Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Polisbetjeningen alt genast åtfölja folkmassan och söka afvärja hvarje våldsamhet, och särskildt Stadsliskalen Vice Häradshöfdingen de Berg att utaf den inom Poliskammarens lokal belintliga personal af Polisbetjeningen uttaga till en början halfva styrkan och med densamma begifva sig till Storkyrkobrinken, i ändamål att upprätthålla ordningen, samt att genast påkalla militäriskt biträde, derest så beskafiadt våld företoges mot person eller egendom, att polisstyrkan icke ansåges kunna förmå afstyra möjligt öfvervåld; att oaktadt Polisbetjeningen tillika med Stadsfiskalerna inträffat nästan samtidigt med folkmassan i Storkyrkobrinken, der icke någon folksamling förut ägt rum, de upproriske börjat inkasta stenar genom fenstren Lili det hus, der Herr Presidenten m. m. von Hartmansdorff varit boende, under föröfvande af våldsamheter emot porten till huset; att sedan Herr Polismästaren några ögonblick derefter infunnit sig och någon stund förflutit, derunder Herr Polismästaren sökt underrätta Herr Öfverståthållare!! om hvad som förelupit, äfven Herr Öfverståthållare!! ankommit till stället, åtföljd af ett detaschement af Lifgardet till häst, med hvars tillhjelp det fullkomligen lyckats att afböja försöken till öppnande af 116 R.
Emb.-Berättelse för år 1849. omförmälte port; att innan militärstyrkan ankommit, Polisbetjeningen gjort allt det motstånd, som varit densamma möjligt, till våldsamheternes hämmande, derunder åtskillige af nämnde Betjening blifvit sårade; att af Polisbetjeningen, hvars antal ej uppgått till två hundrade personer, emot en folkmassa af några tusende, icke kunde begäras kraftigare åtgärder, än som blifvit vidtagna; att Herr Polismästaren för sin enskilda del visste sig icke hafva i ringaste måtto eftersatt sin pligt eller försummat iakttaga, hvad honom ålegat, och cj heller skytt att genast efter uppträdets början infinna sig bland folkmassan, der han sökt utvickla så mycken verksamhet med de medel, hvilka varit för honom tillgängliga, som af honom billigt vis kunde äskas, samt att den anmärkta försummelsen att icke hastigare, än som skett, använda militäriskt biträde till våldsamheternes hämmande, på sätt Herr Öfverståthållaren redan antydt, icke borde tillräknas Polisstyrelsen, enär före Herr Öfverståthållarens ankomst militärtrupp af Polistjenstemän, enligt Herr Polismästarens tillsägelse, blifvit förgäfves reqvirerad.
I det härefter af mig ytterligare afgifna memorial, som innehåller milt slutpåstående, har jag först, hvad frågan om Hofrättens behörighet beträffade, anfört, att anledningen till samma fråga funnes uti 32 §. af öfverståthållareinstruktionen, der Öfverståthållaren förklaras vara Kongl.
Maj:t allena ansvarig för stadens gubernation och styrelse, men att hvad Kongl. Maj:t härigenom uteslutande
Sig förbehållit, ej kunde bestå uti någon makt att ådöma ansvarighet, hvilket också hvarken genom ordalagen uttrycktes eller läte förena sig med begreppet om Konungamaktens verkningskrets, äfven i det skick, densamma vid omförmälte instruktions utfärdande befunnits.
Det kunde således endast vara en makt att utkräfva ansvarighet, sorn JCongl. Maj:t
Sig uteslutande förbehållit; och det var så, som jag trodde meningen af stadgandet böra förstås.
Öfverståthållaren kunde, enligt detta stadgande, icke af någon annan än Kongl. Majit till ansvar ställas.
Men en sådan, Kongl.
Majit allena förbehållen åklagaremakt förmodade jag ej mer i detta fall hafva kunnat förblifva oförändrad, än i alla öfriga, der den offentliga åklagaremakten emot embetsman ansetts Kongl.
Majit allena tillhöra, intilldess genom nu gällande Regeringsform en annan offentlig åklagaremakt infördes, hvilken icke af Konungamakten beror.
