Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Många detaljer af utsökt finhet skulle kunna I I rt U I I U M IN användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e allt [d noga a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t i o n fran r e d a k t i o n e n s s i d a p å r ä k n a s.
framdragas, men det knappa utrymmet nekar oss detta.
Som toreadoren uppträdde för första gån- gen på k. operans scen hr Oskar Lejdström, väl- känd från konsertsalen.
Så väl torde detta parti näppeligen förut hafva sjungits, o m man frånser ett par små missöden.
Men äfven spelet vittnade om goda bemödanden.
Dock vilja vi bedja hr L. komma i håg, att han under afsjungandet af torea- dorvisan tankes hafva en fyld bägare i handen.
Det går sålunda ej an att, innan han tömt den, svänga med den på alla möjliga sätt och hålla den på sned; det vore bestämdt mindre behagligt för de kringstående, om det funnes något i bäga- ren.
Detta kan tyckas vara en småsak, men det ser fult ut och kan undvikas.
Hr L. är för öfrigt ej ensam om dylika små försyndelser.
— Fröken Karl- sohn och hr Nygren fylde väl sina uppgifter som resp. Micaela och Zuniga.
— Ingen operavän bör försumma att höra och se » Carmen », sådan ope- ran nu presenterar sig.
Teatersalongen var i lör- dags fullsatt, och de uppträdande helsades med de fiffigaste applåder.
I nästa vecka återupptages » Kronjuvelerna ».
Denna teater har likaledes, sedan den öppnades under ny ledning, lefvat på goda och synnerligen väl utförda repriser.
Nu har den emellertid sitt första nya program färdigt.
I morgon torsdag gifves nämligen Frans Hedbergs 3-akts-skådespel » Flinta och stål » samt ett franskt 1-akts-skämt af A. Millaud, kalladt » Villa till salu ».
Kollerna och deras innehafvare äro, i första stycket: Gerle, jäg- mästare, hr Hillberg; fru Gerle, fröken Klefberg; Ernst, kandidat, hr Törnquist; Anna, fru Rund- berg; Elin, fru Hartman; kaptenskan, fru Geiies mor, fru Dorch-Bosin; Ström, bruksinspektör, hr Örtengren; Ida, fröken Sandell; Berg, pastorsad- junkt, hr Baickström; Karin, fröken Ahlander; en skogvaktare, hr Hamrin.
I andra stycket: Macas- sar, hr Backström; Criquelot, hr Personne; Den okände, hr Bergqoisl; Claire, fru Rundberg och Celeste, fröken Bäckström.
I dag onsdag gifves f. f. g. den tyske författa- ren Rudolf Kneisels nya lustspel » Fröken Räf », hvilket med stor framgång gifvits på de flesta teatrar i Tyskland.
D e vigligaste rollerna och deras innehafvare ä r o: Kramer, hr Warberg; Dora, hans hustru, fru Julin; Molly, deras dotter, fru Anna Lundberg, född Malmgren; Edgar Mollberg, hr Ekelund; Eva Wahlstedt, fru Sten / ett; Dränger, hr Holmqoist; Julius Heinwald, hr Lundberg.
I musikaliska akademiens stora sal gafs i går afton (tisdag) den första konserten för säsongen.
Den var af synnerligen gediget och framstående slag.
Såväl hofpianisten Heinrich Barih som vio- loncellisten Robert Hausmann visade sig vara mycket framstående, hvar på sitt instrument.
Också förtjenade de i hög grad det lifliga bifall, som från den ty värr allt för fåtaliga publiken kom dem till del.
Främst å det synnerligen goda programmet sätta vi obetingadt, hvad utförandet beträffar, Beethovens sonat för piano och violoncell op. 69, som utfördes med sällsynt godt samspel o c h den finaste nyansering.
För öfrigt tycktes de båda framstående konstnärerna undvika allt, hvad effekt- sökeri heter, hållande sig i stället till det gedigna och ädlaste inom sin konst.
Den vid konserten använda konsertflygeln ut- märkte sig för särdeles vacker och fyllig ton.
