Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Möt mig i morgon kväll vid slaget nio på Åbo torg: man kommer, gå, farväl!
(Hon drager sig tillbaka bakom en pelare),
DANIEL HJORT (aflägsnar sig långsamt, då han blir varse Ebba Fleming).
Katri. Ebba Fleming.
På nytt slår kriget vingen öfver norden;-- och du, Klaes Fleming, är ett stoft i jorden!
Ner öfver oss din starka ande sänd och samma kraft i våra hjärtan tänd, hvarmed du Finland höll med säker hand på tidens vilda, stormupprörda vågor, hur folket stod i uppror och i lågor, vid svuren trohets säkra ankartand!
Ditt svärd var härar, och din kraft var spord från Polens sol till norrskenet i nord, och Sveriges krona hängde på ditt ord!
Och samma själ, hur blid, hur varm den var i hemmets ro; hans blick, hur ljuf och klar! O! jag vid detta hjärta hvilat har.
KATRI (som stigit fram och hört Ebba Flemings monolog gör en hotande åtbörd och skall aflägsna sig, men märkes af Ebba Fleming, som förskräckt studsar tillbaka).
EBBA FLEMING (med ett anskri).
Ah! hvem är ni!
Ohörd som sorgens suck i glädjens sal, omärkt som, bland de mäktige, föraktet.
Bort hemska syn!
Bort dit, hvar'från ni kom.
Det är för långt tillbak's till Österbotten.
Var hälsad från dess grafvar och dess öknar!
Jag hälsar dig ifrån din makes verk.
Sigrid Stålarm.
(Vid Ebba Flemings anskri hafva alla inkommit och församlat sig i fonden).
Drifven henne bort!
(Förenar sig med de andra).
Kom mig ej när!
Bereden er på hvad som förestår.
I störtat folket i fördärf och död.
Men fast vår gård ni bränt och från oss röfvat all kärleks kraft, så lefver hatet än!
Det smyger spårlöst fram vid tiggarstafven, det håller råd med skuggorna i grafven, lyss vid palatsets dörr, i kojan talar; då brista vapensköldar, remna salar.
Så länge lefver det, tils hämndens dag går ned i blod,--och detta hat är jag!
(Aflägsnar sig skyndsamt).
(Åbo torg med domkyrkan i fonden.
Till höger ingången till en bod.
Något fram på scenen en schavott.
Skymning).
Företa scenen.
Tvänne borgare.
FÖRSTA BORGAREN.
God afton, du, hur' står det till?
ANDRA BORGAREN (vid boddörren).
Ingenting att säga därom i så oroliga tider, som dessa.
Sörj den som vill.
Ger Gud dag, så ger han råd.
ANDRA BORGAREN.
Ja den som bara hade råd att vänta!
Polsk inkvartering, dryga utskylder, flickorna bakom lås och bom, onda tecken på himmelen, spöken som strida i luften, sjöfarten hindrad till Sverige.--Usch! det fins en sorg på hvar fingerled den här tiden.
Jag väntar bara att en vacker natt få se slottet dansa polska med domkyrkan på ett munkrep, för att alt i världen skall vara upp och ned, utom vi två.
Ondt finnes det alltid, käre vän.
Finnes det inte utom oss, så finnes det inom oss.
"Ju strängare vår Herre uppfostrar oss", sade far min i tiden, "dess bättre menar han det med oss".
Det säger biskopen också.
Ni var inte i kyrkan i sista söndags.
Hade annat att tänka på, träffade en svensk skutfarare, en rask karl, må du tro.
Hertigen har knäckt herrarne i Sverige, och snart skall han komma hit också.
Jo, jo, så säger man.
Det fins många herrar i riket nu för tiden, och ju flere kockar dess sämre soppa, och vi äro soppan vi----
Som ätes opp ja.
Låt se, låt se!
Vet ni hvad, Jansson, det sker hiskeliga saker om natten, där omkring schavotten.
Det mörknar redan!
Jag har måst flytta min säng i ett annat rum, ty om midnatten tisslar och tasslar det jämt härutanför och lämnar oss ingen ro i huset.
I går natt, Jansson...
Nå, i går natt...
