Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter att under några år ha varit bosatt först i Kristianstad och sedermera i Stockholm, sedan hennes man blifvit utnämnd till expeditionschef i civil- departementet, inflyttade fru Sjöcrona på våren 1880 såsom husfru i länsresidenset Marieholm invid Mariestad.
Tre döttrar och en son har fru Sjöcrona i detta hem sett uppväxa.
Döttrarna äro nu gifta: Bertha med statens landtbruksingeniör i " Wexiö Adolf Roos, Helena med assessorn i Svea hofrätt Axel Roos och Anna med assessorn i samma hofrätt Louis Améen.
Sonen Cor- nelius Hans studerar vid högre allmänna läroverket i Skara.
K. Hedvig Lagerbring, född Nisbeth.
Då grefve Snoilsky, landshöfdingen i Göte- borgs län, i höstas afled, diskuterades frå- gan om lämplig efterträdare åt honom såväl i pressen som man och man emellan med en hos oss sällspord liflighet.
Men så gällde det j u också rikets andra stad och ett af våra främsta län med stora kommersiella och militära intressen att bevaka.
Så m y c - ket mera betydelsefullt var det enhälliga bifall, som hälsade det officiella tillkänna- gifvandet, att direktören i försäkringsbo- laget Skandia, friherre Gustaf Lageroring, känd för sitt skarpa hufvud, sin affärs- mannablick, sina militära insikter och sin sällsynt vinnande och representativa per- sonlighet, blifvit hedrad med förtroendepo- sten i fråga.
A t t åter sprida hemtrefnadens sommar- värme och blomdoft i det bohuslänska resi- densets väldigagemak tillkommer alltsåfriherr- innan Hedvig Lagerbring, den nye Göteborgs- höf dingens maka.
Men dessförinnan före- står henne ett smärtsamt uppbrott från det K »?
Med sken från dina klara ljus, Med smyckad gran, med skogens doft Och barnajubel högt i loft!
Carins.
gamla Stockholmshemmet samt ett vemods- fullt afsked från den forna umgängeskretsen och henne kära förhållanden.
Hennes spän- stiga, friska och glädtiga lynne skall emeller- tid säkerligen med heder bestå detta prof, liksom hennes världsvana och förbindliga älskvärdhet skola underlätta fyllandet af de sociala kraf, som äro förbundna med hen- nes nya samhällsställning.
Få torde kunna blicka tillbaka påett så sorg- fritt lif som friherrinnan Hedvig Lagerbring.
Född 1858, dotter af kammarherren Carl Gustaf Nisbeth och hans maka, Mathilda von Post, tillbragte hon sin barndom och första ungdom på det trefna gamla Tisslinge i Upland, fideikommis inom nisbethska släk- ten.
Syskonen voro sju, flickor och gossar o m hvarandra, yra och lekfulla — Hedvig den yngsta och skälmskaste af alla.
Också dväljas tusentals glada och sprittande min- nen från deras uppväxtår i hvarenda vrå af fädernehemmet.
Jular och andra högtider tillbragte familjen i glädje och gamman på godset Asbergby hos » farmor », friherrinnan Nisbeth, född von Ungern-Sternberg, en kvinna af utsökt, aristokratisk själsfinhet, älskad och vördad i lifvet och efter döden.
Friska vindar från landet förde Hedvig Nisbeth med sig till Upsala, dit hennes för- äldrar, då hon var åtta år gammal, flyttade för barnens skolgång.
Sedan läxorna voro lästa, hade hon tid.
öfver till de muntraste upptåg och spratt.
Men en dag slog hon knyck på sin fjortonåriga nacke och skolkade med berådt m o d från den eljes så omtyckta gymnastiken: läraren, en me- delålders kapten, hade fått laga förfall och hans vikarie, den tjugufyraårige löjt- nant Lagerbring vid Uplands regemente, var hennes nymornade värdighet » för ung ».
Men hon undgick ändock icke sitt öde.
