Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De många syner, som skola verkställas, äro äfven starka åderlåtningar på kyrkornas kassor.
På grund häraf våga undertecknade från Lunds stift vördsamt föreslå: att Rikets Ständer ville för sin del besluta, och hos Kongl. Majit i underdånighet anmäla, att alla inom Lunds stift varande domkyrkooch kyrkohemman samt lägenheter måtte af åboerne få till skatte lö - 174 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 118. sas på de vilkor, Kongl. Maj:t och Rikets Ständer finna för godt bestämma.
Jöns Andersson. O. B.
Sven Nilsson.
Åke Andersson.
Ola Lasson.
Anders Pehrsson. S.
H:0 11S.
Af Johan Magnus Björkman från Elfsborgs län, om ändring af gällande föreskrifter rörande val af organist, klockare och skollärare.
Då vid flera föregående riksdagar motioner blifvit väckta angående ändring i valsättet vid organist-, klockare- och folkskollärareval, så får undertecknad, då denna anmärkningsvärda fråga cj ledt till önskadt resultat, härmed ånyo framställa den till Rikets Höglofiiga Ständers bepröfvande.
Under åberopande af hvad uti en vid sistlidne riksdag inom Hedervärda Bonde-Ståndet- i ämnet väckt motion, N:o 288, blifvit anfördt, torde jag här blott behöfva något närmare granska de skäl, hvilka Lag-Utskottet begagnat sig af för att afslå berörda motion.
Bland de af Utskottet i ämnet hufvudsakligen anförda skäl för afslag märkes för det första, att organister och klockare i följd af deras befattning skulle stå i närmare beröring med pastor, hvilken ock anses vara icke allenast fullt kompetent att bedöma deras skicklighet, utan äfven framför allt intresserad af att den till tjenstcn lämpligaste nåmnes.
Det nu anförda skälet skulle kunna vara bevisande, om, som Utskottet synes antyda, prestens nära beröring med klockaren och organisten skulle göra den förstnämnda mer än andra menniskor kompetent att bedöma den sednares duglighet; men hur kan ett sådant skäl bevisa någonting, då vid tillsättande af ledig organist- och klockaretjenst presten kanske mindre känner och varit i beröring med de ifrågavarande kandidater än någon annan.
N:o 118. 175
Men äfven med förutsättning att presten känner de sökande, som anmält sig, är det derföre gifvet att en prest, som kanske icke har den ringaste kännedom om eller anlag för den sköna konst en musikälskare studerat, skulle mer än andra, eller till och med mer än musikaliska akademien kunna bedöma de sökandes skicklighet.
Skulle äter under tjenstgöringstiden vid den närmare beröring prest och klockare emellan, det visa sig, att den sednares betjentskicklighet icke motsvarar prestens röstskala, så torde detta icke kunna hjelpas, så länge de hvar för sig hafva sin tjenst att sköta och den sednare icke aflönas af den förre eller för honom utan af församlingen för församlingens tjenst, alldeles lika som presten.
Häraf torde följa att då numera lärdomsverk äfven äro inrättade för organister och klockare, hvaruti de få inhemta nödiga kunskaper, torde det vara lika onödigt som olämpligt att sätta presten till domare öfver andra auktoriteters lemnade vitsord.
I samma Utskotts betänkande är ytterligare enahanda skäl åheropadt för bibehållandet af prestens större inflytande på valet vid folkskollärares tillsättande, emedan, som det heter, om utan giltiga skäl en skollärare emot ordförandens vilja påtrugas honom, sådant otvifvelaktigt måste hämmande inverka på det intresse ordföranden bör hysa för skolan, m. m.
Enligt mitt förmenande sammanblandar
Utskottet här person och sak.
Skulle ordförandens intresse för skolan endast bero derpå, att han finge en blott för sin person användbar skollärare att sköta tjensten, så är folkskolan att beklaga, men då man ändå måste antaga att det giltiga skälet är vigtigt, så är tiden inne att skilja, som föreslaget blifvit, presten från detta bestyr, ty har icke presten den uppvexande ungdomens uppfostran till syfte för sina besök i skolan, så har han der icke att göra.
Att prester finnas, som icke med sina besök eller andra åtgöranden besvära eller omhulda skolan, är nogsamt kändt.
Men i de församlingar, der så förhåller sig, ligger icke det giltiga skälet för ordförandens bortovaro i afvoghet mot skolläraren, utan får sökas annorstädes?
