Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer lill kraftfull medverkan dertill, att grundskatten måtte upphöra och densamma efterskänkas kronoskattejords innehafvare, så att skatte- och frälsejord blifva lika nu och för everdeliga tider, på följande vilkor och grunder: l:o att grundskatt upphör och Statens inkomster uppfyllas genom bevillning ; 2:o bevillningen höjes å ”person” i mån af iunehafvande fast egendom eller kapital till det belopp Rikets Ständer finna billigt, och hvad som sedan brister i nuvarande grundskattebeloppet fylies genom förändring i Tull-lagstiftningen medelst högre tull å lyxartiklar och utrikes varor till det belopp, Rikets Ständer finna skäligt.
Om remiss lil! vederbörligt Utskott anhålles.
Stockholm den 29 November 1862. E. Andersson, från Westmanlands ian. 552 Motioner i Bonde-Ståndet 186%.
Af Erik Andersson lian Westmanlands län, om åläggande för Konungens Befallningshafvande, Skogsstyrelsen eller jägeribetjeningen, att hälla närmare tillsyn ä efterlefnaden af furfattningarne, i fråga om vård och äterplanlering af skog, jemväl ä sådant kronohemman, som är ät arrendator vpplåtet och hvarest ordentlig
Irak/huggning finnes införd, ira. m..
Dä det visat sig i åtskilliga orter inom riket, särdeles inom Westmanlands län, att åboer, indelningshafvare, arrendatorer å Kronans hemman eller boställen af alla slag deri älven inräknade Prestboställe^ sedan de låtit indela skogarne till trakthuggning, för att åtkomma den högsta möjliga vinst, arnandt större delen af den i de årliga trakliiuggningsparkerna befintliga skog dels till aflörsel från desamma till närbelägna pgna hemman och gårdar, dels ock understundom till afsalu:
Men detta hushållningssält lärer icke kunna slå väl tillsammans med föreskriften i Kongl, Maj:t nådiga Skogsordning, som innehåller: all åboer på skoglösa boställen skola vara berättigade alt, efter behörig anmälan, njuta utsyning af för byggnad m. m, behöflig! virke Irån annat boställe, der öfverflödig skogslillgång finnes; så, alldenstund det, genom en och annan anställd rättegång, visat sig, alt arrendator, sona föryttrat eller aflört skog från Kronans hemman af för mig okända orsaker, vunnit befrielse från så väl botes- sorn ersättningsansvar; vågar jag till Rikets Höglofliga Ständer framställa förslag derom: att en författning utfärdades, hvaruti stadgades det Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande, Kongl.
Skogsstyrelsen elier Jägeribetjeningen ålades hålla närmare tillsyn å efterlefnaden af hvad förfatlningarne stadga i afseende på skogens vård och äterplanlering jemväl å sådana Kronans hemman, som vore ål arrendatorer upplåtne och hvarest ordentlig trakthuggning vore införd, — Alt den skog i årliga trakthyggena, som vid dylika kronohemman och boställen icke vore behöflig för arrendatorns eller innehafvarens räkning, eller kunde till hemmanets byggnader, stängsel och vedbrand erfordras, borde antingen utsynas åt annat närbeläget boställe och kronohemman, eiler ock på offentlig auktion försäljas samt köpeskillingen derför användas, dels lill skogsåterplanlering, dels till bildande af en byggnadsfond för hvad beträffar Prestboställenas räkning, dels ock, der öfverskott Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
563 öfverskott härutöfver uppstode nämnda öfverskott redovisas till skogsplanteringskassan.
Alt den innehafvare eller arrendator, som häremot på något sätt hröte skulle kunna af jägeri- eller kronobetjent åtalas lika som annan skogsåverkare samt vara underkastad det ansvar och den ersättningsskyldighet lag och författningar i thy mål stadga.
Förr ån en slik författning utkommer skall man förgäfves vänta att någon skogsåterplanlering vid Kronans hemman ifrågasattes, ty alltid finner en egennyttig arrendator någon förevändning till skogens spolierande, utan alt efterkommande deraf njuta annan fördel ån lättheten att finna rätt på sin boskap i de kala skogsmarkerna, der dåmera knappast skall finnas ett enda fröträd qvar, om den hittills gällande metoden hjelplöst får fortfara.
Stockholm den 29 November 1862. E. Andersson, från Westmanlands län.
