Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan denna grund vore ordnandet af landets försvarsanstalter otänkbart, utan dess behöriga begagnande alla bemödanden fåfänga, alla använda kostnader förspillda, samt fäderneslandet i pröfningens stund blottstäldt för den ögonskenligaste fara.
De tider äro längesedan förflutna, då länders försvar kunde, med någorlunda säkerhet, byggas på hela den vapenföra befolkningens kallande under vapen i farans stund.
De fosterländska orden:
Vi gå man ur huset när fienden kommer, bade en hög betydelse på de tider, då hvar man sjelf kunde tillverka sina vapen och egde förmåga att föra dem, men äro i närvarande tid tomma ord, sedan krigförandel undergått så väsendtliga förändringar och krigskonsten inom alla Europas länder blifvit så utvecklad och fullkomnad, att det folk otvifvelaktigt, vid första pröfning, blifver fiendens rof, som under freden försummat vapenöfningarne, sorglöst förlitande sig, antingen på den villande föreställningen, att krigen, i följd af de industriella intressenas öfvervägande vigt, skola uteblifva, eller på sin i vapen oöfvade råa styrka och på fastheten af sin vilja, sin föresats, att manligen möta farorna, sorn likväl sviker, då förmågan att dem bekämpa saknas.
Helig pligt är derföre att allvarligt fästa folkens uppmärksamhet på denna lika enkla, sorn till sina följder vigtiga sanning; på erfarenhetens varnande vittnesbörd, att föreställningen om en evigt fortfarande fred är en from önskan, sora aldrig uppfylles, samt på tillförlitligheten af den uråldriga gyldene regeln: att det folk, som vill bevara freden, måste städse hålla sig beredt till krig, att det ena svärdet håller det andra i skidan.
Men om det således, å ena sidan, är oeftergiflig pligt att varna folket för vådorna af försvarsverkets försummande under freden, och att äska beviljandet af de medel, som för dess betryggande erfordras, så är det, å den andra, en lika helig pligt, att så ordna försvarsanstalterna, att de, utan ändamålets förfelande, blifva för folket så litet betungande som möjligt.
Vid ordnandet af ett lands försvarsverk måste trenne hufvudomständier a heter tagas i öfvervägande: 1:0 Grannstatens krigsstyrka, eller rättare den del deraf, de sannolikt kunna på en gång använda till anfall; *2:o
Eget lands vidd och beskaffenhet, betraktade med hänseende till försvaret; Bil.
IV.o i till Kongl. Maj.ls Trop. 1847, Hafi. 1. 2 10 3:0
Europeiska krigssättets närvarande beskaffenhet, samt tidens allmänna politiska förhållanden.
Samtliga Europas Stater kunna betraktas såsom delar af ett stort Statsförbund, hvars syfte är att upprätthålla allas inbördes fred, utan uppoffring af någons sjelfständighet och nationalitet.
Men detta förbund, som är en naturlig och nödvändig frukt af civilisationens fria framsteg, hvarken är eller bör någonsin blifva fotadt på formligen afslutade öfverenskommelse!', emedan sådant otvifvelaktigt skulle medföra de mindre Staternes beroende af de störres herrskande godtycke, tillintetgöra folkens dyrbaraste arf: Nationaliteten> samt i tidernas längd förstöra, i stället för att skydda, civilisationens fortgång.
Europeiska Statsförbundets allmänna säkerhet hvilar och bör hvila på hvarje serskild
Stats sjelfåtagna politiska pligt att så ordna sina försvarsanstalter, att de utan andra Staters ögonblickliga biträde kunna upprätthålla sitt oberoende och derigenom intaga en sjelfständig, aktningsbjudande ställning inom förbundet.