ANDRA BORGAREN (stängande boden).
Så rang det liksom af domens klockor i luften, och häromkring schavotten sjöng en dödspsalm sig själf, utan att man visste, hvarifrån det kom.
Huh, det är ruskigt och mörkt härute.
God natt, kära bror!
ANDRA BORGAREN. Bah!
Vill du inte komma in och hålla mig sällskap?
I sådana här tider trifs man hälst hemma vid ljus hos hustru och barn sina.
Måtte det bli bättre tider för dem engång.
God natt, god natt!
(Han går.
Månen framskymtar ur moln och kastar svarta skuggor öfver scenen.
Andra borgaren går in i sin bod, den han stänger efter sig).
DANIEL HJORT (inkommer).
"Jag har den fackla, som ditt dunkla öde i blodrödt sken skall lysa upp", så föllo ju hennes ord.
Jag hör dem än, jag hört dem igenom sömnlös natt och dagens vimmel.
Du öde, skall ditt dok du ändtligen för mig upplyfta!
Fader, moder, hem!
Hvad ljufva ord!
Jag sagt dem aldrig förr.
Är det en dröm, en dröm, som gäckar mig!
Min hela själ är väntan, mina sinnen försmält uti ett enda: hörseln.
(Lyssnar).
Hör jag ej steg, ej röster här!
(Tornuret slår nio).
Ah, timman slår!
Hvar är du, för hvars skull i tjugu år min fot har blödande på törnen trampat, hvar är väl du, så känd och dock så okänd, uti hvars hand ett vapen jag förtror, som blodshämnd starkt, som dödligt hat så segt?
Om mig du menar, är jag här.
Jag lofvat dig säga, hvem du är.
Jag kan än mer, jag kan dig föra till din moders famn och till din faders--graf.
Ve, om ditt hjärta en hopplös smärta känt och vågar dock min öde själ med falsk förhoppning gäcka!
Jag gäckas ej, om själf du mig ej gäckar.
Dock, innan någonting jag yppar, svara, om du har mod att allting öfvergifva, som förr du vördat, och i evig glömska försänka alt, hvad förr din kärlek egt?
Du frågar om mitt mod.
Ej mod behöfs, där ingen strid i fråga komma kan.
Du ser framför dig här ett hjärta blott, som ingen ömhet, ingen vänskap känt, som törstat, törstat hela lifvet efter en droppe kärlek och den aldrig nått, som likt en fågelunge, ensam lämnad uppå en öde klippa uti hafvet, i gränslös, evig ensamhet förtvinar.
Du talte om min faders graf, hvar är den?
Om under klippors hvalf och jordens grund han låg fördold, jag sprängde dem och värmde det döda hjärtat med mitt lif till lif!
Håll upp, att ej den sista kraft, jag spart för denna stund, trots år af sorg och vanvett, flyr bort.
Så fortfar, säg min faders namn, att i dess himmel jag får svalka mig!
(Griper i henne och skådar henne i ansigtet).
Du ljuger ej!
En djäfvul det ej kunde!
Ser lögnen ut som jag, då ljuger sanning.
1 himlens stjärnljus här jag för dig står.
Så sant, som Gud har detta hvalfvet bygt, så sant det öfver människornas synd, sjufalt förlåten, sjufalt remna skall, så sant det är, att dagens klara sanning jag till dig ropar med din faders namn; Bengt Ilkainen.
Det namnet förr jag hört.
Säg, var han icke en af dem, Klaes Fleming; i slottets fängselhålor lät förgås till straff, för det de reste sig mot honom?
Ha! själf jag varit med och domen skrifvit.
Din faders bror det var.
Din fader föll, då än ett omedvetet barn du var.
Långt upp i Österbotten stod hans gård, en grushög nu, där ulf och ormar smyga.
Här finnes han, inunder galgen kastad och tredelt huggen af Klaes Flemings bödel.
DANIEL HJORT (ilar upp till schavotten).
Där!--Ha!
Min fosterfar min faders bane!
KATRI (sätter sig på schavottens trappsteg).
Din fader var en fri och mäktig bonde.
I strid med Ryssland landet stod.