Af Erik Andersson från Westmanlands län, om åtskilliga föreslagna stadganden såsom tillägg till eller förtydligande af lagens föreskrifter i 6 Kap. Byggninga-Balken i fråga om dikning ock vallens afledande af egor.
I samma mån näringarne och jordbruket utvecklat sig, har äfven beholvet af en lämplig och tidsenlig lagstiftning i afseende å dem blifvit kännbarare.
1734 års lag, som utan tvifvel var ett mästerverk för sin lid, innehåller sådana stadganden i afseende på jordbruket, hvilket sedermera utvecklat sig till en då icke anad höjd, att desamma, långt ifrån att, såsona ursprungligen afsedt varit, befordra dess lramgång och utgöra en rättvis norm vid bedömande al uppkommande tvister jordbrukare emellan, tvärtom grundlägga sådana tvister i oändlighet och blifva, i anBih. till R.
Fröt. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 70 554 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 349. seende lill deraf härflylande kostnader och tidsförlust, elt verkligt hinder för jordbrukets naturliga framåtskridande.
Denna anmärkning gäller företrädesvis lagstiftningen om dikning och vattenatledning. ti Kapitlet Byggninga-balken, som afhandlar detta ämne, innehåller nemligen så otillräckliga föreskrifter i nämnda hänseende, att bedömande a( dylika frågor kan sägas vara beroende af domarens godtycke.
Jag inser visserligen fördelarne af att icke hafva en alltför vidlyftig lagstiftning i ämnet, äfvensom alt reglor icke på förhand kunna uppställas, som i hvarje särskildt fall äro fullt ändamålsenliga; men jag hyser icke heller något förtroende till en lagstiftning, sådan som den nuvarande, hvilken icke ens försökt all uppställa några allmänna reglor, enligt hvilka uppkommande tvister skola afgöras, utan helt och hållet lemnat detta i domarens skön, ty han eger alt, såsom orden i lagen lyda, lägga parterna emellan ”sorn nyttigt och nödigt pröfvas.”
En syperb lag, blott man alltid egde domare, som hade nog insigt i landtbruket för alt med tillräcklig sakkännedom bedöma dylika frågor, egde nog pligtkänsla att icke missbruka en nästan obegränsad magt, och som tillämpade della elastiska lagbud med den konseqvens, att man icke ena gången finge utslag, hvilka stodo i uppenbar strid med dem, som en annan gång eller af en annan domare meddelades.
Som jag emellertid icke kunnat utfinna någon garanti för dessa vilkors uppfyllande, tror jag samhället bör äfven i delta fall emancipera sig ifrån en paternel rättvisa, som man i Statens barndom väl kunnat uthärda, men hvilken man i elt mera ulveckladl samhällsskick icke fördrar.
Medborgaren i ett fritt och lagbundet samhälle fordrar nemligen alt icke vara slaf under en annans godtycke, alt icke underkasta sig något annat välde än lagens, hvilken, på samma gång den bestämmer hvars och ens skyldigheter, lemnar ett värn för dess rät tigheter.
Om della är sanni — och jag hoppas icke någon bestrider det — är det verkligen hög tid alt vi uti vår lag införa några allmängiltiga stadganden, hvarefter dikningsskyldighelen bör bedömas, så att hvar och en må veta hvad honom i della hänseende åligger och sådant icke bero på domarens godtfinnande.
För min del bar jag tänkt alt följande föreskrifter skulle vara ändamålsenliga:
Vill den ofvanliggande jordegaren hafva vatlenaflopp öfver den nedanliggandes åker, äng, skog och betesmark, eller med andra ord öfver den sednares in och afrösningsjord; må del honom icke förnekas.
Men bör före dikningens början, den eller de, som önska få leda vattnet öfver andras egor, på egen föranstallan och bekostnad, låta en agronom eller landtmätare med biträde af tvänne ojäfvige gode män, hålla undersökning på den mark, som lämpligast synes för vattnets aflopp, hvilka tillika deröfver skola upprätta undersöknings- graderings och delningsinstrument, samt kostnadsförslag och profil öfver och på hvad sätt afloppsdike! bör upptagas, och sedermera i all framlid underhållas, af den eller de, söre Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
555 enligt delningen dertill kunna vara eller blifva skyldige.
Visar det sig vid undersökningen, att den eiler de, som tvingas att afstå mark för vattnets afledande, äfven deraf kunna draga nytta, böra dessa deltaga i undersökningskostnaden i mån af den nytta, som derigenom åstadkommes, äfvensom ensamme bekosta atloppets upptagande och underhåll, öfver all sin inrösningsmark.
