Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att han ibland gvrcs gura d- dana, beror enligt min tro der$, att han icke önskar att de konven- tionella hsnsynen Iattsiiinigt eller groft trampas under fötterna, likasoni han icke,, heller kan förlika sig med, att de blott af yttre skal Ssido- sattas.
Ar dereiiiot oppositionen mot ett konrentionelt band djiipt och innerligt rotfsst och gnnidad p9 psykologiska funitsattniiigar d8 wekar icke heller Heyse i valet.
I detta fall sker brytningen mot hafdvnniicn sedvYnja, ehuru icke 113 ett stormande sstt, men p9 ett fullt gentleiiiaiinnniessigt.
Verldsmannnkorrektheten ar nitinligen alltid Heyses karaktsrer medfödd, och Brandes har gjort den intressanta nppt5ckte11, att han gerna beskriker sina personligheter med ordet ~f " rn81ii~ eller nSgot dernicd synonymt.
Olvers ?ittningcn af Heyse erbjuder uto~iiordentli~a svSrigheler, hvilka dock hans senaste öfversiithre tycks ha varit fullt vuxen.
D3 Heyses författarskap iithiirdar jemförelse med det biista, sanitidslitrra- turen crbjiiiler, torde i denna gedigna tolkning bokens fraiuging fl anses betryggad.
- 11 Lh&amp;tn.
g FrBn Fredrika-Bremer-Förbundet.
id Fredrika-Brcmcr-l~örbu~idets san~miiiantradc torsdagen den zr oktober afhandlades bl.
a. fragan on1 förbundets alltiiicr utvecklade verksamhet samt bchofvet att fördela det stiindigt vaxande arbctet 118 flera händer, och beslöts att tillsätta en koinitd och utse vissa personer, At hvilka skulle uppdragas att öfvertaga cn del af göromfilen.
I koniitén för utarbetande af en plan för bildandet af en stipendiefond iii- valdes fruarne Tli.
Gyldéii och S.
\ \ ' hitlock samt herrarne G. Sjöberg och J.
H. Pnliiic.
Till att fi förbiindets v5gnnr granska och bedönia literatur för barn och ungdom utsagos fru E. Ankarsvärd samt fröknarnc L. Engströni, M. Forscll och G. Hjelnierus.
Till att verka för spridning af insigt on1 sjukkassans varde uhågos fruarne S. Adlersparre, T h.
Gyld&amp;n och G. af Klintberg samt fröken A. Roos.
Till att ombesörja anordnaiidet af sällskapliga samqvam och föredrag utsågos fruarne G. af Klintberg och G. Weiden- hjelni samt fröken A. Roos.
Jolhiatoria af Ernst Ahlgrcn.
har alltid varit ett nöts, sade herr Tobiasson till sig sjelf tidigt pil julafton, d % han efter slutad rakning lyfte ljuset mot spegeln rör att se hur arbetet lyckats.
Han silg länge p % det gamla ansigte, som ur spegeln betraktade honom med icke mindre uppmarksamhet.
Han hade från barns-ben sökt att vara klok och rörståndig, som alla andra roro det.
Och derrör stod han nu och granskade sitt ansigte, som om han der kunde finna svar p4 de spörs- in31 han stälde till sig sjelf.
Ansigtet sig emellertid ut, som om det kunnat tillhöra en ganska intelligent gammal herre.
Derrör trodde ingen honom om att vara sidan han erk kli gen var.
Och det var val.
Det kunde bli I h g t och det kunde bli kort.
Mumen var hoptryckt, som hade man slutit den genom att ge hakan en knyck, näsan var klumpig och stor, beherskande det hela med komiskt ma- jestät.
Ofver den blanka hjenan lag haret draget upp i tunna stripor för att skyla kalheten, men från öronen växte det mndt kring nacken i kortklippt st5lgril rikedom.
Ur detta gummi-ansigte logo ett par ljusa ögon, skyddade af gardinlika ögonlock, med ni %nga skrynklor.
Genom en elak liten dragning af ena mungipan i förening med en hopknipning af dessa ugonlock, kunde detta ansigte förvandias till en inkarnation af gubb- slug illmarighet.
