Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En särskild anledning härtill ligger i den omständigheten, att, om lagskipnmgen å landet vinner en ökad skyndsamhet, åtskilliga mindre städer sannolikt skola önska att lägga sig under närmaste landsrätts domvärjo; och då det otvifvelaktigt vore en fördel för lagskipningen i dess helhet, om dessa mindre stadsdomstolar kunde alldeles upphöra, så torde också en sådan önskan, der den yppar sig, böra, så vidt möjligt är, tillfredsställas; och dertill torde i ett och annat fall erfordras någon jemkning i domsage-indelningen.
Emot Lagkomiteéns förslag har bland annat blifvit anmärkt, alt närandemansbestyret skulle derigenom försvåras.
En sådan följd mäste också uppenbart inträffa, om en för hela domsagan gemensam nämnd skall öfvertaga de bestyr, som förut ålegat flera särskilda nämnder i tingslagen.
Utskottet, som, på ofvan anförda skäl, icke kan biträda Lagberedningens åsigt, att denna olägenhet bör afhjelpas genom en nedsättning i antalet af domför nämnd, anser, att denna befarade olägenhet kan på ett vida 24 Lag-Utskultets Betänkande N:o 15.
N enklare och dertill fullständigare sätt afhjelpas derigenom, att de tingslag, som förena sig med hvarandra, berättigas alt fortfarande hvar för sig väja fulltalig nämnd, och att de sålunda utvalde nämndemännen sedermera sins emellan fördela tjenslgöringen vid de gemensamma rättegångsdagarne.
Härigenom blefve besväret med tingsuppvaktningen för nämndemännen på det hela taget alldeles oförändradt.
Härmed har Utskottet angifvit de hufvudgrunder, genom hvilkas tillämpning det så länge eftersträfvade målet af permanenta domstolar å landet, efter Utskottets omdöme, torde kunna uppnås.
Som emellertid denna fråga ingriper i den judiciela administrationen och till följd deraf äfven har en ekonomisk sida, har Utskottet ansett, att Rikets Ständer icke, på sätt Johannes Andersson föreslagit, böra i fråga om eli förändradt arbetssätt för Häradsrätterna, nu för sin del besluta några vissa lagförändringar, utan att ämnets vidare utredande och den vigtiga förändringens befordrande böra åt Kongl.
Maj.ts visa omvårdnad öfverlemnas; och får Utskottet derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t — med tillkännagifvande att Rikets Ständer för sin del anse en förändring i Häradsrätternas arbetssätt vara af behofvet synnerligen påkallad — i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes vidtaga nödiga åtgärder för att förbereda och, så fort ske kan, för Riksdagen framlägga förslag till lagens ändrande i den af Rikets Ständer angifna syftning.
Ej mindre Sven Hanssons ofvanberörda yrkande om större skyndsamhet vid meddelande af Häradsrätternas beslut, än äfven Per Ostmans förslag, »att ting bör afslutas inom två månader och domaren vara pligtig att inom denna tid hålla de rättsökande tingets utslag och öfriga handlingar mot lösen vid tingsstället tillhanda, vid äfventyr att straffas såsom för tjenstefel», torde härmed få anses besvarade.
Beträffande deremot Per Östmans förslag om en föreskrift, »att Häradsrättens sessioner böra hvarje dag i god tid begynnas och ej sednare än klockan 7 hvarje afton slutas,» så, enär dylika föreskrifter redan äro meddelade i £ Kap. 3 § Rättegångs-Balken och Kongl. Brefvet den 27 Maj i 801, hemställer Utskottet, att östmans motion i denna del ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Det återstår Utskottet att yttra sig öfver Herr Henschens i ofvanberörda motion framställda förslag, »att i den mån det ske kunde, protokollsföringen vid Häradsx rätt måtte komma att bestridas af särskild, derför ansvarig notarie, ungefärligen så som
Lagkoraitéen föreslagit i sitt förslag till notariatsinrättning på landet.»
Det Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. 25 Det af motionären om förmälda förslaget afgafs af Lagkomitéen den 29 December 1825 och enligt detsamma skulle den notarie, som bestridde protokollsföringen, ansvara, »att allmänna sakprotokollet (domboken) å rätt tid till justering färdigt varder, så ock att utdrag ur protokoll utan dröjsmål meddelas åt en hvar, som det äskar.
» Ansvarigheten inskränkte sig således till expeditionen; för innehållet skulle domaren fortfarande vara ansvarig.
