Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer framlägga en utredning af de kyrkliga förhållandena inom riket, samt, c) om sådant visar sig vara af behofvet påkai adt, framställa förslag angående de vilkor, under hvilka å orter, der främmande trosförvandter till större antal förefinnas det må tillåtas dem att bilda egna församlingar, äfvensom angående det förhållande till Svenska samhället, hvari medlemmar af sålunda uppkommande, i riket erkända
Dissenterförsamlingar böra ställas."
Deremot har Herr Rosenqvist yrkat antagande af en sä lydande Dissenter-lag. t?§ 1.
Dissenter eller sådane, som bekänna Christi lära, utan att vara medlemmar af Stats kyrkan, hafva fri offentlig religionsöfning inom Grundlagarnes, Allmänna lagens och sedlighetens gränser, och kunna bilda församlingar under ledning af egna prester eller föreståndare. § 2.
Nämnde prester eller föreståndare böra, innan de i sådan egenskap erkännas, för den civila myndigheten på stället styrka, att de af vederbörande samfund äro antagna, samt derjemte till samma myndighet ingifva en skriftlig ed eller försäkran, att de i sin befattning vilja och skola ställa sig
Statens alla lagar till efterrättelse samt vara sina pligter mot samhället trogne
De skola nöjaktigt föra de protokoll, som af Kongl. ilaj:t anordnas, samt framlägga dem, när sä fordras, för vederbörande myndighet.
Vid hvarje års slut böra de till vederbörlig auktoritet ingifva förteckning uppå församlingens medlemmar samt de under årets lopp ingångna äktenskap, äfvensom nativitets- och morfalitets tabeller.
De äro derjemte förpligtade alt utfärda attester och meddela öfverheten upplysningar rörande sina församlingar i likhet med hvad Stats kyrkans prester åligger. § 3.
Dissenter äro frikallade från andra utskylder till Stats-kyrkan och dess tjenstemän, än tionde samt de vid egendomar, hvaraf de kunna vara i besittning, häftande afgifter eller pålagor. § 4.
Innan någon byggnad för Gudstjenst af
Dissenterförsamling begynnes, skall det anmälas för vederbörlig civilmyndighet på stället.
Allmän Gudstjenst må icke hållas för slutna dörrar.
För öfverträdelse af någon af dessa bestämmelser straffas preslen, föreståndaren eller den, som vid sammankomsten hållit föredrag, med böter från 5 lill 50 Riksdaler.
Lag-VIskotlets Betänkande N:o 21. H § 5.
Dissenter, antingen de tillhöra en ordnad församling eller icke, böra för pastor loci anmäla barns födelser och dödsfall inom en månad sedan de hafva inträffat, vid vite af 20
Riksdaler för hvar vecka anmälningen derefter uteblifver.
Vid anmälandet af barns födelse skall barnets födelsedag, kön och namn, äfvensom dess föräldrars namn uppgifvas.
Dissenter, som tillhöra en ordnad församling, böra derjemte inom tre månader, vid samma ansvar, för sin egen prest eller föreståndare anmäla såväl barns födelse och dödsfall, som ock ingångna äktenskap. § 6.
Äktenskap emellan
Dissenter stiftas med laga kraft blott derigenom, att för närmaste
Domhafvande på det ställe, der vederbörande man eller qvinna uppehåller sig, upprättas ett dokument, hvari de förklara sig vilja taga hvarandra till äkta.
Förrän detta kan tillslädjas, har berörde embetsman att fordra samma legitimationer, som prest fordrar vid äktenskaps ingående i Stats-kyrkan; dock fordras ingen lysning eller bevis öfver dop och nattvardsgång.
Om det ingångna äktenskapet bör domhafvanden inom 8 dagar göra anmälan hos pastor på stället, der de äktade taga sitt hemvist.
Till följd af ofvanberörde bestämmelse må, vid älagdt vite, från 10 till 100 Riksdaler, ingen vigsel eller annan vid äktenskaps ingående öflig akt företagas, innan äktenskap pä förberörde sätt är stiftadt. § 7. Äktenskap mellan en Lutheran och Dissenter stiftas med Stats-kyrkans vigsel, i hvilket fall dock icke fordras bevis öfver Dissenterns dop och nattvardsgång. § 8.
