Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då gästgifvarskjuts icke får för diligensernas fortskaffande anlitas, men den redan i allmänhet ganska dryga legan för diligensbefordran på beting utan tvifvel skulle komma att i väsendtlig mån uppdrifvas för sådan skjuts, hvilken icke erbjöde entreprenören samma fördel, som den vanliga diligensposten, att regelbundet återkomma, kan — med afseende jemväl å den ökade kostnad, som skulle uppkomma dels för anställande af flere postiljoner, dels ock för inköp af nya vagnar till ett större antal, tillräckligt äfven för de fall, att å en eller annan linie tidtals flere resande komme att befordras i den ena än i den andra rigtningen — Generalpoststyrelsen icke annat än i underdånighet afstyrka vidtagandet, åtminstone för det närvarande, af en åtgärd, som komme att alltför mycket medtaga tillgångar, hvilka behöfva användas för ändamål, som närmare sammanhänga med postutvexlingens underlättande.
Slutligen har Generalpoststyrelsen ansett sig i fråga om diligenstrafiken i allmänhet icke böra lemna oanmärkt att, på sätt i Styrelsens den 20 nästlidne
December afgitna underdåniga berättelse om Post-verkets förvaltning under förutgångna år närmare omförmäles, antalet af resande upptagna diligensplatser, som år 1863 utgjorde i medeltal 35 % af de disponibla platserna, år 1864 uppgått till 40 %.
Med anledning af Revisorernes i 3 § framställda anmärkning derom, att det för den numera inställda Stockholm —Stettinerfarten anskaffade postångfartyget »Drottning Lovisa» för närvarande saknar användning, anser General-poststyrelsen sig endast böra i underdånighet hemställa, huruvida Eders Kongl. Majit skulle täckas om dispositionen af detta, till följd af sednare tiders förändringar i jernvägs- och ångbåtsförbiodelserna, för postbefordringen icke vidare behöfliga ångfartyg i nåder förordna.
I 4 § har af Rikets Ständers Revisorer blifvit ifrågastäldt, huruvida numera kunde för brefutvexlingen med utlandet anses behöfligt att bibehålla ett särskildt svenskt postkontor i Hamburg, om hvars indragning förut också underdåniga framställningar blif - — 295 — vit gjorda, dels år 1848 af Rikets Ständer och dels år 1855 af Handelsföreningen i Stockholm.
General-poststyrelsen har redan tillförene i underdånig skrifvelse den 20 December 1864 haft tillfälle uttala sig rörande de förändrade förhållanden, hvilka numera kunde göra bibehållandet af ett dylikt postkontor å fremmande ort obehöfligt, om icke ändamålslöst; hvarefter genom nådigt bref den 30 December samma år Eders Kongl.
Maj:t täckts förordna, att derefter å ledigblifvande tjenster vid detta postkontor icke borde meddelas annat än förordnanden att samma befattningar tillsvidare bestrida.
Ehvad postbefordringen verkställes öfver Stralsund, hvilken väg nästlidne års sommar beredt tillfälle till den snabbaste postutvexling med kontinenten, eller öfver Lubeck, mellan hvilken stad och sydligare orter posten direkt fortskaffas öfver Liineburg, kan behandlingen vid ett postkontor i Hamburg af Sveriges post till och från utlandet icke annat än leda till en fördröjd framkomst för densamma.
Och om äfven icke i samma mån detta blefve förhållandet vid de tillfällen, då posten kan komma att försändas öfver Elbe-hertigdömena, så beredes, sedan Hamburg upphört att utgöra postgräns för
Danmark, i det minsta icke någon fördel för korrespondensen genom att låta densamma undergå särskild postbehandling af ett svenskt kontor i Hamburg.
Detta postkontors uppgift kan fördenskull numera icke vara någon annan än att från korrespondenter i Hamburg emottaga bref och andra postförsändelser, adresserade till orter i Sverige och, sedan desamma blifvit i postsäcken inneslutna, aflemna denna till befordran genom vederbörande utländsk postanstalt i samma stad, likasom att i Hamburg utdela den post, som, äfvenväl genom annan hamburgsk postanstalt, från svenska orter kommit kontoret tillhanda.
Till denna del af den utrikes korrespondensen har också, genom de af General-poststyrelsen för flera månader sedan i ämnet meddelade föreskrifter, ifrågavarande postkontor uttryckligen blifvit inskränkt.