Klaes Fleming var då krigsöfverste; med vilda knektar hvar gård han fylde, ty den stolte herrn oss bönder hatade, som honom vi.
Så höll han krigets röda fackla hånfullt vid jämn och varsam eld, för att med den i våra gårdar nödens mordbrand tända.
I denna jämrens tid din mor dig födde.
Jag mins en kväll, som om i går det varit; din fader borta uti rian var, din moder satt med dig invid sitt bröst och såg för första gång det födselmärke, som du vid hjärtat bär, och undrade hvad denna ormgadd väl betyda skulle, då vildt en skara ut af Flemings knektar i rummet rusade, af blod bestänkta.
De hade varit hos din far i rian och fordrat där, att med den rest af säd, som våld och krig uppå hans åker lämnat, han genast skulle deras säckar fylla.
Bengt var den mannen ej, som slikt fördrog; den fräckaste han lyfte upp och slog i blod till marken ned.
De öfrige hans folk ur rian dref; en strid begynte, där knekten kom till korta.
Flyende, förföljde af de våra, in de bröto uti din faders hus.
Ej mer blott ord och armkraft gälde där, men spjut och pilar.
Då lyfte en soldat dig på sin arm, gick fram med dig till fönstret ropande:
"den första pil, I rikten emot oss, blir detta barnets död".
Din moder dignade på golfvet ned, och när hon åter vaknade, då stod i lågor stugan, kvidande du låg på halfbränd tröskel; upp hon tog dig, flög igenom eld och rök--och gården hann--där vred sig din fader i sitt blod, och långt från fjärran ljöd knektars hånskratt genom lågors gnissel.
Jag hör det tydligt, som jag lågan ser och gården, skogen,--åkern bort till höger.
Ha! minnet som en vådeld flammar upp i dunklet af den natt, där förr jag famlat.
Förstärkning hade Flemings knektar fått, de våra flytt, din fader sårad fallit, och de, som började med rån och våld, med mordbrand slutade sitt segerjubel.
En skogsväg mins jag nu, en stormig natt.
Emot en kvinnas axel tyst jag låg och lekte där med ett par svarta lockar.
Hon följde med din fader till Åbo, dit han skickades att klaga hos Fleming öfver knektarne.
Nåväl?
Nåväl, för uppror och för mord beskyld, emedan han sin egendom försvarat mot
Flemings knektar, dömdes han till bojor och skymflig död på stupstock.
Fåfängt låg jag på knä för Fleming bedjande om nåd.
Den grymme mannen såg mig kallt i ögat och vände sig och--gick.
Här är den plats, där skuldlöst flöt din faders blod!
Här är den plats, der liflös ned din moder af smärta dignat!
Här var det, som hon under nattens mörker gret blek sin kind och sörjde håret grått.
Här har hon lyft dig faderlös mot skyn och ropat ve, ve öfver mördarn Fleming.
Här tappade hon bort förståndets ljus och liknöjdt irrande i skog och mark åt bark af träd och sina tårar drack.
(Månen går för ett ögonblick fram ur molnen och kastar sitt sken öfver dem).
Min mor, min mor, ja, det är du, är du!
Kom mig ej när, ej än min son du är!
Hör mig till slut, jag sedan dig skall höra.
Så satt jag en gång invid vägens rand; förbi red Fleming med en guldsmidd skara, och halfdöd låg du vid mitt bittra hjärta.
Mig tycktes då, att alla goda män'skor på jorden voro döda.
Gud var död och himlen svepte sig, ett dunkelt sorgflor, kring all den döda världen.
Här allena uti mitt bröst ett hjärta slog; mig tyktes som i en dröm, att du var död, det gjorde min själ så godt.
Vansinnets ljufva mörker omgaf mitt hjärta som en läkedom.
Se'n vet jag icke hvad som hände mer.
Alt nog--du kved ej mera vid min barm; och så kom jag tillbaks till Österbotten-- Gud vet uppå hvad sätt.
Ah! det var då mig Fleming tog från vägen upp.
Du öde!
Där satt jag sedan på vår gårds ruiner och vackra visor sjöng till foglars kvitter-- så vackra visor!
