Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Flera församlingar hafva äfven särskilde Barnkassor till sina utgifter för fattiga Barn.
Utom Arbets- och Korrektions-Inrättningarne i Stockholms Stad, samt i Upsala, Östergöthlands, Södermanlands, Calmar, Vermelands och yestermanlands-Län, finnas veterligen särskilde loa Betänkande om Fattigvården t Riket, Arbets-Inrätlningar för fånigt folk i Städerna Stockholm, Linköping, Nyköping, Calmar, Örebro, Gefle, Sundsvall, Malmö, Carlskrona, Götheborg och Uddevalla , stiftade sedan början af 1770-talet tid efter annan, dels i och dels utan förening med Fattigvården, somlige ge-r mensarnnia för Barn och äldre Personer, men »lia med syftemål att med tjenligt arbete förse, dem, sorn deraf äro i behof, än uti arbetshusen än åter i deras egna hemvist, det sednare dock på ett eller annat ställe icke annorlunda än emot pant eller borgen för hvad de till förarbetande få oin händer, I åtskillige Församlingar, särdeles på landet, uppköpes Ull, Lin, Hampa och hvarjehanda andra Rå-ämnen, hvilka åt arbetsföre personer, som sakna arbete, utlemnas till förädling samt sedermera inlösas och försäljas; och i andra Församlingar fördelas sådane personer till arbete bos Församlingens Ledamöter emot födan och jemväl särskildt betalning i man af arbets-förmågan; äfvensom en eller annan Församling öfverenskommit, att hvarje heminans-egare eller brukare skall ansvara , det de på egorne boende arbetsföre personer derstädes hafva arbetsplanjenst, samt Rothållare på lika sätt för sine Soldater, Till förekommande så yäl af fattiges, tig-, gares och lättingars kringstrykande, sorn af Fattigvårds-Jnrättningarnes belastande med inflyttande medellöse personer, hafva många Församlingar vidtagit riter och mindre allvarsamma åtgärder.
.Deribland äro fastställde vitén till Fattigkassorne, dock af högst olika belopp, på olika orter, såsom 4 sk. 1 daler och s daler sant, Betänkande om Fattigvården i Riket. 103 *k., 40 sk., i R:d, a R:d, 3 R:d, 3 R:d 16 sk., 6 R:d till och med 6 R:d 35 sk., dels för den, 10m understöder eller emottager och hyser eller med skjuts forthjelper eller underlåter alt återvisa eller hemfärda annan Rotes fatiighjon eller utsocknes Fattige, Tiggare och Lättingar, hvilka vitén merendels äfven åtföljas af skyldigheten, att på egen bekostnad föra dylika personer till deras hemorter, dels ock för den, sorn utan Församlingens vettskap och samtycke intager från andra Församlingar i sitt hus eller på sine egor, några inhyseshjon eller mindre arbetsföre per. söner, hvarmed jemväl merendels foijer skyldigheten att antingen förskaffa dem ur Församlingen eller ock ansvara för deras föda och uppehälle intill deras död, så väl som ock för deras begrafning, men hvaremot på somliga stallen endast denna påföljd eger rum utan att med något vite vara förenad, och på några har Församlingen rättighet, att fordra jordegarnes skrifteliga förbindelse till underhållet, med inteckning eller borgen.
Åtskilliga Församlingar hafva öfverenskommit, att icke torpare eller arbetshjon , af hvad namn som helst, utöfver 40 års ålder måga intagas med mindre Husbonden vill inför allmänt Socknestämmo-Protocoll ikläda sig ansvaret för deras uppehälle intill döddagar samt för deras barns uppfostran och vård liksom lör egna barn; Andra åter hafva utsträckt dessa villkor, antingen till alla personer öfver 25 års ålder eller till alla, som ej hafva fast eller los egendom, hvaraf ile kunna letva, samt tillagt band af inteckning eller borgen; och en eller annan har boslutit, »tt alla iJackstufvor inom Försam - Jo4 Betiinkande om Fattigvården i Riket, lingen »kola efter Innehafvarnes död rifva» och hvarje torpare lemnäs minst en tunnas ärligt utsäde med äng till tvä lass
Hö, pä det sädant folks barn ej mätte behöfva med tiggeri falla Församlingen till last, samt att den, som i flera års tid under sin bästa alder varit mantalsskrifven och tjent ogift hos en och samma Husbonde, men kommit pä obestånd, bör af denne njuta sin skäliga skötsel och underhåll intill döddagen emot den tjenst lian förmår uträtta, För fattighjon, som besvära andra Församlingar med tiggeri, och på några ställen äfven för Föräldrar, hvilkas barn dermed beträdas, hafva Församlingarne stadgat antingen förlust af fattigdel eller stockstraff, det sednare troligen med anledning af 23 §, i Presterskapets Privilegier; Och när fattighjonen anträffats utom sin Församlings gräns, samt dertill ej egt Kyrkoherden» lof, hafva de blifvit till sina hemvist återförde.