Rarn af äkta makar, af hvilka den ene tillhör Stats-kyrkan, anses hörande till denna, så framt löräldrarne ej afgifva en uttrycklig förklaring om motsatsen.
Barn af äkta makar, som begge äro Dissenler, anses icke tillhöra Stats kyrkan, med mindre föräidrarue derom afgifva en uttrycklig förklaring.
Lefva föräldrarne åtskilde eller äro de döde, afgifver den som besörjer barnens uppfostran, giltig förklaring i berörde hänseende.
Sistnämnde regel gäller också med hänseende till oäkta barn, hvars moder ej tillhör Stats-kyrkan.
Förklaringen afgifves för pastor loci och införes i Kyrkoboken. § 9.
Barn, sorn icke skola upfostras i den Evangelisk Lulherska läran, kunna på anmälan fritagas från undervisningen i densamma i de offentliga skolorna, hvaremot Skol styrelsen pä hvarje ställe eger tillse, att barnens undervisning ej heller i afseende på religionen varder försummad. § 10.
De, hvilkas trosbekännelse icke tillåter ed under någon form, afgifve vid de tillfällen, då ed kräfves, löfte eller bekräftelse pä det sätt, som Kongl. Majit bestämmer, hvilket skall anses lika gällande, som om ed af dem varit aflagd.
De, hvilkas trosbekännelse icke tillåter ed i den form, som är bestämd för Stats-kyrkans medlemmar. aflägga den i sådan form, som Kongl. Maj:t bestämmer. § 11.
Ombud eller beställningar i Stats-kyrkan kunna icke uppdragas åt Dissenter.
Lag-Viskottets Betänkande N:o 21. § 12.
De fattigväsendet, skolor eller andra offentliga inrättningar i anledning af vissa kyrkliga handlingars företagande pålagde afgifter böra af Dissenter erläggas i de fall, då berörde kyrkliga handlingar för dem skulle hafva blifvit utförde, så framt de hade varit medlemmar af Siats-kyrkan.
Är någon andel i dylika afgifter tillagd kyrkan eller dess tjenstemän, frikallas Dissenter ifrån att erlägga denna andel.
De med hänseende lill lugnet och hämmandet af industrien under Statskyrkans sön- och helgedagar gällande bestämmelser äro också förbindande för Dissenter. § 14.
Dissenter icke beijena sig af de af Siats-kyrkan inrättade kyrkogårdar, äro de likväl underkastade sundhetspolisens föreskrifter angående begrafningar, gåsom ock öfverbetens närmare bes ämmelse i afseende på valet af begrafningsplats. § 15.
Ingen erkännes i allmänhet hafva utträdt ur Stats kyrkan, förr än den, efter att hafva uppnått myndighetsåldern, har personligen infunnit sig hos vederbörande pastor loci och anmält sitt utträdande till införande i kyrkoboken.
Huruvida i enskilda fall undantag med afseende på åldern eller uppskof med ifrågavarande persons confirmation må äga rum, bestämmes af Kongl. 51aj:t. § 16.
När en Dissenter vill träda öfver till Stats-kyrkan, bör han deröfver vända sig till en kyrkoherde.
För så vidt han icke är döpt, förfares efter kyrkoritualens föreskrifter rörande vuxna personers dop.
I motsatt fall är det tillräckligt, att ifrågavarande person för kyrkoherden i förening med tvänne af hans embetsmedhjelpare i församlingen och en annan tillkallad andelig styrker, att han har tillräcklig kunskap i Stats kyrkans trosläror, samt alt deras intyg derom jemte ifrågavarande persons förklaring att vilja träda öfver till Siats-kyrkan, införes i kyrkoboken. § 17.
Hvar och en, som genom användande af bevekelsegrunder, hvilka stå i strid med allmän sedlighet, genom löfte om timliga fördelar, bedrägliga medel eller hotelser söker att bringa någon öfver från en trosbekännelse till en annan, blifver, så vidt gerningen för öfrigt icke medför högre straff, enligt gällande lag, med böter från 100 lill 300 Riksdaler, och vid förnyad dylik förbrytelse med fängelse från 1 till 3 år eller fördubblade böter belagd, allt efter sig företeende omständigheter och domarens pröfning. § 18.