Denna åsigt är icke framlagd för att insöfva oss i en farlig säkerhet, i förlitande på främmande bistånd, utan för att, genom framställningen af den Europeiska politikens allmänna ställning, å ena sidan, visa den tvingande nödvändigheten för hvarje folk att hålla sig färdigt till eget försvar, och derigenom uppfylla sin politiska pligt, att i sin mån medverka till det Europeiska Statssystemets säkerhet och fortfarande beståird; å den andra, motverka den alltför ofta obetänksamt framkastade, ali sjelfständighetskänsla qväfvande, föreställning, att de mindre Staterna stå i det beroende af de störres öfvermakt, att det för dem icke lönar mödan och kostnaden att ordna sina egna krafter till sjelfständigt eget försvar.
Utgående från dessa allmänna förutsättningar, öfvergår jag att närmare skärskåda det serskilda föremålet:
Svenska Arméens be/löjliga styrka.
Yid behandlingen af frågor rörande försvarsverket, har den omständighet, att landet till största delen är omgifvet af haf, gemenligen blifvit framställd såsom högst fördelaktig för försvaret, samt påståendet godkändt, utan att hvarken dess allmängiltighet, eller vilkoren för dess antaglighet, blifvit underkastade närmare granskning, hvilket likväl utgör en lika vigtig sorn grannlaga åtgärd, emedan den förutan fara är, att försvarsanstalterna blifva fotade på förutsättningar, sorn ej hålla profvet.
Otvifvelaktigt är, att länder, som genom ett Verldshaf äro skiljda från hvarandra, måste af detta hemta ett betydligt skydd, emedan svårigheten att från det ena landet till det andra öfverföra och underhålla betydande 11 stridskrafter, i hög grad gynnar den försvarande.
Men sådant är nu för tiden icke förhållandet med länder, som åtskiljas af mindre haf och vatten, såsom t. ex.
Medelhafvet, Engelska Kanalen, Nordsjön, Kattegat, Öresund, Östersjön m. fl., hvilka, långt ifrån att gynna den försvarande, snarare och i de flesta fall gynnar den anfallande, sedan ångkraften lemnat honom ett säkert medel att skyndsamt och på bestämda korta tider verkställa sina transporter af krigsfolk och krigsförnödenheter.
Närmaste följden af denna inom krigförandets område inträdda vigtiga förändring är: att Nationer, som bebo öar och halfdar, omgifna af mindre haf och haf svikar, hädanefter mäste bygga sitt försvar hufvudsakligen på landt krigs makten, samt sä ordna densamma, att landets säkerhet blir tryggad, hvarhelst ock de fiendtliga landstigningarne mä företagas; hvilken satts dock ingalunda må anses innebära, att, vid ett sådant lands försvar, biträdet af en flotta, ordnad efter tidsförhållandenas kraf, skulle kunna undvaras, helst denna tvertom alltid, sä väl i nyssberörde hänseende, som till skyddande af landets handels-sjöfart, blifver oumbärlig.
Som det 1111 anförda otvifvelaktig! eger en omedelbar tillämpning på Skandinaviska halfön, så följer i ordningen att öfverväga, hvad inflytande dennas betydliga vidd och vidsträckta kuster utöfva på Svenska landtkrigsmaktens behöfliga styrka och sammansättning, hvarvid i förbigående anmärkes, att alla framdeles förekommande beräkningar äro grundade på förutsättningen af begge de förenade Rikenas verksamma deltagande i det gemensamma försvaret.
Om således först i betraktande tages, att afständet från Stockholm till Haparanda är 115 svenska mil, fran Stockholm till Ystad 63, samt från Stockholm till Götheborg 49 mil, så inses utan svårighet, att de trupper, som äro förlagda i Rikets norra, medlersta, södra och vestra delar, icke kunna påräknas till hvarandras ögonblickliga understöd, samt att detta, af landets vidd och utsträckning härflytande, förhållande gör till en tvingande nödvändighet att för Svenska Armeens sammansättning antaga en sådan hufvudgrund: att landets väsendtligaste hufvuddelar md inom sig sjelfva ega en städse stridsfärdig styrka, tillräcklig att möta faran, hvarhelst den ock må visa sig, samt att uppehålla och hejda en, oaktadt de af Sjöförsvaret deremot lagda hinder, landstigen fiendes framgång, tills förstärkningar från landets närmast belägna hufvuddelar hinna anlända.
