Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet ej funnit skäl att frångå den redaktion af densamma, som finnes i gällande lag och som blef af sednast församlade Ständer beslutad.
Utskottet har derföre utbytt orden den han ej dräpa ville mot uttrycket •men utan afsigt att dräpa.
Domstolen på grund af de utaf förra riksdagens Lag-Utskott anförde motiv befarat, någon viss Bih. till II.
Brot. 1862 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Raft. 4 26 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. uppfattning af begreppen ”i uppsåt att döda” och ”utan afsigt att dräpa” kunna anses sanktionerad.
En definition af dessa begrepp kan ej tillfyllestgörande lemnäs i ett lagstadgaude och bör ej heller der förekomma.
Det är derföre att gällande lags redaktion synts
Utskottet vara att föredraga framför den föreslagna, som Utskottet funnit den förra böra bibehållas.
Ur 6 §, som stadgar att ”om lifstidsfånge begår dråp, som i 3 eller 4 § sägs, och omständigheterna ej äro synnerligen mildrande, skall han mista lifvet”, har Utskottet uteslutit ordet synnerligen, hvarigenom detta stadgande blifvit stäldt i harmoni med hvad på andra ställeu blifvit i afseende å dödsstraffet af Utskottet föreslaget; och torde det för öfrigt knappt behöfva erinras att det här förekommande dödsstraff är absolut endast till utseendet.
Åt 43 § har Utskottet ansett böra gifvas den lydelse, som den eger i gällande lag, d. v. s. att det i förslaget befintliga lista mom. deraf skulle utgå.
Ett sådant moment var jemväl föreslaget, då den härutinnan gällande lag, eller Förordningen om mord, dråp och annan misshandel, af Rikets Ständer autogs; men då varande Lag-Utskott afstvrkte detsamma på de skäl, att det vore af vigt att ur lagstiftningen utesluta hvad som tillhörde doktrinen eller rättsvetenskapen, — att redan språket i detta moment häntydde derpå, som skulle den deri uttryckta sats vara uttalad, icke af lagstiftaren, utan af rättsläraren, — att satsen ock re dan vore antagen i lagskipningen och således öfverflödig i lagen, — samt att den vore öfverflödig äfven derföre att §:ns sista moment för den uppmärksamme granskaren indirekt tillkännagåfve hvad genom det första velat uttryckas.
I enlighet med hvad Lag-komitéens och Lag-beredningens förslag innehålla, har Utskottet ansett sådan misshandel, som i 12 eller 13 §§ sägs, icke böra, utan angifvelse af målsegandon, få af allmän åklagare åtalas ens i det fall, att misshandeln skett mot skyldeman i rätt uppstigande led, i följd hvaraf en restriktion jemväl i sådant hänseende blifvit af Utskottet införd i 45 §.
Det är i familjens rätt förstådda intresse, som denna inskränkning funnits nödig.
Ty har det felak tiga barnet erhållit sina föräldrars förlåtelse, samt frid och försoning åter blifvit rådande inom familjen, skulle den felaktiges ryckande derutur och bortsläpande i fängelse ofta drabba lika tungt föräldrarna som barnet.
Äfven en annan inskränkning har af Utskottet blifvit i 45 § föreslagen, — nemligen den, att allmän åklagare ej skulle få, utan målsegandes angifvelse, åtala ringare misshandel föröfvad å sabbat.
Den omständighet, att brottet skett å sådan tid, utmärker nemligen icke, att det åstadkommit förargelse hos någon annan än målseganden, hvilket deremot kan antagas vara förhållandet, då brottet blifvit föröfvadt vid sådant tillfälle eller å sådan ort, som i 11 Kap. 9 och 15 §§ omförmäles. 15 K AP.
Om brott emot annans frihet.
De absoluta straffbestämmelserna i 1, 12 och 15 §§ hafva, på förut angifna grunder, töranledt de af Utskottet i samma §§ föreslagna straffnedsättningar.
