Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dock mig behagade den på höjden; ty ej allenast hafvet och staden, utan äfven fruktbara odlade fält och skogar syntes der.
Öfverhufvud vet jag ingen plats som så behagat mig som Havre, och jag tänkte: kan jag någongång disponera öfver tid och pengar, ville jag här förlefva en sommar och bada; men då skall jag bo på höjden.
Folket förekommer mig här gladt och präktigt, qvinnorna förtjusande och gentila; hvilken kontrast emot de plumpa Tyskorna!
Sjelfva vår bonne, en gammal säkert 40 årig qvinna, när hon första aftonen bäddade åt oss och parlerade sin fina Franska med en gentilesse, som man hos oss knappt finner i de finaste sällskaper, höll på att röfva mitt hjerta.
I Hamburg var min Stubenmagd en kanske 18 årig och ganska vacker flicka, men så flunsig och smutsig att jag såg bort när jag såg henne.
Öfriga qvinnor jag här sett på gatorna hade alla samma finhet och lätthet, samma retande behag, ehuru ej det minsta sköna eller grant klädda, tvärtom helt simpla och vanliga, trippande på de nerregnade gatorna och lyftande helt ogeneradt upp kjortlarne ända till knäet.
Man ser dem äfven mycket såsom säljerskor i magazinerna, som äro splendida och granna, öfverträffande de Petersburgska; der förekomma de mig ofta så förförande att jag ej tordes gå dit för att handla, ty jag hade visst ej kunnat neka att köpa hvad helst säljerskan bjudit ut åt mig.
Vid hemkomsten hade jag tillfälle att se huru gatpojkarne här behandlade en drucken gammal qvinna, som helt oskyldigt tycktes gå fram och njuta af sitt rus, men hastigt blef omringad af en hop tjufpojkar som kastade på henne all möjlig smuts från gatorna och rännstenarne; detta fann jag vara alldeles icke vackert gjordt af de annars så artiga Fransmännen.
Bättre är då gatpojkarnes i Hamburg sätt att gäckas med de druckna, att nemligen illistigt under en oupphörlig sång af: "bringet dat svine to svinemark hin", föra dem omkring tills de slutligen få dem ända fram till svintorget och der lemna dem i fred.
Men fylla och rus lär i fransmännens ögon vara något ansenligt fulare än i Tyskarnes.
(Ur bref till enkefru Wallin.)
Onsdagen den 23 upptogs af visitation af våra saker, som här är mycket sträng, och viserandet af våra pass, och när vi voro färdiga dermed var det för sent att tänka på affärd denna dag.
Ehuru vädret var fult gick jag dock ut med en Wienare, som varit min reskamrat hit på ångfartyget och händelsevis kom att bo i samma rum med mig på värdshuset der vi togo in i Havre, emedan der då ej funnos flera rum lediga.
Staden har det vackraste läge man kan tänka sig: på ena sidan det stora öppna vida hafvet, på den andra en vik deraf i hvilken Seine-floden faller med en stor, vid mynning, stränderna rundtomkring med mycket höga sluttningar, ofvantill betäckta med skog eller annan grönska, så småningom sänkande sig till närmare vattnet, hvari de slutligen brant stups ner och visa en sandmur, som säkert af vattnets och stormens ras deremot erhållit ett fullkomligt utseende af fästningsmur.
Sådan var äfven hela den långa stranden af Normandiet, längs hvilken vi seglade, och tycktes vara en af naturen bildad fästning mot England, som syntes på andra sidan; men det sednare med sitt Dover förekom mig dock högre.
Isynnerhet gladde jag mig tisdagsaftonen, då jag midnattstid stod på däcket och i det vackraste väder under en stjernklar himmel betraktade det i kölvattnet af vårt fartyg perlgnistrande hafvet, till höger tvenne båkar som lyste från England, till venster tvenne blinkfyrar från Frankrike och ofvanom mig de tindrande stjernorna, bland hvilka tvenne lyste framför de andra, nemligen nordens och söderns stjernor.
Men till
Havre igen -- sjelfva den egentliga staden, som ej är särdeles stor, ligger i djupet af en sådan sluttande Normandisk strand, genomskuren af kanaler fulla med skepp och fartyg från alla verldens ändar, hvilka man här har det sällsamma nöjet att se ligga än i fullt vatten, än på torra landet.
Här är nemligen stark ebb och flod, så att vattnet hvarje sjette timma faller ut och fyller sig igen.
