Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det handlas hår i flera fall om ett folks framtida vid eller ve, om införandet af ett nytt. straffsystem} utan egentlig förbindelse med förutvarande förhållanden och folkets tänkesätt, och som, för att kunna sättas i verkställighet, fordrar utomordentliga kostnader, hvilkas vidd icke eris kan approxirnationsvis för närvarande beräknas.
Jag tror, att opinionen inom Svenska Hör till Lag-Utskollets Betänkande, H:o g3. i 43 nationen och dess representanter icke hunnit öfver dessa vigtiga och grannlaga ämnen stadga sig, och att det är för tidigt att falla ett beslut, hvilket man kunde få orsak att i mer än ett hänseende ångra.
Jag anser derföre Lag-Utskottet hafva bordt tillstyrka Rikets Ständer att förklara, i;o att enår den föreslagna Criminallagen står i oskiljaktigt sammanhang med Penitentiår- systemet och den erfarenhet man i Sverige hunnit inhämta om detta system och de pa fän— gelsebyggnadernes plan och inrättning inverkande förändringar, detsamma de senare åren undergått, år otillräcklig, och då. allmänna tänkesättet i detta afseende icke hunnit stadgas och tiden icke tillåter en fullständig granskning af de till Ständerna öfverlemnade lagförslagen, Riksens Ständer icke anse sig /or närvarande kunna desamma antaga.
10 att Rikets Ständer vilja för sin del medgifva fortsättningen af de redan påbigynla fängelsebyggnaderna, med vilkor att de förses med rum för gemensam Gudstjenst och undervisning samt mindre arbetssalar, men att anläggandet af nya cellfängelser må tills vidare inställas. 5:o att Rikets Länsfängelser, Stadshäkten och Fästningar inredas med serskilta celler, åtminstone för gröfre brottslingars åtskiljande under nätterna och från arbete lediga stunder.
För den händelsen, att Rikets Ständer förkastade detta förslag, hade Utskottet, efter min tanka, bordt föreslå följande alternativ: 1 :o att vatten och bröd må bibehållas, såsom straff för gröfre brottslingar, samt verkställas i ensamhets-fängelse.
2 :o att den af Lag-Gom mitten föreslagna och af Justitieombudsmannen förordade indelning af fängelsestraffen i straffarbete och fängelse, må antagas såsom grund för den nya Crimin allag eri. 5.0 att ensamhets fängelset må användas endast för ransakningsfångar och bekännelsefångar samt i början af fängelsetiden för alla grö re brottslingar, eller i allmänhet för sådana, hvilkas förbrytelse enligt 1754 års lag år med dödsstraff, svårare kroppsstraff eller fästningsarbete belagd. 44 Hor till Lag-Utskottets Betänkande, iV:o g3.
4:o att ensamhetsfängelset, såsom straff, icke må utsträckas till längre tid, än högst 18 månader, men dessutom kunna inoni fängelserna för kortare tid användas såsom disciplinarmedel.
5:o att straffarbete må verkställas i gemensamhetsfängelse, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med den förbättrade Auburnska methodenså att fångarne under nätterna förvaras i ensamma celler, men om dagarna arbeta tillsammans i mindre af delningar under tystnad och sträng disciplin. 6:o
Alt för detta ändamål dels de nya Penitentiärfängelser, hvilka åro under arbete, må förses med rum för gemensamt arbete, dels Lånsfängelser, Stadshäkten och Fästningar inredas med celler för fångarnes afskiljande under natterna och vid ledighet ifrån arbete." af Herr Lagergren:
"Uti Lag-Ulskottets förestående Betänkande har jag icke instämt.
Både i afseende på motiveringen för Utskottets tillstyrkanden och i fråga om sjelfva dessa tillstyrkanden har jag oftast varit af skiljaktiga tankar från dem, som Utskottets fleste Ledamöter ansett böra i Betänkandet uttryckas.
Att fullständigt framlägga dessa skiljaktigheter, så vidt de angå motiveringen, medgifver icke tiden.
Jag tror mig derföre kunna härutinnan inskränka min reservation blott till antydande af de grundåsigter, i hvilka jag skiljer mig från pluraliteten inom Utskottet.
Uti Betänkandet antages att
Rikets nu gällande brottmåls-lagstiftning icke är mägtig af förbättring, utan bör ”utdömas” och ersättas af en alldeles ny strafflag.