Det viste herr Tobiasson, och han visste, att det var hans lycka, ty deri lag hans enda värn, när dumheten ville lysa igenom.
&gt;Jaha jas, sade han och silg pil det godlynta gamla ansigtet med dess många valkar, faror och riinder.
Det der y a h jaa var rör honom ett slags dillskap.
Det kunde svara p % allting och utsiiga allting.
Hela dagar kunde för$, utan att han hade annat umgänge än det.
Men det kunde vara tillrilckligt s %, ty egent !igen bestod han af h4 personer.
Han hade flyttat den langa riigen från Lund till Stockholm bara för att bli qvitt den ena af dessa tvil.
Det var derför han drog ihop sitt ansigte.
sil att munnen blef till ett enda smek och hakan lyftes upp emot n&amp;an.
Af ögonen syntes nhtan icke ett spfr: gardinerna voro för; och herr Tobiasson ref sig i nacken, der det ännu fans nägot att rifva i.
Ja, tv % personer var han.
Den ene en gammal tok, soni
2 ' 59 inte kunde Iita bli att hhaa af hela verlden, den andre en inbiten skeptiker, som h9nlog St denim sentimentalitet.
Hrarhelst herr Tobiasson mötte nagon, som behöfde hjelp, der var narren framme och pockade 119 att h m skulle vara tillreds.
Och om herr Tobiasson fogligt svarade, att hvar och en fSr reda sig.
som han kan, sa fick han kanna sin pI3goande.
T y han gaf icke tappt.
Han kunde hlllla den arme inannen vaken niitter igenom, han tutade i hans öron, att han var en arstockad gammal syndare, ja, han förbittrade hvarenda bit niat för honom och kom honom att kanna det, soni om han stulit den i f r h andra.
Nitr herr Tobiasson till sist var 4 forpint, att han icke kunde mer, s9 gjorde han narren till viijes.
Men d9 blef det skeptikerns tur!
Och hade herr Tobiasson haft det hett förut, s3 blef det etter-virre nu.
T y skeptikern var ISiigt mera raffinerad lin narren, och han för- stod att framh9lln det hela SS bottenlöjligt, att herr Tobiasson kunde blygas ögonen ur sig.
Han hetsade den arme mannen med sitt haii, han niarterade honom nied sjelfforebr9elser han visade honom med matematisk noggrannhet, hur ett visst litet kapital skulle rinna bort genom gifmildhetens tomma taska utan att leinna qvar annat 9t en viss gammal herre lin niedretandet att ha hushillat som en tok.
SlnttablSn bestod alltid af herr Tobiasson sjelf, sedd som fattighus- giibhc i iiiagisk I~elysning.
Med det sista kunde skeptikern göra herr Tobiasson ursinnig; i sin förbittring tritte den gamle herrn p9 narren, knöt handen s 3 till siigaiides för nisan p3 hononi och sade, att han icke rar vird en pris snus.
De foriforo att slitas om honom, de tvi.
och han skulle velat ge allt hvad han egde bara för att i 3 ro.
Han gick alltid med eii hemlig klinsla af att hrad han gaf i t en, det tog han i f r h en annan, och det var narren skuld i.
Derför beslöt han att bryta nied denne; han ville helt enkelt resa i f r h honom och söka räddning hos skeptikern.
Detta visa beslut satte han i wrket med en bridska, som om det g91t att rädda sig undan en jordbiifning.
Han salde sitt hus, satte auktion p3 sina husgudar och köpte sig en IifrXntn.
I l a n d kunde han icke stanna, ty hwrje medellös student rar en snara, ja öfver hufvud taget hvarje student, som befann sig i ~tillfAllig~ knipa.
Och gatorna vinilade af dem.
Till Stockholm kom han en ruskig decembermorgon, medan staden 136 och sof.
Han njöt af att d11 s i g s3 friiiimande ut och kallt.
H i r skulle han rara freilad.
Hans böcker och hans niusik skulle bli hans verld.
Studentshigen gaf han tusan; hir hade han stora operan.
Och i hade herr l ' obiasson under sin jagt efter rum funnit en möblerad dublett, som rar olik alla andra dubletter han besett.
Han hade endast anniórkt, att han skulle önska en schislong i sitt iunersta rum, och en schSslong anskaffades.
