Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
U t a n a t t måste s ö k a k o n k u r r e r a m e d d e stora Den rörande enighet, med hvilken samtliga ofrälse fröknar uppträdt emot en reform i den fabrikernas t i l l v e r k n i n g a r bedrefs d e n n a hem- riktningen, som den ärade författarinnan i n:r 41 industri ä n d a in p å 80-talet a f s a m m a familj, behagat uttala sig för, och det sätt, hvarpå de tills den slutligen, efter a t t v i d d e flesta ut- gjort detta, visar oss mer än tydligt, att från det ställningar i n o m o c h u t o m landet h a häfdat hållet hafva vi intet tillmötesgående att vänta, utan att man fastmer kommer att uppbjuda alla sitt anseende, till följd a f timade d ö d s f a l l sina krafter för att omöjliggöra en dylik reform; måste n e d l ä g g a s.
ja, vi kunna nog vara tämligen säkra på, att an- E h u r u e n m ä n g d b e s t ä l l n i n g a r o c h förfråg- tagandet af en ny eller ändrad; titel för de adliga skulle i sinom tid leda till, att samma titel — upp- ningar allt fortfarande i n g i n g o, k u n d e fabri- togs af våra älskvärda » själsadliga » systrar af de kationen i s a k n a d a f t i l l r ä c k l i g t intresserad öfrälse stånden, nämligen för så vidt ej denna o c h k o m p e t e n t person ej å n y a u p p t a g a s, utan titel i sig själf utsade, att bärarinnan måste vara h v i l a d e ä n d a tills för k o r t t i d sedan, d å d e n - af adlig börd.
s a m m a, efter a t t h a f v a förflyttats till ett a f Af det sagda följer, att jag ej kan acceptera förslagen om » jungfru » eller » piga ».
— v å r a lifaktigaste industri-centra, B o r å s, g e n o m » Adliga jungfru » o c h » nådig fröken » äro nog ledaren a f statens d ä r v a r a n d e v ä f s k o l a åter goda förslag, i synnerhet det första, men jag tror d r o g s f r a m i ljuset.
dock, att det ur många synpunkter vore lyckligast, F ö r d e n, s o m l y c k a t s förskaffa sig tillträde om vi kunde få ett ord, som äger nyssnämnda egenskaper.
till B o r å s K o n s t d a m a s t v ä f v e r i, ä r d e t i h ö g Ett sådant har jag tänkt mig kunna bildas af g r a d intressant att se, huru det g r å a o b l e k t a » adel » o c h » jungfru », nämligen: adeljungfru.
linnegarnet a f flitiga arbeterskor förväfves till » Adeljungfru » låter kanske till en början något d e o l i k a slagen a f d u k a r o c h servietter, hvil- tungt, men jag tror, att en sådan titel äger så af- sevärda fördelar framför de andra, s o m föreslagits, k a i sitt r å a tillstånd t y c k a s h a f v a f ö g a ge- att man måste bortse från denna mindre goda mensamt m e d det s i l k e s g l ä n s a n d e h v i t a duk- egenskap.
t y g, s o m efter g e n o m g å n g n a b l e k n i n g s - o c h Men innan vi fatta något beslut i denna fråga, putsningsprocesser försändes till afnämarne.
må vi spörja oss själfva, o m vi ha tillräckligt m o d att upptaga striden för vår anborna rätt — A f de v ä f v a n d e fordras den största färdighet o c h sälta oss in i hvad denna strid innebär.
Alla o c h v a n a a t t h a n d s k a s m e d materialet, hvars äro vi väl ense om, att, därest ett dylikt beslut finlek ej s k u l l e tillåta dess förarbetning annat fattats, så måste vi drifva det igenom till seger.