En jag minnes än:
"Min make föll i sitt röda blod, bödeln som präst vid kistan stod, på grafvarna giftört växer".
Hur bittert söndersliter denna syn den sista flik af vördnad, som jag än' för Fleming hyser.
KATRI (med återvunnen fattning).
Fleming säger du!
Hans skuldregister än jag icke slutat.
Skrif upp på det att han din släkt utrotat, då Österbotten som en enda man sig reste mot hans järnok opp.
Bengt Poutu, din moders bror:
Matts Ilkainen, din farbror, för denna stupstock fallit, eller hungrat ihjäl i slottets mörka fängselhålor.
Ej finnes kvar i hela Österbotten en enda man, som var din faders vän.
På härjad åker rostar lämnad plog, och floden suckar emot blodig strand, på härden ligger elden svart och död, och kyrkan står, en öde helgedom.
Hvarthän du ser i Finlands skilda trakter, borggårdar blott och kyrkogårdar frodas.
Och själfva gräset uppå grafven hviskar:
Hämnd öfver Flemings ätt i sista led!
Det ropet gaf mig åter min besinning, mitt öga tändes, minnet vaknade och dig jag mindes, mindes hur jag smög ifrån dig, att du ej det skulle höra, och hur jag såg dig se'n på Flemings arm i vägens dam vid krökningen försvinna.
Jag upp dig sökte, såg dig, kände dig.
Dock aldrig skall jag i en moders famn den sonen sluta, som Klaes Fleming uppfödt, förrän sin äkthet han bevisat mig.
DANIEL HJORT (faller på knä och blottar sitt bröst).
Se ormens gadd uppå mitt bröst, och slut mig intill ditt hjärta!
Gå tillbaks till slottet!
DANIEL HJORT. O moder! mer du hatar, än du älskar.
Af kärlek hatar jag.
Se här, min son!
Tag denna ring, den tryckte hertig Karl, då än en ung och fridsäll prins han var din far på hand, då denne segrande för folket en gång talte stolt på riksdag.
Den ringen följde honom in i döden, den hör dig till som arf.
DANIEL HJORT (sedan han försökt den).
Invid mitt hjärta den hvila skall, nytt lif ingjuta där.
Och nu min moder.
(Breder ut armarna åt Katri).
KATRI (vänder sig bort).
När du först bevisat, att du är folkets son.
Till dess farväl!
Ja, neka, moder, neka mig din famn, så länge än jag håller detta namn, så länge än jag denna klädnad bär, som spunnen utaf Flemings silke är, så länge än jag tjänar denna makt, som folket uti natt och bojor bragt,-- ja, neka till att skåda på din son, så länge han är sina fäders hån, så länge tils han slitit ur sin själ alt, alt, som var.
Till dess farväl, farväl!
(Han går).
KATRI (ensam).
Han går!
Hvad gjort?
Min kraft, min kraft mig öfverger.
(Famlar till pålen och omsluter den krampaktigt).
Där går han, o min son!
Se stjärnljus sväfva kring hans mörka lockar, och hög som natten växer hans gestalt.
Du älskade, du lif, du vår, du sol, vänd åter i min famn!...
Han hör ej mer.
(Hon dignar ned på schavotten).
TABLÅ.
(Studerrummet hos Ericus Erici).
Ericus Erici (sitter och skrifver.
Bibeln och några andra böcker på bordet).
Arvid Stålarm (inträder).
Good afton, ers högvördighet!
Jag stör?
ERICUS ERICI.
Det är ett arbete, som när som hälst jag åter kan ta vid.
Guds milda lära här jag tecknar upp i enkla ord för folket, och så länge Hans andes frid bor i min själ, förmår all världens strid mig icke däri störa.
Ett godt och nyttigt verk!
Dock synes mig ni orätt gör, herr bisp, då så ni drager ert snille bort från statens ärender, som nu behöfva krafter mer än nå'nsin.
Hvar män'ska har sin gifna plats i lifvet, jag tackar Gud för min och verkar där.
Om ni tillåter, skrifver jag till slut den mening, som ni med er ankomst afbröt.
STÅLARM (under det Ericus skrifver).
Ni är mig just en general, herr bisp.
