänseenden, der förenämnde lagförklaringar skulle varit erforderlige.
Slutligen och i sammanhang härmed, tror jag mig böra fästa uppmärksamheten vid en omständighet, som Justitie-ombudsmannen väl icke förbisett, men åt hvilken han icke synes mig hafva egnat ali den omtanka, sakens vigt kraft, nemligen den stora osäkerhet i lagskipningen, sorn uppkommit derigenom, att domstolarne, och i främsta rummet högste domstolen, i anseende till skiljaktig uppfattning och tillämpning af lag ofta i likartade läll meddela stridiga beslut, som i de kollegiala domstolarne blifva beroende af en tillfällig pluralitet.
En sådan stridighet i uppfattning af lagens mening är i viss mån en oundviklig följd af ofullkomligheten i all mensklig lag och måste oftare inträffa och blifva mer i ögonen fallande, då, såsom hos oss, domstolarne icke äro pliktige, eller ens berättigade, att i något fall ställa sig gifne prejudikater lill efterrättelse.
Ett, och, efter min lanke, det förnämsta, ehuru föga använda, af de i lag anvisade botemedlen mot det onda, ligger i den för Justitie-ombudsmannen stadgade skyldighet att anmärka bristerna uti lagar och författningar samt uppgifva förslag till deras förbättring.
Justitie-ombudsmannen har i sina embetsberättelser väl framställt några la exempel på stridig lagtolkning, men ännu färre och af jemförelsevis ringa vigt äro de af Justitie-ombudsmannen väckta förslag till lagförbättring.
Hvad Justitie-ombuds - Lag-Utskottets Utlåtande N.-o <4. 23 mannen härvid underlåtit, torde dock, vid betraktande af hvad hans företrädare i cmbetet, hvilkas förvaltning deraf blifvit af Rikets Ständer i allo godkänd, i ämnet åtgjort, icke böra serdeles mycket läggas honom lill last, men jag anser frågan vara af allt för stor vigt att kunna med lystnad förbigås.
Åtskilligt kunde väl härförutan vara att anmärka, hufvudsakligen i afseende 3 många bland de åsigter, hvilka Justitie-ombudsmannen här och der i de temligen vidlyftiga embelsberättelserna uttalat, men, enär de, efter mitt omdöme, felaktige åsigterne icke synas haft något väsendtligt inflytande på Justitie-ombudsmannens embetsförvaltning och öfriga anmärkningar deremot äro af mindre betydenhet, tror jag mig kunna lemna detta å sido, och får jag, med åberopande af Utskottets betänkande, så vidt detsamma icke strider mot hvad jag i omförmälde måtto anfort, förklara, att jag anser Justitie-ombudsmannen hafva i utöfningen af sin befattning utvecklat en mer än vanlig verksamhet och att, om än han dervid i ett och annat hänseende felat, Justitie-ombudsmannen likväl i allmänhet med nit sökt all uppfylla sitt kall.” Af Herr JVeidenhielm yl.: ”Om man bedömmer nit efter mångfalden af dess yttringar, utan afseende å yttringarnes art och beskaffenhet, så kan man icke förneka, att Utskottet haft skäl att gillande framhålla Justilie-ombudsmannens embetsförvallning; men den, som mera ser på kärnan, än skalet — den, som blott godkänner det nit, hvilket i sina verkningar kan blifva välgörande och således ej utöfva ett störande inflytande på de punkter, ditåt nitet är riktadl, — han måste tveka alt instämma med Utskottet.
Visserligen vittnar mängden af de anmärkningar och åtal, hvarför de granskade diarier och registraturer redovisa, derom, att Justitie-ombudsmannen icke latit sin tillsynings- och åklagaremakt ligga neder; men betraktar man hans åtgöranden i öfrigt, framkallas ovillkorligen ett tvifvel, huruvida han rätt uppfattat idéen af sitt embete, sådant det varit af stiflarne tänkt; och denna hans uppfattning och deraf föranledda verksamhet påkallar ett närmare skärskådande i samma man, som Justitie-ombudsmannen i allmänhet sökt alt åt cmbetet gifva en större omfattning samt såmedelst åt sin embetsutöfning tagit en allmännare uppmärksamhet i anspråk.
