Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Två unga män, som icke buro några andra kläder än en smal, om lifvet och mellan benen gående gördel, brottades inom en på en sandplan uppdragen krets af två till tre meters genomskärning.
Den ansågs som segrare, hvilken kastade den andre till marken eller trängde honom ut ur kretsen.
En särskild skiljedomare afgjorde utgången i tvifvelaktiga fall.
Mest egendomlig var stridens början, då kämparne sutto nedhukade på knäna i midten af kretsen, skarpt ögnande hvarandra Japanska brottare.
för att passa på den af skiljedomaren gifna stridssignalen, då ett enda språng med ens kunde göra slut på täflingen.
I densamma deltog här ungefär ett dussin unga, alltid välväxta män, som vexelvis med några utmanande rop eller åtbörder stego in i kretsen för att pröfva sina krafter.
Åskådarne bestodo af gubbar, gummor, gossar och flickor af alla åldrar.
De flesta voro renligt och väl klädda och hade ett ganska tilltalande utseende.
Här var det sjelfva byungdomen som deltog i täflingsleken.
Men i Japan finnes det äfven personer, som drifva dessa kämpalekar som yrke och visa sig för penningar.
Japansk bro.
Efter en japansk teckning.
Dessa äro vanligen ofantligt feta, såsom synes af teckningen å föregående sida, föreställande början af striden, då båda kämparne ännu lura på att få ett godt tag.
Följande dag, den 1 oktober, fortsattes färden till Kusatsu.
Vägen gick först under en sträcka af 550 meter uppför, derpå nedför igen nära lika långt, så åter uppför, ofta utan något skyddande stängsel, förbi djupa afgrunder eller öfver högt belägna broar af det mest äfventyrliga byggnadssätt.
Den var derför omöjlig för alla slags hjuldon, så att vi måste använda dels kago och dels ridhäst.
Beklagligen lämpar sig japanesens höga sadel föga för europeen, och om man föredrager ridhäst framför kago, så måste man, i fall man ej sjelf medför sadel, besluta sig för att rida på osadlad häst, något som med de usla krakar, som här stå till buds, inom kort blir så obehagligt, att man till sist hellre låter benen bortdomna i bärstolen.
En egenhet i Japan är, att ryttaren sällan sjelf styr sin häst.
Vanligen ledes den vid grimman af en bredvid ryttaren springande löpare.
Dessa äro mycket lättfotade och uthålliga, så att de äfven vid hastigt traf icke blifva efter.
Löpare åtfölja äfven de förnämas åkdon i städerna och postvagnarne på Nakasendo.
När trängsel uppstår framför vagnen, springa de ned och jaga folket undan med ett förfärligt skrikande.
Från postvagnen tuta de dessutom i posthorn, ej just till fromma för de resandes örhinnor.
Vägens omgifningar voro mycket vackra.
Än utgjordes de af vilda dalar, fylda med en yppig växtlighet, som helt och hållet bortskymde den i bottnen sorlande kristallklara elfven, än af gräsrika jemna slätter eller backsluttningar, glest bevuxna med enstaka träd, hufvudsakligast kastanjer och ekar.
Invånarne voro som bäst sysselsatta med kastanjeskörden.
Framför hvarje hydda voro mattor utbredda, på hvilka kastanjer i tjocka lager lågo till torkning.
Säd och bomull torkades på samma, för oss europeer väl i smått gående sätt.
På slättbygden stodo dessutom i stugornas granskap stora mortlar, uti hvilka säden stampades till gryn.
I bergsbygden ersattes trampstamparne till en del af små, genom holländarne införda qvarnar af ett ytterst enkelt byggnadssätt.
Den 2 oktober tillbragte vi i Kusatsu, Japans Aachen, liksom denna ort berömdt för sina heta, svafvelhaltiga
Japanskt bergslandskap.
källor.
Otaliga sjuklingar söka här lindring för sina plågor.