ä n f ö r h a n d, äfven måste v ä f v e r s k a n m e d Det är nu 25 år sedan några tidningsorgans spänd u p p m ä r k s a m h e t i a k t t a g a mönstrets f r a m - uppmaningar att kränka oss i vår rätt till egen titel framställdes; de hafva vunnit anklang o c h trädande för att genast a f h j ä l p a alla felaktig- satts i verket — men detta har aldrig kunnat be- heter, intet lätt arbete, d å b l a n d a n n a t stora röfva oss den rätt, som i århundraden varit vår.
mönster i r o c o c o - o c h b a r o c k s t i l utföras, hvil- Att vi framför vårt namn vilja sälta en titel, Ulla Stenbergs långt viktigare äm utan prut Linneskåpets skatter.
Från N y a r e tiders förfaringssätt o c h redskap " haf- v a j u o c k s å m ö j l i g g j o r t att anskaffa p r y d n a d s - f ö r e m å l, h v i l k a s t å l å n g t öfver, h v a d för nå- g r a tiotal å r sedan erbjöds, o c h den n y v a k - n a n d e böjelse f ö r s m a k f u l l a o c h stiltrogna mönster, s o m allt mer g ö r sig g ä l l a n d e, bi- drager naturligtvis i h ö g grad härtill.
385 J u v e l -, g u l d - och s l l f v e r a r b e t e u, passande till lysnings- och hederspresenter.
B o r d s i t f v e r, eleganta mönster till lägsta pris efter dagens kurs å silfver.
A r m b a n d, B r o s c h e r, N å l a r, R i n g a r, K e d j o r ete i stor och modernt urval till hilligaste pris.
1894 IDUN 386 som endast tillkommer ättlingar af utmärkte o c h om fosterlandet förtjänte förfäder, det sker af pie- tet mot dem och det namn, de gifvit oss i arf.
Det har i sammanhang med denna fråga yttrats inånga vackra ord om jämnlikhet.
Vi äro inga fi- ender till förnuftig jämnlikhet, men vi tillåta oss ställa den frågan till våra ofrälse fröknar, om de verkligen kunna anse nuvarande förhållandet, då » fröken eller jungfru » uteslutande bestämmes af den dräkt, som föremålet för tilltalet bär, vara mera öfverensstämmande med deras omskrifna jämnlikhet, än att ett fåtal på grund af sina histo- riska namn bär en egen, endast det tillkommande titel, medan alla öfriga ha en annan gemensam.
Af dessa entusiastiska jämnlikhetsifrare hade man rättighet att vänta, att de i i frihetens, jämnlikhetens » och — systerskapets missbrukade namn skulle titulera tjänstehjon o c h andra personer af vårt kön, som kanske ej äro i det lyckliga förhållandet att kunna förskaffa sig tillräckligt fin toalett, med fröken — men att detta ej någonsin sker, det vittnar erfarenheten o m.
Och dock borde de be- sinna, att den usurperade frökentiteln hafva tjä- narinnorua fullkomligt lika stor — eller kanske rättare — lika liten rätt till s o m de.
Jag afslutar dessa mina ord i frågan med uttalande af min tacksamhet till författarinnan af » Fröken eller Jungfru », för att frågan bragts på tal, o c h under uttryckande af mina Ulligaste förhoppningar, att det intresse, som däraf uppväckts, måtte blifva tillräckligt starkt för att genomföra en • — icke minst af rättvisan fordrad reform.
Gefle den 15 nov, «^ Prenumerant.
* Det har ordats så mycket om jungfru, fröken och mamsell, att det börjar bli malplaceradt, o c h troligen gifva dessa rader endast nytt stoff till nya orimligheter.
Men en fråga: Hvarför kalla sig icke de adliga damer, som äro inskrifna i » Vadstena adliga jungfrustift », för » stiftsjungfrur »?
Det är en titel, som naturligtvis ingen får bära, som ej är det.
t detta jämnlikhetens tidehvarf kan verkligen intet särskildt stånd pretendera på särskilda titlar.
Adeln bar själf afsagt sig sina rättigheter, som de ännu hade kvar, på riksdagen 1865 och därmed följa j u äfven alla aristokratiska anspråk.
Nej, frökentiteln bör endast den bära, som äger verklig bildning.
Jungfru är nog en mycket vacker benämning, men den passade bättre i medeltiden med dess slott o c h ridderlighet, nu klingar ej » väborna jungfru », t. ex. om man sit- ter i — en vindskupa.