Ho är den för öfrigt, som vill drista sig påstå, att han ömmar och förstår bättre än föråldrarne hvad deras barns väl kräfver, och hvarifrån har man hemtat den erfarenheten att prestens enda känsla för skolans väl skulle härröra af hans stora inflytande eller vitsord vid lärares tillsättande, och skulle denna känsla, der den finnes, kallna för det presten förlorar berörde rösträtt?
Skulle för öfrigt en tillförordnad pastor eller adjunkt, som kanske hvarken känner församlingen, barn, lärare eller har begrepp om en skolas ändamålsenliga ordnande och skötsel vara den skickligaste att fälla omdöme om en lärare?
Hvarifrån denna förmåga?
Nej, denna prestens tillförsäkrade stora rösträtt är endast en orättvisa mot församlingen, som får löna både prest och skollärare, och det kan icke lämpligen försvaras, att en embets- och tjensteman skall vara sina principalers förmyndare, och, för det de löna honom, han också skall fråntaga dem deras öfriga rättigheter.
På grund af hvad jag sålunda haft äran andraga, får jag vördsammast föreslå: det Rikets Höglofliga Ständer behagade för sin del besluta, att, med upphäfvande af alla hitintills gällande föreskrifter rörande val af organist, klockare och skollärare, i stället måtte stadgas som följer:
Vid folkskollärare-, organist- och klockareval, som vid kyrkostämma handläggas, beräknas rösterna såsom Kongl. Maj:ts nådiga Förordning angående kommunalstyrelse på landet den 21 Mars 1862 rörande röst - 176 Motioner i Bonde-Ståndet.
N:o 119. rätts utöfvande föreskrifver; dock att ingen under omröstning må komma, som icke, enligt gällande lagar ock författningar, styrkt sin kompetens medelst betyg från -vederbörlig auktoritet.
Stockholm den 11 November 1865. J. M. Björkman, från Elfsborgs län. \0 11®.
Af Johannes Andersson från Jönköpings län, om förändrad grund för byvägars underhållande.
De allmänna kommunikationsmedlen upphjelpas ganska mycket dels genom Statens och dels genom enskildes uppoffringar, hvaraf landets samtlige innevånare hafva förmån; men något väsendtligt är ej gjordt för mindre kommunikationsmedel, såsom byvägars anläggande och underhållande, ehuru dessas behof i första hand för mången är lika nödvändigt, som jernvägar och annan farled.
Allt hvad i allmän lag finnes stadgadt med afseende på kyrko-, stads-, utfartsväg och qvarnväg är, att “den skall byväg hålla, som honom gagnar“.
Detta lagstadgande synes vara allt för otillräckligt.
Många kommuner hafva med omsorg sökt öfverens komma sins emellan om förbättring af byvägars underhåll inom kommunen, och dessa kommunalbeslut hafva blifvit underställda Landsköfdinge-embetets fastställelse, men blifvit afslagna, emedan allmänna lagen ej ålägger någon annan att byväg hålla än den, som honom gagnar.
Således hafva byvägarne fått vara nästan ofarbara år ifrån år.
Jag vågar derföre föreslå: att kommunerna socknevis skola utse taxeringsman, som taxera och dela byvägarne emellan dem, som vägarne gagna, så att hvart skifte får sin del, hvarest för detsamma lägligast faller; och att kommunen utser syningsmän, som årligen syna byvägarne, och att desse syningsmän må ega rättighet att efter besigtningen för lega låta iståndsätta vägen på den tredskandes bekostnad.
N:o 120 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 120, 177 11:0 190.
Af Johannes Andersson från Jönköpings län, derom, att det pastorsarldv nu tillhörande exemplar af Svensk Författningssamling och Länsstyrelses Allmänna Kungörelser måtte utlemnas till ordförande i kommunalstämma, för att af honom förvaras.
Sedan numera pastorerne inom de särskilda socknarna äro befriade från ordförandebefattningen i de kommunala frågorna, och kommunen uppdrager ät vissa personer att vara ordförande i kommunalstämma och kommunalnämnd, till hvilkas handläggning hör sådana frågor, som förr tillhörde sockenstämma och Bccknenämnd, är det af särdeles vigt för kommunalstämman och kommunalnämnden, att deras ordförande hafva tillgång på Svensk Författningssamling och Landshöfdinge-embetets i länet allmänna kungörelser.