Detta lärer också vara det enda rimliga, såvida domaren och icke någon annan bör ega vitsord att bestämma hvad inför Rätten blifvit taladt och svaradt.
Protokollsföringen bestrides för närvarande i de flesta domsagor, åtminstone till någon del, af unga jurister, sorn, ofta utan någon ersättning, uppehålla sig hos häradshöfdingarne för att förvärfva öfning och erfarenhet i domarevärf.
De arbeta emellertid helt och hållet på domarens ansvar.
Att flytta ansvarigheten för expeditionen från domaren till dessa hans tillfälliga biträden, vore väl knappt någon vinst för det allmänna; men skedde en sådan öfverflyttning, så måste också de ansvariga biträdena af Staten godtgöras för sitt arbete, och detta vore en lika opåräknad fördel för häradshöfdingarne och biträdena, som det vore en onödig utgift för Staten.
Utskottet får alltså hemställa, att denna del af Herr Henschens motion måtte lemnäs utan vidare afseende.
Af Herr Olivecrona, K: »Emot Lag-Utskottets beslut att föreslå en nedsättning i antalet af Nämndemän för domför Häradsrätt vid syn i jordalvister och vid urtima liny och andra extra-förrällninyar, får jag mig reservera.
Hvad först angår »syn i jordalvisln, så säger 1734 års lag i 23 Kap. 1 § Rättegångsbalken i uttryckliga ordalag att »å Häradsting, sd ock vid laya syn i jor datvist, må ej dömas, der ej sju i Nämnden sitta.»
Lagstiftaren synes dermed hafva velat påpeka, alt i de tvistemål rörande fast egendom, der Häradsrätt icke anser sig kunna, utan att hafva tagit lokala förhållanden i betraktande, med säkerhet afgöra parters påståenden, der bör ock samma antal nämndemän vara tillstädes, som vid afgörande af andra rättsärenden, som under de vanliga tingen handläggas.
Häradsrätten Bih. till R.
Prof. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Åfd. 6 Haft. 4 26 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. skall i ty fall allena förflytta sig från tingsstället till platsen för parternas stridiga påståenden; och att just då minska antalet af personer i nämnden, synes mig vara både olämpligt och inkonseqvent.
Fordrar verkligen sakens beskaffenhet att de, som skola döma i saken, blifva i tillfälle att taga lokala förhållanden i ögonsigte, då bör ock ett lika antal af nämnden, hvilken med häradshöfdingen deltager i afgörandet, äfven deltaga i synen på stället.
Ytterst sällan afkunnas dom i jordatvist genast på platsen, der synen hålles.
I de allra flesta fall uppskjutes domen till nästpåföljande lagtima ting.
I alla sådana händelser synes mig vara särdeles olämpligt och äfven inkonseqvent, att föreslå en lag, som skulle erfordra blott tre af nämnden vid syn på stället, men deremot minst sju af nämnden för att häradshöfding skulle kunna afgifva dom i den ifrågavarande jordatvisten.
Yid det lagtima ting, då öfverläggning till dom skall hållas, innan häradshöfding afkunnar domen, kunde lätteligen inträffa, om Lag-Utskottets förslag blefve lag, att af de tolf nämndemän, hvilka sig infunnit, allena tre eller en fjerdedel af nämndens hela antal förvärfvat sig genom syn på stället den speciela sakkännedom om målet, som lagstiftaren likväl med syn i jordatvist just åsyftat att de dömande personerna skola sig förvärfva.
Vidkommande derefter nedsättning i nämndemännens antal ända till tre vid urtima ting och andra extra förrättningar, synes mig en sådan förändring icke lämplig eller af behofvet påkallad.
De flesta urtima ting hållas för närvarande i anledning af ransakningar med häktade personer*.
Brottet kan gå å lif eller den strängaste grad af straffarbete.
Att i sådana fall — om man vill tillerkänna åt nämnden en verklig betydelse såsom utgörande en delegation af folket, den der med den juridiskt bildade domaren deltager i rarisakningen och domen, samt å folkets sida äfven utöfvar kontroll öfver domaren — nedsätta nämndens antal från minst sju nämndemän till blott tre nämndemän, synes mig vara att reducera nämnden, hvilken genom sin kollektiva röst har utöfvat och ännu utöfvar ett särdeles välgörande inflytande på vår rättsskipning, till ett nära nog viljelöst bihang åt domaren.