En annan straflmildring är af Utskottet föreslagen i 9 §, i anseende till de synuer - Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 27 ligen mildrande omständigheter, som ej sällan visat sig vara förenade med detta brott, hvilket till och med stundom begåtts af rent oförstånd, utan all dolus.
I 20 § har Utskottet utbytt ordet sin emot hennes, såsom grammatikaliskt rigtigare.
Yid detta kapitel har Utskottet jemväl haft att pröfva en under diskussionen inom Högvördiga Preste-Ståndet deremot gjord anmärkning.
I sammanhang med framstäldt yrkande om utsträckning af allmän åklagares åtalsrätt i afseende å de brott, som i 1 och 2 §§ af 17 Kap. omförmälas, till hvilket yrkande Utskottet här nedan återkommer, har en talare jemväl yrkat en tjenlig omarbetning af de delar utaf 15 Kap., som angå ”förbud mot åtals anställande.”
Anförandet utmärker, att det egentligen är kapitlets 16 §, som talaren afsett.
Denna §, som, i afseende å våldtägt och andra dermed likartade brott emot qvinnofrid, gör allmän åklagares uppträdande beroende af målsegandens angifvelse, kan dock Utskottet ej finna annat än af tvingande omständigheter förestafvad.
Utskottet känner ej någon nyare kriminallag, hvaruti ifrågavarande princip icke är iakttagen, och redan i den nu hos oss gällande lag är stadgadt: ”Nu är qvinna våldtagen, och gifver det ej genast tillkänna, och kärer ej derå vid nästa Häradsting, eller inom en månad inför Rätten i staden; håfve ej sedan makt att öfver våldet klaga, der hon ej laga förfall viser.”
Skälen för ifrågasatta inskränkning äro flerehanda.
Ett af de vigtigaste ligger i brottets egen natur, hvilken innebär, att det är hardt nära omöjligt för någon annan än qvinnan sjelf att veta, huruvida brottet verkligen blifvit begånget, och att det, emot hennes förnekande derutaf, vore nästan omöjligt att bevisa detsamma.
Ett annat är den ytterligare skymf, qvinnan sjelf måhända stundom skulle anse sig lida, om handlingen emot hennes vilja gjordes till föremål för offentligheten, en åtgärd, hvarigenom, i sådant fall, emot hennes blygsamhets- och sedlighetskänsla skedde en moralisk förgripelse, jemförlig med den fysiska, mau genom rättegången ville straffa.
Ett tredje skäl är, att den försoning, — den upprättelse genom äktenskap, — som kunde vara i fråga, gjordes genom rättegången snart sagdt omöjlig; och skulle man väl vilja beröfva den våldförda qvinnan möjligheten af en sådan upprättelse, om hon dermed vore tillfreds?
— Utskottet måste således gilla förslagets stadgande i denna del. 16 KAP.
Om falsk angifvelse; så ock om annan ärekränkning.
Do onda förändringar, Utskottet i detta kapitel funnit nödiga, äro dels jemkning i straffbestämmelserna i 3 §, i följd af Utskottets åsigt att ej stadga absoluta straff samt i anledning af Utskottets beslut att föreslå suspensionsstraffets bibehållande, — dels ock en, i följd af förändringen i 14 Kap. 35 §, dermed likartad förändring af 12 § i förevarande kapitel. 17 KAP. Om äktenskapsbrott.
På sätt ofvan är antydt, har under diskussionen inom Högvördiga PresteStåndet anmärkning blifvit gjord emot detta kapitels 3 §, och äfven utaf en leda - 28 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. mot af Ridderskapet och Adeln hafva dermed likartade anmärkningar blii vit framställda.
En talare inom förstnämnda Riks-Stånd har till och med yrkat hela §:ns uteslutande, under förmälan att densamma skulle “förbjuda åklagare uppträda i horsbrott förr än äktenskapsskilnad vore vunnen.11
En enda blick på §:ns innehåll vederlägger dock detta antagande.
