Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
F ö r icke så länge sedan hade Stockholms » halfvärld » här en mycket gouterad samlingslokal, o c h kunde den » Wallmarkska salongens » väggar tala, de skulle förtälja otaliga berättelser ur storstads- lifvets mörkaste nattsidor.
Men det är kanske bäst, att dessa väggar äro stumma.
O c h de vimlande balerna oeh maskeraderna hafva nu flyttat på annat håll.
Den gamla nöjeslokalen har b3 tt om fysiognomi, o c h från dess tak sva- jar nu en väldig, blodröd fana.
7 Man frågar sig i förstone, om det är socia- lismens apostlar, som här midt bland storsta- dens nöd o c h elände beredt en härd åt sitt dystra mullvadsarbete.
Nej, det är icke den politiska revolutionens röda fana, som här svajar; det är en annan rörelse, äfven den förkunnande de armas o c h eländas frigörelse, som här slagit upp sitt kvar- ter, det är — frälsningsarmen.
Det var en kväll pä eftervintern, som jag styrde mina steg dit upp till denna underliga rörelses utpost på Södermalm.
E t t tätt snö- glopp rådde, o c h de fåtaliga lyktorna lyste ännu svagare än vanligt öfver de smala, ruskiga ga- torna.
M e d en verklig lättnad i sinnet trädde man in i det gamla nöjestemplet, numera guds- tjänstlokalen, där redan de båda i förstugan posterade poliserna i sina blänkande pickelhuf- vor ingåfvo en känsla af trygghet.
Själfva » sa- longen » var tämligen stor m e d gallerier på si- dorna, o c h platserna voro väl besatta.
M ö t e t hade redan börjat, då jag inträdde, och de pä estraden placerade » officerarne » och » soldaterna » (alla kvinliga m e d undantag af tvänne) voro just sysselsatta med att sjunga en af sina vanliga sånger i mazurkatakt, allt un- der det att de samtidigt klappade i händerna.
Medan sängen pågick, hade jag g o d tid att be- trakta den församlade publiken.
D e t var en brokig blandning af allt, hvad en storstad kan innesluta af mänskligt elände.
Strax bredvid mig satt en sjåare o c h halfsof; vid de starkare pointerna i sången såg han ett ögonblick upp med en slö, likgiltig b l i c k; i nästa ögonblick sjönk hufvudet äter slappt ned m o t bröstet.
Till^venster om honom satt en annan, något mera intresserad af hvad som försiggick omkring ho- nom; vid de raskaste takterna i sången lät han höra ett hest skratt, o c h då o c h då formade sig läpparne till en d o f svordom.
Längst ut på samma bänk sutto två yngre medlemmar af hamnarnes manliga afskum; de togo tydligen det hela från den glada sidan, stampade mun- tert takten och sökte antaga en öfVerlägsen min.
Sådan var nu publiken bänk efter bänk.
O c h de fä kvinliga besökande, som här o c h där syn- tes, visade tydligen, att demimondens lägsta la- ger ännu ej glömt att uppsöka sin gamla nöjes- lokal.
Sången tystnade emellertid, » soldaterna » på estraden föllo ned på knä, o c h en af » office- rarne » ledde » i bön ».
D e t var en helt ung flicka på högst 20 år, som tycktes vara ledar- innan för aftonen, och som af de andra titule- rades » k a p t e n ».
H o n började nu bedja, bedja för alla dessa, som kväll efter kväll samlades nedanför deras estrad, dessa hamnarnes elända, dessa grändernas olyckliga, förlorade barn.
O c h den späda gestalten skakades, o c h kinderna glödde, allt under det läpparne fortfarande rör- des i hänförd, inspirerad bön.
Ovilkorligt rycktes man med af denna lå- gande nitälskan för dessa samhällets förkastade.
För entusiasmen glömde man fanatismen; min- net af allt det motbjudande eller rent af vidriga, som så ofta trädde fram i tal o c h sång, det förbleknade inför åsynen af det uppoffrande m o - det b o s dessa svaga, unga kvinnor, som frivil- ligt ställt sig här midt bland samhällets afskum såsom frälsningens o c h upprättelsens budbärar- innor.