Så väl före som efter denna tid, så väl under det Kongl. Majit allena kunde utkräfva ansvarighet för Öfverståthållareembetets förvaltning, som efter det en annan åklagaremakt jemväl blifvit härtill berättigad, ansåg jag dock ingen tvekan hafva bordt äga rum, att ju den domstol, der åtalet borde behandlas, vore R.
Emb.-Berättelse för år 4849. 117 den Öfverrätt, under hvilken Öfverståthållare!!, såsom en Konungens Befallningshafvande, måste lyda.
Vid upptagande af hvad Herr Frih.
Sprengtporten i sjelfva saken anfört, fann jag den synpunkt, hvarifrån han uppfattat de i fråga varande oroligheterna, men hvari han förmält sig icke hafva kunnat biträda mitt omdöme om deras syftning och betydelse, vara af honom sjelf så tecknad (genom här ofvan intagne ordalag), att jag trodde i mitt anmärkningsmeroorial ej kunna uppsökas ett ord, som stridde mot detta llerr Friherrens begrepp.
Den af honom uttryckta de politiska anläggningarnes yttersta syftning ”emot institutionerna”, ehuru jag icke uttryckligen härledt den från ”Parisiska rörelser”, låge dock ej mindre inbegripen i mitt föreställningssätt, än i Herr Friherrens.
Men med hufvudsyftningen mot nationalrepresentanterna, och genom dem mot sjelfva representationssättet, hade jag förenat en tillämpning på vissa bestämda personer, tillhörande representationen, hvilka just i följd af denna hufvudsyftning måste företrädesvis varit föremål för anfallen, i hvilka nemligen, såsom institutionernes representanter och försvarare, dessa skulle bestormas, mot hvilka således hopens hätskhet skulle uppviglas och genom hvilkas uppoffrande man ville injaga skräck hos institutionernes öfriga vänner.
Det föreföll mig besynnerligt, att vådorne skulle kunna gälla personer*), och likväl icke bestämda, kända personer.
Så vidt man kände något af anfallets föremål den 18 Mars, måste man således ofelbart äfven veta, hvilka personer det gällde.
Desse kunde ej vara andre, än Riksståndens kände anhängare, försvarare af deras rättigheter.
Hvilka som bland dessa voro af massans ledare utmärkte såsom hufvudmän, de der företrädesvis borde blifva våldsamheternes föremål, ansåg jag icke hafva kunnat eller bordt vara för hufvudstadens Polisstyrelse mera obekant, än för stadens invånare i allmänhet, bland hvilka ryktet härom var utbredt under de föregående dagarna **).
Att lagligen bevisa tillvarelsen af detsamma, syntes mig icke böra vara svårt; men jag fann det öfverflödigt.
Om än Polisstyrelsen hvarken var förbunden att känna eller verkligen kände detta rykte, som i förväg angaf personerna, mot hvilka våldet skulle komma att rigtas; så var det dock nu otvifvelaktigt, att vid oroligheternes utbrott verkligen funnos träffade just så - *) Såsom de oundvikligen måste göra, så vida institutionerne allena och utan anfall på personer ej kunna angripas, då personer finnas, som försvara dem. **)
Och i öfrigt för hela den läsande svenska allmänheten, utan behof af vägledning från ett sådant rykte. 118 R.
Emb.-Rerättelse för år 1849. dana anstalter, sora bordt träffas, i fall man varit förut underrättad, att den person skulle blifva först anfallen, som verkligen blef det — endast dessa försigtighetsmått hade blifvit nog skyndsamt använda, den stund deras användande behöfdes, och sedan utvidgade i den mån, behofvet blef större.
Den styrka af krigsfolk, som fanns att tillgå på mindre än 200 stegs afstånd från det ställe, der våldsamheterne först utbröto, hade kunnat, oin än icke använd att förebygga, dock inom ett par minuter göra slut på anfallet mot det hus, hvars fenster blefvo först inslagna och hvars port stormades.
Men krigsfolket blef stående, antingen Irefjerdedels tima, som jag beräknat, eller minst en half tima, som Herr Frih.
Sprengtporten beräknat, eller jemnt 35 minuter, såsom någon annan uppgifvit — så länge efter anfallets början blef den uppbådade militärstyrkan stående mindre än 200 steg från den punkt, der våldsamheterne rasade, husets alla fensterrutor inslogos, porten höll på att uppbrytas och invånarne hotades att falla i den stormande hopens händer.
