Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En stor del af de visor, som här uppräknas, äro af hu- moristisk natur, hvilket visar, att hennes förmåga var ganska tänjbar.
Hennes talang som dramatisk sångerska skildras af en norsk biograf på följande sätt: » Koloratursången har egentligen icke varit fröken Hebbes fack, ehuru hon äfven häri visar sig mycket respektabel, fin och distinguée; nej, det är snarare det breda, kraftiga, sanna, jag skulle vilja säga det realistiska i sångkonsten, som hör henne till.
Hon är med andra ord dramatisk sånger- ska.
Det är skaparkraft i det sätt, på hvilket hon löser sina uppgifter, och huf- vudsakeu är för henne ej blott att sjunga, utan att sjunga så, att det blifver förstådt.
Däraf också hennes utmärkta frasering och deklamation, hennes distinkta uttal af hvarje ord och hennes korrekta plastik. » Bland hennes konstnärliga skapelser nam- nes allmänt främst hennes Leonora i Fidelio, Beethovens härliga drama i toner, där hon enligt samtidas enstämmiga vittnesbörd lö- ste sin uppgift med en så lågande idealitet, en sådan ädelhet och sanning, att hennes framställning har blifvit alla, som fått skåda den, oförgätlig.
Hedberg nämner dessutom såsom hennes mest stilfulla sceniska ska- pelser » Lalla Roukh » och » Lucrezia Borgia » hvarjämte hon i Kristiania lär ha varit sär- deles framstående som » Donna A n n a », » Leonora » i Trubaduren och Traviata.
Till slut några biografiska uppgifter.
Signe Hebbe är född på Näsbyholm i Små- land 1839.
Hennes moder är den konst- älskande, musikaliska och vittra författar- innan Vendela Hebbe, född Åstrand, som ännu lefver i hög ålder och ömt vårdas af dottern.
Fadern, Gustaf Clemens Hebbe, har gjort sig känd som historisk och poli- tisk skriftställare.
Sin första sångunder- visning fick Signe för den kände, än i dag verksamme sångläraren Isidor Dannström.
Efter en tids vistelse i Berlin, där hon tog undervisning för Rich.
Wiierst, reste hon till Paris, där hon i tre år utbildades vid konservatoriet för lärare som Masset (säng), Levasseur (dramatik) och Elie (mi- mik och plastik).
Hon gjorde under den- na tid sådana framsteg, att hon en gång under lärarens sjukdom fick sköta undervisningen i plastik, då hon till elever hade flere, hvilka sedan som konstnärer tillhört Théåtre francais.
Då hon efter att ha afslutat sina studier 1861 återvände till fäderneslandet, sjöng hon på resan i Berlin sopranpartiet i Händels » Messias ».
Under de närmast följande åren uppträdde hon i en del franska och tyska städer så- som Lyon, Geneve, Mannheim, där hon hade engagement, Karlsruhe, Leipzig m. fl.
På försommaren 1864 sjöng hon Susanna på Köpenhamns kungl.
teater samt ut- förde slutligen i juni samma år i Stock- holm Alices parti i » Robert af Normandie ».
Hon uppträdde sedermera i flere år å kungl.
teatern, utan att dock vara fast engagerad, och kreerade under denna tid bl.
a. Mig- non.
Åren 1874 — 77 tillhörde hon Kristi- ania teater, som då ägde en operaafdelning.
Sista gången hon beträdde scenen var 1879, då hon sjöng Margareta i Faust.
Slutligen kan nämnas, att Signe Hebbe sedan 1869 är ledamot af Musikaliska aka- demien, vid hvars konservatorium hon äfven tjänstgjort som lärarinna.
J. é Dina händer.
Kraftiga, men böjligt små, men likväl varma och ej alltför Alltför små för veka, arbetsvana, bleka.
stång till fana, bättre lämpade att smeka.
Alltför små att vågar bana uti strids och fejders — - ej för stunder; små att trofast en, som utan stöd gått Alltför räckas under!
vackra att beflåckas genom id med skri) ' bor•dsj " under, vana dock att för de käckas hop ha hjälp mot sårens sveda.