Under omvexlande tal, bön o c h sång fort- gick emellertid mötet öfver en timme.
Stäm- ningen både på estraden och i salen blef så småningom allt lifligare, » vittnesbörden » blefvo allt talrikare, o c h till o c h med uppe på läktarne började man att predika.
Näsdukar svängdes, man stampade, man klappade i händerna, o c h den mera oregerliga delen af publiken skrek, svor o c h slogs desslikes.
Det långvariga mötet tog dock ändtligen slut.
D e samlade skarorna aflägsnade sig, och blott där framme på den rödklädda platformen knä- böjde ännu några bekymrade, omgifoa af en svärm » officerare » o c h » s o l d a t e r ».
Jag gick dit fram o c h samtalade m e d en » k a d e t t », som för tillfället icke var upptagen, samt bad henne få tala vid en » officer », till hvilken jag önskade framföra ett ärende.
H o n bad mig följa sig, o c h så k o m det sig, att jag den kvällen fick genomvandra den gamla varieté- och maskeradlokalens gallerier, korridorer, kläd- loger o c h kapprum, numera apterade till expe- ditionslokak, kadettrum, officersrum o.
s. v. V i stannade i » k a d e t t r u m m e t », o c h min led- sagerska bjöd mig sitta ned, medan jag väntade.
Hon var en ung, sympatisk flicka, tydligen ut- gången ur samhällets högre lager; hennes eld- röda tröja o c h blåa » bonnet » stucko på ett egendomligt sätt af m o t rummets enkla, färglösa inredning.
D e t var ett halfstort r u m; kring de nakna, blott här o c h där med ett bibelspråk försedda väggarne stodo » kadetternas » sängar och koffertar; på ett groft furubord midt på golfvet var kvällsvarden, gröt o c h mjölk, fram- satt; några » S t r i d s r o p » tjänstgiorde såsom duk.
Det hela var fullt kasernartadt, men dock icke alldeles utan en fläkt af den trefnad, som en- dast kvinnohänder förmä breda äfven öfver det tarfligaste hem.
Medan jag väntade, frågade jag min följesla- gerska om ett o c h annat, o c h hon svarade täm- ligen oförbehållsamt.
D e v o r o inalles 8 unga kvinnor, som tjänstgjorde vid » kåren ».
Medan somliga skötte mötena i lokalen, hade andra
till uppgift att göra besök i den kringliggande stadsdelen, b o s fattige, sjuke o. s. v. » M e n har icke den här kåren ett bland de värsta verksamhetsfälten? » frågade jag.
» J o, visst är det m y c k e t svårt », svarade hon, » d o c k finnes det värre.
Oerhördt ofta är här emellertid bråk o c h slagsmål, och finkänslighe- ten får man lägga åsido. » » M e n hvarför har då högkvarteret ställt idel kvinnor h ä r?
» frågade jag.
» Masten I icke ibland rent af frukta handgripligheter? » » J a, nog går det understundom hett till, men människofruktan vet frälsningssoldaten icke af. » » O c h tror ni eder då kunna uträtta något midt i denna samliDg af laster o c h e l ä n d e?
» » M e d Herrens hjälp hoppas o c h tro vi alla det.
N i skulle ha sett, huru lifvet på gatorna härutanför tedde sig för några år sedan, och hurudant det nu är!
D e t finnes så många, som säga, att vi frälsningssoldater endast äro lättin- gar.
O m de visste, huru vi få arbeta från morgon till kväll!
O c h särskildt brukar man tala o m, att unga flickor som jag o c h mina kamrater borde stanna o c h verka i hemmet.
D e t må vara, men någon skall också verka bland samhällets elända, o c h så länge de, som ega bättre förutsättningar än vi, dröja att gripa verket an, så länge må man åtminstone icke förebrå oss, därför att vi vilja göra, hvad vi kunna.
» H o n hade blifvit varm, medan hon talade, min unga ledsagerska, o c h nästan fallit in i sitt vanliga predikomanér.
M e n där ljöd i hvarje ord en ton af ödmjuk förtröstan, som ovilkor- ligt ryckte åhöraren med sig, äfven när man icke fullt kunde instämma i de uttalade åsik- terna.