Af denna grundtanke, hvars riktighet icke lärer kunna jäfvas, följer, att Svenska landtarmeens sammanlagda styrka måste vara större, än som nödigt vore, örn landet, under i öfrigt lika förhållanden, egde en mindre vidd, och 12 framförallt ett mindre långsträckt läge, hvarvid likväl icke må oanmärkt lemnäs, att, om ock landels allmänna fonn och vidd sålunda, å ena sidan, föranleder behofvet att hålla i beredskap en förökad stridsfärdig försvarsstyrka, de likväl, å andra sidan, under sjelfva krigförandet äro gynsamma för den försvarande, som deraf hemtar stora fördelar, isynnerhet efter möjligen lidna förluster, hvilkas följder under sådana förhållanden blifva vida mindre afgörande, än de skulle blifva, om landet egde en inskränkt vidd.
Ofvanföre nämndes, att hufvudgrunden för landets försvar ligger i den stadgade allmänna beväringsskyldigheten.
Att utreda ändamålsenligaste sättet för beväringsmanskapets användande utgör derföre vigtigaste föremålet för krigsstyrelsens omtanka; hörandes dervid i främsta rummet afses krigsmaktens behöfliga styrka och tjenstbarhet, i det andra sparsamhet i kostnaderna samt att beväringsskyldigheten må blifva sä litet betungande, som, utan ändamålets förfelande, kan ske.
T vänne väsendtligen olika sätt gifvas att till länders försvar begagna be vä rings-manskap: det ena att bilda hela arméen af beväring; det andra: att bilda armeen af stående stamtrupper, med hvilka större eller mindre antal heva rings-manskap efter behof förenas och införlifva*.
En utredning, i hvad mån det ena sättet bättre än det andra uppfyller nyssnämnde vilkor af ändamålsenlighet och hushållning samt lättnad vid beYärings-skyldighetens utgörande, måste således ega rum.
Om Arméens bildande ensamt af Bevärings-manskap.
Då man vill upprätta en armée ensamt af bevärings-manskap utan stående stamtrupper, måste följande tvänne oeftergifliga vilkor dervid iakttagas: l:o att det manskap af första bevärings-klasscn, sorn till soldater uttages, så länge hålles samladt å öfnings- och garnisons-orter, att manskapet hinner fullständigt utbildas och disciplineras för krigstjensten; 2:o att samma en gång uttagna manskap, under de påföljande åren som bevärings-skyldigheten varar, sammandrages till bestämda vapenöfningar, tillräckliga att underhålla och fullkomna den under första öfningstiden vunna färdigheten.
Uti Stater, der armeen är bildad ensamt af bevärings-manskap, finnes likväl en betydligt olika längd bestämd, såväl för sjelfva bevärings-skyldighetens fortfarande, som för vapenöfningarna.
Bevärings-skyldigheten varar i 30 år, deraf 13 2:»e åi- i Garnisonstjenst (Garderne i 3:ne år). 3:ne år i Krigsreserven j med en månads vapenöfning årligen. 7 år i Landtvärnets usta uppbåd, med 14 dagars vapenöfning hvartannat år.
Då armee-korpserne äro sammandragne, exercerar Landtvärnets l:sta uppbåd 1 månad.
Dessutom målskjutning om söndagarne under 2:ne månader, tillsammans 8 dagar. 7 år i landtvärnets s.dra uppbåd, hvilket användes i krigstid till garnisoner och provinsens försvar, men har ingen vapenöfning i fredstid. 11 år i Landtstormen, som uppkallas vid utomordentliga tillfällen.
