Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gubben vann hela min aktning och kärlek, isynnerhet genom den fördragsamhet han visade alla folk och deras religion, och genom den enkla, hulda orientaliska filosofi som låg i hela hans tal.
Jag kom öfverens med honom att jag alla dagar skulle få komma dit och lära mig Arabiska.
Han sade sig ha mycket böcker i åtskilliga lärdomsstycken.
Han följde mig långt på vägen och visade mig den, på det jag skulle hitta tillbaka.
Sedan gick jag ännu längs stranden för att lukta sjögräs, och såg på åsnedrifvare som läto sina ök gå och beta på sjötången.
Sedan kom jag förbi Vakil effendis hus, som ligger vid sjöstranden, och kom der i samtal med 2 unga soldater från Tanta, hvilka voro högst trefliga och verkeligen älskeliga.
De klagade öfver att de på 23 månader ej fått ut någon sold och att de hade svårt om bröd och tobak.
Jag bjöd dem in på ett bredvid liggande kaffehus, men de afböjde det och bjödo mig i stället in i sin vaktkoja vid porten af huset, der jag satt bland hela hopen soldater, hvilka alla bemötte mig hyggligt.
Det var ett helt litet rum, på hvars murtaba eller upphöjning de utbredde för mig en matta att sitta uppå.
När jag efter en kort stund åter gick bort, bådo de mig stanna.
Men det började redan bli mörkt, och så verkligen glada de än voro och så mycket jag än tyckte om mig här, fann jag dock säkrast att gå hem.
Dec. 21.
Hade ingen ro att sitta hemma för gårdags sheikhen, hvarföre jag gick kl. omkring 10 ut till samma moské, der jag i går gjort hans bekantskap.
Han var dock nu ej der.
Jag gick derifrån efter ljud, som jag hörde, af en trumma och kom till ett litet hus, utanför hvars dörr stodo, omgifna af en stor skock barn, 2 musikanter, den ena klappande på en trumma, den andra slående tallrickar, och med dem en liten gosse som bar en grön fana med en inscription, innehållande Islams hufvudtrosartikel.
Trumman var nästan i form af vår tambour de-basque, men ansenligt djupare, på båda sidor öfverdragen af skinn; då han slog på den ena sidan, hade han på den andra en flat sticka med hvilken han slog emot.
Tallrickarne liknade våra, men voro mycket klumpigare och såsom jag tyckte af koppar.
Jag frågade hvarföre musiken uppfördes, då de sade att det i dag var någon sheikhs fest samt uttalade molid.
Jag blef fordrad att ge 5 fadda men gaf 10, och de tyckte jag var mycket frikostig.
Sedan vandrade jag mycket omkring; kom till en tullport, der tvenne soldater suto och spelade det här vanliga min'al spelet med snäckor, som delas ut i 6 gropar på hvardera sidan af ett bräde.
Jag fick dock ännu ingen reda på det spelet.
Nära tullporten var en begrafningsplats, der just nu ett barn råkade begrafvas.
Processionen bestod här af blott fullvuxna, som på en ganska vacker melodi sjöngo islams troslära.
Just när likkistan bars in stannade qvinnorna, som följde med efterst i tåget, utanför kyrkogårdsporten och skreko och jemrade sig; isynnerhet ropade en högljudt med gråtande röst ja valadi och dylikt, mest allt betydande: o min son!
Äfven de andra klagade och ropade.
Gick sedan åter in i den Armeniska trädgården och helsade på trädgårdsmästaren, som på det vänligaste tog emot mig.
Men han var nu sysselsatt med trädgårdsarbete, så att han ej hann med mig.
Derifrån vandrade jag småningom middagstiden hem och träffade åter på vägen en likprocession, föregången af en hel hop pojkar, som skreko och vredo sina ansigten förfärligt.
Förmodligen var det läraren i någon skola, som följdes af sina lärjungar.