Hägnande till för Vackra, hvad hoppet att en lycka hvita, mjuka tänder, freda.
skapade att vännen leda Hvad man än kan ha skäl att förebrå kvin- nan, nog är det synd att säga det hon hit- till gudsrikets fjärran länder.
tills — på få undantag när — intresserat Em / 7 Linders.
sig för lagfrågor.
Äfven den dag i dag finnes tusentals för dags- eller veckolön ar- betande hustrur, som ej hafva en aning om det lagbud, som sökt skydda deras arbets- förtjänst.
Och kanske finnas här ännu flere som på god tro antaga, » att det som är mitt I tan att vilja inåta mig på någon pole- är ditt », äfven inför lagen, och därför händer ^ mik, vare sig för eller mot förslaget, det ej så sällan, att hustrur skuldsätta att hustrun borde af sin man erhålla pen- sig ganska dristigt utan en aning om, att ningebelopp, öfver hvilka hon själf kunde det är mannens kredit, som de anlita.
Nå- disponera, tror jag det vara af stor vikt för gon gång förekommer det ju, att den äkta en vidsträckt kvinnlig läskrets, att ett sak- mannens offentliga förklaring, att han ej förhållande, som hvilar på laglig grund, fram- betalar hustruns skulder, faller som en bomb drages i samband med den afhandlade frå- öfver oförsiktiga köpmän.
Här finnes återigen ett ej så ringa fåtal Saken är j u nämligen den, att ifall ej hustrur, som, ehuru fångna i samma fal- äktenskapsförord (» paktum »), som tillför- ska föreställning om gemensam laglig ägan- säkrar hustrun äganderätt öfver den egen- derätt, dock af fruktan för uppträden el- dom hon har medfört i det gemensamma ler för att rent af få nekande svar på de- boet, blifvit upprättadt och lagfördt, är hon ras bön — det är alltid bön i dessa fall — faktiskt medellös och helt och hållet bero- om penningar, gripa till den lika sorgliga ende af sin make.
Mannen äger laglig rätt som olagliga utväg, att skaffa sig kontanta till att — om så olyckligt skulle vara — medel genom att i smyg för mannen för- sälja och förskingra ända till sista smulan sälja t. ex. af hans åkerbruks- eller träd- lösöre i hemmets bo, utan att hustrun, på gårdsprodukter, varor af hans handelslager, laglig väg kan inskrida däremot; hustrun umbärligt lösöre o. s. v. eller ock genom pant- kan däremot ej, utan att göra sig skyldig till sättning af värdesaker ur boet.
Vanligen » botäkt », d. v. s. ett lagbrott, som i lagens visa de hustrur, som drifva dylika trans- ögon är ungefär lika med stöld, och för hvil- aktioner, den största förvåning, om någon ket hon af sin make kan lagligen tilltalas nämner dessa med deras verkliga namn, afyttra det ringaste utan hans samtycke.
och det torde också i de allra flesta fall här- — •. "
H v a d lärer lagen? "
Alltså äger hustrun i verkligheten, d. v. s. inför den borgerliga lagen, » ej ett enda öre », som ej godvilligt skänkes henne af mannen.
Ar 1874 utfärdades dock ett lagbud, som tillförsäkrar hustrun uteslutande rätt öfver sin arbetsförtjänst, så att — från den ti- den räknadt — mannen ej, utan att fram- visa en af henne utfärdad och bevittnad full- makt, kan uppbära, vare sig hennes aflöning hos arbetsgifvaren eller på posten uttaga till henne adresserade, rekommenderade bref eller andra värdeförsändelser.
Således: endast i två fall — då hustrun gjort paktum på sin medförda egendom, eller då hon är i tillfälle att kunna arbeta för kontant lön — äger hon något, som hon lagligen kan kalla sitt, och till och med or- det vårt och våra är då i hustruns mun ett oegentligt uttryck för äganderätten, ty äfven öfver barnen äger endast fadern lag- lig bestämmelserätt.