Utskottet grundar detta omdöme förnämligast på den förmenta hårdheten i lagen, på dess antagna syftning att med strafien blott afskräcka från brott, men ej afl förbättrade brottslige, och slutligen på den inconsequens eller brist på ”harmoni”, som uppkommit genom de i senare åren i lagen införde mildrande ändringar.
Landets lag om missgerningar och straff består icke blott af hvad derom finnes i 1734 års Codex.
Till lagens system hörer, och bland dess gällande bud räknas, med fullkomligt lika kraft som lagtextens, alla de författningar, som ändra och förklara den ursprungliga lagen.
Uti sina omdömen om vår gällande lag synes Utskottet merändels haft för 45 Hör till La"-Ucskottets Betänkande, N:o g3, ögonen blott den 1734 antagna lagtext, och Utskottets framställning deraf bar på detta sätt blifvit i visst afseende literär, men ingalunda praelisk.
Om skärskådandet skett mindre ensidigt, torde omdömet utfallit mindre ofördelaktigt.
1734 års lag, hufvudsakligen en codifiering af förut gällande lagstadganden och den fortgående lagskipningen, var ulan tvifvel i åtskilliga delar ganska sträng, men bedömd efter den tidens åsigter, kan den hvarken kallas grym eller barbarisk.
Jemnförer man den med andra samtidiga Europeiska lagar, torde den snarare förtjena att kallas mild; men både dess stränghet och dess mildhet hvilade på nationel grund, utgick från andan i de äldre lagarne, och lämpade sig till de inhemska åsigterna och sederna.
Till dessa hörde att mängden af lagöfverträdelser kunde försonas med böter eller sakören, en grundsats som nu synes otjenlig och äfven i många fall är det, men som i äldre lider och då lagen gafs var fullt lämplig, enär brotten emot person då voro talrikare, än de emot ägande rätten, och förbrytarne icke, såsom nu för det mesta inträffar, utgingo från en egen olycklig samhällsklass, saknande både uppfostran och bergningsmedel.
De kroppsstraff, som antingen ovillkorligen eller i stället för böter ålades förbrytarne, voro i sjelfva verket ej barbariska, (den i andra länder ända till senaste tider brukliga brännmärkningen är främmande för vår lag och stympning var ej tillåten utan i förening med dödsstraff), och de medförde ej vanheder, om icke denna fästade sig vid sjelfva brottet.
Genom spö- och ris-straffet eller den uppenbara kyrkoplikten var förbrytaren ej utestängd från samhället, om lian bättrade sitt lefverne; — och lagen var sorgfällig att utmärka de arter af brott, som ådrogo ärelöshet eller borgerlig vanära.
Dödsstraffen voro i lagen flera än nu, ehuru ej många, i jemnförelse med andra länders lagar; men man antog deras nödvändighet för samhällets säkerhet och på sådan grund tvekade man ej om deras rättmätighet.
Hvad i denna lag kunde anses för hårdt eller icke lämpligt, har lagstiftningen småningom sökt afhjelpa, utan att derföre förflytta sig utom grundläggningen för hela det uråldriga lagsystemet Genom dessa förändringar har det mie sammanhanget i lagen icke sällan blifvit sLördt, och förändringar i sträf!bestämmelserna hafva blifvit åstadkomne utan att vara atlöljde af förbättringar i i sjelfva straffarterne.
Man till skri fve r lagens brister den ökning i brottens antal eller åtminstone i deras grofhet, som under det senaste tiotalet af år visat sig.
Till någon del må detta vara grundadt, men samma klagan öfver ökning i brottens och brottslingarnes antal föres i Europas flesta 46 Hör till Lag-TJtskottets Betänkande, N-.o g3. länder, och ej minst i dem, der en ny brottmåls-Iagstiftning blifvit iniörd.
Detta factum måste således jemväl hos oss hafva andra orsaker, än dem man velat finna i vår lags föråldrade stadganden.
Jemte de medelbara orsaker, som ligga i ett förändradt hushålls- och jordbruks-systern i den förknappning af arbetstillfällena, som uppkommit genom sle-rad täflan, i biännvinets missbruk och en tilltagande fattigdom inom den arbetande klassen, — torde de felaktiga författningarne om lösdrifveri och de förfelade correcLionsinrättningarne kunna anföras såsom de omedelbara och mest verksamma orsakerne till den bedröfliga tillväxten i brottslingarnes antal.