Den har utgått från Bröderne Hals ' i Kristiania väl- kända fabrik, här representerad af Ivar Hirschs pianomagasin.
Den 19 sept.
Hösten är kommen.
Tivoli har stängt sina portar.
Ja, icke alldeles —: Nedre Tivoli med sin gan- ska rikhaltiga djursamling hålles ännu öppet för en skådelysten allmänhet, hvarför ej heller tillfälliga stockholmsbesökande böra underlåta att taga i be- traktande den präktiga anläggning vi kalla » värt Tivoli ».
Vårt Tivoli.
Det är ej många år sedan främlingarne, framför allt danskarne, med en axelryckning utropade: » Jaså, detta är ert Tivoli! » Men nu liar den skräpiga och kala bergknallen genom uppoffringar och ansträng- ningar, oförtröttadt och nitiskt arbete, fått ett nam- net och ändamålet värdigt skick.
Blomsterprydda terrasser, slingrande gångar, trappor, buskager, dam- mar och prydliga byggnader öfverallt.
Och när man sträfvat upp för trapporna eller den slingrande kör- vägen — ah, hvilken utsigt!
Den var sannerligen mödan värd.
Der den stolta mälarstaden, der den glimmande segelleden och så holmar och vatten om hvarann ända bort i det blånande fjerran.
Det är hufvudsakligen tvänne personer — herrar Anshelm Berg och direktör Adacker — Stockholm har att tacka för denna storartade omskapning.
Föreställningen på varieté- teatern — der, trots namnet, hvilket man från ut- landet lärt sig tro innebära något frivolt, simpelt, ja, hvarför icke lastbart, aldrig bjudes något rått eller oskönt — föreställningen var slut och mängden strömmade ut i Tivoli, som strålade i rik eklä- rering.
Deröfver hvälfde sig hösthimmeln mörk och allvarlig.
Men så började fyrverkeriet, det sista för året, och mångfärgade eldar och raketer blänkte fram, helsade af tusenstämmigt jubel.
Åtta tusen menniskors jubel.
Och så slocknade den sista raketen.
Den sista tivolifesten för året var slut.
Men vi stockholmare, som det ej förunnats att » bo på landet » eller » resa utrikes », vi förvara i tacksamt minne de många nöjsamma stunderna der ute på » Djurgåln » i » vårt Tivoli ».
Carmela.
Af E d m o n d o de Amicis.
(Forts.) | ^ l | n d e r allt detta hade qvällen skridit långt llÖSk framåt, och gästerna lemnade en efter annan lokalen.
Äfven Gabriello trädde ut på torget, men i stället för att taga kortaste vä- gen till sitt hus, gick han rundt om hela plat- sen och dröjde ovilkorligen på stegen, då han nalkades huset.
Tanken på att framför sin port finna den vansinniga flickan var honom nära på odräglig och väckte dock samtidigt hans medlidande så synnerligen, att han nästan ångrade att förut ha talat så hårdt till henne.
Han bemödade sig att med ögonen genomtränga mörkret, men förmådde först, då han var alldeles i närheten, att iakttaga en gestalt, som satt sammanhukad på nedersta trappsteget och ej rörde sig.
Lång- samt trädde han närmare och ropade hennes namn.
» Carmela, hvad gör du här? » Hon reste sig långsamt, lade sina båda hän- der på Gabriellos axlar, lutade sitt anlete in till hans och svarade: » Jag väntade på dig och har slumrat in dervid. » «Du väntade på mig?
Hvarför det? » frå- gade han och ville taga hennes båda händer i sina; men innan han ännu kunde fatta dem, hade hon låtit dem glida nedåt och omslöt med dem hans arm.
Derpå sade hon i till hälften lugn, till hälften trött ton: » Emedan jag vill stanna hos dig! » » Kan då detta vara vansinne? » frågade Gabriello sig sjelf.
» Hon talar ju så klart och förnuftigt som en med sunda sinnen. » Han tände ett litet vaxljus och betraktade vid det uppflammande skenet Carmelas drag.