För så vidt
Grundlagarnes bestämmelse icke medföra undantag, förorsakar den olika Christliga trosbekännelsen ingen olikhet i pligter och rättigheter. § 19.
Genom denna Dissenterlag upphäfvas alla de lagbud, stadgar, författningar, förordningar och förklaringar m. m., hvilka, på ett eller annat sätt, strida emot Grundlagarnes bokstafliga föreskrifter och denna lags innehåll.»
Det är öfver samtliga dessa framställningar, som Lag-Utskottet nu går att meddela utlåtande.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. 13 De söndringar inom Svenska kyrkan, hvlika sednast förflutna årtionden bevittnat, hafva obestridligen i viss mån varit förorsakade af ett djupare religiöst behof, som vaknat hos folket.
Detta behof har vid sträfvandet efter tillfredsställelse dels funnit Svenska kyrkans former för trånga, dels ansett dess lära, i mer eller mindre väsentliga delar, oriktig.
Genom tvenne efter sednaste riksmöte utfärdade författningar, angående rätt att sammankomma tili andaktsöfningar samt lossande af sockenbandet, har dock ett friare utrymme för utveckling af det andliga lifvet inom kyrkan nu mera äfven genom lagstiftningen blifvit öppnadt.
Skiljaktigheterna i fråga om kyrkoordningen och liturgien synas ock alltmer träda i bakgrunden, i samma mån de olika åsigterna i fråga om dogmerna framträda, och dessa påkalla oafvisligen en förändrad lagstiftning i ämnet.
Förslag i sådant hänseennde blef ock, såsom bekant är, vid förra riksmötet af Kongl. Majit förelagdt representationen; men hvarken detta eller ett annat af då varande Lag-Utskott uppgjordt lyckades vittna den i grundlagarne föreskrifna röstöfvervigt för att blifva Kikets Ständers beslut.
Oaktadt den splittring i åsigter, som då hållna diskussioner uppenbara, finner man dock af dem klarligen den mening vara allmän att frågan icke kunde falla, och att lagen i detta hänseende måste förändras.
Det är till nu församlade Ständer, som lösningen af denna fråga gått i arf, — och en sådan lösning kan icke längre utan våda uppskjutas.
I hvilken riktning denna lösning måste ske, kan ej vara tvifvelaktigt.
Den allmänna meningen, understödd af protestantiska trosförvandters anrop jemväl från aflägsna länder och exemplet af lagstiftningarne hos andra folk, hvaribland de öfriga Skandinaviska, visar tydligt den väg, som bör beträdas.
Det är religionsfrihetens stora grundsats, hvars tillämpning måste af lagstiftaren medgifvas, ehuru med den varsamhet i sättet, som hvarje öfvergång i lagstiftningen kräfver och som framför allt påkallas af ett ämne, så ömtåligt som det förevarande.
Man har tvistat derom, huruvida nämnde grundsats redan vore i våra Grundlagar erkänd eller ej, — och det är Regerings-Formens 16 §, som dervid utgjort föremal för olika tydningar.
A ena sidan har man af förhandlingarna inom representationen vid denna §:s antagande funnit lagstiftarnas egen mening klar deruti, att en fullständig religionsfrihet var åsyftad.
Deremot har man å andra sidan, genom att söka historiskt förklara tillkomsten af detta grundlagsbud, trott sig deruti finna endast en bekräftelse på den religiösa frihet, som redan förut, fastän inskränkt, var af lagen medgifven.
Men är väl en bestämd tolkning af nämnde § nödig för lösningen af förevarande lagstiftningsämne ? kan ifrågakomne grundsats, äfven om den ej ligger uttryckt i lagen, anses derföre vara för vårt land främmande?
Sådant får icke antagas; ty begreppet om rätt till forskning jemväl i trosfrågor och deraf härrörande fördragsamhet ligger redan i protestantismens väsende och är samraanväfdt med dess äldsta minnen.