Att denna uppmärksamhet emedlertid företrädesvis fästats vid det sätt, Justitieombudsmannen begagnat för utredning af lagskipningens varande tillstånd, har Utskottet ock erkännt, ty genom det begagnade sättet bar Justitie-ombudsmannen beredt sig tillfälle att granska och bedömma åtskilliga af högsta domstolen meddelade beslut; och den af honom försvarade gransknings- och omdömesfriket har runnit bifall af majoriteten inom Utskottet.
Härutinnan har jag icke kunnat in - 21 Lag-Utskottets Utlåtande N.-o 5. stämma; och saken är af den vigt, att jag anser mig piiktig framlägga de skäl, hvarpå jag stödjer min öfvertygelse i denna del. ”Ifrågasattes nämnde frihet,” säger Justitie-ombudsmannen, ”skulle den alllmänna fria yttranderätten i och med detsamma vara ifrågaställd, oell utan rättig”heten att granska och falla omdömen öfver högsta domstolens beslut vore någon ”utredning af lagskipningens tillstånd icke möjlig.”
Men man måste skilja emellan den offentliga kritiken, denna hvar och en i tryckfrihets-lagen medgifna fria yttrande rätt, utan andra band, utan annan ansvarighet, än samma lag pålägger och den frihet, man eger åtnjuta vid utöfningen af en pligt, som grundas på serskilda föreskrifter.
I förra hänseendet gifvas ej andra band, än lagen, och hvarje försök alt inskränka den derpå grundade frihet vore riktadt mot den fria yttrande-rätten.
I det sednare åter är friheten begränsad af de föreskrifter, hvilkas fullgörande äro i fråga.
Någon frihet består nemligen ej utan lag.
Den är dess begränsning, men ock dess värn.
Det är i följd deraf, som gränsen eller vidsträcktheten af den frihet, Justitie-ombudsmannen bekämpar, så vidt den afser förvaltningen af det uppdrag, honom är anförtrodt, måste sökas i den lag, som utstakar sferen för hans verksamhet och gifver behörighet ät hans åtgöranden.
— Justitie-ombudsmannen skall, heter det i 1 § af den för honom utfärdade instruktion, hafva en allmän tillsyn öfveå lagars, författningars och instruktioners efterlefnad af domare, embets- och tjenstemän, samt, om de i sin embetsutöfning af väld, mannamån eller annan orsak någon olaglighet begå eller underlåta att sin embetspligt behörigen fullgöra, dem vid vederbörliga domstolar i laga ordning derför tilltala eller tilltala låta, med föreskrift derjemte, enligt 2 §, att förnämligast anmärka och beifra sådane af domare, embets- och tjenstemän begångna fel, sorn synas härröra från egennytta, väld eller grof försumlighet, eller bereda en allmän osäkerhet för medborgares rättigheter; och stadgas vidare i 4 § att, om den oförmodade händelse skulle inträffa, att antingen konungens högsta domstol eller af dess ledamöter en eller flere funnes hafva af egennytta, vrångvisa eller försumlighet så orätt dömt, att någon derigenom, emot tydlig lag eller sakens utredda och behörigen styrkta förhållande, mistat eller kunnat mista lif, personlig frihet, ära eller egendom, Justitie-ombudsmannen är pligtig att vid riksrätt den eller de felaktiga under tilltal ställa samt till ansvar efter lag befordra.
I dessa bestämmelser är den allmänna grunden lagd i afseende på Justitie-ombudsmannens förhållande lill domaremakten.
En vaksam tillsyn, i förening med åtalsskyldighet, derest förhållanderne sådant påkalla, är honom ålagd.
Vid utöfning af denna pligt, blir Lag-Utskottets Utlåtande !S:o 4.
±3 blir alltid lagen den, sorn ytterst Hiller domen öfver åtgärdens behörighet.
Men annorlunda blefve forhållandet medelst användande af den fria gransknings- och omdömes-rätt, Justi lie-ombudsmannen söker att med sitt embete förbinda.
Ifrån att vara ett värn för friheten, som alltid ställer lagen högst, blefve Justitieombudsmans-embetet en af lagen icke bunden makt, ty man får ej förgäta, att hvad Justitie-ombudsmannen i denna egenskap offentligen uttalar, hvad han inför sina principaler, Rikets Ständer, yttrar, är icke den enskilde mannens ord, utan ord, med hela tyngden af det embetes vigt, hvarifrån de utgått, utan att likväl Rikets Ständer, emot stadgandet i 90 §.
