Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kan då mera ej ur den serskildt intecknade fastigheten uttaga mera, än en viss del, eller så mycket, som, vid jemförelse af alla intecknade fastigheternas värde, derå faller; och då den, som för serskild inteckning uti en fastighet, som gemensamt med andra är intecknad för samma fordran, kan, sedan lagen angifvit den grund, hvarefter fastigheterna skola ansvara för den odelade inteckningen, redan på förhand inse för huru stor andel af den odelade inteckningen samma fastighet häftar, har han, som det oansedt åtnöjt sig med inteckning i blott en af fastigheterna, ej heller giltigt anspråk på någon af de andra, derest den säkerhet, han sig förvärfvat, finnes otillräcklig.
Endast derigenom att man på sådant sätt bestämmer förhållandet mellan omförmälda serskilda inteckningar kan enkelhet i frågor af denna art uppnås och den säkerhet vinnas, som hittills saknats.
På det likväl serskild innehafvares rätt, så vidt ske kan, må kunna bevaras hafva Rikets Ständer inlagt bestämmelsen i 21 §, hvilken, liksom cie öfrige stadganderne, i denna del, ej torde fordra annan redogörelse än den nu lemnade. 28 § i Rikets Ständers förslag motsvarar den 20 § i 1818 års inteck ningslag, som stadgar, att, om intecknad fastighet varder utmätt för en borgenärs fordran, då må alla öfriga borgenärer, som ega inteckning i fastigheten , genast derutur njuta betalning hvar efter sin rätt, ändå att deras fordringar ej äro till betalning förfallne.
Som emellertid en borgenär, hvilken ej sökt utmätning, ej bör kunna tvingas att taga betalning för sin icke förfallna fordran, om han vill låta den i egendomen innestå, sedan densamma blifvit försåld, hafva Rikets Ständer derom infört en bestämmelse.
Om man ser på uttrycket i gällande lag, synes meningen ej heller hafva varit att i detta hänseende ålägga någon ovilkorlig förbindelse; men i tillämpningen 328 Expeditions-Vtskottets Forslas, till tind.
Skrifvelse, N.o 160. liar man likväl ansett hvarje intecknings-innehafvare nödsakad att emottaga liqvid, så framt köparen sådant påstått.
Då emellertid i detta fall, äfventyret måste stanna på intecknings-hafvaren sjelf, så att förre egaren blir fri från ansvarighet för livad som vid den exekutiva försäljningen kunnat gäldas af köpeskillingen, emedan det vore orätt, om denne skulle lida deraf, att egendomen vid en framtida försäljning, med hvilken han ej hade att skaffa, icke ginge lika högt, hafva Rikets Ständer i sådan syftning gjort ett tillägg vid förenämnde nu föreslagna bestämmelse.
I 1818 års Kongl, förordning föreskrifves att, om gäldenär afträdl sin egendom tili konkurs förr än tiden till intecknings förnyelse gått tili ända, borgenär, sorn sin fordran bevakar, eger, utan förnyelse, njuta inteckningsrätten tillgodo, ändå att dagen till bevakning efter sagde tid infaller.
Enär detta stadgande kunde leda till den följd, att, änskönt inteckning uti domarens gravations-bevis blifvit, såsom ej förnyad inom tio år, utesluten, densamma likväl, genom fordringens bevakning i gäldenärens konkurs, skulle blifva gällande framför andra i samma bevis upptagna fordringar, har så väl lag-kommittéen som lagberedningen, i anseende till den häraf uppkommande osäkerhet, föreslagit det motsatta stadgande, att inteckning, som ej inom föreskrifven tid är förnyad, förfaller, ändå att gäldenärens egendom inom samma tid tili konkurs afträdes; och sorn ett sådant stadgande jemväl är behöflig!, för den händelse att konkursen kommer att förfalla och inteckningen att fortfarande i egendomen qvarstå, hafva Rikets Ständer ansett nödigt att förändra nu gällande föreskrift i denna del till likhet med hvad lagberedningen föreslagit.
Men utom denna förändring af föreskriften om intecknings förnyelse, hafva Rikets Ständer funnit en ny bestämmelse härutinnan vara af behofvet påkallad.
Det har varit omtvistadt huruvida postposition af inteckning skulle hafva samma verkan tili inteckningens bibehållande, som en förnyelse; och som olika åsigter jemväl derom varit rådande, är det af vigt, att lagstiftaren bestämdt uttalar sin mening i detta afseende.
