Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid besök uti Rådstufvurättens i Kongsbacka arkif har jag erfarit, att domböckerne för åren 1852 och 1853 varit i så ofullständigt skick, att af förstnämnde dombok efter den 20 September ej funnits uppsatte mer, än för den 27 Sept. 1 §, för den 11 Okt. 1 §, lör den 18 Okt.
I §, för den 8 Nov. 2 §§, för den 15 Nov. 2 §§, för den 22 Nov. 1 §, för den 27 Nov. 1 §, för den (i Dec. 2, för den 11 Dee. 1, för den 13 Dec. 2 §§, lör den 16 ilec. 3, för den 20 Dec. 2, och för den 20 Dec. 2 §§, samt att af 1853 års dombok voro uppsatte endast 1 § för den 31 Januari, 2 för flen 21 Fehr., 2 för den 28 Fehr., 2 lör den 4 Apr., 5 för den 11 Apr. samt 1 § för den 12
Maj; hvaremot efter nästan hvarje uppsatt paragraf för tiden ifrån den 20 Sept. 1852 sidor elier blad i domboken blifvit lemnade obegagnade, utvisande att flere eller färre paragrafer varit vid uppsättningen förbigångna; och sedan jag lör den härutinnan inträffade försummelse låtit lagligen tilltala Stadens Borgmästare; så har Kongl. Göta Hofrätt genom utslag den 10
Maj 1854 öfver detta åtal sig utlåtit och, efter det försummelsen blifvit af Borgmästaren erkänd samt derjemte betyg företedt derom, att de såsom ouppsatte anmärkte protokoller numera blifvit i ordentlig nummerföljd behörigen uti domböckerna inskrifna, pröfvat rättvist, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken döma Borgmästaren att7 för åtalade af honom erkände försummelsen böta tjugulem Riksdaler banko.
Uti en till mig ingifven klagoskrift hafva Rörsnärerne David Forssell i Stockholm och Petter Ferdinand Hejdenberg i Örebro, bland annat, som blifvit föremål för särskilda åtal, anmält, att de Prestmän, hvilka af Domkapitlet i Westerås, till åtlydnad af Kongl. Maj:ts den 7 December 1852 allåtne nådiga skrifvelse blifvit förordnade att i Orsa församling anställa visitation, i anledning af derstädes inträffade religiösa oroligheter, under den 12 Februari 1853 företagit sig att från Orsa prestgård utfärda en å »den för visitation med läsarne i Orsa tillsatta Commiteens vägnar» undertecknad skrifvelse till kronolänsmannen i orten, deruti förmältes, det till Commiteens kunskap kommit, att ofvannämnde Körsnärer den 10 Februari på aftonen till Orsa anländt och rest från by till by inom socknen, utan att äga andra pass, än som berättigade dem att bevista Rikets marknader; hvarföre och som af pålitliga män blifvit angifvet, att dessa personer på aftonen dagen förut kl. 7 till 9 i Hansjö by med en hop af de inom socknen angifna anhängare af det så kallade läsarepartiet hållit så beskaffade sammankomster, hvilka genom Kongl. Maj:ts plakat af den 12 Januari 1726 äro förbjudna, visitatorerne, som ansåge så beskaffade tilltag hinderliga för vinnande af — 33 — det ändamål, som Kongl. Majit med tillsättande af den Commitee, hvaraf de till Ledamöter blifvit utsedde, åsyftat, nödgades hos Länsmannen anhålla, det han ville förständiga Forsell och Hejdenberg att, inom tre timmar efter delfående af skrifvelsen, vid äfventyr, att med dem lagligen förfores, lemna Orsa socken och utan sidovägar begifva sig till de orter, hvilka de, enligt för dem utfärdade pass, vöre berättigade att besöka.
])å jag, i anledning af den befattning, Visitatorerna sålunda tagit sig med tillsynen öfver resande och med Kyrkodisciplinens handhafvare inom Orsa socken, bordt rådfråga Kongl. Majits åberopade nådiga skrifvelse af den 7 December 1852 om det uppdrag, som bordt vara Visitatorerne gifvet, har jag erfarit, att i anledning af inkomna skrifter angående religions-, oroligheter inom nämnde socken Kongl. Majit
Sig i nåder utlåtit, att enär uti dessa skrifter noggranna uppgifter ej mindre om de till oordningarna skyldiga personerna, än om de särskilda omständigheter, under hvilka oordningarne egt rum, saknades, Kongl.
