Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det ä r derför vi tacka herr LundegArd, att han, hennes bäste van, gifvit oss, hennes m&amp;nga närmare och fjärmare vänner, detta kära minne, ty det har visat oss i detta dAdl6shetens och det tarfliga skvall- rets hjartlösa ' och marglösa tidehvarf bilden af en kvinna, som egde b&amp;de marg och hjarta.
Victoria Benedictsson klagade ofta., att hon icke hade fått talets glfva.
d b denna talets gsfva!
hon skulle i sttillet ha varit glad, att bon icke egde den.
Ty derigenom samlade sig hos henne med en Iange instangd bergflods kraft element, som, samlade, bildade sig till, postbuma stycke, lefvande Irarakt$irsi ' ulla bilder.
Den B e r g t a g ~ a hennes a r troligen en bland de helgjutnaste dramatiska skapelser, vi ega p&amp; vArt spr8k.
Jag talar har icke om spelbarheten, det förefaller mig namligen, som om stycken som dessa ingenting vunne gab att konirna i beröring med ett förflackande rampljus och en afventyrslysten publik.
För Of- rigt torde, om försoket gjordes, stycket h0lla profvet afven i detta afseende.
Styckets förtjänster tlro lika stora, antingen man betraktar.
karaktarsmllningen eller konfliktens utveckling.
Ämnets oerharda sv&amp; righeter gro bfvervunna med ngstan lekande lllbthet.
Och har torde det bora erinras, att sannolikt den medarbetare, hon valt, fAr dela mycket af aran, fastan h u w mycket a r och torde forblifva, en hemlig- het.
Hr Lundeglrd har ntimligen förklarat sig icke 9mna röja, Iivad som &amp; r hans i detta samarbete.
I " den Bergtagna " skildras ett stycke lif, helt och hlllet lösryckt frabn de konventionella reglerna, en sjalsstrid, der hedern f 6 ~ en ung kvinna stsr p&amp; spel.
Denna kvinna, Louise, har Antigonekaraktiirens beryktade grunddrag: ' ej för att hata men att lllska fUddes jagn (jfr sid. 92 Ernas ord: " nar man kan hata kan man ocksar lefvaR .Louise: " det kan inte jag ").
I mlnga af sina sjalsegenskaper står hon tvifvels- utan sin författarinna nara, s&amp; i den blandning af egoism och icke- egoism far dem hon älska^, som tycks utgbrra bildas djupaste origi- nalitet.
Ej stt-imningsmtbnniska, men den djupa kabnslans manniska &amp; r Loiiise, ej med konstnarens fOrrnAg8 att kallt objektivera men med sin oandliga rikedom pB starkt banda intryck just en lackerbit som modell .för en konstnar att " anvanda. "
Och - en konstnar trhffar hon ocksil, en man, hvsrs vasen ar flyktighet, hvars lif a r njutning, parad med sjalfbeherskning, men som lefver pab och af och i stundens stamningar, hvars valspr&amp;k Qr Zebea und leben lasse^, alldeles obekymrad om konsekvenser, friarntid, prin- ciper, romantiskt suveran, ett mönster af fint lefnadsvett, en gunstling hos alla.
Det a r ingen förförelse i vanlig mening det M r ar fika om, ingen öfverumpling, det stiger han sjalf i f r h friln borjan.
Sngrjer han henne eller icke?
Alldeles som man tar det.
Bet &amp; r nggot af monster i denna af kyla och eld sammansatta Don Juan, men han har en far- lig tjusning, ty det a r ingen hArd man.
Och detta kommer fram i sm8 successiva drag s&amp; niasterligt, att vi börja med att hata men sluta
med att nästan förlita äfven honom.
Ty vi hafva alla kiint denna för- bannelse, som vidlslder äfven lifvets högsta goda och som han har s&amp; viiltaligt utvecklar, den förbannelsen, att allt egnnde, af ve^ kärleken, äfvefi den karlek som mail icke ville för nigot pris byta bort, att den tir ett band, ett stangsel afven den.
Detta ur en sanning, ehuru det naturligtvis icke utgör nilgot skal att utbyta enheten mot mingfalden.