Regeringsformen, alltid kunna pröfva giltigheten af del uttalade.
Men hvartill gagnar då denna gransknings- och omdömesfrihet utan sådan pröfning?
Kan hvad Justitie-ombudsmannen uti ett så vigtigt ämne uttalar stå såsom lösa ord och en mening utan all betv delse?
I svaret på dessa frågor ligger lösningen af sjelfva satsen.
Då, på sätt nyss nämndt är, någon pröfning af de granskade besluten ej må hos Rikets Ständer företagas, dä giltigheten af Juslilie-ombudsmannens granskning och omdömen följaktligen icke kan eller må af Ständerna bedömmas, blir åter den följd, att denna granskning antingen blir helt och hållet betydelselös eller ock att domaren kommer alt stå under en, med dess oberoende oförenlig, makt.
Justitie-ombiuls mannens subjektiva åsigtcr tilläggas nemligen i sednare fallet en vigt, som ej står tillsammans med den ordning och säkerhet i samhället, som framför allt bör eftersträfvas och som för embetets välgörande inflytande sannerligen icke fordras.
En så vådlig makt hafva institutionens stiftare ej heller velat den öfverlåta, utan synbarligen deremot uppställt hinder i de särskilda bestämmelserna för Justitieombudsmannens verksamhet.
Att emedlertid deri ingår förbindelsen att uppmärksamt följa och granska lagskipningen förutsätter sjelfva ändamålet med embetet; men annat är att utöfva denna tillsyn och, i anledning af hvad derunder förekommer att anmärka, söka rättelse i den ordning, instruktionen föreskrifver, än att, pä sätt Juslitie-Ombudsmannen, enligt eget medgifvande, tillåtit sig, ”,häckla högsta domstolens åtgärder.”
Att detta sätt för utredning af lagskipningens tillstånd således icke afsetts vid åläggandet af den derom stadgade skyldighet, synes mig alltså uppenbart; och uppfattar man rätt meningen med denna utredning, betviflas jemväl ändamålsenligheten af sättet.
Justitie-ombudsmannen har emedlertid lagt den granskning, han företagit af högsta domstolens beslut, till hufvudsaklig grund för den utredning af lagskipningens närvarande tillstånd, som han för Rikets Ständer framlagt, Bih. till n. St.
Prot. 1850 & 1851. 7 Sami. 1 Afd. 2 Haft. 4 26 Lag-Utskottets Utlåtande N.-o 4. men tvifvelaktigt är dock, huruvida densamma innefattar en tillfyllestgörande grund i denna del.
Sådant har Justitie-ombudsmannen äfven sjelf erkänt, och jag delar betänkligheterna härutinnan.
Man måste nemligen taga i betraktande, att de fleste, ja alla, utom högst få, af de granskade besluten röra en period, som ligger bakom den, derunder lagskipningens tillstånd bort af Justitie-ombudsmannen utredas, och att man dessutom ifrån ett eller annat enstaka misstag hos domaren ej kan sluta dertill, alt misstagen höra till karakteren af lagskipningen.
Dessa äro grunderna för mitt omdöme, att Justitie-ombudsmannen ej eger den af honom förfäktade fria gransknings- och omdömesrätten, vid hvars begagnande Utskottet till och med måst erkänna, att han ingalunda uppfyllt grannlagenhetens fordringar, — en omständighet, som i alla händelser förtjenar ogillande.
Ehuru nyssnämnda förfarande mest fästat den allmänna uppmärksamheten, torde likväl vissa af Justitie-ombudsmannen under embetsutöfningen vidtagne åtgärder ej böra lemnäs å sido.
— De af honom offentliggjorda berättelser visa nemligen hurusom han, i sin egenskap af Justitie-ombudsman, i underdånighet begärt att Kongl. Maj:t i lagförklaringsväg ville meddela åtskilliga stadgande:), dels medelst särskilda författningar, dels ock genom tillägg till vissa §§ i allmänna lagen, hvilka derigenom skulle erhålla en förändrad lydelse.
Att blunda för dessa åtgärder synes mig icke rätt, ty de torde bäst uppenbara, huruvida Justitie-ombudsmannen sökt att bevara folkets lagbundna frihet, äfvensom hans uppfattning af sin egen ställning.
