Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I stället för att förut salarne till Kongl. Livrustkammaren och Kongl. Klädkammaren stodo, förevisningsdagarne, nästan tomma och endast besöktes af en eller annan, som hade en större kärlek eller nitälskan för våra stora fosterländska minnen, äro nu dessa salar uppfyllda med ofta öfver 100 besökande nästan hvarje förevisnings dag, och dessa äro tvänne i hvarje vecka, hela tiden, då ej strängare köld eger rum, och då hvarje person betalar 25 öre vid inträdet, inses lätt hvilken fördel så väl all mänheten som Staten kommit i åtnjutande af genom denna lilla bok.
Men denna vinst är endast af relativt obetydligare omfång, mot den stora, så öfvervägande förmån, som redan kommit och otvifvelaktigt fortfarande kommer Staten och allmänheten till godo genom frivilliga skänker till Kongl.
Lifrustkammaren af värdefulla historiska föremål af många slag, och sålunda ett ständigt förökande af dessa samlingar på ett ställe.
Uppmaning till dylika gåfvors aflemnande gör boken i följande ord:
»Man bör hoppas, att mången relik, som nu ligger undangömd och glömd, dels i gamla grafkor, dels hos enskilde familjer framsökes och öfverlemnas till Lifrustkammaren, då det allmännare blir bekant med hvilken tacksamhet allt sådant der emottages.»
Nog kunde man förutse att redan en och annan värdefullare sak, genom en dylik uppmaning, skulle såsom gåfva blifva dit inlemnad; men föga kunde man föreställa sig att inom den så korta tiden af knappt ett år sedan denna hemst ällanblef gjord, så högst betydliga gåfvor skulle lemnäs, som likväl redan nu är fallet.
Sålunda har på endast få månader Kongl. Lifrustkammaren till skänks fått emottaga mellan 100 och 200 särskilda artiklar, alla passande föremål att bevaras bland dess samlingar, och till ett penningevärde, som säkerligen kan uppskattas till omkring 30,000 R:dr R:mt, oberäknadt deras till en del oskattbara historiska värde.
Denna uppgifts riktighet kan säkert bekräftas både af Intendenten, Herr Friherre Georg Fleetwood och af Rustmästaren vid Museum. 198 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1865.
Då redan på denna korta tid en sådan betydlig vinst skördats åt Staten och det allmänna, hvad har man ej då att förvänta under en lång följd af år och då det öfver hela landet blifver allmännare bekant att passande gåfvor för samlingarne med tacksamhet emottagas?
Men hvilken vinst har då författaren, eller rättare sagdt författarinnan, ty den förtjenstfull boken är utgifven af Mille Octavia Callén, — af detta mödosamma arbete?
Säkerligen alldeles ingenting, ty det ringa arfvode hon kunnat betinga sig för öfverlåtelsen till en bokhandlare, som på eget förlag sedan utgifvit denna skrift, motsvarar sannolikt endast föga den tid och möda, hon måst uppoffra för att få reda på alla de historiska data och uppgifter hvaraf detta arbete öfverflödar nästan på hvarenda sida.
För sjelfva författareskapet har sannolikt ingenting såsom ersättning kunnat återstå.
Då Staten på detta sätt, genom en enskild persons bemödanden och nitälskan (samt dertill en qvinna) att framdraga i ljuset och inför offentligheten de allt hittills nära nog okända bevisen ifrån vårt lands vackraste och ärorikaste bedrifter och handlingar — alldeles opåtänkt och opåräknadt redan kommit och allt framgent kommer i åtnjutande af de stora förmåner, som här blifvit visadt, kan då Staten undgå att visa sin erkänsla genom meddelandet af någon godtgörelse åt den, som härtill i så betydlig mån bidragit?
Det skulle vara under dess värdighet.
Detta har också blifvit insedt af en ledamot af Vällnfliga Borgare-Ståndet, Herr Rydin, som vid 1860 års riksdag väckte en motion om en ringa belöning åt Mille Octavia Carlén.
Uti sin motion i ämnet yttrar Herr Rydin, bland annat: »Den här omnämnda boken medför tvänne fördelar för Staten: för det första får allmänheten genom densamma reda på och intresse för hvad Sverige eger af historiska märkvärdigheter; för det andra utgör den inom Kongl. Lifrustkammaren och Kongl. Klädkammaren ett slags kontroll på desamma; den bidrager äfven till Kongl.
