Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag k o m sent ombord — båten skulle afgå under natten — ingen människa såg j a g till på akterdäck, och sedan jag en kort stund njutit af den tysta, vackra sommar- natten och det stilla skvalpet kring ångbå- ten, gick jag ner och kröp till kojs.
Af de dofva snarkningarna omkring mig kunde jag förstå, att jag ej var den ende passa- geraren ombord, och snart sof äfven jag som en stock.
När jag vaknade, stod solen redan högt på himmelen, och jag klädde mig hastigt och gick upp på däck.
Det kvällen förut så tomma och tysta akterdäcket var nu fullt af lif och rörelse, d. v. s. af nymorgnade passagerare, som dels sutto i grupper och sprakade på bänkarna, dels promenerade fram och åter på däcket — alla uppenbar- ligen njutande af det vackra vädret och den behagliga färden.
Vi befunno oss ute på en stor fjärd, hafvet utbredde sig framför oss, spegelblankt och glittrande i solen, och fisk- måsar kretsade muntert omkring oss.
Af en sjögast, som sysslade med något akterut, fick jag veta, att vi längesedan passerat Söde.rtelge kanal och nu befunno oss ute i sörmländska skärgården.
Sedan jag sålunda satt mig in i situa- tionen, började jag mönstra passagerarne.
Inte ett enda bekant ansikte!
För en ung, glad student var detta alltid ett ledsamt streck i räkningen, men nu särskildt efter den där upptäckten jag gjort på ångbåts- kontoret, var det så mycket ledsammare.
Dock, » man muss sich nicht verbluffen lassen, » tänkte jag.
Har jag inga bekanta, så kan jag ju ska / fa mig.
Formerandet af bekant- skaper var ju min starka sida, det stämde för öfrigt ock med mitt ungdomliga student- lynne, oafsedt alla biafsikter.
Och hvad beträffade maten ombord, så var här tills vidare ingen fara.
Man betalade j u inte kontant, utan skref upp allt hvad man för- tärde i ett slags » liggare », en lång smal bok som cirkulerade i matsalen.
Jag gick alltså att börja m e d ned och åt frukost i allsköns ro och skref upp — och först när jag o m en stund var på däck igen, återtog jag funderingarna och passageraremönstrin- gen.
Här voro många att välja på.
Hvem skulle j a g börja m e d?
Och hur skulle jag gå tillväga?
Just som jag satt och funderade härpå, hördes en manlig röst likasom ofvanifrån ropa med bedöfvande styrka: » Mitt herr- 34 I skap! » Alla tittade upp.
Det var kaptenen, och han fortsatte sålunda: » O m det är någon af herrskapet, som inte sett salar förut, så ligger det några stycken där borta på skä- ret, » och därmed pekade han framåt åt styrbordssidan.
Alla rusade åt den sidan och trängdes vid relingen för att få se de utlofvade salarna; och hur det var, så kom jag att stå alldeles bredvid en äldre dam med ett distingeradt utseende.
Snart hade alla fått salarna i sikte, och utrop och an- märkningar hördes från alla håll.
I ett nu skrämdes djuren af bullret från ångbåten och vältrade sig det ena efter det andra ned i vattnet, så att det stänkte omkring dem.
» N e j, se hur rädda de blefvo! » sade den äldre damen med det distingerade utseendet till en yngre dito på hennes andra sida.
» Ja, och se hur de plaskade, » sade jag.
Den förnäma damen vände sig något för- vånad o m och såg på mig, och jag smålog förbindligt mot henne och såg sällskaplig ut.
Jag måtte förefallit henne rolig, ty hon drog munnen till ett leende och sade med en blick på min hvita mössa: » Herrn är upsalastudent, ser j a g?
» » Ja, och jag kommer nu direkt från Up- sala och står på väg till Värmland. » » Jag kommer också från Upsala, jag bor där i trakten och reser nu liksom ni till Värmland.
