Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Endast den juridi- ska banan blef stangd for dem, till och med om de siflagga juridiska examina.
Professor i slaviska litei.a !ure~ vid universitetet i Eo- logna &amp; r fru Malvina Ogonowska.
Grekland.
En petitbn till förmåla f8r de ofe~ttliga $icIcs7co- lorna har blifvit inlernoad till den grekiska kammaren.
Denne peti- tion har erhallit 2,850 underskrifter.
Stockholm, N:r 1 (368) Prenumerationspris Fredagen den 4 januari 1895. pr år: I d u n ensam _ kr.
5 I d u o s Modet, fjortondagsuppl.
» 5 Iduns Modetido., månadsuppl.
» 3 Barngaideioben » 3 - Byrå i Klara Södra K y r k o g.
16, 1 A l l m telef.
Redaktör och tr. P r e n u m e r a t i o n åker å a l l a post- anstalter i r i k e t utglfvare: FRITHIOF HELLBERG.
Redaktionssekr J Nordling.
helgfri Tryckeri Aktiebolag 8:de årg.
Lösnummerpris 1 5 öre (] ösn:r endast för kompletteringar) Annonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser » 25 ö r e för h v a r j e p å o ö r j a d t tiotal stafv.
U t l ä n d s k a a n n o n s 70 ö r e p r n o n p.
Hon var aderton år o c h, redan innan hon fyllt dem, hade hon stått brud.
D å var det som jag först gjorde hennesbe- kantskap, på den glada tid när ungdomens dagg låg på lifvet kvar, o c h, antingen det nu var endast medfödd hjärtegod- het eller att därtill k o m en omedveten sträfvan att häfda denna nyvunna fru- värdighet, i hvilken h o n kanske ännu i c k e kände sig säker, allt nog hon omfattade mig m e d ett slags moderligt beskyd- dande välvilja, s o m gjorde att j a g, ehuru fyra år äldre o c h på den tiden » magister för pojkar », själf kände mig inför henne som en skolpojke.
D e t vardt emellertid upp- slaget till en vänskap, som vuxit sig allt starkare m e d åren, o c h s o m i detta jubelfesternas tidehvarf skulle ha kunnat fira j a g vet ej hur många sådana.
H v a d man i bygden visste o m henne kunde j u då ännu ej vara så m y c k e t o c h rörde snarare hennes släkt än henne själf.
H o n var f ö d d den 27 september 1837, hette m e d sitt flicknamn Ma- thilda Lovisa Jakobina Stenhammar o c h var dot- ter till kyrkoherden i R i - singe af Linköpings stift, fil.
o c h teol. doktorn Bla- thias Stenhammar, samt tillhörde sålunda en ätt, s o m i början af detta år- hundrade gjort sig vida känd för vittra idrotter.
Så hade farbrodern Johan, ännu ej tjuguåttaårig, blif- vit en af de A d e r t o n, o c h doktor Mathias själf hade tre gånger vunnit pris i Svenska A k a d e m i e n, däraf en gång för psalmer, s o m till större delen funnit plats i vår nu gällande svenska psalmbok.
Efter i S t o c k h o l m fullbordad uppfostran hade fröken, eller s o m man då ännu sade, mademoiselle Sten- hammar på sommaren 1855 gift sig m e d fil.
doktor Carl J L.
Lönnberg, som till sin grad drifvit be- römliga studier i nordiska språk o c h botanik, o c h det unga paret hade där- efter slagit sig ned på fädernegården Ringstad, en knapp half mil nordväst från N o r r k ö p i n g.
I detta äktenskap föddes söner och döttrar o c h, som det brukar gå i sådana fall, hafva nu efter en mans- ålder de flesta af dessa, somliga för länge sedan, flugit ut ur boet, så att föräldrarne åter äro nästan lika m y c k e t hänvisade till hvarandra, s o m när de hand i hand började sin gemensamma vandring.
Ack, blott en droppe är ett år, Ett stänk i hafvet, Så lätt begrafvet Bland tidens böljor utan spår.