Handlade tobak, och af en näslös Turk, som handlade med gammalt skräp, en Engelsk upplaga af Nya testamentet på Etiopiska för billigt pris.
Straxt efter middagen gick jag åter ut till min moské, men träffade ej heller nu min sheikh; men under det jag i sällskap med hans mueddin och tvenne andra slarfhankar satt på några stenar utanför moskétrappan och väntade, samlade sig allt flere dit, så att vi slutligen voro ett sällskap af omkring 10 personer, som suto der och stekte oss i den ganska varma solen och njöto rätt af söderns "il dolce far niente."
De undrade högeligen hvad jag var för en fogel, men när förmodligen mueddin underrättat dem att jag ville lära mig Arabiska, började de fråga mig hvad det och det hette på Arabiska; när jag visste det, skrattade de nöjdt och när jag ej visste, sade de mig det Arabiska namnet med högsta välvilja, och voro öfverhufvud glada och hyggliga, så att jag fann mig väl ibland dem.
Undertiden gick än den ena, än den andra in i moskén och gjorde sin bön.
Slutligen kom en sheikh, en annan än gårdagens, och man visade honom något som jag skrifvit på en liten griffeltaflebit med en annan, och som de andra ej kunde läsa; men när sheikhen läste det, förundrade de sig högeligen öfver att jag kunde skrifva Arabiska.
När sheikhen, hvars namn var Ibrahim, slutat sin bön, kom han ut, satte sig bredvid mig och började fråga mig allehanda samt slutligen examinera mig i Arabiska grammatiken; när jag svarade rätt på hans frågor, steg allas förundran högt och de skrattade högst roligt.
Han frågade vidare hvad jag hade för Arabiska böcker, och då han hörde att jag äfven hade Koran, började han för de andra apostrofera sådana män, som lära oss otrogna deras grammatika och annat för pengar.
Sedan blef tal om Mekka och de frågade, nästan med någon illslughet tycktes det mig, om jag varit der eller om jag tänkte mig dit, hvartill jag naturligtvis svarade nej.
Men nu berättade en af sällskapet huruledes en kristen dock varit der, och man tycktes högeligen förarga sig deröfver.
Sedan kom än vidare en sheikh dit, som var blind på båda ögonen och för öfrigt såg ut som en rätt dervish; han gjorde mig några frågor.
Men ingen af dessa hade den huldhet och det milda väsende som moskéns egentliga sheikh, min gårdagsbekantskap.
Ibrahim var dock en rolig man, något häftig, såsom han äfven talade mycket fort; hade för öfrigt mycket tycke i utseende och manér af sheikh Tantavi.
Hela denna eftermiddag var mig af det högsta intresse, ehuru jag fann mig litet generad af att bli examinerad.
Men för att lära sig ett språk är i sanning detta den bästa methoden.
Sedan följde jag med Ibrahim till staden, der han gick in i en moské.
Jag frågade äfven honom om han ville bli min lärare i Arabiskan, men han sade sig vara lärare i en skola och hela dagen upptagen der; bad mig derföre hellre gå till sheikhen i moskén.
Gick på förmiddagen ut och spatserade genom en tullport till Pompeji pelare.
Den förekom mig större än Kleopatras och i helt annan smak, alldeles rund med Jonisk kapitäl.
Den stod på en murad ställning, och var äfven på sina ställen förvittrad.
Af en inscription på vestra sidan syntes ännu tydligen IION och i raden ofvanom DIO, så mycket jag kan minnas.
Äfven på denna hade fadda menniskor suddat sina namn, isynnerhet Engelsmän, till och med högt uppe mot kapitälen och på midten af den stora pelaren, dit de ej kunnat komma utan höga stegar eller andra konster.
Sådana namn förekomma mig som om de stode på en skampåle.
Sjelfva platsen på hvilken den stod, var ej särdeles hög; man hade dock en vidsträckt utsigt öfver hafvet åt alla håll och öfver en del af staden.