Att än tillskrifva straffens beskaffenhet denna tillväxt, än åter tala om ett tillstånd af strafflöshet såsom förhandvarande, innebär öfverdrifter som ej förtjena vederläggning.
Men behofvet af en förbättring i brottmalslagen och en förändring i straff-systemet är, det oaktadt, oförnekligt, dragan ar endast denna: bör en förbättrad brottmålslagstiftning nödvändigt uppföras pa en alldeles ny och för vårt land främmande grund, och kan förändring i straff-systemet icke åstadkommas utan en nyskapning af hela brottmålslagen?
J 1 ö
Jag har uppställt denna fråga, utan att här vilja söka fullständigt besvara den.
Den hörer icke egentligen till föremålet för Lag-Utskottets nu afgitna Betänkande; men då Utskottet, emot min mening, i sin tillstyrkan mtagu den hemställan, alt Rikets Ständer nu borde förklara en ny brottmålslag vara behöflig, må hvad jag här anfört endast tjena såsom grund for min reservation i denna del.
En förändring i straff-systemet är, efter mm tanka oberoende af frågan om den nu gällande lagen i öfrigt bör antingen forbattras eller alldeles förkastas.
Så har man'sett saken i andra länder.
Man har forandrat straffen, men derföre icke utdömt sjelfva lagen.
Det torde vara forsigt,gast, äfven hos oss, att för närvarande icke betaga sig friheten härtill. 1 k,4.?3 om straffarterna har jag ej, lika med Utskottet, kunnat i !pr g?fkrina den u L^sförslaset gjorda uppställning.
Om man än anta varä hl ara betänkligt att gilla forslaget om ett enda urbota straff och gifva detta den generda benämningen af fängelse.
Allmänna tänkesättet har vant sig att lasta en större vanheder vid vissa brott och att se denna äfven i la straff ° L1 T f kk'7?!'
Att 1 Jag6n S'fva samnia benämning åt det sti afl, som bor drabba dråparen, rånaren, mordbrännaren eller tjufven med den bestraffning, som följer å slagsmål, vissa skadegörelser, åverkan’ 47 Hör till Lag-Utskollels Betänkande, N:o g3, med flere ringare förbrytelser, — alt låta detta allmänna urbota straff, eller fängelse, verkställas i samma straffinrättningar utan afseende å den både subjectiva och objecliva olikheten i förbrytelserne, och att således genom sjelfva den yttre formen för straffet blottställa den vilseförde, vanligen mera lättsinnige än ondskfulle, lagöfverträdaren för samma nedsättning och förklening i andras omdöme, som naturligen vidlåder den gröfre förbrytaren, äfven sedan han utstått sitt straff, -— det skulle jag anse för vågadt, ja för mindre rätt, hvad än till styrka derföre må åberopas och upprepas ur de rådande theorierna om straffens ändamål att förbättra, I likhet med hvad Herr Justitie-Ombudsmannen Landin uti sin genom trycket allmängjorda reservation yttrat, har jag trott skillnad böra göras i straffens benämningar emellan påföljderne å gröfre eller ringare förbrytelser, och jag har trott denna skillnad lämpligen kunna uttryckas dermed, att den svårare bestraffningen kallas straffarbete och den lindrigare fängelse.
Hvad som blifvit anfördt emot bestraffningen af fängelse vid vatten och bröd, har ej rubbat min öfvertygelse, att detta bestraffningssätt, med nödig omtanka ordnadt och inrättadt samt alfvarligen verkstäldt, är ändamålsenligt för åtskilliga ringare förbrytelser.
Att detsamma genom flathet i handhafvande kommit i vanrykte, är ett fel i förvaltningen, som kan rättas, men som ej bör äga inflytande på omdömet.
Om den onödiga och i lag ej föreskrifna straffskärpningen, att brödet skall vara osaltadt och att fången äfven för öfrigt afstänges från allt åtnjutande af salt, varder afskaffad, så tviflar jag högligen att någon ofördelaktig inverkan på den straffades helsa kan, efter hittills vunnen erfarenhet, antagas såsom följd af delta straff.
Det medgifver en kortare varaktighet af fängelsestraffet och kostar således staten mindre.
Den dermed straffade får snarare återvända till sitt hem, och denna omständighet är ej utan vigt i de fall af ringare öfverträdelser, der vatten- och bröd-straffet, såsom urbota straff, bör komma i fråga.
På dessa skäl har jag ansett detsamma icke höra alldeles ur straff-systemet uteslutas.
