Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Begåfvad med ett ganska stort språk- sinne, arbetade hon sedan både fort och väl, men då jag en gång sporde henne, om hon kände sig nöjd med denna verksamhet, blef svaret: » Nej, men det betalar sig något bättre än sömnad. » Hon gjorde allt sitt arbete plikttroget, men synbarligen utan glädje.
Men under allt detta famlande blef hennes själ dock frigjord från fördomarnes band, och när hon så ändtligen blef förd därhän, att hon lade lif, framtid, alla sina anlag och gåfvor i dens hand, som skapat och danat henne, då kunde hon också med jublande fröjd gripa med båda händer om den gär- ning, hvartill hon blifvit ämnad från början.
Hade denna kvinna ännu befunnit sig i sitt famlande tillstånd, så är jag viss om, att hon, med ögat öppet för modets kraf, skulle ha insamlat af höstens färgprunkande bladkvistar och fällda blad.
Hon skulle ha strukit några af dem torra med ett hett stryk- järn, hon skulle ha kallpressat andra; hon skulle ha blekt och färgat gräs, säf, mossa och de hundratals andra svenska växter, som lämpa sig för vinterbuketter och dekoratio- ner.
Hon skulle i blomsterhandlarnes fön- ster ha sett blomsterhorn och korgar af björk- näfver, bronserade saker, förfärdigade af pin- nar, blomsterställningar i naturfärg af gre- nar med mera dylikt, allt, allt införskrifvet från utlandet, och hon skulle ej gifvit sig tillfreds, förrän hon från närmaste skog eller vedbacke skaffat sig råämnen till dylika ar- beten.
Ty lika säkert, som det var orätt af henne att af yttre förhållanden och trånga sinnen låta förmå sig att ända upp i sin medelål- der nedkämpa sina gifna anlag, så att hon därför måste genomgå mycket, lida mången sorg, lika visst är, att hennes sätt att taga upp det närmast liggande arbetet och utföra detta så samvetsgrannt och så väl, som hon förmådde, ledde henne till en djupare and- lig utveckling, hvilken i sin ordning slut- ligen bar henne fram till hennes rätta plats i lifvet.
Till dessa många, många utåt spörjande människobarn vill jag här rikta den uppma- ning, som jag under många år ställt till de flickor, hvilka jag i vårt hem haft glädjen att undervisa: Söken reda på edra gåfvor och anlag, bären dem fram för eder skapare, och låten honom helga dem och eder, samt föl- jen så eder kallelse, antingen världen kallar edert yrke simpelt eller fint, och £ skolen finna, att själen får sabbatshvila och sabbats- fröjd äfven under den mest ansträngande verk- samhet, vare sig att det är själs- eller kropps- arbete!
Men hur måDgen bland oss står ej på lif- vets middagshöjd med så tillplattade, så and- ligt försnörda själsgåfvor och anlag, att det är svårt, äfven för människan själf, att finna Guds tanke och afsikt med henne.
Dessa vill jag råda att — om de söka någon verksamhet — taga upp det närmast liggande arbetet, utan att först spörja utåt i alla väderstreck efter likt och olikt och utan hänsyn till, om flärd, fåfänga och blindt hög- mod ropa, att det ej passar sig för deras samhällsställning.
Var så trogen i det du har för händer; men blicka jämt inåt i dig själf, och du står kanske ändå en dag an- sikte mot ansikte med den gudstanke, som du begrafvit under lumpor och bråte, och, liksom min gamla vän, skall du jublande ut- ropa: Jag har funnit min gärning; världen må kalla den simpel eller fin; min Gud och mitt saravete säga mig, att jag nu är på min rätta plats!
Kvartalsprenumeranter uppmanas att ofördröjligen förnya prenumerationen, enär upplagans storlek i god tid må- ste bestämmas och senkommande löpa risken att bli utan ett eller annat af kvartalets första nummer.
let lilla förmaket såg varmt och gästvän- ligt ut med sina gammaldags rymliga möbler, sina hemväfda gångmattor öfver den nya brysselmattans brokiga mönster, med det lustigt flammande skenet från brasan i den gulgröna spiseln och med lampans stillsamma, förtrogna sken borta i vrån vid fönstret.
På väggarna hängde några gamla porträtt, framåt- lutade liksom för att bättre kunna hålla öga på hvad som försiggick i rummet; ihärdigt stirrande ned från dunklet, som lägrat sig uppåt väggarna, stora, runda ögon med tunga ögonlock, gustavianska näsor och mungiporna uppdragna till ett gammaldags, konstladt le- ende.