Emellettid infann sig den person jag sökte, jag fick mitt ärende uträttadt och vandrade snart åter ned för Lilla Glasbruksgatans krokar.
Snögloppet hade under tiden tilltagit, o c h det var nu alldeles lugnt o c h tyst däruppe på sluttningen af Mosebackebergen, när jag tank- full skyndade ned mot Stadsgården.
M e n där genljödo ännu i mina öron den unga » fräls- ningsflickans » o r d: » N å g o n skall också verka bland samhällets elända, o c h så länge de, som ega bättre förutsättningar än v i, dröja att gripa sig verket an, må man åtminstone icke förebrå oss, därför att vi vilja göra, hvad vi kunna. » O, huru ofta döma vi icke egenrättfärdigt andra, som drifvas a f nitälskan för det goda, medan vi själfva g l ö m m a våra plikter o c h vårt ansvar!
H u r u ofta kasta vi icke löjets o c h föraktets blickar på dem, som modigare än vi själfva bekänna sin öfvertygelse!
O c h huru orätt är i grunden dock icke detta!
Nej, må vi gärna medlidsamt beklaga d e m, som blifvit missledda o c h verka i ovist nit, men må vi då också icke neka vår beundran åt dessa svaga, unga kvinnor, som modigt ställt sig midt bland en storstads nöd o c h laster för att på det sätt, som de anse lämpligt, sprida en upprättelsens solstråle ned i det eländets mör- ker, för hvilket vi alla i någon mån direkt eller indirekt bära ansvaret.
I sanning, den, som känner sig utan skuld, kaste första stenen!
H u s m o d e r l i g a l m a n a c k.
' Juli.
Husmodrens värf i juli bestå hufvudsakligen af syltning, (smultron, jordgubbar, körsbär, halfmogna krusbär, blåbär, hallon, hjortron, gröna valnötter e t c), saft- och vinberedning (samma bär), inläggning (spenat, dill, ärtskidor, spritärter) samt torkning (körsbär, svamp.)
Rökta varor kräfva flitig eftersyn för mögelbildningens skull samt för att afhålla flu- gorna, hvarför ingnidning med peppar kring benet anbefalles.
Sängkläder vädras fortfarande; men sängfiltar utsättas ej för stark sol, enär yllet då an- tager en obehaglig lukt.
Juli månad lär vara den lämpligaste för ystning.
V i d uppköp på torget af gurkor iakttages att det är fördelaktigare att välja skrynkliga än allde- les släta, ty de senare hafva ett betydligt större fröhus än de förra.
Spenat är finast, så länge den är späd, och innan plantan sätter frö; den mörka grofbladiga har ingen god smak; vissen spenat och sådan som är gulaktig i spetsen undvikes att köpa.
Hos goda rättikor sitta hjärtbladen fast vid frukten utan att redan ha bildat stjälk.
I trädgården rensas ogräs, luckras och kupas.
Gurk- plantor vattnas försiktigt, för att man så må befordra de- ras växt, ty långsamt mognande få de lätt bitter smak.
Gurkorna få ett underlägg af en brädlapp eller en skifferbit, för att de ej må komma i beröring med marken.
Morötter, rättikor, rödbetor o. d. gallras, potatis kupas.
Ny rädis-sådd sker ej på nygödslad jord, utan fastmer i sandjord; i fårorna fylles då litet jord och salt.
Bondbönor och ärter top- pas.
Kålmask bortplockas.
Ärter plockas helst på morgonen, innan daggen torkat.
Jordgubbar, hallon samt alla bär, som skola syltas, skördas vid torr väderlek.
» Ipyornöj samhet är ett litet o r d, m e n en Iffe, stor d y g d », säger ett arabiskt ord- språk, s o m p å o m v ä g a r k o m m i t till oss.
D e n n a d y g d delar m e d m å n g a a n d r a det ö d e t att i c k e alltid b l i f v a erkänd.
V i s s t säger m a n rätt o f t a: h v a d han eller hon är l y c k l i g, s o m är så n ö j d!