Dessa för kommunerna vigtiga handlingar förvaras nu i pastorsarkiven, och då desse arkiv på de flesta ställen äro inrättade i prestgården, och prestgården oftast är belägen på långt afstånd från sockenstugan, der kommunalstämma och kommunalnämndens sammanträde merendels hållas, så saknas der ofta de föreskrifter, som i författningar finnas och som af Landsliöfdinge-embetet äro påbjudna; och då kommunalstämmans och kommunalnämndens ordförande cj heller alltid kan hafva tillfälle att hvarje Söndag vara vid kyrkan, för att der få del af de allmänna kungörelserna, så synes det mig vara lämpligast, att ordförande i kommunalnämnden, som i de flesta fall är den, som får verkställa församlingens kommunala angelägenheter, förvarade och hade hand öfver ofvannämnda handlingar.
Jag vågar alltså föreslå: att den i pastorsarkivet varande Svensk Författningssamling och Landshöfdinge-embetets allmänna kungörelser öfverlemnas till förvar till ordföranden i kommunalnämnden; och att de till kyrkan ankommande författningar och allmänna kungörelser, sedan de blifvit upplästa från predikstolen, skola utlemnas till ordföranden i kommunalnämnden, som för desammas vård ansvarar.
Joh. Andersson, från Jönköpings län.
Il Sami. 4 Afd. 178 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
A:o 121. m.o 191.
Af Johannes Andersson från Jönköpings län, om eftergift af danaarf efter pigan Sigrid Nilsdotter till förmån för Hakarps församlings fattigvård.
Den 29 Oktober 1852 atled under Stensholm inom Hakarps församling af Tveta härad och Jönköpings län pigan Sigrid Nilsdotter, efterlemnande qvarlåtenskap, enligt förmyndareräkning vid sistlidue års slut uppgående till 127 R:dr 87 öre, samt såsom ende arfvinge sin på okänd ort vistande broder Johan Nilsson.
Redan år 1823 lemnade denne sin födelsebygd och flyttade sist till Stockholm, hvarest han allmänt tros hafva dött.
Yid lagtima höste-tinget med Tveta härad år 1852 förordnades förre nämndemannen Gustaf Pettersson i Hunnerstorp till god man för den bortavarande brödren och af hvilken såsom förmyndare arfsmedlen ännu förvaltas.
Sedan enligt Kongl. Förordningen den 30
Maj 1835 kungörelse blifvit frenne gånger i Post- och Inrikes Tidningar införd, sista gången den 24 Mars 1853, utan att Johan Nilsson under loppet af de följande tio åren låtit sig afhöra, hvadan arfvet skulle tillfalla kronan, hafva nu Hakarps församlings kommunalfullmägtige beslutat, att hos Rikets Ständer anhålla, det ofvannämnda arf måtte få tillfalla församlingens fattigvård.
Denna församling har på sednaste tiden måst vidkännas betydliga och för församlingen högst betungande utgifter, till följe af nyligen uppförde prestgårdshyggnäder samt en ännu pågående större reparation af kyrkan.
Härtill kommer, att församlingens fattigkassa är obetydlig och ingalunda motsvarar sitt ändamål och de fattiges antal, hvilket är i beständig till vext, förnämligast af det skäl, att många af arbetarne vid Husqvarna gevärsfaktori, som är beläget i grauskapet, och af hvilka en stor del äro mantalsskrifna oell bo inom församlingen, vid tilltagande ålder och aftagande krafter i saknad af arbetsförmåga falla fattigvården till last.
Det understöd, som af fattigvården nu äskas, är visserligen obetydligt ; men det utgör ju endast ett ytterligare skäl, hvarför Rikets Ständer dertill måtte kunna lemna sitt bifall.
På grund af nu anförda skäl får jag vördsamt anhålla, att arfvet efter, inom Hakarps församling aflidna, pigan Ingrid Nilsdotter, utgörande ett hundra tjugosju R:dr 87 öre, och hvilket såsom Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
179 daua-arf borde tillfalla Kongl. Maj:t och Kronan, måtte af Rikets Ständer anslås till nämnda församlings fattigvård.
Handlingar, som styrka omförmälda fakta, bifogas.
Joh. Andersson, från Jönköpings län i\:o 133.
Af Johannes Andersson från Jönköpings län, om befrielse för torpet Myrbacken inom Bonstorps socken och Mo härad inom nämnda län att vidare betala rot evalt ansafgift.
Inom Jönköpings län, Mo härad och Bonstorps socken ligger ett fjerdedels mantal Strängsbo Westergärd, på hvars egor finnes ett oskattlagdt torp, kalladt Myrbacken.