Under den ungdomligt glada period i hen- nes lif, som, inledd med studentmötesbalen 1875, var en glädjens och nöjenas tid inom universitetsstadens societetslif, sammanträf- fade hon visserligen blott en gång med den unge, uppburne officeren, som under tiden slagit ned sina bopålar i hufvudstaden.
Men 1879 gaf hon honom sin tro, och 1881 blef hon hans maka.
Kapten Lagerbring, som med utmärkelse tjänstgjort vid generalstaben, lämnade militär- tjänsten, ungefär samtidigt med att han, år 1887, i egenskap af verkställande direk- tör ingick i bolaget Skandia, en ställning, som han numera utbytt mot sin ärofulla befattning i statens tjänst.
För friherrinnan Lagerbring hafva de sexton åren af hennes äktenskap förflutit ovanligt lyckligt.
En make, vid hvilken hon är innerligt fästad, tre lifliga och be- gåfvade barn, ett hem fullt af blommor och sol — en skapelse af förfinad smak och den varmaste hemkänsla — otaliga till- fällen till förädlande nöjen och konstnjut- ningar samt förmåga att älska, njuta och vara tacksam för det goda — allt detta har fallit på hennes lott.
Till den bakgrund af allvarliga och utvecklande samhällsplikter, som ödets sista pänseldrag skänkt åt hen- nes lif, är hon kanske ej minst att lyck- önska.
K. Anna Husberg, född Forsberg.
Då landshöfdingskan fru Anna Husberg uttalat sin önskan att ej bli föremål för nå- gon utförligare biografisk behandling, tillåta vi oss att som den bästa textramen till hen- nes porträtt införa hennes egen skrifvelse.
Till Redaktionen af tidningen Idun.
Såsom redaktionen redan har sig bekant ge- nom hälsningar, dem jag låtit öfverbringa, hyser jag motvilja för den offentliga presen- tation, Idun tillärnat mig.
Kanske kan det dock för redaktionen vara önskvärdt att få den började serien fullständig, och jag vill fördenskull icke undandraga mig detta offer af mig själf.
Ett porträtt med- följer därför omsider.
Men hvad jag på det allra bestämdaste undanber mig, det är all slags text utöfver de allra nödtorftigaste data.
Dessa äro: att jag är född i Wexiö 1857 samt dotter till handlanden J. Forsberg och hans maka, af hvilka den förre tidigt bort- g i c k; att jag såsom ung flicka genomgått det i nämnda stad af fröken Amalia Graff- man grundlagda, numera i andra händer öfvergångna elementarläroverket för flickor; att jag efter slutade skolstudier tidtals vi- stats i Stockholm för utbildning i musik, men i öfrigt i föräldrahemmet, till dess jag år 1884 ingick äktenskap med dåvarande landssekreteraren, numera landshöfdingen Husberg, Wexiöbo liksom jag; samt slutligen att jag, såsom maka och familjemoder, stäl- ler hemmets plikter obetingadt i främsta rum- met och i all enfald tror, att det allmänna bästa befrämjas mest och bäst i och genom arbete i de enskilda hemmen.
Denna min uppfattning har grundlagts af den lyckliga erfarenhet, jag allt ifrån barndomen varit i tillfälle att göra, såväl hos föräldrar och syskon som hos andra närstående anför- vanter och vänner, af hvad ett godt hem verkligen betyder.
Detta hindrar mig dock icke att rättvist erkänna — om jag nu också icke för min egen person kan i någon synnerlig grad taga del däri — den kvinnliga verksamhet, som sätter sitt mål i stora och omfattande uppgifter af allmän art.
Hvad härutöfver skulle kunna sägas om mig är, så vidt jag kan finna, utan egent- lig betydelse och i alla händelser icke för- tjänt af offentligt omnämnande.
Jag tyc- ker för resten, att redaktionen bör vara mig tacksam för mitt förbud att meddela något annat eller mera än det ofvan sagda Häri- genom besparas redaktionen det stora be- sväret med att åstadkomma en utförligare biografi, på samma gång jag får nöjet att slippa se en sådan.