Ehuru jag var beredd derpå och redan i Hamburg sett dylikt, ehuru i ringa grad, var jag dock högeligen förundrad då jag om morgonen steg upp och genom fönstret, som vette utåt hamnen, tittade ut och såg fartygen ligga i gyttjan så att kölen syntes; men hvad än mer roade mig voro pojkarne och gubbarne och gummorna, som stego och trampade omkring till knäs i den djupa gyttjan för att söka skatter som möjligen förlorats i den.
Derunder hemtade den här så kallade la bonne, det vill säga qvinnan som städar rummen, in mitt kaffe, som här och öfverhufvud öfverallt i Frankrike smakar helt annorlunda och tusendefalt bättre än annorstädes, der jag haft tillfälle att smaka det; jag har redan här fått en försmak af det äkta Mokka-kaffet och blifvit en stor älskare af detsamma.
Thé, som hemma var min älsklingsdryck och hvarförutan jag nästan tyckte mig ej en enda afton kunna somna lugnt, har jag sedan jag lemnat Hamburg, der man fick ett utmärkt godt thé, druckit blott tvenne gånger i Frankrike; den ena gången första aftonen i Havre, emedan vädret var så ruskigt och regnigt, den andra just nu i Lyon der vädret är fullkomligen lika fult och emedan jag just skrifver till er på en stund, då j troligen sitten vid ert trefliga thébord.
Jag sitter nu i en liten kammare, hvars enda fönster vetter utåt en gård, jemt så stor och bred att jag med utsträckta armar räcker från ena ändan till den andra.
Fönstret, så stort det ock i sjelfva rummet ser ut att vara, är sålunda nära omslutet af trenne 4 våningar högt sig sträckande väggar, och som det är i andra våningen får jag titta högt upp, för att få se en liten fyrkantig bit af den tjockt molnbetäckta och regnande, men dock litet ljusgifvande himmelen.
Den öfriga delen af rummet är upptagen af en stor säng med gardiner, som kunde rymma minst 4 personer.
Med största nöd har jag kunnat hala ett litet bord fram, för att skrifva detta bref på och äta min middag kl. 6.
Derefter ville jag smaka på théet här och beställde mig det.
Så hemtades mig en kanna och en skål, ty här dricker man théet, såväl som oftast kaffet, ur en skål eller spilkum, just sådan ungefär som vi bruka hemma till såsskål, och dertill får man en stor matsked för att röra om sockret.
Men i ordning med frågorna -- jag var vid Havre.
Så fult och småttregnande vädret än var den dag jag låg der öfver, kunde jag ej hålla mig från att gå och simma i Nordsjön.
Vädret var från hafvet och vågorna vräkte in höga mot stranden, der badinrättningen var, och vattnet hade en bitter stark sälta, hvars make jag alldrig än kännt och hvarmed vårt vatten på långt när ej kan jemföras, och som jag sedan mest hela dagen efteråt tyckte mig känna i kroppen.
Men hvad som mest förundrade mig och säkert äfven mest skall förundra och kanske skrämma er, var att i detta oändliga tal af badare, som der voro, fruntimmer och herrar badade i öppna sjön om hvarannan.
Hvar och en klädde sig uti ett litet numreradt, för hvar och en enskilt bestämdt skjul på stranden, ett godt stycke från vattnet, emedan floden annars skulle föra bort det, och derifrån spatserade man helt tranqvilt ut på smala plankbroar i hafvet, sålunda att längs den långa stranden först en viss terrain är bestämd för herrar, omedelbart derintill en för fruntimmer, närmast derinvid åter en för herrar och derbredvid en åter för damer, så att de råkas pêle mêle uti vattnet om de vilja.
Dock bör härvid märkas att fruntimren äro uti en fullständig badekostym, täckta från hufvud till fot så att blott ansigtet synes.
Det förstås att med denna kostym coquetteras lika mycket om ej mera än vanligt, och jag såg ett närmast mig badande fruntimmer, som var kostymeradt à la Turque och så intagande vackert, som någonsin en najad eller sjönymf kunnat vara.
Äfven forstås af sig sjelft att herrarne ha simbyxor, som fås vid ingången till badinrättningen.
Efter badet gick jag och spatserade omkring.
Den sluttning, i hvars slut den egentliga staden och hamnen äro belägna, är upptagen af en förstad eller villor eller hvad det månde vara, nog af den är fullbyggd med vackra stenhus, hvart och ett omgifvet af en trädgård; deremellan gå gator slingrande sig uppåt, emedan de blefve för branta om de gingo rakt upp ända till den högsta toppen, som utgör en stor vidsträckt flacka med den härligaste utsigt öfver hela trakten.