Majit velat i nåder anbefalla
Domkapitlet att till utrönande häraf genom några af dess egna Ledamöter eller andra af
Domkapitlet utsedda tjenliga prestman, låta anställa visitation i församlingen, vid hvilken äfven ytterligare varningar mot de lagstridiga och vådliga tilltagen borde meddelas och alla med författningar och Christlig ordning öfverensstämmande åtgärder vidtagas till oordningarnes hejdande, hvarefter
Domkapitlet ägde att med visitationshandlingarna och eget utlåtande till Kongl. Majit i underdånighet inkomma; och såvida antagas borde, att
Domkapitlet uti det förordnande, som i följd af denna nådiga skrifvelse blifvit Visitatorerna meddeladt, icke afvikit från samma nådiga skrifvelsés innehåll; kunde det meddelade uppdraget ej sträcka sig utöfver
Visitatorernes behörighet i egenskap af prestmän, då de såsom sådane skulle af Domkapitlet utses.
De hade att inhemta noggranna uppgifter om de till oordningarne skyldige personer saint om de särskilda omständigheter, under hvilka dessa oordningar ägt rum; och vid visitationen skulle äfven ytterligare varningar mot de lagstridiga och vådliga tilltagen meddelas samt alla med författningar och Christlig ordning öfverensstämmande åtgärder vidtagas till oordningarnes hejdande., Men allt detta borde ske vid den visitation, sådan den af prestmän kunde anställas och inom prestembetets behörighet; och de åtgärder, som till oordningarnes hejdande skulle vidtagas, måste vara sådana, som vore prestmän tillständiga i utöfning af prestembete.
Det syntes mig då otvifvelaktig!, att Visitatorerna missförstått sitt uppdrag, i händelse de föreställt sig, det dom tillhörde att undanrödja eller förebygga aila sådana tilltag, söra de ansåge hinderliga för vinnande af det ändamål, som Kongl. Majit åsyftat med visitationen; och dem tillkom säkerligen icke att förständiga resande, som till socknen ankommit med eller utan 1 pass, att begifva sig till annan ort, om än ett sådant förständigande kunnat af någon embetsmyndighet gifvas och varit med författningar öfverensstämmande.
Då Visitatorerne till sin åtgärd hemtat anledningen från innehållet af de resandes pass samt från pålitlige mäns angifvelse, att de resande aftonen förut hållit sammankomst med anhängare af läsarepartiet; hade Visitatorerna förgätit, att till deras befattning hörde hvarken någon undersökning om beskaffenheten af de resandes pass, hvilka också icke lära varit hos Visitatorerna företedda, och ej heller anställande af ransakning om den angifna läsare-sammankomstens verklighet eller beskaffenhet, samt att hvarken Visitatorerne eller någon laglig myndighet, utan sådan föregången undersökning och ransakning, kunnat från de åberopade förhållandena hemta laglig grund för en så beskaffad åtgärd, sorn den Visitatorerne vidtagit, om än densamma i och för sig hade varit öfverensstämmande med lag och författningar.
Det förfarande, som nämnde resande sedermera blifvit underkastade, i fortsättning af hvad Visitatorerne begynnt, hade föranledt anmärkningar om vållande och ansvarighet af dessa senare äfven för hvad de resande sålunda öfvergått; men dessa anmärkningar hade icke af mig kunnat gillas, då ingen förbindelse till åtlydnad af Visitatorernes föreskrifter ålegat vederbörande tjenstemän, om ock föreskrifter af denna art från Visitatorerna utgått, hvilket dock icke syntes hafva ägt rum; hvaremot jag icke kunnat undgå att lägga dem till last, hvad här ofvan blifvit af mig anmärkt angående missförstånd och öfverskridande af det uppdrag, de haft att såsom prestmän och It.
Emb.-Berättelse för år 1854, 5 inom gränsen af laglig behörighet utföra.
Jag har derföre uti skrifvelse till
Domkapitlet den 15 Mars 1853 anhållit, att
Domkapitlet måtte inför sig ställa dessa prestman till lagligt ansvar för hvad de sålunda felat; hvarefter skriftvexling inför
Domkapitlet föregått samt .dess utslag blifvit meddeladt den 31 December 1853, deruti Domkapitlet väl funnit, det
Visitatorerne genom föreskrifterna i brefvet till Länsmannen tilläfventyrs gått omständligare till väga än behörigt varit, men dock, enär för öfrigt med loford borde erkännas både det nit och den vishet, hvarmed ifrågavarande prestman utfört det dem anförtrodda värf, förklarat, det
Domkapitlet icke funne skäl vara för handen att enligt mitt första yrkande ställa Visitatorerna till ansvar annorlunda, än sorn redan skett medelst infordrande af deras förklaring öfver min först, omförmälte skrifvelse, och icke heller att, i afseende å de föreställningar, jag uti min senare skrifvelse omnämnt, gifva någon sådan af annat innehåll, än den sorn läge i erkännandet af någon utaf dem i omförmälte läll begången formvidrighet, hvilken dock ansåges utgöra ett allt för ringa föremål för hvad man plägade förstå med en af embetsmyndighet gifven föreställning.