* * Lagen om mannens målsmansrätt för hustrun lyder ordagrant sålunda: » Sedan man och kvinna äro sammanvigda, så är han hennes rätte målsman och äger söka och svara för henne, utom hvad angår egendom, som är från hans förvaltning undantagen.
Hustrun följer ock mannens stånd och villkor.
Är genom äktenskapsförod stadgadt, att hustrun tillhörig egendom skall undantagas från mannens förvalt- ning, eller är ett sådant stadgande meddeladt an- gående egendom, som genom gåfva eller testa- mente till hustrun är gifven med villkor att den skall henne enskildt tillhöra, då äger hustrun råda öfver denna egendom och åtkomsten däraf, där ej annorledes blifvit föreskrifvet om förvalt- ningen.
Kan hustrun genom eget arbete något förvärfva, så äger hon ock råda däröfver.
Man- nen äger likväl icke makt att bortskifta, förpanta eller bortsälja hustruns fasta gods i staden eller å landet, ehvad de hafva barn samman eller ej, utan han därtill har hennes frivilliga ja och under- skrift i två ojäfviga vittnens närvaro, eller hon själf inför rätten tillstår, att hon till för- säljningen lämnat sitt samtycke.
Med hustruns fasta gods förstås här endast sådan jord, hvari mannen ej kan få någon giftorätt och således är hustrun enskildt tillhörig, d. v. s. släktegendom, vare sig arfvejord å landet eller bördköpt jord, såvida öfverlåtelsen lydt blott å hustrun, fast leda sig från en fullständig okunnighet om hvad lagen i detta fall lärer, och smygsy- stemets fula drag uppsminkas af den naiva tro, att de göra så innerligt väl därmed » mot gubben, so TU så fasligt lätt blir nedstämd och ej tycker om att höra hvad allting kos- tar.
» Icke ens alla de — i många ting kun- niga — unga flickor, som antingen af nöd- tvång eller blott af egen håg drifvas till arbete mot kontant aflöning, taga känne- dom om hustruns laggifna ställning till ma- ken.
Men j u mera den unga själfständiga kvinnan får se af lifvet, ju säkrare tvingas hon till att få ögonen upp för makens och moderns beroende af mannens godtycke.
Om det nu skall anses som ett af tidsan- dans vanprydande hugg i kvinnans mycket omtalade egendomliga natur, eller som blott ett tecken på vaknande känsla för sitt män- niskovärde, att den fria oberoende flickan egendom som genom gåfva eller testamente blifvit gifven till hustrun med villkor, att den skall till- höra henne enskildt, samt aflingejord på landet, som hustrun före äktenskapet förvärfvat » Här följa vidare förordningar och några preju- dikat, rörande makars försäljning af fast egen- dom o. d., som här kan förbigås för att fortsätta med följande: » Hustrun äger ej afyttra fast gods eller sälja något af lösören i boet, där hon ej själf förvaltar egendomen, eller det sker med mannens samtycke och fullmakt; eller af de lösö- ren, som äro till salu lämnade, eller att mannen är afvita, eller frånvarande, eller förlöper hustrun.
Sitter hon då med barnen hemma och tarfvar föda för sig och dem, eller hon är barnlös och ej kan sig annorlunda föda; eller tränger annan nöd, så må hon till nödtorft sälja, dock med nästa fränders råd och bifall, om det är fast gods, som säljes.
Sker annorledes, har mannen våld det köp, som med hustrun gjordt är, att.
rygga och återkalla.
Hustrun äger icke att gå i borgen utan mannens tillåtelse.
— Hon äger idka handel eller annat näringsyrke, såvida man- nen tillåter det och ikläder sig ansvarighet för de förbindelser, hon i och för rörelsen kan komma att ingå.
Åsamkar hon sig i dylik rörelse gäld, så kan hon för densamma lagsökas, och förhåll es då med henne som vore hon änka. » jämför sina villkor mot den omyndiga hust- runs, må lärde teoretiker debattera.