Hvarthelst man härifrån ser, är allt skönt: hafvet utan land framföre, sluttningen med sina vackra villor och trädgårdar nedanför, samt staden med sina kanaler fulla med skepp; längre bort på samma sida den stora djupt in i landet gående hafsviken, på hvars ena sida Seinen faller ut, medan den på de andra är omgifven af fästningslika stränder; på fastlandssidan utsigten öfver Normandies rika fält med der kringströdda hjordar.
Detta var åtminstone för mig bland det vackraste jag sett.
Men anblicken från staden af den terasslikt sig höjande sluttningen var ej heller sämre, öfverhufvud var Havre i alla afseenden en stad som behagade mig nästan mer än alla andra dem jag hittills sett.
Jag tyckte mig alltför gerna vilja här tillbringa några veckor af en vacker sommar; men dertill kan framdeles bli tid, nu var det ej.
Den 24 således om morgonen gingo vi om bord på ett litet ångfartyg allt ännu under mulet väder och stark blåst, som häfde höga vågor in i hamnen derifrån vi gingo ut.
Roligt var det isynnerhet att se när vi just hunnit ur hamnen, der vågorna dock bröto sig något i sin styrka, ut på flackan der hela Nordsjön låg på och gaf fartyget en knuff, så att alla passagerare som tagit sina stolar och satt sig i ordning, hvar och en i sin krets att njuta af färden och sällskapet, blefvo kastade huller om buller från sina platser, under skrik af barnen och stort tumult bland alla.
Dock voro vi snart inne på Seine-floden, der gick ingen sjö och ehuru stormen brusade kring dess höga stränder hann den dock ej dess vatten.
Småningom hade nu äfven blåsten jagat bort molnen och klarat himmeln, så att vi i det vackraste väder gjorde den vackra färden Seine uppföre.
Stränderna bibehöllo i början och långt uppåt sin hafsnatur, sådana de voro längs Normandies kust, höga och med brant sluttning stupande ner i floden, men derunder till största delen gröna och antingen skogbevuxna eller odlade till åkerfält och afdelade med små alléer eller rader af trän, som bildade gärdesgårdar och gingo ända ut i flodvattnet.
Den andra sidan af floden var deremot jemnare, dock äfven den här och der afbruten af höjder, och det vanligen så, att der den ena stranden var hög var den andra något lägre och tvärtom.
Dessa höjder voro inga egentliga berg, utan tror jag, hårdnad och liksom sten blifven sand.
Floden afdelades som oftast af små holmar med långt ut i vattnet utskjutande rik grönska med träd och buskar, som hängde ut öfver vattnet.
Ju högre upp vi kommo aftogo småningom höjderna och trakten blef mera landtlig, men äfven nu allt lika intagande.
Passagerare funnos om bord till ett stort tal kanske öfver 100, deribland flera Engelska familjer, hvaraf isynnerhet tvenne små barn, kanske om 10 år, en gosse och en flicka, isynnerhet roade mig.
När alla andra barn skreko och föllo omkull vid den första skarpa stöten vi fingo i hamnen, och flera gamla personer lågo sjösjuka och ömkliga, gingo de raskt omkring och sjöngo en Engelsk sjömansvisa.
Mången rolig och munter scen såg man här bland den stora folkhopen.
Men det bästa var att ingen generade sig, hvar och en tog fram sitt lilla matknyte eller sitt Franska bröd eller ostbit eller hvad helst han tagit med sig och sparade så in hvad kosthållaren annars hade förtjent öfverhufvud gjorde den vackra trakten, (hvilken såsom jag sedan hörde af vidtberesta Fransoser, skall vara nästan obestridligt den vackraste i deras land) det roliga och mångblandade sällskapet och det vackra vädret, denna färd för mig bland de angenämaste jag gjort.
Hvad jag saknade och isynnerhet här saknade, var någon god vän och reskamrat af mina landsmän.
Men alltid skall något fattas.
Middagstiden efter omkring 8 timmars färd framkommo vi till Rouen, der tiden ej medgaf oss annat än att äta en hastig middag och i förbigående betrakta den såsom skönast i hela Frankrike ansedda gamla kathedralkyrkan.
Dagb. Aug. 24.
Bittida om morgonen kl. 6 gingo vi om bord på ångpakettbåten La Seine.