Men evighetens bilder segla Pa böljans rygg, Och ljus och trygg Ses himmelen i tidens haf sig spegla.
Frithiof Sådana äro i största korthet de yttre dragen af ett lif, som haft sina viktigaste bemärkelse- dagar inom hemmets värld.
M e n huru gick det till, att fru Lönnberg vardt författarinna?
R e d a n i tidigare dagar hade visserligen hen- nes omgifning tyckt sig märka, att hon egde en viss grad af fantasi, dock att den var så rik, att däruti skulle kunna ligga möjligheten till den lifliga författareverksamhet hon sedan utvecklat, det var visst hvad man då för tiden minst vågade ana.
Men elden slumrar i flintan, tills stålet slår an m o t henne, o c h ett sådant anslag k o m här i sinom tid, om än oväntadt hårdt.
Så säger Shakespeare: Sweet are the uses of adversity, Which, like the toad, ugly and venomous, Bears yet a precious jewel in Ms head, eller m e d Hagbergs tolkning: Ljuf är den nytta oss beskärs af motgång, Som, liksom paddan, stygg och giftbemängd, Dock bär en rik juvel uti sitt hufvud.
* Häruti ligger förklaringen till att år 1873 man för första gången fick se en dittils obe- kant signatur — th —, som sedan till vänners o c h bekantas stora öfverraskning visade sig be- tyda M a t i l d a Lönnberg.
D e n f ö r e k o m då under ett i tidskriften » F ö r r o c h N u » intaget stycke Be Fredlöse; samma år bragte Ragnfast Mårsson, en forntidsbild; o c h därefter k o m m o i snabb f ö l j d: Kåre i Miklegård, en fortsätt- ning af Ragnfast Mårsson; Gunnel, saga o m ett drömlif, 1875; Spridda blad från skären, teckningar från fantasien o c h verkligheten, 1876; Folksagans vandringar, prisbelönt i Sven- ska Familj-journalen 1876; Ur lifvet i skogs- bygden, minnen o c h berättelser, 1881; Onkel Gasimirs hem, 1882; Syrendoft o c h f e m an- dra berättelser, 1888; Sigtrygg Torbrandsson, en bild från Sveriges forntid, belönt m e d Fred- rika-Bremer-förbundets stora pris 1892.
D e s s u t o m har hon skrifvit en mängd större och mindre uppsatser o c h följetonger i tidnin- gar, kalendrar o c h tidskrifter, hvaraf här en- dast m å anföras Grufblomstret, en skärgårds- berättelse, i Svensk Kalender 1885; Rosa sem- perflorens, på samma ställe 1889; samt Episo- der ur en målares lif, som följetong i N y a Dagligt Allehanda 1887 o c h 1888.
I denna sistnämnda tidning hade ursprungligen äfven » R a g n f a s t » o c h » K å r e » förekommit på samma sätt under strecket.
Fru Lönnberg har således, som man ser, ett ganska stort litterärt bagage, som äfven vid åtskilliga tillfällen rönt erkännande att vara till sin art utmärkt, o c h ändock är hon på somliga håll så föga känd, att i fjor eller förfjor en anmälare af Sigtrygg uppenbarligen tog henne f ö r en nybörjarinna o c h i sin vänlighet gaf några välmenta råd till » den unga författarin- nan ».
E n så grof blunder är j u ägnad att väcka löje, men på samma gång pekar den dock hän på det ledsamma faktum, att litterär granskning stundom öfvas af ganska omogna personer, ty af en kritiker har man väl ändå rätt att fordra större både person- o c h sak- kännedom än af den förste bäste bland den läsande allmänheten.
M e n ett faktum är det nu verkligen i alla fall, att fru L ö n n b e r g ej blif- vit på långt när så känd s o m hon förtjänat.
K a n s k e har detta till en början i någon mån * » Som ni behagar, II, 1. berott af signaturen, som icke var rätt lyckligt v a l d; den var ej fyllig nog, den sade ingen- ting o c h, hvad värre var, den kunde vid utta- landet lätt bli vilseledande: var det — t h — eller — th eller Th — eller kanske T.