Jag tycker mig ha sett ert an- sikte förr; är ni inte sångare? » » Joho, det slår in, jag är första tenor. » » Då är det förmodligen vid någon konsert på Gillesalen jag sett er.
Var ni inte med vid Filharmoniska sällskapets sista konsert i maj? » » Jo, jag sjöng ett litet obetydligt solo med Josephsons ackompanjemang. » » Ja, ganska riktigt — och får jag fråga om ert namn? » Jag uppgaf detta — och hon å sin sida presenterade sig som friherrinnan Nickel- hjelm på Mäleborg, en egendom halfannan mil från Upsala, och föreställde äfven den yngre damen som sin dotter, fröken Alice.
Bekantskapen var härmed gjord, och jag återvände i de båda damernas sällskap till deras plats på akterbänken, där en liflig konversation vidtog o m Upsala, upsalasång och upsalaförhållanden i allmänhet.
Jag berättade några studenthistorier, som tycktes roa dem ofantligt, och snart voro vi som gamla bekanta.
Friherrinnan var en mycket fin dam med aristokratiska drag, men på samma gång enkel och älskvärd i sitt sätt; åldern kunde vara mellan 50 och 60 år.
Dottern, som såg rätt snäll ut och hvars ålder jag anslog till 25 å 30, var mera tyst och stilla, och tyd- ligen ännu un der moderns ledning, och yttrade hon sig blott under de små pauser denna någon gång lämnade till hennes förfogande.
» Ja, » tänkte jag, » jag är nu alltså bekant m e d en friherrinna, och då skall det väl gå som en dans att från denna högre stånd- punkt vidare utvidga bekantskaperna nedåt. » Jag hade just tagit korn på en reslig medelålders man, som såg mig både god- modig och rätt reputerlig ut, och han å sin sida tycktes under sin promenad på däck äfven ha bemärkt oss och vårt glada samtal.
» Den där skall jag bli bekant med, » tänkte jag, och så lämnade jag damerna under någon förevändning och promenerade liksom han fram och åter.
Och hur det var, så tornade jag mot honom liksom af en hän-
IDUN " deise och bad honom mycket artigt om ursäkt.
» Dä skader inte, » svarade han på bred värmländska.
» Herrn är bestämdt värmländing liksom jag, » anmärkte jag gladt.
» Ja, va ' dä lickt dä, att ja ' ä värmlän- ning; mett namn ä ' Gahm, brukspatron Gahm på Eissäter, å hva ' hetter herrn då? » Jag nämnde mitt namn och hvart och till hvem jag skulle resa.
» Då jaggu känner j a ' herrns morbror, dä ä en riktig hedersman » — och vi skakade hand och han bjöd mig på en cigarr.
» Men hva ' va dä för fine fruntimmer di där, som herrn satt å prata med nyss? » fort- satte han, sedan han gifvit mig eld på cigarren.
» Jo, » svarade jag i ledig ton, lik- som om friherrinnor hörde till mitt dagliga umgänge, » det var friherr- innan Nickelhjelm och hennes dot- ter fröken Alice Nickelhjelm.
Kanske jag får lof att pre- sentera? » Och innan han hunnit svara, förde jag honom redan_ med halft våld fram till damerna och presenterade: » Brukspa- tron Gahm, friherrinnan Nickelhjelm, fröken Nic- kelhjelm.
» Friherrinnan klarna- de genast upp och sade gladt, måhända med en liten fin skymt af nedlå- tenhet: » Gahm är j u ett mycket kändt och berömdt värmlandsnamn, fägnar mig att göra bekantskap. » » Ja, dä finns möcke Gahmer i Värmland » svarade bruks- patronen; och friherrinnan gjorde ett artigt tecken åt honom att slå sig ned, hvarpå samtalet genast kom i farten.
Jag lät dem hållas och såg mig sedan omkring efter en n y eröfring.