V — ö den 18 nov.
En stiftsjungfru.
Det i fdun framkomna förslaget att antaga det gamla svenska ordet jungfru för unga damer af frälse stånd, tyckes hafva framkallat en harm hos litet hvar, som gifvit sig luft i mer o c h mindre lyckade gensagor, dock alla något ensidiga o c h — ampra.
Medgifvas måste ock, att den fornnordiska titeln » jungfru » föga passar för den moderna typen af nutidskvinnan, Länge dröjde det, innan ordet fröken blef i Sve- rige — liksom i Tyskland: Fräulein och i Dan- mark: fröken — antaget såsom tilltalsord till ogifla damer; men i detta fall, s o m i månget annat — när svensken tager ett nytt steg, tager han det gärna för långt ut!
Hur som helst; denna titel har med en vådlig hastighet trängt ända ner till samhällets djupaste lager.
Så har det åtminstone blifvit fallet i vår, i mån- ga fall, öfverciviliserade provins, Skåne.
Min stä- derska o c h kökspiga finna det alldeles i sin ord- ning att på sina brefkuvert kallas fröken, äfven om detta ord skulle vara det enda rätt stafvade, och frökentiteln, har man sagt mig, användes på dansnöjen, där träskon slår takten mot lergolfvet.
Lika motvilligt, som vi skulle gå in på att af- stä frökentiteln för våra döttrar, lika gärna skuile vi vara med o m att begränsa dess användning något.
Följom våra grannars i väster o c h söder exempel äfven häri, som för sina tjänarinnor an- vända orden jomfrue och mädchen, och låtom oss för dem bibehålla ordet jungfru, Skulle de frälse damerna ej finna sig belåtna med denna inskränkning, hafva de j u redan länge i skrift uppdragit en fin gräns mellan stånden, genom användandet af orden - » välborna fröken », äfven om von ' et eller a f et varit aldrig så färskt.
Det går j u an att försöka använda detta » välborna fröken » äfven i tat.
I Sverige rör man sig j u gärna med långa titlar.
I Tyskland begagnas mycket tilltalen » Gnädiges Fräulein » såväl som » Gnädige Frau ».
Här dock endast af herrar för att beteckna en hög grad af aktning och artighet för hvarje bildad dam.
Må fröken således vara tilltalsordet till bildade ogifta damer o c h jungfru för bara tjänarinnor och likställda, och må så den frälse kvinnan an- vända hvad titel henne bäst synes.
— Jag är öf- vertygad, att denna min åsikt delas af många.
En ofrälse fru i Skåne.
Till mitt barn i Mitt barn, min älskade gosse lilla, Du slumrat in i min famn så stilla.
Du lagt ditt hufvud, det dunigt mjuka Emot mitt hjärta, det trötta sjuka.
Dess slag af ångest jå icke väcka.
— Din dag af sorger får än ej bräcka.
Men när du vuxit och blifvit stor — För stor för vaggsång och sömn hos mor — Oå ut i lifvet med själens värma!
Att kvalen lindra ditt hjärta närma!
— Som nu ditt hufvud, det dunigt mjuka — Till allt det trötta i lif och sjuka!
Vid kyrkostämmorna i hufvudstaden i tisdags invaldes kvinnliga ledamöter i sex församlingars skolråd.
1 Klara församling nyvaldes fröken Anna Höljer, i Östermalm omvaldes fröken Lilly Eng- ström, i Adolf Fredrik fröken Mina Forsell, i Storkyrkan fröken Evelina Fahnehjelm, i Jakob fröken Emelie Zander och i Maria fru Héléne Berg, född Bligh.
Hufvudstaden har ännu en kvinnlig skolrådsledamot, fru Augusta Ekman, född Kock, hvilken i fjor invaldes i Adolf Fredriks försam- lings skolråd.
Häraf liksom af den omständigheten, att äfven på andra håll i landet man börjat invälja kvin- nor i skolråd samt äfven i fattigvårdsstyrelser, framgår, att denna reform ingalunda blifvit en reform på papperet.