Man har väl påstått att då, medelst postposition, som skett inom den för förnyelse af inteckning föreskrifna tid, inteckningen blifvit hos domstolen anmäld och uti intecknings-protokollet antecknad; samma åtgärd fullt upp - Expeditions-Vtskottels Forslag till und.
329 fyller ändamålet med förnyelsen; men om man tar i betraktande, att postposition blott innefattar en reglering af rättsförhållanden emellan serskilde intecknings-hafvare eller en bos domstolen anmäld öfverenskommelse dem emellan, som ej förändrar deras ställning till de öfriga, anse Pdkets
Ständer en sådan åtgärd ej heller böra medföra den vidsträckta verkan, som en i laga ordning verkställd förnyelse; och denna åsigt är grunden till det tillägg, som för omförmälda fall innefattas i den af Piikets Ständer föreslagna 29 §.
I fråga, huruvida det vore nödigt, att vid den domstol, som beviljat inteckning, förete den handling, hvarå inteckningen grundas, då man söker förändring af intecknings-rätten, vare sig genom postposition deraf eller genom relax af någon del i den intecknade egendomen eller på hvad annat sätt sorn. helst, llafva skiljaktiga meningar hos domstolarne likaledes gjort sig gällande.
I den allmänna föreskrift, att handlingen vid hvarje åtgärd, sorn sökes, skall uppvisas vid iutecknings-domstolen, medgifver dock 1818 års lag blott ett enda undantag, det nemligen, som förekommer i 23 § och innefattas i tillåtelsen att vid annan rätt, der intecknings-protokoll hålles, förete handlingar, i afseende på tillernad ansökning om förnyelse vid intecknings-domstolen.
Då nu en undantagslag ej får tydas extensivt och postposition eller relax, enligt hvad förut är visadt, ej kan anses för förnyelse, synes det vara ett uppenbart misstag örn lagens rätta mening, att i fråga 0111 postposition och relax tillämpa stadgandet 0111 förnyelse.
Ehuru anledning äfven är till ett olika förfarande i dessa fall, har det likväl icke undfallit Piikets Ständer, att uppvisandet af original-handlingen vid intecknings-dom stolen hvarje gång någon förändring af intecknings-rätten sökes har stora olägenheter med sig; och, till undvikande deraf, hafva Rikets Ständer, genom den föreslagna 32 §, trott en utväg böra beredas den borgenär, sorn \ i 11 låta sin inteckning under annan nedsättas eller eljest förändras eller lill någon del dödas, att, likasom vid förnyelse, kunna vinna målet genom handlingens uppvisande vid annan rätt, än intecknings-domstolen.
Men, jemte det Rikets Ständer för begagnandet af denna rätt stadgat det vilkor, att borgenären å sjelfva handlingen skriftligen förklarar, i hvad mån nedsättningen, förändringen eller dödandet må ega rum, hafva Rikets Ständer funnit nödigt att i förevarande hänseende göra undantag för den händelse, a;tt flera inteckningar i samma egendom äro beviljade samma dag, på grund af Bih. till R.
Fröt. 1847 och 1848> 10 Sami. t Afd. 42 330 Expeditions-Utskotlets Förslag till uriel.
Skrifvelse, N.-o 160. serskilda lika lydande handlingar, och inteckningarne, i fall förnyelse skeft, äfven blifvit samma dag förnyade.
I denna händelse anse Rikets Ständer nedsättning eller förändring af någondera inteckningen ej höra tillåtas, utan att original-handlingen företes vid intecknings-domstolen.
Bebofvet af detta undantag upplyses af följande exempel: om två alldeles lika lydande skuldsedlar blifvit utfärdade och intecknade på samma dag. vöre det möjligt, att innehafvaren af den ena medgåfve postposition, men icke innehafvaren af den andra; att således blott en af sedlarne uppvistes vid annan rätt, än intecknings-domstolen; att likväl den, som hade fördel af postpositionen, uttoge två exemplar af protokollet öfver uppvisandet; och att han komme med hegge exemplaren till intecknings-domstolen; och der kunde han då lätteligen utverka sig postposition af båda inteckningarne.
Det kan visserligen invändas, att detta ej borde hända, om uppmärksamhet fästes derå, att båda protokolls-utdragen hade samma nummer; men denna invändning eger ingen giltighet, då i betraktande lages, att det finnes domstolar, som icke bruka numerera sina protokolls-utdrag, och att det, äfven om sådant föreskrefs» blefve ganska äfventyrligt att låta en sak af så stor vigt, som den ifrågavarande, bero på någonting så tillfälligt, som om numret på ett protokollsutdrag är riktigt eller ej.