Det var om detta dröjsmål, som första hufvudfrågan handlade.
Såsom ett underlätet försigtighetsmått hade jag klandrat, att Herr Frilierren bevistat spaktaklet under de omständigheter, som då voro för hand; och jag trodde mig icke kunna urskulda detta steg, om jag än kunnat gilla den tro på lugnets bibehållande, som Herr Friherren hyst.
Men jag ansåg det göra ganska litet till saken, om han ock skulle i denna punkt få rätt.
Sedan jag genom hans förklaring blifvit uppmärksam på den korta tid, som erfordrats för färdandet imellan Operahuset och Slottsvakten, samt funnit frågan icke gälla mer, än högst 6 minuter, att afdraga från den försummade tid, jag hade att åtala; kunde det nemligen synas desto mindre al nöden att pruta på detta afdrag, som återstoden, i allt fall, var ganska tillräcklig.
Imedlertid hade jag åtminstone icke på denna omständighet ”fotat mitt åtal”, såsom Herr Friherren trott sig finna; än mindre hade jag tillvitat honom att ”hafva försakat sin pligt för sitt nöje”.
Grunden för åtalet låg så litet i spektakelbesöket, att jag jemnt lika mycket skulle fört Motparten till last, om han vistats på hvilket annat ställe som helst, frånvarande från oväsendets tummelplats; och hvad nöjet beträffade; så ansåg jag det vara nog, att mig icke tillhörde derom fälla ett omdöme, och att jag ej heller något sådant fällt. lin annan irring anmärkte jag vara begången, i händelse Herr Friherren trott sig komma i strid med mitt föreställningssätt, när han yttrade, att ”det ”icke vore öfverensstämmande med beskaffenheten och naturen af Öfverståthål”larens embete att personligen deltaga i blotta observations- och bevaknings”ålgärder — — eiler infinna sig vid hvarje gatuuppträde”.
— — Det vore R.
Emb.-Berättelse för år 4849. 119 ingalunda jag, som bestridde, att ett ”motsatt förhållande skulle alltför mycket ”afleda ÖfverståthåHarens uppmärksamhet från dess öfriga mångfaldiga embets”pligter” m. m.
Men jag såg icke tillämpningen af dessa satser på förevarande fråga.
Om det ej med fog kunde påstås, att oroligheterne den 18 Mars voro vanliga gatuuppträden; så vore det ju icke på de förra, man borde tillämpa, hvad som gällde om de sednare.
Också hade i sjelfva verket Herr Öfverståthållaren den 18 Mars icke försmått att personligen deltaga i anstalterna för oväsendets dämpande, och dermed visat, att han icke fann dem vara af den obetydliga beskaffenhet, att lian ej borde till dem nedlåta sig.
Annan sak vore, om det kunde sägas, att värdigheten bade mer lidit af en skyndsamare åtgärd, än af en långsamare.
Det Var icke grundadt, att under hela den tid, Herr Friherren tillbragte på spektaklet, ”fråga ännu endast varit om en bevakningsåtgärd”; ty under den del af spektakeltiden, som förflöt efter våldsamheternes utbrott, var fråga om åtgärder till hämmande af redan började våldsamheter; och dermed försvann ali tillämpning af Herr Friherrens räsonnement och den slutföljd, han deraf dragit, att ”hans plats varit i medelpunkten af staden, men icke vid Brunkeberg” — helst fråga ej var om bevakning eller bevakningstid, utan om den tid, som på spektaklet försummades, efter det oroligheterne utbrutit i sådana våldsamheter, som kräfde att med kraftig åtgärd hämmas.
”Att infinna sig å Kongl.
Operan en dag, då sinnesstämningen var orolig ”i hufvudstaden, och theatern besöktes af H. M. Konungen och den Kongl. ”Familjen”, syntes mig icke hafva varit anledning, så vida meningen ej varit, att sinnesstämningen visat sig orolig äfven inom spektakelsalongen eller Operahuset; ty om deremot Herr Öfverståthållarens närvaro på spektaklet varit nödig, i afseende på någon utifrån befarad våda för den Kongl.