Huru hänförande hon var i detta ögonblick!
Hennes miners vilda rörlighet, som ofta gaf det sköna anletet ett förvridet uttryck, hade under sömnens inflytande vikit för ett vekt, melankoliskt leende, hvilket klädde henne oänd- ligt älskligt och skar Gabriello i hjertat.
Hen- nes ögonlock voro hälft slutna, de mörka ögo- nens rastlösa eld dämpad; hon framstälde bil- den af ett med slummern kämpande barn, och ej det ringaste spår af den obotliga sjukdomen kunde hos henne iakttagas.
En ljusstråle hade fallit på Gabriellos anlete, och vid denna ovän- tade syn tycktes det, som om den onde dämonen med fördubblad makt vände till baka för att bedrifva sitt väsen i den arma, förmörkade själen.
Hon kastade sig med vildhet till Ga-
briellos bröst.
Han steg till baka och fattade hennes hand.
Då kände han blixtsnabbt det heta trycket af hennes läppar på sin hand och samtidigt en stickande smärta — • hon hade bitit honom i handen.
Han ryckte sig lös, sprang in i huset och slöt porten.
Ett par gånger hörde han ännu Carmela ropa honom vid namn, derpå blef allt stilla.
Hon måtte åter intagit sin plats på trappan och slumrat in.
Han tände ett ljus, då han uppnått sitt rum, och betraktade sin hands yttersida.
Der voro små spetsiga tänder tydligt aftryckta och rundt om fläcken trodde han ännu varseblifva de fulla läpparnes tryck, hvilket liksom glödande lava jagat en eldström genom hans ådror.
- » Är nu detta vansinne, så fins det dock metod deri, » sade han half högt för sig sjelf; » detta är således en qvinnas vapen, hvilken af kärlek förlorat förståndet? » Han visste ej, om han skulle skratta eller förarga sig åt hela historien, tände en cigarr och begynte under promenaden fram och åter i rummet upprepa för sig gången af följande dags tjenstgöring.
Men tankarne sväfvade ut och ville ej fastna vid yrkets torra enahanda.
Förargad fick han tag i en bok, kastade sig i en hvilstol och började läsa.
Men när låta tankar, som vilja sväfva ut, någonsin af det skrifna ordet fasttrolla sig på en viss fläck?
Gabriello läste sida efter sida, men oupphör- ligt såg han Carmelas ansigte framför sig i samma skick, som då hon vid det lilla ljusets sken log emot honom så trött, och han fattade ej ett ord af hvad han läste.
Han beslöt ändtligen att gå till hvila.
In- nan han släckte ljuset, kände han sig än en gång dragen till fönstret — men han gaf sig sjelf skymfordet narr, uppsökte sin bädd och hade snart insomnat.
* * * Emot sin vana eljes hade Gabriello följande morgon redan stigit upp, då kalfaktorn kom för att väcka honom, och medan han hastigt klädde sig, sade denne plötsligt grinande: » Flickan sitter åter der nere. » » Hvad gör hon der? » frågade Gabriello med tilltvingad likgiltighet.
» Ingenting.
Hon säger, att hon väntar på herr löjtnanten. » Gabriello slog mot sin vilja till ett skratt.
» Se efter om hon ännu är der. » Pojken öppnade fönstret och såg utåt.
» Ja. » » Hvad gör hon? » » Hon leker med småstenar. » » Ser hon upp mot fönstret? » » Nej. » » Befinner hon sig midt för porten eller nå- got pä sidan? » » Något afsides. » » Det är bra. » Gabriello steg ned för trappan och skyn- dade sig att komma ur huset så fort som möj- ligt.
Men sabelns klirrande hade för länge sedan förrådt hans annalkande för Carmelas fina öra, ännu innan han trädt ut i porten.
» God morgon, god morgon! » ropade hon honom till möte, och innan Gabriello kunde hindra det, hade hon böjt knä för honom och begynt att med sin näsduk ifrigt putsa hans stöflar.
Förgäfves ropade han gång på gång: » Låt mig gå, Carmela!