Det är genom nämndens större antal och sammanstämmande röst, som dess utsago, såsom ett uttryck af folkets rättsmedvetande, eger någon betydelse.
Minskas nämndens antal, minskas naturligtvis ock den vigt, som kan tilläggas nämndens mening, såsom ett genljud af folkets.
Dessutom synes den ifrågasatta förändringen vara föga behöflig, om, såsom Lag-Utskottet föreslagit, åtgärder vidtagas på det att lagtima ting oftare, än hittills skett, inom hvarje härad må hållas.
Om de föreslagna åtgärderna ställas i verket, lära ock de urtima tiagen blifva sällsynta, och de skäl, som nu andragits för nedsättning i nämndens äntå! vid de urtima tinnen, bortfalla då såsom värdelösa Yid andra extra förrättningar, såsom af- och tillträdessyner på boställen, m. m„ torde måhända nämndens antal utan olägenhet och till besparing af kostnader kunna minskas, på sätt redan skett genom Kongl.
Kungörelsen den 10 Juni 1841, hvarföre jag vördsamt vågar hemställa, Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. 27 att vid andra estra förrättningar, än urtima ting, häradsnämnd må anses domför, då två nämndemän eller flere, högst half nämnd, i Rätten sitter.» Häruti instämde Doktor Petrelli, Domprosten Björling och Doktor Säve.
Af Herr Henschen• hvarjemte Biskop Flensburg och Herr Bolinder begärt att få antecknadt, att de icke deltagit i ärendets behandling hos Utskottet; och Herr Lemchen att han icke öfvervarit frågorna om Häradsnämnds sammansättning och rösträtt.
STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 4866. Lag-Utskottets Betänkande N:o 16. 1 \:o 16.
Ank. till Exp.-Utsk. den 13 Febr. 1866. kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphörande af frälsemans särskilda forum.
I öfverensstämmelse med 6 § uti de för Ridderskapet och Adeln den 16 Oktober 1723 utfärdade privilegier, är i 8 Kap. 2 § Rättegångs-Balken förordnadt, att Hofrätt skall döma, enligt 8 mom. öfver “tvister om arf efter Frälsemän: theras förordning vid dödstiman om theras egendom: förmynderskap för theras barn och arfvingar, som frälse äro: så ock ther frälseman eller thes arfvinge, vil genom offenteligit anslag afstå thes egendom till borgenärer och om hvartheras rätt och företräde thertil; eller then ene maken söker skilja sin lott i bo från then andres enskilta gäld“ samt, enligt 9 morn., “öfver the brott, ther Frälseman förverkar lif, ära, adelig frihet, gods eller arfvelig rättighet; så ock enviges och andra slagsmål, eller förgripelser med skymfeliga ord och gierningar, emellan Frälsemän, eller theras vederlikar, när Domaren i orten, ther gierningen gjord är, först therom ransakadt“; och hafva dessutom genom Kongl. Brefven den 26 Oktober 1748 och den 7 April 1805 dels utländske adelsmän, som hit till riket inkommit, dels ock Svenska akademiens ledamöter förklarats berättigade att åtnjuta samma förmåner i rättegångsmål med Svenske adelsmän, och att således, lika med desse, i vissa mål omedelbart dömas af Hofrätt.
Vid innevarande riksdag hafva inom Riks-Stånden väckts två särskilda motioner i syftning att afskaffa Hofrätternas ifrågavarande särskilda domsrätt, nemligen inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Dalman, W. F., och inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen Samuel Jonsson från Jönköpings län, och hafva begge dessa motioner blifvit till Lag-Utskottet remitterade.
Herr Dalman har, med åberopande af Lag-Utskottets vid sisthållna riksdag Utlåtande N:o 81, till Rikets Ständers förnyade pröfning framlagt det af Lag-Utskottet vid nämnda riksdag framställda förslag till författning i ämnet äfvensom tili underdånig skrifvelse angående vissa i sammanhang med den föreslagna förändringen stående åtgärder, hvilka ensamt på Kongl. Maj:t bero.
Samuel Jonsson åter har Bih. till R.
Brot. 1865 &■ 1866. 7 Sami. 1 Afd. 7 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 16. hemställt, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att mom. 8 af 2 § i 8 Kap Rättegångs-Balken och ofvanberörda Kongl.