Alland deremot anser det icke blott.
vara sant men oclzs8 ett skäl.
För honom existerar naturligtvis intet sadant som lifssorg, som otröstlighet, och sh lifligt ar han skildrad, SA personligt &amp; ro vi med, att vi känna oss frestade att tillropa honom: akta er i er egen konsts intresse, hr konstnar, att .icke under denna jagt efter stamningar ni själf förlorar hvarje stark ktinsla och er egen kraft att känna och dermed afven skapa intensivt g i r förlorad.
Hon g8r in p&amp; dessa vilkor - intet kontrakt, ingen trohet men efter hbrd strid.
Kanske hoppas hon att kunna eröfra honom.
Det visar sig vara en omojlighet.
Och det tir i känslan af sin van- makt att Bunua hilla honom kvar hon slutar sitt lif i förtid genom att g8 och dranka sig.
Men hur denna slutscenen ä r rnsllad!
Hur denna sj8lsvhnda ar barnsligt storartad!
Hur hennes satt akt böja sig för honom i det sista som den, hvilken har ratt att ta bennes lif, derför att han är sh stor, hur detta liknar martyrens tro p&amp; heligheten hos den Molokskoloss, som tar emot jublande offer i sitt glödande sköte.
Och utg8ngspunkten för denna upplösning ä r i sanning ett ma- sterprof p i förf: s konst.
Alland ' har i tysthet, inspirerad af sin kärlek, fullbordat ett mssterverk.
Det heter ödet och framställer detta under gestalten af en gammal kvinna.
Vid hennes fötter ligger utstrsckt ph en klippa invid hafvet en ung kvinna liflös, i hvilken Louise igenkän- ner sig sjalf.
Det tir den sublima storheten i detta mästerverk, sofl uppenbarar en oandlig rikedom hos sin skapare, som krossar Louise.
Denna geniets valcliga kraft f i r icke htimmas tycker hon, elden be- höfver förtara för att icke dö, han ä r ett af dessa med naturens ele- mentära krafter beslagtade vasen, som m&amp;ste ödeligga.
Det %r en ny öfversattning af Goethes violblomma, som sager, nar flickan trampade henne till döds: - Und sterb ' ich denn, so sterb ' ich doch Durch sie, durch sie Zu ihren Fussen doch.
- Det skulle kunna finnas mycket att anmarka mot " den Bergtagna "; skildringen af artistlifvet är alltför groft hslllen, den g.r om ocksh i
mycket sann, ensidig och Bfverdrifven, finare element finnas nog i detta camaraderie trots allt sjiilfsvAld, en siidan lifshistoria som Ernas star nog ocksi p&amp; gransen till det onaturliga och styckets hjalte och Don Juan fAr ibland en anstrykning af affiirsmiissighet, som gör att han förefaller nlstan som en kringresande grofryttare i den erotiska gross- bandelsaffaren.
Allt detta kan dock icke beröfva arbetet dess karak- tar af djupsinnig och kraftig sjtllsmailning, och vi hafva hellre an att fasta oss vid felen önskat framdraga det positiva.
Men en mera djupgiende arimarkning torde kunna göras mot sjalfva teckningen af Louise.
Framstalles icke hennes utveckling nara nog som normal, hennes fall ngra nog som naturligt och nödvandigt, och ar icke detta en farlig tolerans eller snarare bevisar icke detta hos författarinnan sjalf brist p&amp; blick för denna naturs egenhet, det som gör henne varnlös och kommer henne att sluta olyckligt?
Hon handlar p i fullt allvar SA som den romantiska unga flickan lplagar drömma i fantasin, men hon ä r ingen sidan utan en realistiskt tan- kande kvinna, som trots all erfarenhet och med klar insigt om följ- derna spelar udda och jtimt om sin sjalfaktning och sitt lif.
Deb a r i författarinnans egen sjalshistoria, saldan den &amp; r framlagd i hennes bref, vi tro oss finna förklaringen har@ Hennes sjalfbe- Bannelser visa oss henne som nastan uteslutande upptagen caf sig sjalf intrycket af hennes eget jag förföljer henne.
