Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom särskilda, i enlighet dermed, af Kongl. Majrt under den 10 Juni 1841 utfärdade författningar förklarades nemligen, dels att böter derefter icke må förvandlas till spö och ris, utan skola sättas till fängelse vid vatten och bröd, dels ock att vissa brott, såsom innehafvande af dyrk samt mjölkning af annans ko, får eller get, ute å marken, skulle, der de första resan förekomma, straffas med dylikt fängelse i stället för spö eller ris, som dittills varit ovilkorligen föreskrifvet; hvarförutan det öfverlemnades åt domaren att pröfva, huruvida d^n, sorn föröfvat inbrott i afsigt att stjäla, borde umgälla sitt brott med fängelse vid vatten och bröd eller spö- eller ris-straff, hvilket straff likaledes förut å detta brott var ovilkorlig! stadgadt.
Om, å ena sidan, det måste erkännas, att denna reform i brottmålslagstiftningen var ett vigtigt steg i civilisationens intresse, kan likväl, å den andra, icke förnekas, att lagstiftningen dermed förlorade sin förra karakter af allvar och kraft samt den harmoniska enhet, som förut deri förefanns.
Då nemligen de fleste tjufnadsbrott försonas första och andra gången med böter, blef således följden den, att, om de sakfällde icke orkade böta, hvilket vanligtvis är händelsen, deras straff stadnade vid fängelse vid vatten och bröd, utom den särskilda påföljd af kyrkoplikt, som genom särskild författning var föreskrifven, men som ursprungligen ingalunda var att hänföra tilli straff.
Det dröjde derföre ej eller länge, förrän man från alla håll hörde klagan öfver slapphet i brottmåls-lagstiftningen, ty tjufnadsbrotten höra till defoftast förekommande.
Under sådana förhållanden var 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. det, som Kongl. Maj:t, vid 1844 års Riksmöte, till Ständerna öfverlenmade Lag-beredningens förslag till straff-lag.
Det skilde sig emedlertid till så val grundsatser som forin oell uppställning från gällande brottmåls-lagsliftning.
I tvä omständigheter uppenbarades likväl isynnerhet afvikelserna.
Den ena angick straffsystemet.
För några få fall hade dödsstraffet blifvit bibehållet; likaså böter för smärre förbrytelser; hvaremot frihetsstraffet antagits såsom det allmänaste, verkställdt på sätt särskildt föreskrefs.
Spö och ris samt fängelse vid valten och bröd vöre, likasom alla skamstrali, ifrån straffarterna helt och hållet uteslutna.
Den andra afvikelsen bestod deri att, då gällande lagstiftning i allmänhet stadgar bestämda straff å förbrytelser och endast undantagsvis medgifver domaren att inom vissa gränser afmäta straffet, en sådan rätt var såsom allmän regel antagen i förslaget, sorn således härutinnan var byggdt på det så kallade huitiul-systemet.
Enär dessa två således antydda principer hufvudsakligen inverkade på öfriga delar af den föreslagna Jagen, ansågo Rikets Siänuer nödigt att till en början företaga pröfning af desamma; och de godkändes älven under ytterligare förklarande af behofvet utaf en förbättrad brotcmåls-lagstiltning.
Vidare pröfning af förslaget med hanns likväl ej vid omfönnäldte Riksmöte.
I berörde godkännande länn dock Kongl. Muj:t anledning att till 1848 års
Ständer ånyo framlägga lag-förslaget.
Men derpå följde emedlertid icke det resultat, hvartill godkännandet gaf anledning.
Förnekas kan ej eller, att meningarne om förslagets praktiska användbarhet småningom hade blifvit allt mer och mer delade.
Med åtskilliga modifikationer biel detsamma likväl af Lag-Ulskotlet tillstyrkt; men dessa modifikationer voro likväl ej af någon, i afseende på grunderna, mera genomgripande art.
Den hufvudsakligasle gällde straff-systemet.