\ ' 5rdinnaii var en vónlig menniska, fórskr9ckligt ridd, att herr Tobiasson skulle bli niissniijd och Hytta bort.
I hans d9varaiidc -,
sinnesstämning gjorde denna ödmjukhet honom godt, ty den kom honom att känna sig som en hinlhjertad gammal man, hvilken icke bekymrade sig on1 n5got annat än sin egen beqvämlighet.
Han för- summade intet tilll ?llle att framsta som sidan.
Det skulle vara ett slut p3 gamla liket, - absolut!
Han var ordentligt rädd för att f3 intresse för sitt värdfolk.
Men nu der han stod och beskadade sitt nyrakade ansigte nu hade han andi dessa menniskors historia 55 klar i sitt huf \ wl som i en iippslagen bok.
Han hade a t t den bit för bit, utan att de sjelfva vetat derom; han hade a t t den af uppsnappade ord, af frun, af pigan, af barnen; af sjelfva möblerna, som han begagnade.
Ty mot sin \ .ilja var herr Tobiasson en mycket vaken och mycket nyfiken gammal herre.
Han visste, att dessa tva haft ett trefligt litet hem, som de sjelfva arbetat ihop, hon som sömmerska, ban son: handelsbitride.
Sedan de gift sig och etablerat affar, hade allt gatt dem väl i händerna, ruda tills krisen kom och mannen p % borgensförbindelser miste allt hvad de spa~at tillhopa.
Så blef det att börja M n början igen, sedan konkursen var utredd.
Sina bästa mm hade de hyrt bort för att skaKa sig en inkomst, och allt hvad möbler de egde qvar hade de anrändt p i att göra dessa rum så lockande som möjligt; det fans sa godt om lägenheter nu och var svart att ii hyrcsgigbter, men de hade velat göra sin bsta.
Sjelfva hade de nied barnen packat sig tillhopa i sängkammaren.
Herr Tohiasson hade en gang kommit att kasta en blick dit in: - SH godt som tomma väggarne, en urblekt stol, ett barskrapadt bord, de fattiga sängplatserna, och för resten rama, nakna nöden.
Ilet enda de sökt rädda undan mannens schrs- long det hade han strkkt ut sina labbar efter, bara deriör att han hade penningar och de hade inga.
Och der gick han gamla latmask som han var!
- och hoiverade sig i öfverflöd, medan andra som tritiar niacite slita för sig och sina barn.
Var han iute en gök i ett smilfågelnäste?
en oförskamd gammal gök!
Var han iute en inkraktare och blodsugare?
Han hade fruns chiKonier och herms skrifbord, och deras b#sta divansmatta Iig under hans fötter till dagligt bruk.
Och miste icke herrn som en tjuf smyga sig ut i sin egen tambur för att fA höra sin eget piano, när herr Tobiasson värdigades spela $ det samma!
Och kunde de arma ungarne taga sig en enda glad stnnd utan an genast tysm med ett: sgamle herrn kan bli ond,!
En pi a hade de, som bara hon kunde göra herr Tobias- son gr$ h r, om han inte haft det förut.
För det första kunde han icke tänka sig i hvad för ett uselt kyKe de kunde ha hittat upp henne, ty det fans dgouting i hela hennes utseende, som om hon aldrig sett solen skina p5 sig.
För det andra vom hennes kläder 55 tunna och elandiga, att herr Tobiasson frös bara af att se pa dem.
Och 55 sig hon alltid skrtimd ut för uagot, s5rsliildt f61 honom sjelf; och alltid gick hon och strickte fram hnhudet, som om hon sökte efter första ' b3sta råtthal att krypa ned i.
Han märkte, att hon aldrig tilläts komma in till honom utan att först hafva gjort särskild toalett, hvilken - - - - -.
27.1 bestod i att hon vattenkammade sitt burriga h91 samt satte framför sig ett urblekt och förtvattadt förkläde, tunt och starkt som ett stycke frun bakade sm5bröd till försiljning papper.
PS stökdagar kunde haii se pigstackaren skynda iiker g9rden i en annu vame kostym an vanligt.
Han hade sarskildt h t sig rid att det p9 ena öfverarmen iifvits e n trekantigt hå.1 i det tunna bomullstyget, sa att bara skinnet tithde fram.