H * K o r t sagdt, den var ej en sådan, som m e d ens slår an o c h fäster sig i minnet.
Sedan k o m » d e t unga Sveriges » anlopp med buller o c h bång, som under några år tilldrog sig den mesta upp- märksamheten på litteraturens område, o c h, last but not least, kan något godt k o m m a från landsorten?
P å den frågan haf va våra älsk- värda stockholmare i alla tider fått vältaliga svar, m e n ändå göres den alltjämt.
F ö r nu- tiden kan det vara nog att hänvisa på sådana namn som Helena N y b l o m, Ernst A h l g r e n, Selma Lagerlöf, R u s t Roest, Gustaf Fröding, förutom många andra o c h bland d e m, s o m sagdt, äfven Mathilda Lönnberg.
O c h det är otvif- velaktigt en m y c k e t g o d sak, att icke här, som t. e x.
i Frankrike o c h Danmark, all vitter al- string söker sig upp till hufvudstaden o c h frodas endast inom dess hank o c h stör m e d fara för att urarta på hvarjehanda sätt.
Berättelserna behandla, som vi hafva sett, både forntid o c h nutid.
D e af det förra sla- get ådrogo sig från början stor uppmärksam- het redan af den grund, att själfva arten är så vansklig, i det den knappt tillstädjer något medelmåttigt, utan lämnar författaren som alter- nativ att antingen lyckas riktigt bra eller o c k alldeles misslyckas.
W a l t e r S c o t t är den hi- storiska novellens fader, som än i dag står oöfverträffad, knappast upphunnen af en Man- zoni eller D e V i g n y; men för den ende W a l - ter Scott, huru många dåliga kopior eller rena karrikatyrer har man i c k e l Saken är den att Scott var en ej mindre grundlig vetenskapsman än glänsande berättare, o c h detta är det för- nämsta o c h oeftergifliga krafvet, att för att kunna skrifva historiska noveller b ö r man först och främst vara historiker o c h därjämte b e - gåfvad m e d tillräcklig stark fantasi för att skapa gestalter, de där röra sig icke s o m doc- kor, utan som fullblodiga, o c h lifslefvande per- sonligheter.
Dessa båda villkor finnas nu också förenade hos fru L ö n n b e r g; men, kan man fråga, huru hade hon blifvit historiker?
H u r u hade hon kunnat lefva sig så in i vår forntid att hvarenda detalj är fullt korrekt o c h i c k e ger ens den sakkunnige mannen af facket an- ledning till anmärkning?
D e t är hennes hem- lighet; dock tyckes den förmodan ligga nära till hands, att under den första tiden af sitt äktenskap hon fattat intresse för nordisk forn- kunskap, s o m j u var ett af hennes mans älsk- lingsämnen, o c h att med hans ledning hon vun- nit dessa förvånande insikter, s o m länge gjort att man ej kunde ana, att under märket — th — dolde sig en kvinna.
Ä f v e n hennes stil bär spår af dessa källstudier; den är nämligen ovan- ligt ren o c h helsvensk samt har emellanåt, där det så bär till, behållit den gamla sagostilens vändningar, utan att man dock märker något spår af den ängsliga petighet, som annars gärna vill låda vid våra purister.
M e n detta har gett sig själft så, utan att vara » s ö k t », o c h före- faller därför alldeles naturligt.
* Som bekant användes denna signatur i lifsti- den af prof. Tbeodor Hagberg, och äfven de två föregående, måhända till och med märket — t h —, hafva förekommit.
K å r e i Miklegård spelar, såsom redan titeln angifver, i Konstantinopel, där bokens hjälte blir höfding för väringarne o c h har ett m y c k e t äfventyrsrikt lif; men eljes är scenen för fru Lönnbergs noveller förlagd till det fagra Öster- götland o c h särskildt till denna tjusande R i - singebygd, dit hennes tidigaste barndomsminnen gå tillbaka, o c h s o m hon skildrar m e d sådan innerlighet.