Staden lefver på dem och består derför hufvudsakligast af badhus, värdshus och salubodar för badgästerna.
Värdshusen äro af det i Japan vanliga slaget, rymliga, luftiga, renliga, utan möbler, men med goda fyrfat, dockteserviser, rena mattor, skärmar prydda med poetiska, för oss äfven i öfversättning föga begripliga tänkespråk, vänligtVärdshus i Kusatsu.
värdfolk och en talrik qvinlig tjenstepersonal.
I fall man, såsom vi, medför egen kock, har man det, såsom jag förut nämnt, ganska godt i ett dylikt värdshus.
De heta källor, som gifvit
Kusatsu dess betydelse, utmynna vid foten af ett temligen högt berg af vulkaniskt ursprung.
Bergarterna i den omgifvande trakten utgöras uteslutande af lava och vulkaniska tuffer; och ett stycke från staden finnes en slocknad vulkan, i hvars krater svafvellager förekomma128.
Strax i granskapet af det ställe, der hufvudkällan framqväller, ser man en mäktig, af tuffer omgifven stelnad lavaström, som nära dagytan är sönderklyftad i en mängd stora hålfylda block.
Härifrån ledes det heta vattnet i långa öppna trärännor till stadens badhus och till åtskilliga, dels längs vägen, dels midt i sjelfva staden belägna afdunstningspölar, afsedda för uppsamling af vattnets fasta beståndsdelar, hvilka sedan säljas i landet såsom läkemedel.
Den starka afdunstningen från dessa pölar, från de öppna vattenledningarna och de heta baden insveper staden nästan ständigt i ett moln af vattenånga, hvarjemte en ganska stark lukt af svafvelväte erinrar om att denna beståndsdel ingår i helsovattnen.
Vägen emellan källorna och staden tyckes utgöra badortens förnämsta promenad.
Längs denna ser man otaliga små vårdar, en half till en meter höga, bildade af öfver hvarandra tornade lavastycken.
Dessa miniatyrvårdar bilda genom sin litenhet en egendomlig motsats till våra förfäders bautastenar och jettekast och äro ett af de många exempel på folkets smak för det lilla och smånätta, som man så ofta möter i Japan.
De lära af badgästerna uppresas som tacksägelseoffer till någon af Buddas eller Sintos gudomligheter.
Af en japansk läkare på stället fick jag följande upplysningar rörande källorna vid Kusatsu och deras läkekraft.
Uti och bredvid staden finnas 22 källor med ungefär likartadt vatten, men med olika användning för botande af olika sjukdomar.
I den hetaste källan har vattnet på det ställe, der det frambryter, en temperatur af 162° F. (
Största antalet af de sjuka, som söka helsa vid baden, lida af syfilis.
Denna sjukdom botas numera på »europeiskt vis» med qvicksilfver, jodkalium och bad.
Hundra dagar åtgå till kuren; 70 till 80 procent af de sjuka botas fullständigt, ehuru purpurfärgade fläckar återstå på huden.
Sjukdomen utbryter ej å nyo.
Äfven en mängd spetälska besöka baden.
Lepran är af olika slag: den med sårnader bättras af baden, samt botas möjligen på två år; den utan sår med okänslig hud är obotlig, men äfven den hejdas genom flitigt badande.
Alla verkligt spetälska komma från kustprovinserna.
Genom förtäring af skämd fisk och fogel alstras äfven i bergen en likartad sjukdom, som består deruti, att huden blir känslolös, nerverna overksamma, och den sjuke, som eljest känner sig frisk, får svårt att gå.
Denna sjukdom botas äfven i ganska svåra fall fullständigt genom bad, ammoniakvatten invärtes, castoreum, kina m. m.
En tredje hithörande sjukdomsform är bensjukdomen »kake», som är ytterst allmän i Japan och anses uppstå genom en ständigt enahanda föda och brist på rörelse.