När det var en riktigt kall dag - och s5ilana funnos det manga den vintern - d9 kunde den r e f ~ m ordent- ligi spöka för herr Tobiasson.
Han sSg den hvar han gick och stod, h m kunde icke tanka p9 annat Sn hur kölden mfste nypa i denna nakna hud, krypa Iiings kroppen under tunna kliider, fnarra ett bli- fruset skinn, draga i det med skalfvande nervtridar, smyga genoni smyga genom marg och ben, smyga anda ned.
i sj %- h a r por, len, - denna I~itanrle köld, som tr8ngde genom hans tjocka vinter- rock.
Det var att.bli \ .amettig af, att kanna hur hon frös, och ingen tycktes se det mer an han!
Alla kunde 19ta henne g9 sa, bara inte inte han!
han Var det inte att bli tokig af!
Han hade sagt sig det hundra g i n p r, och and8 föreföll han sig sjelf som en förkastad varelse, bara derför att han v9gaile ha enni ni ng ar, medan nijden gick utanför hans dörr.
Hvilkn qval m %te det icke ligga i att vara rik, nä^ nian kunde kilniin det s9 af en stackars Iifranta!
Han hade imnat fira sin afton s8 angeniiiit, ensam med en flaska Johannisherger och sin musik; han hade Mtt hem nya noter, ett helt fång att äta sig igenom.
Och nu kom detta och förstörde h.ms endast den fdrbannade narren, som var glädje!
Det var narren skuld i det.
Han hade sagt 9t herr ' I ' obiasson: x111 kan g5 ut, lika godl hvart, du kan saga ddig bortbjuden, proinenera i staden och fS en bit niat pS en restauration: Hvail skadar det dig?
Och s9 kan du lennia raningen St dem, skaK1 leksaker 9t Iiarnen, ett klädnings- tyg a t pigan och nagonting St frun.
Du kan hilla dig undan, sa att det Bier 51, som oiii d e hade sitt lilla hem, och som om allt vore som förr och ingen inkräktare funnes.
Det kan du göras.
Sa I h g t hade det gitt, n9r herr ' I ' obiasson tog till med sitt &gt;jaha ja *, och han sade det förtretadt, ty han kgndc redan i faggonin, att hur mycket han stretade emot, s i skulle narren draga 3stad med Jaha ja, han skulle lemna allting i f r h sig, j a h i liononi and9.
- Han r a r s9 förbittrad, att han sjöd.
Och hur skulle det g&amp;?
Jo, man skulle marka, att ha11 var ctt f *.
Man skulle taga emot allting; i början med öf \ .erraskade miner, tacksamma leenden, sedan skulle det gradvis nedsjnnka till en angenam vana, ett likgiltigt hal- Iande till godo; sist skulle det bli till \ +i.unde fordringar.
Och sa viirdinnans toffel.
I Lund hade det varit var nian under toffeln: hushbllerskans.
Skeptikern grinade som \ .id smaken af malört.
Kunde h 1 8 hjelpa aila menniskor?
Han ville s19 bort sina dumheter.
Han \ .ille g 8 ut och äta mid- dag.
Hvad var det ined julafton?
Var det nagot, som han hade - - - - -.
med att göra?
Julafton?
bara för baml Han skulle behandla den öfverlagset.
Han hade vuxit i f r h julafton.
Han var en gamnial skeptiker.
Nyrakad och fin gaf han sig btad.
Rakad hade han nu en g h g blifvit; det kunde icke hjelpas mer.
P9 gatan mötte han barn och gummor med papperssirade arm- stakar.
Han mötte herrar med paketer, stadsbud med paketer, fröknm med paketer.
Herre Gud, menniskorna voro ju galna1 Och alla tycktes de ha bradt om, alla d g o så vigtigt förväntningsfulla ut.
Han kitnde sig till öfverlopps eller som en obehörig, och han gick fort liksom för att inbilla folk, att nigon vitntade honom.
För att slippa ga pa gatan och spela en komedi, som ingen brydde sig om att se pi.
slank han ned p9 Ostermalms ångkök, det var det nsr- maste.
Han rar en tarflig man med bara en Iifranta och inga illusio- ner; han kunde gerna itL?
pil Sngkök.