Det &amp; r icke hvad vi kalla fAfanga - fA människor hafva varit s % befriade fr&amp;n den naiva men det är en slags hirdhet mot fifangans sjafbelatenhet som hon yttre inflytelser, en oemottaglighet för enkla och hvardrngliga frajder, en brist pA mjukhet, ett hugdraget allvar, som tvingar henne att vare!
sig själf nog, tvingar henne att sta som iskådare utan att kunna ge och mottaga s&amp;liskapsglädjens sm8mynt och som gör att hon fordrar för mycket af lifvets förhaillanden.
Sjiilfstandigheten &amp; r för stor, ka- raktiiren för seg, individualiteten för outplainlig för att icke hennes öde skall bli tragiskt, hennes ensamhet omöjlig att bafva och hennes inre lif blir ett s f ~ l f ~ ä l l s k a ~ a n som d e, slutligen förstör henne.
Fast hennes meddelsamhet a r nastan sjuklig, hhiller hon sig angsligt ifrin alla fordringar och skuldförbindelser i vlnskapsviig som för en olycka.
Ligger hhri mojligen medj7etandet om att en sildan natur icke ger sig utan att bli kufvad och kanske krossad, saivido den icke sjalf förtrycker?
P s&amp; fall gr Louise endast den romantiserade bilden af författarinnan sjalf i en sitaation, som hon fruktade.
Hon a r ju just den, som af karle- ken kufvas och krossas, hvars kansla stiger SA öfver alla braddar, nar bon en g&amp;ng ger sig fangen, att hon ej 11Ebngre bryr sig om nagot, gör - -
det vidunderliga som det mest hvardagliga och offrar sig med en fa- natikers blinda lydnad.
Hos Ernst Ahlgren fans biide okanslighet och passion, bhde antik stoicism och modern romantik, och denna dubbelhet, denna blandning förlanar hennes lifs historia ett eget intresse som bast visar sig i arten af det inflytande, hon numera utöfvar.
Den uppmarksamhet, som kom- mit henne till del, ar riiigot för vira förhtdlanden särdeles ovanligt, och &amp; nnu besynnerligare ar det, att medan hon pii vissa hi1.l blifvit förem81 niistan för en kult, bedömes hon p&amp; andra med ngstan fana- tisk htskhet.
Hon lockar med giitans makt och b4de tjusar och * stöter bort som ett af dessa folksagnens sagovasen, hvilka st&amp; p&amp; gransen mellan naturvarlden och mauniskoviirlden och hvilkas öde ar, a t t de icke kunna blifva fullt människor utan att förghs. '
Sommarhvila i Westerbotten.
Granhult i 9 Juli 1890.
I ~) c (~&amp; !ie J Kara lilla gudmor!
Har a r jag nu hos dig igen för att, enligt löfte, beratta dig litet om mitt sornmarlif i Westerbotten.
Först iiagra ord om själfva resan hit upp.
Vader och vind voro mig bevhgna, alla dina olycks- profetior om den langa sjöresans bosvarligheter kommo &amp; ledes alldeles pä skam.
Resan blef i stället början till den af v&amp;r snalle doktor X * * * * förordade helsokuren, afsedd att hvila upp mitt, genom ensidigt tankearbete anstrangda hufvud och nervsystem.
Hvad sjöresan grund- lade har nu 14 dagars vistande i min kara barndomsvans hem full- följt.
E t t lampligare sanatorium kunde jag aldrig kommit till.
Bonings- huset ligger inidt i en doftande barrskog, belagen vid en vik af Bottenhafvet.
Och dertill finner jag mig försatt i en helt annan om- gifning med intressen fullkomligt olika dem, bland hvilka jag i Stock- holm rör mig.
Der lefva vi som du vet., ett slags intellectuelt " high life *, hvaremot har föres ett friskt, brusande praktiskt lif.
Liitja ar här liksom i viir Stockholmskrets ett okandt begrepp, mitt värdfolk, man och hustru, &amp; ro mycket lifliga och verksamma naturer, hvilket synes smitta biide manniskor och djur i deras omgifning.