Om nu också icke någon svårighet kunde möta för svenska Post-verket att i Hamburg, likasom å alla andra utländska orter, få genom stadens postverk besörjdt så väl emottagandet af derifrån till svenska orter afgående försändelser som äfven utdelandet af ditkomna svenska bref m. m., kan för svenska postkassan en fördel ligga i bibehållandet af ett eget postkontor i Hamburg, då till följd häraf densamma tillgodokommer icke allenast den svenska, utau äfven den tyska portoandelen för de försändelser, som emellan svenska orter och Hamburg utvexlas.
Visserligen åligger häremot äfven svenska Post-verket att ensamt bekosta transporten af dessa försändelser emellan svenska gränsorten och Hamburg; men då afgiften härför blifvit i fråga om bref nedsatt: vid befordran öfver Preussen, genom 1864 års svensk-preussiska postfördrag, från 6 resp. 8| till 2 resp. 3J
Silbergroschen per 30 grammer, samt vid försändning öfver Danmark, jemlikt det förlidet år med detta rike afslutade fördrag, till 17 öre (8 skill, danskt Riksmynt) per 30 grammer nettovigt, i stället för att derförinnan skolat utgöras omkring 22 öre f3^ Liibska skill.) för hvart särskildt bref af högst ett lods eller 15 grammers vigt, kan icke annat än en ganska anmärkningsvärd behållning uppstå af detta postförsändningssätt emellan svenska orter och Hamburg.
Huruvida emellertid denna inkomst må vara tillräcklig till betäckande af utgifterna för underhållandet af ett särskildt postkontor i Hamburg, hvilka, med inbegrepp — 296 — af provisionen för utländska tidningar, kunna beräknas till omkring 29,000 R:dr årligen, kan för närvarande icke med säkerhet afgöras, då i uppgifterna öfver den genom svenska Hamburger-kontoret utvexlade korrespondens blifvit sammanförde bref och försändelser under band, hvilka sednare draga ett betydligt lägre porto än de förra.
Äfvenså måste i väsendtligaste mån afgörande! af denna fråga bero derpå, huruvida fortfarande kunna för Hamburger-korrespondensen bibehållas de nuvarande portosatserna af 40 öre för frankerade och 45 öre för ofrankerade bref, under det att för närvarande ett frankeradt bref betalas såväl till Lubeck som till Altona med endast 25 öre Sedan, med ledning af särskilda utaf General-poststyrelsen infordrade uppgifter, fullständigare upplysning kunnat vinnas, rörande det finansiella resultatet af nuvarande postutvexlingssätt emellan svenska orter och Hamburg, anhåller General-poststyrelsen få i underdånighet närmare yttra sig i frågan, huruvida svenska postkontoret i Hamburg, såsom numera utan betydelse för utrikes brefvexlingen i allmänhet, må böra indragas, eller om — med särskildt afseende jemväl å den utgift, postkassan kunde komma att vidkännas genom uppförande å indragningsstat af en del bland de vid kontoret anställde tjenstemän — detsamma må, för brefvexlingen till och från staden Hamburg, tillsvidare bibehållas; dervid i sednare fallet jemväl bör komma under öfvervägande, hvilken åtgärd skall vidtagas för anskaffande af annan lokal för postkontoret, sedan den hittills begagnade lägenhet i det allmänna hamburgska posthuset blifvit till den 1 nästinstundande November uppsagd.
Med anledning af Revisorernes i 5 § framställda anmärkning, att för postförbindelsen med rikets begge nordligaste län de enskilda ångbåtslägenheterna icke blifvit så mycket som vederbort anlitade, får, med hänvisning äfven härvid till den fullständigare framställning af ämnet, som finnes meddelad i förut underdånigst åberopade berättelse om Post-verkets förvaltning under förutgångna år, General-poststyrelsen i underdånighet anförar att under de sednaste åren, deruti äfven året 1863 innefattas, blifvit för fullständig postbefordran anlitade alla de enskilda ångfartyg, hvilkas rederier funnits villige att, på antagliga vilkor, åtaga sig postens fortskaffande, och hvilkas turer varit så ordnade, att detta postbefordringssätt kunnat med fördel för korrespondensen begagnas; att emellertid rederierna för några få ångfartyg, ensamt å den Norrländska linien, helt och hållet vägrat åtaga sig fortskaffandet af karterad post, samt att, då flera af de förhållanden, hvilka inverka på bedömandet af frågan om med ångbåt posten till eller från särskilda orter kan med fördel försändas, tid efter annan undergå förändring, General-poststyrelsen, genom cirkulär den 12 Oktober nästlidne år, infordrat förnyade uppgifter rörande detta ämne, på det att, i den mån sådant af rederierna mot skälig ersättning medgifves, må för postutvexlingen kunna anlitas alla sådana ångbåtslägenheter, genom hvilkas begagnande någon fördel kan postutvexlingen tillskyndas, vare sig att derigenom orterna beredas förmånen att oftare än i annat fall erhålla eller afsända post; att posten hastigare än vid befordran landvägen hinner sin bestämmelseort, eller ock att en behöflig lättnad i landposternas tyngd kan utan olägenhet åstadkommas.