Man vet, att Théophile Gautier var målare, innan han blef författare, o c h att, sedan han g e n o m en ögonsjukdom måst upphöra att måla, han vardt den franska romantikens ypperste kolorist, hvars skildringar äro verkliga färgrika taflor; på samma sätt sitter äfven i fru L ö n n b e r g en målarinna, s o m icke blott smyckat hemmet m e d vackra alster af denna sin konst, utan s o m har kvar de äkta målar- tagen, äfven när hon får pennan i hand i stället för penseln.
O c h hon målar lika förträffligt både land o c h sjö, det vida fradgande hafvet o c h den mörka hemlighetsfulla skogbygden eller Glans täcka stränder.
H o n har en djup natur- känsla, o c h som ett prof däraf såväl som af hennes konst må här meddelas några af de verser, i hvilka hon sjunger sitt farväl till skä- ren efter en där tillbragt sommar: Jag satt i tankar kvar där hela natten och lyssnade ännu till vågens - suck och bladens fall uti den frida lunden, där ek och björkar stå i höstlig färg och böja sina kronors rund och hviska.
Men nattens timmar skrida mer och mer — se, huru solen sig i hafvet badar — det glänser rödt, nu himlen ock tar färg, dess matta glans förbyts i gyllne lågor, och vinden väekes — • länge nog den sof vid andra strand, nu är den åter vaken.
Den ilar hän utöfvor hafvets slätt och bjuder upp till dans i morgonstunden hvar hafvets tärna, hvarje blåögd våg.
Se, hafvets döttrar lyfta sina slöjor, det hvita skummet syns på böljans topp, och seglen svälla upp af morgonbrisen och skeppen sväfva fram på hafvets ban.
Se, båtar ila fram utöfver djupen att bringa hem de lagda nät och garn.
N u fyren släckes, ty på himlen lågar i mäktig strålglans solens gyllne vagn.
Jag vet det väl — hvarföre söka teckna med bläck och penna hvad som ögat ser?
Hvem kan väl måla blomstrens färger friska, den mörka skog och så den ljufva lund, det djupa hafvet med dess alla under, dess klara böljor och dess musslors mängd, dess gröna skogar, hvari fisken vandrar så tyst framåt i stora silfverstim, och där så många drömda väsen slumra och skymta fram för fantasin ibland?
Hvem kan väl måla klippan där i svallet af bränningen, som brusar ständigt hvit?
Hvem kan väl tälja också allt, som röres, i folkets sinnen?
Hvem dess männers mod, dess kvinnors vänlek?
Flickor, vilda rosor I växen lika invid hafvets strand.
— Hvem kan väl — och ändå jag vill försöka att måla utan saft och utan färg.
Säkert skall mången m e d mig anse, att redan i denna profbit finnes tillräckligt både saft o c h färg för att jäfva innehållet i sista raden.
D e moderna novellerna torde snarast kunna jämföras m e d de tyska » b y h i s t o r i e r n a », som först k o m m o till heders genom A u e r b a c h.
Oftast är det en folksägen, hvilken, så att säga, bil- dar varpen eller ränningen, medan författarin- nans fantasi lämnat inslaget i den romantiska konstväfven, eller, som hon själf säger på ett ställe, hon upprepar berättelserna icke med sin
sagesmans egna ord, utan så som de föddes för hennes inbillningskraft g e n o m hans ord.
Så uppstår ett författarskap, som visserligen ej har m y c k e t gemensamt m e d den grofva realism, för hvilken Z o l a är den representative mannen, men s o m ändock inrymmer nog verklighet, för att framställningen skall af läsaren kännas s o m sann.
Men visserligen får man då icke hylla den satsen, att.
endast det fula är sant, ty för det fula finnes på det hela taget ingen plats i fru Lönnbergs diktning.
Denna kan någon gång- vara litet hemsk, såsom i » E f t e r långa å r » o c h » H v e m var h a n?
», m e n det hemska ligger då i själf va den begagnade folksägnen o c h efter- lämnar i c k e något obehagligt intryck.
E n skapelse af alldeles eget slag är Onkel Casimirs hem, hvartill man hos oss knappast torde kunna uppleta!
något motstycke.