Den stadgar fyra fall, då allmän åklagare eger uppträda: l-.o då den oskyldiga makan brottet till åtal angifvit; 2:o då för det brott skilnad i äktenskapet blifvit sökt; 3:o då mannen efter lagsökning ålägges att gilva underhåll till barn, som blifvit i hordom afladt; och 4:o då brottet eljest under allmänt åtal hörer.
I intet fall är således sjelfva åtalsrätten allmän åklagare beröfvad; men då ej något af de tre sista fallen äro för handen, är, såsom förstberörda stadgande utvisar, hans uppträdande betingadt af en föregående angifvelse af den oskyldiga makan.
Det är då denna enda rätt — rättigheten att angifva — som man ej ens i detta fall ville förbehålla åt den förnärmade makan allena, utan som skulle lösgifvas åt en hvar, som spejade i makarnas husliga lif.
Men härigenom skulle lagstiftaren gifva sig ut på ett fält, hvarifrån han, vid närmare eftertanke, icke lärer undgå att rygga tillbaka.
Han skulle nemligen härigenom prisgifva det husliga lifvets eljest fridlysta område åt skandalen och den allmänna skadeglädjen.
Den enskilda hämnden, afunden, förföljelselustan skulle ej allenast strafflöst, utan liksom uppmuntrade dertill af lagen, kunna intränga i familjens innersta förhållanden och afslöja desamma för offentligheten.
De skulle ega att tillintetgöra den möjligen återställda friden, den träffade försoningen inom familjen, — att sönderslita ett, efter den ena makans felsteg, redan återknutet familjeband.
Ty otvifvelaktigt äfventyrade man, att försoningen blefve tillintetgjord, familjebandet sönderslitet, om man, i ett fall som detta, egde rycka den ena makan ur den andras armax1, bortföra henne i fängelse och på begge makarnas, äfven den oskyldigas, bekostnad gifva näring åt allmänhetens skandallystnad.
Äfven den oskyldiga makan kunde nemligen derigenom blifva straffad och det på dubbelt sätt: först genom förlusten af sin återförvärfvade husliga sällhet, och sedan genom den skymf, som enligt det allmänna föreställningssättet jemväl drabbade den oskyldige genom offentligheten.
Det må vara sannt, att exempel kunna anföras, då den brottsliges befordrande till ansvar, utan den oskyldiges medgifvande, icke skulle medföra nyss antydda vådoi', utan endast utgöra ett önskvärdt skipande af rättvisa.
Men man får ej se saken endast från den ena sidan.
Exemplen från den motsatta böra äfven framhållas; och enligt Utskottets öfvertygelse skulle de blifva vida talrikare.
Men en hvar torde i allt fall åtminstone medgifva det, att ett sådant lösgifvando af rättigheten att angifva dessa brott, sorn nu blifvit ifrågasatt, skulle kunna medföra vådor för familjelifvets helgd; och huru vigtigt det än må vara att en felande icke blifver onäpst, lärer man dock böra tillse, att man icke stiftar en lag, hvarigenom man på samma gång äfventyrar ett större ondt, nemligen kränkande af friden inom familjen, som dock är roten till Statens eget bestånd och hvarutur hela dess framtid uppvexer.
Det är ur denna högre synpunkt, ur synpunkten af familjens rätt, som ifrågavarande stadgande måste ses för att erhålla sin rätta belysning.
Och att det etiska bandet inom familjen icke sammanhålles af strafflagens hot, lärer knappt behöfva ei-inras.
På dessa grunder samt jemväl med afseende derå, att straffet för ifrågavarande brott, ehuru högst betydligen skärpt utöfver det i gällande lag stadgade, likväl ingalunda är högre än för många andra brott, hvaremot allmän åklagai-e enligt förslaget icke skulle ega att uppträda utan på angifvelse af målseganden, Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 29 bar Utskottet icke funnit skäl att föreslå annan förändring i ifrågavarande §, än att i sista punkten deraf Utskottet ändrat ordet vunnit till sökt.