— 297 — I 6 g hafva Rikets Ständers Revisorer funnit lämpligt framställa anmärkning derom att, under det vid Stockholms Post-kontors afdelning för ankommande poster funnes för uppassningens bestridande anställd endast en vaktmästare, denne — vid tillfälle af sjukdomsförfall och ehuru, enligt hvad af Revisorerne uppgifves, hans sjuklighet skulle vara en följd af ansträngande tjenstgöring i Post-verkets ärenden — nödgats utaf sin aflöning afstå 1 R:dr 50 öre för hvar dag, som befattningen måst af annan person bestridas.
I afseende å antalet vaktbetjente, anhåller General-poststyrelsen få i underdånighet meddela den upplysning, att vid Stockholms Post-kontor finnas anställde icke mindre än 12 vaktmästare, hvilka, i mån af behof, användas på de särskilda afdelningarne för afgående och ankommande poster.
Hvad åter angår det särskilda, af Revisorerne omförmälda sjukdomsförfallet för en af desse vaktmästare, har, enligt en af föreståndaren för postkontors-afdelningen angifven, härhos underdånigst bifogad förklaring, under någon tid den af sjukdom hindrade ordinarie vaktmästarens befattning blifvit, mot ersättning, hvarom vederbörande i enskild väg öfverenskommit, af extra vaktbetjent uppehållen intilldess af afdelningens föreståndare hos General-poststyrelsen gjordes anmälan derom, att befattningens ordinarie innehafvare sybtes för någon längre tid blifva urståndsatt att sjelf densamma utöfva, då Styrelsen den 19 Oktober nästlidne år förordnade, att hvad utöfver det så kallade tjenstgöringsarvodet, hvilket ordinarie vaktmästaren erbjudit sig att under tiden till vikarien afstå, erfordrades för befattningens behöriga bestridande, skulle af postmedlen utbetalas.
Då hvarken af den ifrågavarande vaktmästare-befattningens ordinarie innehafvare eller af den, som densamma någon tid förrättat, likasom också icke af föreståndaren för postkontors-afdelningen, hos General-poststyrelsen blifvit gjord någon framställning rörande ersättningen för den tid samma befattning förut blifvit, på grund af enskildt aftal, af extra vaktbetjent uppehållen, har Styrelsen saknat hvarje anledning att i detta ämne meddela någon föreskrift; likasom frågan i sin helhet — ehuru densamma blifvit gjord till föremål för Rikets Ständers Revisorers pröfning — icke lärer påkalla någon vidare utredning.
Hvad slutligen beträffar den af Revisorerne väckta fråga, huruvida icke Rikets Ständer borde »pröfva och bestämma Post-verkets olika utgifter», anser sig
Generalpoststyrelsen kunna inskränka sig till det yttrande att, derest i öfrigt denna Revisorernes framställning funnes vara af den beskaffenhet att böra till någon åtgärd föranleda, en för postutvexlingen väsendtlig olägenhet måste uppkomma, om härigenom hinder skulle möta att, såsom nu sker, äfven emellan statsregleringarne, inrätta nya postanstalter och postgångar; hvilken olägenhet visserligen komme att i någon mån minskas till följd af de härefter inträffande årliga riksdagarne, men ingalunda derigenom skulle upphöra, då hittills nogsamt visat sig behofvet af att, vid olika tider af året, men synnerligast efter fullbordandet af särskilda bandelar, vidtaga stora och genomgripande förändringar i förut - 38 — 298 — varande postgångar, hvilka förändringar äter icke kunna undgå att väsendtligen inverka på bestämmandet af Post-verkets utgiftsstat.