Lifrustkammarens och Kongl. Klädkammarens förkofran, genom den i bokens inledning omnämnda uppgift att, till samlingarnes förökande, härtill passande gåfvor med tacksamhet emottagas.»
Vidare: »då man tager i betraktande det högst ovanliga att en obemedlad qvinna, som icke haft, har och sannolikt aldrig kan få någon tjenstebefattning vid, eller någon inkomst af Kongl. Lifrustkammaren, utan endast af ett lågande nit för saken och kärlek till fäderneslandets stora historiska minnen och bragder, företagit detta säkerligen ganska tröttande och tålamods-pröfvande arbete, anser jag det som en pligt af samhället, att för detsamma gifva sin erkänsla tillkänna, genom någon liten nationalbelöning;» och slutligen: »jag föreslår alltså att Rikets Ständer måtte förära Mamsell Octavia Carlén en gratifikation af 1,000 å 500 Ridr R:mt.»
I öfverensstämmelse med nämnda vid 1860 års riksdag inom Vällofliga BorgareStåndet väckta motion, som dock icke under riksdagen hade lyckan erhålla slutlig behandling, — vågar jag härmed vördsamligen fästa Rikets nu församlade Höglofliga Ständers uppmärksamhet å detta Mamsell Octavia Carléns vackra bemödande i och för Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1865.
N:o 102. 199 i KoDgl. Li/rustkammaren och Kongl. Klädkammaren och det särdeles gagnande resultat hennes ifrågavarande skrift medfört; hvadan jag vördsamt föreslår: att Rikets Höglofliga Ständer behagade anslå en summa af. 500 R:dr, eller helst Ett Tusen, att Mille Octavia Carlen, för en gång, såsom godlgörelse härför, eller såsom gratifikation, meddelas.
Om remiss till Höglofliga Stats-Utskottel samt motionens kommunicerande med de respektive Med-Stånden anhålles vördsamt.
Ax Fr.
Lilienstolpe.
Af Herr Liljenstolpe, Axel Fredrik, angående e. o., tjenslemännen, deras ställning samt befordringslagarne.
Genom Kongl. Majrts nådiga Kungörelse den 12
Maj innevarande år är bestämdt hvilka examina berättiga till inträde uti Kongl. Maj:ts och Rikets tjenst i allmänhet.
Den unge tjenstemans-aspiranten har derigenom en slags lockelse till inträde på tjenstemannabanan; så framt han fullgör dessa prestanda, eller tager föreskrifna examina, de der icke kunna absolveras, utan stora ansträngningar af föräldrars eller andra målsmäns kassa och af den unge mannens (ja nu mera i vissa fall, äfven qvinnans,) så väl själs, som kroppskrafter.
Men hvad har tjenstemans-aspiranten för egentlig vinning häraf?
År han förvissad om befordran, eller ens om ringaste utkomst för den närvarande eller framtiden?
Svaret kunna vi bäst erhålla af de många, hvilkas hela lif blifvit förspildt under denna aspirans-, af de många, hvilka, istället att gagna ett varmt älskadt fädernesland och just för denna varma kärlek kanske, genom tvånget att söka att lefva af deras goda hufvud och varma hjerta, alldeles gått uti motsatt rigtning, eller, tyvärr! skadat detsamma.
Å hvilka personer samt hvilken yrkesgren jag syftar, torde icke behöfva närmare bemärkas.
Hvad är således att härvid tillgöra?
Månne icke, under det tidsandan oupphörligt påyrkar borttagandet af alla skrankor inom den ekonomiska lagstiftningen och uti denna, så alt säga, försökens tid, — vore bäst, att äfven härutinnan upphäfva alla före - 200 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 102. skrifter och stadgade prestanda, såsom examina, betyg, o. s v., för vinnande af inträde uti enskilda verk och uti Statens tjenst??
Staten, med flera, finge då taga sina tjenstemän, så att säga, ifrån gatan, såsom andra yrkesmästare ra. m.
Allt göras efter beting och på kontrakt.
Hvarthän detta dock i längden skulle bära, inses nog, ifall man vill se med öppna ögon.
Det vinnes dock, att man ej lockas till förutsättningen att, efter fullgjorda prestanda, befordran skall vinnas genom fortsatt arbete naturligtvis; och icke, såsom nu i allmänhet, till följd af relationer, tillfälligheter och omständigheter; åtminstone icke, såsom nu, mången afstängas ifrån befordran och utkomst af ofrivilliga omständigheter och förhållanden: allmänna och enskilda verks täta omorganisationer, indragningar af tjenster, o. s. v., denna nutidens omslörtnings-lusta och förändringar såsom exempel inom så vä!