Jo, där kom just nu upp på däck en mustascherad ung herre, som såg ganska presentabel ut.
Han rökte en nytänd cigarr.
Min hade just slocknat.
Jag styrde direkt kurs på honom och anhöll i höfliga ordalag om eld.
Han stod mycket artigt till tjänst, jag yttrade därpå några banala fraser om det vackra vädret och den behagliga färden, tog mig så friheten att nämna mitt namn, hvarpå han hade den artigheten att nämna sitt — » vice häradshöfding v. Stramfelt ».
Ah, det var ju en präktig ackvisition för fri- herrinnan, tänkte jag, och i nästa ögonblick hade jag presenterat honom både för henne och fröken och brukspatron.
Friherrinnan log sitt förbindligaste leende, häradshöfding v. Stramfelt skrufvade upp sina mustascher och sökte göra sig så angenäm som möjligt.
Jag tyckte det började bli » lifvadt ».
» Känner häradshöfdingen annars några passagerare ombord? » hviskade jag o m en stund till honom under en liten paus i hans samtal med fröken Alice.
Han kastade en blick nedåt babordssidan och hviskade därpå tillbaka: » Jo, jag känner de där två flickorna i ljusrödt, som sitta längst bort till vänster, och deras pappa, som sitter på en stol midt emot.
Det är den rike handlanden Mandel- kvist från Filipstad med döttrar, mycket hyggligt folk. » » Har häradshöfdingen något emot att presentera m i g?
» » Nej, visst inte — med största nöje, » och därmed lämnade vi sällskapet och gingo direkt bort till herrskapet Mandelkvist.
Presentationen var gjord i en blink, och jag började genast tala om det vackra tref- liga Filipstad, hvartill gubben nickade bi- fallande, och hans båda döttrar — i förbi- gående sagdt ganska söta flickor med bruna ögon och böljande hår under de gula schäfer- hattarna — lyssnade med ett belåtet små- leende.
Men nu kom frågan, hur skulle jag våga presentera en handlande Mandel- kvist för en friherrinna Nickelhjelm.
Jag tog mitt parti och kilade bort och frågade henne själf rent ut.
Hon var tydligen road af mina presen-.
tationer, ty med en liten nå- dig nick gaf hon genast sitt bi- fall — och hvad Mandelkvist och hans båda flickor be- träffade, så var presentationen för en fri- herrinna något som sannerligen ei bjöds dem alla dagar hemma i Filipstad.
Alltså skreds med vederbörliga ceremonier genast till verket.
Friherrinnan var nådig och Mandelkvists förtjusta; och nu hade jag den glädjen att se icke mindre än åtta per- soner, mig själf inräknad, samlade i en säll- skaplig grupp vid den famösa akterbänken.
Men jag var ännu icke nöjd.
Här fanns j u en hel mängd kvar på akterdäck att göra bekantskap med.
Bland dem kände brukspatronen ett par herrar från Karlstad, en bankkamrer och ' en grosshandlare, och Mandelkvist ett par äldre mamseller från Filipstad.
Jag lät presentera mig på båda hållen och förde äfven dem till kretsen kring friherrinnan.
De öfriga var det ingen som kände, men jag gaf mig e j.
Den ene blef jag bekant med genom att afstå en god plats, den andre genom att oförvarandes trampa honom på tårna och be om förlå- telse, den tredje genom att höfligt anhålla om lånet af hans kikare, den fjärde genom att utropa » åh, hvad hafvet är vackert i d a g!
» o. s. v. — o c k s å hade j a g snart blif- vit bekant med bland andra en prostinna med dotter, en fin löjtnant m e d s.
enkel- tjusare ', en pastorsadjunkt, en landtpatron 35 m e d familj m. fl.
— och alla, alla förde jag till friherrinnan.
Ja, för att göra en lång historia kort, så kan jag nu tala o m på en gång, att innan vi hunnit till Söderköping, hade jag pre- senterat alla de cirka 30 passagerarna på akterdäck för hvarandra, så att de nu ut- gjorde ett enda stort sällskap, naturligtvis med friherrinnan som högsta hönset i kor- gen.