Den är mycket envis, men botas ofta på två till tre år med jernklorur, ägghvita, förändring af matordningen från den vanliga japanska till europeisk med rödvin, mjölk, bröd, ärter m. m.
Denna sjukdom börjar med svullnad i benen, hvarpå huden blir känslolös först på benen, sedan på magen, ansigtet och handlofvarne.
Derpå går svullnaden tillbaka, feber och död inträda.
Vidare finnas särskilda källor för botande af rheumatism, hvartill åtgår två till tre år, för ögonsjukdomar och för »hufvudvärk», hvilken åkomma spelar en vigtig rol bland de krämpor, som botas vid Kusatsu.
Den angriper företrädesvis qvinnor mellan 20 och 30 år.
En af Kusatsus källor skall vara mycket verksam deremot.
Dess vatten ledes till ett särskildt, mot gatan öppet badskjul, enkom afsedt för de män och qvinnor, som lida af denna sjukdom.
Många af baden i Kusatsu tagas så heta, att särskilda försigtighetsmått måste vidtagas, innan man nedstiger i vattnet.
Dessa bestå deri, att de delar af kroppen, som äro ömtåligast, omlindas med bomullsdukar, och att man, innan badet tages, lagar att kroppen kommer i stark svettning, hvilket åstadkommes derigenom, att de badande under rop och hojtande samt i vissa tempon omröra vattnet i bassinen med stora tunga bräden.
Derpå stiga alla ned i badet och upp igen samtidigt på ett tecken af den i fonden af badskjulet sittande läkaren.
Utan denna anordning kunde det kanske vara bråkigt nog att få patienterna att Bad i Kusatsu.
stiga ned, ty angenämt måtte badet ej vara, att döma af badgästernas allvarliga miner, under det de sitta i vattnet, och af den eldröda färgen på deras kroppar, då de komma upp derur.
Baden omgifvas af öppna skjul.
Alla män och qvinnor bada gemensamt och i närvaro af en mängd så väl manliga som qvinliga åskådare.
Dessa göra oförbehållsamt sina anmärkningar öfver de sjukas krämpor, äfven om de äro af sådant slag, att man hos oss ej gerna vill tala om dem, ens för läkaren.
Ofta är badbassinen icke afstängd på något annat sätt, än att den är skyddad mot regn och solsken af ett på fyra stolpar hvilande tak.
I sådant fall kläder man af och på sig på gatan.
Till följd af Kusatsus belägenhet på en höjd af 1050 meter öfver hafvet är vintern här mycket kall och blåsig.
Staden är då öfvergifven ej allenast af badgästerna utan af de flesta bland dess öfriga invånare.
Redan vid vårt besök var antalet af qvarblifna badgäster endast obetydligt.
Äfven dessa beredde sig att afresa.
Andra natten, som vi tillbragte i Kusatsu, stördes vår nattro af ett ljudeligt skrål från rummet under oss.
Det var en badgäst, som följande morgon skulle lemna orten, och som nu med saki (risbränvin) och strängaspel firade sitt tillfrisknande.
Kusatsus omgifningar äro nästan oodlade, ehuru växtligheten derstädes är ganska yppig.
Den består dels af bambusnår, dels af ett högt och frodigt gräs, från hvilket ensamt stående barrträd, blandade med en eller annan ek eller kastanje, ses uppskjuta.
Den 3 oktober reste vi vidare till foten af Asamajama.
Vägen var ytterst oländig, så att till och med kagobärarne hade svårt att komma fram.
Den gick först öfver tvenne mer än 300 meter djupa, af yppiga, täta busksnår upptagna dalar, derpå kommo vi till en mycket vidsträckt, med omejadt gräs täckt högslätt, glest bevuxen med vackra ekar och kastanjer.
Slätten var obegagnad, oaktadt tusentals af landets idoga befolkning här kunnat finna en riklig utkomst medelst boskapsskötsel.