I sednare hänseendet synes mig nemligen ett misstag ligga deruti, att Justitie-ombudsmannen vändt sig till Konungen i den angelägenhet, hvarom fråga var.
I 15 och 16 §§ af Instruktionen är det sätt anvisadt, som Justitie-ombudsmannen har att följa, då han anser förklaring eller ändring af lag vara nödig.
Han bör då, heter det, vända sig med förslag till Rikets Ständerj och sådant står ock i närmaste öfverensstämmelse med idéen af det embete, honom är anförtrodt.
Men det är emedlertid icke härutinnan, som åtgärden synnerligast påkallar uppmärksamhet.
Det är beskaffenheten af sjelfva åtgärden.
Att söka bevara och skydda folkets konstitutionella rättigheter synes vara den högsta af dess ombuds pligler.
Bland dessa rättigheter är den alt deltaga i lagstiftningen en af de vigtigaste; men med ifrågavarande åtgärder har likväl Justitie-ombudsmannen sökt utverka, att Kongl. Maj:t mätte göra tillägg till, ja, ändring i allmän lag, och således ensam utöfva en makt, som grundlagarne förbehållit båda statsmakterne.
Att för detta försök låg ett hinder i grundlagen visade sig ock; men försöket är icke mindre anmärkningsvärd! såsom utgånget från Rikets Ständers Justitie-ombudsman.
Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. 27 Jag upprepar det annu en gång, — örn förmälde åtgärder synas mig företrädesvis böra tagas i betraktande da man söker bilda ett omdöme öfver arten af Justitie-ombudsmannens embetsförvaltning.
Alt Justitie-ombudsmannen ej uppfattat åtgärdernas betydelse kan jag icke föreställa mig, minst då jag betänker den af honom beifrade grundsats, att Domaren skulle vara behörig alt pröfva giltigheten af en, utaf Konungen i förcskrifven ordning utfärdad lag, d. v. s. om lagen är af den art, att båda statsmakterna i stiftandet bordt deltaga och om så äfven skett.
— Den, som kämpar för sådana läror, kan ej misstänkas för missförstånd om hvad lag är.
Inkonseqvensen vore eljest oförklarbar.
Men då jag nämnt dessa läror, kan jag ej undgå att derom jemväl yttra några ord.
De kunna icke vara framställda utan afsigt, afsigten kan ej vara någon annan, än att de mätte blifva gällande i lagskipningen, på hvilken Justitie-ombudsmannen, efter hvad mig synes, anser sig böra utöfva ett väsentligare inflytande, och grundsatser, framlagde under Justitie-ombudsmannens auktoritet, hvilka icke af Rikets Ständer ogillas, kunna ej undgå att framkalla en sådan verkan.
— Jag bestrider emedlertid icke satsen, så vidt den ur rationel synpunkt betraktas, ty då ett bestämdt sätt är föreskrifvet för stiftande af lag, följer ock, att den lag, som tillkommit i annan ordning, ej kan bibehålla denna egenskap.
Men derför lärer det icke här i Riket tillkomma domaren att uttala omdömet om lagens ogiltighet.
Jag vet väl, att det finnes land, der denna högsta pröfningsrätt af lag är lagd i domaremaktens band, men der är denna rätt äfven uttryckligen i samhällskontraktet erkänd.
Hos oss är det dock annorlunda.
Konung är omgifven af ansvariga rådgifvare, och hvarje från regeringen utgående författning eller handling måste, för att gälla, ovilkorligen vara af vederbörande rådgifvare kontrasig nerad.
Redan häri ligger en garanti mot ingrepp från regeringsmaktens sida på folkets konstitutionella rättigheter; men den ytterligare garantien finnes i den kontroll, som folket hvayje riksdag utöfvar genom granskningen af regeringens åtgärder.
Man behöfver derföre icke frukta ingrepp af vådligare art, och om försök skulle göras, står väktaren nära.
För bibehållande af säkerhet och ordning i samhället, torde man äfven funnit omförmälda garantier vida lämpligare, än att åt domaren öfverlåta en makt, sådan Justitie-ombudsmannen velat honom tillerkänna.
I ett land, der gränsen emellan den ekonomiska och privata lagstiftningen är så obestämd som hos oss, vore missförstånd i förevarande hänseende alltför ofta att befara, och oupphörligt skulle meningarne vara delade om hvad är lag eller ej.