Vidare hafva Rikets Ständer i 34 beli 35 §§ infört serskilde i gällande lag saknade bestämmelser.
Den förra afser det i allmänna kredit-rörelsen häfdvunna bruk, att inteckningar, som blifvit inlösta, åter sättas i omlopp med oförändrad panträtt.
Då detta kan ske utan minsta orättvisa, enär hvarje inteckning behåller det rum, den en gång fått, och innehafvaren af en senare inteckning således ej förlorar det ringaste af hvad honom rätteligen tillkommer, derigenom att en äldre inteckning, för hvilken lian alltid skolat vika, öfvergår med oförändrad tidsordning i annans hand, sedan den varit af gäldenären inlöst, hafva Rikets Ständer, som finna ifrågavarande bruk medföra väsendtlig» fördelar, ansett detsamma böra, till förekommande af tvister, utaf Jagen sanktioneras; och då Rikets Ständer i 35 § förklarat, att, om någon innehar inteckning på högre belopp, än han verkligen eger att fordra, han må begagna inteckningen elter dess fulla lydelse, så långt det är nödigt för utbekommande af hans fordran, hafva Rikets Ständer äfven haft till ändamål att gifva säkerhet åt ett förhållande, som ofta inträffar och för allmänna krediten är af vigt.
Det händer nemligen nästan dagligen, att intecknade skuldebref lemnäs såsom pant Expediiions-Vtskoltets Förslag till uriel.
Skrifvelse, N.o 160'.
331 för fordringar, som ej uppgå Lill inlecknings-beloppet, och innehafvarne af intecknings-dokumenterne anses alltid berättigade att begagna desamma, så vidt det erfordras för fordringarnes godtgörande.
Amira fåll inträffa jemväl, då tillämpning af denna § är nödig och rättvis.
Om t. ex. någon samma dag låter inteckna i sin egendom två skuldebref, hvartdera å 5,000 r:dr banko, och sedermera försöker få upplåna penningar på samma handlingar,- så kan hända, att en person lemnar fulla beloppet å ena skuldsedeln, men att på den andra ej kan erhållas mer än 3,000 r:dr, emedan långifvaren ej anser egendomen värd hela in tecknade beloppet.
Nu säljes ock egendomen för 6,000 r.dr; och ehuru inteeknings-hafvarne hafva oliåa fordringar, hafva de likväl hvar för sig lika stor pant-rätt i egendomen.
Derefter måste deras rättigheter mätas och deraf följer, att, då köpeskillingen skall delas lika, den mindre fordrings-egaren får full betalning, men ej den andra.
Ehuru detta ej strider mot gällande lag, synes likväl förevarande bestämmelse vara af vigt, såsom bidragande till säkerhet i kredit-förhållanden.
Genom det i 39 § innefattade, från lagberedningens förslag liemtade, stadgande om skyldighet för den, som besvärar sig öfver beslut, hvarigenom Underrätt afslagit ansökan om intecknings beviljande eller bifallit ansökan om intecknings nedsättning, förändring eller dödande, att, inom vuss tid, efter det hans besvär inkommit till Öfverrätten, derom inlemna bevis till Underrätten, för att i dess protokoll intagas; hafva Rikets Ständer till syftemål att gifva de protokoll, efter hvilka gravationsbevis skola meddelas, sådan fullständighet, att dessa bevis må kunna med tillbörlig säkerhet utfärdas och begagnas.
Sedan Underrätt afslagit en gjord ansökning om inteckning, kan man af Rättens protokoll ej fö någon kännedom, huruvida ärendet blifvit draget under högre Rätts pröfning, förr än, derest så skett och sökanden vunnit, han hos Underrätten anmäler sådant, hvarförinnan längre tid dock alltid måste förflyta.
Aid Underrätten böra emellertid alla upplysningar vara att tillgå, som röra förhållandet med der handlagda intecknings-frågor, emedan endast derigenom är möjligt att derifrån erhålla fullt tillförlitliga gravations-bevis; och detta mål synes lämpligen befordras genom ifrågaställde föreskrift. 332 Eocpedilions-Utskottets Förslag till und.
Skri/velse^ N:o 160.
Rikets Ständer, som nu redovisat grunderna för de i lagförslaget intagne väsendtligaste stadganden, hvilka antingen afvika från gällande lagstiftning eller ock innefatta helt och hållet nya bestämmelser, få derjemte i underd. upplysa,, att 13 § i detta förslag är hemtad från Kongl, förordningen den 9 November 1844 0111 vissa förändrade föreskrifter i afseende på lagfarts och nyttjanderätts inteckning.