Och har, genom ansökning om äktenskapsskilnad af den ena utaf de oskyldiga makarna, brottet blifvit lemnadt åt offentligheten, tinnes intet giltigt skäl att ej befordra begge de brottslige till straff. 18 KAP. Om sedlighetsbrott.
Emot detta kapitel hafva inom Högvördiga Preste-Ståndet framställts åtskilliga anmärkningar, gående hufvudsakligen derpå ut, att detsamma icke vore tillfredsställande för en strängare sedlighetskänsla, enär, förutom det att lönskaläge vore i allmänhet lemnadt strafflöst, der saknades straff för konkubinat, för lägersmål med flera personer, för qvinna, som håller sin kropp fal, m. m.
I detta hänseende är det dock i första rummet af vigt att man för sig uppställer gränserna för kriminalrättens territorium; ty att sådana gränser böra finnas, lärer väl icke förnekas.
I förevarande förslag är, i enlighet med rättsvetenskapens kraf och andra länders exempel, den grundsats uppenbarligen antagen, att endast egentliga rättskränkningar falla inom kriminallagens område och att ogudaktighet eller laster icke lyda derunder, så vida de icke, framträdande i yttre handling, tillika åstadkomma allmän förargelse eller störa andras frid.
Tille man åter med verldsligt straff belägga hvarje i yttre handling framträdande ogudaktighet eller last, så vore man ute på ett fält, som antingen vore obegränsadt eller också icke hade andra gränser än godtyckets.
Slösaren t. ex., som i lättja, under nattliga orgier, förspiller ej allenast det nödvändiga för sin fysiska existens, utan äfven sin både fysiska och moraliska helsa och kraft, — eller den girige, som med en till grymhet öfvergående hårdhet behandlar en redlig, fastän olycklig gäldenär, — är icke dessas moraliska förderf lika stort som dens, hvilken fallit ett offer för frestelsen till otukt?
Och hvarföre skulle då icke äfven de förres laster inregistreras i kriminallagen?
Hvilken vore den gräns, som derifrån uteslöte dem?
— Meningen är ej. såsom en talare synes hafva antydt, att genom lastens undandöljande “befrämja sedlighetenmeningen är, att icke genom dess offentliggörande såra den allmänna sedlighetskänslan.
Äfven denna känsla har nemligen sina anspråk på att blifva aktad, — och det är ock derföre, som i detta kapitels 13 § (Kongl. Maj:ts förslag) stadgas ansvar för den, hvilken „sprider ut skrift, målning, teckning eller bild, som tukt och sedlighet sårar. “ Konseqvensen häraf fordrar, att lagstiftaren sjelf icke gifver anledning till sedlighetskänslans kränkning.
Hvad särskildt konkubinatet beträffar, så är, såsom rätteligen blifvit anmärkt, dess juridiska karakter synnerligen svår att bestämma.
I Norges kriminallag — den enda för Utskottet bekanta nyare brottmålslag, som derför stadgar särskildt straff, — är frågan ingalunda på ett tillfredsställande sätt löst; och de mest olika tillämpningar af lagbudet hafva ock derstädes yppats.
Norges förnämste jurister lära ock, såsom Utskottet försport, ingalunda försvai'a lämpligheten af detta stadgande, liksom icke heller i allmänhet den afdelning af dess lag, som behandlar sedlighetsbrotten.
— Beträffande åter frågan om ansvar å qvinna, som håller sin 30 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. kropp fal, så stadgar 11 § i Kongl. Maj:ts förslag straff för qvinna, sorn i hus, der otukt drifves, låter bruka sig till skörlefnad.