Detta torp har vid undersökningen år 1811 blifvit uppskattadt till ^xlels mantal.
År 1826 vid roteringsjemkningen anhöll egaren af detta torp att blifva frikänd från den extra roteringen, hvilket nämnda komité afslog, och, då egaren till torpet försummade att anföra besvärstalan häremot, har han i följd deraf allt sedan måst utgöra extra rotering för J^dels mantal.
Detta förhållande, att ett oskattlagdt torp på förut skattlagd och roterad jord skall utgöra rotering för Tedels mantal, synes mig vara orättvist, hvadan jag med stöd af närlagda handlingar vågar föreslå, att Rikets Ständer för sin del måtte medgifva, det torpet Myrbacken inom Bonstorps socken måtte blifva befriadt från vidare utbetalning af rotevakansafgift.
Andersson, från Jönköpings län. 180 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 123. Xio 193.
Af Olof Olsson från Olebyn af Wermlands län, om förändrad grund för skyldigheten att hygga och underhålla allmänna landsvägar och broar.
I motion vid föregående riksdag hemställde jag till Rikets då församlade Ständer, att förändring måtte vidtagas i 8 § 25 Kapitlet BvggningaBalken, äfvensom i Kongl. Brefvet den 28 September 1790, angående byggande och underhållande af allmänna landsvägar och broar, i den syftning, att hemmanens taxeringsvärde i stället för hemmantalet skulle ligga till grund för utgörandet af detta onus.
Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs och Ekonomiutskottet afgaf i sitt betänkande Nio 6, sidan 13, följande svar på motionen: “Detta förslag kan Utskottet icke understödja.
Då taxeringsvärdena årligen “kunna förändras och genom förslagets antagande vägdelningar sålunda ofta skulle “erfordras, ledande till oreda och stora kostnader, samt någon större obillighet i “förevarande hänseende icke eger rum än i afseende å alla andra allmänna eller “kommunala onera och besvär, hvilka efter hemmantalet, utgöras, till följd hvaraf “någon förändring för denna sak ensamt ej synes böra ske, hemställer Utskottet, “om icke Olof Olssons motion må lemnäs utan afseende/* Detta svar, så motiveradt det än må anses, har icke kunnat afskräcka mig ifrån att denna riksdag förnya mitt förslag; frågan är nemligen af den vigtiga beskaffenhet, att den icke gerna kan nedtystas eller, såsom Utskottet, efter hvad nyss nämndt år, förmenar, bero intill dess alla obilligheter på en gång blifva afhjelpta och utjemnade.
Ingen skulle heldre än jag se, om alla de obilligheter och onera, för hvars utgörande hemmantalet blifvit taget såsom grund, på en gång borttogos, men ett så genomgripande förslag vågar jag icke nu framställa, emedan erfarenheten har lärt att orättvisornas lott är att hvar för sig småningom nötas bort.
Att väg- och brobyggnad samt underhåll deraf så väl sommar- som vintertid är ett bland de onera, som i högsta grad trycka jordbruket, lärer väl ej tunna förnekas, och redan den omständigheten, att all den jord, som fått sig detta onus pålagdt, icke skall hafva lika skyldighet att efter dess egentliga förmåga bestrida detsamma, är en så stor obillighet, att ingen borde motsätta sig en rättelse derutinnan.
Redan förlidne riksdag påpekade jag åtskilliga ojemnheter i hemmantalsvärden såsom stöd för mitt förslag och jag återkommer nu till samma skäl, då jag åberopar bilagda utdrag af taxeringslängden för åtskilliga socknar inom Westersysslets fögderi af Wermlands län, hvilket fögderi jag tillhör.
Af detta utdrag inhemtas£att mellan hemman med lika skattetal förekommer stor skilnad i taxeringsvärde, såsom t. ex.: 1 mantal Hastersby, taxeradt till 8,300 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 124. 181 R:dr, 1 mantal Ivarsbjörke till 281,495 R:dr, |:dels mantal Bäckebråten till 4,800 R:dr, £:dels mantal Timbonäs till 120,069 R:dr, o. s. v. Det kan väl icke förnekas, att det till någon del är fallet, såsom omförmälde Utskott i åberopade betänkande säger, att taxeringsvärdena kunna förändras; men sedan dessa en gång blifva efter den nyare lagstiftningen pröfvade och jemnade torde icke böra befaras några sådana förändringar, som skulle leda till så stor oreda och kostnad, som kunde omintetgöra billigheten deruti, att ifrågavarande onus vore fördeladt på hemmanen efter deras värde och förmåga att detsamma utgöra.