General-poststyrelsen framhärdar med djupaste vördnad, trohet och nit, Stormäktigste, Allernådigste Konung!
Eders Kongl. Maj:ts underdånigste och tropligtigste tjenare och undersåter: 0. W.
STAEL V. HOLSTEIN.
P. F. T. WINROTH. WILHELM ROOS. föredr. G. E. Löfgren.
Stockholm den 8 Januari 18t;6.
General-poststyrelsen.
Jemte skrifvelse den 2 innevarande månad har Kongl.
General-poststyrelsen öfverlemnat ett utur Rikets Ständers Revisorers den 14 Oktober 1865 afgifna underdåniga berättelse sä lydande transsumt:
Post-verket. , § 6.
Revisorerne, hvilkas uppmärksamhet fästats derå, att vid en postanstalt af så vidsträckt omfattning, som Stockholms Post-kontors afdelning för ankommande poster, finnes för uppassningens bestridande anställd endast en vaktmästare, hafva derjemte erfarit, att ifrågavarande person, då han, till följd af styrkt sjukdomsförfall, varit urståndsatt att sköta sin berörda befattning, nödgats, ehuru hans sjuklighet varit en följd af ansträngande tjenstgöring i Post-verkets tjenst, utaf sin aflöning afstå En R:dr 50 öre för hvarje dag befattningen måst af annan person bestridas, ett förhållande, som icke synes vara med billigheten öfverensstämmande.
Anbefalld att häröfver med yttrande och förklaring till Kongl.
General-poststyrelsen inkomma, får jag vördsamt anföra: — 299 — Att vaktmästaren Enqvist, vid de tillfällen han för sjukdom varit hindrad förrätta sin tjenst, frivilligt till vikarien erlagt 1 R:dr 50 öre om dagen; men att han från sista insjuknandet vid Juni månads början sistlidet år endast gått i mistning af tjenstgöringspenningarne, enligt Kongl.
General-poststyrelsens skrifvelse den 19 Oktober sistlidet år.
Hvad beträffar herrar Revisorers yttrande: »att för uppassningens bestridande vid denna afdelning endast en vaktmästare är anställd», hvilar sådant på ett missförstånd, troligen föranledt deraf, att verkligen ej mer än en enda person har konstitutorial såsom vaktmästare vid denna afdelning, nemligen Benjamin Enqvist, enligt närlagde afskrift af hans konstitutorial Stockholms Post-kontors afdelning för ankommande poster den 5 Januari 1866. <S. A. Broman.
(Afskrift.) Kongl. Generalpoststyrelsen gör veterligt: att som, genom Philip Fredrik Forssboms timade död, en vaktmästaretjenst vid Stockholms Post-kontors afdelning för ankommande poster blifvit ledig och, vid densammas återbesättande, i Kongl.
Styrelsens åtanka kommit vaktmästaren vid Stockholms Post-kontor Benjamin Enqvist, alltså varder han, Benjamin Enqvist, härmed transporterad och förordnad att, så länge han sin tjenst klanderfritt förrättar och i öfrigt sig väl förhåller, vara ordinarie vaktmästare vid nämnde Post-kontors afdelning för ankommande poster; vid utöfningen af hvilken befattning han har att ställa sig till efterrättelse författningarne och hvad honom för öfrigt kan varda i tjensten anbefaldt; egande Enqvist, så länge han tjensten bestrider, åtnjuta densamma åtföljande lön och öfriga förmåner.
Till mera visso varder detta med min underskrift och Kongl.
General-poststyrelsens sigill bekräftadt, Stockholm den 12 Juli 1860.
Georg Améen.
Gei{era!4u;!sfyi*e!\e!is underdåniga utlåtande i anledning af de anmärkningar, Rikets Ständers Revisorer år 1865 framställt vid granskning af Tull-verkets förvaltning och räkenskaper för år 1863.
Rikets Ständers Revisorers berättelse om verkställd granskning af statsverkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under — 300 — år 1863 innefattar, rörande Tull-verket, här nedan närmare omförmälda anmärkningar, öfver hvilka, till åtlydnad af Eders Kongl. Maj:ts nådiga befallning, Generaltullstyrelsen härmed får underdånigst afgifva utlåtande.