Hvad gör du då? » Hon lät dock ej afvisa sig, utan ref och put- sade ännu ifrigare och mumlade dervid för sig sjelf: » Ännu eu smula, vänta, vänta bara — så — nu är det bra, nu kan du gå. » bl- I I P \ LJ I 1 M UIN Annonser mottagas spalt, petitrad (
Han andades ut, då kasernens portar lågo framför honom.
Carmela hade stannat qvar på trappan till hans dörr.
* Gabriello och den unge militädäkaren hade snart blifvit goda vänner och ovilkorligt vände sig samtalet dem emellan ofta omkring den vansinniga flickans sorgliga öde.
Gabriello öfverhopade ständigt iEskulaps lärjunge med frågor, om det ej vore möjligt att hjelpa och återställa den arma.
Han erhöll alltid föl- jande svar: » Ack, hvarför icke?
Med tiden och med mycket tålamod skulle hon nog kunna bli återstäld. » Men till att finna medel och utvägar för detta kärleksverk räckte hvarken den enes eller den andres goda vilja, och så togo de sin tillflykt till allehanda lärda böcker om behand- lingen af ett stördt audelif, hvilka Gabriello förskref från Neapel och hvilka han jemte vännen ifrigt studerade.
Resultatet af dessa lärda forskningar var visserligen, att det minsta här vid lag vore att uppnå med visshet och användning af läkarens konst.
Doktorn aktade sig visserligen för att utan allt vidare medgifva detta; han medgaf ingenting och bestred ingen- ting, så snart han först öfvertygat sig om, huru det låg heligt allvar i Gabriellos bemö- danden för den stackars flickan.
Här var mer än lärdt bokkram och erfarenhetens skatter: en instinkt af ren menniskokärlek, som ej skulle hvila förr, än den nått sitt mål.
Hvad derefter kunde bli, skulle bli — derpå tänkte för stunden hvarken den ene eller den andre.
Vägen skulle bli besvärlig nog.
Hvem frågar då ännu efter det, som ligger bortom målet.
Det lyckades Gabriello utan synnerlig möda att om de yttre vanorna hos Carmelas trolöse älskare erhålla så pass mycken underrättelse, som till en början syntes honom nödig, för att hos henne väcka en erinran om denne.
Han var outtröttlig i utforskandet af sådana små- saker, och ingenting syntes honom dervid ovär- digt beaktande.
För qvällspromenaderna vid hafvet klädde han sig på samma sätt, som denne gjort, lärde af uppbördsmannen, hvilken var en stor musikvän, att spela zittra en smula och sjöng dertill en liten visa, som den andre diktat för Carmelas räkning och ofta sjungit för henne.
Den löd så: » Carmela!
För lifvet jag fordrar ej annan lycka mig skänkt än att för din fot få ligga, i dina blickar försänkt.
Och nalkas skilsmessans stunder och brister mitt hjerta i tu, sig speglar i dina blickar mitt afskeds smärta ännu. » På vissa veckodagar hörde man från de rum Gabriello bebodde sabelskrammel och högljudda rop.
Han hade nämligen fått reda på, att Carmelas- forne älskare regelmässigt öfvat sig i fäktning med karabinierernas sergeant och att hon då städse från trappan lyssnat till larmet — - äfven nu gjorde hon det, men aldrig, aldrig kunde man äfven på minsta vis spåra, att en erinran från förflutna tider dykte upp inom henne.
Doktorn skakade väl hufvudet, då Gabriello för honom skildrade misslyckan- det af alla sina bemödanden, men underlät aldrig att på nytt uppmuntra vännen.
» Det kräfves just ännu starkare medel, en- dast tålamod! » tröstade han.
» Resultatet kom- mer nog att visa sig — med tiden! » e n d a s t m o t k o n t a n t llqvld 1 f ö r s k o t t a f 2 5 ö r e pr 4 - 10 stafvelser).
Ingen a n n o n s i n f ö r e s u n d e r I k r o n a.
Med tiden!
