Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utom de här ofvan anförde skäl till en rättvis fördelning af berörda onus, må bär tilläggas ett, som i min tanke borde ensamt vara tillräckligt att framkalla en förändring i vägunderhållningsskyldigheten, nemligen att då Staten med så stor uppoffring har å vissa vägsträckor genom jernvägars byggande öfvertagit underhållsskyldigheten och befriat jordegarne derstädes från detta onus, så framträder obillig— heten deslomer i ögonen fallande för de orters innevånare, som icke blifvit hugnade med en sådan fördel.
Jag ämnar likväl icke föreslå någon genomgripande reform eller belasta statskassan med särdeles stor uppoffring, ty jag vill vara lika sparsam med Statens medel, som någon annan, utan önskar endast, alt någon lindring beredes åt den klass af medborgare, som nu ensamt bär den börda, hvilken ovilkorligen tillkommer hela nationen, ty sjelfva namnet allmänna vägar antyder ju, alt de borde allmänt bekostas.
Jag yrkar alltså: l:o att vägunderhållningen, så väl vinter som sommar, af de s. k. stora landsvägarne böra på entreprenad, för vissa år i sender, styckevis till den minstbjudande upplåtas, och att underhållskostnaden godtgöres, ena hälften af allmänna medel och andra hälften af de personer, som er lägga bevillning efter 2:dra artikeln; och 2:o alt vägunderhållningen fördelas länsvis, så att hvarje län utgör ett särskildt distrikt för sig; hvaröfver landstinget torde kunna på bästa sätt förfoga.
På delta sätt ordnadt, skall det ligga i länets egel intresse, att ombesörja vägunderhåilningen för så billigt pris som möjligt, och följaktligen den minsta möjliga tunga för så väl Staten som länet uppkomma.
Jag hyser det hästa hopp om framgång åt detta billiga förslag, helst sorn sammansatta lag- samt allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet redan vid d 85G—58 års Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
201 års riksdag i denna fråga uti följande ordalag erkänt och bekräftat rigtigheten af hvad jag här påstår, att sedan numera flerfaldiga näringar uppkommit, för hvilka en lätt och beqväm transport vore af lika mycken vigt, som för jordbruket, äfven dessa borde deltaga uti väghållningen, helst det måste medgifvas att den, som hade behofvet och njöte fördelen af en inrättning, jemväl borde vidkännas den kostnad, som dermed åtföljde.”
Att dessa rigtiga grundsatser öfverröstades då af motsatta åsigter gör mig icke misströstande för framgång åt mitt förslag, då nu en mera allmän, rättsenlig princip synes hafva gjort sig gällande.
Stockholm den 19 November 1862. G.
Johansson, från Kronobergs län.
Af August Andersson från Ostergötlands län, om halfva bränvinstiUverkningsafgiflens anvisande till jernvägsbyggnader.
Under en tid, då bränvinstillverkningsafgiften utgjorde omkring 600,000 R:dr R:mt om året sköttes Statens angelägenheter och aflönades dess embets- och tjenstemän samt befrämjades produktiva företag i nästan lika hög grad som nu, utan att den allmänna bevillningen var särdeles mycket högre.
Då nykterhetsifrare började agitera en genomgripande reform i bränvinslagsliftningen hette det: dels att detta skedde för att hämma fyllerilasten, dels ock för att genom högre beskattning på denna jordbrukets binäring bereda tillgångar till— jernvägsbyggnaderne inom riket.
De sednare årens erfarenhet gifver dock nogsamt vid handen, ej mindre att superiet står på nära nog samma stådpunkt, utan fast heldre att de förespeglade inkomsterne af bränvinstillverkningsafgiften försvunnit i det bottenlösa svalg, som kallas Statskassan.
Väl har man sport, att de högre embetsmännens löner blifvit på ett öfverdrifvet sätt höjda till belopp som skulle anstå en på kapitaler rikare Stat; Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 26 202 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 139. men alt ens någon enda jernvägsskena blifvit anskaffad för bränvinstillverkningsmedlen, derefter spanar man förgäfves i Statsverkets digra räkenskapsluntor.
Denna faktiska omständighet är i högsta grad betecknande ; man kan icke gerna förtänka de hemmavarande kommiltenternes förundran öfver, alt Sveriges allmoge blifvit på detta, lindrigast sagdt, besynnerliga sätt lurad.