Nedanföre låg en stor vidsträckt begrafningsplats, der nu middagstiden en man höll på att begrafva åtskilliga lik, hvarvid karlarne läste böner och qvinnorna förskräckligt skreko och skränade.
Jag såg huru man stoppade allehanda saker i grafven under bårtäcket, som var utsträckt öfver den, men kunde ej få reda på hvad det var.
Äfven voro 2 vattumän tillstädes, som ur sina krukor gjöto vatten i den uppkastade mullen; man tycktes röra detta tillsammans, säkert för att tillmura grafven.
Grafvarne här äro ej fullkomligen lika de Turkiska, på hvilka senare, med undantag af qvinnografvar, turbaner aldrig saknas; vanligen bestå de ej af annat än denna, ställd på en flat marmorskifva med inscriptionen.
Här deremot äro grafvarne murade med 3 trappsteg upp och turbanen är afstympad i en upprättstående, likaledes murad cylinder på ena sidan af grafven, på den andra finnes en lägre.
Dock såg jag äfven här några turbaner eller fastmer blott mössor, tharboacher.
Äfven rundtomkring detta ställe, såväl inom som utom staden, voro vidsträckta gräfningar gjorda och öfverallt lågo lemningar af pelare och annat, dels i marmor, dels i granit.
Spitznagel sade att man gräfde blott för att få färdiga materialier för de nya hus, man här håller på att bygga öfverallt.
På eftermiddagen gaf jag mig åter ut att färdas och kom till en gammal, likaledes halfförfallen moské, der jag träffade dess muezzin, en gammal man med svårt fördunklade ögon och ett värdigt grått skägg.
Jag gaf mig i samtal med honom, han var högst välvillig och foglig samt visade mig moskén.
Han hade för fem år sedan varit skräddare, men sedan hans ögon blifvit så dåliga kunde han ej mer sysselsätta sig med det yrket.
Jag gaf mig äfven för honom, liksom för andra, ut för att vara läkare; han prisade högt denna konst och jag finner mig derigenom vara mycket välkommen hos alla.
De fråga mig om sina ögon och om bot för dem.
Äfven han lofvade lära mig Arabiska och bad mig alla dagar komma hit till moskén, der han alltid vore tillhands.
Vi gingo bort tillsammans, men veko först in hos en som tycktes vara moskéns väktare och bodde derinvid i en koja, bestående af 3 väggar, bland hvilka en var qvarstoden af ett gammalt hus.
Dörr fanns ej.
Vi gingo dit in och der suto en karl och 2 qvinnor obetäckta, den ena med ett barn under skjulet, som utgjorde en fortsättning af taket, och inne i kojan dottren, en flicka kanske om 12 år, som höll på att koka en sorts bönor, kallade ful, dem hon hemtade ut åt oss och vi åto.
De smakade ej just illa.
I anseende till en liten regnskur fingo vi sitta en god stund här.
Men det var ganska roligt att se huru nöjdt dock folket tycktes vara i den ögonskenliga uselhet här rådde.
Derefter gick jag till min gamla moské och träffade der bland andra den blinda sheikhen, som åter började göra mig allehanda frågor och hade mig att recitera elfati'he (första kapitlet i Koran).
Då några bredvid stående gossar hörde det, sade de sinsemellan än att jag var en moslim, än att jag skulle bli det, och sheikhen gaf sig all möda att få mig att upprepa Islams hufvudlära, men jag låtsade då aldrig förstå honom.
Bland gossarne hörde jag att man kallade mig sheikh Valy.
De ville på allt sätt ha mig in i moskén, dit den blinde begifvit sig och satt sig på en matta samt ropade åt mig att jag skulle komma in; men de sågo mig något illpariga ut, så att jag fann bäst vara lemna dem.