Men deremot skall kostnaden för upptagande och underhåll i framtiden, öfver allt hvad afrösningsmark heter, fördelas sålunda, att hvar och en som deraf nytta får, skall deltaga i upptagandet 'och underhållet af afloppsdike! i samma mån, sorn den eiler de deraf efter areal kan draga nytta.
Skulle den omständighet inträffa, att, genom redan skedt laga skifte i byalag, eller, derest sådant hädanefter skall verkställas, en delegare inom skifteslaget kunnat få eller får sitt skifte i det läge, att afloppet för vattnet ensamt deröfver skali upptagas, böra de öfriga delegarne inom byalaget deltaga i kostnaden såväl för undersökningen som för upptagandet och underhållet af diket, efter innehaf och bvamål, öfver såväl byalagets in- som afrösningsmark.
Dessutom vågar jag föreslå: att den agronom eller landtmätare, som kan få sig uppdraget ali verkställa den omskrifne undersökningen, med biträde af tvänne ojälvige gode män, må ega beslutande rätt uti alla här förekommande frågor, och den med deras beslut missnöjde, må ega rätt att, inom 50 dagar från beslutets fattande, hos vederbörlig domstol sina besvär deröfver anföra.
Uraktiåtes detta vinner beslutet laga kraft.
Efter sedan beslutadt blifvit att dikningen skall verkställas, bör äfven för dess fullbordan af undersökningsmännen viss tid utsättas: skulle det hända alt arbetet inom den beslutade tiden icke är färdigt, må den ega rått, som derigenom lider, låta verkställa detsamma för lega på den försumliges bekostnad.
Likaså när underhållningen försummas.
Som redaktionen i detta förslag dock torde i flera hänseenden vara bristfällig, vill jag icke hålla mycket på sjelfva ordalydelsen, utan öfverlemnar åt vederbörligt Utskott alt, med aktgifvaude på sjelfva andemeningen, bestämma om redaktionen af föreslagna stadganden.
Skulle tiden ej medgifva Utskottet rådrum för utarbetande af ett sådant förslag, tager jag mig friheten hänvisa till Lagberedningens förslag till Byggninga-balk, hvilket uti 7 Kapitlet innehåller väl genomförda föreskrifter, som, älven om de i ett och annat afseende afvika från hvad jag föreslagit, olvifvelaktigt hafva stort företräde framför vår i ämnet nu gällande lag; viljande jag för sådan händelse åberopa detta Lagberedningens förslag såsom min egen motion.
Stockholm den 29 November 1862. E. Andersson, från Westmanlands län. 556 Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 350.
Af Carl Ifvarsson från Hallands län, derom ali Rikets Ständers bank mätte öfvertaga all bankrörelse i riket och berättigas lill sedelutgifningsrätt utöfver den nu bestämda och till sä stort belopp nu varande enskilda banker ega och i den män sådana banker vid oklrojtids tilländalöpande upphöra m. in..
Sedan år 1830, då den äldsta af vara sedelutgilvande privatbanker, den Skånska, inrättades, har del enskilda banksystemet blifvit mycket omhuldadt och derföre också vunnit en från början icke anad utsträckning.
Under tidens lopp har man dock förmärkt, att enskilde bankerna icke äro på långt när så fördelaktiga för det allmänna, som man hade väntat; och alt något måste göras för bankväsendets bättre ordnande hörer man nu från många håll.
Allmännaste meningen år, alt sedelutgifvande privatbankerna måste indragas, samt Mikels Sländers Bank ordnas så, alt denna ensam kan . öfvertaga rörelsen, och svårligen lärer det kunna förnekas att denna mening har goda skäl för sig; tv. utom de olägenheter, som äro och måste vara en följd af de mångfaldiga slags utelöpande privalbankssedlarnes oantaglighet i allmänna uppbörden och af mindre kunnige personers förvillande i alfärslifvet genom de olika sedelslagen, är det ingalunda billigt eller med allmänt väl öfverensstämmande, att en så stor vinst, som den sedelntgifvande privatbankerna hittills i allmänhet haft, uppgående till 12, 15 ä 20 procent, eiler derutöfver, beräknad af insatte medlen, uteslutande tillfaller endast dessa få samhällsmedlemmar, som äro delegare uti inräuningarne, isynnerhet som berörde delegare i allmänhet kunna hänföras till den förmögnare klassen, hvilken, sålunda privilegierad, samlar en oskälig vinst på den mindre bemedlades bekostnad, utan att denna sednare deri lår den ringaste del.