Men tiden ilar utan uppehåll hän, och om hon ur sitt sköte ej framalstrar det efterlängtade i dag, i morgon och ej på tredje dagen — hvad då?
Sex veckor hade förgått, sedan Gabriello satt sin fot på den lilla ön; hälften af den frist, som var honom förunnad för att utföra sitt kärleksverk å den stackars flickan, hade gått förbi.
Och skulle han uppnå sitt mål?
Kunde ej pligten kalla honom derifrån, må hända kort förr än hans verk lyckades, när redan fullbordandet grydde på afstånd, och han tvingas att taga händerna från verket och qvarlemna den arma, hälft tillfrisknade, mycket olyckligare, än hon förut varit?
Och skulle han ej sjelf derifrån med- föra en gadd, som komme att förgifta hans hela lif och aldrig lemna honom r o?
Dessa och dylika tankar upprörde den unge läkarens sinne, då han en qväll åter sökt hämma Gabriellos modstulenhet med allehanda tröstegrunder, men denne, utan att akta på vännen, orörlig blickat in i lågan på det ljus, hvarvid han tändt en cigarr.
Hans kinder glödde, i hans ögon brann en hemsk eld, som talade om sömnlösa nätter och inre fridlöshet och gaf doktorn mycket att tänka på.
Plötsligt sade Gabriello med tilltvingad lik- giltighet: &gt; » Hur tror du, att allt detta kommer att sluta?
Har jag sjelf inte redan blifvit half- tokig för detta lefvernes skull?
Ofta vore jag färdig att skratta åt mig sjelf och vet rätt väl, att menniskor håna mig som en narr. » » Och hvarför?
genmälte doktorn.
» Nå, » svarade Gabriello dröjande, » för den ifver och det medlidande, som jag egnar den stackars varelsens botande, för alla de gagn- lösa försök jag anstalt för att helbregdagöra henne. » » Medlidande, ifver att hjelpa den olyckliga — är detta egnadt att väcka spe och skratt?
Käre vän, tänk bättre om menniskorna! » Han närmade sig och såg Gabriello allvar- ligt i ögonen.
» Gabriello, säg mig sanningen!
Du älskar Carmela? » Gabriello ryckte till och rodnade ända upp till hårfästet.
» Jag? » » Ja, du!
Var öppen mot mig.
Ä r jag ej din bästa vän och förtjenar ditt förtroende? » » Jo visst — men skall jag då, bara för att visa dig förtroende, tillstå något, som alls icke förefinnes? » stammade Gabriello, hälft förtör- nad och hälft förskräckt öfver sanningen, som han såg blixtlikt lysa framför sig.
Han teg ett ögonblick, derpå kommo orden stötvis från hans läppar, afbrutna, intrasslade i hvar andra liksom trådarna i en väfnad, hvars ledtråd en rå hand häftigt framdragit.
» Jag älska Carmela?
En vansinnig?
Tror du, att det vore möjligt?
Jag älska henne?
Har du allvarsamt uttalat detta?
Måste jag ej den dag, då detta skedde, sjelf räknas till de vansinniga?
— Ja, jag älskar den stackars varelsen med ett oändligt, starkt medlidande och offrade gerna, jag vet ej hvad, för att se henne botad; men ligger mellan detta medli- dande och kärleken ej en djup, oöfverstiglig klyfta?
Har du ej samma gränslösa medlidande med henne?
Ja, min vän, jag älskar henne, emedan hon är en dygdig, sedesam flicka, i hvars hjerta ingen oren tanke, på hvars läppar intet orent ord uppstiger.
Äro ej alla hennes dårskaper tecken för ett kärleksfullt, hängifvet sinnelag, som man skulle vilja bereda den bästa lycka på jorden?
Och att se ett dylikt väsen så förnedradt, så förhånadt, öfver allt beun- dradt för sin skönhets skull och i fördömelse
I DU N för sin olyckas, släpa fram sitt lif som ett oskäligt djur!
— Ar Bon ej skön som en him- melens ängel?