Beredningen bade endast föreslagit en art frihets-straff eller fängelse, som skulle verkställas i antingen gemensamhets- eller ensamhets-fängelse; hvaremot UlsKollet sökte i frihets-straffet inlägga olika karakterer, samt indelade förthy detsamma i straffarbete och fängelse, samt sednare arten i enkelt fängelse och fängelse vid vatten och bröd, med förklarande, dels alt den, sorn dömdes till fängelse vid vatten och bröd på längre tid än fern dagar, skulle undergå straffet med en dags afbrott efter den femte och tionde, två dagars efter den femtonde och tjugonde och tre dagars efter den tjugufemte dagen, dels ock att straffarbete skulle verkställas i ensamhets- elier gemensam hets-fängelse, med tillägg dock att ingen fick hållas längre än två år i ensamhets-fängelse, hvars utsträckning öfver aderton månader, enligt Lag-beredningens förslag, deremot skulle bero på Konungen; och var Utskottets afsigt med denna modifikation af föreslagna frihets-slraffet ali gifva det tillämplighet på de flere Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 5 slag af brott, hvarföre frihets-straff borde komma i fråga, så att det äfven inför allmänheten kunde bära den prägel af rättvisa, som lagstiftaren alltid bör eftersträfva, men hvilken slräfvan lätteligen kunde anses åsidosatt, derest emot alla brott användes ett lika beskaffadt straff, utan annan olikhet än lill tidsmåttet.
I öfrigt bemödade sig Utskottet alt inskränka den latitud vid straffmätning, som Beredningen hade föreslagit, samt genom åtskilliga förändringar i redaktionen gifva åt förslaget en, efter Utskottets åsigt, saknad praktisk tillämplighet.
Men, efter hvad anlydt blifvit, ledde ej eller dessa bemödanden till frågans lösning.
Något formligt beslut bief dock ej af Rikets Ständer fattadt.
Hos Heder-v.
Bonde-Ståndet medhanns nemligen icke frågans slutliga afgörande, ehuru den öfvervägande meningen inom Ståndet ej undfaller den, som granskar den diskussion, som i ämnet föregick; och Vällofl.
Bor gare-Ståndet förklarade, att ehuru samma Stånd vidhölle sin, vid föregående Riksdagar ultalade, åsigt om nyttan och nödvändigheten af en reform i Kriminal-lagstiftningen i hufvudsaklig öfverensstämmelse-med de grunder, det af Lag-beredningen uppgjorda förslag lill ny strafflag innefattade, vore likväl Ståndet, i anseende till Riksdagens förestående slut, förhindradt att ingå i slutlig pröfning af Lag-Utskottets i ämnet afgifna Betänkande, hvilket derföre lades till handlingarne.
Öfrige två Riks-Stånd förklarade åter -att de hvarken kunde antaga det af Kongl. Majit i nåder framlagda förslag eller det af Ucskottet omarbetade, men beslöto likväl: ”att, enär behofvet af en skyndsam förbättring i vissa delar af brottmålslagstiflningen icke medgåfve det uppskof, sorn skulle erfordras för utarbetandet af ett nytt förslag till strafflag, samt en dy lik förbättring lämpligast torde böra börjas, dels och förnämligast med ordnande af straff-systemet, isynnerhet hvad angår frihets-straffen, hvilka i sednare tider erhållit en vidsträcktare tillämpning, än 1734 års lag förutsätter, dels med en förändring i lagstiftningen om straffen för stöld och rån, bedrägeri och förfalskning, i afseende å hvilka brott nu gällande lag isynerhet behöfde förbättras, i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes låta utarbeta, och till nästkommande Ständer framlägga, ej mindre ett förslag lill lag om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff, jemte de modifikationer i straffsystemet för öfrigt, som kunde anses nödiga, än äfven till en författning angående ofvanberörde förbrytelser.”
Och härmed stadnade frågan.
Lagförslaget blef visserligen icke slutligen pröfvadt af mer än två Riks-Stånd; men dessa förklarade sig likväl ej kunna antaga detsamma oförändradt, eller så modifierade som Lag-Utskottet tillstyrkte; och betydelsen af detta förklarande synes af sista momentet uti Regerings-formens 87 §. 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37.
Omförmälde inom representationen uttryckligen uttalade meningar instämde emedlertid deri, att brottmåls-lagstiftningen kräfde en skyndsam förbättring, ehuru de skiljde sig i fråga om sättet.
Men dermed uppkastades ock den fråga, sorn, efter hvad till en början blifvit anmärkt, Utskottet nu har att i främsta rummet besvara med anledning af till Utskottet Öfverlemnade motioner.