Fattigvården inom Församlingarne har länge varit styrd blött efter gammalt bruk samt sedermera efter de föreningar, Församlingarne på Sockneslämmor ingått, och hvaruti de tid efter annan gjort rättelser och tillägg, men i sednast^ åren på ganska många ställen blifvit närmare stadgad och bestämd genom ordentliga reglementen, hvilka,på vederbörande» derom ingifna ansökningar, stundom Kongl, Majds Befallningshafvande stundom ock Kongl.
Maj:t sjelf i nåder till efterrättelse fastställ dt.
Då Commitéen sålunda nu sökt utreda huru fattigdomen i Riket tillkommit och utvidgat eig, hvilka åtgärder styrelsen lid efter annan tilj Betänkande om Fattigvården i Riket.
105 de fattiges vårdande och tiggeriers hämmande vidtaget, samt huru Fattigvården i allmänhet besörjes, har den uti de närmaste orsakerne till fattigdomen redan till en stor del framlagt botemedlen deremot, samt uti sina öfriga uppgifter utvist de hittills stadgade eller af Församlingarne öfverenskomne grunder, som tjenat Commitéen till ledning i sitt arbete; Och det återstår således för Commitéen att redovisa hvilka, enahanda eller andra, hufvudsakligaste grunder den följt vid upprättande af det förslag till allmän stadga för Fattigvården i Riket och tiggeriers hämmande, som den härjemte öfverlemnar.
Förste Artikeln af den föreslagna Stadgan handlar om Fattigvårdens föremål och inrättning.
Efter naturens ordning är det hvar och ens skyldighet att när, och så länge han kan , sjelf försörja sig och sjelf skaffa sig näringsfång ; Men, i den mån han antingen icke förmår bidraga till sin bärgning eller arbets-tillgång honom tryter, tror Commitéen det böra vara Fattigvårdens pligt att räcka honom hjelpsam hand.
Dessa föremål för Fattigvården har Cornmitéen derföre i nämnde artikel utmärkt.
Den har, med sin öfvertygelse att till en väl ordnad Fattigvård äfven hörer att, så mycket möjligt är, bereda medel och utvägar till fattigdomens förekommande, dertill satt ett kraftigt medel, i Fattigvårdens makt genom den föreslagne pligten till förskaffande af arbete äfven åt den, som endast deraf är i behof, hvilken omsorg, om än stundom förenad med svårigheter och till och nied någon gång icke utan kostnad, dock alltid, Jo5 Betänkande om Fattigvården i Riket’. när den nppfylles, mäste tillskynda Fattigvården en verklig vinst i samma mån sorn den arbetsledige personen på sådant sätt afhålles från lättja och sysslolöshet, samt hindras att såsom fattighjon än tyngre falla Fattigvården till last; Och, då förslaget ur denna synpunkt betraktas, lärer ingen obillighet deruti finnas.
De öfriga föremålen äro de samma, sorn Fattigvården från äldre tider haft, och synes ej tarfva något närmare försvar, I afseende på fattigvårdens Inrättning har Commitéen förut förklarat, att den anser sig icke kunna tillstyrka någon gemensam Fattigvård för hela Riket, utan endast en Stadga med allmänna grunder och föreskrifter, efter hvilka sådan vård, likasom hitintill skett, särskildt inom hvarje Församling må besörjas; och skälen till detta förklarande tror Commitéen icke behöfva vidlyftigt utvecklas.
— Det är en billig fodran , att, när inrättningar skola til 1 vägabringas genom Medborgares sammanskott, om än på. kallade af obestridliga behof och medborgerliga pligter, de, sorn dertill bidraga, måga sjelfve få förvalta eller låta förvalta hvad de sammanskjuta och sjelfve besörja styrelsen öfver Inrättningar , som genom deras egna bidrag tillkommit, när det sker på ett sätt, att ändamålet uppfylles.
Det är också en erkänd sanning, att ju mera dylika Inrättningar kunna göras särskildte for vissa, bestämda områden, destobältre blir tillsynen och desto större förtroendet för Inrättningen.