Bref den 7 April 1805 måtte upphäfvas.- Utskottet bör till en början erinra, att enligt Konkurs-lagen den 18 September 1862 och Kongl. Förordningarne af samma dag om boskilnad och om undanskiftande af egendom i makars bo samt huru gäld vid dödsfall betalas skall och om urarfvagörelse, så ock angående undanskiftande af egendom i död makes bo, frälsemäns konkurs- och boskilnads-mål icke vidare skola omedelbart af Hofrätt upptagas.
Vidare hafva genom Straff-lagen af den 16 Februari 1864 åtskilliga af de i 8 Kap. 2 § 9 mom.
Rättegångs-Balken uppräknade fall, i hvilka frälseman för af honom begångna brott skall dömas af Hoirätt såsom förste domstol, upphört att ega tillämplighet, och rörande flera af de öfriga torde olika åsigter kunna uppstå, huruvida de böra af Underrätt eller Hofrätt omedelbarligen afdömas.
Det är sålunda egentligen endast i fråga om bouppteckningar, arf, testamenten och förmynderskap, som Hofrätternas särskilda jurisdiktion öfver frälsemän ännu har någon betydelse.
Men äfven i afseende på boupptecknings- och arfs-frågor står den icke väl tillsammans med den nya lagstiftningen angående urarfvagörelse och undanskiftande af egendom i död makes bo, enligt ofvanberörda Kongl. Förordning den 18 September 1862.
Enligt 5 och 7 §§ i denna förordning åligger det nemligen frälsemans arfvinge, som vill göra sig urarfva och efterlefvande maka, som vill afträda egendom för att vinna befrielse från gäld, att hos underdomaren afträda egendomen inom en månad från den dag, bouppteckningen slutades, och följaktligen äfven att vid afträdesansökningen foga samma handling.
Men enligt 9 Kap. 4 § Ärfda-Balken bör ock inom nyssnämnda tid bouppteckningen ingifvas till den Hofrätt, hvarunder den aflidne vid dödstillfället lydt.
Denna Öfverrätt tillkommer derjemte på grund af 2 och 3 §§ i omförmälda Kapitel af Ärfda-Balken att vaka deröfver, att bouppteckning efter frälseman varder inom föreskrifven tid hållen, och, om sådant ej då låter sig göra, meddela anstånd dermed till viss dag.
Hvad slutligen angår den Hofrätten åliggande vårdnaden öfver förmynderskap för omyndige af frälsestånd, har svårigheten att utöfva densamma, i synnerhet då myndlingarne bo å aflägsna orter, blifvit ökad genom Kongl.
Förordningen angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom den 24 September 1861 och särdeles genom dess stadgande i 5 §, enligt hvilket Rätten, då fråga väckes, att förmyndare bör lemna inteckning eller annan säkerhet för omyndigs hos honom innestående medel, eger derom förordna, såsom nödigt och skäligt pröfvas; hvilken pröfning åter måste grunda sig på en kännedom om personens vederhäftighet och förhållande i öfrigt, som i de flesta fall icke är att förutsätta hos annan domstol än Underrätten i orten, der förmynderskapet finnes.
Stadgandena angående Adelns särskilda forum hafva sålunda, äfven der de qvarstå, förlorat sitt ursprungliga sammanhang; och de kunna derföre, nu mindre än någonsin, anses såsom en verklig förmån för Ridderskapet och Adeln.
De torde fast heldre vara de fleste bland Ridderskapet och Adelns ledamöter till olägenhet.
Om man äfven fäster mindre vigt vid den omständigheten, att frälsemannen derigenom gå miste om en instans i deras arfs- och förmynderskaps-tvister — hvilket visserligen bereder skyndsamhet, men också i samma mån minskar säkerheten i dessa tvisters pröfning — så är det dock otvifvelaktigt, att för det stora flertalet af Rid - Lag-Utskottets Betänkande N:o 16. 3 clerskapet och Adelns ledamöter, som bo aflägse från den Hofrätt, under hvars jurisdiktion de lyda, både besvär och kostnad vållas genom ifrågavarande privilegium, som hindrar dem att i sådana enkla ärenden, som boupptecknings ingifvande, testamentsbevakning och förmyndareförordnande, vända sig till domstolen i orten, under det att de i vida vigtigare och lika grannlaga saker måste underkasta sig samma domstols jurisdiktion.