Längre upp blandades ekarne och kastanjerna med en eller annan björk, snarlik hemlandets, och derpå kommo vi till fullständiga »svältor», der marken bestod af lavablock och lavagrus, knappast täckt af något gräs och gifvande näring endast åt enstaka, förkrympta tallar.
Denna mark fortfor ända till det ställe, Rokuriga-hara, der vi skulle tillbringa natten, och från hvilket vi den följande dagen skulle bestiga Asamajamas topp.
Rokuriga-hara är beläget på en höjd af 1270 meter öfver hafvet.
Något värdshus eller någon året om bebodd gård finnes här icke, endast ett stort öppet skjul.
Detta var tudeladt af en gång i midten.
På den ena sidan slogo vi oss ned, tillredande vår bädd så godt vi kunde på det upphöjda golfvet och skyddande oss mot nattluften med täcken, som vår omtänksamme värd i Kusatsu lånat oss.
På andra sidan om gången tillbragte våra kagobärare och vägvisare natten, skockade kring en eldbrasa, som uppgjordes på en i golfvets midt anbragt stenläggning.
Kagobärarne skyddades endast af tunna bomullsbluser mot den mycket känbara nattkölden.
För att värma dem lät jag utdela saki öfver lag i riklig mängd, en frikostighet som icke stod mig synnerligen dyrt, men som tydligen tillvann mig alla våra kulis odelade beundran.
De tillbragte större delen af natten utan sömn, under sång och skämt vid sina sakiflaskor och tobakspipor.
Vi sofvo godt och varmt under våra täcken, efter att hafva intagit en riklig, af Kok- San med vanlig talang och vanlig rättrikedom, af hönskött och ägg i olika form anrättad aftonmåltid.
Man hade berättat oss, att vi härifrån skulle kunna höra ett ständigt dån från den närbelägna vulkanen, och att skadliga gaser (förmodligen kolsyra) stundom skulle samlat sig i sådan mängd i den kringliggande skogen, att menniskor och hästar, som der tillbragt natten, blifvit qväfda.
Vi lyssnade förgäfves efter bullret och märkte icke spår till några gaser.
Allt var lika fredligt, som om glödhärden i jordens inre varit hundratals mil aflägsen.
Men vi behöfde ej vittnesbörd af rökpelaren, hvilken sågs uppstiga från den bergstopp, som utgjorde målet för vår färd, eller af inbyggarne, som upplefvat det senaste utbrottet, för att märka, att vi här voro i det omedelbara granskapet af en ofantlig, nyss verksam vulkan.
Öfverallt kring vår rastplats lågo högar af smärre lavabitar, som blifvit utkastade från vulkanen (s. k. lapilli), och som ännu ej hunnit vittra tillräckligt för att kunna tjena till underlag för någon växtlighet, och ett stycke från stugan sågs en ganska mäktig stelnad lavaström.
Den följande dagen (den 4 okt.) bestego vi bergets topp.
I början färdades vi i kago öfver en med temligen tät skog fyld dalsänka, sedan fortsattes färden till fots uppför den branta, med smärre lavablock och lapilli betäckta vulkankeglan.
Vägen var utstakad med smärre stenrös, uppförda på ett afstånd af omkring hundra meter från hvarandra.
Nära sjelfva kratern fans vid ett af dessa rös ett litet Sinto-tempel, uppfördt af stickor.
Dess sidor hade en längd af endast ½ meter.
Våra vägvisare gjorde här sin andakt.
En af dem hade redan förut, med anledning af mitt löfte att utdela rödvin öfver lag, om vi skulle få vackert väder på toppen, vid ett lägre beläget stenrös med stort allvar verkstält några besvärjelser.
Liksom på Vesuvius, så kan man ock på Asamajama urskilja en större yttre krater, härrörande från något äldre utbrott, men nu nästan helt och hållet igenfyld af en ny vulkankegla, i hvars topp den nuvarande kratern mynnar.