Genom denna författning upphäfdes 13 § i 1818 års inteek ningsla g, den der angick det fall, då inteckning söktes i fastighet, som kommit i ny egares hand, af förre egarens borgenärer; och ett förändradt stadgande för detta fall upptogs i 3 § af förenämnde författning.
Uti nu ifrågavarande lag har emellertid detta stadgande sin rätta plats; och af sådan anledning hafva Rikets Ständer föreslagit dess återflyttning.
I öfriga delar hafva Rikets Ständer ej funnit skäl att afvika från hvad nu är stadgadt i 1818 års intecknings-fÖrordiiiiig, jemförd med Kongl, kungörelsen den 18 December 1823, angående rätta förståndet af 1 mom. i 12 § och ändring i 24 § af berörde förordning, och Kongl, kungörelsen den 30* Maj 1835, angående förändrad, lydelse af samma förordnings 16 §, ehuru Rikets Ständer, enligt hvad ofvan antydt är, ansett nödigt verkställa förändringar i redaktionen af åtskilliga bland dessa stadganden, i ändamål att åt desamma gifva den klarhet och bestämdhet, som äro oeftergiflig» vilkor i all lag.
Rikets Ständer hafva alltså, uppå de här ofvan underd.st anförde grunder, för sin del antagit följande Förordning angående inteckning i fast egendom.
Med ändring af'7 kap. rättegångs-balken och Kongl förordningen den 13 Juli 1818, med deri genom Kongl, kungörelserna den 18 December 1823’ och 30
Maj 1835 gjorda tillägg och förändringar, samt med undänrödjande af 3 §' i Kongl, förordningen den 9 November 1844, angående vissa föränd drade föreskrifter i afseende på lagfart och nyttjande-rätts inteckning, så vidt densamma ej har afseende ä nyttjande-rätts inteckning, kommer förstnämnde kapitel att erhålla följande lydelse: 1 §.
Vill man till säkerhet för fordran erhålla inteckning i fast egendom; söke det hos den Rätt, hvarunder egendomen lyder, och lägge då in skuldebref eller annan handling, hvarå fordran grundas..
Rätten läte brefvet eller handlingen, eller den del deraf, sorn till grund för ansökningen åberopas, offentligen uppläsas; och i protokollet införas. 2 §.
Ej må inteckning i egendom å landet sökas, utan å lagtima ting. 3 §..
Ilar gäldenär i skuldebref eller annan handling samtyckt, att in - Expeditions-V tskottets Förslag till und.
333 teckning beviljas må, och är slmldebrefvet eller handlingen af vittnen styrkt; då ege Rätten bevilja inteckning, utan att gäldenären börd varder. 4 §.
Sökes inteckning, utan att gäldenär dertill samtyckt, såsom i 3 § sägs; då skall rätten honom öfver ansökningen höra: är han tillstädes, här den göres,- svare genast derå: är han frånvarande; sätte rätten ut viss dag, då han svara skall, och kungöre honom borgenären det rättens beslut inom lid och på sätt som uti 11 kapitlet denna balk örn stämning sägs; gifve ock bevis derom till rätten in sist ä den dag, som föresatt är. 5 §.
Finnes gäldenär i riket, men kan ej i sitt hemvist träffas: ege borgenär att, i tvä vittnens närvaro, fästa rättens beslut å hans husdörr: är gäldenärs vistande okändt eller å utrikes ort, dä inteckning sökes; anmäle borgenär det hos rätten, och läte dess beslut införas uti allmänna tidningarne tre gånger, första gången 6 månader, innan gäldenärs vara skall 6 §.
Har borgenär försummat att kungöra gäldenär sin ansökning, såsom i 4 eller 5 §§ sägs, och visar ej laga förfall sist å den dag, som blifvit gäl denär förelagd; vare den ansökning, som gjord är, förfallen, utan så händer, att gäldenär ej dess mindre å den utsatta dagen svarar. 7 §.
Kammer ej gäldenär å föresatt tid med svar; varde inteckning ändå beviljad, der borgenär styrker, att rättens beslut gäldenär rätteligen kungjordt är. 8 §.
Viser gäldenär genast med klara skäl, att borgenärs fordran är gulden eller af annan orsak försvunnen eller ogiltig; då må ej inteckning beviljas. 9 §.