Då alltså ifrågavarande undantagslag i de flesta fall icke synes kunna lända till någon verklig förmån för Ridderskapet och Adeln, utan i stället medför olägenheter för såväl detta Stånds egna medlemmar som öfrige medborgare i riket; och dä dess fortfarande bestånd tvifvelsutan komme att medföra oreda och osäkerhet i lagskipningen, anser för sin del Utskottet samma lag böra upphäfvas samt, till följd deraf, jemväl ofvanberörda Kongl. Bref af den 26 Oktober 1748 och den 7 April 1805 till all verkan förfalla.
En sådan lagförändring behöfver ej medföra förlust för Ridderskapet och Adeln af dess nuvarande rätt att äfven i städerna sjelfve utse personer till förrättande af bouppteckningar och arfskiften i adliga sterbhus, hvilken rättighet måste anses såsom "en verklig förmån.
Denna rätt är nemligen ej uttiyckt i Ridderskapet och Adelns privilegier eller i de lagrum, om hvilkas upphäfvande är fråga, utan grundad på 35 § af Kongl.
Resolutionen den 3 Oktober 1675 och Kongl.
Förordningen den 1 Mars 1749.
Emellertid har Utskottet ansett nödigt, att, till undvikande af misstydning, särskildt förbehåll om nämnda rätts fortfarande bestånd bör göras.
Den väckta frågan, såsom berörande Ridderskapet och Adelns privilegier, beror på samtliga Riks-Ståndens öfverenskommelse och Kongl.
Under förutsättning af sådan öfverenskommelse och sådant bifall, får Utskottet i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det utlåtande i ämnet, som af Lag-Utskottet vid sist hållna riksdag afgafs, till Rikets Ständers pröfning framlägga följande förslag till författning: Sedan Rikets Ständer öfverenskomma, att den i 6 § af Ridderskapet och Adelns den 16 Oktober 1723 utfärdade privilegier grundade samt i 8 och 9 mom. af 2 § i 8 Kapitlet Rättegång s-Balken stadgade rättighet, enligt hvilken frälsemän eg a att få vissa dem rörande mål och angelägenheter omedelbart af Hofrätt bedömde och handlagde, skall upphöra, samt Kongl. Maj:t denna öfverenskommelse bifallit; så varda berörda rum i allmänna lagen jemte dermed öfverensstämmande särskilda författningar upphäfda; dock att derigenom någon inskränkning icke sker i den rätt, som jemlikt Kongl. Resolutionen den 3 Oktober 1675 § 35, jemförd med Kongl. Förordningen den 1 Mars 1749, tillkommer arfvingar i adelig a sterbhus att till förrättande af bouppteckningar och arfskiften i samma sterbhus kalla dem, de helst dertill bruka vilja; i följd hvaraf Kongl. Brefven den 26 Oktober 1748 och den 7 April 1805, hvarigenom utländske adelsmän, som hit till riket inkommit, samt Svenska akademiens ledamöter blifvit förunnade enahanda förmåner i rättegångsmål som Ridderskapet och Adeln, komma att till all verkan upphöra; skolande de mål och ärenden, som jemlikt förenämnda lagrum och författningar tillhört Hofrätt såsom första domstol, tillhöra vederbörande underdomstolar och efter allmänna rättegångsordningen behandlas. 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 16.
Denna förjattning kommer att gälla till efterrättelse från och med den 1 Januari 1867; men de mål och ärenden, som då på Hofrätts pröfning bero, skola af Hofrätten med slut afhjelpas.
I sammanhang härmed och då för bestämmande af frälsemäns rätt att deltaga i Ridderskapet och Adelns öfverläggningar nödigt är, att Riddarhusdirektionen äfven hädanefter, likasom hitintills skett på grund af Kongl.
Brefven den 30 Mars 1787 och den 6 Augusti 1818, varder underrättad om sådana omständigheter, som enligt gällande
Riddarhus-ordning hindra adelsman att begagna sin rösträtt i Ridderskapet och Adelns angelägenheter, såsom om han råkar i konkurstillstånd, om han, sedan han uppnått myndig ålder, sättes under förmyndare, om han dömes adelskapet förlustig eller för nesligt brott antingen fälles till straff eller finnes med mera än halfva skäl besvärad, så att domaren funnit saken böra till framtiden lemnäs ; men berörda Kongl.