Deras ättling, som gick af och an på golf- vet med oregelbundna steg, ökande och sak- tande farten allt efter som känslorna inom honom stego och sjönko.
men dock af gam&lt;mal vana hållande sig på gångmattornas tillåtna vägar, log också han; men det var hvarken gammaldags eller konstladt, hans le- ende, — det var stort och saligt, — höll sig icke endast till den breda munnen med de starka hvita tänderna, utan lekte och lyste i hela ansiktet, — - bröt stundom ut i ett half- kväfdt, förnöjdt skratt, som skakade skuldrorna, och drog sig så tillbaka för att ligga och lysa som muntra kol i ögonen; det var en hel glädjebrasa, som brann inom honom och ka- stade lika många flammor öfver ansiktet som brasan därborta i den gulgröna spiseln.
Hän- derna höll han på ryggen och knäppte då och då med fingrarne.
En person, som halflåg i soffan, rökande en cigarr, följde honom med ögonen, och log äfven han, men en smula ironiskt och öfverlägset.
Endast då den andre fick ett af sina skrattanfall, smittades han så pass, att ironin försvann ur hans leende.
Han var några och trettio år, tämligen fet, men med ett ansikte, hvars blekhet och något slappa drag tydde på öfveransträngning.
Det fordra- des icke någon synnerligt utvecklad iakttagelse- förmåga för att igenkänna läkaren hos ho- nom.
Plötsligt hördes en kort, skarp knackning på dörren ut till salen, den öppnades utan afvaktan på något: » kom in », och ett långt, magert fruntimmer på femtio år inträdde, bä- rande en bricka med glas och buteljer, som hon ställde på bordet borta vid fönstret.
— Inom glas och ram skulle hon gjort heder åt den ärevördiga samlingen på väggarna; det be- höfdes icke mer än att mungiporna, som nu hade en dragning nedåt, vinklades uppåt en smula; annars var allt, som det skulle vara: samma ögon med sin stilla, runda blick un- der de tunga ögonlocken, samma gustavianska näsa, samma låga panna med det gråsprängda håret nedkammadt öfver tinningen, så att den bildade en likbent triangel.
Men ännu så länge hade det sig icke så lätt att sätta faster Kristiana inom glas och ram; med långa, ty- sta, ograciösa steg ströfvade hon från morgon till kväll genom huset, och skramlet af nyck- lar gick före henne och bebådade hennes an- komst; då gällde det att passa upp och styra rätt kurs, så vida man inte ville bli öfverseg- lad, ty faster Kristiana hade sitt eget, gam- maldags sjökort, hon; men småbåtarne höllo sig gärna i hennes farvatten, ty det hände icke så sällan, att det där skramlet af nycklar bebådade skaffning, och höll man sig då fram- me, kunde man lätt få sig en näfve russin eller ett par sviskon eller några andra god- saker.
Det var tradition inom huset, det, och faster Kristiana höll på traditionen; äfven utom glas och ram gjorde hon heder åt de gamla på väggarna.
» Nå, faster Kristiana.
hur är det? » G-lädjebrasan slocknade för ett ögonblick, och blicken blef spörjande, orolig.
» Jo, nu sofver hon. » » Sofver hon?
Det är väl bra det? » » Om det är bra, ja, du kan ju fråga dok- torn, efter som jag inte begriper någonting, » kom det med ett halfhögt mullrande.
Doktorn reste sig upp och svarade på den spörjande blicken med ett: » Ja, visst är det bra. » » Nå, men » han » då? » » Jo, han sofver också. » Det började åter på att dra i mungiporna, och så stod brasan på nytt i full låga.
» Skulle kanske doktorn vilja ge sina före- skrifter för natten, » sade faster Kristiana med ett något sötsurt leende, » så att jag inte går och gör några dumheter. » » Åh, det är nog ingen fara, » sade doktorn med ett försonande leende.
» Jo, se jag vet nu inte annat, jag, än det-
som gick an den tiden Oskar kom till värl- den, och det passar väl inte för son hans, kan jag tro. » Doktorn strök sig öfver munnen för att dölja ett småleende och började därefter ge sina föreskrifter med låg, yrkesmässigt lätt stämma.
Faster Kristiana lyssnade och såg ut, som om hon mottoge receptet till någon giftbland- ning.
Då doktorn hade slutat, räknade hon på fingrarne: först var det det, — och så det, — och så det, — jaha!