D e t är en liten bit r o k o k o från en svensk landsorts- stad, målad med dämpade färger o c h af den mest intagande verkan, ett stycke gammalt Sévres, hvars dekoration tolkats i ord.
Trots det att denna pjäs i c k e erhållit något pris eller annan mention honorable, tvekar jag f ö r min del icke att sätta den högst af alla författarin- nans alster med moderna ämnen.
D o c k — man återkommer j u alltid till sin första kärlek, o c h så har äfven fru Lönnberg vändt tillbaka, i c k e så långt s o m till vikinga- tiden eller brytningen mellan hedendom o c h kristendom, men till Sveriges medeltid, s o m väl o c k erbjuder ett rikare o c h mångsidigare innehåll, mera att göra af.
A t t o c h huru hon lyckats därmed, är allmänt bekant, o c h ett en- hälligt o m d ö m e af så kompetente domare som de, hvilka haft sig prisfrågans afgörande an- förtrodt, skall nog biträdas äfven af Iduns lä- sarinnor.
O m således man kan lyckönska för- fattarinnan till det vunna priset, så har dock vår svenska litteratur säkerligen gjort en ännu större vinning.
L å t o m oss hoppas, att denna vinning äfven skall blifva varaktig, o c h att, såsom det gått i D a n m a r k med Bernhard Se- werin Ingeman, äfven i vårt land många kom- mande släktled skola glädjas åt » Fru Holmfrid » samt lära sig att i kärlek o c h vördnad vårda namnet Mathilda L ö n n b e r g.
Edvard Lidforss.
# skogens skymmande tempelsal, där mossan är mjuk, där luften är sval bland furornas pelargångar, där möter du mig, du skogens rå; vi sitta vid tjärnens strand, vi två, och i drömmars nät du mig fångar.
Bin blick är som skogssjön dunkelklar; din barm lik en näckros vaggas bar; ditt hår öfver skuldrorna svallar; så sällsamt blek din lena kind som töcknet, som böljar för kvällens vind mellan myrens tofviga tallar.
Och skogens vilddjur sig smyga fram emellan snåren bak sten och stam.
De komma som goda vänner, och ulfven blickar ej lömskt med hot, men kryper fägnande till din fot: dig väl sen gammalt han känner.
Och granarna susa sitt dystra sus, och stjärnorna tända sitt matta ljus, och skogens stämmor de klaga.
Jag hvilar mitt hufvud invid din barm; du lindar omkring mig din mjuka arm och hviskar mång underlig saga.
Jag lyss till ditt veka hjärtas slag och ser, hur ett ' stilla svårmodsdrag lätt skälfver kring läppar fina.
Då gripes af längtans ve mitt sinn '; då är det, som ville jag somna in för evigt i armarna dina.
Från bygden till vildmarkens ensliga trakt med sånger af dunkel trolldomsmakt att ditt bräddade guldhorn tömma du dårande lockar, du skogens rå.
Vi mötas i skymningens stund, vi två, i skogens djupaste gömma.
Edu.
§ a l a t m o s f ä r.
å l ä n d a n d e ljus o c h b l o m d o f t, sprittande d a n s m u s i k, strålande ö g o n o c h leende munnar.
F r i s k a skönheter i förtjusande toa- letter, o m s v ä r m a d e a f eleganta kavaljerer.
F e s t s t ä m n i n g p å allas ansikten, s k ä m t o c h g l a m, o c h ö f v e r det hela — » flirtation ».
H e l a luften är l i k s o m impregnerad d ä r m e d!
M a n anar den i alla v i n k l a r o c h vrår, b a k o m g r a c i ö s t fläktande solfjädrar o c h, framför allt, b a k o m d e v ä n l i g t diskreta a f d e l n i n g s s k ä r m - arne, h v i l k a t y c k a s e n k o m s k a p a d e för detta ändamål.
D e t råder endast en m e n i n g o m d e n n a b a l; det är d e n bäst arrangerade o c h mest ani- merade under hela s ä s o n g e n.
O c k s å skiner värden a f belåtenhet, o c h värdinnan är idel leenden.