Statens, som ock enskilda korporationers, verk och inrättningar, af hvilka inom ett, hvilket jag dock icke vill namngifva, på sednare tid vidtagits (förmodligen för att få dffgliga och passande tjänstemän): att indraga hela lägre tjenstegraden, hvarigenom mhesparad pensionering vunnits för principalerne, under det de s]el/ve aspirera högre pensioner ifrån Statsverket; samt tjenstemän efter 30 och 40 års tjenstetid förlorat all utsigt till befordran, dervid tidsandans vanliga jargon åberopas, att den, som är missnöjd kan taga afsked och att arbetsgifvaren måtte väl få bestämma om arbetet o. s. v. huru han behagar samt taga sig tjenare, hvarest de fås för billigaste pris; — ja, sådana yttranden kunnat fällas, som att »lägsta gradens göromål kunna bestridas af verkets vaktmästare, eller ock kunna under-officerare kommenderas att verkställe renskrifningen.»
Vinsten af dylika förhållanden är tydlig; såsom ock hvarthän det leder.
Bort derföre, så gerna först som sist, med alla bestämmelser af examina och betyg, samt kunskapsprof i ock för inträdes-vinnande uti Statens och enskilda verk.
Ynglingen vet då hvad han har att vänta, och föräldrar hvilken uppfostran de skola gifva de barn, hvilka äro ämnade att blifva tjenstemän, det vill säga allmän humanistisk bildning, som kan erhållas uti de allmänna högskolorna; hvarefter aspiranten får söka inhemta hvad som erfordrades att blifva tjensteman pä hvad sätt sorn helst, — troligen genom att, som man kallar det, auskultera och uppvakta uti de verk, inom hvilka han vill söka utkomst och möjlig befordran, utan likväl ringaste anspråk på någondera, utan blott beroende af sjellförvärfvad kunskap och möjligen skicklighet samt — chefernas godtycke eller välvilja och otvifvelaktigt äfven den påtryckning, som kamraters omdöme kan åstadkomma.
Om någon komité således skulle anses behöflig; så vöre del väl i detta afseende, tillsatt af några få sakkunnige personer för att bedöma förhållandena sådana de äro och sådana de borde vara, samt med fästadt afseende å så väl Statens, som tjenstemans-aspiranlens väl och fromma; Hvadan jag en sådan komités tillsättande vördsammast föreslår, eller: alt Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 103. 201 att Rikets Höglofliga Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet framställa den önskan, att en komité uti förevarande fråga och med görligaste första varder tillsatt.
Om motionens remitterande till Höglofliga Ekonomi-Utskottet samt de respektive Med-Ståndens kommunicerande anhålles vördsamt.
Stockholm den -15 November J 865. Ax.
Af Herr Linroth, Carl Johan Gustaf, om be/rielse från bevillning för pensioner.
I Svenska bevillnings-principen har den vackra grundsatsen gjort sig gällande, att pensionstagare icke blifvit betungade med att betala bevillning på sina små pensioner.
Pensionstagare äro af tvcänne slag, en del åtnjuta pensioner hvilka tilldelats dem endast af mensklighetens välgörenhetskänsla, och utgå ömsom på grund af Rikets Ständers beslut och ömsom af enskilde personers till välgörande ändamål donerade fonder, en annan del åter åtnjuta dem såsom frukter äf ett mångårigt trälande i Statens tjenst, hvars små löner icke medgifva löntagare att samla några kapitaler, af hvilka de kunnat bereda sig, icke ens, en tarflig utkomst för sin ålderdom, hvarjemte en del af Statens embetsman under mansåldrar, genom årliga afdrag utaf de små lönerna, samlat kassor, hvarifrån en ringa pensionssumma kan blifva en räddning från hunger och nöd på gamla dagar, sedan de, utslitne i Statens tjenst, slutligen ej längre, hvarken af fysiska eller psykiska orsaker, orka förtjena Kronans kaka.