M e n det är fråga o m, h u r u v i d a m a n icke därvid i n o m sig t y c - ker, att den, s o m k a n v a r a så nöjd m e d så litet, är en stackare, o c h o m man ej i tan- karne ler ett m e d l i d s a m t löje samt känner sig t a c k s a m t stämd m o t en mild försyn, för det m a n har litet mera storartade v y e r o c h i c k e kan v a r a nöjd m e d litet.
D e t är starkt fråga o m, h u r u v i d a det i c k e i allmänhet an- ses » g e n t i l a r e » att k n o t a o c h k l a g a öfver sitt ö d e än att vara n ö j d m e d lifvet, sådant det är.
Å andra sidan f ö r e k o m m e r det j u, att m å n g e n, s o m i världens ö g o n synes s o m den l y c k l i g a s t e m ä n n i s k a, d o c k är i verkligheten m y c k e t m i n d r e l y c k l i g, än den s o m afundas honom.
Ingen vet, h v a r s k o n k l ä m m e r, u t o m den, s o m har h o n o m på, säger ett annat ord- språk, s o m, i motsats m o t det förra, är all- m ä n t k ä n d t o c h erkändt.
O c h säkert, är att m å n g e n går g e n o m lifvet m e d ett skoskaf, s o m g n a g e r djupare, ä n n å g o n tror.
D e t är i c k e n å g o t egentligen svårt, i c k e n å g o t tungt, i c k e n å g o t, s o m e n h v a r k a n se är hårdt att bära, m e n det pinar o c h p l å g a r o c h ger i n - gen r o.
D e t enda, s o m d å är att g ö r a, det är att n o g a se efter, hvar s k o n k l ä m m e r, för- s ö k a u p p t ä c k a orsaken o c h aflägsna den.
S t u n d o m hjälper en h e l a n d e salva, k a l l a d tålamod; s t u n d o m åter får m a n t a g a till knifven o c h m e d en r a s k operation aflägsna orsaken till det o n d a.
D e t gör kanske ondt, så ondt, att m a n är rädd därför, m e n det är m e d detta s o m m e d tandutdragning — när det en g å n g är gjordt, är m a n g l a d ö f v e r att hafva k u n n a t besluta sig därför.
D e t är n u en g å n g så här i världen, att e n h v a r i c k e b l o t t måste v a n d r a j u s t den v ä g, ö d e t f ö r h o n o m utstakar, utan o c k s å v a n d r a den i j u s t de skor, som förfärdigas till vä- gen.
M e n det är i c k e sagdt, att dessa o c k s å passa f ö r foten, o c h så få v i skoskaf.
S k o r n a k u n n a v i ej efter b e h a g b e s t ä l l a; d e b l i f v a fina eller g r o f v a, trånga eller r y m l i g a, utan att v i egentligen f ö r m å g ö r a n å g o t d ä r v i d.
M e n därför b e h ö f v a vi ej vara o v e r k s a m m a.
D e t k a n ej nekas, att m å n g e n g å n g s k o n k l ä m m e r, d ä r v i ej k u n n a hjälpa det.
Det ser så ut i alla fall.
M e n där det så för- h å l l e r sig, h a d e v i n o g oftast k u n n a t före- komma det skoskaf, s o m n u p l å g a r o s s.
O m vi, till e x e m p e l, från början varit belåtna m e d v å r a skor, så hade d e k a n s k e » satt sig efter f o t e n », som s k o m a k a r n e säga, o c h se- d a n i hela vårt l i f passat oss g a n s k a b r a.
M e n n u v o r o de ej n o g fina o c h m o d e r n a, k a n h ä n d a, eller i c k e n o g b l a n k a o c h l y s a n d e, eller s t o d o i c k e p å n o g h ö g a k l a c k a r, o c h så j ä m k a d e vi, s y d d e in här o c h l a d e till där, ä n d a tills vi fått d e m så, s o m v i v i l l e hafva dem.
M e n d å p a s s a d e de k a n h ä n d a alls i c k e h v a r k e n för den v ä g, s o m for oss v a r utstakad, eller för de fötter, s o m s k u l l e v a n d r a den, o c h så u p p k o m ett o l i d l i g t sko- skaf, s o m förbittrar vårt l i f o c h g ö r oss missnöjda m e d v å r lott.