Redan Luthers theser, spikade på kyrkodörren i Wittenberg, inneburo ett plakat om frihet i nämnde hänseende, och Luthers verk bekräfiades med vår störste Konungs blod på slagfältet vid Lutzen.
Det var genom den då förda strid, som vårt fädernesland egde en 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. verldshistorisk betydelse, »väl endast», säger en häfdatecknare, »för ett ögonblick, men nog för ett odödligt minne».
Om den djupa betydelsen af denna kamp och af protestantismens innersla tanke, hvilken ingalunda mä anses främmande för nu väckta fråga, yttrar sig på följande sätt en utaf Svenska kyrkans högst uppsatte, tillika en af Sverges mest frejdade män: »Hvarföre», frågar han,'»stridde och föll Gusta/ Adolf ?
Vi veta det alla: för protestantiska kyrkans bestånd, för den rena evangeliska lära, som vi alla bekänna.
Men hvad innebär denna lära egentligen?
Hvarigenom skiljer den sig ifrån andra?
Visserligen också genom flera, mer och mindre vigtiga, mer och mindre omtvistade lärosatser; men detta är ingalunda hufvudsaken.
För några skolformler, hvarmed de skriftlärde i alla tider kastat boll sins emellau, drager icke en man som Gustaf Adolf sitt svärd, för dylika obetydligheter sätter han icke på spel sitt eget lif och sitt rikes välfärd; och de, som betrakta hans krig från en sådan synpunkt, begripa i sanning ingenting af hans stora och klarsinnade ande.
Utan hufvudsaken i protestantiska trosbekännelsen, den ledande tanken i hela dess lärobegrepp, är ju den, alt ingen mensklig myndighet, ingen mensklig sägen skall binda vår tro, att tanken skall vara fri inom de vidsträckta gränser, som uppenbarelsen utstakat, att forskningen skall släppas lös i alla riktningar, och menskliga förnuftet, som också är en uppenbarelse, ha sin pröfningsrätt oförkränkt.
Denna tanke är mensklighetens stora fribref, den är Guds kungaförsäkran till jorden, den är kristendomens innersta merg och kärna.
Utan den tanken är ingen utveckling möjlig af menniskoslägtets bästa anlag, menniskobildningen står still som ett förruttnadt vatten, eller också öfvergär den endast till ett förfinadt och flärdfull! barbari; och der andens frihet saknas, der kan ej heller någon borgerlig frihet trifvas,,.
En så upphöjd åsigt af den protestantiska lärans betydelse kan ej undgå att finna genklang hos dess bekännare, minst hos det Svenska folket.
Frihet i religöst hänseende ligger således i protestantismens idé : den kände behofvet deraf vid sitt första andedrag, och den kan ej förneka denna frihet, utan att förneka sig sjelf, förneka sitt ursprung, förneka alla sina segrar.
Och så mäktig är denna reformationens grundtanke, att, såsom rätteligen blifvit anmärkt, efter den intet katolskt land funnits i den bemärkelse, som före densamma, — ja, att mer än ett sådant land. i strid mot hufvudprincipen för den kyrka, som kallar sig den enda saliggörande, och med uppoffrande af alla dess traditioner, nödgats medgifva eller åtminstone i lagarna erkänna en religiös frihet, som säkert, om ock långsamt, undergräfver sjelfva denna kyrkas bestånd; ty ingen stor tanke dör bort eller slutar sin verksamhet förr, än han eröfrat verlden.
Att tvifla derpå, vore att tvifla på historien, på sanningens makt. pä försynen.
Man skall härvid kanske fråga: har då Svenska folkets trosbekännelse under dessa tre århundraden icke varit sannt protestantisk, dä dess lagar så skarpt begränsat den religiösa friheten?
Svaret är lätt funnet: dessa lagar hafva tillkommit för att skydda protestantiska kyrkan vid dess första uppkomst emot en ständigt vaksam och öfvermäktig fiende, och de hafva kunnat oförändrade qvarstå endast derföre, att behofvet af deras Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i.
15 förändring först på sednare tider sprungit i dagen.