Missnöjet häröfver i landsorterne är jemväl så stegradt, att om icke hoppel att snarligen få en förändrad representation tillbakahölle deras missmod, skulle della säkerligen gifva sig än mera högljudt tillkänna.
Bonde-Ståndet har visserligen i allt, hvad på della Stånd ankommit, sökt framhålla såväl denna, som de flere oegentligheter, hvilka genomgå vår sednaste riks— dagshistoria ; men alla deras bemödanden hafva dock strandat emot det hårdnackade motstånd, som är oskiljaktigt från rikets tvänne främsta Stånd och vid de flesta till fällen har turen på lotterispelet varit desse Stånd gynnsam.
Då man tager i betraktande den högst betydliga tillökning i Statsinkomsterna på brånvinsskatten, hvilken numera årligen gör nära åtta millioner It:dr R:mt mera än, hvartill den besteg sig före reformen i beskattningen, så faller man verkligen i en viss förundran, huru Staten kunde uppehållas på en tid, då endast de ordinarie Statsintraderne stöde Sländerne lill buds samt extra Statsregleringen var begränsad inom en relativt obetydlig inkomstsumma.
För att i någon mån lugna sinnena inom den medborgareklass jag tillhör, och under förutsättning att älven vid innevarande riksdag flera millioner komma alt be viljas för jernvägsnätels fullbordande, tager jag mig friheten föreslå : att hälften af all den för bränvinstillverkning inflytande skatt måtte uteslutande anslås till jernvägsbyggnaderne inom riket och för sådant ändamål få af Rikets Ständers Riksgäldskontor disponeras på det sätt Höglofliga Rikets Ständer närmare bestämma.
Stockholm den 22 November 1802. A. A. Anderson, från Östergötlands län.
N:o 140 och 141. 20S N:o 140, Af Anders Söderholtz från Södermanlands län, om nedsättning i Char/te-sigillafce afgiften för bouppteckningar, i hvad den afser fastighet.
Sedan taxeringsvärdena å fastigheter på landet, genom de sednast skedde taxeringarne, blifvit ända till tre å fyra gånger så höga; som de tillförene varit, vågar jag föreslå: att kartasigillata—afgiften för dylik faslighet, som i bouppteckning finnes upptagen, vid bouppteckningens inlemnande till domstol, måtte nedsättas i förhållande till det numera uppdrifna fastighetsvärdet, så ali afgiften icke må blifva större uti ifrågavarande fall, än hvad den förut varit.
Stockholm den 22 November 1062.
Anders Söderholm, från Södermanlands län.
Af A. W. Uhr från Orebro län, om vikarierande lärares vid allmänna läroverken likställighet med extra lärare och duplikanler i fråga om uppflyttning till högre lönegrad.
Vid sistlidne riksdag beslöto Rikets Ständer, att de lärare, som under en längre tid än 5 år, före verkställigheten af den vid 1057 och 1050 årens riksdag beslutade regleringen af rikets elemenlar-läroverk, varit anställde såsom extra lärare eller duplikanter och hvilkas tjenstgöring blifvit väl vitsordad, må berättigas att från och 204 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 141. med 1861, såsom grund för högre lönetur, beräkna sig till godo jemväl det antal afslutade läseår öfver fem, som de tjenstgjort, en billig ersättning för deras under skolornas reorganisationsperiod (9 år från 1849—1858) mot den obetydliga lönen af 150, 240 å 300 R:dr Banko offrade tid och möda.
Men, besynnerligt nog, uteslötos vikarierne, ehuru desse, efter min åsigt, lika väl, om ej bättre, varit förtjente att ihågkommas.
Vikarien sköter pä eget ansvar ordinarie lärares tjenst och får derföre en ringa del af lönen, beroende på huru mycket ordinarie läraren anser sig kunna eller vilja afstå, sedan han, som ej sällan eger hustru och barn, först beräknat sitt eget behof.
Extra läraren och duplikanten deremot tjenstgör blott såsom biträde åt ordinarien och på dennes ansvar, utan att aflöningen är beroende på en nyck.
Härtill kommer att det beror på en slump, om de till lärareplatser sökande blifva antagne till vikarier eller duplikanter, och ingalunda af deras egen vilja.
Det kan nemligen redan sägas vara en slump, i hvilket eller hvilka läroämnen den sökande eger större skicklighet och i följd deraf högre betyg, ty det härrör af hans fallenhet och håg för det ena eller andra ämnet.