Och hvad Iduns läsa- rinnor beträffar, så ha de vid detta laget läst så många landshöfdingskebeskrifningar, att de helt visst icke räkna så noga med en mer eller mindre.
Luleå den 23 november 1897.
Anna Husberg.
IDUN 1897 fosterlands^ id för k v i n n o r m e d h u f v u d oeh h j ä r t a samt tid till öfverlopps.
&gt;Ärans och hjältarnes språk!
Hur ädelt och manligt du ter dig, ren är som malmens din klang, säker som solens din gång. » Så kvad Tegnér i seklets morgonstund, och Snoilsky, sekelslutets skaldedrott, be- sjunger stolt » vår välljudsrika svenska ».
Skönare än de flesta andra jordens språk, är vårt modersmål också jämförelsevis rikt; ty äfven om vi, vanliga dödliga, i dagligt tal nyttja blott ett par tusen ord, rymmas hundratusentals dylika i svenskans skatt- kammare.
Redan riksspråkets gångbara, klingande mynt utgöra en betydande na- tionalrikedom.
Därjämte ligger gömdt i vår äldre litteratur — likt andra fornskatter i den svenska jorden — myntadt silfver och guld med flydda tiders kraftiga prägel, s. k. döda ord, som, representerande en hel för- mögenhet, en gång, utsläppta i den allmänna rörelsen, väsentligen skola underlätta tanke- utbytet.
Och slutligen blänka på nysven- skans fält, i dess grufvor och guldförande floder tallösa korn af ädel metall, redo att myntas af mästarehand.
Hvarför känna vi oss då så ofta fattiga på o r d?
Hvarför är det oss ibland, som om vi gif vit ut sista skärfven?
Hvarför gripa vi till nödmynt och falska mynttec- ken, då fullviktiga hufvud- och skiljemynt stå oss till b u d s?
Ofta därför, att vi ej känna våra egna resurser.
Men den tid varder kommande, då den svenska ordskatten skall ligga blott och uppenbar för allas ögon.
Och den institu- tion, som skall förhjälpa oss därtill, är den minnes- och ärorika Svenska akademien, vårt språks officielle målsman, som den 20 dennes firade 110:de årsdagen af sin stiftelse.
Genom sina ombud, valda bland våra ypper- ste språkforskare, med hufvudsäte i Lund, låter nämligen akademien sedan några år tillbaka i ett monumentalt verk, kalladt Svenska akademiens ordbok, för evärdliga tider bokföra vara språkliga tillgångar från re- formationstiden intill våra dagar.
1811.)
Till allt.
» Sin kärlek mannen har till bisak bara, Men den är qvinnans allt. » (Strand- berg.
Vitterhetsarbeten.
1857.)
Till af- grund.
» Hvarenda ton en afgrund af musik, Har- moniskt bottenlös! » (Atterbom.
Lycksalighetens ö.
1824.)
Till alarm.
» Iagh .. kom sent hem och giorde täcke alarm, så at somma mente, att Ryteen var dher. » (Karl XII.
1701.)
Just på språkprofsinsa rnlingen s område finnes tillfälle till verksamhet för intelli- genta och fosterlandsälskande frivilliga, så- väl kvinnor som män.
Arbetet är intressant och utvecklande, tacksamt och hedrande.
Om medarbetarna, som bland sig räkna re- presentanter för nästan alla åldrar och yrken, skrifver docenten Theodor Hjelmqvist, en af redaktionsmedlemmarna, i sin spirituella och sakrika broschyr » En ny källa för vår fosterländska odling »: » Fastän spridda, bilda de på sätt och vis ett helt, som verkar för samma mål; de utgöra ett slags nutida motsvarighet till » Bauhütten » eller muraregillena, som upp- förde de väldiga domerna.