Den till soldat i Preussen utlottade bevärings-karlen har sålunda följande tjenstgöring och vapenöfningar: 2:ne års garnisonstjenst 730 dagar., 3:iie års vapenöfningar i krigsreserven, å 1 månad årligen • 90 dagar. 7 år i landtvärnets l:sta uppbåd, derunder vapen öfningarna uppgå till minst 60 dagar.
Summa 880 dagar (2 år 3 m:dr).
Som 40,000 man årligen uttagas af bevärings-manskapets första klass, så är Preussiska armeens styrka följande:
I Garnisoner 80,000 man.
I Krigs-rcservcn 120,000 „ I Landtvärnets l:sta uppbåd ..... 280,(XX) „ Summa 480,000 man.
I Landtvärnets 2:dra uppbåd . . 280,000.
I Landtstormen 440,000.
720000 man.
Summa 1,200,000 man.
Dock lärer, i anseende till betydlig afgång, synnerligen inom landtstorms-afdelningen, de vapcnöfvades antal i Preussen icke kunna uppskattas högre än till 1 million, utgörande omkring ~g:del eller 7 procent af landets hela folkmängd.
Bevärings-skyldigheten vidtager vid fyllda 20 år; manskapet är d£ icke fullvuxet. Wurtemberg.
Bevärings-skyldigheten varar i 6 år, deraf rekrytexercis 6 månader 180 dagar.
Transport 180 dagar. 14 Transport 180 dagar.
Årliga vapenöfningar i 5 år, ä 30 dagar .... 150 „ Summa 330 dagar (11 månader).
Bevärings-skyldigheten varar i 6 år, deraf hela första året i verklig tjenst 3G5 dagar.
Årliga vapenöfningar i 5 år, å 30 dagar ... 150 „
Summa 515 dagar (1 år 5 månader).
Baden, lika med Hannover 515 dagar (1 år 5 månader).
Hessen (Storhertigdömet).
Bevärings-skyldigheten varar i 6 år, deraf hela första året i verklig tjenst ....... 365 dagar.
1 månads vapenöfning de 3 följande åren . . 90 „ Summa 455 dagar (1 år 3 månader).
Hessen (Kurfurstendöme^.
Bevärings-skyldigheten varar i 12 år, deraf hela första året i vei'klig tjenst 365 dagar.
Under de 3 följande åren vapenöfningar tillsammans 8 månader 240 „
Summa 605 dagar (1 år 8 månader), under de öfriga 8 åren inga vapenöfningar.
Dannemark.
Bevärings-skyldigheten, som börjar vid fyllda 22 år, varar i 16 år, deraf: 4 år i Linie-armeen (Fredsfoten). 4 „ i Krigsreserven. 8 „ i Förstärkningen.
!:sta Bevärings-klassen vapenöfvas i 4 månader 120 dagar, och gör sedan 1 års Garnisonstjenst .... 365 „ 2:dra, 3:dje och 4:de klasserna årligen 3 veckors vapenöfning 63 „ Summa 548 dagar (1 år 6 månader).
Ofvanstående gäller för Infanteriet.
Krigsreserven och Förstärkningen 15 hafva ej vapenöfuingar.
Årligen uttagas 5,500 man.
Således är Linie-armeen sr22,000 man.
Krigsreserven 22,000 „ Förstärkningen 44,000 „ Summa 88,000 man vapenöfvadt manskap.
Af alla Europeiska stater, sorn antagit grundsatsen att bilda armeen ensamt af beväring, är Preussen den, som strängast och följdenligast utfört detta system, hvarföre ock detta land, i högre grad än något annat, skördar systemets förnämsta frukt, som är: att större delen af landets vapenjöra folkmängd är i besittning af en fullt utbildad förmåga att föra vapen till fäderneslandets försvar.
Men denna vigtiga fördel, till hvars eftersträ fvande
Preussiska staten företrädesvis uppmanas af sitt geografiska läge emellan Irenne, hvar för sig mäktigare, grannstater, måste denna stat gälda genom högst betydliga kostnader och en serdeles betungande utsträckning af bevärings-skyldigheten.