Obilligheten och orättvisan skulle i alla hänseenden icke blifva på långt när så stor, som den för närvarande är; nemligen, att ett hemman, hvars värde efter taxering icke är högre än 8,300 R:dr, skall draga lika tunga af vägbyggnad och underhåll med ett annat at 281,495 R:dr taxeringsvärde.
Med anledning af hvad jag sålunda tagit mig friheten anföra, vågar jag ännu en gång i ödmjukhet föreslå, det måtte Rikets Ständer besluta, att allmänna landsvägar och broar byggas och underhållas, såväl sommar- som vintertid, af hemmanen efter deras bevillningstaxeringsvärde samt att nu gällande lagstadgandeu härutinnan ändras i öfverensstämmelse med detta mitt förslag.
Olof Olsson från Olebyn af Wermlands län.
Ro 134.
Af Olof Olsson från Olebyn af Wermlands län, örn årligt understöd åt aflidne Kapitenen, m. m., G. E. Geijers efterlemnade dotter, Christina Mathilda.
Hos Rikets Höglofliga Ständer får jag i ödmjukhet väcka motion om anslag till en pension, stor 250 R:dr R:mt, till aflidne postmästaren i Arvika, kapitenen Gustaf Edvard Geijers efterlemnade illa ofärdiga dotter, Christina Mathilda.
Kapiten Geijer, hvilken, enligt hvad närlrtgda bestyrkta tjenste- och meritförteckning utvisar, föddes år 1791, ingick som officer år 1810 vid Wermlands fältjägarebataljon, utnämndes år 1819 till kapiten och regements-qvartermästare vid regementet, men från hvilken sednare befattning han tog afsked år 1827, dock 182 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 124. med tillstånd att som kapiten qvarstå i regementet, blef år 1838 konstituerad till regements-kommissarie vid nämnda regemente, hvilken tjenst han innehade till år 1841, då han hlef utnämnd till postmästare i Arvika köping, hvarest han tjenstgjorde till sin död år 1863.
Som militär hevistade han 1813 och 1814 årens fälttåg och innehade han ock fördenskull Konung Carl XIV Johans medalj som deltagare i nämnda fälttåg.
Han åtnjöt ingen pension från sin militära hana, utan hjelpto sig på sin ålderdom med postmästaretjensten i Arvika.
Någon förmögenhet hade han aldrig ärft och de mindre lönande tjenster, han under sin lifstid innehade, äfvensom underhållet af stor familj gjorde att hau aldrig var i goda ekonomiska omständigheter, hvadan ock, vid hans död, bouppteckningen, af hvilken ett bestyrkt transsumt bifogas, utvisade en skuld utöfver tillgångarne af 555 R:dr 12 öre R:mt.
Han efterlemnade vid sin död sju barn, alla visserligen komna till den åldern, att de borde kunna sig sjelfva försörja, men ett af dessa barn, dottren Christina Mathilda, är till sin kroppsbyggnad i hög grad missbildad och till förståndet ytterligt svag, hvilket beklagansvärda förhållande bestyrkes af närlagda läkareattest äfvensom prestattest, hvadan hon är oförmögen att äfven i ringaste grad till sitt uppehälle bidraga.
Denna dotter åtnjuter af Civilstatens Enke- och Pupillkassas enskilda fond en pension stor 50 R:dr R:mt årligen, hvilken dock år 1866 ökas till 66ij R:dr samt af Civilstatens allmänna fond ett årligt understöd af 18 R:dr R:mt.
Dessa pensioner äro, som en hvar torde finna, otillräckliga till hennes skötsel och lifsuppehälle och det är fördenskull jag tagit mig friheten att väcka denna motion.
Det är visserligen Statens pligt att tillse det dess tjenare hafva sitt tarfliga uppehälle, men ej att draga försorg om tjenarnes barn; dock kan uudantag härifrån gifvas, och detta anser jag vara fallet nu, då en Statens tjenare som kapiten Geijer, hvilken tjenat Staten i 53 år och derunder äfven vågat lif och blod för sitt fäderneslands ära och försvar och som dessutom i sin lefnad fört en hederlig och för sitt fädernesland gagnande vandel, drabbats af den hårdaste af alla oly ekor, nemligen den, att i sitt gifte få ett af naturen så vanlottadt barn, att för detsarnmas verldsliga utkomst i afseende på barnets medfödda natursgåfvors utveckling ingenting kan göras.