Såsom en följd häraf skulle uppställningen i punkten a) blifva följande: 1.
Dödsstraff. 2. 3. 4. 5. 6. 7. Straffarbete i sex grader. 8.
Ensligt fängelse. 9.
Fängelse vid vatten och bröd. 10.
Uti punkten F) skulle öfverskriften lyda så: 48 Hor till Lag-Ulsholtets BetänkandeN:o q3'
Straffarbete bör vara: forsla grad, på lifstid; — — — — — — — — — — sjette grad, från sex månader till och med två år.
Sjunde grad skulle försvinna.
Detalj-föreskriflerne för ensligt fängelse och för fängelse vid vatten och bröd torde böra ankomma på vidare beredning och förslag af Lagutskottet.
Utskottet har i punkten c) föreslagit, att fängelse-straffen skola undergås i allmänna straff-anstalter, inrättade dels till ensamhets-fängelser, dels till gemensamhets fängelser, samt lämpade de förra efter den Fiiadelfiska och de senare efter den Auburnska melhoden.
Uti Betänkandet har Utskottet gifvit ett obetingadt företräde åt ensamhetsfängelset, och förklarat sig icke tveka att tillstyrka Rikets Ständer dess antagande såsom allmän grund för det blifvande nya straffsystemet; hvadan Utskottet godkänt den uti 9 §. af Fängelselagen uttryckta princip, alt fastän ensamhetsfängelset till en början blott skulle begagnas för dem, som dömas till fängelse i sjunde eller sjette grad, detta straff likväl må efter hand införas äfven i andra fängelsegrader under den första.
I denna vidsträckta tillstyrkan har jag ej kunnat deltaga.
All den känned om man äger om beskaffenheten och verkningarne af penitentiärfängelsestraffen är hämtad från utländsk erfarenhet; denna erfarenhet utgår ifrån ännu fortfarande försök, och omdömena om dessas resultater äro icke sällan stridiga och hvarannan motsägande.
Redan dessa försök, såsom de i olika Europeiska länder blifvit gjorda i jemnförelsevis mindre skala, hafva kostat oerhörda summor; och uti intet Europeiskt land, utom Frankrike, lärer lagstiftningen ännu lagt det Filadelfiska eller ensamhetssystemet uteslutande och ovillkorligen till grund för fängelsestraffen.
På de flesta ställen synes man blott vilja framgå på försöksvägen och kostnaderne afskräcka äfven i de rikaste länder.
Den varsamhet Lagberedningen sjelf påyrkat hade, efter min tanka, bordt afhålla Utskottet från en så obetingad tillstyrkan, som den Utskottet afgifvit; och i Råga om systemets omedelbara tillämpning blott på de lägsta straffgraderne både Utskottet måhända bordt med större tydlighet yttra sig om de kostnader och de anstalter, som vid en sådan tillämpning blifva oundvikliga.
Jag tillerkänner mig hvarken behörighet eller förmåga att afgöra de bägge systemernas inbördes företräde.
I det land derifrån de båda hafva sitt upphof, är denna fråga långt ifrån alt vara afgjord, och det Auburn - 49 Tior till Lag-Utskottets Betänkande, N:o ,9-5.
Auburnska lärer der ännu vara vida mer i verksamhet och utöfning, än det Filadelfiska.
Jag betraktar frågan om fängelsestraffets organiserande blott i förhållande till Sverige, till landets resourcer, till nationens lynne och till öfrige häruti ingående omständigheter.
Ifrån denna synpunkt måste kostnaderne, det vill här säga hela möjligheten, först tagas i skärskådande.
Att verkställigheten, efter Utskottets förslag, endast skulle gå successivt, betyder härvid föga.
En gång i lagen antaget måste systemet fullföljas och fullbordas, åtminstone så långt, som fordras för de straffgrader, der det skall genast tillämpas.
Antalet af dem, som årligen sakfällas till straff inom de gränsor, som i lagförslaget utstakas af 6:te och ^tde fängelsegraderne, torde minst böra antagas till 1200, men sannolikare, då förändringen i straffsystemet rätt uppskattas, till i5oo personer.
Erfarenheten, både i vårt land och i andra, har visat, att den ringaste kostnad, hvartill fängelser med celler efter ensamhetssystemet kunna uppföras, är 1000 R:dr Banco för hvarje cell, och om denna kostnad skall förslå, måste fängelserne rymma minst 3oo celler.