Ert stridsfält är det hvita pergamentet, där svarta bibelsprängda små soldater marschera uppå ert kommando fram.
Bläckhornet är fältlägret och er själ det mynthus, hvarur ni i guld betalar den rika solden åt er trogna skara.
Så leker ni som barn med tennsoldater och bryr er litet om, hur det ser ut i statens stora, sönderfallna hushåll.
Men säg, herr general, hvem är väl då motståndaren, som så upptar er omsorg, att för alt annat blind ni är?
ERICUS ERICI (bortläggande pergamentet).
Det är det onda, egenmäktiga och mörka, hvari vi män'skor famla; och när det en gång är kufvadt, då, krigsöfverste, ha dessa droppar bläck dock mer förmått än strömmar utaf blod, som svärd utgjutit.
Ni gamle svärmare, så vill ni ställa er utom tiden, tils med oberäknadt vingslag den slår er hämndfull ned i stoftet snart.
En ädel, fromsint man ni är, Erici.
Ej ni, som mången af vårt prästerskap, sökt reta folket upp emot sin konung, men manat det tvärtom till fridsamhet, där så ni kunnat.
Er förtjänst det är, att finska kyrkan stått så lugn, så värdig i alla tidens skiften.
Ingen står af rikets präster därför så i aktning hos konungen som ni, och ingen hatas af hertigen så mycket just som ni.
Jag vet det senare.
Nåväl, till eder kunskap har väl också kommit det rykte, som er hela hjord har skrämt och spridt i hopar omkring torg och gator.
Det rykte menar ni, som åter vaknat, att hertigen är hit på väg.
Än se'n?--Jag kommit att en tillflyktsort er bjuda inom slottet.
Jag er tackar, men tror mig ej behöfva den.
Mitt rum, det är min borg, min värnlöshet mitt vapen.
Ni vill då hällre ensam stå?
Ej ensam; med min församling och mitt hopp på Gud.
Jag är en kyrkans man.
Jag ej förstår mig på edra strider, all min uppgift är vår kyrka skydda lika mot de anfall, som Sigismund med påfvelärans villor försökt mot den, och lika mot det sätt, hvarpå vår ärelystna hertig söker att den begagna som en stege upp till Sveriges tron.
Ni ser således, jag har ej något ondt af hertigen att frukta, om han ock fruktar mig, då ondt han gör.
Jag önskar ingen gunst af Sigismund, om han den ock mig ger, då rätt jag handlar.
"Förliter ej på förstar", är mitt valspråk, följ
Herrans stämma i ditt samvets dom!
STÅLARM (stiger upp).
Och huru lyder då ert samvets dom?
Den passar ej för edra öron, Stålarm!
Låt höra dock, jag har ett godt humör.
Välan om ni så vill!
Som Abels blod nr jorden ropade uppå en broder, så ropar folkets blod ock öfver er.
Jag själf har utgått från det ringa folket och lidit med det, tröstat, där jag kunnat; men kunde slottets fängselhålor tala, och hade landets hundra galgar tungor, de skulle hviska oerhörda ord om huru ni herrar här er makt begagnat;-- vill än ni höra på mitt samvets dom?
Nog nu, herr bisp!
Jag rår ej för det där.
Klaes Fleming stundom tog för hårdt uti, och jag ock önskar mycket vore ogjordt.
Men som det är, ni glömmer dock en sak, att där vi hårdt förfarit, ha vi straffat, och där vi straffat, ha vi straffat brott, om våldsamt uppror ej ni nämner dygd.
Var det er dom?
Jag svarar bäst: den, som i leken går, får leken tåla.
(Kanonskott i fjärran).
Man skjuter uppå slottet.
Olof Klaesson (rustad till strid).
Till slottet skynda, Stålarm!
Knapt du gått så kom ett ilbud ifrån Kastelholm; det taget är af hertigens galejor, vår vän Salomon Ille, slottsherm, fången.
Knapt hade budet återhemtat sig, så dök ur fjärdens vatten flottan upp.
Ar hertigen på flottan själf?
Han har landstigit med en här vid Helsingfors.
Jag skyndar till vår krigshär att den föra mot honom ut.
Farväl om ej vi råkas igen, tryck Johans hand på mina vägnar!