Om deremot Riksbanken ordnas så, att denna ensam kan anskaffa nödiga medel lör allmänna rörelsen, så blifva olägenheterna vida mindre, och uti vinsten, som tillfaller Riksbanken, har hvarje skattdragande medborgare att påräkna sin vederbörliga andel, hvilken kommer honom tillgodo genom skattebesparing, i den mån samma vinst, utan olägenhet för Riksbanken, kan användas för allmänna behof.
Huruvida Riksbanken skall kunna öfvertaga hela rikets bankrörelse, eller icke, detta beror naturligtvis på ordnandet och behandlingen af banken.
Vill man blott ändamålet, tror jag dock att man också lätt skall finna medlet.
Härvidlag tror jag att detta sednare ligger nära till hands; ty vill man endast, gång efter annan, un - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 350. der tiden till dess öfrige sedelutgifvande bankerna upphört, anslå Riksbankens vinst till bankens förstärkande, samt lemna Fullmägtige i banken öppet, att i mån af behof, höja sedelstocken utöfver dess nu tillåtna maximum, med lika stort belopp, som det, hvilket upphörd privatbank begagnat för sin rörelse, så behöfver man ingalunda sakna medel; och detta är äivea en utväg, som för ändamålets vinnande förut varit påtänkt, emedan det i nu gällande Bankoreglemente är stadgadt, att sedelstoeken, i händelse af privatbanks upphörande, får ökas med ett visst belopp, på det filialbank eller låne-konlor skulle kunna upprättas i stället för privatbank.
Att det nu för ändamålet afsedda sedelutgifningsbeloppel är för ringa, i den händelse flera, eller alla, sedelutgifvande privatbanker skulle upphöra, emedan man icke utan fara för penningebrist kan våga så pass minska utelöpande sedelbeloppel, anser jag vara klart, och tror derföre att en förändring i Bankoreglementel, af ofvan antydda beskaffenhet, vore erforderlig, samt, då filialbankerna icke synas hafva tillvunnit sig särdeles sympatier bland folket, det böra stadgas, att endast låne-kontor inrättas i stället för hvarje privatbank, som upphör, och att låne-kontoret må omfatta enahanda rörelse, som öfriga låne-kontoren i riket, eller ock sorn den upphörde privatbanken gjort.
Emot hvad jag yttrat, angående ökad sedelutgifning från Riks-banken, förmodar jag att kanske någon skall invända, det Riks-banken i så fall blifver osäker.
Jag får derföre nämna, att jag anser den blifva, minst sagt, lika säker, som alla våra bankinrättningar med dess samtlige utelöpande sedlar nu äro.
Medlen komma naturligtvis icke ut i allmänna rörelsen, med mindre säkerhet ställes för dem, och hela samhället ansvarar ju dessutom för Riks-banken.
Privat-bankernas sedlar hvila icke på annan grund, ån säkerhetshandlingar af enskilde personer och någon del af Riks-bankens sedlar; således icke heller på metallisk valuta.
För Riks-banken sjelf kan det ej heller vara farligare, att dess egna sedlar, till större belopp än nu, komma ut i allmänna rörelsen, än att enskilde bankernas sedlar, hvilka böra med Riks-bankens inlösas, äro i omlopp; ty båda delarne trycka lika hardt på metalliska valutan i Riks-banken.
Med anledning af, hvad här ofvan anfördt blifvit, och då jag är öfvertygad alt genom Riks-bankens öfvertagande af rikets bankrörelse i ilen mån oktrojtiden för privat-bankerna upphöra, skulle medföra både allmän nytta och allmän belåtenhet; får jeg härmed vördsamligen föreslå: l:o alt, utom det belopp af 50,000,000 R:dr, som Riks-banken för närvarande eger utlemna i sedlar utöfver dem, som motsvara metalliska valutan i Riks-banken, sedelutgitnings—rättigheten må, i den mån enskilde sedelutgifvande bankerna upphöra, ökas med så stort belopp, som motsvarar det rörelsekapital dessa baft i omlopp, nemligen för så vidt icke för tillfället disponibel bankovinst finnas alt tillgå, hvilken i främsta rum - 558 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 351. met bör för ändamålet användas om den finnes och i så fall endast resten fyllas genom sedelutgifning utöfver sagde maximum; 2:o att lånekontor inrättas i hvarje privatbanks ställe så snart någon sådan bank upphör; låne-kontoret omfattande enahanda rörelse, som den upphörde bankinrältningen omfattat; samt 5:o att, i den händelse detta förslag vinner Bikets Ständers bifall, icke allenast Baukoreglemenfet må derefter ändras, utan ock, — på sätt en ståndsbröder, genom en till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion, redan föreslagit, — underdånig skrifvelse till Kongl. Majit aflålus, med anhållan, att hvarken nya privat-banker med sédelutgifningsrält må beviljas, eller förnyad oktroj å de nu befintliga hädanefter meddelas.