Häröfver har jag hos Kongl. Svea Hofrätt anfört besvär, hvari jag bland annat anmärkte att det förständigande, som Visitatorerne af Länsmannen begärde för de resande körsnärerne, att lemna socknen, väl icke blef af Länsmannen meddeladt, men att af den uteblefna verkställigheten dock icke borde tillskyndas
Visitatorerna annan fördel, än den de i ansvarsväg måste njuta, nemligen att endast sjelfva handlingens lagstridighet,, men ingen inträffad skada, komme dem till last; och härefter hade jag äfven rättat mitt ansvarspåstående, då jag icke lagt Visitatorerna till last beskaffenheten af sjelfva den åtgärd, de i polisväg vidtagit utan endast erinrat, att ehvad denna åtgärd varit lämplig eller olämplig, och ehvad den betraktades såsom en' befallning eller, på sätt Visitatorerne förklarat den, endast såsom en anhållan, den dock alltid utgjorde ett ostridigt bevis, att Visitatorerne missförstått sitt uppdrag,och öfverskrida dess gräns, hvarom jag endast begärde den föreställning till Visitatorerna, sorn Domkapitlet kunde skälig och lämplig anse.
Hade deremot verkställighet inträffat, och fråga blifvit om ett ansvar, lämpadt efter tirnad skada; så hade väl Visitatorerne icke kunnat från sådant ansvar fredas derföre, att de till sin åtgärd saknat behörighet, och derföre att det således kunnat läggas Kronobetjeningen till last, att hafva ställt sig Visitatorernas begäran till efterrättelse; och långt ifrån att af Kronobetjeningen endast begära laglig åtgärd, eller den handräckning, som lagligen kunde böra äga rum, hade Visitatorerne bestämdt utsagt den åtgärd, som äskades, och hvars behörighet och nödvändighet för ändamålet de sedermera tagit i försvar.
Nu ägde Visitatorerne efter min tänka ej ens behörighet att befatta sig med pastoralvård eller kyrkostyrelse inom Orsa socken eller för sådant behof påkalla verldslig myndighets handräckning, än mindre att taga någon befattning med landets polisstyrelse och upprätthållande af offentlig ordning i allmänhet, eller att för sådant ändamål beordra eller sätta i verksamhet ortens Kronobetjening.
Jag trodde således det vara utom allt tvifvel, att ett förfarande af den beskaffenhet, som Visitatorerne tillåtit sig, påkallade den lagliga rättelse, jag påyrkat, för att tjena til! upplysande varning vid ett möjligen inträffande dylikt tillfälle, så att icke tvertom Presterskapets och ecelesiastika myndigheters inblandning i verldsliga maktens befattningar uppmuntrades af det missledande exemplet.
Uppå dessa besvär meddelade Kongl. Hofrätten, utan någons hörande, dess utslag den 10 April 1854, af innehåll, att Kongl. Hofrätten funne, med Domkapitlet, omförmälta af Visitatorerna hos Länsmannen skriftligen framställda anhållan icke vara af beskaffenhet, att densamma lagligen kunde anses till den af mig yrkade påföljd föranleda, i följd hvaraf mitt i besvären framställda påstående om ändring i Domkapitlets utslag icke kunde af Kongl. Hofrätten bifallas.
Uti häröfver anförda underdåniga besvär har jag yttrat, det jag destomindre kunde afstå från min talan i detta mål, som jag, ej allenast funnit det uppenbart, att
Visitatorerne obehörigen ingripit i den civ ila polisstyrelsens befattning, utan ock måst för säkert antaga, att från detta obehöriga ingripande uppkommit rätt skadliga (indirekta) följder, då Visitatorernes — 35 — högst obetänkta och utöfver deras befattning utsträckta befallning oller begäran till Länsmannen utgjort sjelfva ursprunget till de misstag och lagöfverträdelser, hvilka sedermera kommit både Kronofogden i orten och Konungens.