Denna har en omkrets af ett par kilometer; den gamla kratern, eller hvad geologerna fordom kallade elevationskratern, har varit mycket större.
Vulkanen är fortfarande verksam.
Den utstöter nämligen ständigt »rök», bestående af vattengas, svafvelsyrlighet och förmodligen äfven kolsyra.
Tidtals känner man en tydlig lukt af svafvelväte.
Utan svårighet kan man flerstädes krypa till kraterns rand och blicka ned i dess inre.
Den är ganska djup.
Väggarna äro tvärbranta, och på afgrundens botten ser man några klyftor, från hvilka ångor uppstiga.
Likaså framtränger »rök» på några ställen vid kanten af kratern genom små, ej märkbara springor i berget.
Så väl på kraterns rand, som på dess sidor och i dess botten ser man gula utvittringar, hvilka på de ställen jag kom åt att undersöka bestodo af svafvel.
Kraterranden utgöres af fast klyft: en föga vittrad augitandesit af ganska olikartad beskaffenhet på olika ställen.
Samma eller snarlika bergarter skjuta äfven på den gamla kraterranden flerstädes fram i dagen, men för öfrigt består hela vulkankeglans yta af små lösa lavabitar, utan spår till växtlighet.
Endast på ett ställe klädes den gamla kraterranden af gles tallskog.
Vulkanen har äfven mindre sidokratrar, från hvilka utbrott af gaser egt rum.
Samma råa fantasi, som ännu i form af helveteslära är rådande hos flertalet bland verldens mest bildade folk, har förlagt hemvisten för de till evigt straff dömda bland Buddas bekännare till de glödhärdar i bergets inre, hvartill dessa krateröppningar föra, och att den välmenande biskop Lindbloms kätterier ej gjort sig allmänt gällande i Japan, visas bland annat deraf, att många af dessa öppningar sägas vara ingångar till »barnens helvete».
Hvarken vid hufvudkratern eller vid någon af de små sidokratrarne kan man se några egentliga lavaströmmar.
Tydligen hafva ifrån dem endast gaser, vulkanisk aska och lapilli blifvit utkastade.
Deremot hafva väldiga lavautbrott egt rum flerstädes vid sidan af berget, ehuru utbrottsställena numera äro täckta af vulkanisk aska.
Efter att hafva ätit vår frukost i en klyfta så nära invid den rykande kratern, att de tömda buteljerna kunde slungas omedelbart i det bottenlösa djupet, anträdde vi återfärden.
Till en början följdes samma väg som vid uppstigningen, men sedermera veko vi af åt höger, nedför en vida brantare och besvärligare stig än den vi förut begagnat.
Bergsluttningen hade här en lutning af nära 45 grader och bestod af en alldeles lös, genom ingen växtmatta bunden vulkanisk sand.
Att uppstiga till bergstoppen på denna väg hade derför knappast varit möjligt, men nedför gick det raskt undan, ofta i svindlande fart, samt utan andra olägenheter än att man då och då föll omkull och rullade hufvudstupa utför branterna, och att våra skodon fullständigt söndertrasades mot det skarpkantade lavagruset.
Ofvanom bergstoppen var himmelen molnfri, men mellan densamma och jordytan utbredde sig ett tjockt molnlager, som sedt uppifrån liknade ett af intet land begränsadt, stormupprördt haf, fullt af skummande bränningar.
Den vidsträckta utsigt öfver kringliggande bergåsar och slättbygder, som man eljest skulle haft från Asamajamas topp, var sålunda bortskymd.
Endast då och då uppstod i molnen en remna snarlik en solfläck, genom hvilken man fick se en skymt af det underliggande landskapet.
Då vi kommit till bergets fot, följde vi länge en grönklädd ås, hvilken bildats af en väldig lavaström, som frambrutit från en numera igenfyld sidoöppning i berget.