Kring henne kretsade det hela som planeterna kring solen, och hon gjorde här på ångbåtens akterdäck så att säga ' leß honneurs, alldeles som om hon varit hemma i sin salong på Mäleborg — och jag var hennes ceremonimästare.
När hon alltså i Söderköpingsslussarna uttryckte den önskan, att vi skulle få mid- dagen serverad på däck, skyndade jag till kapte- nen och utverkade till- stånd härtill, och så du- kades det stora middags- bordet på akterdäck, och • detta ökade naturligtvis både det festliga och det familjära i stäm- ningen hos alla dessa nya bekantskaper.
Un- der det gemensamma inmundigandet af smul- tron och mjölk och rökt lax och spenat och annan ljuflig sommarmat blefvo också midt i denna vackra natur och det härligaste vä- der alla sinnen öppnare, gladare och medelsammare.
När jag nu tänker tillbaka på denna färd, kan jag knappt förstå min glada studentikosa djärfhet, att så där, ensam och obekant som jag var, på några korta tim- mar göra alla bekanta med alla och själf bli ett slags rumormästare för det hela.
Det skulle jag sannerligen ej vilja åtaga mig nu.
Det går blott ' när man är ung och är student '.
Men hvad var nu egentligen min mening med allt det här?
• Inte ville j a g v ä l ' vigi- lera ' af alla dessa människor?
Ahn ej, tro mig inte om något så galet.
Jag hade ju visserligen mina särskilda skäl att bli be- kant och god vän med någon ombord, som hade en bättre reskassa än jag och därtill ett godmodigt och hjälpsamt sinnelag, men sedan jag rätt snart trott mig ha funnit denne min blifvande välgörare i den vän- lige brukspatron Gahm, som ju på köpet kände och värderade min morbror, så hade allt det öfriga blott sin grund i mitt obän- digt glada och sällskapliga studentlynne.
Alltså Gahm var den ende, som jag hade några planer på, men hur och när jag skulle blotta för honom min brydsamma ställning, det hade jag ännu ej det ringaste klart för mig.
Jag nöjde mig med att liksom den glade sorglöse mr Micawber i Dickens ' ' David Copperfield ' vänta på att något skulle ' turn up '.
Jag vill nu ej vidare uppehålla mig vid alla detaljerna under resans fortgång.
Många, kanske roliga nog, har jag ock glömt bort under den långa tid, som förflutit sedan denna underliga ångbåtsfärd.
Hvad jag i största allmänhet vill omtala af det som jag ännu minnes är följande.
Vi hade en härlig färd längs kanalen och sjöarna genom Östergötland.
IDUN slussanläggningar föreslog j a g gemensamma promenader på kanalbanken.
Vi gingo då ångbåten i förväg o c b stego åter ombord vid sista slussen.
Dessa promenader stå ännu för m i g i ett skimmer af strålande solsken, leende flickansikten, gula schäfer- hattar och kulörta parasoller; j a g ser en glad, brokig skara af båda könen och af alla åldrar vandra fram i takt efter Upsala- marscher, sjungna af en ung, glad student, munter, ackcompanjerad efter gehör af en och annan äldre medpassagerare med brum- bas; jag hör sorlet af glada röster under pauserna; jag ser barfota små ungar m e d ljusgula luggar skocka sig omkring oss med smultronkorgar och ängsblommor, och jag minnes korta uppehåll då och då på någon skuggrik plats vid kanalen, där solosången tog en mera stilla, romansartad prägel i nå- got stämningsstycke af Josephson, Geijer eller Lindblad, och där v i d ett tillfälle äf- ven » H v a d det är skönt ändå » klingade i anspråkslös duett, under det den nedgående solen spelade in m e d sina strålar genom löf verket.