— och så tvådde hon sina händer och lät förstå, att det oskyl- diga barnets blod skulle komma öfver hans hufvud.
Så vände hon sig om och fick se, att de voro ensamma i rummet, dörren till salen stod halföppen.
» Se så, nu ska man få se, att han ämnar gå och väcka dem!
Ja, jag säger då.
. » Med ett par steg var hon ute ur rummet och stängde ljudlöst dörren efter sig.
Det hörde till hennes principer att alltid stänga alla dörrar och aldrig öppna någon, utan att först hafva knackat på.
Förtalet påstod, att denna vana var så inrotad hos henne, att hon till och med knackade på skafferidörrarna, innan hon öppnade dem.
Då doktorn blifvit ensam, drog han korken ur den ena buteljen och luktade på innehållet med en misstrogen min, som dock förbyttes till en behagligt öfverraskad, slog i en konjak åt sig och tömde den i ett drag.
Så såg han på klockan, satte sig i en gungstol, som stod bredvid bordet, och gäspade högljudt.
Det var då egentligen en onödig resa, som han hade gjort.
Då han på morgonen fick ett telegram från sin gamle vän Oskar Röding, ett telegram, affattadt som ett nödrop, hade han först ämnat skicka ett lugnande svar och afvakta en smula, ty han hade en gammal erfarenhet af sin väns temperament och en tämligen stadgad af unga äkta mäns sinnes- författning vid den första barnsängen, men så påminte han sig ett gammalt löfte, att komma så fort han blef tillkallad, och reste; fyra timmars järnvägsresa, två timmar i släde, det var då rent af löjligt, tänkte han, så snart han gifvit sig af.
ty var det någon fara å färde, så kom han ju ändå för sent.
Men det där hörde nu till Rödings uppfattning af vänska- pen, och så fick han väl betrakta det som en liten rekreaktionsresa, en något kall sådan, det kunde nu inte nekas.
Ändtligen kom han då fram, och allt var, som han hade för- modat, det vill säga, så bra som möjligt.
Två timmar efter hans ankomst var hans vän far till ett välskapadt gossebarn och öfverhopade honom med tacksägelser, liksom om han haft någon förtjänst däri.
Han hade då tänkt resa redan på kvällen, men på Rödings enträgna begäran lät han slutligen förmå sig att stanna öfver natten.
Han ångrade det nästan nu, egentligen för faster Kristianas skull, hvilken synbarligen uppfattade hans närvaro som en personlig förolämpning mot henne.
Faster Kristiana ja!
Han hade stått i ett synnerligen godt förhällande till henne förr i tiden, då han och Oskar voro skolkamrater och han under sommarferierna kom och hel- sade på denne ute på landet.
Då hade hon varit deras välvillige hjälpare och förtrogna i alla de lekar och upptåg, som Oskars hjärna var lika fruktbar i att hitta på, som den var trög och motvillig i läsningen.
(Forts.) Ett möte af Föreningen för hygie- nisk och konstnärlig kläde- dräkt i London.
(Bref till Idun.)
London i mars 1891. et är ett godt tidens tecken, att man nu- mera öfverallt börjar mer och mer vakna till medvetande af den stora vikt frågan om klädedräkten eger.
Det är isynnerhet den kvinliga, som är i behof af reform.
Huru- vida den manliga alltid motsvarar hygienens fordringar är väl en omtvistad fråga — att den ej, i synnerhet i sina » festföreteelser », tillfredsställer skönhetens ideal, torde väl de flesta vara ense om.
Men den saken kunna vi kvinnor lemna åsido — åtminstone tills herrarne fråga oss till råds.
I alla kulturländer arbetas för antagandet af hygienisk kvinnodräkt genom föreningar och deras skrifter och modeller, föreläsningar m. m. England torde i detta, som i så många andra afseenden, stå främst i närva- rande stund.
En stor förening, » National Health Society », har gjort och gör mycket för helsoläran i allmänhet, utgifver en stor mängd skrifter i ämnet, håller föreläsningar öfver hela landet om helsoäam föda och dess rätta användning, hygienisk klädedräkt, vård af barn och sjuka, sanitära bostäder o. s. v. Föreläsare och författare äro både manliga och kvinliga.
Hvad angår klädedräkten hålla de sig uteslutande till underkläderna — ej utdömande snörlifvet, när det begagnas med moderation — samt anse den moderna öfver- dräkten ganska hygienisk.