I synnerhet galler, i Coinmiiéens tanka; detta allt for Rarmhertigliets-inrättningar, af alla slag; och isynnerhet bör man för sådana Betänkande om Fattigvården i Riket.
107 hoppas en större förkofran genom enskild välgörenhet i samma mån som gålvorna inom hvarje menighet få uteslutande användas till fördel för personer, sorn äro menigheten närmast tillhörige, och hvilka menighetens Ledamöter anse sig närmast förbunde.
Det har ock derför allt ifrån äldre tider både här i Riket och i andra Länder varit genom Författningar hvarje Församling eller Socken ålagdt, att sörja för sina egna nödlidande likars behof; Och, när det icke ens lärer kunna sättas i fråga, att Rikets hela fattighop skulle till ett enda ställe sammandragas eller blott på ett eller annat fördelas till åtnjutande af nödig vård, utan den, i hvilket fall som helst, ändock borde, likasom tillförene, försörjas, spridd yti de Församlingar, dit hvar och en af densamma hörer, tror Commitéen Fattigvårdens ändamål icke bättre kunna befordras, än då den bestrides särskild för hvarje Församling eller Socken och då Styrelsen deröfver inom Församlingen eller Socknen åt hennes egne Ledamöter uppdrages, samt har följaktligen i 1 Artikeln af den föreslagna Stadgan bibehållit hvad Förfat{ningarne hittills i denna del föreskrifva, men lemnat Församlingarne och Socknarne öppet att flere förena sig om gemensam
Fattigvård derest de sjelfva så åstunda, Andre Artikeln, handlar om fattiges, nödlidandes och behöfvande» indelning , samt huru de böra vårdas och understödjas.
Commitéen har, i öfverensstämmelse med de anvista föremålen för Fattigvården indelt personerne i fyra klasser, nemligen i den första, barn under femton år, och i de öfriga äldre per - »o& Betänkande orri Fattigvården i Riket'. söner, antingen fullt arbetsföre eller mindre arbetsföre, eller icke arbetsföre, samt föreskrifvit de olika sätt, på hvilka vården om dessa alla må besörjas, alltid under iakttagande, att, der några utvägar utan Församlingarnes betungande dertill kunna finnas, de böra i första rummet användas.
Commitéen tror de ömsesidiga rättigheterna och, skyldigheterna vara i ett jemnt förhållande till hvarannan utstakade.
Den åberopar sin i allmänhet följde grundsats, att ingen bör af Fattigvården understödjas i större män, än han saknar egna tillräcklig© tillgångar eller arbetskraften eller arbete till sin bärgning , och. att den sora med fulla arbetskrafter fått tillräcklig arbetsförtjenst sig anvist, må skylla sig sjelf om icke1 desto mindre genom hans egen lättja eller vårds», löshet, någon nöd honom åkommer.
Det tillhörer en allmän Fattigvårds-Stadga* att bestämma Fattigvårdens allmänna skyldigheter.
Huru dessa skola uppfyllas, synes böra bero af Församlingarne sjelfva.
I Commitéens tanka, är det af ingen vigt, om fattighus och arbetshus inom Församlingarne finnas eller ej, då Fattigvården ändock ordentligen besörjes; och att. på landet till och med de förra kunna utan skada umbäras, derpå hafva flere Församlingar, isynnerhet inom Kopparbergs och Vermlands Län, gifvit berömvärda bevis.
Uppbyggandet och underhållandet af fattighus och arbetshus med Föreståndare och Inventarier, tillskynda Församlingarne betydliga kostnader.
För dem, som derstädes inrymmas eller sysselsättas, kan aldrig påräknas deu noggranna tillsyn och vård , som i enskilda hus.
Ofta af olika tänkesätt och lyn - 'Betänkande om Fattigvården i Riket1.
109 nen', mer och mindre förderfvade till sina sederj bortskämmas de af hvarandra genom det dagliga umgänget.
Sammanträngde i ett ellef annat otillräckligt rum lida de till sin helsa och sina krafter.
Skiljde ifrån närmare umgänge med anhörige, vänner och andra sjelfberoende personer, känna de dubbelt tyngden af sin egen belägenhet och förlora småningom all liflighet och drift.
Ett motsatt förhållande åter inträffar, om deras vård med urval anförtros åt enskilde personer, af hvilkas närmare tillsyn och bättre efterdömen de kunna uppmuntras till sedlighet och verksamhet samt läras att glömma den nödställda belägenhet , hvaruti de sjelfve befinna sig.