Dock skall den behagligt trygga känslan af att med godt samvete kunna råda öfver något penningar anses om en bland de orsaker, hvilka fördärfva den sanna kvinnligheten samt inverka skadligt på äktenskapen, då blir det också bäst att man i föräldrahem- men återvänder till gamla dagars praxis, att nämligen låta döttrarna där, år ut, år in och cirka 14 timmar dagligen arbeta med alla de göromål och sysslor, som därstädes förekom- ma utan annan ersättning än födan, samt låta dem emottaga kläderna som en extra gåf- va af föräldrarne.
Så var det förr, och det är nog en bra praktisk förberedelse till en fullständigt beroende och omyndig ställning i det äktenskapliga hemmet.
Mannen, huru god, kärleksfull och sam- vetsgrann han än må vara, kan, under nu- varande lagstiftning, ej komma ifrån sin ställning som hustruns välgörare, hur myc- ket han än må af sky densamma, ty o m hust- run ber eller fodrar penningar af honom, t. ex. till kläder åt sig och hans barn, är det j u blott olika former af samma sak, som möjligen är lika pinsam för båda ma- karne.
Många män erkänna detta fullstän- digt, och liksom den penningförtjänande hust- run helt naturligt ställer sin arbetsförtjänst till gemensamt förfogande, gör mannen det äfven, och för båda makarne gäller då det lika naturliga villkoret, att den ena under- rättar den andre, o m något utom de dagli- ga hushållsutgifterna, tages ur den gemen- samma kassan.
Men äfven under dessa förhållanden, de mest idealiska en hustru under nuvarande lagstiftning kan tänka sig, förblir han dock så till vida välgöraren, som han hvarken af lag eller sed kan kän- na sig skyldig till att låta hustrun få del af innehållet af hans enskilda utgiftskonto.
Andre män söka komma från den för de fleste husfäder irriterande penningfrågan genom att hvarje månad anslå en bestämd summa åt — hushållet.
Det torde ibland hända, att den är så pass riklig, att hustrun däraf äfven kan bestrida mera personliga utgifter, utan att bedraga sitt hushållskonto och familjens magar; men i många fall drif- ves ett dylikt husligt bedrägeri, som man- nen finner bekvämast för sig att låta gå opåtaldt, då här ju, i värsta fall, finnas hotell och värdshus, där hän kan taga sin skada igen.
» En aflönad hustru. » — Ja, det klingax mycket, mycket illa; men existerar dock ej själfva saken under olika skyddande för- klädnader?
— För några år sedan bevistade underteck- nad » Föreningens för gift kvinnas ägande- rätt » årssammanträde i Stockholm och fann då med förundran, att den manlige ord- föranden hade stor möda att få någon af fruarna att yttra sig i den kinkiga pennin- gefrågan, ehuru åtskilliga af de närvarande damerna väl kunde anses som denna före- nings dåvarande stödjepelare.
Alla voro vi så trogna mot vår — kvinnliga natur, att vi, af fruktan för att någon skulle kunna fatta en mindre fördelaktig tanke om våra egna män, envisades att låta männen afhandla och skildra vår ställning, och det dels i gan- ska mörka färger, medan vi sakta hviskade vid hvarandra.
» Säg då något, goda ni! » andades min ena okända granne in i mitt öra, då ord- föranden ännu ifrigare än förut uppmanade dem af oss, som förtjänte kontanta pennin
ningar, att säga, om detta i det hela gjorde en hustrus ställning bättre.
» Ack, min man och jag förvara bådas våra förtjänta slantar i samma låda! » hvi- skade jag i hennes öra, öfvertygad om att en ' allmän diskussion, som skulle fotas på ett rent personligt förhållande, ej kunde föra till något gagn.