Ordning och skick &amp; r har med allt, men ingen kontemplativ ro och f&amp; eller inga intressen utöfver de ofantligt miingahanda, som följa ett val skött landtbruk belaget vid s&amp; nordlig breddgrad som har.
Ty du skall.
veta att med jordbruk här uppe följer ock den oro och omtanke, som frostnatter, ogynnsam jordman, torka och gräsmosk föra med sig.
Har slik det ordet sallan in att " hvad man sar, det skali man ock uppskariaen De lofvalide sadesfalten mAste ofta afmejas i förtid och graset användas till grönfoder.
Husets herre och fru iiro stora djurvänner, och det märkes p&amp; allt.
Hastar och kor, val skötta, fullgöra med niit sina skyldigheter.
De, sav81 som alla djur, till och med kanariefoglarne, hönsen och pi- fhglarna, propagera sig markvärdigt.
T v i paifigelsfriaar liggs för när- varande p&amp; 13 ägg; till lycka för innevi8narnes $ Granhult öronhinnor a r det dock foga troligt, att s i minga ungar uppnab mogen iblder.
Det a r endast vilrdfolket sjalfva, som äro nekade famiijelycka.
Mini van fru?
% Torborg slösar i stallet sin ömhet p&amp; allt, som spirar och har lif omkring henne; siirskildt i tradgairden framalskar hon med sitt arbete och sin outtröttliga omtanke hardt nar det otroliga ur den karga jordmanen.
Hennes köks- och prydnadsvtixter presentera sig i ett shdant skick, att resande, som besöka stället, oftast fr@a hvarifrCSim man fitt en s i ypperlig tr&amp;dgairdsm&amp;stare, ej anande att den glada, behagliga vardinnan med en sin jungfru och en tillfallig kvinlig hjälp utför allt tradg8rdsarbetet.
Y I salongen fins en liten vril, som den skamtsamme herrn i huset kallar " min lilla gummas bögfardn.
Der förvaras en ganska rikhaltig samling medaljer, vunna af den driftiga husfrun sid htskilliga landto bruksutställningar för smör, höns och rotsaker.
D i mitt vardfolk oftast gro pA rörlig fot, sh sitter jag linga stunder och laser eller syr p i verandan, och befinner mig der liksom Kraka vid ett intressantare tillfalle, Eivarken ensam eller i n&amp;gon manniskas sallskap, men uppvaktas af tv&amp; storg val educerade hundar, som g&amp; s&amp; 1 h g t i siu artighet, att de sitta rakt upp pil hvar sin sida om mig p&amp; soffan, der jag har min plnts.
Jag skulle önska, att lilla mor kunde se denna kontemplativa grupp, den enda pai hela @ ranhuIt som ej a r standigt i rörlig verksamhet.
Du skulle se Hektor med sina kloks ögon fastade pb min bok som förstods han dess tankedigra inne- hi11 eller Liss snappa efter flugorna, som störa mitt arbete.
Det vore ett motiv att fresta sjalfva Herr Liljefors9 ritstift.
Gmittad ocksi jag i viss grad af det rörliga lifvet omkring mig har jag for sommaren &amp; tagit mig att sara hönspiga.
Mina a r s t a besök i hönshuset, (som i förbighende sagdt Br ett mönster i sitt alag) fram- kallade ett &amp; dant hiskligt uppror och kackel bland dess befjädrade innevhare, att fru Torborg k o n nedspringande helt bestort i tanke att ribfven var der och ställde till blodbad.
88 smilningom f~rvarfvade jag emellertid nödig savoir vivre for att p&amp; ett vtlrdigare satt utföra mina nya pligter, och om du nu ságe mig, skulle du kunna tro, att jag i all min tid varit hönspiga.
S i der ungefar g&amp; mina dagar, afbrutna af ett och annat besök, nhgon utflykt eller skogspromenad.
E n ganska egendomlig flrd, som fru Torborg och jag gjorde haromdagen skall jag tala om.
H&amp;let var ett laxfiske vid ellven, der familjens vinterförrbd för nedsaltning skulle bestallas.