L i k v i s s t torde det h ä n d a, att antalet af d e m, s o m afundas andra deras l y x, deras g o d a dagar, deras öfverflöd, numera betydligt minskats.
D e n s o m alltså k u n d e säga, att detta b e r o d d e p å ö k a d f ö r n ö j s a m h e t!
Men tyvärr beror det antaligen p å r a k a motsat- sen, p å oförnöjsamheten.
T y n u m e r a nöjer sig ingen med mindre än d e t s a m m a, s o m an- dra h a f v a — alla vilja b o l i k a präktigt, k l ä d a sig l i k a grannt, lefva l i k a g o d t, del- taga i s a m m a d y r b a r a n ö j e n.
D e t vill säga, a l l a som r ä k n a sig till ståndspersoner, eller s o m det n u till f ö r e k o m m a n d e a f all t v e t y - dighet heter, öfverklassen.
O c h de öfriga följa m e d, så g o d t d e k u n n a.
D e n burgnare underklassen lefver n u l i k a präktigt, s o m f o r d o m medelklassen, j a, d e n y p p e r s t a öfverklass.
M e n d å v a r m a n nöjd m e d sin lott, o c h o m m a n sökte förbättra sina v i l k o r, g j o r d e man det därför, att det v a r en plikt att a n v ä n d a sina p u n d, när m a n h a d e fått några.
H a d e m a n inga, så v a r m a n l i k a g l a d ä n d å o c h s ö k t e alltid finna n å g o n ljusare s i d a a f lifvet att trösta s i g med.
D e n, s o m i c k e h a d e v a g n att å k a uti, g l a d d e sig åt sina friska b e n o c h åt att h a n k u n d e g å obehindradt, hvart han v i l l e; den s o m ej h a d e l ä c k e r mat, tröstade sig m e d sin g o d a matsmältning, o. s. v.
O c h de olyck- liga o c h n ö d l i d a n d e tröstade sig, under de t u n g a pröfningarne, m e d tanken p å att allt, s o m oss vederfares, d e l a s ut ur s a m m a kär- l e k s f u l l a h a n d, o c h h o p p a d e s p å ett l i f efter detta, där all sorg o c h v e d e r m ö d a skulle v a r a glömda.
N u t i d e n s p e s s i m i s m o c h f ö r n ä m a själftill- r ä c k l i g h e t se m e d f ö r a k t n e d p å g a m l a ti- ders f r o m m a förnöjsamhet o c h undergifna tro.
D e n n a tid anser sig så v i s, så u p p h ö j d, så l y c k l i g g e n o m sin f ö r m å g a att så där se allt i stort.
J a, det k a n så v a r a m e d visheten o c h högheten — den torde n o g v a r a o d i s p u - tabel, m e n m e d l y c k a n är det, m e d förlof, a l l t b å d e si o c h så.
D e n n y a tiden ser n ä m l i g e n i l y c k a n allt för ofta tillfälle o c h f ö r m å g a att tillfreds- ställa njutningsbegäret, utan att besinna, att detta b e g ä r aldrig kan tillfredsställas, utan beständigt v ä x e r, tills det ändtligen tager slut, d å det är o e h förblir d ö d t o e h a l d r i g m e r k a n v ä c k a s till lif.
M e n l y c k a n består ej i att k u n n a få allt, h v a d m a n v i l l, u t a n.
i att v a r a nöjd med allt, h v a d m a n har.
D e t t a k a n ej g ä r n a bortresoneras.
D å först, när m a n är n ö j d m e d det m a n har, d å först blir m a n rätt g l a d åt hvarje liten t i l l ö k n i n g däri.
Ä r m a n
1891 206 d ä r e m o t i c k e n ö j d därmed, k a n m a n a l d r i g b l i f v a l u g n ocb.
l y c k l i g, t y h u r u m y c k e t o c h huru präktigt m a n ä n får det, blir m a n j u aldrig ä n d å belåten.
H u r u förnämt m a n än ser ned p å d e n, som nöjer sig m e d litet, k a n m a n d o c k a l - drig m e d vett o c h vilja förneka, att den för- n ö j s a m m e är l y c k l i g a r e ä n den oförnöjde.