Än mer, ja endast och allenast på en slump är det beroende, om ett för den sökande passande vikariat eller 0111 en duplikantsplats blifver ledig vid den tid, han söker lärareplats, ty illa skulle läroverkets Ephorus sköta sitt ansvarsfulla kall, om han anställde någon till lärare i eli ämne, för hvilket denne egde mindre skicklighet och således äfven saknade böjelse.
Också inträffade vid öfvergången från klass- till ämnesläsningen, att vikarier måste anställas i följd deraf, att åtskillige af de äldre lärarne befunnos till ämnesläsningen dels mindre lämplige dels ock ovillige.
Vid sådana förhållanden har den obilligheten, för att ej säga orättvisan, förefallit mig mycket tydlig och klar, att den, som till följd af sina bättre kunskaper och undervisningsskicklighet i något visst ämne, fått förordnande att under C å 9 års tid fullgöra en ordinarie lärares alla åligganden, äfven om han dervid ådagalagt den aldra största skicklighet, ej får åtnjuta samma lönetur, som extra lärare och duplikanter och då detta missförhållande ej kan hafva tillkommit annat än derigenom, alt rätta förhållandet emellan dessa lärare ej blifvit rätt tydlig— gjordt för Utskottet, vill jag nu fästa uppmärksamheten derpå och föreslå: att Rikets Ständer måtte tillerkänna extra ordinarie lärare, hvilka såsom vikarier tjenstgjort under läroverkens omorganisationsperiod från 1849—■ 1858, samma förmåner i fråga om uppflyttning till högre lönegrad, som vid sistlidne riksdag blef beviljad åt extra lärare och duplikanter.
Stockholm den 22 November 1862. A. W. Uhr, från Nerikes län.
205 N:o 142.
Af Olof Pehrsson från Gefleborgs län, om befrielse från bevillning för Krononybyggare, som åtnjuta frihetsår.
Gällande Bevillnings-förordning innehåller uti artikeln II § 2, att bevillning skall erläggas af innehafvare, '''för Kronohemman och Kronolägenheter, hvilka besittas med åborätt”.
Då stridiga meningar uppkommit, huruvida i följd af detta stadgande, äfven Krono-nybyggen, som åtnjuta frihetsår, böra åläggas bevillning, samt olika åsigter i detta afseende, vid olika Taxerings-kommittéer också gjort sig gällande, så har jag ansett ett närmare bestämmande härutinnan vara af behofvet påkalladt.
Enligt föregående Bevillnings-förordning, hafva Krononybyggen ansetts icke vara bevillning ålagde, ehuru deruti förekommer, att bevillning skall erläggas af Kronohemman samt alla andra hemman och lägenheter.
Sednaste Bevillnings-förordning stadgade väl också uti 141 §, att nybyggare uti rikets norra provinser voro befriade ifrån bevillning enligt första och andra artiklarne, nemligen för sig sjelfva, hustru och hemmavarande barn; men detta stadgande kunde väl ingalunda hafva afseende på någonting annat än den personella bevillningen, såsom personlig-skyddsafgift för handtverk och annan näring.
Utsträcker man denna befrielse vidare, så kommer man till det ingalunda afsedda resultat, att, derest en Krono-nybyggare tillika egde annan fastighet, han också skulle vara befriad ifrån bevillning för denne.
Nybyggen, ehvar de än måga finnas, anser jag icke varit ålagda någon bevillning, samt att något stadgande om befrielse derifrån således eller icke kunnat ifrågakomma.
De Krono-nybyggen, jag här afser, äro sådana, som å Kronans allmänningar och öfverloppsmarker blifvit åt enskilda personer upplåtne emot skyldighet att, inom vissa så kallade frihetsår, af ris och rot upparbetas och bebyggas, men för hvilka desse frihetsår, eller tiden för befrielse ifrån räntans utgörande, ännu icke tilländagått.
Vi kunna lätteligen föreställa oss, hvilka svårigheter innehafvarne af dessa nybyggen hafva att bekämpa uti en öde och ofruktbar mark.
Mägta de icke, såsom ofta är fallet, fullgöra vissa årliga, dem ålagda odlings- och byggnadsskyldigheter, som af Kronobetjeningen kontrolleras, så äfventyra de att blifva ifrån nybygget afhyste, såsom en Kronans eller Statens tillhörighet.
Det är väl intet skäl uti, att desse arma nybyggare skulle åläggas bevillning för den ödemark, som under sådana vilkor blifvit åt dem afmätt.
Något sådant har väl icke heller, i min tanke, varit 206 Motioner i Bonde-Ståndet 1862■ JN:o 143.