Af hvad ofvanföre blifvit uppgifvet synes väl: att andra stater, der samma hufvudgrund för kigsmaktens sammansättning blifvit antagen, ansett sig kunna, i jemförelse mot Preussen, betydligen nedsätta, så väl årens antal för be v ä ri n gs-sky ldiglietens fortfarande, som öfningstidernas längd; att det, äfven inom dessa Stater, visar sig, huruledes systemet att bilda arméen ensamt af bevärings-manskap ovillkorligen påkallar tjenstetidens och vapenöfningarnes betydliga utsträckning, och såmedelst bevärings-skyldighetens ansenliga förtyngande.
Men hvad, som vid detta tillfälle bör såsom serdeles anmärkningsvärd! anföras, är, att, oaktadt de utsträckta vapenöfuingar, som i dessa länder ega rum, likväl bland kunnige militärer öfverallt i Tyskland den öfvertygelse råder, att armeerna, i brist af stående stamtrupper, svårligen kunna ega eller vinna den för en krigshär nödiga militäriska stadga, äfvensom att arméernas befäl, genom den ständigt sig förnyande långa rekryt-undervisningen, som detta system kräfver, oundvikligen blifver nedstämdt till lynne och håg, samt i förtid utnött och obrukbart; och märkligast är, att i Preussen, der tjenstetiden och vapenöfningarne äro mest utsträckta, klagan öfver bristande stående stamtrupper är lika, 0111 ej större, än inom de öfriga Tyska staterna.
Att denna klagan har en verklig grund, kail ej betviflas, och bevises bland annat deraf, att man genom förökad sold, äretecken och andra uppmuntringar söker skaffa sig kapitulanter eller sådana, som, efter fullbordad beväringspligt, vilja i krigstjensten qvarstanna, och hvilka företrädesvis användas sorn Corporaler och Under-ollicerare. 16 Slutligen bör anmärkas, att de nu anförda olägenheterna allestädes visa,t sig störst och betänkligst vid artilleri- och kavalleri-vapnen.
Om Armeers bildande af stående Stamtrupper, i förening med Beväringsma nskap.
Genom antagandet af detta system undvikas de tvänne, i det föregående anförda, väsendtligaste olägenheterna af arméens bildande ensamt af bevärings-manskap, som voro: bristande militärisk stadga inom arméen, samt behofvet af hevärings-pligtens förtyngande genom lång tjenstetid och alltför utsträckta vapenöfningar.
1 samma mån stamtrupperna i en sådan armée äro talrika, med omsorg Valde, val disciplinerade samt i krigstjenstens alla delar väl undervisade och Öfvade, i samma mån kan ock med dem, i förhållande till deras styrka, ett större antal beVärings-manskap förenas och införlifvas, samt detta manskaps beliöfliga vapenöfning i det hela inskränkas, och bevärings-pligten såmedelst lättas; dock alltid under förutsättning, att denna inskränkning icke sträckes utöfver en viss gräns, eller så långt, att den förberedande bildning saknas, som det unga manskapet nödvändigt måste ega för att kunna med stamtruppeli införlifvas, utan att der åstadkomma ett allmänneligt rekryttillstånd, hvaraf, i farans stund, de vådligaste följder otvifvelaktig! skulle uppstå.
Att, vid tillämpningen af dessa allmänna grunder till fäderneslandets förhållanden, bestämma, huru och på hvad sätt Sveriges stående armée må lämpligast kunna erhålla den bildning och tjenstevana, som nödvändigt erfordras, om den skall kunna blifva att anse som pålitlig
Stam för en talrik beväring, samt hvilken grad af vapenöfning bevärings-manskapet nödvändigt mäste ega för att kunna i behofvets stund med stammen införlifvas, utgöra således tvänne lika maktpåliggande som grannlaga omständigheter att allvarligt öfverväga och, efter mogen granskning af alla dermed gemenskap egande förhållanden, afgöra.