Om remiss häraf till Höglolliga Banko-Utskottet anhålles.
Carl Ifvarssoti, från Hallands län.
Af Carl Ifvarsson från Hallands län, att Rikets Ständer, med förklarande för sin del, att andra inkomster af församlingar icke böra vid blifvande löneregleringar räknas presterskapet till godo, än sädane, som enligt gammal häfd och grmdlagsenligt tillkommen lag förut blifvit lill presterskapet utgjorda, mätte anhålla, det Kongl. Maj:t läcktes meddela nådig förklaring i ämnet och uti densamma särskildt tillkännagifva, att tionde icke bör beräknas af tullmjölqvarnar, åtminstone icke i de förra danska provinserna, Skåne, Halland, Blekinge och Bohus län, der sådan tionde ej förut blifvit erlagd eller ålagen.
Med anledning deraf, att stridiga åsigter upppstålt i fråga om presterskapets rätt tili tionde af qvarntull inom vissa paslorater i Halland, der dylik tionde icke förr än under sednaste åren hvarken varit känd eller ifrågasatt, och med anledning Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 851.
559 af den villrådighet, sorn. till följd af denna omständighet, efter all sannolikhet kommer att uppstå vid blifvande löneregleringar, då å ena sidan troligtvis påyrkas att qvarnlionde skall ingå i beräkningen, oaktadt någon sådan icke förut blifvit erlagd, och å den andra skäligen påstås att inga andra löneinkomster böra läggas till grund för den blifvande aflöningen, än sådana, som hittills för ändamålet utgått; så ock för undvikande af framtida trassel och tidsutdrägt i frågan anser jag att densamma bör, så fort som möjligt är, ställas på klar fot.
Alt meningen med den förestående regleringen af presterskapets inkomster är alt få dessa dels rättvisare än hittills fördelade presterna emellan och dels redigt bestämda, men ingalunda i någon mån förökade, anser jag vara klart; och ali meningen med Kongl.
Maj.ts nådiga Resolution och Förklaring af den 20 Augusti 1762, angående presterskapets i Sverige och Finland allmänna besvär vid nästföregående riksdag, älven är sådan, synas mig desto klarare, som det i samma nådiga Resolution med tydliga ord blifvit uttaladt: ”att Kongl.
Maj:), med nådigt välbehag anser, ”hvad preslcrskapct i underdånighet andragit, angående dess åstundan att, utan någon ”förökelse af dess inkomster och rättigheter, allenast få stadgadt och förordnad!, ”hvarutinnan och af huru mycket de böra bestå, så att de icke må härledas af åhö— ”rarnes godtycke, råd och ämne samt egen goda böjelse, utan grundas i tydlig lag” hvaraf torde följa, att hvarken qvarnlionde eller andra förut icke erlagda löneförmåner borde erläggas, utan endast beloppet af hvarje löneslag, som förut till obestämdt belopp utgått, bestämmas lill något visst.
Skulle tionde till presterskapet erläggas af qvarnar, som aldrig förut erlagt någon sådan, och i synnerhet om delta skulle ske i en ort, der dylik tionde aldrig varit bekant, vore delta ovilkorligen en tillökning i presterskapets löneinkomster; en tillökning desto obiiligare, som presterskapet i allmänhet är tillräckligt aflönadt förut, denna inkomst förutan, och allmogen en gång förut erlagt tionde af samma säd.
Att jordbrukarne fingo vidkännas äfven qvarntionden, är nästan påtagligt; ty då qvarnegare, som dessförutan mäste betala en fjerdedel af bruttoinkomsten i grundskatt samt erlägga bevillning lill Staten, fingo sig en ny beskattning påförd, fordrade de, och måste hafva, förhöjning i qvarntullen, om det skulle bära sig för dem.