* Bélfrages välkända pensionat och hotell har i dagarne flyttats från sin gamla lokal till en ny tidsenlig dylik v i d Vasagatan 8, midt emot Järnvägsparken.
Som hr Ödmann ledsamt nog en längre tid till följd af sjukdom varit hindrad tjänst- Till dess min älskade gosse lilla göra, har det varit ett godt fynd för k. operan att Invid mitt hjärta sof sött, sof stilla!
under tiden få hit en presentabel utländsk tenor.
Visserligen är det just ej särdeles anslående att i en o c h samma opera böra ända till tre olika språk användas, men — nöden har j u ingen lag.
Ej heller kan hr Nikolaus Rothmuhl, den främ- mande tenoren — det må så godt först som sist erkännas — ersätta hr Ödmann.
Och dock måste man medgifva, att hans stämma särskildt i de starkare numren är af god effekt, hvarjämte han Ur notisboken.
i de tvänne partier, i hvilka han under den gångna veckan uppträdt, nämligen som Baoul i » Huge- Furstinnan Bismarck f, Furstinnan Jo- notterna » och Radamés i » Aida », dokumenterat hanna v o n Bismarck, dotter till den brandenburg- sig som en god dramatisk sångare^ Hans röst ske godsägaren Heinrich v o n Puttkammer, afled i låter något pressad i de högre tonerna, men får tisdags morse å Varzin.
Hon var född den 11 äfven där stundom en ganska vacker klang.
1 april 1824 och gifte sig den 28 juli 1847 med mezaa voce förefaller stämman dock något matt godsegaren Otto von Bismarck, hvilken då endast och klanglös.
S o m tenor tyckes hr Rothmuhl gjort sig känd som en excentrisk junker, men se- vara något midt mellan hr Ödmann och hr Bratbost.
dermera blef preussisk ministerpresident, tysk riks- Ett aktningsvärdt erkännande, men ej något syn- kansler o c h furste.
1 sitt äktenskap med furst nerligen lifligt bifall har den främmande gästen Bismarck efterlämnar den nu aflidna två söner, väckt härstädes.
Hr R. lär också komma att upp- Herbert o c h Wilhelm, samt dottern Marie, som är träda som Lohengrin.
gift med tyske sändebudet i Haag, grefve von Rant- zau.
Idun meddelade redan för tre å fyra år se- Hvad uppförandet af de båda ofvannämnda un- dan den bortgångnas porträtt och biografi.
der den gångna veckan gifna operorna i öfrigt be- träffar, så tages priset alldeles odisputabelt i » Hugenotterna » af fru Östberg, hvilken i drott- En minnesgäfva fran kronprinsessan ningens parti nära nog öfverträflär sig själf.
I » Aida » täflade fru Linden (Amneris) o c h fröken har kapten Gösta Florman i dagarne erhållit.
Som Labia (Aida) om aftonens pris.
bekant hade hr Florman ordnat kronprinsessans &lt;9?
vackra monter i den fotografiska utställningen å Industripalatset.
Till minne däraf har kronprins- sessan låtit till honom öfverlämna en dryckes- kanna af silfver med inskription.
Dramatiska teatern skulle på onsdagen i denna vecka återupptaga Ibsens mästerliga skådespel » Samhällets p e l a r e s o m ej gifvits härstädes sedan år 1881.
Vi återkomma i nästa nummer till ett närmare omnämnande häraf.
Kvinnors inväljande i fattigvårdsstyrel- se utgjorde diskussionsämnet å ett af Fredrika Bremer-förbundet här om dagen anordnadt möte.
Diskussionen inleddes af byråchefen grefve Hamil- ton, hvilken i ett väl genomtänkt anförande gen dref de invändningar som gjorts mot kvinnans inväljande i fattigvårdsstyrelse.
Han framhöll, huru som kvinnorna voro särdeles lämpliga att öfvertaga själfva vården a f de fattige, att tillse det rätt understöd komme rätt person till del och ej yrkestiggare.