Ensam satte han sig vid ett bord, och medan ban rantade 118 soppan föll han i funderingar.
Ung hade han varit en g5ng.
Och det hade funnits en annan, som ocksa var ung da, och som hade röda kinder, en mnd liten figur med nätta fötter i högkla&amp;ade skor.
Hans mor hade icke yttrat ett förebråelsens ord, men han hade krni med hennes k&amp;slor, kant med henne hur det var att bli tillbakasatt af den man höll mer af itu sitt lif, att skjutas undan i andra rummet, att lemna husets svrelse ur sina hinder efter att ha egt den i trettio Sr.
Hvaje vänlig blick Ht de röda kinderna var en stöld fr5n modem: det var en slitning att icke utharda.
Derför drog han sig tillbaka för att tänka e k, innan han tog ett afgörande steg, och medan han t5nkte efter, gifte sig de röda kinderna med en kolhandlare, i den fasta öfvertygelsen, att Per Tobiasson var en svekfull mansperson, den der sam \ .etslöst dref sin lek med trofasta qrinnohjrrtan, och allt framgent nitrande ett agg emot hela hans kön kolhandlaren inberitkiiad.
för att försona Och s9 blef herr Tobiasson gammal unglrarl sitt svek.
Ja, och nu satt han der ensam p8 angköket och at soppa.
Hnr hade det varit förra julafton?
Han hade haft studenter hos sig, tre stycken, som inte hade nagot hem an resa till.
De hade varit sa glada, bersttar historier, rökt hans cigarrer och sjungit visor till öf \ .er tolf.
Nar de märkte, att han ville de skulle gå hem s8 tidigt, blefvo de missnöjda och tyckte, att han inte behöft bjuda dem, fast de roro för artiga att visa hvad de tänkte, och nitr de @ t, var hushallerskan arg som ett bi, derför att de stannat sa länge.
Hrr skrattade skeptikern öfverlitgset.
S9 var det att bry sig om andra!
Nej, man skulle leka för sig sjelf bara.
Endast en kan man göra till nöjes; ina da denne ende vara man sjelf!
Herr Tobiasson E n d e sig snillrik.
Det var ju en aforism, han hittat 115, en sannskyldig aforism, - och med ilsstan cynisk aptit förtärde ban sin biff, som eftemitdt soppan.
Xitr han hunnit till katrinplommonen, var han nöjd med sig sjrlf, utm ringaste förbehall.
Men det var qvaft der nere, och det kiindes godt att komma opp p5 gatan igen.
Det låg snö p5 marken, lyktorna voro tiinda.
Sliidar ping- lade fram och tillbaka, sjelfva klangen hade n5got af friluit och frost.
Han stack händerna i öfverrockens fickor och Ilörjade g$.
Der lag HumlegSrden, aftecknande sina lyktor och triin mot ett genomskinligt töcken, der lag Hil~lioteket s i mörkt och tungt, b o m f r h Esplanaden andades det elektriska ljuset i Ihgsamma drag och med bl9aktigt sken.
Detta var annat iin I.und!
Det var s5 stort och ödsligt att g5 ensam i denna friinunande stad.
Han tyckte om ilet och han söp in luften i d j u p drag, som \ sidgde bröstet.
Det iir iind5 iniirkrirdigt med julafton, luften * en annan, !jusen ha ett annat sken, och minnen komina tigande, sorgsna stainningar, lycka.
I~arnsliga tankar och en underlig saknad af Aha, rar han nu der igen!
Nej, julafton var en dum inr3ttning.
Hvad hindrade hononi, att ignorera den?
Att trotsa den rcnta6 Han viinde hastigt om och började g5 ned5t Stureplan till.
Han ville g5 en tur i Kt1ngstrtidg8rden.
Hvail rörde det honom, att andra hade I~rLltoin eller att andra vor0 viintade dit de gingo!
Han rlref sakta frain9t trottonrcn, förbi de upplysta I~odfönstren.
1 ' 8 Sturel~laii rar det skumt.
De liksom sög0 inörkrct till sig, gömde det emellan sig.
De stodo 115 triifötter, de Iågo 113 marken, stora granar, s1118 granar; granar till b5de fattiga och rika.