Hvad den ene domaren ansåg sig pligtig lyda, ogillades af den andre, och den förordade pröfningsrätten kunde dymedelst leda till ett rent upplösnings - 28 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. tillstånd.
Del är detta, som man genom de af mig omnämnde garantier velat förekomma; och om Justitie-ombudsmannen tänkt mera på det samhälle, hvari vi lefva, hvars institutioner och lagar vi måste underkasta oss, hade han säkerligen ej framställt en lära, hvars vådor för samhället ej undanskymmas af den frihetsdrägt, som den blifvit iklädd.
Jag har lastat mig synnerligen vid det äfventvrliga i denna grundsats, och jag hade önskat, att Utskottet ej gatt den förbi.
Bland den mängd öfriga idéer, Justitie-ombudsmannen framlagt, skalle väl flera tåla vidare belysning; men i hvad jag här ofvan framställt, synes mig ligga ett tillfyllestgörande skäl för den åsigt, som hindrat mig att instämma i Utskottets omdöme öfver Justitie-ombudsmannens embetsförvaltning.” Af Herr doktor Säve: ”Ehuru jag i allmänhet delat Höglofl.
Lag-utskottets utlåtande och åsigt om Justitie-ombudsmannens embetsberättelse och förvaltning, biträder jag dock i afseende på åtskillige af denne embetsmans förslag till lagförklaringar anmärkningen i Hrr JVeidenhielms och Carlesons reservationer.” Af Herr Engzell: ”Uti hvad jag ärnat yttra angående Justitie-ombudsman nens förfarande, att klandra högsta domstolen och om hans försök att tillvälla domaren rättighet att pröfva giltigheten af ett utaf högsta makten ulfärdadt påbud, är jag förekommen af Herrarne Carleson och Weidenhielm, och vill således ej trötta med att upprepa samma af mig godkända åsigter i förändrade ord.
Man läser med nöje Justitie-ombudsmannens väl utförda betraktelse öfver tryckpressens missbruk inom vårt fädernesland och den rätta fosterlandskänslan tackar honom för de ord, som i hans embetsberättelse för år 1849 förekomma, då han vidrör den våda tryckpressen utöfvar på massan af folket, nemligen: ”Men mas”san skall tillvälla sig en makt — eller massans ledare skola i hennes namn ”utöfva den, — att förkasta eller vanfrejda allt hvad som i litteraturen icke behagar ”dem, eller är hinderlig'! för deras afsigter; och med tyngden af den folkgunst som ”de förvärfva genom anfall mot allt hvad som höjer sig i samhället, genom upp”retande af afund och hätskhet mot styrelse och samhällsfördelar, nedtrampa den ”verkliga upplysningen, sa vidt den står dem i vägen.”
Dessa sanna ord stå likväl i uppenbar strid med hans eget förfarande att i en embetsberättelse, som, i tryck, skall lik en tidning genomfara land och rike, klandra och nedsätta högsta makten inom vårt samhälle.
Särskildt anmärkningsvärd! förekommer mig
Justitie-ombudsmannens erkännande i börian af berättelsen för sistlidet år, alt han tagit nästan ingen del i Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. 29 Lagberedningens förslag till Rättegångsbalk, ett arbete hvaråt mig synes att han bordt egna synnerlig lid och uppmärksamhet.
I sin berättelse för år 1848 uppgifver lian visserligen, såsom orsak härtill, Lagberedningens nästan dagliga sammanträden med jemnt fortgående arbeten, hvarigenom han, som ej egde tid att alla sammankomsterna öfvervara, saknat tillfälle att vinna sammanhängande kännedom af hvad sorn förehades.
Det kan dock icke bestridas att det beror på honom sjelf att bestämma de timmar dagligen, då lian vill emottaga dem, som påkalla hans em betsåtgärd, och att hans göromål för öfrigt, under begagnande af nödiga skrifvare biträden, som honom bestås, icke så fullt upptaga en mans liela verksamhet, att han icke kunnat, om icke alla dagar, dock de flesta, i Lagberedningens vigtiga arbeten deltaga, lika med Justitie-kansleren, hvars embetsgöromål äro åtminstone lika trägna som Justitie-ombudsmanncns.