Vid det under titel »hemliga utgiftsfonden» i Tull-verkets stat förekommande anslag, 9,000 R:dr, som under revisionsåret blifvit i särskilda poster till hela sitt belopp anordnadt, hafva Rikets Ständers Revisorer funnit anmärkningsvärdt dels att ändamålet för medlens användande ej vore kändt, hvadan granskningen rörande detta användande icke heller kunnat behörigen fullgöras, dels ock att, om, såsom icke saknades anledning antaga, dessa medel hufvudsakligen eller till någon del utginge till uppmuntran och godtgörelse åt hemliga angifvare eller kunskapare i afseende på öfverträdelser af tullförfattningarne samt till andra dylika utgifter, ett sådant användande, äfven om i följd deraf ett och annat beslag kommit till stånd, hvilket eljest skulle antingen uteblifvit eller misslyckats, likväl syntes staten föga värdigt, likasom det icke kunde vara lämpligt, att tillgodose statens finansiella intressen på bekostnad af ett ännu vigtigare, nemligen sedlighetens, hvilket Revisorerne ansåge ingalunda främjas genom utdelning af medlen på det sätt här ofvan blifvit antydt.
Den anmärkta anslagstiteln i Tull-verkets stat går långt tillbaka och är vida äldre än Sveriges nuvarande statsskick.
Vid flera statsrevisioner, såsom för åren 1825, 1839 samt 1842—1843 hafva särskilda anmärkningar angående derförinnan iakttaget sätt för dessa medels redovisning blifvit framställda, intilldess, i öfverensstämmelse med hvad Statsrevisorerne för sistnämnde år föreslagit, de föreskrifter angående denna redovisning meddelades, hvilka ännu äro gällande.
Enligt dessa föreskrifter, anordnas medlen af General-tulldirektören samt utbetalas och bokföras af Kameral-departements-chefen, hvars redogörelseräkning med tillhörande verifikationer granskas af Kansli-departementschefen, hvarefter räkningen slutligen vid hvarje års utgång aflemnas till Chefen för Eders Kongl.
Maj:ts Finans-departement.
Emot sjelfva anslaget och dess beskaffenhet af att för hemliga ändamål användas har deremot, såvidt General-tullstyrelsen eger sig bekant, anmärkning tillförene icke blifvit gjord.
Tillåter ändamålet med dessa medel att hemlighållandet af deras användande upphör, sä bortfaller ock behofvet af redovisningens begränsning.
Det to de derföre böra i främsta rummet pröfvas, Huruvida under den förutsättning rörande medlens användande, från hvilken Revisorerne utgått, statens intressen, af hvilka de finansiella tvifvelsutan böra, i händelse af konflikt, underordnas sedlighetens, kräfva den ifrågavarande anslagstitelns bibehållande.
Så önskligt det än måtte vara, att tullafgifterna kunde uteslutande ur finansiella skäl till beloppet bestämmas och sålunda regleras efter de grunder, rättvisa och billighet för allmän och jemlik beskattning angifva, låter det sig icke förnekas, att detta önskvärda mål ännu är långt ifrån uppnådt i den för landet gällande tulltaxa.
Det kaD icke heller uppnås, så länge man nödgas vid afgifternas bestämmande tillika taga hänsyn till ett från gammalt bestående skyddssystem, som icke, utan en annan orättvisa, skulle kunna på en gång öfvergifvas.
Af sådan anledning måste under den öfvergångsperiod, hvilken omständigheterna i följd häraf påfordra, tullafgifterna i många fall blifva högre, än att de, såsom beskattning, kunna tillvinna sig allmänt godkännande i folkets rättsmedvetande; och på förutsättning om allmän tillvaro af den höga sedlighetskänsla, som frivilligt iakttager laglydnad, äfven der lagbudets rättvisa icke erkännes, får staten icke grunda sina anordningar till lagarnes upprätthållande.
Kunde nu också ur finansiel synpunkt lagöfverträdelser ådagaläggas medföra mindre förluster, än som motsvarade kostnaderna till förekommande eller uppdagande af sådana öfverträdelser, lärer staten icke \ - 301 — desto mindre, just ur sedlighetens egen synpunkt, vara pligtig att med finansiella uppoffringar söka hämma ett sådant ondt.
Sin värdighet äfventyrar staten visserligen icke heller derpå, utan fastmera genom underlåtenhet af sin pligt att vaka öfver lagarnes efterlefnad.