En sträf lukt af harr och nyskuren en kom med hvarje andetag; dct IBg jul i sjelin Iiiiten.
Viirdfolket skulle inte ha gran; de hade inte r5d till det.
De hade sökt klargöra det för de sin&amp; incn alensa hade icke kunnat fatta det.
Ile skulle x w a tysta och sn911a hela dagen, kunde de &amp; icke f3 gran?
Han hade hört det 113. morgonen, genoni (len tunna hriidriiggen, nir han var i sin garderob.
Hvilkcn jiitte till gran!
- mörk, tiit och styf.
.Hrad kostar den?, frågade han endast af nyfikenhet, ty han var c11 \ .et~irie ~ a ~ n ~ herre.
nal .Femtio öre ..
Hans 11ii1) nad var inillös.
Var det ett nris?
' Jag k i l liks5 grrna sälja den till d; som att skipa hem den igen,.
sade karlen.
Men det var ju inte skapligt att salja en sadan gran för femtio öre.
Det var iu barbari.
det var iii rena vanvettet.
Hush~llade nian s9 nied sko&amp;n hiir npl; e?
Karlen stod och s9e s5 förviintninnsfull ut: han höll mössan i handen.
Hir skulle det k l bli handel 2.
S5 daligt har det aldrig gatt d g o t ar, derför sfiijer jag för vrakpris.&gt; Karlen hade statt der med sina granar från tidigt p5 morgonen, han hade rest in till staden, den langa vägen, medan det innn var Dopy.
i8 - U U -
mörkt, I %ngt innan dagni började gry.
Och nu sålde han en &amp; dan gran för femtio urel Herr Tobiasson såg ut som om han betänkte sig.
Karlen med rle förvinminnsfiilla örronen stod och betraktade honom,.
anaeligen an kisa hms ' tankar.
Var det nu möjligt att s3ga sig ha fragat af nyfikenhet blott, och att g9 sin vag?
- se den höfligt pilpassliga minen g9 öfver i niissr %kning och p l l!
, Det nr röf ?areköp?, sade karlen.
: B3r hem den d %, har iir mitt kort.&gt;
* Herr Tobiasson gaf honom sina sjuttiofem öre och gick virlare.
Der, p5 hörnet, lag en blomsterbutik, liten och oansenlig.
men med s3 vackra blommor.
Herr Tobiasson kunde aldrig lita bli att se p8 dem, han mr en blomste~~an.
Derinne stod en ung nian och sag pa, medan tr !idg3rdsiiiiistnren ordnade friska blommor i en korg, h \, ita, rc (da, m9iigbrokiga.
och under blommorna Iig det frukt - ipplen, paron och driifvor, - drufior i stora, gröna klasar.
De11 unge mannen log, han log så lycksaligt, och hans vinterrock var d s1itr.11, hans hinder röda af kölden.
Men hvad tnnkte han p9 det!
Herr ' I ' ol~i~sson gjorde helt 0111.
Det var icke att litharda.
Han hatade den unge mannen, som var s3 glad, han hatade tradgirds- mrstmen, som d g s3 heslintig ut.
Hvad rörde det dem, att det var julafton i q \, ill!
Behöfde de görn sig till finar för det?
Druhor och blommor.
Han dref Ster hemit.
Han skulle g3 hem och läsa tidningar.
Iiitsa som om ingenting vore p % farde.
Man skulle viinta julklappar af honom, uu, n&amp; han vant ute.
H m visste precis hur det skulle g % till.
Pigan skuIle komma in ined hans aftonte, se p8 honom med cn skyggt glad blick: nu ger ban mig sin g9fva.
Och han skulle litsa om ingenting.
D9 skulle den glada minen draga bon igen som en fors %.innande ljusglimt, bon skullc sänka hufvudet p??
det der sittet, liksom hiingde det löst pa en trdd och föll framat af sin egen tyngd.
Och hennes ögon skulle fyllas af t9r32.
Han kinde det $5 \ .al.
Det var utseende, ljushl9 glosögon.
' I ' 9rme skulle drnga sig öft~er dem som ratten öf \ .er en glasruta, göra hlicken orörlig, sfi och leka p9 briddm af ögonlocken, E~rdiga att rinna öfver.