(Olof Klaesson går)
Farväl, herr bisp, ni hör, jag måste skynda.
ERICUS ERICI (ordnande sina papper).
Den, som i leken gått, får leken tåla, den, som har gripit svärd, med svärd förgås; Gud styre alt!--Hvar var jag nu igen?
(Han börjar skrifva).
(Scenen är närmast murarne på slottet.
Till vänster en kanonglugg, bredvid den en knekt med brinnande lunta.
Till höger fram på scenen en tom kanonlavett).
En knekt.
Nå, hvarför skjuter du ej?
KNEKTEN.
Dum jag vore, om jag ej väntade.
Så ädel vara som krut har bättre mål än luft.
KNEKTEN. Ser ni den där galejan där.
Den kommer alt närmare.
Snart vänder stäfven till.
Då,--fyr! ej förr!--Ni skall få se, hur masten, skall braka ner och rorman mista knoppen.
Hvad har du då mot honom?
KNEKTEN. Lustig fråga!
Han är ju knekt som jag.
Och därför skjuter du honom ner.
Han gör så han med mig.
KNEKTEN. Hm!
Därför att jag med honom gör just på samma sätt.
Och varför?
KNEKTEN. Fan vet hvarför!
Nå vill du veta't, så vet jag hvarför.
Jag också, för att ordern lyder: skjut!
Åhnej, min vän!
Om Stålarm dig befalt att krossa här ditt hufvud emot muren, du skakade på hufvu't först ändå.
Nej, men han skjuter, han, för hertigen, som är så vänlig mot det arma folket, det du som folkets son i grund föraktar.
Han kyrkan rensa vill från syndigt bruk, du med att det försvara himlen vinna.
Han hatar jesuiterna och adeln, och du, du älskar båda uti grund, och därför gör du ganska rätt uti att slaktas här för dem och slakta.
KNEKTEN (betänksamt).
Hvad pratar ni?
Hör på, hvem var din far?
Det angår icke er.
Visst ej en bonde, ty bondehertigen föraktar du och skjuter ner hans folk.
Nu vänder stäfven.
Skjut ner den dumma rorman där, som tjänar en herre, som på lumpet småfolk tänker.
KNEKTEN. Skjut själf, här har ni luntan.
Nej, min gosse!
Om ock en knekt jag vore såsom du, jag icke för din lilla sold det gjorde, två gånger mindre än den knektarna hos hertigen med skuldfritt samvet njuta.
(Drager sig undan.)
Hvad mente han?
Bor satan eller Gud i den där svarta rocken.
All min kraft han pratat bort.
Nå gudskelof, det är för sent att skjuta.--Tvänne gånger mindre än solden, hvilken hertigen består!-- Hvad rör det mig?
Om icke bort han gått, jag huggit honom ner.--Ett sällsamt tal!
Hvad skall jag göra nu?
När i ens hufvud rätt underliga tankar vakna upp, är bäst med en god vän att därom språka.
DANIEL HJORT (inkommer, sätter sig på kanonlavetten och blickar efter knekten.)
Det var det första--skall det bli det sista?
Åh, jungfru Sigrid!
Se så blek hon är, den lilla ängeln slokar sina vingar, som om hon vandrat öfver lik och blod, som om hon varit ner i fängselhvalfven och sjungit Johan Flemings kärleksvisor till kedjors rassel.
Det var god idé! (Högt).
God morgon, fröken Stålarm!
(För sig).
Sa' jag Blodarm!
SIGRID Hur mår du Daniel?
Tackar, ganska bra, om blott jag undantar en ryslig dröm i går på aftonkvisten.
Tälj den då!
Du drömde kanske, att du sug ett altar, dit tyst en flicka kom och lade ner ett offer, och det offret det var hjärtat.
Oroligt var det, ville icke hållas på altaret, men himlens änglar kommo och vaggade det in i sömn till slut och sade se'n till dig, som stod där när: väck ej det hjärtat upp med dina suckar, låt det ha frid och ljus.
En vacker dröm!
Men nej, jag drömmer ej så vackra drömmar, jag drömde, att jag såg en blodig stupstock ... men det förstår ni ej, och det kan vara det bästa, om det ej det sämsta vore, att ni en gäng dock måste det förstå.