Familjen; så hade väl bevakandet af de Höga Personernes säkerhet varit mer af nöden utom Operahuset, än inom detsamma; Herr Öfverståthållaren hade då bordt på spektaklet lemna bevakningen åt en underordnad, för att sjelf derutanför intaga en vigtigare post; och om Herr Öfverståthållaren sjelf annorlunda betraktat saken; så skulle han icke kunnat genast efter erhållen rapport om våldsamheternes utbrott aflägsna sig från Operahuset, utan att sedan under aftonen dit återvända.
I spektakelbesöket låg dock icke orsaken till större delen af dröjsmålet (endast 6 minuter kunna, såsom ofvan synes, dit hänföras).
Den större delen har Herr Friherren velat urskulda med sin skyndsamhet att från spektaklet begifva sig till det hotade stället — ”efter emottagandet af rapporten om den 120 R.
Emi.-Berättelse för år '1849. ”uppkomna oordningen’’.
Jag åter har lagt Herr Friherren till last, ej mindre alt rapporten dröjde, än om han sjelf efter dess erhållande dröjt.
Denna skilj aktighet i Herr Friherrens och mitt föreställningssätt har tyckts mig härröra från någon skiljaktighet i begrepp om sjelfva pligtförhållandet vid en sådan befattning, som den, hvars utöfning Herr Friherren hade att redovisa.
Han syntes icke tro, lika med mig, att man aldrig rätt sköter en dylik befattning, utan att vara försäkrad om punktlig lydnad af sina underordnade*).
Han ville troligen icke medgifva, hvad jag dock ansåg obestridligt, att om han till dessa underordnade stod i ett så beskaffadt förhållande, att en underrättelse, som han ålagt någon af dem att meddela vid första utbrottet af befarade orolig heter, icke blef meddelad omedelbarligen efter detta utbrott, utan först efter en half timas förlopp, det tdå icke var rätt bestäldt med Öfverståthållareembltets förvaltning i Herr Frih. Sprengtporten händer.
Efter min tanka åter gafs härom så litet tvifvelsmål, att Herr Friherrens skuld för den oordning, som följde, blefve ungefär densamma, som om befallningen att rapportera icke varit af honom gifven.
Ett undantag från strängheten i denna fordran har jag trott möjligen kunna medgifvas, i fall det inträffade, att olydnaden blefve af den befallande sjelf genast och eftertryckligen beifrad.
I sådant fall skulle det kunna komma honom till godo, alt t. ex. den försumlige underordnade, förut aldrig under en längre tjenstetid beträdd med dylikt fel, likväl denna gången svikit ett rättvist förtroende.
När åter ingen beifran följer, och intet så beskaffadt förhållande grundlägger en ursäkt, har ingen tvekan synts mig möjlig, att ju skulden med rätta träffar den befallande förmannen (utan att derigenom minskas för den underordnade).
Imedlertid har jag trott Herr Frih.
Sprengtportens förklaring i denna del ej kunna annorlunda förstås, än såsom innefattande angifvelse mot någon underordnad, att hafva obehörigen fördröjt rapportens afgifvande; och då det icke blifvit förmält, att särskild befallning till någon viss person härom varit gifven, kunde skulden ej stanna på någon annan än den tjensteman, hvilken förbindelsen åläg att opåmind lemna Herr Öfverståthållare!! den underrättelse, hvarom fråga är.
Det var således ordinarie Polismästaren, Herr Bergman, som jag räknade försummelsen häraf till last.
Då likväl härigenom ansvarigheten för Herr Öfverståthållare!! sjelf ej kunde förändras; har jag anmärkt, att om under förevarande omständigheter __ det *) Aldraminst får man, vid ett tillfälle af denna beskaffenhet, lita på någon, på hvilken man icke — vid sitt eget ansvar — vet sig kunna lita.
Emb.-Berättelse för är 4849.
121 det för någon del skulle kunna honom efterskänkas, att han befann sig annorstädes, än der han hade till hands de stridskrafter, örn hvilkas användande han efter behof kunde förordna, och der han såg med egna ögon den folkrörelse, som borde hämmas och till sina verkningar afstyras, det vilkor härvid åtminstone vore nödvändigt, att Herr Friherren ej finge urskulda sig med någon okunnighet om hvad som förelopp under denna folkrörelse.