Längre lärer ej heller kriminallagen, för att vara klar och bestämd i sina bud, kunna komma, — på skäl, som i Högste
Domstolens protokoll äro vidare utvecklade.
— Och får Utskottet slutligen, till bemötande af ifrågavarande anmärkningar, erinra om det vidsträckta stadgandet i sednare momentet af 13 § (Kongl. Maj:ts förslag), hvarunder falla alla de ej med särskildt straff belagda gerningar, som såra tukt och sedlighet, så att allmän förargelse deraf kommer.
Ehuru Utskottet sålunda ansett de inom Högvördiga Preste-Ståndet emot detta kapitel framställda anmärkningar icke föranleda någon ändring deri, har dock Utskottet funnit några andra förändringar nödiga.
En brorson t. ex. kan vara en äldre man, då hans fadersyster ännu är en helt ung flicka.
— Utskottet har derföre i denna § föreslagit en gemensam straffbestämmelse, — öfverlemnande åt domaren att efter omständigheterna i hvart fall afgöra i hvad mån den ene är mer eller mindre brottslig än den andra.
Under förutsättning att den af Rikets Ständer för sin del, i enlighet med Lag-Utskottets Betänkande N:o 14, redan beslutade författning om upphäfvande af 2 Kap. 5 och 6 §§ Giftermåls-balken vinner Kongl. Mapts sanktion, har Utskottet ansett förevarande kapitels 5 §, såsom i sådant fäll oegentlig, böra utgå och derföre ur sitt förslag uteslutit densamma.
Men då, för den händelse att nyssberörda författningsförslag icke varder af Kongl.
Maj:t sanktioneradt, ifrågavarande § lärer böra bibehållas, har Utskottet ansett sig böra framställa det alternativa förslag, som Utskottets under N:o 2 här nedan gjorda hemställan innehåller.
Straffnedsättningar äro för öfrigt af Utskottet föreslagna i 7, 10 och 15 §§ (nummerordningen enligt Kongl.
Maj:ts förslag); hvarjemte Utskottet ansett redaktionen af sistnämnde § böra jemkas till närmare likhet med den i nu gällande lag antagna. 19 KAP.
Om eldskada af uppsåt elley' vållande; sä ock om annan skadegörelse å egendom.
Straffnedsättningar äro af Utskottet föreslagna i 3, 11 och 13 §§ af detta kapitel.
I 17 §, som stadgar straff för den, som uppsåtligen sprider ut kreaturssjuka, som smittosam och farlig är, har Utskottet jemväl infört ansvarsbestämmelse för det fall, att någon veterligen bryter emot de föreskrifter, som till förekommande eller hämmande af kreaturssjuka äro gifna.
Ett sådant stadgande förekommer ock i det kapitel af Lag-beredningens förslag, som motsvarar det förevarande, — och stadgandet har synts Utskottet så mycket mindre kunna öfverlemnas åt den ekonomiska lagstiftningen, som gerningen, i det fäll att skada deraf följt, väl bör beläggas med högre straff än som med egenskapen af polisförbrytelse i allmänhet är förenligt. Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 31 1 följd af clet sålunda gjorda tillägg till 17 §, har i kapitlets 22 § hänvisningen till 17 § blifvit från första punkten förflyttad till den andra, hvarigenom någon sakförftndring i Kongl. Maj:ts förslag dock icke skett. 20 KAP. Om stöld och snatteri.
Emot detta kapitel hafva blifvit framställda åtskilliga anmärkningar, gående hufvudsakligen derpå ut, att många af de häri meddelade bestämmelser voro för stränga. 8å har Herr Friherre Creutz i sin förut omförmälda motion yrkat, att ”allt olofligt tillgrepp af högst 50 Riksdaler Riksmynt borde anses såsom snatteri”; och äfven under disltussioneu inom Borgare-Ståndet har yrkande blifvit väckt om höjande af det nu bestämda quantum furti.