Vädret var väl ej numera regnigt, men luften var tjock och blåsten stark.
I stort sällskap af minst 100 personer gingo vi af.
I kanalen var ännu temmeligen lugnt, så att hvar och en såg nyter ut och lagade sin stol i ordning och satte sig; men vi hade knappt hunnit ur hamnen förrän en stor sjö kom vräkandes på oss från sidan och rutsch! alla stolar vräktes omkull med dem som så behagligt tagit sin plats på dem, och barnen började skrika och fruntimren visade förskräckta miner.
Emellertid gick kaptenen, som såg barsk ut, och skrek och kommenderade och vi gingo så småningom framåt till Seinens stora ståtliga mynning, som dock är omkring en half eller hel timmas väg ifrån Havre.
Unden denna färd, som verkligen gick i hög sjö, blefvo många sjuka, både karlar och qvinnor, och spydde rätt hjertligt öfver bord samt på däck, och lågo bleka glömmande all etikett i egna och andras spyor.
Spektaklet var löjligt, isynnerhet första stöten, då alla rullade omkull.
Snart kommo vi in i Seinen: här gick lugnare sjö och alla repade mod och drucko ett glas sockervatten, för att skölja ner den bäska smaken och ställde sig i ordning att betrakta landet, som äfven nu längs floden bibehöll lynnet af Normandies strand emot hafvet, blott att det här var mera odladt och sandhöjdens sluttningar bevexta med buskar och småskog.
Samma karakter behöllo stränderna ända fram till Rouen.
De voro i allmänhet de vackraste jag sett och jag vet intet, som mer kunde fordras, om ej verkliga granitberg; ty sådana voro alldeles ej att finnas här.
För öfrigt ansenliga höjder, som sänkte sig än brantare, än mera sluttande till de rikaste och mest odlade dälder, i hvilka ofta låg en by eller liten stad, här och der på höjderna ruiner efter gamla slott; floden var fullsatt med holmar, dels mindre, dels större, som åter af små kanaler voro afdelade i små holmar, alla med den yppigaste vegetation, som gick ända ner i vattnet.
Det egna tyckte jag mig bemärka med stränderna att de turvis omvexlade i karakter, än var den ena hög och den andra deremot stående låg, än åter tvärtom.
Också skall Seine-floden, såsom jag sedermera hörde af en vidtberest Fransos, vara den vackraste och i allmänhet denna trakt den skönaste i Frankrike.
Men det var svårt att veta hvart man hellre skulle se, på den sköna naturen omkring oss, eller den sköna naturen om bord.
Mina ögon hade genast i början fallit på ett sällskap fruntimmer, bland hvilka en var en verklig skönhet.
De voro fyra, af hvilka hvar och en hade sitt barn och hela sällskapet blott en man, som såg ovanligt human ut.
Jag kunde ej begripa att de skulle vara Fransyskor, ty dertill voro de mig ändå för fina och eteriska.
Jag gick närmare och hörde verkligen till min glädje att tvenne af barnen, en gosse och en flicka af kanske 4 år (de tvenne andra barnen lågo ännu i sina mödrars famnar), glada gingo omkring på det temmeligen ostadiga däcket och sjöngo: "merrily of the waves we go", under det att några Franska barn, deribland en för öfrigt den raskaste 4 årige gosse, låg i pappas famn och halfgret; ty ehuru vädret hade klarnat upp till en skön och vacker dag, kommo dock ideligen starka och häftiga byar från höjderna, som ofta vräkte vår ångbåt åt sidan.
Flere andra grupper af muntra och glammande, halft skrålande Fransoser och Fransyskor och af lugna, tysta Engelsmän och Engelskor suto omkring på däcket och togo fram sina matpåsar helt ogenerade för dem som möjligen hade lust att gapa på dem.
Bland passagerarne voro mest Engelsmän, bland hvilka af akter-passagerarne en familj med 2 gossar och 2 flickor, det ena paret skarpt brunett, det andra fullkomligen blondt, som utomordentligt behagade mig och hade skarpt markerade Engelska eller Skottska ansigten af omkring 15 år.
I jemförelse med de Engelskor jag här såg, förlorade sig dock mycket Fransyskorna.
Allt detta gaf anledning till mycket gapande för mig och jag visste ofta ej hvart jag skulle titta och vända mig, så att de 6 timmar, vi voro på väg, förgingo nästan utan att jag pratade eller meddelade mig med någon, såsom en kort stund.