Befallningshafvande till last, enligt hvad jag uti särskilda härom utförda, hos Hofrätten anhiingiga åtal sökt ådagalägga.
— Hos Kongl. Maj:t är denna, fråga ännu icke afgjord.
Det öfriga förloppet af den här omförmälta händelse, hvaraf åtalen emot Kronofogden och Konungens Befallningshafvande blifvit föranledda, har varit, att sedan Länsmannen med Visitatorernes ofvan omförmälte skrifvelse om Forsells och Hejdenbergs aflägsnande icke vidtagit annan åtgärd, än att densamma för dem uppläsa, och detta skett kl. half tre den 12 Febr. 1853, Kronofogden i orten deremot med saken tagit befattning samt infunnit sig i Orsa och på aftonen samma dag anträffat Forsell och Hejdenberg, hvilken senare då-varit sysselsatt att uppläsa någon skrift för en sandad stor myckenhet; att enligt Kronofogdens sedermera tili Konungens Befallningshafvande afgifna berättelse Försell och Hejdenberg förmält sig hafva bevistat vintermarknaden i Hedemora och ämna besöka den å följande dag börjande marknaden i Sala, samt under mellantiden hafva afvikit vägen, för att helsa på sina vänner i Christe, läsarne i Orsa, och att Kronofogden, då föreläggandet att inom tre timmar lemna socknen ännu kl. sex på aftonen icke varit efterkommet, samt de resande afvikit till och under mer än tvenne dygn vistats på annan ort, än som i passen vore medgifvet, hvarunder de deltagit i förbudna, allmän ordning störande sammankomster samma dag låtit, med stöd af Kongl. Påbudet den 14 Aug. 1812 anhålla och införa dem till länshäktet, för att afvakta Konungens Befallningshafvandes vidare förordnande; och hafva, efter verkställighet häraf, Forsell och Hejdenberg med fångtransport den 14 Februari till länshäktet inkommit, samt berättelse, i bref till Konungens Befallningshafvande, blifvit af fångföraren aflemnad.
Emot detta förfarande hafva nyssnämnde personer uti ingifna klagoskrifter bland annat uppgifvit och anmärkt, att de hos Kronofogden efter häktandet förgäfves anhållit att blifva föreställde för de i Orsa prestgård boende Visitatorerna, hvilket varit så mycket angelägnare, som Forsell var närmare bekant med en af dem; att klaganderna under natten efter häktandet blifvit satte i fängsligt förvar och bevakade af tvenne personer samt följande dagen såsom fångar, ledsagade af fångförare, färdats den ellofva mil långa vägen till Fahlun, dit de anländt på morgonen den 14 och blifvit förde till nya cellfängelset; att de pass, hvarigenom de varit berättigade, den ene att under ett helt och den andre att under ett halft års tid resa inom Sverige i ändamål att besöka marknaderna i Riket, icke varit ställda på någon viss ort, utan allmänt gällande för hela Riket, utan att någon föreskrift om den väg, de ägde att taga, och huru länge de på hvarje ställe egde att dröja, varit eller kunnat vara gifven; att Kongl.- Påbudet af den 14 Aug. 1812 §§ 3 och 4 således desto mindre kunde såsom giltigt’ stöd för de vidtagna åtgärderna åberopas, sorn brist icke heller var på trovärdiga personer, hvilka kunde intyga, att passhafvarne vore väl kände; att hvad beträffade deras deltagande i ololliga sammankomster, det icke förnekades, att de bevistat enskilda andaktsöfningar på de ställen, der de logerade i Orsa, enär de ansåge hvarje förbud mot den enskilda andaktens öfning vara stridande mot Gudomlig och mensklig rätt; men att äfven om, de härigenom förgått sig emot det s. k.
Konventikelplakatet, sådant dock ej kunde ursäkta den dem öfvergångua behandling, enär slikt brott icke vore af urbota beskaffenhet och att äfven om de varit för villomeningar i religionen angifne, arresteringsåtgärden icke skulle kunna försvaras, då enligt Kongl. Brefvet af den 23 Juni 1752 ingen för villfarande meningar misstänkt person må innan ransakning och dom föregått, kunna med arrest beläggas; hvarföre och då sådant likväl skett med personer, som voro välfrejdade och bofasta, mot hvilka icke ringaste misstanka funnits om urbota brott, angifvarne yrkat, det Kronofogden måtte med tillämpning af Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1770, befordras till ansvar efter lagens stränghet.