T y i det styc- ket likna medarbetarne dessa gamle kyrko- byggare, att liksom dessa helt gingo upp i sitt verk.
det Guds hus, som skulle resas, så träda också de tillbaka för det hela, Svenska Akademiens ordbok, som i sin tjänst tar både de stora och de små krafterna. » Skulle nu häadelsevis några af Iduns för vårt modersmål nitälskande läsarinnor med utprägladt ordnings- och språksinne, ma- nade af dessa ord, besluta anslå en eller ett par timmar af sin dag till främjande af det stora nationalverket, böra de gärna som förberedande lektyr läsa docenten Hjelmqvists ofvannämnda bok, » En ny källa », och därpå i bref till Redaktionen af Svenska akademiens ordbok, Lund, an- mäla sig som blifvande medarbetare i ord- boksföretaget.
Det förbindliga och älsk- värda svaret, som ej brukar låta vänta på sig, innehåller uppgift om det litterära arbete, man har att göra utdrag ur (» excerpera »), samt åtföljes af ett litet häfte » Anvisningar », som man bör noga begrunda, samt af pryd- ligablanketter tillnedskrifvandet af språkprof - ven (» excerpten »).
När allt är klart, d. v. s. när man på lämpligt sätt — genom lån af bekanta eller på bibliotek — skaffat sig boken i fråga, bör man, i fall denna är ett skön- litterärt verk, som man ej förut känner till, i ett bekvämt soffhörn stilla sin ny- Jämte grundliga förklaringar öfver ordens fikenhet, innan man vid skrifbordet under form, uttal, förekomst, betydelse och be- andra genomläsningen griper sig an med tydelseskiftningar lämnar ordboken — oeh antecknandet af mötande egendomliga språk- detta är för icke-fackmannen det intressan- företeelser: ovanliga ord eller vanliga sådana, taste af allt — talrika, ur den äldre och använda på ett ovanligt eller mindre vanligt nyare litteraturen hämtade exempel, språk- sätt.
I förbigående sagdt, medför ett dylikt prof, där orden förekomma i sammanhang studium af de respektive författarnas stil en med andra, barnsligt naiva, enkla och kärn- njutning af intimaste och angenämaste art. fulla, humoristiska, högtrafvande, grofkorniga Sedda i språkforskningens äfven svagaste ljus, eller sirliga, allt efter de tidehvarf, från få till och med svunna tiders skolräkenskaper, hvilka de hämtats, många af dem gamla rådstuprotokoll och tidningskungörelser — kära bekanta, de flesta af stort kulturhisto- det är erfarenheten, som talar — ett märk- riskt intresse.
ligt skimmer af poesi öfver sig.
Särskildt Se här några dylika, gripna ur högen!
att gratulera är den, som blir hänvisad Till bokstafven a såsom språkljud.
» När man till flydda seklers litteratur; ty rätt som störst gapar kommer A fram.
(Rudbeck.
Atland.
man där får sig de hjärtligaste skratt på 1679.)
» Bella lingua !- ropte hon om svenskan, Som hon fann en likhet ha Underbart med själfva bekostnad af våra » vördade fäder », göra italienskan I de många ljud på A. » (Franzén.
dessa en så varm om hjärtat, att man Skaldestycken.
1840.)
Till a såsom betecknande frestas att ta dem i famn.
Men är man ute- det första i ordningen.
: Jach är A och O,.
be- slutande modernt anlagd, gör man klokast gynnilsen och enden.
(Nya testamentet.
1526.)
» Han, mina tankars A och O. » (Stagnelius.
att genast bekänna sin svaghet, då det skrifter.
1821.)
Till abbas (retas).
» Men Cerberus händer, att man af redaktionen får sig anför- och hon plä ' under tiden gnabbas; Ty Gumman trodt ett af bokmarknadens färskaste alster.
bar sin ro at med den besten abbas ».
(Livin.
När vid pass ett hundratal språkprof blifvit 1781).
Till adelsbref.