Fartyget var i allo elegant och väl inredt, besättningen hygglig och artig; men kosthållaren, hos hvilken jag tog en beefstek för en franc, var dyr.
Hela farten var i det hela taget den angenämaste jag gjort i min tid, blott jag hade haft någon menniska som jag kunnat prata med; men mina tvenne reskamrater, en handsk makare från Wien och en paraply makare från Köpenhamn, till börden en Fransos eller såsom jag hellre tror en Jude, voro mig alltför heterogena.
Dock Wienaren var en godmodig
Tysk och treflig nog, men passade mig ej.
Middagstiden kommo vi till Rouen, bestyrde genast om våra sakers framskaffande till jernvägen och gingo så att bese den stora kathedralen, hvilken vi nu hunno blott utvändigt beskåda.
Den är, såsom jag hört, en af de berömdaste i Frankrike.
Det förunderligaste och genast mest i ögonen fallande är det höga, i konstfullt genombrutet arbete af metall gjorda tornet, och sedan det öfverallt på utsidan anbragta fina arbetet af samma slag, allt så luftigt och så fint att man tycker minsta väderfläkt skulle bryta det.
Häruti fann jag en stor kontrast emot de kyrkor jag sett i Hamburg och Lübeck, hvilka alla förekommo mig något för tunga och plumpa.
Kl. 3 reste vi af på jernvägen.
Sjelfva pavillonen i Rouen tycktes ännu vara blott provisorisk; men för öfrigt var allt nobelt och godt.
Vi dels följde Seinens strand dels foro öfver den, och trakten var allt ännu lika: omvexlande sandhöjder och dälder, rikt odlade och fullsatta med byar och köpingar.
Här tycktes floden, som ju högre man kommer uppåt aftager i bredd, dock förlora mer och mer af sin hafsnatur och antaga ett mildare och upplandslikare utseende; öfverallt afdelad af de busk- och fältrikaste holmar i flera och mångfaldigt sig grenande armar, hvari små hamnar för båtar bildades genom uthuggningar af i floden utvexande småskog och buskar.
Husen här i byarne voro alla hvitlimmade, icke såsom i Tyskland tegelstensröda med hvita kalkränder, icke heller så tunga och tjocka som der.
Men hvad jag här saknade var gärdesgårdarne af små täta buskar, sådana man har öfverallt i Tyskland.
Väl voro här på några ställen åker- och ängsfälten skilda genom alléer af höga träd, hvilket visserligen gaf landet ett pompösare utseende; men det var endast på få ställen.
Hvad som mest förundrade mig på sjelfva banan, var farten i de genom stora sandvallar gräfda hvalf, hvaraf det längsta räckte 7 1/2 minut att genomfara i kolsvart mörker, och i hvilket vi äfven mötte en annan ångvagn som med hiskelig fart ljungade förbi och med elden från sin machin half-upplyste den smala och mörka vägen.
Det var verkligen hiskligt och jag kom ovillkorligen ihåg
Sindbad då han begaf sig på måfå in på den underjordiska floden.
Kl. omkring 9 kommo vi till Paris, der genast efter utstigandet ur vaggonerna alla saker bragtes tillsammans i ett stort rum och sorterades efter den plats deras ägare innehaft.
Vi fingo lyckligtvis snart och hastigt reda på våra, oaktadt den förfärliga trängseln, hojtandet och fjäskandet; men knappt hade jag fått min lilla kappsäck och nattsäck i handen, så kom en karl som med våld ryckte kappsäcken ur min hand och likaledes min reskamrats, bad oss packa dem på hans rygg och då jag frågade hvad han hade att göra med oss och våra saker, helt simplement började beskärma sig öfver att ha att göra med folk som ingenting förstod, och mir nichts dir nichts förde bort dem sedan de åtskilliga gånger vid uppackningen på ryggen fallit ner och en gång äfven gåfvo en dugtig knuff åt en bredvid stående tullbetjent.
Jag följde med och när vi ändtligen kommit ut, frågade jag ännu helt uppbragt hvad han var för en karl och hvad han ville; men intet hjelpte, han bara skrattade och beklagade sig öfver mitt oförstånd, förde våra saker in i en vagn och oss efter, och när vi väl voro inne bad han oss vara goda och betala en franc, som gjordes; derefter en annan karl som skulle ha några sous; och så frågades hvart det skulle bära af, och då jag uppgifvit det af Ingman mig rekommenderade Hotel du Luxembourg, hördes "allez", och så bar det af genom Paris' gator och räckte nästan en half timma innan vi kommo fram.