Det var däremot möjligen af någon be- tydelse, att den franska och engelska lag- stiftningen i afseende på den gifta kvin- nans äganderätt framställdes, ty därvid löstes åtminstone något af det tryck, som en stund hade legat öfver församlingen, och fruarna kunde, utan svårare fel mot kvin- nans natur, yttra sig i den rent neutrala frågan, huruvida ifrågavarande franska eller engelska lagbud voro mest sympatiska för oss svenskar.
Tyvärr minnes jag ej mera, huru dessa lagbud lydde — man har j u en dålig benägenhet att säkrast minnas det som personligen angår en — men är dock tämligen säker på, att de fruar, som yttrade sig, talade för den engelska lagstiftningens bestämmelse i denna sak.
För hvarje tänkande människa är det full- komligt klart, att intet lagbud i världen kan skapa lyckliga äktenskap, där inre be- tingelser för lyckan saknas.
Men icke heller kärleken allena förmår det, om en eller båda makarne sakna fin- känslighet, takt och klokhet nog att klara de klippor och skär, som skapas just af hustruns, lindrigast sagdt, kinkiga ställning till mannens kassa, antingen hon blott be- traktar denna som en källa, till hvilken hon med lock eller pock måste bana sig väg, utan tanke på, att hon möjligen öser för starkt därur, eller hon — hustrun — med ängslig noggrannhet vänder på hvarje öre, för att så länge som möjligt slippa be om mera.
Vi alla, män som kvinnor, känna j u nå- got till, hur irriterande det mången gång kan vara att jämt och ständigt öppna port- monnän för de aldrig trytande dagliga utgif- terna, och det är icke så synnerligt svårt att förstå, att en mindre finkänslig man, som svårligen har tid eller lust att sätta sig in i denna oändliga mängd af småut- gifter, som förekomma i ett hushåll, icke skall begripa, » hvar nu alla de pengar, du fick nyss, tagit vägen! » Men mannen borde dock mera allmänt förstå, att det miss- troende, som ligger i dylika, jämt och stän- digt förekommande utrop, kan hafva en bedröflig förmåga att pröfva en samvets- grann hustrus både tålamod och kärlek.
Vore det icke, under alla förhållanden, mest önskvärdt och värdigt för båda ma- karne, att lagen ställde det så, att hustrun blef åminstone i någon mån ekonomiskt obe- roende, äfven i de fall då hon ej äger nå- gon förmögenhet, när hon inträder i äkten- skap?
Ordet paktum har ej synnerligen g o d klang det heller, men möjligen skulle en mera allmän kunskap om den franska och engel- ska lagstiftningen kunna bidraga till att finna någon form för lagbud, hvilka, utan att såra kärleken och det ömsesidiga förtro- endet emellan makar, blefve ett värn mot godtyckligheten och annat mera, som nu så ofta förstör lyckan i hemmen.
* SEN TILL, tidning ATT Idun OCH FINNAS H O S * Iduns ALLA EDRA Mode- BEKANTA!
(Forts.) XI.
Madam Blom.
» Är madam Sten inne? » — Jag knackar på och stiger in.
» Nej, mor har gått till byn.
Ä ' det något jag kan göra, fröken? » — » Nej tack, Sten, jag kommer igen.
Adjö, adjö! » — » Nå adjö nu, Sten, må godt! » — » Adjö själf, madam Blom. » — Den främmande kvinnan har stigit upp och kommer ut tillsammans med mig.
» Gubben Sten ser kryare ut i dag, det är j u roligt, att han är bättre. » — » Ja, nog är han bättre — vi ä ' gamla bekanta, därför var jag där nu. » — » Jaså, och hvar bor ni själf? » — » I stugan bakom kvarn- backen, alldeles vid sjön.
Har fröken inte varit åt det hållet? » — » Nej, inte ännu.
— Hur kommer det sig, att ni talar svenska? » — » A kors, jag ä ' j u barnfödd i Sverige och gubben min också.
Vi kom öfver hit som smedfolk.
Gubben min va ' först hos en så ' n god patron där hemma.
Men då kom de ' dåliga tiderna, och patron sa ', att den som ville fick gå, den som ville fick bli kvar mot lägre lön.