Inom sistnämnda Riks-Stånd har derjemte yrkats, att, i enlighet med hvad 1734 års lag innehöll, först tredje resan snatteri borde betraktas såsom stöld; att straffen för itererad tjufnad borde nedsättas, m. m.
I hufvudsakligt syfte af hvad sålunda blifvit yrkadt, har Utskottet ock ansett sig böra föreslå väsendtliga förändringar i detta kapitel.
Den i ämnet, nu gällande lag, Kongl.
Förordningen den 4 Maj 1855, hvarifrån någon annan hufvudsaklig afvikelse icke i förevarande förslag skett, än att straffarbete allena och icke tillika böter stadgats såsom straffpåföljd för stöld, var den första af de större reformer inom vår brottmålslagstiftning, hvarigenom den nyare kriminalrättens principer i någon vidsträcktare mån hos oss adopterades, — och den hos mången då rådande föreställning om den alltför öfvervägande mildheten i frihetsstraffen måste föranleda lagstiftaren till en skärpning i ansvarsbestämmelserna, som eljest måhända icke ifrågakommit, likasom jemväl farhågorna för latitudsystemet synas hafva föranledt till ett detaljerande i föreskrifter, som gjort uppställningen af lagen något invecklad.
Åsigterna hafva sedan dess förändrat sig, — och det är derföre som Utskottet ansett sig kunna föreslå dels mindre stränga ansvarsbestämmelser i vissa af de i detta kapitel upptagna fall, dels ock en något förenklad uppställning i fråga om åtskilliga qvalificerade stölder.
Den af ålder med vår lagstiftning införlifvade princip att skilja emellan stöld och snatteri har så mycket mindre kunnat komma i fråga att uppliäfvas, som, om än en sådan skilnad må synas mindre rationel och gränslinien alltid måste blifva i viss mån godtycklig, det allmänna omdömet likväl stämplar den för stöld straffade med en vanära, som det är af vigt att afvärja från den i mindre mån felande, den der eljest skulle blifva så godt som utstött från samhället och föras allt längre in på hrottets väg.
Denna omständighet har ock föranledt Utskottet att föreslå höjandet af quantum furti från 5 R:dr, hvilket belopp ända sedan år 1734, oaktadt penningevärdets fall, varit i vår lagstiftning qvarstående såsom gränsskilnad, till 15 R:dr, hvilket belopp närmare motsvarar värdet af de tio daler, som år 1734 i detta afseende bestämdes.
Någon högre siffra har nemligen Utskottet härvid ansett sig icke våga bestämma, men ej heller trott sig böra stadna vid en lägre, för att ej den, som blott af okynne eller i följd af en tillfällig frestelse gjort sig skyldig till ett brott mot eganderätten, måtte drabbas af den vanfrejd, som benämningen tjuf medför.
Till man anse äfven denna siffra för 32 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. hög och befarar man att den någon gång kan komma att från ett rättvist straff skydda den, hvars gerning uppenbarar ett redan inrotadt moraliskt förderf, så får Utskottet dertill svara, att denna våda är ringare än om man äfventvrade att såsom tjuf stämpla den, hvilken eljest skulle haft både vilja och kraft att återvända från brottets väg.
Af enahanda skäl har Utskottet ock ansett en återgångnödig till 1734 års princip, att icke andra, utan först tredje resan snatteri tager karakteren af stöld.
Emellertid och med afseende å de sålunda vidtagna förändringar har Utskottet ansett maximum af det för snatteri stadgade straff böra höjas till högst ett hundra Riksdaler i böter eller fängelse i högst sex månader.
Minimum deremot skulle enligt Utskottets förslag blifva oföräudradt; men genom höjandet af maximum vinnes ett korrektiv emot det missförhållande emellan brottet och straffet, som kunde befaras uppkomma genom förut föreslagna ändringar.