» Rational Dress Society » ledes egentligen af damer och har skrifvit » Divided Skirt » som hufvudpunkt på sitt program jämte en hygienisk underklädsel i allo.
Jägers yllekläder få en allt större sprid- ning och finnas nu nästan öfverallt, där un- derkläder säljas, åtminstone i engelska upp- lager, samt rekommenderas ifrigt af läkare.
Sistlidne vår bildades här dessutom en förening med ändamål att verka för hygie- nisk och på samma gång konstnärlig kläde- dräkt.
Det är den nya tidens kvinliga läkare som bäst kunna bedöma kvinnodräkten ur helsans synpunkt, ty med all aktning för hvad herrar läkare gjort i den vägen, ha de dock ej på sig själfva kunnat pröfva de olika kläde- plaggens fel och förtjänster; och därför blir det helt naturligt ej möjligt för dem att döma i denna fråga med samma säkerhet som de kvinliga läkarne.
Hvad den konstnärliga sidan angår, är i min tanke denna förening i sin fulla rätt, i det den betonar dess stora vikt; ty vill man allmän spridning för en dräkt, som mot- svarar helsolärans alla fordringar, måste man samtidigt framhålla och framvisa hur, detta kan ske, utan att det yttre i något för- lorar därpå.
Med uppgifvande af snörlif och alla fiskben kan ej ett slätt åtsittande lif efter nutidens mode begagnas utan ett oskönt resultat, ej ens på den mest fullän- dade figur.
Däremot kunna många slag af lif med skärp, bluslif och draperade lif med fördel användas.
En af » Healthy and A r - tistic Dress Union ' s » uppgifter är därför att genom sina » Associates » visa, att det går för sig.
Föreningen lägger dessutom stor vikt på, att alla kläda sig, så som bäst pas- sar dem, och med så mycken omvexling som möjligt sinsemellan, anslutande sig till existe- rande mode.
Men det var om ett särdeles intressant samkväm, hållet för några dagar sedan, jag egentligen ville tala, och där denna förenings syfte utvecklades af tvänne af Englands för- nämsta talarinnor.
Det var den för Iduns läsarinnor och för alla svenskor välkända fru Bergman-Öster- berg, som gästvänligt öppnat sitt vackra hem jämte den stora gymnastiksalen i » Physical Training College » att mottaga ett par hundratal gäster till en » Conversarzi- one för att diskutera hygienisk och artistisk klädedräkt ».
Efter intagna förfriskningar samlades man i den med färgrika draperier, mattor, växter och blommor dekorerade gymnastiksalen.
M:rs Bryant — Doctor of Sience — presi- derade och utvecklade i längre föredrag föreningens syftemål, att verka genom möten, skrifter, modeller m. m. för en fullt hygie- nisk och på samma gång konstnärligt vacker klädedräkt.
» Vissa klädningar kunna vara vackra, » sade hon, » men endast lämpliga för att sitta och taga sig bra ut i; men först då dräkten på intet vis hindrar alla fria rörel- ser, kan den anses som fullt konstnärligt vacker, och är då också mest hygienisk. » Hennes tal var fullt af praktiska antydnin- gar jämte skämtsamma anspeglingar.
M:rs Ormiston-Chant, den bekanta » lady preacher » (kvinliga predikanten), en särdeles behaglig och älskvärd kvinna, höll ett syn- nerligen spirituelt och vältaligt föredrag, först framhållande sin egen klädning med långt släp — » för alla herrar att trampa på, för alla vaktmästare med sina brickor att snafva på » — som ett varnande exempel och en kvarlefva » från forna tiders barbari ».
Hon påyrkade bruket af lifliga färger, ty det fanns tillräckligt mycket ledsamt i världen, utan att kvinnan skulle öka den tunga stämningen genom dystra eller grådaskiga färger!
I hennes familj hade ingen, ej ens vid de när- mastes dödsfall, burit svart för att undvika den sorgliga stämning, som barn isynnerhet erfara därvid.
Vidare framhöll hon vikten af praktisk och helsosam klädedräkt och trodde, att om kvinnorna bure kläder, som tillåta alla organers fria rörelser, skulle de längre bibehålla sin ungdom och blifva på allt vis friskare och sundare, så till kropp som själ.
Dansen, som hon ansåg hafva spelat en alldeles nödvändig roll, skulle för framtidens kvinna med ett rörligare lif ej vara sä behöflig som förr.
Hon hoppades, att framtiden skulle få se det sista snörlifvet brännas på bål, men därjämte äfven — den sista stärkskjortan.