DB körvagen till platsen var öfver en mil lbng, beslöto vi oss för att gib dit " filgelviigen ".
Den förde genom en oröjd skog, der inga trampade stigar funnos.
Till vagvisare valde vi en gammal gubbe, som i tjugu &amp; r bott som eremit i ett slags jordkula, som ban sj&amp; \ f in- redt i t sig i namda skog, der han lefver af att " snara " harar och filgel.
Högst egendomlig var den gamle att skida och ännu egen- domligare att höra p&amp;.
Sjiilf s&amp;g han ut som ett troll och berattade med full öfvertygelse, att han flera ginger sett troll " pk skogenn, hvilka tedde sig som fruntimmer, som sutto och kammade sitt Mr, men upplöstes och försvunno, nar gubben ville göra deras narniare bekantskap.
I skogen var gubben som hemma hos sig; han kände snart sagdt hvarje träd och buske och alla möjliga gömstallen för skogens djur, hvarföre halt esomoftast gjordes, för att vi rnbtte se, hvarest rafhonan i fjol hade sitt tillliA11, eller platsen mellan ett par buskar der gubben " snaratn tv&amp; harar p&amp; en g&amp;ng.
Med fru Torborg ar gubben öppen och meddelsam, och som han ar hennes skyddsling om vintern nar jagten slbr fel, rader mellan dem b8da det basta förh&amp;llande ..
Konversationen pigick oafbrutet, men d&amp; den fördes pk Westerbottens dialekt, mBste jag esom oftast bedja min van tolka innehallet.
Vi klefvo afver berghallar och moar och fingo g&amp; betydliga omvagar för att ej raka in i bottenldss myrar.
Di och d % förnummo vi ett egendomligt brakande bland grenarna, der skogen var som tatast, och (ifver vbra hufvuden susade db de tunga vingslagen af en uppskramd tjader eller annan skogsf&amp;gel.
Barrskogen doftade htlrligt, likas6 linnéorna, som i mE6ngd vuxo p&amp; tufvorna.
Det a r nilgot riskt och ursprungligt i en s8dan slsogsvandring, man kfinner sig lik- som narmare naturens hjlrta, sjalf en del af det stora hela, nära be- slagtad med myror, skalbaggar och allt lefvande.
Efter en god halfmils " klifvande " upp och ned ankommo vi till ort och stglle, blefvo val emottagna af laxfiskarne, btta härdige Wester- bottensbönder, som just skulle fara ut och draga noten, hvarföre vi straxt satte oss i Mten och foro med.
Du kan ej tro hvad det var egendomligt och roligt att se nar noten drogs upp och de stora vackra fiskaroe följde med.
Behandigt kastades de in i v@ b&amp;t der de, efter. '
nAgra fAfilnga kraftprof med sina stjgrtar, resignerade och fördes till ett blockhus, fylldt med stora isstycken, der de förvarades tillsammans med ett par tjog sina likar för att sedan i siiliskap gör resan till Stockholm.
VAr dag, som börjat sib lifligt och friskt, höll p&amp; att f&amp; ett tra- giskt slut.
P i laxfiskstationen fingo vi PAna en liten smal, snipig bit med plats för tre personer, hvarföre vi, rodda af var sextiotreilrige skogsgubbe skulle " pallra " oss upp ett stycke för elfven till annu ett laxfiske, deri familjen p i Granhult hade del.
Komna ett godt stycke ut p&amp; elfven öfverfölls fra Torborg af ett plötsligt illamsende, som yttrade sig sh, att hon ville svimma.
Bi hon satt ytterst i fören p&amp; den snipiga baten, skulle en haftig rörelse af hennes ratt korpulenta kropp otvifvelaktigt kommit b %ten att kantra.
Situationen var ytterst betanklig.
I min förskrackelse bara ropade jreg oupphörligt: " Kära, svimma ej förran vi komma i land, hör du, ej förrän i land. "
Detta tycktes verka som en besvarjelseforwel, t.y just som blten lade till vid stationen svimmade fru Torborg af.
Bestörtningen och vtilviljan vm stor blarid de hyggliga fiskrarne, som alla Bande den raska fru Tor- borg frin Granhult.