Jag min- nes skymningen och kvällen v i d Motala och den vackra sommar- natten öfver Vät- tern, och äfven, huru vi följande dagen på f. m. befunno oss i det här- ligaste vä- der ute på Vänern, som stod klar som en spe- gel.
Och där ute midt på den stora sjön minns jag till slut äfven något särskildt, som jag nu vill för- tälja.
Sedan den gemen- samma middagen på däck intagits, vinkade brukspatron mig till sig, lade förtroligt sin arm öfver min axel, tog mig afsides och hvi- skade: » Vi kommer nu snart te Karlsta ', och där ska vi skiljes allihop och bege oss hvar å en te sett, vi ha hele den här resa hatt möcke trefligt, tack vare herr " Wågman; å nu töcker j a ' vi skulle ta opp ett par små baler på däck, en punsch- bål för herrera å en vinbål för damera, å tacke hvarandre för godt resfölje å säje hvarandre farväl; å herr Wågman kunne j u halle ett lite vackert tal te damera å sjunge en liten stump å så där. » Ja, det var jag m e d om, och j a g gick ner och beställde bålarna, och snart vardt midt ute på Vänern — i all enkelhet och måttlighet förstås — en ganska festlig stund på akterdäcket af ångbåten ' Karlstad '.
Fe- sten inleddes af brukspatron Gahm m e d ett hjärtligt tal på g o d värmländska, bör- jande m e d orden: » Å nu, ätter dä snart ä slut på den här ' e roligheta, så skulle vi fäll tacke hvarandre för godt följe på resa etc., » hvarpå sjöngs i samfälld korus » Ack, Värmeland, du sköna, du härliga l a n d »; så talade von Stramfelt för kaptenen och därpå följde » Sätt maskinen i g å n g ».
Jag höll sedan ett längre festtal till damerna, samt sjöng som afslutning en stilla romans af Josephson.
Härpå följde en hel rad af visor, och den glada stämningen steg un- der tiden till sin spets.
Men när j a g se- dan till slut höll själfva afskedstalet och af slutade detta m e d Wennerbergs » Så skil- jas vi åt och träffas igen för att åter skil- jas en g å n g », så blefvo vi alla så veka om hjärtat, att både friherrinnan och de andra damerna förde näsdukarna till ögo- nen och herrarne snöto sig.
V i hade nu kommit Karlstad allt närmare: landnings- platsen Kannikenäset skönjdes redan på afstånd, och tiden var inne att gå omkring och trycka hvarandras händer till afsked.
Brukspatronen tittade först på mig och på min portmonnä och brast i skratt: » I den där töcks dä jaggu inte vare så möcke å betale m e, » sa han, » steck ' en på sej igen, han, så ska ' ja gå ner å göre opp alltihopa, j a.
» » Ädle Wohlthäter! » ropade jag förtjust, tog honom i famn och klappade om honom, och så gick han.
Ä n n u fanns dock en viss oro på djupet af mitt hjärta: min mat ombord var icke betald, och båten närmade sig i rask fart till landningsstället.
Och hur skulle jag komma vidare från Karlstad?
Situationen började bli spännande.
Just i detta ögonblick hör jag mitt namn ropas.
Det var brukspatron, som på halfva vägen till försalongen vändt sig om.
Den som i afskedsstunden varmast tryckte min hand var friherrinnan Nickelhjelm, j a.
man hon nöjde sig ej m e d detta, hon inbjöd mig p å det vänligaste att komma och hälsa på henne på Mäleborg, när jag komme tillbaka till Upsala i höst.
Hon lofvade till och m e d att skrifva och påminna mig och tog ett bestämdt löfte af mig att komma.
Men den stämningsfulla afskedsfesten på akterdäck hade äfven sin prosaiska sida, och det var betalningen.
Nu hade jag inte riktigt klart för mig, om det var alla her- rarne gemensamt eller bara j a g och bruks- patronen, som skulle betala bålarna.