En konstnär, m:r Holliday, uppträdde därefter och utvecklade sina åsikter om en vacker och praktisk kvinnodräkt, hvilka åsikter han framlagt i ritningen till damernas mode år 2,000 för en teaterpjäs — förlagd till denna tidpunkt — som snart skall upp- föras här i London.
En ung dam, som bar denna dräkt, anmodades nu komma fram och förevisa den.
Den kunde begagnas både som längre och kortare, i det öfverkjolen kunde draperas mycket graciöst i tvänne ned- om höfterna gående band, som voro baktill fastade vid skärpet.
Ärmarne kunde äfven på ett ganska sinnrikt sätt förkortas.
Några andra damer tillhörande föreningen, som — klädda utan snörlif — buro olika dräkter af ganska behagligt utseende, anmo- dades nu äfven att stiga fram och låta sig beskådas.
1891 IDUN M:rs Charles Hancock — en af den fa- shionabla världens damer, som nyligen vun- nit världsrykte genom sin modell till » dräkt för dåligt väglag » — hade lofvat komma, men, hindrad genom ett dödsfall inom famil- jen, sände hon dock dit sin kostym.
Denna består af en kjol — 5 tum från marken — af brun tweed med tvänne djupa veck framtill och tvänne motveck å bakvå- den; kjolen fastsydd vid ett lif af tunnt Jä- gerylle, vidare ett åtsittande lif af något mör- kare tibet och en kort souavejacka af tweed; ett par vida knäbyxor och höga damasker af samma material.
Inga underkjolar höra till kostymen, och baktill är kjolen skodd med gummityg, som kan tvättas af.
En yt- terjacka och hatt, alla af tweed, fullborda ytterdräkten.
Den föreföll särdeles prak- tisk, var utmärkt väl sydd och lär taga sig mycket bra ut.
Den har högeligen pri- sats af hygieniska auktoriteter och redan ko- pierats för damer af alla klasser.
Synnerligt lämplig synes den ock för Londons smutsiga gator, där den långa promenaddräkten nu i bruk är afskyvärd att skåda.
Som resdräkt är den äfven förträfflig, ty det lider intet tvifvel, att en sådan kostym måste vara vida bättre att röra sig i än den vanliga med en samling underkjolar.
Alla gäster voro ense, att de tillbrakt en synnerligen angenäm och lärorik afton, och voro mycket tacksamma mot fru Bergman- Österberg, som förskaffat dem detta tillfälle till goda lärdomar och fruktbärande impulser.
Publicist-karnevalen den 11 april.
S veriges publicister ha sedan ett tiotal år till- baka en understödsförening, afsedd att gifva VE dels pensioner åt åldriga publicister och de- ras enkor, dels tillfälliga understöd vid sjukdom eller iråkadt betryck.
Men understödsföreningens kassa är icke rik och behöfver nya tillflöden för att kunna fylla sin uppgift att vara till hjälp åt dem, som i pres- sens, det vill säga allmänhetens, tjänst, offra sina bästa krafter.
Genom sin år för år allt mer populär vordna tidning » Julkvällen » bereder Publicistklubben en årlig inkomst åt understödskassan, men nu har fråga väckts om att på ett ekonomiskt kraftigare sätt hjälpa understödsföreningen.
Och så har Pu- blicistklubben beslutat att gifva en Karneval till förmån för understödsföreningen.
Klubben följer härvidlag exempel från andra län- ders journalistföreningar.
I Paris gifva journalister- na » blomsterfester », i Berlin ger man baler, i Prag karnevaler, o c h just i dagarne ha Köbenhavns journalister till förmån för sin understödskassa gifvit en teaterföreställning, till hvilken biljetterna med oerhörd hastighet slutsåldes, ofta till dubbla, ja tredubbla pris, och som bevistades af hela den kungliga familjen o c h hela Köbenhavns ari- stokrati, såväl börds- som börs-, oberäknadt na- turligtvis de konstnärliga och artistiska kretsarne.
Nu är det Stockholms publicister, som inbjuda till sin fest, sin karneval.
* * Karnevalen skall ega rum den 11 april i Nya cirkus vid Karlavägen, en lokal som håller på att svinga sig upp till en gifven plats för mera » mon- daina » tillställningar.
Lokalen är också ypperlig genom sin rymlighet och elegans samt den mängd tillfällen där gifves för åtskilliga anordningar i och för publikens be- kvämlighet.
Och som danssal är cirkus helt enkelt magni- fik.