I enlighet med nu uttalade åsigter har nödig rättelse blifvit iakttagen i de §§ af Utskottets förslag, som motsvara 1, 2, 9, 12 och 14 §§ i det Kongl, förslaget.
Till 3 § har Utskottet från § 5 uppflyttat dess 4 morn., angående mjölkande af annans ko, m. m.
Den vigtigaste följden häraf blifver, att jemväl för dessa brott snatteribot skulle kunna ega rum, - en straffmildring, som torde vara af brottens natur betingad. 6, 7 och 8 §§ af Kongl. Maj:ts förslag har Utskottet ansett kunna sammanföras till en enda med en gemensam straffbestämmelse, hvars maximum funnits lämpligen kunna sättas något lägre än maximum i det Kongl, förslagets 8 §.
Den i berörda förslag gjorda gradation af ifrågavarande försvårande qvalifikationer vid stöld synas nemligen icke kunna på en fullt giltig teoretisk grund försvaras, och den bidrager att göra kapitlet inveckladt.
— Äfven den ordning, hvari de uppräknade qvalifikationerna förekomma, har Utskottet något förändrat, så att till arten liknande qvalifikationer, t. ox. stöld från posten och stöld ur försegladt, bref, ställts bredvid hvarandra, hvarigenom Utskottet ansett öfversigten blifva lättare.
I följd af denna förändring, har jemväl förändring i de följande §§:nas nummerordning och de i desamma gjorda hänvisningar till andra §§ blifvit nödig.
I 13 § af Koiigl.
Maj:ts förslag (den ll:te i Utskottets) hafva två förändringar blifvit af Utskottet föreslagna.
Den första är, att Utskottet, i anseende till de synnerligen mildrande omständigheter, som kunna förekomma vid en andra resan föröfvad stöld, icke ansett det böra dervid bestämmas något minimum, utan blott ett maximum för höjande af det straffarbete, som å gerningen, första gången föröfvad, bort följa.
Den andra, vigtigare förändringen rörer straffet för fjerde resan stöld.
Utskottet har i sådant hänseende föreslagit straffarbete från och med sex till och med tio år eller på lifstid.
Det är icke blott i följd af Utskottets åsigt, att absoluta straff ej böra bibehållas, som denna afvikelse från det Kongl, förslaget ansetts nödig.
Brottmålslagskipningens annaler hafva nemligen att uppvisa en mängd fall, då ej allenast sammanlagda värdet af det vid de tre första resorna tillgripna varit högst obetydligt, utan värdet af det fjerde gången stulna endast uppgått till några skillingar; och att vid sådana fall brottet ej skulle kunna försonas med mindre än straffarbete på lifstid, deremot lärer den allmänna rättskänslan ej kunna undgå att uppresa sig.
I slutet Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 33 I slutet af 14 § i Kongl.
Maj:ts förslag (den 12:te i Utskottets) har Utskottet utbytt orden då skall ock iakttagas emot orden gälle ock, såsom mer egentliga med afseende derå att den bestämmelse om straff-förhöjning, hvartill §:n hänvisar, endast är fakultativ. 20 och 21 §§ af Kongl. Maj:ts förslag stadga ansvar för den, som utan loflig anledning innehar dyrk eller falsk nyckel, äfvensom för smed, hvilken vanvårdar dyrk m. m.
Utskottet har dock funnit dessa §§ böra utgå.
Innehafvande af en dyrk kan ej heller betraktas såsom ett sjelfständigt brott, — ej heller såsom ett försök till brott, utan blott såsom en aflägsen förberedelse dertill.
Men denna förberedelse lärer ej kunna anses af den allmänt farliga beskaffenhet att dess bestraffande står tillsammans med de principer i öfrigt, som i förevarande lagförslag äro följda.
I följd deraf, att 6, 7 och 8 §§ i Kongl.
Maj:ts förslag blifvit af Utskottet sammanförda till en enda, har förändring i kapitlets sista § ock blifvit nödig.