Jag antog dock det senare, efter endast vi två tagit befattning med saken.
Jag gick där- för fram till honom, tog mycket allvarligt upp min portmonnä, som var tunn som ett blad, höll den mellan tummen och pekfingret af vänstra handen, gjorde en obesvärad gest med den högra och sade i af färsmässig t o n: » Ja ^ — nu skulle vi väl betala det här kalaset! » 36 så » Men hur ä ' d ä '?
» sa ' han.
» Herr Wåg- har väl betalt biljetten för sej, vet ja? » Ja, » svarade j a g i djup, dyster ton, » nog har j a g dä, m e n.
» » H v a ' för mew? » » Men inte maten! » » Asch!
Di smu- lera ska ja ' beta- le, dom kan ja fäll få bju på.
Dä ä väl oppskrifvet i boka, vet ja '? » » Ja, h varenda skilling, » svarade jag och flög honom i famn än en gång.
» Nå, hur ska herrn komme te morr- bror sin i präst- går ' n då?
Han ska väl inte gå ätter landsvägen heller med kapp- säcken i näfven?
Nej, då vet ja ' bättre rå.
Han följer mä mej hem till Rissäter, ja ' har häster å vagn imot mej, och när han ha vare hos mej ett par dar och sjönge sine viser, så ska ' ja nog hjälpe ' n h e m te prästgårn på någe sätt. » Den förträfflige brukspatronen blef nu för tredje gången omklappad ännu kraftigare än förut och nu under det entusiastiska utropet: » Brukspatron ä ' då en krona! » » Säj inte brukspatron, säj farbror — och nu kommer du mä te Rissätter, förstår du. » Och därmed var saken uppgjord; och så gick han ner och betalade alltihop.
Ångbåten lade till, där trycktes händer och nickades och viftades än en gång, och friherrinnan påminde mig i sista stund åter o m mitt löfte, och snart därpå satt jag vid farbror Gahms sida i hans bekväma res- vagn och åkte i raskt traf in till staden och, efter ett kort uppehåll där, vidare norrut.
Skildringen af de tvänne dagarne på Ris- säters bruk förbigår jag.
Vare det nog sagdt, att de voro festliga och glada, och att j a g gjorde en hastig och intim bekant- skap icke blott med brukspatronens familj och kontorspersonal, utan med hela hans umgänge, samladt till kalas hos honom.
På tredje dagens morgon lånade farbror
IDUN Gahm mig 10 rdr rmt för hemresan.
En god del af vägen skjutsade han mig med egna hästar, resten tillryggalades med den tidens billiga gästgifvareskjuts, och när jag ändtligen på kvällen samma dag — själfva midsommarafton — anlände till B:s präst- gård, resans mål, blefvo där stor öfverrask- ning, glada omfamningar, långa förklarin- gar och en reseberättelse, som väckte m y c - ken munterhet.
Morbror själf var dock icke fullt lika road som de andra; han gaf mig till och med en liten tillrättavisning — kanske ej obefogad — både för mitt lättsinne att fö- retaga den långa resan utan tillräcklig res- kassa och mitt alltför ' studentikosa ' och uppsluppna sätt under färden, och så läm- nade han mig till sist 10 rdr att med om- gående sända till brukspatron Gahm.
Och sedan, längre fram på sommaren, då han genom frågor hunnit komma bättre underfund med, hur jag användt det gångna läsåret, förklarade han det nödigt, att jag stannade hemma ett år för att ' stadga mig '.
* * Men historien är, som ni förstår, inte slut än.
Sista delen återstår.
Alltså, först på hösten följande år, 1859, var jag åter i Upsala, och nu tog jag i rätt mycket allvarligare med mina studier.
En eftermiddag i slutet af november, det vill säga omkring halftannat år efter den där glada hemresan, kom en person inrusande i mitt stilla vindsrum och af- bröt mig midt i mina studier af Livius med utropet: » Go ' afton, bokmal, nu skall du få höra något roligt. » Jag såg förströdd upp.