Ack, hvarför kunna ej dessa underbara, outgrundligt djupa ögon utstråla bilden af en frisk själ?
Hvarför kan ej denna älskliga mun tala förnuftiga ord till mig, le och skämta såsom andra flickor göra?
Är ej allt detta en jämmer utan like, ett gränslöst elände.
— O, och i de bedrägliga ögonblick, då hon någon gång ser mig lugnt i ögonen, hennes mun synes hafva förlorat det vilsna leendet, när hon endast blygt kallar mig sin käraste och vid helsningen ömt tager min hand V å r a b a r n.
Diflaskan.
Man skall aldrig upp- bevara mjölken, äfven sedan den blif- vit uppkokad, i öppna kärl; den måste förvaras i rena, väl tillslutna glasflaskor med ren propp.
Detta förutskickadt.
De s. k. sjelfverkande diflaskorna med lång tunn gummislang äro ej att för- orda.
Vid användandet af dessa skall ju barnet under diandet ej nödvändigt behöfva moderns eller vårdarinnans tillsyn, men då händer det, att barnet får suga ur en tom flaska, hvilket är synnerligen farligt, enär de långa gum- mislangarne lätt förderfvas och aldrig kunna fullständigt rengöras.
Bäst äro de små flaskorna utan slang, livarur barnet dricker under barnjungfruns tillsyn.
Sugnappen till dessa bort- kastas, så snart den blifvit mjuk.
Då barnet bör suga långsamt, får ej hålet i nappen vara för stort, ehuru det ej heller bör vara så litet, att diandet vållar ansträngning.
Gumminappen bör, då den ej användes, alltid ligga i en skål med rent vatten.
Diflaskan får ej ligga hos barnet mer än högst 15 minuter.
Den ej utdrnckna mjölk- resten användes endast undantagsvis.
Flaskan rengöres genast och fylles med vatten till nästa användande.
Då barnet lärt att dricka ur skål, bör flaskan ej vidare nytjas.
H e l s o v å r d.
För konserverande af tandköttet skall det vara af nytta att gnida tänder och tandkött med ett salvieblad.
Engels- männen lära i sin lavoar hafva en li- ten ask med salvieblad, för att kunna begagna dem hvarje morgon.
I syn- nerhet vid sjukdomstillfällen efter in- tagandet af droppar, som veika för- störande på tänder och tandkött, lär det vara nyttigt att använda blad af salvia och derefter skölja munnen väl med vatten.
Golfsvamp fördrifves endast varaktigt derigenom, att man borttager de an- gripna tiljorna och ersätter trossbotten- fyllningen med nyligen utbränd cokes.
Sedan lägger man torra tiljor och ser till att de hafva någon luftning ned- ifrån.
M j ö l k k a m m a r e n.
Cheshireosten.
Sedan vi i Sverige kommit derhän, att landtbrukarne för att kunna existera mer och mer lägga sig vinn om mejeriskötseln, och icke blott smörberedningen men äfven ost- fabrikationen tyckes blifva mången landsmans så att säga » vara eller icke vara » torde ej nog vigt kunna fästas vid den omständigheten, att tillverk- ning af god och efter engelska mark- nadens smak lämpad exportost bör lika så mycket som smörberedningen utgöra ett mål för våra sträfvanden.
Senare tider hafva visat, att svensk ost, tillverkad med fästadt afseende på engelsmännens smak, har stor fram- tid för sig i England!
A f de många i sin — då slår mitt hjerta så, att det är färdigt att sprängas och jag drömmer, drömmer, att det rysliga ej är sant, ej kan vara sant!
Och jag ropar hennes dyra namn, talar till henne i dåraktig förhoppning, att hennes svar skall gifva mig tröst, lycka — dåre, som jag är, att fråssa i tanken!
Ett andedrag, ett ord, och det vilsna leendet är åter der, och ögo- nen, hvilkas stråle just värmde mig, blicka tomt och kallt ut i det vida, i den afgrund, som tillintetgör allt hvad jag hoppats.