D e t finns v ä l k n a p p a s t ett e n d a anlete, öfver h v i l k e t det i c k e l i g g e r solsken i kväll, ty h v e m kan u n d g å att r y c k a s m e d a f den a l l m ä n n a m u n t e r h e t e n?
— D e t kan t y c k a s så för en y t l i g betraktare!
F ö r h o n o m, den tyste, u p p m ä r k s a m m e iakttagaren, b v i l k e u från sin u n d a n g ö m d a v r å b l i c k a r ut ö f v e r salen, förefaller detta slags solsken l i k a k a l l t o c h o v e r k l i g t s o m det b l e k a elektriska ljuset, j ä m f ö r d t m e d det v e r k l i g a, v a r m a, lifgifvande solskenet.
H v i l k a glimtar a f d e mest ut- tråkade miner, har han i c k e u p p f å n g a t i obevakade ögonblick!
H u r lura i c k e leda o c h a f s m a k u n d e r den glatta, k o n v e n t i o n e l l t uppsluppna ansiktsmasken!
Hur många s v i k n a f ö r h o p p n i n g a r, r a m l a d e illusioner, k v a l - f y l l d a hjärtan a n a r han i c k e b a k o m d e mer o c h m i n d r e stereotypa leenden, h v i l k a han ser d y k a u p p b l a n d det h a f a f ansikten, s o m ständigt hvirflar f ö r b i h o n o m efter valsens toner!
U n g d o m o c h glädje p l ä g a j u vara tvänne m e d h v a r a n d r a o u p p l ö s l i g t förenade b e g r e p p.
U n g d o m finns här n o g a f — hans b l i c k glider b e u n d r a n d e ut öfver så m y c k e n ung- domsfrisk fägring — men hvar finns den äkta, okonstlade glädjen?
F ö r hans ö g o n hvilar det n å g o n t i n g ansträngdt maskinmässigt, nå- g o n t i n g t r y c k a n d e ö f v e r det hela.
Luften blir h o n o m m e d ens för tung i det m ä n n i s k o u p p f y l l d a, upphettade, stora rummet, o c h han går tyst ut därifrån.
D e n lille gråhårsmannen m e d den k l o k a, v a k n a b l i c k e n passerar o b e m ä r k t g e n o m d e öfriga nästan t o m m a r u m m e n i den eleganta våningen.
A l l r a längst in finner han ett in- b j u d a n d e litet g e m a k, där en a n g e n ä m, matt- r ö d halfdager härskar, d u b b e l t v ä l g ö r a n d e efter det nästan f ö r b l i n d a n d e elektriska ljuset därute, o c h dit d a n s m u s i k e n endast dä o c h d å s v a g t intränger.
H a n ämnar j u s t slå sig till ro, för att njuta a f lugnet o c h tystnaden härinne, d å han varseblifver, att h a n ej är ensam.
T i l l hälften d o l d b a k o m en s k ä r m, skönjer han en smärt, h v i t k l ä d d gestalt, o c h d ä han träder närmare, igenkänner han med f ö r v å n i n g sin egen niéce.
H o n sitter djupt böjd öfver ett p r a k t v e r k, h v a r a f hon i den här r å d a n d e s k y m n i n g e n i själfva verket ingenting ser.
» Sitter d u här så ensam, min lilla S o n j a?
» — » Å h, är det d u, o n k e l!
» svarar h o n m e d en ton a f lättnad.
H o n har sett u p p o c h, ehuru h o n b l i x t s n a b b t åter sänkt b l i c k e n, har han l i k v ä l hunnit uppfatta, att de k l a r a ö g o n e n äro tårfyllda.
Ä r detta grämelse öfver att hon blifvit f ö r s m å d d, stackars liten?
K n a p p t har d e n n a tanke hunnit k o r s a hans hjärna, förrän han ö g o n b l i c k l i g e n säger: » V ä r d i g a s stolts j u n g f r u n med sin g a m l e f r ä n d e?
» tråda en dans » T a c k, o n k e l, så snällt a f d i g, » svarade hon s k ä l m s k t leende, » m e n det offret vill j a g ej ta ' e m o t!