Rikets Ständers afsigt vid sistiidne riksdag, då Krononybyggen, som åtnjuta frihetsår, icke äro hvarken kronohemman eller kronolägenheter, utan en sådan Statens egendom, som i sitt närvarande skick icke gifver någon den ringaste afkastning, men deremot fordrar årliga uppoffringar af innehafvaren, för att i en framtid med ränta och bevillning komma Staten till godo.
Likväl då, såsom ofvan sagdt är, stridiga meningar härutinnan uppstått, skulle jag anse behöfligt, att, uti det förslag till Bevillnings-lörordning, som Rikets Ständer vid denna riksdag komma att upprätta, bland befriade fråp bevillning, efter andra artikeln upplagas : nybyggen, för hvilka frihetsår åtnjutas.
Om remiss till Höglofliga Bévillnings—Utskottet anhålles.
Stockholm den 22 November 1862. 01.
Af Per Nilsson från Malmöhus län, om ändring i författning arne rörande afkortning af kronoutskylder för underdriga barn och för fattigdom.
Då tillämpningen af de författningar, hvarigenom befrielse från mantalspenningars erläggande medgifvits: 1 :o för underdrige barn, fyra och derutöfver af ett eller flera giften, a) åt dem af allmogen, som ega eller bruka hemman, hvilkas värden icke öfverstiga 1,500 R:dr Runt (Kongl. Förklaringen den 30
Maj innevarande år) och bj torpare, gerningsmän, gemenskapens hustrur samt enkor (Kongl.
Förordningen den 8 Mars 1770 och Kongl.
Förklaringen den 19 Februari 1773) samt 2:o för fattigdom, åt inhyseshjon och backstugusittare (Kongl. Kungörelsen den 15 December 1854 och Kongl. Majlis nådiga Skrifvelse till dess Befallningshafvande i Jönköpings län den 14 Juli 1855) åstadkomma dels stor orättvisa, i så måtto, att de personer, som sålunda blifvit föremål för Statsmakternes omhuldande, ofta befinna sig i ganska goda omständigheter, hvaremot andra skattskyldige personer kunna förefinnas, som äro i den nödställda belägenhet, att de borde från Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
207 personella utskylder befrias, utan att nu gällande författningar sådant medgifva, samt dels olika, ofta hvarannan alldeles motsatta verkställighetsåtgärder inom särskilda fögderier, i det ali uti ett fögderi endast mantalspenningarne afkortas, hvaremot i ett annat fögderi de ifrågavarande personerne fritagas från alla personella utskylder; så vågar jag vördsammast föreslå upphäfvandc af: l:o Kongl.
Förordningen den 8 Mars 1770 och deröfver gifna Kongl. Förklaringar den 19 Februari 1775 och den 30 Maj 1862; 2:o Kongl.
Kungörelsen den 15 December 1854 och deröfver gifna Förklaring i Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse till dess Befallningshafvande i Jönköpings län den 14 Juli 1855; och 5:o
Anmärkningen 2:dra i formuläret till mantals- och skattskrifningslängd, bifogodt Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning, angående mantals- och skattskrifhingarnes förrättande, den 20 Juli 1861 ; och får jag derjemte vördsamt hemställa : det behagade Rikets Ständer besluta, att det må på vederbörande kommuner ankomma ali vid mantalsskrifningarne uppgifva och bestämma, hvilka personer som höra berias från erläggande af kronoutskylder, d. v. s. mantalspenningar, personel bevillning, folkskole- och kurhusafgilt : a) för minderårige barn, 4 eller derutöfver af ett eller flere gillen, och b) för fattigdom, dock att ingen må enligt momentet a) från kronoutskylder vinna befrielse, som eger fastighet af öfver 5,000 R:dr R:mts taxeringsvärde, eller för inkomst af kapital och arbete erlägger bevillning efter 2 Al t. ; varande med delta förslag afsedt, såväl att de personer, som tillhöra någon af ofvan omförmälda, till kronoutskyldernes afkortning föranledande kategorier, må erhålla någon kännbar, väl behöflig minskning i skattebördan, samt dels vederbörande redogörare vinna någon lättnad i räkenskapsarbetet.
Per Nilsson, i Espö. 208 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af Auders Persson från Örebro län, om statsanslag för brobyggnad öfver Lilla Hammar sunde t i närheten af Askersund.