Nekar gäldenär skuldebref eller annan handling, derå inteckning sökes, eller gör hail emot sökandens fordran annat jäf, och finnér rätten förthy den fordran så tvistig vara, att sökanden bör, genom rättegång, sin talan utföra; gifve dä rätten honom anvisning att stämma.
Viser ej sökanden sedan i stad inom tre månader och på landet å det lagtima ting, sorn infaller näst efter fre månader, att han stämt; vare hans ansökning då förfallen: lag samma vare, der sökanden saken vinner, men ej å tid, sorn. nu sagd är, sedan domen- vunnit laga kraft, den inför rätten företer.
Söker någon inteckning för fordran, hvarom tvist redan instämd är; då skall ock den ansökning hvila, till dess dom uti tvisten fallit; och gulle sedan om skyldighet för sökanden att domen förete, hvad förut sagd t är. 10 §.
Vill borgenär låta inteckna fordran, hvarför sådan säkerhet ej utfäst blifvit; bafve gäldenär våld alt den fordran betala, ändå att förfallotid den ej inne är. 334 Expedäions-Ulskoltets Förslag till und.
Skrifvelse, N.o 160. 11 §.
Inteckning m;\ ej beviljas för fordran, som ej till vist belopp i penningar eller varor bestämd är. 12 §.
Ej må för fordran inteckning beviljas i hus, annan byggnad ock vattenverk, så framt dermed ej är förenad ständig eganderätt till grunden, eller i städerne för besittning af tomten en viss årlig tomtöresafgift erlägges, och innehafvaren på grund deraf ej kan från tomten skiljas, med mindre än att lösen för derå uppförde byggnader till honom betalas.
Ej heller må inteckning beviljas i annan egendom, än den gäldenären veterligen genom laga fång förvärfvat, och deraf han egare är, då inteckning sökes: är egendomen kommen i bans band genom lang, som lagfaras börj vare ej inteckning beviljad förr än uppbud skett. 13 §.
Är i egendom, den gäldenär till annan öfverlåtit, inteckning för förre egarens skuld sökt förr än nya egaren sökt lagfart å öfverlåtelsenj då må ej den öfverlåtelsen ligga i vägen för inteckningen, utan hålle nya egaren sig till fångesmannen för hvad han förlorar: sökes å samma rättegångsdag i staden eller vid samma ting å landet inteckning för fordran och lagfart å öfverlåtelse; vike fordringsegaren för den, som eganderätten förvärfvat, der ej inteckningen sökes för fordran, som i 11 kaj). 2 § Jordabalken omtalas. 14 §.
Dör gäldenär, i hvars egendom inteckning för fordran sökt är; pröfve rätten, sedan sterbhusdelegarne hörde blifvit, om den inteckning beviljas må.
Varder gäldenärs egendom, sedan inteckning deri sökt blifvit, till konkurs afträdd; pröfve ock rätten ansökningen; och bestämme konkursdomstolen, hvad verkan inteckningen ega må, 0111 den beviljad varder. 15 §.
Då inteckning beviljas, varde rättens bevis derom tecknadt på hufvudskriften af den handling, hvarå borgenären sin fordran grundat. 16 §.
Inteckning, som beviljad varder, gälle lör borgenär med förmånsrätt, som i 17 kap.
Ilandelsbalken skiljs, ifrån den dag i staden och det ting å landet, då han inteckningen inför rätten sökte.
Ej må dock ränta å intecknad fordran tilläggas förmånsrätt för flere än tre ar.
Om ränta å intecknad fordran, då gäldenär sin egendom till konkurs afträdt, stadgas i konkurslagen. 17 §.
Är intecknad egendom i annans ego än gäldenärens, oell räcker den ej till intecknade gäldens betalning; vare egaren ej tili ansvar för bristen bunden, der han ej gälden å sig tagit. 18 §.
Har den, som förvärfvat fast egendom, åtagit sig deri intecknad gäld; vare ändock utgifvarén af den handling, som intecknad blifvit, från Expeditions-Utskottcts Förslag till und.
Skrifvelsej JV.-o töo. 335 ansvarighet ej fri, så vidt anteckning derom ej skett å hufvudskriften af samma handling. 19 §.
Äro flera fastigheter intecknade för samma fordran, utan att uppgifvet är, för huru stor del deraf hvarje fastighet häftar; vare då ansvarigheten för den odelade fordran fastigheterna emellan beräknad efter förhållandet af hvardera fastighetens serskildta värde tili sammanlagda värdet af dem alla. 20 §.