Inom Vällofl. Borgare-Ståndet hafva nemligen Herrar Henschen och Ekholm i särskilde memorial yrkat, att Lag-beredningens förslag till strafflag måtte varda antaget, under hemställan, af den förre, att vid förslagets pröfning under öfvervägande måtte komma dels de förändringar, hvarmed förslaget blifvit af Kongl. Majit till Rikets Ständers pröfning öfverleuinadt, dels ock det af 184-8 års Lag-Utskott omarbetade förslag.
För ett partielt reformerande hafva deremot Herr Hasselroth, inom nyssbemälde Riks-Stånd, samt Riksdagsfullmäktigen Peter Jönsson från Jönköpings län uppträdt.
Då emedlerlid den sednare uttryckligen förklarat att, efter hans omdöme, målet endast på denna väg kan vinnas, har deremot Herr Hasselroth lillkännagifvit att, ehuru hans öfvertygelse vore, det strafflag-förslagets antagande i sin helhet skulle lända till största båtnad för samhället, ville han likväl, med afseende å den vigt, som ligger å brottmåls-lagstiftningens skyndsamma förbättrande i vissa delar, underordna sin enskilda öfvertygelse, derest sådant kunde leda till det eftersträfvade målet; och det är på denna grund, sorn Herr Hasselroth föreslagit: l:o Att lill lag måtte antagas följande kapitel i Lag-beredningens förslag till ny strafflag, sådane de lyda i det af Lag-Utskottet vid 1847 och 1848 årens Riksdag reviderade, i Betänkandet N:o 58 intagne, förslag, nemligen: 17 kapitlet om mord och dråpj sä ock annan misshandel A person; 23 kapitlet om stöld och snatterij under yrkande, att skogs-åverkan matte lika med stöld och snatteri anses; 23 kapitlet om rån; och 25 kapitlet om bedrägeri; 2:o
Att vatten- och bröd-straffet, som, på de skäl Lag-Utskottet anfört, ej torde böra borttagas, måtte komma att undergås på det sätt Utskottets förslag innehåller, eller med vissa dagars afbrott under bestraffningen; 3:o
Att i särskild förordning måtte ur 2 kapitlet af strafflag-förslaget intagas de bestämmelser i afseende på verkställighet af dödsstraff, fängelse vid vatten och bröd samt enkelt fängelse, som, i anledning af det i ofvanberörde kapitel antagna nya straff-system, blifva erforderliga; och Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 7 4:o
Att en särskild lag om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff måtte utfärdas i öfverensstämmelse med Lag-beredningens och LagUtskottets i ofvanberörde Betänkande intagne förslag.” Peter Jönsson har åter endast yrkat, att lagarne angående tjufnad, rån, bedrägeri och förfalskning måtte omarbetas, utan att likväl derföre angifva annan syftning, än att berörde brott må beläggas med allvarligare straff än de, som derför under närvarande förhållanden komma i fråga, så framt icke spöstraffet kan återfå den utsträckning, det hade före 1841 års lagstiftning.
Dessutom har Utskottet fått emottaga åtskilliga motioner rörande förändring i särskilda delar af brottmåls-lagstiftningen, för hvilka, så vidt de angå ämnen, som komma att i förevarande Utlåtande behandlas, här nedan skall redogöras.
Men ehuru den ofvan uppställda fråga' ej blifvit i dessa motioner vidrörd, torde från syftningen deraf kunna dragas den slutföljd, som skulle lagstiftningens förbättring endast genom partiela reformer deri vara förutsatt; och det bör ej eller förgätas, hurusom Rikets Ständers Justitie-ombudsman i sin vid innevarande Riksmöte afgifna embetsberättelse. genom hänvisande till sin i 1848 års berättelse o inför mälda underdåniga anmälan om åtgärders vidtagande för uppnående af den önskan, som uttryckes i förenämnde, vid samma års Riksmöte af två Riks-stånd beslutade, underdåniga skrifvelse, och genom den hemställan om mindre lag-förändringar, som innefattas i förstnämnde berättelse, jemväl gjort omförmälda fråga till föremål för pröfning.
Denna fråga torde emedlertid endast ur rent praktisk synpunkt böra bedömas eller kunna rätt lösas.
Det kan nemligen ej motsägas, att det är ett vilkor för en lags fullkomlighet, att den i alla sina bestämmelser röjer enhet, äfvensom att denna enhet, denna harmoniska samklang emellan jagens särskilda delar svårligen kan bibehållas vid partiela förändringar af mera genomgripande art.