Golf skall läggas öfver hela arenan samt ett par af parkettens första stolrader, hvarigenom man vinner ett utrymme för dansen nästan dub- belt så stort som det t. ex. Berns ' stora salong erbjuder.
Ypperliga arrangement beträffande lokaler för såväl supéservering som buffetter, toalettrum m. m. komma att vidtagas.
I dekorativt hänseende hoppas man, att » Publi- cistkarnevalen » skall öfverglänsa alla här hittills gifna karnevaler.
Själfva lokalen lemnar förträff- liga tillfällen till en stilfull och originell dekore- ring, och då i spetsen för dem, som ha sig an- förtrodt de dekorativa anordningarna, står Carl Lars- son, vår genialiske artist, kan man vara säker om ett vackert resultat.
Men en karneval utan karnevalsupptåg är in- gen riktig karneval!
Klubbens festkomité är ock- så redan sysselsatt med anordningar för åtskil- liga » divertissement » af roande och originel art, o m hvilka det dock ännu är för tidigt att tala.
Allt lofvar sålunda, att festen skall blifva ly- sande o c h glad.
Intresset för densamma har re- dan visat sig mycket Iifligt i de allra högsta kret- sar, och man har anledning antaga attsåväl corps diplomatique med sina damer som vår egen ari- stokrati skola bidraga att sprida glans öfver festen.
Biljettförsäljningen till Publicistkarnevalen bör- jar o m några dagar, hvarom närmare skall med- delas, o c h komma därvid åtgärder att vidtagas, egnade att lemna de bästa garantier, för att Pu- blicisternas karneval skall blifva en fest af verk- ligt god ton.
fe- Smånotiser från kvinnovärlden.
Elise Mvasser, den frejdade konstnärinnan, fyllde i måndags 60 år.
Till de många personliga lyckönskningar, hvilka denna dag genom telegrafen och posten ingingo till den snillrika » Frun vid haf- vet » i hennes själfvalda, från världens äflan och kif afskilda, lugna bostad i Fiskebäckskil, slöt sig vär- digt en mera officiell hedersbevisning, vittnande om att hennes lifs gärning ännu bevaras i friskt minne, icke blott hos tusentals åskådare, utan äfven inom den kamratkrets, där den börjats och fullbordats.
Dramatiska teaterns association hade nämli- gen till den forna, frejdade kamraten afsändt en adress af följande vackra lydelse: Till ELISE HWASSER den 16 mars 1891.
Den Kongliga Dramatiska Teaterns Association, för hvilken Iifligt och oförgätligt står minnet af Eder ärofulla andel i den Svenska Dramatiska Konstens utveckling och höjande, anhåller att på den scens vägnar, som alltid med stolthet skall räkna Eder bland sina främsta prydnader, få till Eder Sextionde- första Födelsedag framföra sin djupa vördnad och sina uppriktigaste lyckönskningar.
Adressen, som bär samtliga medlemmarnes af associationen namnunderskrifter, är prydligt textad i färger af hr John Olsson och därjämte försedd med en allegorisk vignett: en lagerkrans med blågula band, en lyra, den tragiska och komiska masken m. m., och det hela inneslutes i en praktfull port- följ från F. Beck &amp; Sons atelier af rödt marokäng med gyllene lagerkvistar och mottagarinnans mono- gram i kulört lädermosaik.
Portföljen är invändigt fodrad med ljusblå atlas.
operan har återupptagit Delibes ' vackra opera » Lakmé », hvilken förra säsongen gjorde så stor lycka.
Titelpartiet har nu, sedan fröken Pe- trini för studier rest till utlandet, öfverlemnats åt fröken Parsberg.
Reprisen gafs första gången i ons- dags och uppföres åter i afton å abonnements- föreställningen.
Rollbesättningen är för öfrigt föl- jande -.
Gerald hr Odmann, Nilakantha hr Lundqvist, Frederic hr Johanson, Ellen fröken Karlsohn, Rose fru Heintz, misstress Benlzon fru Strandberg och Mallika fröken " Wolf.
V i hinna ej nämna något närmare om denna intressanta repris förr än i nästa nummer.
9c K.
Dramatiska teatern gaf i fredags åter den från ett föregående spelar bekanta » Kärlekens komedi » af Ibsen.
I Svanhilds roll debuterade en ung nor- ska fröken Mejlcender — med god framgång säges det; själfva hafva vi tyvärr varit förhindrade bevista någon af de tvänne representationer, vid hvilka re- prisen uppförts.