Min gamle moskéns egentliga sheikh fick jag ej heller i dag träffa; troligen var han sysselsatt i moskén, dit jag ej nu ville gå in, då der fanns flere som höllo på att göra sin bön.
Det hade regnat åtskilliga skof i dag, men dessemellan brände solen särdeles hett, så att jag för första gången rätt kände Afrikas sol.
Dock var vädret behagligt.
Till afton åt jag i dag ett litet hvetebröd med en apelsin, som sannerligen var en smaklig qvällsvard.
Dec. 23.
Satt hemma länge på förmiddagen i anseende till uthållande regn, som börjat redan om natten med tätt på hvarandra följande skurar och fortfor hela morgonen på samma sätt.
Slutligen sken dock solen fram och jag gick ut att spatsera i middagssolen, som var mycket het.
På gatorna, isynnerhet den vid hvilken jag bor, var mycket smutsigt, dock voro de ställen der solen rätt kommit åt, till en del redan upptorkade.
På eftermiddagen gick jag åter till min moské och satt der utanföre på stenarne, i sällskap med några dess vanliga besökare.
Slutligen kom sheikhen sjelf och gaf sig i samtal med mig, hvarunder han nästan oafbrutet talade gammal grammatikalisk Arabiska.
Han frågade huru många bokstäfver man räknade i Franska alfabetet, hvarvid jag tog till på höft 26.
Han bad mig räkna upp dem och jag räknade från Svenska alfabetet, så att jag fick 26.
Gubben gjorde sina anmärkningar deröfver och kunde isynnerhet ej begripa x, huru ett sammansatt ljud skulle få vara en bokstaf.
Slutligen frågade han om jag kände det Arabiska alfabetet och då jag svarade ja, bad han mig äfven räkna upp dess bokstäfver.
Det föll mig i sanning svårt och det gick ej klanderfritt.
Härvid fick jag åter arbeta med det svåra ljudet 'h (sjette bokstafven i alfabetet), hvilken bokstaf jag tyckte denne sheikh, bland alla jag hört, uttala riktigast efter min tanke, ehuru olika det man vanligen hör i tal.
Gubben sade mig så sannt: du stjäl ett och annat härifrån och derifrån i böcker, men sjelfva roten har du ännu ej funnit af Arabiskan, öfverhufvud tycktes dock de närvarande, som hörde vårt samtal eller hellre min examen, vara nöjda med och berömma mitt språk, och jag hörde åter en gosse säga åt en ur moskén kommande man att mitt namn var sheikh Vali. Sheikhen talade sedan vidt och bredt om huru Arabiskan vore grunden för alla andra språk, nemligen Franskan och Engelskan, ty det tycktes vara de enda han kände till utom de musulmanska.
Vidare fordrade han att jag skulle skrifva åt honom ett Franskt alfabet och lära honom detta språk, då han i stället skulle lära mig sitt.
Samma tal om Arabiskans förträfflighet och uselheten af alla andra språk, fick jag, sedan denne sheikh gått bort, äfven höra af en annan.
Det började åter regna, och emedan man ej bjöd mig in i moskén, fann jag för bäst att vandra hem.
Dec. 24.
Spatserade omkring och var en stund i den ena moskén hos min moazzin, med ett litet sällskap som samlade sig dit till middagsbönen.
På eftermiddagen var jag en stund i den andra moskén, som jag nu fick höra heter Djamiu-l-'attarin (parfymhandlarnes tempel), och förde åt sheikhen Conradis ögonvatten, som jag här låtit preparera på ett apotek med rosenvatten.
Det kostade 7 piaster, d.v.s. omkring 1 rub.
50 kop. b:co ass., hvilket förekom mig förskräckligt dyrt, så att jag dugtigt ovettades.
Det enda sätt hvarpå jag firade julaftonen, var att jag gick till café d'Europe, tog en kopp kaffe och såg på 2 schackspelare, som ej voro särdeles stora spelare.