Att utgifterne för fångarnes underhåll, vård och bevakning skola blifva vida högre, troligen dubbelt så höga, som den kostnad ett lika antal fångar i de nuvarande correctionsinrältningarne medför, synes mig sannolikt, då man afser alla följder af den fullkomliga afsöndringen i ett ensamhetsfängelse.
Jag uppgör icke några caleuler, utför inga summor, och är långt ifrån att. vilja med denna korta erinran uppskrämma sinnena.
Men då Utskottet ej kunnat förskaffa sig materialier för en calcul i detta hänseende, har jag trött min pligt fordra, att öppet säga hvad Utskottets tillstyrkan, äfven vid en inskränktare och successiv tillämpning åt systemet, i sjelfva verket innebär; och då jag tillika öfverräknar hvad hela det öfriga antalet af de till straff i högre grader dömde brottslingar skall kosta i årlig utgift, äfven om gemensam hetsfängelser ne icke blifva så fullkomligt inrättade, som de kunna vara, så förefaller det mig obestridligt, att Sverige icke förmår i sina straffinrättningar införa ett allmännare bruk af den method, som följes vid ensamhelsfängelse-systemet.
Huruvida ensamhetsfängelset, såsom straff belraktadt, skulle för Svenska förbrytare vara ändamålsenligt, synes mig jemväl alltför outredt för att kunna utan inhemska erfarenhetsbevis antagas.
I hela denna fråga har Utskottet befunnit sig på främmande grund; det har hall att antingen tro på — eller icke tro på — åberopade auctoriteter, men det har Bih. till R.
Prot. 184S, 7 Sand. 1 Afd, 3o Hå/t. 7 50 TI ur till Lag-Utskottets Betänkande , N:o g3. saknat alla elementer för egen och sannskyldig pröfning.
Den erfarenhet man här kunnat samla, angående ensamhetsfängelseis verkningar, har visserligen varit ofullkomlig, då den inskränker sig till de så kallade bekännelsefångarne.
Jag medgifver inflytelsen af olikheten i behandling, i cellernes inrättning, i tillgången på sysselsättning eller dess saknad och i behandlingens slutändamål.
Men den öfverensstämmelse tinnes dock, att bekännelsefångarne äro fullkomligt afsöndrade från andra fångar, att de i fängelset emottaga religiös undervisning, och att dem icke förnekas andelig läsning.
Alla bekännelsefångar äro i det närmaste förvunne om mord eller dråp, de hållas i sträng enslighet, öfverlemnade åt deras med blodskulder belastade samveten, och de blifva flitigt förmanade till ånger och bekännelse.
Icke destomindre skall den förbättring, ensligheten och sjelfbetraktelsen borde medföra, sällan visa sig.
Några bekänna inom de första åren, — om af ledsnad eller liknöjdhet, är svårt att säga; andra uthärda denna förskräckliga tillvarelse i tio eller tolf år; men, så vidt mig är veterlig!, har ensligheten vanligen icke frambragt den undergvfna, ångerfulla och förkrossade sinnesstämning, som utgör vilkoret för en verklig och varaktig moralisk förbättring.
Brottslingarne tillhöra i vårt land gemenligen samhällets lägsta, mest försummade klass.
Den tröghet, som tillhör det nordiska lynnet, är hos denna klass af menniskor sällan bruten genom inflytandet af uppfostran eller undervisning.
I ett fängelse, der man sörjt för fångens alla kroppsliga behof, och han icke är i saknad af sysselsättning, är det att befara, att känslan af förlorad frihet skall gifva vika för lynnets tröghet och att fången snart skall vänja sig vid eu belägenhet, som i afseende på husrum, kläder och föda troligenär vida bättre, änden han i fria tillståndet åtnjutit.
Om detta skulle inträffa med flertalet af de i enrum förvarade fångar, om således det enda resultat, som kan rättfärdiga de omätliga uppoffringar, detta fängelsesystem fordrar, nemligen den moraliska förbättringen, skulle uteblifva, då hade man på ett misslyckad! försök bortkastat summor, med hvilka oändligt mera godt för samhället och menskligheten kunnat åstadkommas, om man dermed t. ex. beredt vård och uppfostran åt vanvårdade eller vilseförda barn och således afledt den fruktansvärdaste källan för brottslighetens tillvext.