Hvad särskildt beträffar presterskapets i Skåne, Halland, Blekinge och Bohus län rättigheter och inkomster, så äro dessa i flera hänseenden olika med dem i öfriga Sverige; ty genom fredsfördragen emellan Sverige och Danmark af den 18 och 26 Februari 1658 samt den 27 Maj 1660, Malmö recess al den 18 September 1662 och presterskapets privilegier af den 16 Oktober 1723, år presterskapet i sagde provinser försäkradl om bibehållande af sina under Danska tiden hafde förmåner, hvilka således rättvisligen bort och böra utgå i enlighet med Konung Kristian lV:s af Danmark stora Recess af den 27 Februari 1643, enär denna Recess var gällande för berörde provinser, då dessa af Danska Kronan aflräddes till Sverige.
Sistberörde
Recess innehåller alls icke, att någon qvarnlionde skall till presterskapet 560 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 135. erläggas, ulan ordar den Usta Boken 45 art. endast om korn- och qvicktionde, nied tillägg det skulle bönder och menige allmoge, i Halland och Blekinge och annorstädes, der de ej hafva så rundelig kornsäd, till presten gifva smörtionde, bröd, lisk eller annat, soia de af gammal tid gjort hafva.
Då nu härtill lägges att 9:de punkten af fredsfördraget den 26 Februari 1658 innehåller, att ”alla Ständer, adel ”och oädel, andlige och verldslige, borgare och bönder uti de vid dessa traktater ”cederade länder och län i Dannemark och Norrige, skola blifva vid deras vanliga ”rätt, lag och gamla privilegier och friheter oturberade och obehindrade;” så anser jag att hvarken qvarntionde eiler andra nya onera lili presterskapet bör kunna påläggas allmogen i dessa län.
Af hvad jag redan anfört förefaller det mig, som skulle det vara tydligt ådagalagdl att presterskapet icke kan ega rätt till löneförhöjning med mindre församlingarne åtagit eller åtaga sig sådant frivilligt; men som det, af härvid bilagda Utslag, synes att Ilöglofliga Kammar-kollegium, vid pröfning af ett särskildt mål, kommit till helt annat resultat, anser jag uttrycklig förklaring i ämnet vara af högsta beli ofve t påkallad, helst stridiga åsigter i annat fall och i flera hänseenden säkert skola uppstå och förorsaka uppehåll i iöneregleringarne.
Till följd af hvad jag här ofvan anfört, får jag alltså vördsamligen föreslå det Rikets Ständer ville besluta: att — med förklaring det Rikets Ständer för sin del anse, att, alldenstund löneförhöjning icke åsyftas, hvarken med ofvanåberopade lagrum eller den sist utfärdade nådiga Förordningen om reglering af presterskapets löner, inga andra inkomster af församlingarne böra vid blifvande löneregleringar räknas presterskapet tillgodo, än sådana, som enligt gammal häfd och grundlagsenlig! tillkommen lag förut blifvit till presterskapet utgjorde, —- Rikets Ständer i underdånighet anhålla det Kongl. Maj:t läcktes meddela nådig förklaring i ämnet, och densamma allmänneligen kungöra låta; äfvensom att i berörde förklaring särskildt måtte tillkännagifvas att tionde icke bör beräknas al lullmjölqvarnar, åtminstone inom de fordom Danska provinserna Skåne, Halland, Blekinge och Bohus län, der sådan tionde ej förut blifvit erlagd elier åtagen.
Carl ifvarsson, från Hallands län.
Häri förenar sig:
Gudmundsson, från samma län.
N:o 352.
N:o 352. 561 N:o 352.
Af E. J. Hudberg från Calmar län, om, aflätande af underdånig skrifvelse, med anhållan alt folkskole-inspeklör målte berälligas lill ledighet från ordinarie tjenst i och för anställande af inspektionsresa inom distriktet, äfvensom att sådan inspektör målte förklaras vara sjelf skrifven medlem af domkapitel i alla folkskoleväsendet rörande mål, hvilka han der bör föredraga, m. m.
Sedan den af mig vid 1856 års riksdag föreslagna, men först på grund af sednaste riksdagsbeslut, under sistförflutna år verkställda åtgärd, att tillsätta särskilda inspektörer öfver folkskolorna i hvarje stift, redan visat sig hafva på det kraftigaste inverkat på folkskoleväsendet, denna högvigtiga samhällsangelägenhet, synes det vara af största vigt alt denna_ institution vid denna riksdag må vinna ytterligare utveckling.