Men anordningarne till förekommande eller uppdagande af brottsliga handlingar måste naturligen lämpas efter de förhållanden, under hvilka sådana handlingar begås och utföras.
Insmugglingen af varor sker icke öppet och lemnar icke efter sig något spår.
Den förberedes och verkställes i tysthet, oftast genom hemliga öfverenskommelser emellan personer i utlandet, der varorna hämtas, samt kust- eller gränsboer, som skola mottaga dem vid ankomsten.
Den bedrifves sålunda genom hela band af lagöverträdare, hvilka underhålla hemliga kunskapare på kustbevakningens alla rörelser.
Utan att åtminstone i viss mån kunna förfoga öfver liknande försvarsmedel, blir tulltjenstemannen icke blott en och annan gång, utan i regeln, besegrad.
Men den stora skillnaden härvid, hvilken ur sedlighetens intresse icke får lemnäs ur sigte, är att den hemlige angifvaren eller kunskaparen på tulltjenstemannens sida är ett redskap till den lagliga ordningens upprätthållande och sålunda kan utan förebråelse emottaga godtgörelse för hvad han i dennas tjenst gör och verkar, ehuru han just för att kunna härutinnan något uträtta måste vara för allmänheten okänd, under det åter smugglaren och hans handtlangare tjena brottet.
General-tullstyrelsens tanke synes sålunda anmärkningen att de hemliga medlens användande på antydt sätt icke vore med sedlighetens fordringar förenligt, vid närmare undersökning af förhållandet, böra förfalla
Under antagande häraf och då af hvad i öfrigt härutinnan i underdånighet anförts, synes följa, att medlens användande måste i möjligaste mån hållas hemligt, vågar General-tullstyrelsen, så gerna den eljest ser sina åtgärder underkastade hvarje kontroll, dock tro, att nu gällande föreskrifter angående hemliga medlens redovisning, böra kunna anses betrygga mot hvarje förmodan, att det allmännas rätt och bästa skulle vid disponerandet af dessa medel i någon mån åsidosättas.
Dernäst hafva Revisorerne ansett sig böra fästa uppmärksamhet på det förhål - landet, att observationsprocent å medel, som till Tull-verkets kassa influtit i följd af gjorda anmärkningar vid de till General-tullstyrelsens Kammar- och Revisions-kontors granskning hörande räkenskaper, utgått med 25 %, hvaraf Kamereraren fått uppbära 10 % och anmärkningsförfattaren 15 %, under det att dylikt anmärkningsarvode i Eders Kongl.
Maj:ts och Rikets Kammar-rätt numera icke utginge med högre belopp än 15^, hvilka komme endast anmärkningsförfattaren till godo.
Beträffande detta förhållande, får General-tullstyrelsen i underdånighet upplysa: att Kongl Maj:t dels genom nådigt bref den 22 Februari 1850, angående förändrad löneregl ring för Tull-verket, i afseende på den för Kamereraren och öfrige tjenstemän i Revisions-kontoret, enligt då gällande stadganden, utgående provision af anmärkningsmedel, utgörande för Kamereraren 10 % af Kronans behållna andel af influtna dylika medel och för öfriga tjenstemännen 25 % af hvad, till följd af deras anmärkningar, till Tull-verket ingår, i nåder stadgat den förändring, att berörda provision sammanlagdt icke får beräknas med mer än tjugufem procent af hvad till följd af Revisions-kontorets anmärkningar inflyter, och att General-tullstyrelsen eger bestämma de grunder, hvarefter fördelning deraf emellan kontors-chefen och anmärkuingsförfattarne bör ega rum, och dels genom nådigt bref den 20 Februari 1851 förklarat, att hvad genom nämnda nådiga bref den 22 Februari 1850 blifvit föreskrifvet, angående fördelningen emellan vederbörande af den Kamereraren och öfrige tjenstemän i Revisions-kontoret tillkommande provision å anmärkningsmedel, jemväl bör tillämpas i afseende på den lika beskaffade provision, som 302 - utgår å medel, hvilka inflyta i följd af anmärkningar, gjorda inom General-tullstyrelsens Kammar-kontor; att General-tullstyrelsen genom resolution den 19 November 1851 bestämt de grunder, hvarefter ifrågavarande observationsprocent hitintills emellan Kamererarne i Kammar- och Revisions-kontoren samt anmärkningsförfattarne fördelats; att