» Snillet är det enda adels- bref, som naturen utdelar. » (Geijer.
skrif- uedskrifna, insändas dessa till redaktionen, 399 som därpå tillställer nybörjaren en för fort- sättningen af arbetet nödig, fin och human kri- tik, påpekande de viktiga ord man förbigått och de oviktiga man upptagit, ofullständig- het eller vidlyftighet i citaten m. m., samt — om man med heder bestått profvet — manar en att fortsätta, d. v. s. bekläder en med rang, heder och värdighet af » excerpist« vid Svenska akademiens ordbok.
Men — • men — men — uthållighet i arbetet bör man visa lika väl som diplomatisk nog- grannhet; eljes får j u ej redaktionen ersätt- ning för sin invigningsmöda.
Något af det allra roligaste är naturligt- vis, då man slår upp de gediget utstyrda häftena och där återfinner de språkprof man själf valt, gillade och fastslagna till evig tid: man växer för hvarje gång några tum i sin egen aktning.
Och ett tecken att man kommit in i den rätta stämningen är det slutligen, då man ej kan läsa en endaste rad utan att spana och speja efter rof åt akademiens omättliga ordbok.
Efter att hafva omtalat, hurusom i den storartade, under utgifning varande engelska ordbokens tjänst ställt sig icke mindre än 1,300 frivilliga samlare, de flesta utan annan lön än äran, yttrar professor Gustaf Ceder- schiöld i sin för ett par år sedan utgifna broschyr » Några meddelanden om Svenska aka- demiens ordbok »: » Säkert är, att arbetet på den svenska ordboken skulle gå betydligt lättare och fortare, om företaget vunne större under- stöd från den svenska allmänheten; som det nu är, fördröjes ej sällan redigerandets fortgång däraf, att i samlingarna yppa sig luckor, som redaktörerna själfva i sista stund måste söka fylla.
Ibland är det helt vanliga ord eller betydelser, på hvilka nog goda eller nog gamla eller nog unga exem- pel fattas.
Här skulle frivillig hjälp hafva kunnat lätta väsentligt.
Då Svenska aka- demien - för ett par år sedan i tidningar ställde en uppmaning till allmänheten att bidraga med insamlande af språkprof ur litteraturen, efterkoms denna uppmaning- blott af några få personer. » Denna uppmaning lästes förmodligen då företrädesvis af män.
Få se, hvad den nu har för verkan, då den genom en ord- bokens ringa tjänarinna härmed upprepas för kvinnor!
# Ett hjärtligt tack ber jag all härmed få uttala Ull alla de många, som i dessa dagar med anledning af tidningen Iduns 10-års-jubileum visat mig personligen och det företag jag leder så talrika prof på vän- skap och välvälja.
Enär den sistförflutna veckans nummer Idun utgjordes af julnumret, af hvilket långt i för- väg måste göras färdigt, har jag ej förrän nu kunnat frambära detta mitt enkla, men varma tack.
Med utmärkt högaktning Frithiof HellTberqr,
IDUN 400 På julaftonen.
J e t var en välsignad sak att det där • fattiga folket miste sitt sjuka barn, » sade Beda Ström till sin man, som satt och lackade in julklappar, » när jag fick höra det, tänkte jag strax: det är då riktigt som hade de fått en julklapp af vår Herre! » » Hm — hvem vet o m de taga det så, » svarade mannen litet kärft, » jag har aldrig hört dem säga ett knotande ord och p o j - ken, stackaren, såg alltid nöjd ut med sin värld. » » Nöjd, » upprepade hon, » ja, det kunde han väl vara, så länge han inte begrep sitt elände — hade han bara fått lefva några år till, skulle man nog fått se på annat.