Af dessa angifvelseskrifter har jag lemnat Kronofogden del samt erhållit hans förklaring, deruti han, utan att bestrida det uppgifna sakförhållandet, försvarat sin åtgärd med åberopande af Kongl. Påbudet den 14 Aug. 1812 samt anmärkning derom, att angifvarne icke hörsammat den myndighet, som i orten hade att tillse ordningens och laglydnadens vidmakthål - — 36 — lande, då de efter erhållit förständigande att inom viss tid från Orsa sig begifva, ändock utöfver denna tid qvardröjt och derigenom satt sig upp emot landets lagar och samhällsordning; samt att den som så handlade, ej kunde lä anses välkänd, om än han förut varit det eller intyg derom lemnades af lika med honom förvillade personer.
Då jag i detta mål haft att besluta om den åtgärd, som på mig ankom; har det hvad först angick frågan om det så kallade laserjet, eller religionsoordningarnes påyrkade frihet å ena, och lofligheten af våldsmedels användande deremot å andra sidan, för ingen del kunnat vara min mening, att understödja klagandernes anspråk på obehindrad offentlig utöfning af hvilken heterodox religion som helst, eller medgifva, hvad de föreburit, såsom skulle 16 § i Regeringsformen innebära någon förändring uti Sveriges Kyrkolag eller de författningar, som bestämma landets kyrkoordning eller religions- öch samvetsfrihet.
I sistnämnda afseende har jag dessutom förmodat någon anledning icke gifvas till klagan öfver bristande-frihet, då enhvar äger och utöfvar ostörd rätt att ej allenast i enskilda lifvet hysa och efterlefva, utan till och med i tryckta skrifter kungöra alla de religionsbegrepp, som icke innebära förnekelse af en Gud och ett lif efter detta eller af den rena evangeliska läran, hvilken enligt sjelfva våra bekännelseböcker är oberoende af all annan autoritet, än Guds heliga Ord allena.
Den religionsfrihet, som härutöfver påyrkas men i våra lagar icke är medgifven, har synts mig till sitt gagn och värde vara mycket tvifvel underkastad; och beträffande tillräckligheten af den nyss beskrifna samvetsfriden, hvilken lärer kunna betraktas såsom den enda sanna och vigtiga religionsfriheten; så har jag ej kunnat se annat än missbruk af ord i det föregifvandet, att det är samvetsfriheten, som förnärmas, när hinder lägges endast för stridlystnaden och orostiftandet i församlingen och för tillfredsställandet af begäret att offentligen visa sin heliga ifver och företräde framför olika tänkande medchristna — en sinnesstämning, i hvilken ej tyckes ingå den äkta, saktmodiga, christna fromheten eller ens den fördragsamhet, som man dock för egen räkning så högt fordrar af andra.
Men med denna tanka om läseriets ofog och med full öfvertygelse om angelägenheten att kraftigt motarbeta dess för samhället och för religionen skadebringande oordningar, har jag trott, att man endast måste beklaga, långt ifrån att kunna värdera det ovisa nit, som i sin verksamhet för detta ändamål förser orostiftarne och de vilseförda med anledningar till rättmätig klagan.
Och då det var uppenbart, att meranämnde
Kronofogde för sitt öfverklagade förfarande, utan allt fog eller laglig anledning, sökt bevekelsegrund uti det' klaganderna tillvitade bevistande af otillåtna läserisammankomster, enär ej ens åberopadt blifvit, det klaganderne förut varit för förseelser af denna art straffade, och urbota ansvar för dess föröfvande första gången ej kunnat komma i fråga; har jag för nämnde, förfarande ej allenast icke kunnat finna någon ursäkt i antagande af den klaganderna tillvitade så beskaffade brottslighet, utan jag har fastheldre nödgats såsom en försvårande omständighet betrakta, att Kronofogden icke tvertom ansett sig just häraf äga ökad anledning till sorgfällighet att undvika allt förnärmande af klagandernes lagliga rätt.
Sä vidt åter meranämnde
Kronofogde för sin åtgärd hemtat stöd från Visitatorernes eller den s. k.