Hon skulle göra allt for att ddolja det; bortviid skulle hon g i ur rummet och ljudlöst sLinga dörren efter sig.
Men han skulle ha sett det Bnd&amp; och h.an skulle se den blicken om och om igen i sitt minne, han skulle piiias, vindas.
Och nu spökade den igen, den slankiga gamla boniullskl~dningen med rehan p9 irmen, der kölden bet i nakna huden.
Hade han d3 mera 1pm sjelf iin att han kunde lef \ .a som han gjorde!
Nej, det ~uåste vara slut med blödigheten1 - - - -.
Under det han gick och gr5lade med sig sjelf kom han in i trappuppgingen och traskade iipp.
Det var pigan soni öppnade.
* Har rar nyss en karl med en gran., sade hon tvekande, shan sade, att den sknlle hits.
* Jaha, jag vill ha gran,&gt; sade herr Tol&gt;iassoii kort.
Han steg in.
Der stod granen och @ Ide hela rummet med doften af jul.
* Det i r sant, h5r var en herre och leninade sitt visitkort, han sade, att han skulle komnia igen om en stund,.
rapporterade pigan i det hon glintaile p3 dörren.
&gt;Jash Hon stingde dörren igen, Herr Tobinsson.
gick frain till sitt skrifbord och sSg p3 kortet.
Ja, det rar ju ritt: Imlvig hade Hyttat till Stockholin för ett nar Sr sen.
det hade han inte kommit att tanka p i förr 5n nu.
Kortet var fr&amp;i en af hans m h g a brorsiiner, fr211 den bland dem alla, som h m hållit mest a t Herr Tobiasson stod innii och sig p5 det vfilkanda nannict, dS det ringde ~ii.taiiibiirklockan.
Pigans röst hördes deriite: * jo, herrn ar heinkoninienm.
Och 4 öppnades dörren.
Herr Tol&gt;i: lsson ryste i fiirkinslan a i nya konflikter.
~ H v a d r ilet for fmoner, att koinnia till Stockholm s i der iii.
kognitoh sade den intr51luide, i det han kom fram emot den gamle, * ja, farbror kinner val knappt igen mig; det har bIHst inanga v5der sedan vi rikades sist., Han \ .ar liten och jovialisk, med ett par gulgr3 mustascher, som slukade hela knrlen, och med ett par skrattande kisögon.
g o visst, jo visst,.
sade herr ' l ' obiasson, soni mr ingen ilel ville se rörd ut, och han skakadc kraftigt hand med sin g9st.
&gt;Det Br en hel historia, bara hnr jag kunnat hitta farbror,.
sade denne.
.Farbror hade bott p i hotell och jag s3g det i tidnin- garlie; fiir resten har jag fltt g s till v5ga som en tletektiv.
H 3 tag i fnrbror skulle iae di.
Siilana konster.
att inte kunna under- rBtta iiiig !a Alldeles den ramla tonen!
Herr Tobiassoii blef varm oin hier- !at bara af att höra den.
&gt;Ja, att jag 5r gift, det vet farbror.
Och hur, det skdl farbror sjelf IS se ..
Jo, det syntes.
Det formligen sken omkring honom.
Herr l ' ol&gt;iasson kinde sig smatt generad, det gjorde han alltid inför nygifta.
, Och iiXr man i r lycklig, har man sSdant behof att dela med sig .. fortsatte hrorsonen, * och farl~ror kan d i rakt inte 13 sitta.
ensam julafton.
Vi ha ilct litet och enkclr hos oss, men der i r hemtrefnad och bariiaglidje.
Farbror skall komma till oss i qVa11.
Jq går inte, förr Bil jag Zar farbror med.
Herre Gud, det skall riktigt piminna on1 galilla tider: jag har ju firat t r i julaftnar hos farbror jag.
Hvad det var en hirlighet att f3 koinma från student-.
rummet ned till farbrors lilla hem1 Kom nu med strax, farbror.
- Farlxor skall se mina bytingar; jag har t r i stycken redm.
Min lilla hustyrann kommenderade mig till att göra ännu ett par uppköp, pzl hemrägen, men farbror kan ra följa med i alla fall, sa kan jag visa vägen.