Nog tycker jag att de föräldrarne böra vara glada och ur fullaste hjärtan erkänna, att det bästa har skett. » » Skulle du ansett det för en glädje, o m lille Gusten dött i influensan i fjol, » frå- gade han och de vackra, uttrycksfulla ögo- nen fäste sig skarpt på hennes unga, sorg- lösa ansikte, » skulle du tackat vår Herre och känt dig till mods, som hade du fått en kärkommen gåfva? » » Det blir ju en helt annan sak, » tog hon ifrigt till, » Gusten är ingen krympling och vi äro inte fattiga.
Man skall väl tänka på omständigheterna. » » Naturligtvis — det blir en helt annan sak med oss, » — han slängde några paket i en närstående korg, som var nästan brädd- fylld med julgåfvor — » så, nu må det vara slut för denna gången. » Hon ordnade med van hand de upp- trafvade sakerna på skrifbordet.
» Slut, visst inte, Ingas docka, Bertils bilderbok, Güstens - trumpet ligga j u där uppradade.
Så tokigt, du tycks ha glömt något för hvar och e n!
» » Jag har ingenting glömt, » gentog han allvarsamt, » men jag tycker, som sanningen är, att de få alldeles för mycket.
De må- ste bli nöjda m e d mindre.
Småsakerna där kunna få bli till hugnad för den där flickungen, som mistat sin bror.
Jag är inte säker på, att hon har förstånd till att resonnera så klokt som du. » » Å h Gösta! » utbrast hon och den djupa rodnaden visade, att hennes lifliga natur träffats på en känslig punkt.
» Du har in- genting att förebrå mig, jag har verkligen redan tänkt på att låta Lisa gå till torp- stugan med åtskilligt smått och godt.
Några gamla leksaker ha minsann också fått kry- pa ner i korgen.
jag är inte fullt så stor egoist, som du tyckes tro. » Och hennes lilla röda läpp darrade af förtrytelse och hon knackade med sigillet mot bordkanten för att ge eftertryck åt sina ord.
» Egoist, åh nej, det vill jag inte precis påstå.
Men saken är den: du och jag ha haft det alldeles för solljust och lugnt här i lifvet.
När vi skymta skuggan af sorgen, söka vi att rosenfärga äfven den.
Det ger en sådan skön lättnad, en sådan ljuf sinnesro, att vid åsynen af andras olyckor och förluster kunna utbrista: » det är det bästa som sker! » Men tro mig, när be- dröfvelsen kommer och knackar på vår egen dörr, får pipan en annan låt. » » Det kan nog vara sant, » medgaf hon lamt, » men från ' det ena till det a n d r a — skola vi verkligen inte bry oss om fler julgåfvor till barnen? » » De få alldeles tillräckligt, » afgjorde han, » det var j u omtänksamt af dig att vilja skänka bort någon afdankad rodocka, kan- ske utan både armar och ben.
Men den här, ser du » — han lyfte på en af de vackra, prydliga leksakerna — » den blir d å e n sann ögonfägnad, en frisk ogrumlad glädje- källa. » I detsamma gläntade det på dörren och en liten sexårig kerub tittade fram.
» K o m, min älskling, » ropade fadern, och den lilla lydde genast maningen med dan- sande steg och leende min.
Men framför bordet stannade hon med en skygg fråga tydligt afspeglad i sina stora ögon.
» Ja, du får se på alltihop, » sade fadren, som förstod att tyda hennes blick.
Och visande på de utbredda föremålen: bilder- boken med sin stora, bjärtmålade titel- plansch, trumpeten, som sken med mörk- gul glans, dockan, leende ur en sky af flor och glitter, tillade han: » Gå efter syskonen, så kunnen i samt och synnerligen få roa er med att se på, hur jag lackar in jul- klappar till lilla Stina i torpet. » Och när småttingarna samlat sig i ring kring skrifbordet, gick Beda ut och ställde med tillredelser för aftonen.
T y på doppare- dagen blir det egentligen ingen ro för hus- modren, förr ' n kloekan slagit sju.
H o n hade femtio Martas bekymmer: hon krusade ett papper kring julskinkan, lämnade ut duk- tyg och ljus till julbordet och påminde om att lutfisken inte skulle få koka för länge.