Om Sveriges stående Armée.
Intet land i Europa torde finnas, som eger en stående armée så egnad som Sveriges indeldta, att utgöra en i alla hänsenden lämplig stam för national-beväring.
Men denna armée, synnerligen infanteriet, saknar för närvarande i betydlig grad den bildning och öfning, som stamtrupper oeftergifiigen måste ega för att kunna uppfylla sin vigtiga dubbla bestämmelse, att i fredstid utgöra en bildande kärna och skola j i krigstid en pålitlig vårdare och ledare för det unga manskap, sorn med dem skall införlifvas.
För 17
För att Sveriges stående armé, så väl den indelda, som värfvade, må kunna vinna den hildning, som stamtrupper böra ega, måste följande trenne väsendtliga åtgärder oundvikligen vidtagas, nemligen: l:o Instruktions-kompagnier införas vid indelda infanteriet, för att åstadkomma en nu saknad tillbörlig rekryt-undervisning; 2:o Regements-mötena vid indelda arméen erhålla den utsträckning, de, enligt gällande författningar, höra ega, men som nu ej kan ega rum, i följd af anslagens otillräcklighet; 3:o Införandet af ordentliga, i bestämd ordning återkommande, större öfnings-läger, dervid samtliga trupper af alla vapen lemnäs tillfälle att samlade vinna den slutbildningj utan hvilken de icke äro i krig användbare, om ock hvarje vapens serskilda hildning vore ändamålsenligt ordnad och tillbörligen vårdad.
Om Instruktions-kompagnier vid Indelda Infanteriet.
Då erkännas måste, att befälet vid så väl indelda infanteriet som cavalleriet har lika och all möda ospard att bibringa truppen all den duglighet i tjensten, som är möjlig att vinna med de vapenöfnings-tider och tillfällen, som under nuvarande förhållanden ega rum; så är det betydliga företräde härutinnan, som indelta cavalleriet eger framför infanteriet högst anmärkningsvärdt, helst då i betraktande tagas de större svårigheter, som möta vid en kavalleri-trupps danande, dervid omsorgerna måste delas och lika egnas ryttaren och hästen.
Men denna märkliga skiljaktighet är lätt förklarad.
Indelda kavalleriet har under många årtionden haft exercis-squadroner, vid hvilka rekryt- och remont-bildningen drifvits och kunnat drifvas med den omsorg, att ingen karl eller häst behöft insättas i ledet, förr än de vunnit den utbildning, som dertill erfordras; hvaremot indelda infanteriets rekrytundervisning, i saknad af de mot exercis-squadronerna svarande instruktionskompagnierna är inskränkt till korta, på flera år fördelade, och i det hela otillräckliga rekrytmöten, hvaraf följden blifver, att rekryten måste insättas i kompagniet i halfbildadt tillstånd, som sedan under hela dess tjenstetid fortfar och såmedelst inom indelda infanteriet underhåller ett allmänneligt rekryttillstånd, i trötts af befälets nitiska bemödanden, att under regementsmötena afhjelpa hvad som, i brist af nödig öfningstid under rekryt-bildningen blifvit försummadt, och hvarigenom än vidare den lika väsendtliga olägenhet uppkommer, att en betydlig del af den i alla fall korta regements-mötcstiden måste ryckas ifrån sitt egentliga ändamål, som är truppens utbildning och fullkomnande för krigstjensten.
Bil. N.o i till Kongl. Maj. ts Prop. 1847, klaf t. 1. 3 18 Behofvet af instruktions-compagnier vid iadelda infanteriet är således obestridligt och fråga kan endast blifva: huru lång tid rekryten bör vid instruktions-kompagniet qvarstanna för att vinnna den bildning, som fordras för att kunna såsom stamsoldat ingå i kompagniet.
Rekryt-undervisningens längd är olika i olika länder, allt efter folkens större eller mindre fallenhet och bildbarhet, den längre eller kortare garnizonstjenst, som i de skiljda länderna följer omedelbarligen efter rekryt-undervisningens slut, samt de större eller mindre fordringar, som ega rum, men kan i allmänhet antagas vara ifrån 4 till 6 månader.