Sannolikt hade detta skett under det förfärliga utbrottet år 1783, då ej allenast väldiga lavaströmmar förstörde skogar och byar vid bergets fot, utan äfven hela den närliggande, förut bördiga trakten mellan Oiwake och Usui-toge blef genom askregn förvandlad till en vidsträckt ödemark.
Öfver denna, som ännu bildar en stor, föga odlad och föga bördig slätt, belägen 980 meter öfver hafvet, gingo vi utan vägvisare till byn Oiwake, der vi togo vårt nattqvarter i ett rymligt, vid Nakasendo-vägen beläget värdshus, ett af de renligaste och bäst hållna bland de många väl hållna värdshus jag sett under vår färd i det inre af landet.
Härifrån sände jag genast ett gående ilbud till Takasaki för att beställa en vagn till Tokio.
En f. d. samurai åtog sig att mot en betalning af 3 yen (ungefär 10 kronor) framföra budet.
Oiwake är visserligen beläget vid den stora vägen Nakasendo, men denna kan här endast med svårighet befaras af vagnar, emedan man mellan denna by och Takasaki måste öfverskrida höjden Usui-toge, der vägen, oaktadt de betydliga sänkningar som verkstälts under de senare åren, stiger upp till en höjd af 1200 meter.
Vi lejde oss derför härstädes ginrikischaer, ett för turister synnerligen angenämt åkdon, som, oaktadt det införts först under senare tider, redan spridt sig till alla delar af landet.
Hvar och en med öppet sinne för naturens skönhet och intresse för lif och seder hos främmande folk måste finna en färd i ginrikischa öfver Usui-toge i hög grad angenäm.
Landskapet är har utomordentligt vackert, kanske utan motstycke på hela jorden.
Vägen har med stor svårighet blifvit framdragen mellan vilda, svarta bergpartier, längs djupa klyftor, hvilkas sidor ofta äro täckta med den yppigaste växtlighet.
Intet stängsel skyddar den utför backarne hastigt framilande ginrikischan för de bottenlösa afgrunderna vid vägens sidor.
Nervsvag får man derför ej vara, om man skall hafva nöje af färden, och man får lita på kulins skarpa blick och säkra fot.
Öfverallt ser man sig omgifven af ett virrvarr af höga söndersplittrade fjelltoppar, och djupt ned i dalarna framsorla bergselfvar, hvilkas kristallklara vatten här och der samlar sig till små, mellan grönskande höjder inklämda sjöar.
Än far man öfver en svindlande afgrund på en bro af den mest bristfälliga beskaffenhet, än ser man en vattenstråle störta sig ned från en ofantlig höjd vid sidan af vägen.
Tusentals fotgängare, skaror af vallfärdande, långa rader af kulis, oxar och hästar, lastade med tunga bördor, möta den resande, hvilken under täta raster vid foten af de höga uppförsbackarne är i tillfälle att studera det brokiga folklifvet.
Han omgifves här alltid af glada och vänliga ansigten, och det behagliga intrycket störes aldrig genom de yttringar af råhet i tal och åthäfvor, som så ofta möta oss i Europa.
Först när man öfverstigit bergsryggen och vid byn Matsuida kommit ned till en höjd af endast 300 meter
Japanskt landskap.
öfver hafvet, blir vägen åter farbar med vagn.
Medan vi här ej utan saknad utbytte våra rena, eleganta ginrikischaer mot två med hästar förspända dåliga vagnar, såg jag ett par män vandra från bod till bod, stanna några ögonblick vid hvarje ställe, ringa med en klocka och gå vidare, då ingen uppmärksamhet egnades dem.
På min fråga hvad slags folk de voro, fick jag det besked, att de voro kringvandrandeLastbärare på en japansk väg.
skådespelare.
För mig ringde de naturligtvis ej förgäfves.
Mot en afgift af 50 cent voro de genast färdiga att på sjelfva gatan visa prof på sin konst.