Den minsta tanke på deltagande för pensionstagare inom alla kategorier i vårt land borde val, synes det mig och mångfaldige andre, inspirera Rikets Ständer att icke förtynga desses lott på gamla dagar derigenom, att man lägger bevillning på de små pensionerna, och derigenom minska deras, ändock högst ringa, tillgångar för lefnadsbehofven Jag kan dessutom ej för min del finna att någon samvetsgrann statsmannaprincip kan åberopas derför att man lägger bevillning för inkomster på andra personer, än sådana, hvilka på ett eller annat sätt draga personlig fördel af den rörelse som finnes i Staten, vare sig genom egande af fastigheter, idkande af handel och industri eller innehafvande af Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 11 Samt. 1 Afd. 26 202 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
Statens embeten, civila eller militära, och till ingen af dessa kategorier kunna pensionstagare hänföras; deras tid att draga fördelar af Staten är förbi, och de lefva endast, om jag så må säga, för att lefva tills de dö, hvaremot hvad pensionerade em betsman angår, Staten af dem dragit så mångårig fördel att minnet af hvad den utslitne embetsmannen verkat till Statens bästa, torde böra framkalla ett mera ömmande för deras tarfliga, ofta torftiga, belägenhet, än att man belägger deras små pensioner med en i förhållande till deras ekonomiska ställning dryg bevillning.
Rikets Ständer vid sista riksdag hafva dock förbisett dessa grundsatner, då de, som jag skulle tro, för första gången i Sverige, beslöto, och i Bevillnirgsförordningen intogo, att bevillning skulle erläggas å alla pensioner, som öfverstiga 300 R:dr R:mt.
Jag är dock öfvertygad derom, att detta tillkommit derigenom, att man ej tänkt på huru vidsträcktare detta påbud om bevillning å pensioner verkade utöfver sjelfva bevillningssumman, hvilken kanhända mången bland Rikets Ständer ansåg såsom en småsak.
Den nya kommunal-lagen var en splitter ny nrättning då Rikets Ständer sednast voro församlade, och var då icke pröfvad i någon enda af dess verkningar och hade erfarenheten satt Rikets Ständer i tillfälle veta huru förtyngande kommunal-lagens 57 § verkar på en pensionstagares lott, är jag öfvertygad att man icke haft hjerta att, frångående de urgamla grundsatserna, pålägga pensionstagare bevillning.
Enligt denna 57 § skola alla deltaga uti kommunal-utskylder hvilka erlägga bevillning enligt andra Art, i bevillningsförordningen, och härigenom blifva pensionstagare så betungade att få, som ej hafva särskild kännedom om de utgifter, hvilka sålunda för dem tillkommit efter sista riksdag, derom kunna göra sig en föreställning
För att sätta Rikets
Ständer i tillfälle att på grund af fakta kunnä inse rigtigheten af hvad jag här ofvan sagt, har jag trott mig vördsammast böra för Rikets Ständer framlägga här bifogade vidimerade afskrifter utaf mina i Cristinehamn behörigen qvitterade debetsedlar å stadsutskylder både före och efter sistpasserade riksdag.
Man finner häraf att jag före den sista riksdagen, för år 1862, der betalade i stadsutskylder 3 R:dr 32 öre, men efter densamma, år 1863, 24 R:dr 34 öre, eller åtta gånger så stor kommunalskatt emot hvad jag förut erlagdt i stadsutskylder, och något tydligare bevis uppå den obilliga beskattning, som drabbat pensionstagare efter sista riksdag, torde alla inse ej beböfvas för vinnande af en billig förändring, enär, naturligtvis, förhållandet är lika för alla pensionstagare inom riket som för en, hvad principen beträffar, om ock olika lokaler kunna förorsaka några mindre olikheter i siffran.
Jag bifogar härjemte i vidimerad afskrift min qvitterade debetsedel å kronoutskylderna för år 1863, hvaraf synes att jag för det året icke, enligt andra Art.
Bevillningsförordningen, betalat bevillning för något annat än min kapitens-pension, och att således de dryga kommunalutskylderna endast tillkommit derföre att Rikets Ständer lagt bevillning på pensioner.
Betänker man ytterligare hvilken obetydlig inkomst både för Staten och kommunen uppkommer genom att lägga bevillning på pensioner, så vågar jag hoppas att Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N\o 10i. 203 Rikets Ständer ville fästa afseende på hvad jag i denna motion tillåtit mig framställa; likasom jag äfven vågar hoppas det Rikets Ständer icke ville tyda dessa, en gammal gubbes här uttalade ord såsom en egennyttig anläggning på Rikets Ständers frikostighet.