Det var min vän medikofilaren Petter Persson, östgöte, ' Lång-Petter ' kallad i hvardagslag för sin respektabla längds skull.
» Jag har hälsningar till dig från friherr- innan Nickelhjälm, » fortsatte han omedel- bart.
» Friherrinnan Nickelhjälm, hvem är det? » svarade jag.
» Jo, du är en ljus en att komma ihåg dina vänner.
Men så har hon då så m y c - ket bättre minne.
Kommer du inte ihåg en glad ångbåtsresa, som du gjorde till Värmland i fjol sommar, då du sjöng och muntrade upp alla passagerarne och icke minst henne.
Hon har berättat alltsam- mans för mig och hur roligt hon hade och att hon till slut bjöd dig att komma och hälsa på henne, när du skulle komma till- baka till Upsala på hösten.
Du kan inte tro, hvad hon har talat om dig. » Jag hade velat afbryta honom redan vid första nämnandet af ångbåtsresan, men det gick i en ström, tills han talat till punkt, och nu utbröt jag muntert: » Jo, visst minns jag den resan, och visst minns jag henne, den snälla, vänliga män- niskan.
» » Ja, jag kunde väl tro det ändå.
Ser du, jag har gjort bekantskap med henne i höst här i Upsala på en större bjudning hos hennes släkting baron Silfverstjärna, där jag är som barn i huset, hon bjöd mig då att komma ut och hälsa på henne på Mäleborg, och jag var just där i går, och då var det hon talade om alltsamman, och hon undrade mycket att du ej hörts af, ja, var nästan lite stött; men då hon af mig fick veta sammanhanget, nämligen att du varit hemma i Värmland ett år, så blef allt väl igen, och vid min afresa i morgse — jag låg kvar öfver natten — lämnade hon mig det här brefvet. » Och därmed räckte han mig ett bref, som han just tagit upp ur fickan.
Jag ryckte det nyfiket till mig, bröt hastigt det omsorgsfullt påtryckta adliga sigillet i fint rödt lack och vecklade upp och läste.
Det var en i de vänligaste ordalag affattad bjud- ning att komma och tillbringa julen på Mäleborg.
» Lyckliga ost! » utropade Lång-Petter, när han fick del af innehållet, » jag riktigt afundas dig. » Och lycklig och glad kände jag mig ock.
Jag hade nu pluggat och gått på föreläsningar hela hösten och hade just undrat, hvar jag skulle få tillbringa julferierna i ro och trefnad.
I Upsala vill jag inte gärna vara kvar, i Stockholm hade jag visserligen släktingar, men de hade inte låtit höra af sig, och att resa den långa och dyra vägen hem midt i vintern var ej att tänka på.
Då kan man förstå, hur välkommen denna bjudning var för den ensamme studenten på vindskamma- ren.
Och så roligt att få återse den vän- liga friherrinnan Nickelhjälm.
Sedan vännen Lång-Petter och jag ytter- ligare växlat några ord om henne och han berättat ett och annat om hennes förhål- landen, såsom att hon var änka sedan flere år, att hon hade tvänne barn, nämligen utom fröken Alice äfven en yngre son, som var kadett och skulle komma hem till jul, att hon skötte sin egendom som en hel karl och förde ett gästfritt hus och hade många grannar — så tog han farväl och försvann med en glad nick, dock först se- dan han i dörren vändt sig o m än en gång och tillönskat mig en ' treflig jul '.
När jag på själfva julafton vid middags- tiden körde i min släda in på Mäleborgs gård, stod friherrinnan i egen person på trappan i vinterkylan och tog emot mig kadetten kom och öppnade fotsacken och fröken Alice stack ut hufvudet genom för- studörren.
Vänligare mottagande kunde jag ej önska mig.
Ja, den snälla friherrinnan var sig lik.