Långt ifrån således alt vilja tillstyrka, i likhet med förra Författningar, det ovillkorliga åliggande för hvarje Församling eller Socken att med Fattighus vara försedd, eller i allmänhet föreslå befordran af Arbetshus-inrättningar inom Församlingarne, anser Commitéen tvärtom dessa utvägar böra vara dem, sorn sist begagnas.
Det har likväl icke undfallit Commitéens uppmärksamhet, att Fattigvården, isynnerhet uti Städerna, oftast ej kan på annat sätt bestridas; Och, i Commitéens öfvertygelse, äro Arbetshus derstädes, i anseende till den lättare tillgången på Rå-ämnen och bättre tillfälle till afsättning, mera lämpliga än på landet.
Commitéen har derföre i andra Artikeln väl
I ena sidan satt dessa utvägar i sista rummet, men ock å den andra ej lagt något hinder emot deras begagnande.
Tredje Artikeln handlar om grunderna, hvarefter det skall bestämmas, till hvilken menighet hvarje särskild Fattigs, .Nödlidandes och Behof - 110 Betänkande om Fattigvården i Riktt. vandes vardande och understödjande hörer, samt huru i vissa fall enskilde personer och fasta egendomar inom menigheten skola derföre hos densamma ansvara.
I den förstnämnde frågan tror Commitéen det vara svårt att finna grunder för något på en gång rättvist och verkställbar stadgande.
— Detta har ock Lagstiftaren förut inseti , da genom Kongl.
Kungörelsen den 5 December 1788 förordnades, att den Socken, der fattighjonet antingen haft eget Hemman eller såsom inhyseseller tjenstehjon sednast varit t skatt antecknadt, bör vidkännas dess vård enär det med arbete icke kan sig uppehålla , men att deremot hvarje Församling, må ega den rättighet, att icke något inhyseshjon bör få sig der nedsätta eller något gammalt och mindre arbetsfört tjenstehjon antagas innan sådant forst blifvit i allmän Sockenstämma anmäldt och Församlingen dertill sitt bifall lemnat.
Erfarenheten har likväl visat, att dessa föreskrifter icke Varit nog bestämda för att förekomma en mängd obehagliga och motbjudande tvister Församlingarne emellan och en ofta stridig pröfning deraf på särskilda ställen.
— Riksens Ständer åter i sin underdåniga Skrifvelse den 18 Januari! 18 10 hafva funnit billigt, att den Församling, sorn längst njutit ett fattighjons tjenst, under dess arbetsföra tid, bör, vid detsammas infallande vanföra tillstånd draga försorg om dess underhåll framför den, dit det sednast inflyttat, samt föreslagit, att, enär ett tjenstehjon under sin arbetsföra tid tjent fyra till fern eller flere år uti en och samma socken, det under sitt vanföra tillstånd bö* Betänkande om Fattigvården i Riket. lia der njuta underhåll, men, om det sålunda tjent i flere Församlingar, underhålls - sky Idigheten Stanna på den, der det sednast tjent så lång tid, ocfi^ orri det ej någorstädes tjent denna tid fullt Ut, på den, der det längst tjent ifrån sitt 25 till sitt ,j 5 ålders år.
Men emot detta förslag kunna många invändningar med skäl ega rum.
Utom den följd, det sannolikt skulle hafva, att de, som begagna sig af tjenstehjon och arbetsfolk, uppmuntrades till ett tätare ombyte af personer 1 samma mån, som dessas längre tjenste- och arbetstid blottställde
Församlingen för deras försörjande vid inträffande behof, och utom det betydliga svårigheter merendels skulle möta för utredningen hvarest den längsta tjenste- eller arbets-tiden blifvit använd, i synnerhet som hvarken fullständiga upplysningar derom kunna alltid af Presibetygen väntas, allrarninst för den vid »ya stadgans kungörande redan förflutna lid, eller den för ändamålet nödvändiga noggranna vård örn hvarje sådant betyg kan hos de tjenande alltid påraknas, vill Commitéen egentligen fästa sig vid den hufvudsakliga invändning, att, om, såsom Commitéen för sin del naedgifver, Församlingen, der ett fattighjon längst tjent, bör vara skyldig till det sammas vårdande framföre den , dit det sednast inflyttat , är det likväl icke rättvist och billigt , att deri förra skall ensam ansvara för sådan vård enär den icke en sam dragit fördelen af fattighjonets arbetsförmåga, utan det möjligen kan hafva till bra t> t blott fem år eller kortare tid i denna, men samman räknade mångfaldigt flera år i andra Församlingar.