Mina dagar kunna räknas och jag kan ju icke göra några, hvad man kal lar affärer på hvad jag här tillåtit mig föreslå, men frågan, principfrågan, gäller dels efterkommande och dels många pensionerade, som ännu kunna hafva många år att lefva i bekymmer.
Med anledning af hvad här ofvan blifvit uttaladt får jag vördsammast väcka den motion: det Rikets Ständer ville besluta att föreskriften uti nu gällande
Bevillningsförordning om bevillning å pensioner utgår ur den Bevillningsförordning, hvilken kommer att uppgöras af nu församlade Rikets Ständer, så att alla pensioner, af hvad namn och beskaffenhet de vara må, hädanefter icke komma att med bevillning beläggas.
Stockholm den 4 5 November 4865, C. J. G.
Af Herr Treffenberg, Curry, angående ändringar i Instruktionen för Landshö/dingarne i rikets län, samt de vid Läns-styrelserna an ställde tjenstemän.
Det torde vara kändt, att, som jag tror, samtlige, men säkert de fleste landskamererare i riket för icke längesedan ingått till Kongl. Majit med underdånig framställning i ändamål att, i sammanhang med blifvande definitiv reglering af landtstatens löneförmåner, söka utverka tillökning i landtstatens personal, förhöjning i dess aflöning, viss tids semester och förbättrade pensionsvilkor för landskamererare o. s. v. Uti denna underdåniga framställning förekomma följande yttranden: »Det torde neppeligen kunna bestridas, ty de årliga arbetsredogörelserna bära derom vittne att läns-styrelserna äro de myndigheter, som, i förhållande till den på stat aflönade tjenstemannapersonalen, mest äro betungade af göromål, till större delén af mångsidig, maglpåliggande och ansvarsfull beskaffenhet.
Att landskontoren 204 Motioner lios Eidderskapet och Adeln 1865.
N:o 104. hafva sin • dryga del af dessa göromål lärer lika litet kunna ifrågasättas, om man besinnar, att till deras åligganden hörer» o. s. v., hvarefter en del af dessa åligganden uppräknas; och vidare: »Landskamereraren hvilken, såsom chef för landskontoret, står i ansvar för allt hvad inom kontoret handlägges, äfven om tiden omöjligen medgifver granskning af biträdens arbeten, utan jemväl för underlydande uppbördsman, har visserligen till sitt biträde en länsbokhållare och en landskontorist, aflönade af Staten; men göromålen äro af den omfattning och hafva under de sednaste tjugo åren blifvit till den grad förökade att — äfven om nämnde biträdens hela arbetsförmåga tages i anspråk, hvilket dock, i anseende lill lönernas otillräcklighet och det deraf härledda behofvet att använda en del tid för annan sysselsättning, skulle menligt inverka på deras ekonomiska existens och hafva till följd mindre benägenhet hos skicklige personer att söka anställning vid landskontoren — i de flesta län ett, två å tre extra biträden måste på vår egen bekostnad, dagligen, året igenom anlitas såvida anspråken på skyndsamhet vid ärendenas handläggning skola kunna uppfyllas.»
Om nu landskamererarne klaga så och med rätta, hvad skola då landssekreterarne säga, landssekreterarne, hvilka, efter hvad arbetsredogörelser utvisa och dessutom samtlige herrar landshöfdingar äro i tillfälle vitsorda, taga brorslotten af de ärenden, hvilka tillhöra Kongl. Majlis
Befallningshafvandes befattning, Göromålen vid landskanslierna ökas nästan regulariter efter hvarje ny riksdag, visserligen ofta till följd af samhällsinstitutionernas naturliga tendens till utveckling, men måhända lika ofta jemväl derför att man vid behandlingen af förslag till nya lagar och författningar icke fäster tillbörligt afseende å det ökade besvär som deras handhafvande måste tillskynda vederbörande myndigheter och tjenstemän, i hvilket afseende exempelvis må åberopas del faktum att, till följd af de tvänne uppå Rikets Ständers framställningar under sistlidne riksdag den 30 December 1863 utfärdade nådiga Kungörelse angående kostnadsersättningar till nämnde- och fjerdingsman, samt åtskillige militäre, civile och ecklesiastike tjenstemän för vissa extra förrättningar, endast anordningarne, vid Landskonloret i Westerås, hvilka tillförene vanligen hvarje år uppgått till något öfver 800, år 1864 vuxit med 33j:de!s procent, så att de nyssnämnda år utgjort öfver 1,100.