Förvirradt talar du.
Förvirring är ju tidens lösen, och förvirring är den enda lösningen på lifvets gåta.
SIGRID. O, nej! försoning, frid.
Det är en gåta, att fast man vet, hur man skall lösa gåtan, så vill man hällre den alt mer förvirra.
Se det är knuten.
Johan!
Du, min Sigrid!
Här midt bland storm och död!
Gå in i slottet!
Så härlig morgon genom fönstret sken, så fridfull vågen log, så tyst stod skogen, att ut jag lockades.
Det är lockfågeln, som skall mig narra i sitt nät.
Få se, om ej de sätta gillret ut tillsamman.
SIGRID (fortsättande sakta till Johan Fleming).
Då såg jag här den stackars Daniel Hjort.
Du känner alt; gör honom till din vän, var god mot honom, lär honom glömma...
DANIEL HJORT (som lyssnat).
Sa' jag inte det?
Olycklig kärlek så den stackars Daniel Hjort förvirrat har; och är han inom eller utom muren, hvem fäster sig därvid; det hör till turen.
Jag lämnar eder nu.
(Hon går).
JOHAN FLEMING (blickande efter Sigrid).
En himmel är den ljufva flickans själ, så klar och ren, att minsta vårmolns skugga märks därpå.
Hjort, du mår icke väl?--
Vill ni mig hjälpa?
Du saknar sysselsättning, och din själ blir trött af bara intet, tanken mattas och lynnet bittert blir.
Han bort bli präst, så kunde han ha aflat sig förvärfvat för fädrens synder.
Vill du, skall jag tala med Stålarm, att han lämnar dig ett svärd och gifver dig en plats.
Du ser mig ut att kunna föra svärd såväl som penna.
Ni skämtar bra.
Hvad skulle jag med svärd?
Jag tror jag högg i orätt hugg kamraten.
JOHAN FLEMING (betydelsefullt).
Kan kärleken så bittert plåga kärlek?
Är tisteln blomma och är korpen hvit?
Alt, alt beror på, hvarifrån man ser.
Omanligt är att sörja så.
Om lyckan är vår ovän, är lycklig du, ty smärtan är din vän.
Upp, tag dess kraft uti din andes tjänst och lär dig glömma!
Lär mig glömma,--hvad?
En fåfäng känsla.
Ack, hvad ni är god!
Ha, ha, hvad det är lätt att vara god.
(Stiger upp och går).
Det ligger något sällsamt, onaturligt i hans förändring, som jag ej förstår.
Där speglas något brustet i hans blick, och ännu mera hörs det i hans tal.
Dock hvarför skall jag tänka uppå honom, slog han ej af min vänlighet med hånfullt och bittert löje.
Bäst är att ej märka på honom.
Egenkärlek är hans sot och andras liknöjdhet dess bästa bot.
En officer (vandrande på muren).
Senare en parlamentär.
OFFICEREN.
Den slup, som nyss med underhandlingstecken mot slottet lade, nu helt nära står: nu lägga de vid muren till.
(Stiger ner från muren).
JOHAN FLEMING Hvad vill man?
Ett bud från flottan att med litet prat oss roa, medan krigsorkestern stämmer till ett fortissimo.
PARLAMENTAREN (uppstigande från sjösidan på muren med en hvit fana i handen).
Jag hälsar dig från Scheel, vår amiral, och dig förkunnar att eder landthär är vid Helsingfors af hertig Karl fördrifven och besegrad.
Godvilligt öppna därför detta slott och afsvärj
Sigismund för sista gången, om nåd du hoppas vill skall gå för rätt.
Styr blinda lyckan världen?
Tillbaka hälsa till din amiral och säg, att hertig Karl vid Helsingfors är af vår landthär slagen och fördrifven, och att han därför må ta sig i akt, om han vill hoppas att sin flotta rädda.
Säg det åt honom, han på mig skall tro med lika mycket skäl, som jag på honom.
PARLAMENTÄREN.
Det svar var väntadt af ert öfvermod; hör därför hvad till sist jag nu er säger.