Mera rättvist vore det , att dela försörj - lia Betänkande om Fattigvården i Riket. nings-skyldigheten emellan alla Församlingar-; der den fattigvårdsbehöfvande tjent, i män af tjenstetiden , och utan tvifvel ännu mera rättvist att i mån deraf dela denna skyldighet, emellan alla de enskildte, hos hvilka han haft tjenst eller arbete, emedan närmast eller egentligen endast desse för sina personer, näringar eller egendomar kunnat någon nytta af tjensten eller arbetet tillskyndas; Men, då det icke är tillräckligt, att stadgandet blir rättvist , utan det äfven måste blifva verkställbar , och i förevarande fall så lätt verkställbar som möjligt, hvilket åter icke skulle inträffa genom någon så beskaffad fördelning, aldraminst utan en för hela
Riket gemensam fattigvård och då det vore lika olämpligt samt med de fattigvårds-skyldiges och den fattiges bästa lika oförenligt, att denne skulle sändas turvis omkring till flere, oftast vidt spridde Församlingar eller personer för erhållande af nödig vård, som, att han från den Församling dit han sednast hört, affärda-j des, vid påkommande fmigvårdsbehof, till någon viss annan Församling, der han längst tjent _ lärer det finnas ovedersägligen nödvändigt', att man härvid, för att vinna sitt mål, uttänker något stadgande, som, med rättvisa i sin grund,’ förenar möjligheten att på den genaste väg kunna verkställas.
Då Commitéen föreslagit det stadgande, att hvar och en fattig, nödlidande eller behöfvande må njuta fattigvård i den Församling eller Socken, till hvilken han hörer när hans behof af sådan vård sig yppar, och att han skall anse* höra till Betänkande om Fattigvården i Riket. lii till den Församling eller Socken, der han vid sist förrättad Mantalsskrifning antingen är, eller, i brist deraf, bort enligt Bevillnings-Förordningen vara mantalsskrifven, har Commitéen beräknat, att detsamma, enkelt i sin tillämpning; och med motsvarlga förbindelser Församlingarna emellan, icke kan tillskynda den ena Församlingen framför den andra någon betydligt större Fattigh vårdstyngd, helst den ena , om den såmedelst kommer att vårda någon person , som i andra Församlingar uppoffrat sin bästa arbetstid, deremot en annan går,g, liksom i Utbyte, får i en annan Församling vårdad en person, sorn mest hos den förra användt sina arbetskrafter, samt att i alla fall den större tyngd, den ena Församlingen framför den andras någon gång kan få vidkännas, öfverväges af den försvårade tillämpning och de öfriga olägenheter, hvarje annat stadgan» de skulle medföra.
Commitéen har vidare i sitt förslag utgått från den grundsats, att hvarje Samhällets medlem, emot den naturliga skyldigheten att, när och så länge han kan, sjelf försörja sig och sjelf skaffa sig näringsfång, eger en lika naturlig och medfödd rättighet att draga loflig försorg örn sin bärgning, hvarest inom Samhället honom godt synes.
Om merendels bland de mindre lyckligt lottade tjenande och arbetande lägre folk-klasser* ne finnas de, sorn falla Fattigvården till last,' och om det ej heller kan bestridas, att bland dem många genom misshushållning eller vanvård sjelfve dertill äro vållande, så sakna likväl afven dessa klasser icke medlemmar, hvilka genom Bihang lill Sikt-St.
Fröt, V.std Sami, iSij. ® 314 Betnnkande om Fattigvården i Riket'. arbetsamhet och ordentlig hushållning på ett hédrande satt försörja, sig utan att någonsin behöfva anlita Fattigvården örn hjelp.
Att i den ringaste mån inskränka dessa sistnämndes Verkningskrets inom vissa områden, eller, sorn är detlammi, hindra dem att vistas hvarest inom Riket de sjelfve vilja, vore desto mera orättvist och hårdt, sorn just en sådan inskränkning möjeligen kunde föra dem till fattigdom , hvaruti de eljest icke kommit, och en inskränkning sorn måste drabba både den skyldige och den oskyldige, emedan något undantag i förhand ej kan ega rum, blir i Commitéetis tanka, alltid orättvis och obillig till sin grund.