Också hafva landskansligöromålen i de flesta län numera antagit sådana dimensioner, att det helt enkelt är en absolut omöjlighet, att äfven med de yttersta ansträngningar sköta dessa göromål på ett sådant sätt, som lagen bjuder, det allmännas väl kräfver och den pligt trogne tjenstemannens samvete befaller.
Det hade varit min önskan att, till bestyrkande häraf redan vid detta tillfälle kunna utbyta mina försäkringar emot officieia siffror, sådant har likväl tiden icke medgifvit, men helt visst skola dessa siffror icke komma att saknas hos det Utskott, Motioner hos Eidderskapet och Adeln 1865.
205 till hvilket denna motion grundlagsenligt bör öfverlemnas och af hvilket Utskott jag har äran vara medlem.
Säkerligen skall man härvid anmärka, att en stor del af de ifrågavarande göromålen äro af så enkel beskaffenhet, alf deras handläggning blifver rent af mekanisk och följaktligen icke kan upptaga synnerligt lång tid, men denna anmärkning får jag bemöta med den erinran, att många bäckar små göra en stor å och att jemte de der dussmmålen, hvilka kunna på ett machinmessigt sätt affärdas, förekomma andra af den vidtomfattande och maglpåliggande art, att expedierande af ett enda sådant mål erfordrar dagars, ja stundom veckors oafbrutna arbete.
Det är emellertid ingalunda min mening alt för afhjelpande af denna olägenhet, hvaraf såväl det allmänna som tjenstemannen lider, begära, vare sig löneförhöjningar eller tillökning i den vid landskanslierna anställda tjenstemannnpersonalen.
En framställning i förra hänseendet skulle innebära ett väl oblygt anspråk, då landssekreterarnes aflöningsförmåner äro. såvida jag vet. på intet ställe otillräckliga, i de flesta län goda, och i några vida utöfver behofvet stora.
Billigare kunde då den begäran synas, att, på de grunder Kongl. Kammar-kollegium uti ett redan den 22 Juni 1835 afgifvet underdånigt yttrande andragit, söka bereda anslag för tillökning uti den nuvarande tjenstemannapersonalens antal, då det är en känd sak att i de flesta län landssekreteraren i likhet med landskamereraren nödgas aflöna ett eller flere extra biträden.
Men äfven en dylik förstärkning af arbetskrafterna vid landskanslierna skulle icke kunna i väsendtlig mån bidraga att förbättra ställningen., så länge den juridiska, och följaktligen äfven den moraliska ansvarigheten för alla mål och ärenden åligger landssekreteraren; ty, äfven om jag antager, hvad dock i verkligheten icke inträffat eller ens kan inträffa vid något landskansli, att uppsättningen af alla utslag, protokoller, skrivelser med mer3 kunde ombesörjas af länsnotarien och landssekreterarens enskilda biträden så att landssekreterarens tid och krafter endast behöfde tagas i anspråk för föredragningen af målen och justeringen af de i koncept uppsatta expeditionerna, så skulle dock redan ett sådant arbete, om det skulle anställas med erforderlig grundlighet och noggrannhet, gå vida utöfver en mans höfva, och så länge ansvarigheten för alla göromålen åligger landssekreteraren, skall han, med den höjd hvartill dessa göromål stigit, i sjelfva verket alltid blifva försatt i det dilemma, att antingen söka åstadkomma ett försvarligt arbete, men då få höra allmänhetens jemmerrop öfver expeditionssöl och derför få plikta eller ock så småningom beqväma sig till en sådan uppfattning af tjenstens kraf, som tillåter honom att icke ställa högre fordringar på sitt arbete, än att han kan undgå ansvar, och sedan få heta ferm expeditionskarl och hafva sina penningar i behåll.
För att nu kunna häfva detta missförhållande, hvars demoraliserande inflytande på tjenstemannen lätt inses, gifves lyckligtvis åtskilliga andra utvägar än löneförhöj ningar och ökade arbetskrafter.
Såsom sådana utvägar erbjuda sig: 20G Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 104. 1:o Göromålens förminskning derhän, att en del mål och ärenden, hvilka för närvarande tillhöra Kongl. Majrts Befailningshafvandes befattning, allt efter målens art öfverflyttas antingen till domstolarne eller andra myndigheter och embetsman. 2:o
Göromålens förenkling medelst ett förändradt expeditionssätt; och ändtligen 3:0