Med stöd af nu nämnda bifogade handlingar samt öfriga ömmande omständigheter, får jag således äran föreslå: att Rikets Ständer måtte bevilja dottren, Christina Mathilda, efter framlidne kapitenen och postmästaren Gustaf Edvard Geijer i Arvika ett årligt understöd af 250 R:dr R:mt.
N:o 125. 183 A:o 195.
Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om förbud att i riket införa bränvin och andra spirituösa drycker.
Enhvar vet och måste i sanning erkänna, att ingen enda industri eller näringsgren i vårt land blifvit i alla tider, allt intill närvarande, genom lagstiftningar så hårdhändt behandlad med förbud, beskattningar och böter, som vår lagstiftning om bränvinstillverkning och försäljning — här bar allt möjligt blifvit försökt; men ännu bar ingen lyckats framkomma med något lagförslag, som kunnat ega bestånd eller blifva till ringaste båtnad för den fattige mindre jordbrukaren; han törhända får ännu, under svett och möda, skatter och utskylder, länge sucka under träldomsoket, som han måste draga, för att kunna använda en högst vansklig vara, jag menar potaterna, den hufvudsak ligaste gröda, som med någon fördel kan påräknas, ifrån en mager och stenbunden jord.
Här i vårt laud bar varit stadgadt förbud, bär bar varit hög beskattning, bär har återigen varit en billig och rättvis frihet med den allmänna eller s. k. busbebofsbränningen, men nu i närvarande tid förhåller det sig så, att nämnda fattiga jordbrukare får, hvilketdora han vill, sälja sina potater för 2
R:dr tunnan eller låta dem ruttna eller inkasta sig i den äfventyrliga bränvinsbränningen, hvarest ban gjort den beräkningen och svåra erfarenheten, att Kronan eller Staren skall hafva omkring .5
R:dr i skatt för en tunna potater, som verkats till bränvin, innan tillverkaren får beräkna sig något enda öre för sin vara —- sådant tyckes mig vara orimligt, och borde aldrig med något skäl kunna försvaras.
Det vore ju mera skäl att lindra dessa fabrikanter och åtminstone minska, om icke alldeles indraga, det myckna dyra kontrollväsendet öfver denna behöfliga binäring, som väl aldrig lärer kunna utrotas; och för att söka bereda denna binäring någon bemedling af medömkan och rättvisa inom vårt lands lagstiftning, dä vi veta huru utlandet både genom lurendrejeri och s. k. drawback kränka våra bränvinstillverkares och försäljares rättigheter, är det sorn jag vill ovilkorligen påyrka, antingen: att all införsel från utlandet af bränvin eller spirituosa måtte belt och hållet strängeligen förbjudas, eller ock att den nuvarande tullafgiften fördubblas.
Andersson, från Elfsborgs län. 184 Motionei' i Bonde-Ståndet 1865.
UTo 126.
Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om viss ändring af det för hypoteksförening arne gällande reglemente, m. m.
Ehuru föga förhoppning lärer förefinnas att. så länge våra nuvarande
Stånd hafva magten, få tillvägahringade några beslut till förbättrande af jordbrukarens nuvarande tryckta ställning, anser jag det dock vara hvarje fosterlandsväns pligt, att fästa uppmärksamheten på detta olyckliga förhållande och våga ett försök till lindring i, om ej afhjelpande af nöden.
Jag sade att våra nuvarande
Stånd lära finnas föga villiga att lyssna till jordbrukarens klagan och jag vill redovisa för denna åsigt.
Hvarifrån har förlägenheten—jag torde ej åtminstone i detta Stånd behöfva bevisa, att jordbrukaren befinnes i en olycklig och tryckt ställning — hvarifrån har förlägenheten kommit?
Jo, från Rikets
Ständers sätt att reglera våra penningeförhållanden under sednaste decennium.
Den har sin rot i det allt slukande bankintresset, hvilket är väl representeradt i alla de tre första Stånden, då jordbrukaren och hans välfärd deremot endast i detta Stånd har sin målsman; jernen Bonde-Ståndet ensamt är en ropandes röst i öknen.
Att jordbruket såsom alla näringar behöfver rörelsekapital, torde väl vara en obestridd sanning; men huru hafva de styrande sörjt härför?