Kvinnorna kunde bättre än män- nen, s o m hindrades af sina mångahanda andra bestyr, egna sig åt det uppoffrande arbete, som fattigvården kräfde, ty de medförde en rik, genom föregående arbete i den ensailda fattigvården för- värfvad erfarenhet o c h hade mera tid.
Talet om att de ej skulle passa för de många penningfrå- gornas skull hölle ej streck, ty dels hade de visat sig kunna förvalta penningar lika bra som män- nen, dels vore det ej meningen att fattigvårdssty- relserna skulle komma att bestå uteslutande af kvinnor.
Genom att bekämpa de rådande fördo- marne och skapa en stark opinion i frågan skulle den nog också bli löst i önskad riktning.
Toge blott någon initiativet, skulle snart den tröghet, som hindrade denna liksom alla andra reformer, vara öfvervunnen.
Vasateatern har med stor framgång upptagit eu af Hervés äldre operetter » La mére des Compag- nons », dock aldrig förr gifven i Sverige.
» Lilla mamma », som den i den svenska bearbetningen nu kallats, tillhör emellertid onekligen de bättre alstren inom sin genre, såväl hvad den melodiösa och lekande eleganta musiken beträffar som genom den underhållande libretton, hvilken saknar alla spår af tvätydighet.
I titelrotlen utvecklar fru Emma Berg så mycken Iiflighet och behag både i sång och spel, att den måste räknas som en af hen nes allra bäst lösta uppgifter.
Fru Lindström som den kavata, men genompräktiga fru Plantu- reux hade också fått ett parti riktigt i hennes stil o c h skämde sannerligen ej bort det.
En makt- påliggande och utan tvifvel högst ansträngande roll: Saint Clair, aktören, styckets intrigmakare, finner genom hr Ringvall äfvenledes en ganska god tolkning.
Hrr Svenson och Klinger represen- tera primo-amoroso-facket, hvarvid den förre af- gjordt tar priset i vokalt hänseende.
Hr Kullberg och fru Bergström göra ett par lustiga bifigurer som det högförnäma grefliga paret.
Det hela går med verve och godt lynne, och ingen operettvän borde försumma att göra - &gt;Lilla mammas) ange- näma bekantskap.
Under diskussionen framhöllo snart sagdt alla kvinnornas lämplighet såsom ledamöter i fattig- vårdsstyrelserna samt önskvärdheten af deras in- val i de samma, Södra teatern gifver i morgon lördag för första gången » Ett litet troll », lustspel i 3 akter af Ernst Lundquist.
1894 Hr Richard Hennebergs konsert sistl. lördag i Musi- kaliska akademien hade samlat en mycket talrik, ehuru dock märkligt nog ej fulltalig publik.
Det ovanligt präktiga programmet höll intresset vid makt från första numret till det sista.
Vid inträ- det öfverräcktes till konsertgifvaren en ståtlig la- gerkrans från k. hofkapellets medlemmar, hvilka mangrant biträdde vid aftonens konsert.
Program- met inleddes med Svendsens aldrig för ofta hörda d-dursimfonie, hvilken erhöll ett briljant utförande.
Ett arioso ur » Jobannes-Passionen&gt; af J.
S. Bach med ackompagnement af tvänne viola d a m o u r och luta tolkades förträffligt af hr Salomon Smith samt hrr Sörensen, Bergström o c h Lindbom.
Fru Edling skördade lilligt bifall för sitt utförande af en aria ur Mozarts opera » Titus » och framropa- des.
En som emellertid också förtjänt att sär- skildt framropas var dir. J. Kjellberg, hvilken på ett oförlikneligt sätt skötte den obligata klarinett- stäminan.
Konsertmästaren L. Zetterqcist återgaf synnerligen anslående och poetiskt Beethovens vackra, ehuru något för ofta framdragna f dur- romans, ocli fröken Labia framkallade stormande applåder med ett par napolitanska visor, till hvilka hr Henneberg satt ett karaktäristiskt ackompagne ment.
Konsertens andra afdelning var helt ägnad åt Wagner.