Jag hade ledsamt för mig sjelf här på min ödsliga kammare och tankarne flögo oupphörligen hemåt, derifrån jag i dag med ångfartyget halft hade väntat bref, men förgäfves.
Dec. 25.
Satt hemma hela förmiddagen i anseende till det oupphörligt skoftals kommande regnet.
På eftermiddagen klarnade det upp, hvarföre jag gick och spatserade oaflåtet omkring från kl. omkring 2 till kl. 6; denna promenad gaf mig åter godt lynne, ty på förmiddagen hade det varit nog dåligt.
Vädret var så vackert och så varmt, i starkaste solhettan till och med hett, att jag med svårighet kunde föreställa mig att det nu var juldagen.
Under färden kom jag i tal med en soldat, som satt och stickade strumpa.
Äfven han klagade mycket öfver dåliga tider -- solden hade han ej fått ut på 3, 4 månader och hade intet att äta eller få tobak för.
Detta var naturligtvis ingången till anhållan om en baqshish.
Jag hade i allmänhet icke kunnat tro att militären här skulle vara så pass god som jag funnit den, och jag har med nöje och förundran sett på soldaternas hållning, då de alla morgnar marschera förbi mitt fönster på vakt.
Hvad som isynnerhet roar mig är att höra piccolo-flöjten och trumman, hvilka båda två gå fullt ut upp mot hvad jag hört i Paris och annorstädes, om ej de här till och med äro bättre.
Men hvad man här ej kan undvara är tobakspipan, den bär filipiparen med sig jemte sin pipa och soldaten jemte sitt gevär.
Sjelfva den stora completta militärmusiken, som jag hört men ej sett, låter öfverhufvud såsom den Turkiska och Ryska; äfven här stämma och skråla instrumenterna lika illa som vanligen annorstädes.
Soldatens uniform är god, och mycket bättre vald än i Konstantinopel.
Den är hel hvit, de nationella vidbyxorna, som räcka blott till knäna, bibehållna, tröjorna ej så snäfva och fula som Turkarnes.
Öfverhufvud tyckes hela militärväsendet här stå på en bättre fot.
Högtiden till prydnad drack jag thé för mig sjelf på min kammare i afton; men det var dåligt, troligen grönt, af en bitter starkt narkotisk smak, som troligen förtar mig lusten att vidare smaka på det här.
För öfrigt tröstade jag mig med att jag annorstädes knappast haft mycket roligare.
Dec. 26.
Gick i god tid på morgonen ut till min gamla muezzin, hvars namn jag nu fick höra var Mohhammed.
Han säger sig vara 75 år gammal, men det tror jag knappt, ty han ser ännu särdeles stark och kraftfull ut.
Han berättade mig allehanda från den tid då Vonavarte (så uttalar man här Bonaparte) huserade i Egypten.
Tre gånger säger han sig hafva gjort vallfarten till Mekka och oombedd berättade han mig huru det går till der.
I sitt tal inblandade han alltsomoftast språk från Koran och antog dervid en högst from mine, och efter allah sade han mest alltid sub'hanahu veta'ala (lofvad och upphöjd vare Allah!).
Under det vi suto och pratade, kom i 2 Europeiska vagnar (hvardera förespända med 6 ståtliga hästar, det ena spännet hvitt, det andra svart) paschans uharim och begaf sig till den helt nära härinvid belägna stora moskén, som Mohammed kallar Danjans moské.
En del af följet kom hit upp till vår moské, då jag gick bort och spatserade på den rundtomkring belägna stora begrafningsplatsen.
Kort derpå kom äfven min gubbe ut och så suto vi länge på en graf och konverserade.
Jag blef med honom ända till middagen, då jag gick hem och skref ett bref till Wiklund på Konstantinopel.
Sedan gick jag ännu till min gubbe och satt hos honom en god stund.