De bnro henne varsamt upp p i stranden och lade henne p i kuddar, som de hemtade frgn sin barrack.
Sedan jag baddat hennes tinningar flitigt med elfvens kylande vatten kvicknade hon snart vid.
Antagligen - hade den ansträngande skogspromeneden i förening med nAgon förkylning, &amp; dragen bland ltixarne i blockhuset, ~ A h det t plötsliga illamilendet.
Det var endast hvih som behöfdes och efter ett par timmars rast fortsatte vi farden.
Det var dock ej ' utan - biltvan vi &amp; ter stego i btktea tillika.
med sex laxar for att af vir gubbe lita ro oss tv&amp; timmars v@ p&amp; den strida elfven.
Enligt öfverenskommelse skulle vi derefter hamns pk ett litet jilgmilstarbost&amp;lle hos fru Torborgs bror, hvarifrain senare g&amp; aftonen hästar fr&amp;n Granhult skulle föra oss hem.
Det var med en obeskriflig känsla af trygghet jag &amp; ter satte foten pi % terra firma, ty senare delen af var f&amp;rd med sin angslan och oro hade hirdt med- tagit mina krafter.
Efter en bastant mibltid och ett godt glas vin kärade jag nu Ater mina lifsandar i jiimnvigt, och fru Torborg, alltid verk- sam, slöt sin dag med att tillse den medlfbrds Iiexens insaltning for brodrens ungkarlsliush&amp;ll.
r:: SA l h g t hade jag hunnit i mitt bref, d&amp; rullandet af vagnshjul ibtföljdt af lifligt hundskall kom mig att se ut, - - och först nu efter 14 dagar, sitter jag här och sprAkar med dig igen.
villade afbrottet var, att in p&amp; gArden körde ett stlllskap jagare, At- följdt af sitt hundkoppel.
Bland herrarne igenkande.
jag var van, jagmastaren, den korpulente major M * * * samt gamle korporal Flinta, traktens viildigaste Nimrod, lika ryktbar för sin hunddressyr och sina tokiga jagthistorier, som för sina masterliga skott.
Min första tanke var.
: " hvad i all varlden skall Torborg taga sig till med alla dessa milnniskor midt i middagsstunden, upptagna som hon och hennes jungfrur aro af " storbakn.
Till all lycka gjorde herrarne ej min of att stiga ur, bAde hundarne och de tycktes otaliga a t t fortsatta farden.
Sedan de enleverat herrn pii-Granhult med sig bar det af i stor fart ned genom björkhagen, der vagen kröker sig mot stranden.
Inom kort förkunnade skott pil skott, att vassens fred- liga innebyggare, vildiinderna, fingo bita i gräset.
Srniifunderande &amp; n öfver manniskornas grymhet och iln hur godt stekta andungar med persilja och gr8ddsAs smaka, fick jag plötsligt för mitt.
minne en af de första aftnarna jag tillbringade pA Granhult.
Det var vid solnedgangen, jag hade rott ensam ut langs stranden och njöt af den vackra aftonen.
Det var ngstan vindstilla.
SmA skilra och violetta moln summo vid horisonten; björkarne strackte sina hangen anda ned i vattenbrynet för att kunna spegla sitt fina Iöfverk och sina hvita stammar i djupet.
E n och arinan fisk hördes SIA i vattnet, och detta jamto plaskandet af mina egna Aror var det enda ljud som störde tystnaden.
Snart lade jag upp Brorna och lat bhten glida fram, för att ej störande ingripa i denna naturens sabatshvila; men " rapp, rapp " hördes det i vassen, och fram sam andmamma, omgifven af en talrik familj, lugn, saker och lycklig, som vore hela hafvet hennes rike - - och nu!
- - - Har afbröts min tankegAng af fru Torborgs raska stamma, som ropade: " Kara Yrsa, nu &amp; ro goda rad dyra.
Klockan 5 hafva vi hela jagtsiillskapet hiir tillbaka, inalles 10 personer, antagligen alldeles ut- hungrade; hvad skola vi hitta p&amp; At dem?