Redan på denna väg foro vi genom rader af de finaste och gentilaste boutiquer och intrycket var i allmänhet stort och pompöst.
Aug. 25.
Efter intaget kaffe begåfvo vi oss genast ut på vandring kl. omkring 8, vandrade längs vår Rue de la Harpe öfver
Mikaels bron in i la cité, der längs kajen till kyrkan
Notre dame, besågo den ut- och invändigt, bestego sedan tornet och hade här den fullkomligaste öfverblick öfver Paris' oändliga massa af hus och monumenter, hvilka tillsammans först sågo ut som ett chaos.
Sedan gingo vi omkring på gallerierna och orgeln och några andra små kryphål, der vi slutligen alltid stannade vid någon låst dörr, som jag inbillade mig skulle leda in i någon slingrig gång.
Gerna hade jag vandrat här omkring en hel veckas tid för att få reda på alla Qvasimodos snår och hvalf, men nu var jag här blott för att se och hade ej mera tid än några timmar.
Allestädes spejade mina ögon efter Qvasimodo, men de kunde ej upptäcka annat än artiga och vackra Fransoser, som för en liten pour le garçon släppte oss in i tornet.
Hvad som föll mig i ögonen var att under gudstjensten, som nu påstod, se målaren gå omkring och copiera basreliefer hvarmed väggarne voro fullsatta.
Sedan gjorde vi en tour till palatset les Tuileries och dess trädgård, vandrade öfver
Place de la Concorde, der det ryste i mig vid hågkomsten att Ludvig XVI med sin gemål här blifvit halshuggen, och der nu den ståtliga stora Egyptiska obelisken står.
Sedermera, lockad mera af Almqvists Gabriele Mimanso än något annat, gick jag att se en representation af Kavaloraman, som verkligen är förunderlig, men dock snart blir tröttande.
Mig lyckades ej att här få se någon obekant skönhet, hvars bekantskap kunnat vara värd att eftersträfva; hela auditorium (ty taflan förklarades äfven punkligt af en osedd person) bestod af mig och min följeslagare, tvenne andra män och en gammal Engelsman med sin lika gamla fru, hvilka sistnämnda dessutom hela spektaklet föga tycktes behaga.
Derefter vandrade vi ännu litet omkring, gingo så in i Nya Magdalena kyrkan, den praktfullaste och pompösaste jag sett, men i en nymodig stil, med trenne stora nästan helt och hållet förgyllda kupoler, ifrån hvilka allena ljuset faller in i kyrkan; för öfrigt på väggarne och pelarne fullsatt med taflor och statyer, alla såsom de förekommo mig i en nyare stil.
Skall och kan en kyrka i våra tider byggas, beräknad på att genom prakt imponera, så blir denna säkert oöfverträfflig.
Sedan gingo vi öfver Vendôme-platsen och bestego den ofantliga Napoleons-kolonnen, från hvars galleri i toppen man hade nästan samma utsigt som från tornet på Notre dame.
Något husligt var att stå der uppe, likaså upp- och nergången på den smala trappan.
Vi gingo derefter in i kyrkan S:t Roche, i hvars yttersta bakgrund man utöfver tvenne andra chor ser Kristus på korset med Magdalena knäböjande bredvid i sculptur, hvilket på det långa afståndet tar sig oändligt väl ut.
Der invid är Kristi grafläggning i basrelief, äfvenså högst naturlig, och längs väggarne Kristi passions-historia, framställd tror jag i 12 stationer.
Derefter voro vi i ännu en kyrka S:t Germain l'auxerrois, hvilken jag ej fann vara något särdeles; men jag var ock nu alldeles uttröttad af det myckna jag sett.
Efter middagen, som intogs kl. 5 hemma i vårt hotel, gjorde jag ensam en tour ånyo genom Tuileries-trädgården och Champs elysées, der nu var mycket folk, musik och andra lustbarheter.
Jag hörde här på en militär-musik, som var sammansatt af 7 olika sorts horn, 2 klarinetter och 1 piccoloflöjt, som allt tog sig ganska bra ut, ehuru jag tyckte hornisterna ingalunda voro bättre än våra Finnar och ej hade den vackra ton i sina instrumenter som de.
Här och under hemvägen såg jag intet anstötligt af glädjeflickor eller annat, allt var anständigt ehuru folkmassan var stor.
Aug. 26.