Denna dag hade jag haft god öfning i Arabiskan och skulle alla dagar bli så goda, så ginge det nog.
Medan vi på förmiddagen suto på grafven, kom dit en af de skolgossar, som sett mig vid den andra moskén, stannade och pratade med oss och var särdeles vänlig emot mig; bad mig slutligen rätt innerligt att jag skulle uttala islams troslära och mente att det ju vore blott några ord.
Jag låtsade ej förstå honom, men gubben hutade åt honom och körde bort honom.
Gubben säger sig egentligen härstamma från Spanien, hans farfar skall först hafva flyttat derifrån hit.
Gubben är för öfrigt mycket treflig, godmodig och mild emot mig, så att jag trifs särdeles väl hos honom.
Under det vi suto utanför moskén på bänken, öfver hvilken han haft artigheten utbreda en matta för mig, gick en qvinna förbi oss och tilltalade honom; han sade mig sedan att det var en qvinna som läste Koran, och då jag deröfver visade mig förundrad, sade han att sådana funnos många samt att de äfven kunde skrifva och en skola fanns för qvinnor.
Sedermera hörde och såg jag samma qvinna vid min bortgång sitta med sitt barn i famnen och mässa Koran.
Senare på aftonen gick jag längs sjöstranden och luktade hafsvind i det vackraste, mildaste sommarväder.
Dec. 27.
Gick ut om morgonen, spatserade och kom till ett ställe, der man uppförde en ugn för att bränna kalk.
Af karlarne som arbetade kände jag de flesta från moskén Atharin, de helsade på mig och jag blef länge der och pratade.
Medan jag stod der, kom till mig den samma gamla gubbe, med hvilken jag en eftermiddag spatserade utåt Machmudje.
Han arbetade nu här och tillbragte nätterna här såsom vakt, nästan under bar himmel med blott en matta under sig och sin ichram öfver sig.
Han visade sig särdeles beställsam och nyter och bad mig komma med sig.
Han visade mig sitt lägerställe, pratade mycket och frågade slutligen om jag hade någon charim.
Då jag svarade nej, beklagade han mig, erbjöd sig att skaffa mig en charim och var särdeles angelägen att föra mig omkring afsides, att prata mellan 4 ögon och erbjnda mig sin tjenst.
Gubben plirade med sina små svarta, halft tillslutna ögon och var högst rolig.
Men jag har svårt att förstå hans språk och i allmänhet det lägre folkets, som skiljer sig betydligt från det mina sheikher tala.
Sedermera gick jag upp till Mochammed.
Han var ej sjelf der, men en hans gamle något lomhörde vän, som alltid brukar hänga der, sade att han snart skulle komma.
Han kom ock, vi satte oss i den heta solen och läto steka oss.
Nu fick jag höra att denna moské hette Abo chegar.
Kort derpå kom till oss en Turk, en effendi som hade pipa och tobak, då vi suto på 4 man hand och pratade om det af orientalerna så högt älskade ämnet: verldens "Nichtigkeit" och mera dylikt.
Samtalet späckades naturligtvis med mycket språk från Koran och de utropade:
Vallah jallah! när de hörde att jag kunde så mycket utantills af den.
De klagade öfver att ikram ej mera fanns och att verlden var dålig; Turken isynnerhet var rolig med sina miner och choser, i hvilka han ville lägga stor mening och betydelse, han tog oss på armen förtroligt och skulle se klok och betydelsefull ut, när han sade något på sin dåliga, brutna Arabiska.
Han var chafiz och kunde hela sin Koran utantills, men Gud vet huru mycket han deraf förstod.
Han var hemma från Smyrna, hvilken stad han högeligen prisade.
Vi blefvo så sittande ända till middagsbönen, då Turken gick i den här bredvid liggande moskén Danjan och Mohhammed i sin moské för att äta.
Turken var engagerad i den stora moskén for 150 piaster månatligen.