Efter det af k. hofkapellet förträff- ligt utförda förspelet till » Tristån och Isoide » före- drog hr Salomon Smith på ett synnerligen glän sande och karaktäristiskt sätt Hans Sachs ' mono- log samt Skomakarevisan ur i Mästersångarna ».
Till dessa stycken liksom till öfriga sångnummer lämnade hofkapellet ett i hög grad berömvärdt ackompagnement.
Konserten afslöts med » Gudar- nes intåg i Valhall » ur musikdramat » Das Rhein- gold ».
Denna pompösa och på klangeffekter rika tonmålning gör sig dock ej på långt när så bra som i den praktfulla sceniska omgifning, i hvilken densamma bör framföras.
Den väckte emellertid äfven här lifligt bifall.
Hr Henneberg blef efter konsertens slut såväl som flere gånger under af- tonens lopp föremål för en hjärtlig och välförtjänt hyllning.
Musikföreningen gaf i tisdags i Musikaliska aka- demien sin första abonnemenfskonsert för säson- gen, hvarvid Berlioz ' » Faust » uppfördes.
Det mästerliga musikdramat har åtskilliga gånger för- ut uppförts af Musikföreningen, o c h vi hafva då haft tillfälle yttra oss om detsamma.
Utförandet, som leddes af prof. Nerudas säkra taktpinne, för- tjänar på det hela taget synnerligt erkännande.
Körerna klingade nästan friskare än vanligt och orkestern skötte sig förtjänstfullt.
Bland solisterna framstår naturligen främst hr Salomom Smith, hvars utförande af Mefistofeles parti i musikaliskt hänseende ej lämnar något öfrigt att önska, om man ock måhända skulle kunna tänka sig en nå- got mera hånfull tillspetsning i vissa delar.
Fru Edling sjöng Margaretas parti med känsla o c h god karaktäristik.
Hr Strandberg föreföll stun- dom något matt i sin tolkning af Fausts parti.
Hans vackra, men svaga stämma drunknade här o c h där i tonvågorna.
Wagners lilla parti sjöngs af hr Carlander.
Flere nummer hälsades med de lifligaste bifall af den fulltaliga publiken.
Sär- skildt hyllades hr Smith o c h fru Edling.
Konun- gen, kronprinsen och hertiginnan af Dalarne jäm- te uppvaktningar öfvervoro konserten.
Hr Sven Scholander hade i måndags å Vetenskaps- akademien anordnat en af sina så högt gouterade Bellmans- och musikaftnar, och att den celebre sångaren med entusiasm hälsades af ett till sista plats fulläatt hus, var en själfklar sak.
Det o m - växlande programmet, som ej upptog mindre än 15 nummer, måste ytterligare utökas med ett par extra nummer, o c h det kan sannerligen ej förun- dra, att den tillmötesgående konsertgifvaren till sist visade tecken till trötthet, efter att ensam i två fulla timmar ha underhållit publiken med sin själfulla o c h rikt individuella, men därför också helt visst mycket ansträngande konst.
Violinisten Marteau gaf i söndags en matiné i Berns salonger inför ej mindre än 2,300 åhörare — väl den talrikaste konsertpublik, som någon- sin förekommit härstädes.
Att bifallet var lif- ligt kan man nog tänka sig.
Men harmen öfver trängseln och impressarions dåliga arrangemanger var lika liflig.
Tvänne konserter förberedas till nästa vecka, den ena till onsdagen af den amerikanska sångerskan miss Emma Nevada, den andra till torsdagen af den finska sångerskan fröken Morduch o c h pia- nisten hr Ekman, då båda senare kända från en af Marteau-konserterna på operan.
IDUN pierres fastrar.
Skiss för Idun af Ina Stockenstrand.
nne o c h L e o n t i n e s å g o m e d glädje, att Pierre i c k e f ö r d e s a m m a lefnadssätt som andra u n g e män, o c h d e i n b i l l a d e sig, att allt s k u l l e fortgå s o m hittills.
T i l l sistjbör- j a d e d e d o c k m ä r k a en förändring m e d ' sin käre g o s s e.
H a n b l e f tankspridd o c h fåordig, intresserade sig i c k e v i d a r e f ö r sitt femakts- d r a m a o c h b ö r j a d e v a r a borta o m k v ä l l a r n e.