Hon lade upp » julhögar » till tjänstfolk och barn: en vörtkaka, en skrädd kaka, en hvete- bulle, en julbock med russin till ögon och mandelrandade horn.
Allt gick efter gam- mal vana, rätt och riktigt, men under de väx- lande bestyren fick hon jämt för sig en gam- mal sägen.
Hon kunde ej bli den kvitt, den förföljde henne i hvar vrå och några skälm- aktiga ord, ryckta midt ur sagan, ringde retsamt för örat, ord, som hon skrattat åt i sin grönaste barndom och redan då fun- nit så ologiskt öfverdrifna: » Hvad far gör är alltid det rätta. » Alltid det rätta — om han så byter ut kon mot en gås och se ' n gåsen mot en skäp- pa rutten frukt.
A c k, det blir ändå alltid till välsignelse, de skämda äpplena förvand- las i fullödigt guld, dårskapen vändes i vis- dom och fars dumskalle står på sistone i ljus gloria.
Ja, så är det i äfventyrets brokiga värld, men hur står det till i den gråa verklighetens, månne?
Nå ja, nog var det dumt, ja, rent uppåt väggarna att ge Stina i torpstugan de där nya leksakerna.
Hon hade minsann kunnat vara tacksam, om hon fått de gamla.
Men Gösta handlade och resonnerade ibland, alldeles som hade de en guldgruf va att ösa ur.
Inte hade de några lysande affärer, visst inte!
Hon fick sannerligen hålla ske- den i vacker hand och se till att det räckte till alla de små munnarne.
Och hvad det beträffade med det där solljusa lugnet, som han så mycket ordade om, så nog hade de, som alla andra, sina bekymmer, sina mörka stunder.
Men han hade alltid haft så öfverspända idéer om plikter och broderskap.
Och han fick stundom ingifvelser, visserligen vackra och högstämda, men orimliga och kostbara.
Men- allt oaktadt, var det ej just den där oberäkneliga, hjartevarma sidan i hans karak- tär, som gjorde honom så tilldragande?
Den förutan hade han väl aldrig blifvit hennes egen älskade Gösta, den förutan 1897 hade han nog låtit kärleken fara och läm- nat henne åt sitt öde, tråkande med siffror i all sin dag.
Hade han inte kunnat få en rik flicka, om han så velat, j o, det visste hon då lika säkert, som att han icke hade fått det, han, med sina vackra ögon, sitt vinnande sätt och sin ståtliga figur — för att nu inte tala om alla de där inre öfver- glänsande egenskaperna!
Ja, hvad far gör är alltid det rätta, det måste hon verkligen medgifva i sin känsla, fast förnuftet protesterade och upprepade kallt, öfvertygande: » Jag har ändå rätt, de kunna ej annat än tacka Gud därför, att han tog bort den där sjuka barnungen.
Det är som en julklapp, en riktig julklapp. » Måhända lydde hon den högre kärlekens bud, måhända handlade hon rätt och slätt för att behaga sin herre och man, alltnog när middagen var undanstökad och det led mot den efterlängtade stund, då granen skulle stråla och gåfvorna skiftas, begaf hon sig, försedd med en fullproppad korg, raka vägen till torpstugan.
Och lilla Iuga fick följa med.
Stugan låg helt nära, det var endast att gå genom allén och sedan vika in på en liten slingerstig.
Julvädret var härligt o c h, kylan hade inte sprungit upp högre än till några grader.
En sådan stjärneprakt!
Det blixtrade och blinkade på alla håll och kan- ter och plejadernas sjutal lyste fram i tyd- lig klarhet.
Hela jorden var högtidsprydd.
De rimfrostiga grenarne rubbades stundom af flaxande vinge och farande il och då sål- lades en skur af glittersnö ner öfver deras hufvuden.
» Mamma du, » sade lillan gladt, » jag tycker om det, det är precis som strösocker. » De voro snart framme vid målet.