Vi va ' unga och skulle pröfva lyckan förstås, och så kom ' vi hit. » — » Hade ni barn då? » — » Ja, vi hade två med oss, men de fingo skarlakans- feber och dogo bägge två. » — » Så att ni ä ' ensamma n u?
» — » Nej, vi fick tre till här i Finland, och son ä ' nu hemma och sköter gården. » — » Det var väl det, att ni har någon som hjälper er — madam ser inte stark ut. » — » Nej, jag hostar — det kom- mer från magen.
Vet fröken, hur jag fick det? » — » Nej, berätta, jag vill gärna höra. » — » Jo, jag var elak förstås, och det straf- far sig.
Det var när Hjalmar föddes, vår enda pojke.
Det kunde väl vara sina fjor- ton dagar efter, och jag hade gjort i ord- ning ett bak inne i stugan.
Plåtarna skulle gräddas i bagarstugan på backen, och far hade lofvat bära dem, ty jag va ' förbjuden att lyfta något tungt.
Nå jag väntade, men far kom inte.
Då blef jag elak och häftig och tog plåtarna själf och gick till bagar- stugan.
Men då var det som något gick sönder i mig, och nu blir jag aldrig bra. » — » Hur länge se ' n hände det där? » — » Låt se, Hjalmar blir trettioett nu till vin- tern — ja så länge se ' n ä ' det, fröken. » — » Stackars madam Blom. » — » Å, det ä ' värst för de andra, men de försöker alltid att spara mig och aldrig ett ondt ord sa ' far, fastän jag var så elak och häftig och inte kunde vänta på honom.
Och Hjalmar, vet fröken, hans make finns inte — ja, jag sä- ger så, så mor jag ä ' till honom. » — » Ä ' inte Hjalmar gift? » — » Nej, fastän nog vill vi han ska ' få sig en flicka.
Brudar har han haft, men se Hjalmar ä ' så noga.
Ser han ett fel hos dem, så slår han upp.
' Kvinnorna ä ' dumma ', säger han, ' inte kan en prata med dem, då blir de alltre- rade och sjåpar sig '.
Ja, den Hjalmar, den Hjalmar!
Men nu har han ändå köpt en guldring, som han har i lådan där hemma.
Jag har sagt, att jag ska ' ta ' den, om han inte använder den snart.
' Gör det, I mor ', säger han, ' jag får väl en till än. '
Fast nog förstår vi hvarann ändå! » — » Nå men döttrarna då, ä ' de gifta? » — » Ja båda två, och goa män ha de fått.
Petrea, hon gifte sig för flera år sedan, men Olga först i fjol.
För se fröken, Hjalmar han sa ' åt Olga: ' bli du gammal flicka ', sa ' han, ' och låt oss två stanna hos far och mor '.
Ja, Olga hon lofva ' hon, bevars.
Men så börja ' rusthållarens son stryka kring där hemma.
' Hva ' månne Anders vill här ', sa Hjalmar och blef så ond, så ond.
Men hva ' ska ' en nu göra, när kärleken k o m m e r?
Och så måste Hjalmar ge med sig.
Och Olga har det så bra, och Hjalmar och man hennes ä ' godt sams. » — » Men om nu Hjalmar gif- ter sig, hur går det då med er själfva? » — » Å, inte ä ' det farligt, fröken.
Inte lämnar Hjalmar oss för det, inte.
— Ja, vet frö- ken, nog har Gud varit nådig mot mig, fastän jag var elak och häftig den där gån- gen med brö ' t.
Visst slet jag ondt, och doktorn har sagt, jag aldrig blir bra.
Men hva ' gör det, så länge vi har Hjalmar! » — » Vet madam Blom, i morgon kommer jag bestämdt och hälsar på er, så jag kan få se Hjalmar. » — » Gör det, gulle fröken!
Färskt bröd har jag bakat i dag, och grädde har jag också.