Finnes ej, när inteckning i flera fastigheter för odelad fordran beviljas, visst värde å hvarje fastighet af gäldenären bestämdt och i den handling, som intecknas, utsatt; då skall, för bestämmande af det förhållande, som i 19 § omtalas, hvardera fastighetens värde beräknas efter den uppskattning derå till allmän bevillning, som var gällande året näst före det, då inteckningen söktes, eller, derest sådan uppskattning för det år ej finnes, den, som efter sagde tid först skedde. 21 §.
Skola för gäldande af intecknad fordran, som odelad är, flera fastigheter försäljas, och häftar någon af dem för serskild inteckning, eller är någondera kommen i serskild egares hand; varde hvarje sådan fastighet till försäljning serskildt utbjuden. 22 §.
Gå ej, vid försäljning efter 21 §, fastigheterna tillsammans så högt, att den odelade fordringen fullt gäldas kan, då skola, der ej innehafvaren af den odelade fordringen annorledes åtnöjes, alla fastigheterna på en gång ånyo utbjudas.
Gäldenär bafve ock rätt att fordra sådan ny utbjudning af de fastigheter, som finnas i bans ego qvar.
Ej skola dock fastigheter i serskilda län eller städer, eller fastighet å landet och fastighet i stad gå i en försäljning, der ej alla rätt-egande det medgifva, eller de fastigheter å landet, som i serskildta län ligga, utgöra tillsammans en egendom. 23 §.
Gå ej fastigheterna, då de ånyo utbjudas på en gång, öfver det belopp, som förut bjudet var vid försäljningen af hvarje fastighet serskildt; stånde vid första försäljningen fast: gå de högre, gälle sista försäljningen; och varde öfverskottet på de serskilda fastigheterna fördeladt efter den för hvardera bjudna köpeskillingen. 24 §.
Kan den, som för odelad fordran eger inteckning i flera fastigheter, ur någondera fastighetens köpeskilling ej fullt utfå det belopp, hvarför fastigheten enligt 19 § ansvarar; varde bristen på öfriga fastigheterna fördelad efter det förhållande, som i samma § sägs: saknas i någondera fastigheten tillgång till gäldande af dess lott i bristen; falle den lott de öfriga fastigheterna likaledes till last. 25 §.
Har den, sorn för odelad fordran fått inteckning i flera fastighe - 336 Expeditions-Utskollets Förslag till und.
Skrifvelse, Nso i60. ter, låtit inteckningen i någondera dödas eller förfalla; rare då ej berättigad att för ansvarighets-belopp, som å den fastighet falla skulle, efter thy i 19 och 24 .§§ sägs, hålla sig till de andra fastigheterna, der ej emellan honom och öfrige rätt-egande annorledes aftaladt är. 26 §.
Har fastighet, sedan inteckning deri beviljades, blifvit styckad; vare ock då om hvardera fastighetsandelens ansvarighet för det intecknade beloppet, och örn sättet för försäljning, lag samma, som om flera fastigheter nu sagdt är. 27 §.
Varder odelad fordran, som i flera fastigheter intecknad är, större belopp guldet af egaren till endera fastigheten, än hvarför ansvarighet honom åligger; håfve han, för hvad han sålunda öfver sin ansvarsskyldighet betalar, mot egaren af annan bland de intecknade fastigheterna samma rätt, som den borgenär hade, hvars fordran gulden blifvit. 28 §.
Varder in tecknad fastighet efter utmätning såld för en borgenärs fordran; njuten då alla öfriga borgenärer, som ega inteckning i den fastighet, genast derutur betalning, hvarefter sin rätt, ändå att deras fordringar ej äro till betalning förfallne; dock vare borgenär, som ej sökt utmätning, ej skyldig att betalning genast taga för fordran, som ej förfallen är, om lian vill låta den i egendomen längre innestå: i thy fall vare förre egaren fri från ansvarighet för den del af fordran, som med köpeskillingen gäldas kunnat. 29 §.
Har gäldenär ej betalt; låte borgenär förnya inteckningen, första gången inom tio år sedan den beviljades och ytterligare inom tio år från hvarje förnyelse.
Inteckning, som så förnyad varder, ege förmånsrätt, efter thy i 16 § sagdt är.
Försummas förnyelsen; vare inteckningen förfallen, ändå alt inom tid, som nu är sagd, gäldenärens egendom blifvit lill konkurs afträdd, eller borgenären låtit sådan åtgärd med inteckningen vidtagas, som i 32 § sägs. 30 §.