Comrnitéen anser derföre rättigheten för en Församling att vägra någon person inflyttning icke böra vidtaga förr, än denna af Fattigvård är i behof; men deri har likväl, i betraktande af den Församlihgarne ålagde skyldighet, att lemna hjelp äfven åt personer, för hvilka endast arbete brister , funnit nödvändigt, att de af tjenande och arbetande lägre folk-klasserne, som , i saknad af egne lillläcklige tillgångar för sin bärgning, icke äro antagne til) årstjenst eller annat säkert näringsfång for helt år, alltid uti inflyttningsfrågor hänföras till enahanda ställning med dem, som äro föremål för Fattigvård.
Att äfven för de personer, som följaktligen få vägras inflyttning, rättighet dertill ändock må kunna beredas genom det nöjaktig säkerhet ställes för den vård, de behöfva , tror Comrnitéen vara billigt på de grunder, att dels de närmare föreningsbanden emellan Föräldrar och barn, Slägtingar eller andra vänner ofta till sådane inflytt - Betänkande om Fattigvården i Riket•
115 ningar kunna föranleda, och det ligger i sakens natur, att denna välvilja, långt ifrån att böra motverkas, tvärtom förtjenar att understödjas, då det icke sker på Församlingens bekostnad, dels ock i alla fall skälet till Församlingens rättighet att vägra inflyttning ujiphörer i samma stund, sorn dess Fattigvård icke äf inflyttningen någon skada tillskyndas, Comrnitéen har i öfverensstämmelse härmed, tillstyrkt, att, om någon vill emottaga, inrymma och mantalsskrifva en så beskaffad person, som i allmänhet får vägras inflytta, må han dertill söka tillstånd samt sådant honom alltid lemnäs, då han eger fastighet och Fattigvårdsjpligten vid den fästas, men att det eljest af vederbörande skall bero huru vida det kart honom beviljas; Och, till den sökandes säkerhet viden förestående mantals-skrifning, har Comrnitéen utsatt en viss tid, inom hvilken beslut öfver ansökningen bör honörn kungöras* När' åter, oaktadt dessa stadgabden, någon htan tillstånd hos sig mantal6-skrifver en obehörig person eller söker tillstånd så sent, ätt beslutet ej hinner meddelas före mantals-skrifnihgen, synes det å andra sidan lika billigt, att i första rummet han, och dernäst Församlingen, hvartill den ankomne hörer, ansvarar för denrtés underhåll och hemsändande, om vederbörande i den andra Församlingen så fordra; hvilken ansvarighet Comrnitéen derför i sitt förslag uttryckt: men, på det de förre icke måga i längre tid vara osäkre för åtal; har Comrnitéen föreslagit en månad efter rnantals-skrifningens slut såsom den sista tiden för den sednare Församlingen att göra sin talan anhängig ; och emedan, då dylik tvist uppkom - ai6 Betänkande om Fattigvården i Riket'. mer, det obestridligen är lämpligast, att den ifrågastälde personen qvarstannar der han då vistas intill dess slutligt utslag faller, i stället att, såsom hittills stundom skett, furås fram och åter Församlingarne emellan, belasta skjuts-inrättningen och, ina hända, skadas till helsan, har Commitéen ock tillstyrkt, att det förstnämnda förfarandet hädanefter må iakttagas samt personen njuta vård der han vistas, emot ersättnings-skyldighet för den, som saken tappar.
Hvad Commitéen föreslagit om husbondes, fast egendoms och dess innehafvare», rotes eller rusthållsskyldighet att i vissa fall enskildt uppfylla Fattigvårdspligt emot tjenstehjon, landtbonde, torpare eller annan arbetare, indeld soldat eller båtsman, dels efter långvarig tjenst, och dels då han i och för tjensten eller arbetet samt utan eget förvållande blifvit skadad , grundar sig på 2 Artikeln 4 §. och 3 Ari, 7 §. i Kongl.
Lego-Stadgan den 15 Maj 1805, emedan Commitéen anser alla desse tjenare kunna med vanlige tjenstehjon jemföras.
Fjerde Artikeln handlar om Fattigvårdens in. komster och de tillskott, hvarigenom
Församlingarnes invånare böra bidraga till sådan Fattigvård, som någon menighet åligger.
Commitéen har i denna Artikel uppräknat de vanliga inkomster , som
Fattigvården hittills egt och hädanefter kommer att ega, samt närmare bestämdt dess rättighet till ersättning för hvad den bekostar till vård och understöd för mindre arbetsföre och icke arbetsföre äldre personer; hvarvid Commitéen väl haft ledning af hvad Kongl. Forordningarne af åren 1642, it>&6 och Betänkande om Fattigvården i Riket.
H7 1751 samt Kongl.