Och Hjalmar blir alltid så glad, när någon kommer till oss gamlinga.
' Det behöfver I ', säger han.
Gud signe den gossen, alltid tänker han på oss. » — » Ja, adjö nu, madam Blom.
Tack för hvad ni berättat. » — » Adjö och tack själf, fröken, som orka ' höra på en gammal gumma.
Och kom säkert i morgon.
Adjö, adjö! » XII.
Svampplockning och potatiskalas.
Det är höst och strålande vackert väder.
Vi förse oss med stora korgar till svampen, kaffepanna och annat därtill hörande samt råa potäter i en kasse och sill i en burk.
Vandringen går genom skogar och öfver svedjemarker.
Slutligen slås läger invid en skogssjö.
Matförrådet ställes i skuggan, gräddflaskan och smöret gräfvas ned i mos- san.
Hvar och en tar sin svampkorg, och man går åt olika håll i skogen.
Svamp före- kommer ymnigt i de finska skogarna: smör- svampar, bruna som solbrända barn; Karl- Johansvampar, svällande i asiatisk yppighet; deras attiska motsatser, kantarellerna och museronerna; den äkta, ädla riskan, som så lätt angripes af mask; de skära och hvita riskorna — plebejerna — som vanligen äro friska; björksvampar med röda kardinals- hattar och fläsksvampar med förlästa fysionomier och för smala ben.
Det är höst i skogarna, men solen brän- ner ännu hett.
Daggen ligger kvar i skug- gan; på svedj ebackarna äro ormbunkarna brända af frosten.
Vackrast äro mossorna och lafvarna, isynnerhet korall-lafven och bägarlafven med sina röda, blädder-artade frukter.
I sumpmarkerna växa torfmossar, röda, hvita, gröna.
Min svampkorg är full; jag slår mig ned på en solig sten i urskogen: torf- och björn- mossa frodas mellan alar och unga tallar.
Kreaturens skällor höras på afstånd, för öf- rigt djup tystnad.
Där of van högblå him- mel och en brännande sol.
Jag läser » Kvin- lighet och Erotik ».
Medelhafvets vågor skvalpa mot stranden, de gamla italienska palatsens fuktiga luft slår emot mig, jag hör unga hjärtan bulta och passionernas stormvindar jaga förbi.
Jag ser upp — mot Italiens himmel — och känner den finska urskogens sol i min nacke.
Hvilken kontrast!
Kultur och natur!
Människohjär- tan och naturens hjärta!
Man samlas åter i lägret vid sjökanten Svampresultatet — kvalitativt som kvanti- tivt — har varit tillfredsställande.
Nu vid- tager » festmåltidens anrättande ».
En täm- ligen stor sten vältras bort, och i den grop som däraf uppstår göres eld.
Halfstora ste- nar läggas i elden och bålet underhålles ungefär en timme.
När det slocknat, läg- gas potäterna ned bland kol och stenar; ett tjockt lager af mossa lägges däröfver.
Kaffepannan puttrar på en andra eld, och efter en stund är allt färdigt.
Potäterna gräfvas fram, sotiga, men läckert doftande och befinnas smaka förträffligt.
Sill har halstrats på en het sten, och kaffet flödar.
Månne icke själfve Rousseau skulle känt sig belåten?
Det fattas oss blott träpinnar att äta med, för att fullständigt kunna sä- gas ha undgått » kulturens förbannelse ».
Medan eldarna brunno och solen stod högt, har man badat i sjön och därvid riskerat att spetsas på undervattniska stö- rar.
Nu lysa tallstammarna gulröda; något senare ännu, och de sista solstrålarna dallra öfver deras toppar.
Sjön mörknar, naturen slumrar.
Svampen bäres hem och gömmes till vin- tern.
(Forts.) Omaka julklappar.
Xf anske är det en reflex från i barndomen • F V upplefvade glada julaftnar, som gör att blotta åsynen af ett paket väcker i hjärtat en känsla af fröjd.
Detta paket må nu vara adresseradt till kända eller okända.