Den sednares tätare, fastän icke dageliga, besök hos Lagberedningen skulle satt honom i närmare kännedom af och beröring med arbetets gång samt uti inträngande i de åsigter och tillgörande, som hos öfrige ledamöterne gjort sig gällande, hvarigenom ock tillfälle för honom lemnats, att med dem utbyta meningar, hvilket med hans theoretiska kunskaper bordt på lagstiftningen fördelaktigt inverka, i samma mån som han derigenom skulle gifvit ökadt anseende åt det embetsnit man mäste tillerkänna honom.” Af Herr Ek, sorn biträdde Herr Weidenhielms reservation.
Af Herr JVetlerberg: ”Enligt 100 §.
Regeringsformen, har Rikets Stän ders Justitie-ombudsman åliggande att utreda lagskipningens tillstånd i Riket.
Fråga har nu uppstått, om ur denna skyldighet kan härledas rättighet för honom att klandra högsta domstolens beslut, utan väckt åtal emot de ledamöter, som i beslutet deltagit.
Svaret härpå måste sökas i grundlagarne, med hvilka den för Justitie-ombudsmannen utfärdade instruktion jemväl öfverensstämmer.
Vid sådan undersökning linner man: l:o af 21 och 23 §§.
Regeringsformen, alt Konungen har två röster i högsta domstolen, och att alla domar derifrån skola ”utfärdas i Konungens namn och med Dess höga underskrift eller under Dess Secret;” 2:o af 90 och 104 §§. förbud så väl för Ständerne att ingå i serskild pröfning af denna domstols beslut, som äfven för Opinions-nämnden att hålla allmän öfverläggning derom: 3:o af 103 §. en utväg att, genom Opinions-nämnden, få de ledamöter skiljde från högsta domarekallet, som icke gjort sig fdrtjente af att dervid bibehållas; och 4:o af 101 §.
Regeringsformen sättet att, på åtal, hvartill Justitie-kansleren är berättigad, men Juslitie-ombudsmannen förpligtad, medelst ransakning och dom, få de ledamöter afsatte, som af egennytta, vrångvisa eller för - 30 Lag-Utskottets Utlåtande N.-o 4.' sinnlighet så orätt dömt, att derigenom någon, emot tydlig lag och sakens utredda och behörigen styrkta förhållande, mistat eller kunnat mista lif, personlig frihet, ära eller egendom.
Genom sammanställning af dessa stadganden, blir det tydligt, att grundlagen velat hindra det offentliga klandret af Högsta Domstolens beslut, under det den, för att ändock göra ledamöterne åtkomliga för den påföljd, sorn ett saknadt förtroende eller en orätt dom ansågs böra medföra, danat tvenne korrektiver, ensamme för denna domstol:
Opinions-nämnden och Riksrätten.
Orsaken till nämnde hinder i Ständernas yttranderätt, för så vidt den icke endast får sökas i allmänna lagen, angående domqval, må hafva varit flerfaldig; men en är i ögonen fallande.
Man läser icke 21 och 2.3 §§., sådane de ännu qvarstå, i gällande Regeringsform, ulan att tänka sig möjligheten af domslutets beroende äfven af Konungens röster; och långt ifrån att den bevisning för omförmälda hinder, som häraf flyter, skulle försvagas, vinner den i styrka vid jemförelsen med öfriga grundlagsbud, hvaribland sista mom. i 107 §.
Regeringsformen innehåller, att, under Rikets Ständers öfverläggningar i fråga om Stats-råds skiljande från embete!, Konungens beslut uti mål, som röra enskilde personers eller korporationers rättigheter och angelägenheter, icke skola kunna ens nämnas, än mindre någon Rikets Ständers pröfning underställas.
När således representant-kallet ej medförer befogenhet till undersökning eller pröfning af högsta domstolens beslut, måste, i fall Justitie-ombudsmannens myndighet sträcker sig längre, utomordentliga anledningar dertill gifvas.
Sådane kunna dock icke sökas annorstädes än i vidden af hans grundlagsenliga verksamhet.
Denna sönderfaller i tvänne delar: utredning af lagskipningens tillstånd, hvartill, såsom resultat, hörer anmärkning om lagarnes brister och förslagtill deras förbättring, samt — åklagarekallet.
Hvad först angår nämnde utredning, med hvilkens möjlighet