D e n s o m t. e x.
hvarje afton, d å h a n l ä g g e r sig, gläder sig åt, att h a n h a r en g o d b ä d d o c b ej b e h ö f v e r h v i l a p å en h a l m k ä r f v e, är väl l y c k l i g a r e ä n d e n missnöjde, s o m k n o - tar, f ö r det han i c k e har den yppersta resår- madrass, den mjukaste d u n b ä d d.
I d e mest m o d e r n a, » s t i l e n l i g t » m ö b l e r a d e, m e d d e mest d y r b a r a gardiner f ö r m ö r k a d e r u m k a n m a n få se missnöjda miner — o m ej annat, så blir det minsta fel m o t den en g å n g fast- ställda, öfver sig eleganta o r d n i n g e n till en olycka.
D ä r e m o t är det i c k e sällsynt, att i n å g o t h e m, ä n n u kvarstående sedan den tid, d å m a n rättade sina i n k ö p, i c k e efter andras t i l l g å n g a r, utan efter sina e g n a, o c h där m ö b l e r i n g e n aldrig varit o c h a l d r i g k a n b l i » stilfull » o c h följaktligen allt annat g å r p å s a m m a ton — där är det i c k e sällsynt att finna g l a d a ansikten o c h en innerlig tack- samhet öfver att » m a n h a r det, s o m m a n har ».
S å m å n g e n h a r sämre o c h m a n är nöjd m e d sin lott — d e t vill s ä g a: m a n är lycklig.
Men huru har m a n blifvit d e t?
J a, det är d e n stora frågan.
F ö r n ö j s a m h e t är en d y g d — d e t v i l l säga, den måste inplantas, den v ä x e r i c k e a f sig själf.
E l l e r åtminstone måste p l a n t a n u p p - dragas, i f a l l fröet därtill redan finnes i k a - raktären.
O c h detta måste börjas i tid — eljes går det aldrig.
B a r n e t måste lära sig nöjas ined hvad det får, o c h m a n måste g ö r a sig till regel att aldrig ö k a p å en portion, aldrig förbättra n å g o t redan gifvet, gjort eller bestämdt, blott för alt den lille icke är nöjd därmed.
D e t är i c k e allenast därför, att d e t alstrar missnöje, utan o c k s å därför, att sådant äfven i andra afseenden skadar karaktären, s o m m a n aldrig b ö r g i f v a efter för d y l i k a y r k a n d e n a f barnen.
D e n själf- beherskning, s o m n ö d v ä n d i g t måste utöfvas, för att man m å v a r a nöjd m e d d e t m a n får, när m a n ville hafva mera, är en karaktärens g r u n d l ä g g a n d e hörnsten, s o m är a f m y c k e t stor betydelse.
O c h förnöj samheten, d e t v i l l säga l y c k a n i det timliga lifvet, g r u n d l ä g g e s o c k s å, g e n o m att m a n u p p g ö r o c h följer d e n n a enkla r e g e l: » g i f barnet n o g, m e n i c k e ö f v e r n o g; vänj d e t att nöja sig m e d litet a f allt det, som i c k e h ö r till lifvets o u n d g ä n g l i g a b e h o f; vänj barnet v i d största m ö j l i g a enkelhet, t y d å blir äfven en liten g å f v a därutöfver till stor g l ä d j e.
» D e t t a allt gifver karaktären för framtiden sin b e s t ä m d a riktning, o c h d e barn, s o m uppfostras så, s k o l a s o m v u x n a k v i n n o r o c h män älska enkelhet o c h trifvas i ett enkelt h e m; g l a d a o c h f ö r n ö j s a m m a s k o l a d e utan afund betrakta andras mera l y - sande ställning o c h präktigare yttre omstän- digheter; d e s k o l a lära att b e d ö m a tingen efter deras rätta v ä r d e o c h sätta sin ä r a i att efter bästa f ö r m å g a u p p f y l l a d e plikter, som k o m m a p å deras d e l, o b e k y m r a d e o m de yttre omständigheter, u n d e r h v i l k a deras l i f förflyter.
» J a g talar icke i f å v i t s k o », t y j a g har sett försöket .göras, o c h j a g h a r sett resultatet.
hon v a r själf i c k e f ö r m ö g e n o c h åt bara en bit kött o m söndagarne.