Men för detta mål synes man ej böra uppoffra det vigtigare eller brottmålslagens egentliga: att, så vidt sig göra låter, skydda medborgare så till person som egendom, samt i samhället bevara trygghet och trefnad.
För detta hufvudsakliga mål är det ock, som folkets röst i frågor af denna art är af så väsendtligt inflytande; — och den uttalas af representationen.
Om det emedlertid, oansedt hvad inom densamma, efter hvad ofvan sägs, blifvit beslutadt med anledning af Lag-beredningens förslag till strafflag, vore tänkbart, att en förnyad pröfning deraf kunde medföra en annan utgång; så synes likväl motsatsen vara sannolikare eller åtminstone med lika skäl kunna antagas.
Icke som skulle dock de af 1844 års
Ständer yttrade åsigter i afseende på lagstiftningens utveckling och förbättring böra eller ens kunna till sin syftning frånträdas; 8 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. men det är endast i sin tillämpning, som principer kunna med säkerhet pröfvas; och i godkännandet af en princip ligger ej ett godkännande al den lag, som derpå är byggd.
Det fordrar sin egen pröfning, som åter kräfver desto större omsorg och försigtighet, ju mera omfattande de följder äro, hvartill principens tillämpning leder.
Ur denna synpunkt torde de hinder hufvudsakligen kunna förklaras, som hittills mött emot antagandet af Lag-beredningens ifrågaställde lagförslag.
Det innefattar icke blott en reform i gällande straff-system, utan sträcker reformen till hvarje del af broltmåls-lagstiftningen; och om man än hyser den öfvertygelse, alt den utgått från djup insigt i ämnet, visar likväl hvad som redan i frågan förelupit, att Svenska folkets ombud ej af en blind auktoritets-tro äro benägne att eftergifva något i den fria pröfning, som den eger i ämnen af denna art och som för dess frihet och sjelfständighet är af sådan betydelse.
Det fruktar icke det nya, då det är godt, men det vill sjelft vara förvissadt om det goda.
Men häraf härflyter den fråga, huruvida en dylik pröfning af ett förslag till en hel ny broltmåls-lag kan, med hopp om framgång, inom representationen under närvarande förhållanden emotses, eller om det i allt fall vöre rådligt att under afvaktan på denna ovissa framgång, hvad oftanämnde lag-förslag angår, åsidosätta de mindre, af behofvet mest påkallade, förbättringar i denna del af lagstiftningen?
Den, som med närmare uppmärksamhet följt representationens behandling af lagstiftningsfrågor, bör icke tveka om svaret.
Han har ej för- • bisett den varsamhet dervid iakttages, den försigtighet, hvarmed det nya pröfvas, och ändtligen den långsamhet i pröfningen, som, med afseende å föreskrifna former, ej kan undvikas; oell han kan ej undgå att betvifla möjligheten att i sakens närvarande skick på en gång genomföra den reform, som Herrar Henschen och Ekholm påyrkat.
Utskottet förutser visserligen här en erinran i anledning af nu gällande lags antagande.
Men, på sätt Utskottet antydt, adopterade den i sjelfva verket ej några nya lagstiftningsprinciper, utan ordnade och jemkade hvad" förut gällde.
Den var slutsumman på ett långvarigt lagstiflnings-arbete, sora alltjemt i verkligheten, i lifvet pröfvades, och den var derföre icke till grunder och idéer främmande för folket, då den för detsamma framlades.
En sådan lagstiftningens utveckling, en sådan öfvergång från det ena systemet till det andra inlägger ock i pröfningen den trygghet, sorn endast kan vinnas genom erfarenheten, — den säkraste ledsljernan i det praktiska lifvet; och intet ämne är väl mera praktiskt än det ifrågavarande?
Det är äfven från denna praktiska ståndpunkt, som det bedömes af Lag~Ulsl:otlets Betänkande, N:o 37. 9 af representationen, af ombuden för ett folk, som, ömt om sin frihet, vet sig genom delaktighet i lagstiftningen ega ett värn för denna frihet, och sorn följaktligen ej antager det nya, ulan klar insigt om detsammas företräde och lämplighet.
I förenämnde förhållanden synes ock den egentliga anledningen ligga lill det af två Riks-slånd fattade beslut om brottmåls-lagstiftningens partiela förbättring; och det är äfven på grund deraf, som Utskottet hyser den öfvertygelse, att annan väg för det närvarande ej skulle leda tillmålet.