Fastrarna, s o m ingenting b e g r e p o a f dessa s y m p t o m, frågacfe ä n g s l i g t, h v a r han tillbrin- g a d e sina aftnar.
O c h d å Pierre r o d n a n d e svarade: » P å teatern », skakade Leontine på hufvudet o c h u n d r a d e, h v a r f ö r han narrades för d e m, p å teatern följde d e j u g ä r n a m e d.
A n n e g r u b b l a d e så m y c k e t ö f v e r h v a d som h ä n d t g o s s e n, att h o n slutligen fick migrän.
Det h a d e h ä n d t Pierre h v a d s o m brukar h ä n d a en u n g m a n p å tjugu år — han hade förälskat sig.
F ö r e m å l e t v a r fröken Nini D u m o n t v i d Gaitéteatern, s o m a f sina k a m - rater, d e smutsstänkta d u f v o r n a från Q u a r - tier B r e d a, k a l l a d e s » d e t hvita h e l g o n e t ».
L i l l a N i n i h a d e l o f v a t sin m o r, innan hon d o g, att aldrig a f v i k a från den rätta v ä g e n; med s å d a n a föresatser h a d e det varit bättre, o m hon g å t t i kloster än beträdt tiljan.
M e n s l u m p e n, s o m ständigt betingar sig en röst vid afgörandet a f v å r a ö d e n, h a d e i ett an- f a l l a f spefullt l y n n e kastat d e n n a flicka, hvars själ v a r ren s o m en ä n g e l s, b l a n d tea- terlifvets alla faror.
H o n var en m o d i g liten varelse, o c h fast m a n h å n a d e h v a d h o n vör- d a d e, h ö l l h o n d o c k fast v i d sina g a m l a gu- dar.
H o n v ä n d e sig bort från frestelserna, som k o m m o i hennes v ä g, o c h det o n d a hon ej k u n d e u n d g å att se, det b e t r a k t a d e h o n, som m a n i d r ö m m e n b e t r a k t a r en förbisväf- vande häxdans.
H e n n e s ä l s k v ä r d h e t afväp- n a d e till sist k a m r a t e r n a s illvilja.
D e u p p - h ö r d e m e d sitt s k ä m t o c h sina sårande hän- tydningar, då hon närmade sig; de lade ej v i d a r e ut snaror i hennes v ä g, m e n de v o r o ö f v e r t y g a d e o m, att k ä r l e k e n en g å n g s k u l l e b r i n g a henne p å fall.
N i n i s m å l o g åt d e n n a g r y m m a förutsägelse — h o n s k u l l e a k t a sig f ö r k ä r l e k e n s a l l a f ö r v e c k l i n g a r, för- säkrade hon.
— M e n den bevingade guden låter i c k e s k r ä m m a sig a f teorier.
V i d den första b e u n d r a n d e b l i c k, s o m N i n i u p p f å n g a d e från Pierres t r o v ä r d i g a ö g o n, började hennes lilla b e p a n s r a d e hjärta att k l a p p a f ö r h o n o m.
H o n g l ö m d e sin fruktan f ö r d e n farliga lidelsen.
D e t v a r h o s fru Carrel d e u n g a först träffa- des.
F r u Carrel, h v i l k e n k ä n t N i n i s m o r, h a d e omfattat d e n u n g a flickan m e d m y c k e t in- tresse, tills h o n m ä r k t e, att A n d r é b ö r j a d e beundra hennes p r o t e g é — d å u p p h ö r d e in- tresset.
S e d e r m e r a i n b j ö d s N i n i endast för att sjunga p å fru Carrels soaréer, André g l ö m d e snart » d e t h v i t a h e l g o n e t » f ö r andra, mera förstående k v i n n o r, o c h d å h a n såg Pierres b l y g a tillbedjan, skrattade han Mefi- stofeles e l a k a skratt.
A t t få d e d ä r b å d a u t p å ett äfventyr, s k u l l e v a r a ett präktigt skämt, t y c k t e h a n.