Kunde han ej på annat sätt vara med sin uppmärksamhet närvarande vid uppträdena från deras början och under deras fortgång; utan tvifvel var lian då skyldig att personligen vara tillstädes, se med egna ögon, hvad, han ej kunde se med andras.
Endast på eget ansvar kunde han således låta på underordnade ankomma att meddela kunskap om, hvad i denna belägenhet hände; och hans okunnighet derom, sådan han den sjelf uppgifvit, försvårade hans försummelse, i stället att urskulda den.
Till våldsamheternes fullkomliga förebyggande skulle, så vidt jag af förhållandet kunnat sluta, endast erfordrats, att Herr Öfverståthällaren från grannskapet af det ställe, der krigsfolket fanns i beredskap, t. ex. från Kongl.
Slottet eller Lejonbacken, en lialf tima elier | tima tidigare gifvit akt på folkströmens antågande från Norrbro, då genast satt vaktförstärkningen i rörelse och förekommit folkmassan, innan den hann fram till den hotade punkten, hvilken kunnat göras otillgänglig genom gatans tillspärrande å ömse sidor om huset, som hotades.
I stället att vidkännas skyldighet härtill, har Herr Friherren, såsom ofvan förmäles, sökt att kasta skulden på Kommendantsbefälet, och funnit oväntadt mitt ”påstående, att användandet af ”garnisonsstyrkan för dagen varit af Herr Öfverståthållare!! allena beroende”.
Ett sådant begrepp om mililärstyrkans beroende af civil myndighet, i afseende på alla större rörelser eller sådana, som sträcka sig utöfver vaktgörningen, har jag vitsordat, och föreställt mig, att der civilmyndighet, skyldig att vaka för ordningens vidmakthållande, linnes på stället, Krigsbefälet ej kan på eget bevåg använda trupperna till sådana rörelser, och alt derom endast kunde förordnas af den högsta på stället tjenstgörande polismyndighet, eller möjligen en af denna bemyndigad< person.
Jag har lemnat derhän, i hvad mån det kunde läggas Kommendantsbefälet till last, att icke hafva på 2:ne Stadsfiskalers begäran satt trupper i rörelse; men örn ock af Herr
Friherren åberopade ställen i arméns tjenstgöringsreglemente skulle böra så förstås, att Kommendantsbefälet, utan Herr Öfverstäthållarens begäran, bordt använda Krigsmanskap vid tillfället; så har jag derifrån ej kunnat R.
Emb.-Berättelse för år 1849. 16 122 R.
Emb.-Berättelse för år 4849. för honom härleda någon ursäkt, enär i allt fall hans skyldighet
Lill framställande af en sådan begäran var lika ostridig.
Att hvarje mera betydande militäriskt företag mot egna medborgare må bero, icke af den beväpnade styrkans eget befäl, utan af deyi civila styrelsen, har jag, af vigtiga skäl, funnit angeläget.
Frihetens interesse har synts mig fordra denna garanti, att icke blifva eftersatt för allmänna säkerheten; och en innehafvare af civil myndighet, som ej glömde denna regel, kunde, efter min tanka, icke önska att se sin verkningskrets upptagen af den väpnade styrkans befäl.
I den återstående frågan, om orolighelernes fortsättande på Norrmalm, efter det de upphört i Storkyrkobrinken, har Herr Friherren så missförstått min mening, som skulle jag trott honom böra ”förutse, det fensterinslagnin”gar skulle komma att fortsättas å Norrmalm hos de personer, som seder”mera blefvo föremål för våldet”.
Jag hade dock ej annorlunda bragt förutseende i fråga, än att jag trott, det redan före utbrottet anstalt bordt vara fogad, att utan dröjsmål krigsfolk kunnat ställas till motvärn på de punkter, genom hvilkas bevakande oroligheternes utbredande lättast kunnat förebyggas; ocb fråga var således icke örn de personer, som sedermera blefvo föremål för våldet, eller om deras boningars bevakande, utan fråga var om de punkter, genom hvilkas bevakning oroligheternes utbredande kunde hindras.