Då griper mig blind förtviflan, jag sätter förvägen allt på ett sista kort och säger till henne: olika svenska ostsorter, som utsändts till Manchester, för att derstädes ge- nom bemedling af svenska statens mejeriagent, doktor Hugo Wedin, af- sättas, har endast den s. k.
» Stock- humla-osten » vunnit ökad framgång, enär denna ostsort är till såväl smak som utseende sådan, som den konser- vative engelsmannen vill hafva den.
Försök att exportera och å engelsk marknad afsätta svensk vare sig söt- mjölks- som skummjölks- eller marga- rinost hafva icke utfallit till belåten- het.
Den ostsort af inhemsk produk- tion, som engelsmännen mest tycka om, är den s. k. Cheshireosten, hvil- kens smak något påminner om Stock- humlaostens.
Alldenstund denna en- gelska ost endast är föga känd i Sve- rige, torde en närmare beskrifning öfver dess beredningsmetod måhända vara mången svensk välkommen, då den är både enkel och lättlärd, och kanske icke omöjligt är, att svenska mejerister i en framtid kunna pro- ducera densamma i och för export.
Mejeriagenten i Manchester, doktor Wedin, anser, att Cheshireost, tillver- kad i Sverige, bör kunna finna önsk- värd afsättning å engelsk marknad.
I grefskapet Cheshire, invid Wor- leston station, är Cheshire mejeriskola belägen, hvarest denna mycket väl renommerade ost tillverkas.
Skolan upprättades och öppnades för allmän- heten i maj 1886 och eges af ett ak- tiebolag, hvars högsta styrelseledamot är hertigen af Westminster.
Dagligen förvandlas här mjölken af omkring 80 kor af korsad race af Korthorn och Ayrshire till ost och smör.
Förestån- dare för ostberedningen är mr J. Siddarn.
Aftonmjölken hälles om aftonen i ostkaret, hvilket till formen är rek- rektangulärt och försedt med ett tom- rum under bottnen, i hvilket kallt vatten under den varmare årstiden, hälles, för att dermed hålla mjölken afkyld under natten.
Om morgonen skummas denna mjölk; den erhållna grädden uppvärmes till en temperatur af nymjölkad mjölk och med denna grädde och aftonmjölken blandas den om morgonen genom mjölkningen er- hållna morgonmjölken.
Det förut om- nämda tomrummet under ostkaret fylles med kokhett vatten.
Derefter tillsättes ostfärg.
Hela mjölkmängden uppvärmes nu i karet till en tempe- ratur, som lämpas efter väderlekens och årstidens vexlingar; vanligtvis användes 90 gr. Fahrenheit om som- maren, 92 gr. F. om vintern och 86 gr. F. vårtiden.
Sedan temperaturen reglerats och löpe tillsatts, täckes ost- karet med ett lock.
Löpningen för- siggår vanligtvis under en tid af 60 minuter.
Sedan mjölken sammanlupit, skares ostmassan med en stålknif * i rutor af omkring 2 qv.-tums storlek, och dessa sönderbrytas med en slef.
Ostmassan kringröres sä länge, till dess den blifvit fullkomligt fin- delad och vasslan förekommer klar, hvilket profvas genom neddoppande af ett stycke lackmuspapper.
Derefter; snas vasslan och nytt kokhett En träknif toide Tara mer att tillråda.
' Carmela, är du verkligen vansinnig?
O, säg, att du ej är det! '
Då betraktar hon mig väl träffad, upprepar det tröstlösa ordet — och derpå är åter allt natt, djup, djup natt om- kring henne. » Gabriello betäckte sitt anlete med händerna och teg för ett ögonblick.
Doktorn var djupt rörd och sade nästan ohörbart: » Min stackars vän! » (Forts.) Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet.
vatten hälles i det under ostkaret be- fintliga tomrummet.
Ostmassan pressas under ett fyrkantigt brädlock, hvilket belastas med tyngder.
Sedan vasslan något afrunnit, ökas tyngden efterhand och slutligen insvepes ostmassan i en linneduk, hvilken lägges på spjelar i botten af ostkaret.