Man äfvenlyrade eljest, att det stillestånd i lagstiftningen, som varit en följd af den väntade totala reformen, kunde blifva alltför långvarigt; men dermed äfvenlyradcs dock för mycket', ty i lagstiftningen gäller minst satsen: allt eller intet.
Blefve den gällande, komme lagstiftningen snart att stå efter; och en af nödvändigheten påkallad förbättring underlåtes aldrig ulan betänkliga följder; betänkligare i den mån påminnelserna om underlåtenheten äro flere, genom minskad säkerhet, genom minskning i det skydd, man af lagen påräknar.
Och härmed har Utskottet sökt besvara den till en början uppkastade fråga samt dermed redovisa skälen för Utskottets åsigt om det sätt, hvarpå man, under för handen varande förhållanden, vid broltmåls-lagstiftningens förbättring bör gå till väga; hvilket ock blifvit, på sätt nämndt är, påyrkadt af Herr Hasselroth och Riksdags-fullmäktigen Peter Jönsson; och således utestår för Utskottet alt yttra sig angående vidsträcktheten och beskaffenheten af den partiellå reform, som i främsta rummet är af behofvet påkallad och med klokheten förenlig.
Den som bemälde motionärer sam/nanstämmlgt åsyftat ar emedlertid densamma, som i synnerhet blifvit påkallad, som oftast utgjort föremål för representationens öfverläggningar och beslut, och sorn allmännast omfattades af 1848 års Ständer, så vidt man af föi bandlingarne i ämnet kan sluta.
Den alser straff-systemet och lagarne angående brott emot eganderätten; och reformen i dessa fall har jemväl blifvit ställd i ett inre sammanhang.
Då man täger kännedom om föregående förhandlingar i fråga om strafF-syslemets reformerande, finnér man, hurusom det egentligen varit två omständigheter, som dervid utgjort föremål.
Den ena angår, jemlikt det redan antydda, spö- och ris-straffets afskaffande; den andra den särskilda, ofvan nämnde påföljd, som för'vissa brott ådömes, eller kyrkoplikteu, emot hvars lämplighet man städse förnummit anmärkningar.
Och, utom det att spö- och ris-straffets afskaffande samt kyrkopliktens upphörande, såsom påföljd för brott emot verldslig lag, afses i det nu framlagda samt af Bilt. t>U 11.
Prot. 1S53—ISöl. 7 Sami. 1 Afd. 19 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N;o 37.
Herr Hasselroth härutinnan förordade straff-lagförslaget, luir frågan, huruvida den ofFenlliga kyrkopliklen hör bibehållas, hlifvil särskildt upplagen, inom I log loll Ridderskapet oell Adeln al Herr Tersmeden j P. H. j samt inom Vallöf], Borgare-Ståndet af Herr Jsker, Inilka yrkat, det måtte till enskild i stället för offentlig kyrkoplikt hädanefter dömas, med tillägg af den sistnämnde, alt, om beiörde yrkande ej kan bifallas, annan utväg mätte uppsökas för vinnande af ändamålet eller den offentliga kyi kopliktens upphörande; hvarjemte Herr Friherre Hermelin, C.} uti ett" till förstnämnde Riks-stånd ingi!vet memorial, lör den händelse att den offentliga kyrkoplikten varder bibehållen, hemställt om den icke bör undergås antingen inför vederbörande kyrkoråd eller å annat ställe än det, sorn nu begagnas.
Om spö- och ris-straffets olämplighet tor närvarande tid har allmänna meningen långt för detta uttalat sig.
Biide Konung och Ständer hafva, på sätt ofvan ar anmärkt, vid särskilda tillfället! derom varit öfverens; och orsaken dertill, alt samma straff, sådant oaktadt, qvarstår i Ia®eu, må icke sökas i föiändrade åsigter.
Straff-lagen bör ej eller vara ett uttryck al hämnden, utan af den straffande rättvisan; men hämndens uttryck är hårdhet och omensklighet, rättvisans allvar i förening med menskli«het.
Genom denna förening påkallar den ock den aktning och vördnad, som säkrast gör den verksam.
Det liar emedlertid varit fruktan, alt spö- och ris-straffets borttagande skulle minska lagstiftningens kraft att afhålla från biolt, som hufvudsakligast bidragit dertill, att detta straff ej redan försvunnit; men om man närmare gör sig reda för förhållandena, visar sig, alt den praeventiva egenskap, man således föreställt sig ligga i samma straff väsendtligen om ej helt och hållet saknas.