Sedan, på säll barbos i afskrift bilagda protokoll visar, ett bolag bildat sig för byggande af en jernbro öfver det såkallade Lilla Hammarsundet, hvilket för närvarande befares medelst en för lif och egendom högst äfventyrlig färja; så och då denna väg, den enda, som sammanbinder provinsen Östergötland med Nerike och Wermland, är en af de mest trafikerade, hvilken jemväl förenar de båda kanallinierna och slår i samband med de till Carlsborgs fästning numera fullbordade väganläggningar; får jag på mina kommiltenters vägnar vördsamt hemställa: att Högloft.
Rikets Ständer täcktes, för brobyggnaden öfver Lilla Hammarsundet i närheten af Askersund, bevilja ett statsanslag till tre fjerdedelar al kostnadsförslaget med Sextiosex tusen R:dr R:mt.
För alt vinna gunstbenäget bifall åt denna min vördsamma anhållan tager jag mig friheten upplysa:
Att Distrikt-chefen, ålajoren i Väg- och Vattenbyggnads-korpsen hr C. A. Olivecrona redan år 1859 upprättat kostnadsförslag, uppgående till 88,100 ILdr R:mt.— Att
Häradsboernes förmåga förut tagits i anspråk för verkställande af en numera fullbordad chaussé och brobyggnad öfver det så kallade Stora Hammarsundet, hvilket är beläget circa ^:dels mil söder om Lilla Hammarsundet och hvarvid Häradsboernes kontanta tillskott utgjort 15,000 ILdr Runt.
Att den ytterligare kostnad af minst 22,000 R:dr, som skulle drabba de i bolaget intresserade aktie-egare är ett alltför aktningsvärdt offer åt den allmänna företagsamheten för att icke framkalla den ifrågavarande uppoffringen å det allmännas sida.
— Alt den äskade anslagssumman för ingen del kan anses som bortkastad för Statens räkning, enär förutom den vanliga trafiken på nämnde väg en ytterligare, högst liflig varutransport härigenom skulle uppkomma för Statens vestra stambana från en stor del af de söder om staden Askersund belägna sädesorter, hvars innevånare härigenom bereddes den ginaste och bästa vägen till berörda stambana, som deraf jemväl skulle komma i åtnjutande af icke ringa persontrafik.
Att den nu begagnade methoden att på färja transportera vägfarande öfver detta breda sund under vissa årstider är förenad med den mest ögonskenliga fara för lif och Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
209 och egendom samt understundom i svårare stormväder eller inträdande isdref är alldeles omöjlig, hvadan osäkerheten härutinnan på eli betänkligt sätt försvårar trafiken af gods och resande samt ofta förorsakar liera dygns uppehåll i en företagen resa.
Att det för några år sedan inträffade den fasansfulla olyckshändelsen, att 25 menniskolif spilldes sam! en mängd kreatur, varor och fordon gingo förlorade vid färjning öfver Stora Hammarsundet, sorn förut varit på samma sätt trafikeradt som det ifrågavarande Lilla sundet, hvilket jemväl är af beskaffenhet, att dylik olycka äfvenledes derstädes kunde inträffa.
Alt några tusen Riksdalers uppoffring å Statsverkets sida för d<“lla allmännyttiga företag fullt uppväges af vissheten alt derigenom kunna förebygga en likartad olyckshändelse, ty de skilda orterues intressen af på ena sidan sädesprodurerande och på andra sidan bergsbruksidkande, oberäknadt den lifliga handelsrörelse som alltmera utvecklar sig i staden Askersund, gör det alldeles otänkbart alt trafiken skall kunna hämmas på denna, den enda landväga kommunikationsled mellan dessa vigtiga landsdelar.
Jemte det jag för öfrigt åberopar allt hvad i denna fråga förekommit vid riksdagarne 184 7 och 1850, äfvensom aila de skäl, hvilka anfördes vid beviljandet af statsanslag lill chaussé, och brobyggnadsarbetet öfver Stora Hammarsundet, tager jag mig friheten anhålla, det Rikets Ständers Högloft.
Stats-Utskott täcktes låta mig hos Utskottet aflemna de kostnadsförslag och ritningar, som för denna angelägna frågas utredning blifvit upprättade.
Val vetande alt Högloflige Rikets Ständer, i en fråga af så allmännyttig beskaffenhet som denna, icke utan de starkaste skäl underkänna den fia min billiga framställning, vågar jag hoppas alt behöfliga medel numera skola kunna beredas, om icke på annat sätt, genom besparing på eu och annan utgift al mindre produktiv beskaffenhet.