' om bara i n t e den finsma- karen major M * * * vore med och om det inte vore ogörligt taga pigorna frAn baket, sh skulle det gA som en dans, - men nu! "
Efter litet funderande förlrunnades dödsdomen öfver ett dussin kycklingar och beslöts, att alla disponibla krafter skulle tagas i an- sprak för att tillreda maltiden.
Pro primo skulle de aflifvade kyck- lingarne tillredas i köket, svamp samlas i skogen och jordgubbar ploc- kas ur tradgsrden.
PA min lott föll att bearbeta jordgubbslandet, detta uuder förmodan, att jag battre skullo reda mig der an om verk- samheten koncentrerades pA köksgöromAlen.
Nar gasterna efter lyckad jagt Atervande, voro alla spAr af vzir bradskn Dagny.
' försvunna.
Under rönnen p&amp; ggrden (platsen vald för att herrarne skulle klnna sig ogenerade att npptrhda i sina " vadar-kostymer ") stod ett val försedt middagsbord.
Fru Torborg var som alltid den aldra behagligaste vardinna.
Dalkullan Greta, iklädd sin leksandsdr&amp;@ och i hast förvandlad f r h ladughrdspiga till taffeltackare, ombesörjde, bi- tradd af lille " getar-Kallen, serveringen.
' Stamningen var den ange- ntimaste.
Först sent i den ljusa sommarnatten skedde uppbrott.
Vid afskedet tog en af gasterna, doktor Yw, ett besttimdt löfte af vlrdfolket, att de tillika med sin stockholmsvabn sknlle gasta hans 10 mil h a r i f r h belagna hem.
D&amp; det allt sedan min hitkomst talats om en utflygt för att visa mig litet af landet och folket s&amp; uppgjordes att resan skulle företagas päföijande vecka, Har dragen för den berra- made farden var inne befans det likvll ogörligt for herre och fru att samtidigt lemncs hemmet under g8gAende höbergning.
Bet blef derföre endast fru Torborg och jag, ledsagade af kusken Blomberg, 30111, instutvade i hennes egen lilla " trillan, förspfind med " Dukatn en vacker norsk hkst, ftidelsedagsg8fva till fru Torborg frbn hennes man begsfvo oss i vag en vacker morgon klockan 6.
Dagen var solklar, vagsrne ypperliga; ett litet duggregn under natten hade bundit dammet, s % det var riktigt behagligt att fardas.
Vid ittatiden nalkades vi staden UmeA efter att h a f v ~ genomfarit en tLtt bebygd trakt, förbi siigverket Baggböle och prestgkden, der skalden Grafström lefde och.
diktade.
Staden, eller riittare siagdt dess ruiner efter branden 1888, gjorde ett sorgligt intryck, som dock mildrades af fru Torborgs lifliga beskrifning p&amp; de uppoffringar och det arbete man aslagt sig för att iistadkornrna ett nytt Umeh.
SA omtalades bur m m gjort sitt yttersta för att skaffa medel till uppbyggande af l&amp;roserkon, stadens lifscilkor, Pinr en stor donation gihits for en ny kyrkobyggnad m. m. Midt ibland ruinerna stod stadsparken, frisk och grönskande.
Htbr vall- fardade vi till den enkla minnesvard, som omtalar, att h8r aftackade och hemförlofnbda general von Döbeln den sista svensk-finska förenade haren.
Monumentet, som prydes af en medaljongbild af " den lille mannen med band om pannan ", s t i r omgifvet af vackras blomsterranlagg- ningar, i den vidstrackta parken, genom hvilken t&amp;cka glngstigar, be- skuggade af bagg och rönn slingra ned mot alfven, F r i n DUbelns monument gjorde vi en afstickare in p % d m narbelagnra hyrkogirden till Dnnckers graf, der v i funno ni %gra halft fbrvissnade kransar kvar- liggande sedan den 5 Juli, d&amp; unga damer egniat hjalten denna minnesgard.
Snart lemnade vi Ume&amp; med dess vemodiga minnen bakom oss.
Dukat förde oss raskt genom den glest bebygda trakten förbi en och