Kömmitteens till läserioroligheternas hämmande gifna föreskrift om klagandernes aflägsnande från socknen; syntes deraf destomindre uppkomma någon ursäkt för ett dessförutan olagligt förfarande, som Kronofogden hvarken ägt eller kunnat äga kännedom af något åt Visitatorerna gifvet uppdrag, i kraft hvaraf dem kunde tillkomma att vidtaga exsekutifva eller administrativa åtgärder eller till utförande af sådana påkalla Kronobétjeningens handräckning, hvaraf följde, att om än Visitatorernes utfärdade föreskrift angående klagandernes aflägsnande från Orsa socken hade innehållit en befallning om deras häktande och behandling på sätt som skett, någon förbindelse till åtlydnad af en sådan befallning dock icke skulle Kronobetjeningen ålegat.
Nu hade likväl Visitatorernes åberopade föreskrift ingenting annat innehållit, än att klaganderne skulle genom Kronobetjeningen förständigas att inom tre timmar efter erhållen tillsägelse lemna socknen och utan sidovägar begifva sig till de orter, hvilka de enligt deras förpassningar vore berättigade att besöka, vid äfventyr, att om denna tillsägelse ej skulle efterkommas, lagliga tvångsåtgärder till deras aflägsnande vidtogos; och — 37 — kunde alltså, enär dessa tvångsåtgärder icke voro af Visitatorerna föreskrifna, någon olaglig åtgärd ej heller dermed urskuldas.
Beträffande slutligen det uppgifna tredje skälet för det öfverklagade förfarandet, eller att klaganderne afvikit från den väg, de genom sina pass varit berättigade att färdas; så hvilade frågan härom på rätta förståndet af de föreskrifter, som innefattas uti 3 § af J812 års Kongl. Påbud, att om någon, som hör innehafva pass, finnes vara stadd å väg till annan ort, än passet innehåller, och det ej kan af trovärdiga personer i orten intygas, att han är väl känd, han då skall anhållas och genast beledsagas till Konungens Befallningshafvande, om han på stället är, eller ock till Borgmästaren i staden eller närmaste Kronobetjent på landet, som på tjenligt sätt föranstaltar, att han varder till Konungens Befallningshafvande öfverlemnad med rapport om förhållandet.
Jag har ej kunnat föreställa mig, att klägandernes ifrågavarande behandling öfverensstämnde med det såsom rigtigt allmänt erkända sätt för utöfvande af tillsyn öfver resande.
Om ock- icke, enligt klagandernes egen tolkning, deras pass såsom föreskrifvande ingen viss kosa, kunde anses berättiga dem att under deras marknadsresor taga hvilken väg de helst ville välja; så ägde de dock genom dessa pass ej heller sämre rätt, än sorn i allmänhet åtföljer dylika till välfrejdade personer utfärdade handlingar, hvilka dagligen opåtalt begagnas för resor, med eller utan omväg, dels till orter, hvarå de uttryckligen lyda, Och dels till helt andra, i dem icke angifna orter.
Genom resepass åt sådana personer tilldelas dem icke rättighet att besöka hvad inrikes ort delfi behagar; ty denna rätt tillkommer dem redan förut, såsom välfrejdade personer, de der kunna vistas hvar dem godt synes.
Hvad en så beskaffad person genom passet erhåller, är ingenting annat, än ett betyg om hvem han är, för att kunna detta ådagalägga äfven å en ort, der han icke träffar eller icke äger någon bekant, som kan härom lenina honom trovärdigt vitsord.
I rättigheten till ett dylikt bruk af passet sker, enligt allmän vedertagen tolkning, ej någon inskränkning derigenom, att passhafvaren uppgifvit och låtit j passet införa en ort, som han ämnar besöka.
Den åter, hvars rättighet inskränker sig tili att besöka endast den ort, hvarå hans pass lyder, är den, som dessförutan saknar rättighet att, känd eller okänd, vistas på hvad ort han sjelf väljer.
På hvem detta inträffar har man att söka i de om försvarslösa och fattighjon gällande författningar; men om än andre än sådane varit uti 1812 års nådiga Påbud afsedde med föreskrifterne om utsättande af »stället, hvarifrån man kommer, vägen man skall färdas, »den eller de orter, hvarest man får sig uppehålla och hvartill man ämnar sig begifva»; så lära dock numera dessa föreskrifter kunna anses öfverflödiga och saknande allmän tillämpning, då de i annat fåll icke behöft såsom undantag från allmänna förhållandet inflyta i nämnde författningar om fattighjon och försvarslösa.
Att en dylik föreskrift, såsom oförenlig med öfriga innehållet af 1812 års Kongl. Påbud, aldrig i afseende på fria resande varit efterlefvad, är den naturliga förklaringen dertill, att samma föreskrift funnits i de andra nyssnämnda författningarna behöflig.