I b l a n d slog hon Canituccia, men i c k e m e r än d e andra bra- k a d e s l å sitt eget tjänstfolk.
och å Idun o.
Iduns Mode- och Mönstertidning uppmanas att ofördröjligen förnya prenume- rationen, enär upplagans storlek måste bestämmas i god tid och senkommande löpa Senare p å s o m m a r e n v o r o Canituccia o c h Ciccotto ä n n u längre tillsammans.
D e gingo ut i d a g g r y n i n g e n f ö r att s ö k a m a j s k o r n el- ler nedfallna fikon o c h äpplen, ty Ciccotto h a d e blifvit stor, stark o c h fet, m e d a n Cani- tuccia f ö r b l e f mager o c h svag.
I b l a n d sprang Ciccotto allt f ö r fort f ö r flickan, o c h hon k ä n d e sig dragas m e d alldeles utmattad i den b r ä n n a n d e solhettan, p å den torra, ojämna marken.
risken att bli utan ett eller annat af kvar- » V ä n t a litet, Ciccotto, vänta lilla v ä n!
» r o p a d e h o n alldeles andfådd.
S å l a d e sig Ciccotto att sofva, o c h flickan Prenumerationspriset ställer sig som kändt sträckte ut sig p å m a r k e n b r e d v i d sädessky- på följande vis: larna, m e d slutna ö g o n, under h v i l k a s ögon- För Idun ensam; l o c k h o n ännu k ä n d e solens g l ö d a n d e strålar M e n efter en stund reste h o n sig hälft år kr.
2: — bränna.
åter, helt förvirrad, m e d b l o s s a n d e kinder kvartal &gt; 1: 20 o c h p l å g a d a f en brännande törst.
Numera För Idun med Modetidning: behöfdes intet r e p, ty Ciccotto h a d e blifvit m y c k e t l y d i g, utan Canituccia h a d e endast Utan kolorerade planscher: Med kolorerade planscher: försett sig m e d en l å n g gren, m e d h v i l k e n hälft år kr.
3: 25 hälft år kr.
4: — hon p e k a d e v ä g e n åt Ciccotto o c h h i n d r a d e kvartal » 1:85 kvartal » 2: 25 h o n o m att k o m m a under hjulen p å vagnarne, som passerade på l a n d s v ä g e n.
D e kommo hem sent p å k v ä l l e n.
Ciccotto l u n k a d e lång- samt efter, C a n i t u c c i a en s m u l a framför, drifven af en omätlig hunger, s o m p l å g a d e henne.
E n g å n g h a d e h o n f ö r s ö k t stjäla några rönnbär i N i c o l a Passaretti ' s åker, men rönnbären v o r o sura, o c h N i c o l a g a f henne stryk, s o m o m h o n varit e n riktig Novell liten tjuf.
O c h sedan berättade N i c o l a sa- af ken för Pasqualina Z a m p a, som också slog Maiilde Serao.
D ä r p å g i c k C a n i t u c c i a u t p å fälten med C i c c o t t o, grät o c h anförtrodde h o n o m: från italienskan för Idun af E.
N. talets första nummer.
Canituccia.
(HJasparre b r y d d e sig i c k e o m d e n öfver- gifna lilla flickan, utan h o n tillvaratogs a f P a s q u a l i n a Z a m p a o c h hennes bror Crescenzo, i hvars h u s h o n sedan v ä x t e u p p.
M e n hennes b l e k a ansikte o c h ljusa h å r p å m i n d e beständigt o m hennes m o r, la rossa, o c h P a s - qualina, d e n g a m l a k y s k a m a g r a g u m m a n, med sina knotiga, r ö d a händer, sina g u l a tänder o c h kolsvarta ö g o n, h o n, s o m i c k e v e - lat gifta sig, därför att hennes bror, Cres- cenzo, nekat g e henne n å g o n hemgift, dar- rade af rättvis vrede v i d tanken p å M a r i a la rossa ' s vansinniga kärlekshistorier o c h s å g med m i s s t ä n k s a m m a ögon p å C a n i t u c c i a.