Att de ställen, der våldsamheterne sedan föröfvades, skulle varit förut bekanta, bade jag på intet sätt antydt.
Men ehuru behofvet der ej visade sig förr, än vid dessa våldsamheters utbrott; voro dock andra ställen, der truppers användande behöfdes till deras förebyggande, redan utmärkta så tidigt, att truppernes framskaffande till dessa ställen kunde i rättan tid medhinnas.
Och i brist af allt förutseende i denna väg kunde åtminstone för säkert antagas, att genom den sammanskockade folkmassans omgifvande på liera sidor med krigsfolk *) man skulle kunnat i hvarje rigtning följa massans rörelser, och i det närmaste förekomma henne, hvart helst hon vände sig, eller åtminstone omedelbarligen efter hvarje anfall, den försökte, fördrifva henne från anfallspunkten och lemna denna punkt behöffigt skydd, jag kunde föga tvifla, att sålunda största delen af den åverkan på fenster, som denna afton föröfvades, skulle uteblifvit, ehuru jag dermed icke nekat ”vanskligheten alt genom trupper kunna nog tidigt förekomma fensters inslående”. *j Änskönt i ganska små afdelningar.
Emb.-Berättelse för år 4849. 123 I afseende på en härvid behöflig större militärstyrka, hvartill Herr Friherre
Sprengtporten antydt garnisonen icke lenina tillgång, trodde jag mig icke hafva förutsatt användning af större styrka, än som flerdubbelt i garnisonen funnits.
Och beträffande möjligheten alt fullkomligt förebygga fensters inslående, hade jag aldrig förblandat frågan om fullkomlig framgång med den om pligten att för ändamålet göra, hvad göras kan, och således ej heller fordrat, att vid tillfället alla fensterrutor skolat räddas; men omöjligheten häraf kunde ju icke bevisa, att allt bemödande för ändamålet varit förgäfves.
Om i hvarje hus, som anfölls, blott några få rutor gått förlorade, i stället att knappast någon sådan fanns oskadad qvar i hela våningar eller hela hus; så hade ju detta ändock vittnat något mera fördelaktigt om allmänna ordningens vård i hufvudstaden, än att hafva låtit öfvervälde! fritt rasa, utan att den minsta pluton af krigsfolk visat sig vid de flesta af dessa hus, der våldsamheter föröfvades.
Det borde dock icke .glömas, att fråga var äfven om något annat, än skada på fenster.
Svårare än denna skada hade tvifvelsutan på flera ställen varit obehaget för de stormade husens invånare, äfventyret för deras helsa genom förlusten af fenstren midt i natten under den kalla årstiden, och för många, särdeles fruntimmer, den dödliga skrämseln af vildsinta våldsverkares hot under en synbart värnlös belägenhet.
Men svårare ännu än allt detta var det öfriga, alldeles obegränsade äfventyr, som låg i att handlöst lemna en folkrörelse, hvars ohejdade framfart kunnat hafva oberäkneliga följder, om hvilkas beskaffenhet man endast från kännedomen af deras ”syftning och betydelse” kunde hämta ett begrepp.
Att till hämmande af dylika oordningar fordra en helt annan sorgfällighet och kraft i åtgärder, än man här såg, vore icke detsamma, som att af embetsman fordra en utomordentlig skarpsynthet ”att genomskåda hvarje brottslig afsigt” — icke detsamma, som att ”sträcka anspråken på deras pligtkänsla och sjelfförsakelse ”till deras yttersta gränser”, eller begå den icke mindre orimligheten, att ”göra dem ansvariga för alla möjliga inträffade oordningar”, eller påbörda dem skuld för sådana, ”sorn uppkomma ur förhållanden, på hvilka embets”männen inom sin verkningskrets icke kunna utöfva inflytande”.
Jag hoppades det fast mer vara uppenbart, att strängheten mot Herr Friherren icke blifvit vidare sträckt, än alldeles oundgängligt varit till bevakande af det allmännas anspråk på tjenstepligters fullgörande.
Genom sådan granskning af Herr Friherre Sprengtportens förklaring förmodade jag grundlösheten af hans försvarsskäl vara ådagalagd.
De fel, för hvilka jag å honom yrkade ansvai', voro: 124 R.