V i l l d u i c k e i stället engagera m i g till en » k o n v e r s a t i o n s d a n s » här i n n e?
D e t s k u l l e j a g finna bra m y c k e t r o l i g a r e.
» D å slår h a n sig n e d v i d hennes sida o c h stryker ö m t hennes h a n d m e d b l i c k e n fäst p å hennes ansikte: » H v a d a n dessa bedröfvelsens spår p å eljes så g l a d a flickas a n l e t e?
» min » Äh, dårskap bara det är ingenting att af mig. » tala o m, » M e n o m j a g nu vill veta d e t?
» » A c k, det är j u ingenting, säger j a g d i g!
» E n liten p a u s, o c h så utbrister h o n plöts- ligt m e d häftighet: » D e t är blott d e n n a — — — denna förskräckliga kyla, j a g icke kan tåla. » ' » H v e m behandlar dig kyligt? » » I n t e m i g särskildt • — • — — det är nå- g o n slags a l l m ä n k y l a — — — den ligger visst i luften v i d sådana här tillställningar. » » F ö r k l a r a d i g tydligare, mitt b a r n.
» » J a, o m j a g blott k u n d e, men d e t är en så d u n k e l o c h flyktig k ä n s l a, att den viker ifrån m i g, d å j a g vill f ö r s ö k a k l ä d a den i ord, o c h d e n u p p l ö s e r sig till ett intet, d å j a g tror m i g nästan k n n n a gripa den m e d handen.
» J a g kan ej f ö r k l a r a, h v a r f ö r j a g från alla baler s k a l l m e d f ö r a ett i n t r y c k a f d j u p nedslagenhet.
A l d r i g känner j a g m i g så tröstlöst, öfvergifvet e n s a m s o m midt i b l a n d den f e s t k l ä d d a skaran, o c h aldrig erfar j a g en sådan b e k l ä m n i n g s o m m i d t under det u p p s l u p p n a skämtet o c h g l a m m e t rundt o m - kring m i g.
J a g måste g ö r a v å l d p å m i g för att i c k e brista i g r å t!
H e l a tiden har j a g en f ö r n i m m e l s e af, att a l l d e n n a föregifna munterhet är ihålig o c h k o n s t l a d.
D e t före- faller mig, s o m o m alla, l i k s o m g e n o m en ty3t inre ö f v e r e n s k o m m e l s e, t y c k a s täfla o m att g r u n d l i g t g e n o m i s a hvarandra, utan att d o c k en yttre utsökt höflighet p å minsta vis kränkes däraf.
D e t är m i g emellertid en omöjlighet att utforska anledningen till, eller d e närmare beståndsdelarne a f detta stoftfina,
i s k a l l a n å g o t, s o m o u p p h ö r l i g t stöter sig till- hvarje andedrag insupa?
b a k a från skulle erfordras mikroskopets alla dessa artigt l e e n d e m ä n n i s k o r.
mig ifall till särskilja åtskilliga af blott k o m m e stoftfina partiklar, kan j a g dock, tack från främlingar, men det som min del visa s a m m a k y l i g a sätt.
mig med en vore jag dem de mina vänner D e k u n n a g å förbi så kall o c h l i k g i l t i g min, s o m vildt vara främmande, så frånvarande, ens b e m ä r k a min tillvaro.
att de hufvudsakligaste öfver hufvud i bland dem.
balatmosfären vägande mängd vore de icke kunde föiblifva så om någon, fullt som sig inandas själf.
den, Med och de den- bedöfvaude blomsterdoften berusande m e d det under dansen u p p h v i r f så känner l a u d e d a m m e t b l a n d a sig o ä n d l i g t fina atomer det är d e m totalt lik- svar, att m a n t y d l i g t märker deras u p p m ä r k - samhet v a r a riktad p å annat af fiärd afund och lättsinne, behagsjuka, fåfänga, o c h framför allt a f sjalfviskhet — begär att ö f v e r g l a n s a h v a r a n d r a — o c h mera d y l i k t, håll.