Bref afse nuvarande förhållanden, hvadan, derest Utskottets framställda förslag vinner bifall, annan ordning för underrättelsernas meddelande, än den samma Kongl. Bref bestämma, är behöflig, får Utskottet vidare hemställa, att Dikets Ständer, för den händelse de godkänna förslaget, ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att, om förslaget i nåder bifalles, Kongl. Majit måtte, i sammanhang med utfärdandet af den föreslagna författningen, meddela särskilda föreskrifter, dels för Underrätterna att, om någon af förenämnda omständigheter inträffar, derom genast underrätta vederbörande advokatfiskaler i Hofrätterna, dels för sistnämnde embetsmän att ej allenast hålla hand öfver iakttagandet af Underrätternas förenämnda skyldighet, utan äfven sjelfve hvarje år innan Mars månads utgång till Riddarhus-direktionen insända de till dem i detta afseende inkomna underrättelser för det nästför utgång na året, dels ock för Hofrätterna och vederbörande föredragande hos Kongl. Majit, att när anledning dertill förekommer, lemm enahanda, underrättelser till Riddarhus-direktionen.
Reservation: af Herr Olivecrona, K.: “Ehuru jag villigt erkänner att de förhållanden, hvarunder Ridderskapet och Adelns privilegierade forum tillkommit, i allmänhet försvunnit, kan jag dock icke finna fullgiltiga skäl vara för handen att nu uppoffra denna förmån i alla stycken och äfven der densamma, utan olägenhet för andra, men till gagn för Ridderskapet och Adeln, synes kunna bibehållas.
Sedan en ny konkurslag och nya förordningar angående urarfvagörelse och boskilnad upphäft det Lag-Utskottets Betänkande N:o 16. 5 för Ridderskapet och Adeln förut i lag stadgade forum privilegiatum i konkurs-, urarfva- och boskilnadsmål, kan ett sådant forum äfven i tvistemål rörande “arf efter frälseman44 och -therns förordning vid dödstiman om theras egendom11 måhända icke vidare synas lämpligt; och jag tillägger att i brottmål, “ther frälseman förverkar lif, ära, adelig frihet, gods eller arfvelig rättighet, så ock enviges- och andra slagsmål, eller förgripelser med skymfiiga ord och gerningar emellan frälsemän eller theras vederlikar, såsom i 8 Kap. 2 § 8 och 9 mom.
Rättegångsbalken säges“, kan och bör numera ett särskildt forum för Adeln upphöra.
Ty i dylika ytterst sällan förekommande mål kan det med rätta betraktas såsom en olägenhet för parter, sorn icke tillhöra Adeln, att tvingas till inställelse vid en domstol, som är forum privilegiatum för andra.
Men föreskriften att bouppteckningar efter aflidne adlige personer skola ingifvas till vederbörande Hofrätt och att denna äfven skall meddela förordnanden åt förmyndare för omyndige medlemmar af Adeln, är deremot icke af beskaffenhet att medföra synnerliga olägenheter för någon, men gifver deremot, enligt min åsigt, vissa förmåner, hvilka Ridderskapet och Adeln, för sin del, icke utan ändamål bör uppoffra.
Att bouppteckningar efter aflidne adliga personer insändas till Hofrätt, är ej förenadt med större besvär eller kostnad än att låta inlemna samma bouppteckningar till en häradsrätt i en aflägsen landsort, hvilken häradsrätt kanske blott två gånger om året eller till och med blott en gång om året, såsom i åtskilliga delar af Norrland inträffar, har lagtima ting.
Behöfver man af någon anledning uppsöka en bor uppteckning efter en afliden adlig person, är det påtagligen vida lättare att finna en sådan bouppteckning i någon af de trenne Hofrätternas arkiv, än att söka den öfver hela riket och ofta kanske icke veta, hvarest man skall söka för att påträffa hvad som önskas.
Och hvad förmyndare vår den vidkommer, har jag aldrig försport att omyndige adlige personers rätt blifvit sämre bevakad, än icke-adlige omyndiges, eller att Hofrätterna i ringaste mån uraktlåtit sina pligter i afseende på förmyndarevården, så att det skulle blifva en vinst att de adliga omyndiges angelägenheter skulle ställas under tillsyn af underdomstolarne.
Tvärtom tror jag, att det isynnerhet icke skulle blifva någon den minsta förmån för der. ganska talrika del af Adeln, som är i hufvudstaden bosatt, att, vid inträffande dödsfall, sterbhusdelegarne skulle förpligtas att till den afdelning af Stockholms Rådhusrätt, som förut kallats Justitiekollegium, ingifva bouppteckning efter afliden medlem af familjen och de omyndiges medel öfverlemnas till Stockholms Förmyndarekammare samt denna auktoritet för framtiden bevaka de omyndigas rätt och bästa.