Men jag drager ej i betänkande att påstå, det ingen kan framträda och med öfvertygelse eller visshet förneka, att ju icke hvad jag här såsom möjligt förutsatt kan komma att äga rum, så länge icke försök med verkningarne af detta system blifvit gjorda inom vårt eget land, försök anställde, icke med be - Hor till La "-Utskottets Betänkande, N.-o g3.
Öl läkning att vinna bekräftelse för det ena eller andra af de främmande systemerne, utan hell enkelt för att uppdaga det hos oss practiskt rätta, sanna och gagneliga.
Med en sådan åsigt af detta vigtiga ämne har jag, åsidosättande tankan på det obehag, som plägar åtfölja yttrandet af en egen mening, i strid med antagna samt af utmärkta och fullt behöriga män understödda föreställningssätt, trott min skyldighet såsom representant kräfva utsägandet af min tanka, att Rikets Höglofl.
Ständer nu icke höra godkänna eller antaga en sa mhets fän gelset såsom allmän grund för det blifvande nja straffsystemet.
Huruledes försök med detta slag af fängelsestraff kunna och böra göras, derom kommer jag här nedan att vidare yttra mig.
Lagberedningens förslag till Strafflag förutsätter ej, hvarken allmän eller partiel tillämpning af ensamhetsfängelset, ulan antager blott, att de i lagförslaget bestämda straff skola undergås i allmän straffinrättning.
I Norrige der en ny brottmålslag, byggd på ungefär samma grunder, som den här föreslagna, är anlagen och redan några år varit i verksamhet, har man, rådfrågande Statens tillgångar, och sannolikt jemväl med afseende på den slöra frågans ännu helt problematiska skick, åtnöjt sig med att låta straffen verkställas i de fästningsfängelser och andra allmänna straffinrättningar, som varit förhanden.
Om man vill i Sverige införa det nya straffsystemet, torde det i första rummet vara angeläget, alt fångarnes behandling och straffens verkställighet blifva sådane, att, genom en visserligen orätt uppfattad, men icke destomindre temligen naturlig jemnförelse, fångarnes belägenhet icke symes afundsvärd för deras oför vunne, med nöd och brist kämpande samhällslikar.
Det vore en stor olycka för allmänna säkerheten, om äfven för en kortare liderymd straffen i dessas mening skulle förlora det afskräckande, de alltid böra och måste äga, om de skola lända till stöd för samhällsordningen.
Ändamålet att v genom straffen förbättra den brottslige får ej sättas i första, utan i andra rummet.
Det är ett mål, som väl ej bör förgätas eller lemnas ur sigte, men som måste stå tillbaka för fordringarne på allmän säkerhet.
Att för ett jemnförelsevis litet antal lagbrytares möjliga förbättring
Staten skulle göra uppoffringar, vida öfverstigande hvad den kan egna åt högre, allmännare och angelägnare syften, vore hvarken med förnuft eller med rättvisa förenligt; än mindre kunde det försvaras, att för uppnående af detta ovissa ändamål, tryggheten och säkerheten inom samhället skulle äfvenlyras, derigenom att straffen för det obildade, råa och skadelyslna sinnet icke mera voro afskräckande. 52 Hor till La"-Utskottcts Betänkandej N.-o g3.
En annan svårighet framstår ock vid skärskådande af möjligheten att här införa ett allmännare bruk af ensamhetsfängelset såsom straff.
Det är svårigheten att utfinna tjenlig sysselsättning för fångarne.
InnesluLne i celler, dem dessa fångar ej få lemna utan för att emellanåt erhålla någon kroppsrörelse i fria lutten, inskränkte till sådana arbetsföremål, som ej kräfva flere personers handläggning eller biträde, skulle ensamhetsfangarne ej kunna sysselsättas med annal , än handtverksarbeten, eller andra sådana handteringar, som ej fordra stort utrymme.
Men i ett land, der behofvet af dylika tillverkningar redan nu knappast motsvarar antalet af dem, som för sin bergning sjelf ve behöfva arbeta, der lifvets förnödenheter äro dyra samt den frie arbetaren och ännu mera handtverkaren måste vidkännas många och tunga skyldigheter emot det allmänna, der skulle en täflan emellan det fria arbetet och en långt utsträckt arbetsflit inom de på Statens bekostnad underhållna fängelserna i längden blifva förderflig för det lörra.
För allmänna behof, det vill säga, för fängelsernas och armeens beklädnad kunna ej tusentals ensamhetsfångar hållas till jemn sysselsättning.
De slöjdegrenar, som tillhöra fabrikerne, kunna ej idkas i celler.