Anders Pehrsson, från Orebro län.
Motionen iugifven den 22 November, men af motionären återkallad samma dag.
Prot. 1862 fy 1863. 11 Sami. 4 At'd. 27 210 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
M. linndahl från Skaraborgs ian, om skyldighet för Embets- och Tjensteman alt, vid resor i och för tjensten, ä ort der ångbåts- eller jernvägskommunikation varit för honom tillgänglig, beräkna sin resekostnad derefter.
Då såväl
Stalén soia den enskilde bekostat så stora summor och nedlagt så mycken omsorg i och för lättnaden af våra kommunikations-anstalter, och dessa företag framskridit så långt, att särdeles under sommartiden, så länge sjöfarten är öppen, finnes utväg att både skyndsamt och beqvämt besöka de flesta orter inom vårt Iand, utan alt behöfva anlita skjutskärran, och då jernvägsanläggningarne hunnit till den utsträckning de hafva, och som medför den fördelen, jemte många andra, att under hela året vara tillgängliga, så anser jag, att tiden nu är inne, att Staten såväl som den enskilde bör komma i åtnjutande af de fördelar, som häraf kunna vinnas.
Redan har detta fått sin tillämpning med afseende på åtskilliga transporter för Statens räkning, men med afseende på Embets- och Tjenstemännens resor i tjensten, för hvilka de hafva att beräkna ersättning af Staten, kommuner eller individer, har tillämpning häraf icke skett på resekostnads-beräkningen, ehuru deras resa skett med ångbåt eller jernväg, utan upptages i räkningen såsom verkställd genom gäst— gifveriskjuts efter den tid och det hästantal, som reglementet bestämmer.
Med anledning häraf får jag vördsamt föreslå alt stadgas må: den som gör resa, för hvilken han har i lag stadgad rätt alt fordra ersättning, skall, der ångbåtslinie eller jernväg är för honom tillgänglig, beräkna sin resekostnad, med afseende på dessa fortskaflningsmedel, för den del af vägen och för den tid, han dem kunnat begagna.
Ölverlemnade åt Utskottet att bestämma den klassifikation, som må anses behöflig, med afseende på Embets- oell Tjenstemäns olika samhällsställning, förbehåller jag mig att vid frågans behandling i Utskottet lemna den vidare belysning af föreskriftens nödvändighet, som af omständigheterna kunna föranledas.
J. M. Lundahl, från Skaraborgs län.
N:o 147. 211 N:o 147.
Af Angnst Petersson från Jönköpings län, att utskänkning af vin må underkastas samma vilkor och kontroller, som utskänkning af spirituosa.
Ehuru man ej kan förneka, all de under sednare lider åstadkomna förändringar uti författningarna, angående bränvins tillverkning och försäljning, medfört lyckliga resultat, har dock vinningslystnaden här och der inom landet funnit medel alt kringgå författningen, angående oloflig lörsäljning af spirituosa; så t. ex. afyltras på, snart sagdt, alla gästgifvaregårdar såväl sorn på andra ställen, der till följd af folksamling kan förmodas afsättning, en likör—blandning, som säljarne benämna vin, deruti dock vinet utgör minsta ingrediensen, utan består denna vara hufvudsakligen af bränvin och andra för helsan skadliga ämnen, i anseende till varans sockerhalt, har denna vid anställd profning ej kunnat visa någon gradstvrka, ehuru den dock är ganska rusgifvande.
För att fördyra och således förminska afyttringen af slik dryck, som för helsan måste vara högst skadlig, föreslår jag: alt utskänkning af vin underkastas samma vilkor och kontroller, som utskänkning af spirituosa; Köpmän böra dock så tillvida bibehållas vid de rättigheter, de för närvarande ega vid vinförsäljning, alt minsta qvanliteten, som afyltras, ej får understiga tvänne kannor.
August Petersson, frun Jönköpings län. 212 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af Angust Petersson från Jönköpings län, om indragning af Begemmlssknfvare-ljensterna.
Af rikets civile tjenstemän tyckes regements-skriivaren vara öfverflödig och således kunna indragas.
Dess hulvudsakliga befattning är att inkassera de löningsruntor, sorn till mililärernes aflöning äro anslagna, uppbära arrenden a! utarrenderade militie—boställen, samt de sålunda inkasserade penningarne till vederbörande, utbetala; att, med ett ord, egentligen handhafva regementets gemensamma lönefond.