Den ene mannen iklädde sig en väl arbetad mask, framställande hufvudet af ett vidunder med stort rörligt gap och grymma tänder.
Vid masken var fästad en kappa, i hvilken skådespelaren insvepte sig under föreställningen.
Han efterbildade sedan med ganska stor färdighet och under mjuka, smakfulla åtbörder, som skulle hedrat en europeisk dansös, huru odjuret än lismande kröp fram, än vildt rusade å stad för att uppsluka sitt offer.
En talrik barnskara samlades omkring oss.
De små följde föreställningen med stort jubel och gåfvo lif åt skådespelet, eller snarare bildade dess rätta bakgrund genom den låtsade rädsla, med hvilken barnen flydde undan, då odjuret närmade sig med öppet gap och rullande ögon, och den ifver, med hvilken de åter förföljde och gäckade det, då det vände ryggen till.
I få länder äro dramatiska föreställningar af allehanda slag så omtyckta som i Japan.
Särskilda hus för uppförande af skådespel finnas äfven i mindre städer.
Skådespelen besökas flitigt, och oaktadt föreställningarna räcka hela dagen, följas de af åskådarne med den lifligaste uppmärksamhet.
Man har affischer såsom hos oss och talrika skrifter i ämnen rörande teatern.
Bland de japanska böcker, som jag inköpte, fans t. ex. ett digert arbete, försedt med otaliga träsnitt, som hade till uppgift att visa, huru de förnämsta japanska artister uppfattat hufvudscenerna i sina roler, ett par volumer sammanbundna affischer o.s.v.
Visserligen förefalla de japanska pjeserna väl barnsliga och vidunderliga för en europe, men man måste dock beundra många prisvärda drag i sjelfva spelet, t. ex. den naturlighet med hvilken skådespelarne ofta framsäga monologer, som räcka en qvarts till en half timme.
De besynnerligheter, som här stöta oss, äro kanske i det hela ej orimligare än uppträdena i en nutida opera eller de koturner, masker och egendomliga drägter, som grekerna ansågo oundgängliga vid uppförandet af sina stora dramatiska mästerverk.
När japaneserna hunnit fullständigt tillegna sig hvad godt är af den europeiska bildningen, så bör skådespelarekonsten hos dem få en mycket stor framtid, om blott den nu pågående utvecklingen sker med den försigtighet, att folkets egendomligheter ej allt för mycket utplånas.
Ty på många områden och ej minst på konstens finnes här mycket, som behörigen utveckladt kommer att bilda en ny vigtig insats i den vesterländska bildning, öfver hvilken vi äro så stolta.
För öfrigt äro de stora japanska teatrarna till sin inredning ofta snarlika de europeiska.
Fördelningen mellan skådebanan och åskådarnes platser är densamma som hos oss.
Mellan akterna skiljes den förra från åskådarne genom ett förhänge.
Skådebanan är försedd med målade skärmar, föreställande hus, skogar, berg m. m., uppstälda på vridbara skifvor, så att en fullständig förändring i omgifningarna af det ställe, der handlingen försiggår, kan verkställas på några ögonblick.
Musiken har samma plats, mellan skådespelarne och åskådarne, som hos oss.
Liksom hos oss äro dessa senare fördelade dels på en långsamt uppstigande amfiteater, dels på flere öfver hvarandra belägna rader, »loger».
Af dessa anses den nedersta raden som den förnämsta.
Japaneserna sitta ej på samma sätt som vi.
Hvarken amfiteatern eller logeraderna äro derför försedda med stolar eller bänkar, utan indelade i en till två fot djupa, fyrkantiga afdelningar, hvarje bestämd för ungefär fyra personer.
Dessa sitta på dynor, nedhukade på vanligt japanskt sätt med benen i kors.
Afdelningarna äro åtskilda af breda mellanbalkar, hvilka bilda de gångar, som åskådarne begagna för att komma till sina platser.