Genom 184-1 års lagstiftning biel', på sätt nämndt är, en betydlig inskränkning gjord i användandet af Spö- oell ris-straffet.
Det stadgas för närvarande antingen ovilkorligt eller allernatift med annat straff.
J förra hänseendet förekommer det emedlertid hufvudsakligen vid tjufuadsbrott, såsom vid kyrkotjufnad, stöld af i bete ute å marken gående kreatur, fickstöld, annan stöld tredje och fjerde gången, tredje resan inbrott i afsigt alt stjäla, samt itererad mjölkning ute å mark af ånnans ko, får eller get, [ hvilka fall det dock vanligen åtföljes af fästnings-, eller korrektions-straff dels på vissa år, dels ock på lifstid; och det är äfven härsom verkställighet egentligen kommer i fråga, så vidt nemligen spö-straffet angår, ty ris, som är stadgadt för qvinna, bar städse, under en lång följd af år, blifvit utbytt till motsvarande frihets-straff eller fängelse vid vatten och bröd,då den dömda anropat Konungens nåd.
Derföre hörer ris-straffets fullbordan nu mera lika mycket till sällsynlheterna, som spö-straffels tillämpning i de fall lagen utsätter detsamma allernatift med annat straff.
Delta allerna - * Lag-Utskottets Betänkande, Nio 37.
11 tiva straff är i allmänhet nyssnämnde art af fängelse eller annat fängelse; och dertill döines nästan utan undanlag.
Domaren kan ej eller vara döf för civilisationens mäktiga stämma.
Hans ställning saller honom ock i tillfälle att bättre än de fleste bedöma straffens större eller mindre ändamålsenlighet; och öfver spö-straffet har domaremakten, vid mera än ett tillfälle, offentligen fällt sin dom.
Då domaren undviker alt tillämpa omfötnälde straff, söker han följaktligen endast alt, så vidt ske kan, åt lagen gifva ett uttryck om en fortgående civilisation samt så skipa densamma, att den icke råkar i strid med de ideer, som allt mer och iner vunnit insteg i lagstiftningen.
En gammal erkänd sanning säger emedlertid, alt det är lagskipningen, som utbildar lagstiftningen; men häraf föijer ock, att spöstraffet kan anses faktiskt upphäldt i andra fall, än då det är ovilkorligen stadgadt.
De hufvudsakligasle at dessa fall äro här ofvan nämnde.
De få öfriga förekomma så sällan, om de ens någonsin förekommit sedan vår lag bl ef gällande, alt derifrån ej kan bernias någon ledning uti förevarande hänseende.
Så kan deremot ej sägas om de förre.
Oansedt spö straffet derför qvarstår, oansedt detta straff alltjemt verkställes i dessa läll, aftaga de ingalunda.
Officielu uppgifter ådagalägga snarare en tillökning af de stölder, som ådraga spöstraff; men deråt har man äfven tillfyilestgörande anledning att betvifla den praeventiva egenskapen hos detta straff.
Saknas likväl denna egenskap, så synes föga skäl återstå för detsammas bibehållande; ty derför lärer man, elter hvad nämnt är, endast funnit ett försvar i nödvändigheten eller bristen af annat lämpligt straff för stöld; och i så måtto hafva lagärne om brott emot egande-rält inverkat på spö-straffets varaktighet.
Men med större anledning synes man emedlertid i samma lagar funnit ett hinder mot upphörande af kyrHopliktenj som verkställes antingen offentligt eller enskildt, och såsom påföljd för vissa brott ålägges.
Uppenbar eller offentlig kyrkoplikt, som, enligt 10 Kap. i 1086 års Kyrkolag, är ålagd den, som genom den större bannlysningen blifvit skiljd från församlingens gemenskap, eger nemligen i öfrigt runi: l:o för den, sorn obetänkt och af hastighet lastar Gud, Hans heliga ord och Sakramenten; 1 Kap. 1 § Missgernings-balken: 2:o för den, sorn efter lag gjort sig skyldig till dödsstraff, men njuter förskoning derifrån, dock med undantag för ett brott, eller tidelag, enligt Kongl. Brefvet flen 27 Juni 1/65; Kongl- Förklaringen deu 23 Mats 1807, 4-3 Dunkten 1 morn.; 3:o' för den, som begår stöld eller står tjufsrätt; ibid. 7 mom.