På eftermiddagen vandrade jag genom en stor del af stadens vestra sida och kom till Machmodije kanalens utlopp.
Der var fullt af små Nilfartyg, kallade 'agaba, och stark rörelse, mer än jag kunnat tro.
Sedan gick jag längs kanalen utanför stadsmuren fram till bab sidri och derigenom in i staden.
Nu började det regna, så att jag lagade mig hem.
Men som regnet snart slutade, begaf jag mig ännu ut för att träffa min gubbe vid kalkugnen.
Han satt der med en annan sin gelike på sin matta på marken, med intet annat skjul än några bräder lagda på några stenar, och detta skjul var så litet att det knappt kunde skydda annat än hufvudet och bröstet.
De höllo på att äta och bjödo mig deltaga i sin måltid, som bestod af bröd, några råa kålhufvuden och en sorts lång lök, som de skuro i stycken och åto med ett stycke bröd, doppadt i en sorts stelnad soppa.
De bådo mig sitta ner bredvid dem på deras matta, hvilket jag ock gjorde, men i deras måltid hade jag ingen lust att deltaga, emedan jag ännu var alldeles mätt efter middagen.
Jag satt hos dem tills det började mörkna, då jag gick, följd af gubben, som steg upp för att visa mig vägen kantänka, ehuru den var stor och öppen, men egentligen för att få en drickspenning, den han ock fick af 10 fadda.
Men någon charim, sade han, hade ej kommit hit, utan måste jag i det afseendet gå åt hamnen till.
På hemvägen mötte jag en pojke, som gick och blåste sin nai, en högst simpel rörpipa.
Jag stannade honom och försökte blåsa på hans pipa, men kunde omöjligen få något ljud i den.
Han lofvade i morgon komma till mig med sin pipa och sin qanon och lära mig.
Dec. 28.
Var på morgonen hos Spitznagel och tog några böcker ur hans skrala och alltid i oordning varande bibliotek.
Gick derefter till Mohammed, som jemte sin gamle vän satt i moskén och åt.
Genast när de sågo mig, kommo de ut med sin mat och bjödo mig deltaga i sin måltid, som bestod af ost och bröd och en sorts stelnad mjölk eller vassla, i hvilken de doppade brödet.
Jag tog en bit bröd och ost och drack vatten på ur cisternen, hvilken finnes här, liksom alltid vid de flesta moskéer.
Derefter blefvo vi sittande på bänken i skuggan, för den i dag särdeles heta solen, och pratade om ett och annat.
Snart infann sig äfven den Turkiska chafiz och så börjades åter det gamla themat om verldens försämring, hvarvid uttrycket mest var addunja zailatun kulluhu zailun (verlden är förgänglig, allt är förgängligt) och annat dylikt, stärkt isynnerhet af Turken med hand- och fingersvängningar och betydelsefulla blickar.
Medan vi så suto, kommo 2 ärevördiga Arabiska damer och gjorde en zijareh i moskén, hvarvid Turk-effendin och jag blefvo sittande på tu man hand.
Härvid föll det sig så att jag kom att recitera något ur Koran, hvilket han genast fortsatte, börjande der jag stannat, och så åter jag Suran ända till slut.
Härvid blef han högst förvånad och mente på fullt allvar att jag skulle bli moslim.
Jag svarade med det vanliga och till allt passande in scha allah (om Allah vill!), hvarpå han tog min hand, tryckte den och upprepade samma formel.
Middagsstunden gick han åter bort och jag blef ännu sittande en god stund med Mohammed ensam.
Då jag gick bort gaf jag honom 5 piaster.
På eftermiddagen gick jag genom stadens nordvestra del längs stranden.
Det tycktes i allmänhet vara den bättre Arabiska delen af staden, ehuru äfven här längs sjelfva stranden stod en mängd låga kojor, uppförda af hopplockade stenar med mull och torf emellan och till tak en slät murbruks-mur.