Yid svenska indelda infanteriet, der rekryten efter slutad rekryt-under visning icke ingår i garnizonstjenst, utan måste hemta sin vidare utbildning i yrket vid de årliga korta regementsmötena, borde således ingen inskränkning i rekryt-undervisningens längd ega rum, emot hvad i andra länder öfligt är.
Men då erkändt är, att svensken i allmänhet eger en serdeles håg och fallenhet för krigsyrket, så torde rekryt-undervisningen vid indelda infan teriet kunna utah fara bestämmas till 3 månader, dock under förutsättning, att befälets antal vid instruktions-kompagniet icke otillbörligen inskränkes, att tiden flitigt och omsorgsfullt användes, att krigstukten håller jemna steg med vapenöfningarne, samt att allvarlig eftersyn från öfverbefälets sida icke uteblifver.
Om Regements-möten.
Af hvad ofvanföre är anfördt synes, att årliga vapenöfningarnes längd inom Tyska arméerna vanligast anses böra vara 30 dagai’, oaktadt manskapet vid början af sin tjenstetid fått fullkomna sin bildning under en längre tids garnisonstjenst.
Svenska indelta armeen, som icke eger tillfälle till sådan tjenstgöring, borde således hafva minst lika långa årliga vapenöfuingar som dessa arméer; men som manskapets hela tjenstetid vid indelda armeen är längre än vid Tyska arméerna i allmänhet, så torde regements-mötena, hvilka efter förutgångna 14 dagars befälsmöten, enligt nu gällande författningar, böra påstå 17 dagar, icke behöfva förlängas, ehuru sådant vore önskligt och ©tvifvelaktigt skulle väsendtligt bidraga att öka arméens tjenstbarhet.
Yid detta tillfälle bör anmärkas, att enligt Konung Carl XLs förordnande 1680, hölls vid hvart indeldt regemente årligen: 1 Regementsmöte i 14 dagar 12 kompagni-möten, 1 i hvarje månad, ä 1 dag .... 12 — Summa 26 mötesdagar.
19 hvartill kom march-dagar till och ifrån regements-mötet, i medeltal 6 dagar likaledes till kompagnie-mötena fram och åter . . 24 — 30 march-dagar. tillsammans 56 dagar, under hvilka trupperna årligen voro uppkallade, samt i tillfälle att erhålla öfning och disciplin, oberäknadt de s. k. kyrkovalls-excer cerin gar, hvilka på chefernes eget föranstaltande anställdes.
Man har i sednare tider trott sig böra ogilla de många och korta kompagni-mötena, men dervid glömt, hvilket vigti gt medel de voro till krigsmannens vänjande vid ordning och lydnad.
Landstigningen på Seeland, slaget vid Narva, öfvergången af Duna in. fl. ärofulla krigsföretag, lemna de mest lysande hevis på armeens då egangande hildning, frukter af Carl XIs ordnande snille.
Efter 1721 års fredsslut inskränktes kompagni-mötenas antal från 12 till 2 å 3, hvarigenom den årliga excercis-tiden minskades från' 26 till 16 å 17 dagar, och march-dagarne från 30 till 10 å 12, så att soldaten i stället för 56 dagar blott var 26 ä 29 dagar uppkallad oell i tillfälle att vinna öfning och disciplin.
För befrielsen från de öfriga kompa gni-mötena erlade manskapet en viss kontant afgift lill den s. k.
Generaljörråds-Cassan.
Så fortgicks under 20 fredsår.
Man köpslog med soldaten om mötens hållande eller icke.
General-Förråds-Cassan förkofrades, men soldat-bildningen aftog i samma förhållande, tills 1741 års krig med Ryssland utbröt, som sorgligt ådagalade följderna af detta förfarande: nederlag och neslig fred.