Man måste nemligen erinra sig att dessa lagar härflyta frän en tid, då den protestantiska läran icke ännu ansågs djupare rotfäslad i vårt land och innan för öfrigt den allmänna meningen ännu hade klart uppfattat allt hvad protestantismen verkligen innebär.
Att ett folk erhåller större fasthet och styrka genom religiös enhet, — liksom krigarnes leder, när en och samma ande lifvar dem alla, — är en obestridlig sanning, som ock finnes antydd i Upsala mötes beslut af år 1593.
Det synes vara från nämnde grundsats, man utgått, då man utbildade lagstiftningen om affall frän den rena evangeliska läran, sådan den finnes stadgad genom Kyrkolagen af år 1686, hvarifrån den infördes i 1734 års lag.
Men med den fria forskningen, som är vår tids lösen, står det ej tillsammans att söka befästa religiös enhet genom kyrkligt tvång, — upprätthålla en gemensam tro genom strafflagens hot, äfven om sådant för öfrigt vore möjligt.
Den fördragsamhet i trossaker, som dock i sjelfva verket utmärker Svenska folket, kanske framför de flesta andra nationer, visar sig bäst deraf, att så snart en större frihet i detta fall hos oss varit af behofvet påkallad, en sådan ock blifvit villigt medgifven.
Så tillerkändes redan i sjuttonde århundradet fri religionsöfning åt de bekännare af den Grekiska kyrkan, som genom fredsslut med Ryssland blifvit Svenska undersåter.
Så tillförsäkrades, genom en Kongl. Kungörelse af år 1741, likaledes fri religionsöfning åt de medlemmar af den engelska och reformerta kyrkan, som nedsatte sig i Sverge, jemte rättighet att, under vissa vilkor, bygga egna kyrkor och i öfrigt åtnjuta alla medborgerliga rättigheter.
Och genom Kongl. Kungörelsen den 24 Januari 1781 förunnades religionsfrihet jemväl åt öfriga kristna trosförvandler, som hit inflyttade; och icke blott allmänt medborgerliga, utan i viss mån äfven politiska rättigheter blefvo dem beviljade.
Genom sistnämnde författning går en flägt af högsinthet, som ej lefunar rum för något tvifvel derom, att samma frihet i trossaker äfven skulle blifvit utsträckt till rikets öfriga innebyggare, i händelse behofvet deraf varit lika trängande då som nu.
Emellertid voro, genom anförda stadganden, enahanda rättigheter tillerkända äfven de främmande trosbekännarnes här i riket födda barn, — och grundsatsen om kyrklig enhet var derigenom i sjelfva verket öfvergifven.
Icke destomindre qvarstår ännu i allmänna lagen straff af landsförvisning för den, som affaller ifrån den rena evangeliska läran, äfvensom för den, hvilken utsprider »villfarande lärosats» och, efter varning, dermed ej afstår.
Affälling förlorar ock rätt att taga arf i riket.
Det är dessa stadganden, och i synnerhet landsförvisningsstraffet, som, på sätt Herr Justitie-Stats-Ministern till Stats-Rådets protokoll anmärkt, »påtryckt nationen en oförtjent prägel af ofördragsamhet.»
Nämnde straffart, olämplig till sjelfva sin natur redan derföre, att den, mer än andra slag af straff, drabbar olika individer olika härdt och hårdast den, hvars känsla är varmast för fosterlandet, blir än mer olämpligt, enär straffet ofta icke kan verkställas, utan de landsflyktiga återsändas af den främmande stat, dit de sig begifvit.
Äfven vi hafva egt exempel derpå, — och att denna straffart 16 Lag-VIskottets Betänkande N:o 2i. således bör alldeles försvinna, derom torde meningarna inom representationen icke vara delade.
Men dervid uppstår då den fråga, huruvida annat straff bör i ifrågakomna fall sättas i stället, — en fråga, som, hvad affall angår, Kongl. Maj:t genom förevarande nådiga Proposition nekande besvarat.
Äfven i detta hänseende borde någon synnerlig menings-splittring ej kunna uppstå.
Ingen mensklig lag kan befalla öfver samvetet och tanken: de äro fria äfven i det mest despotiska land.
Och att få ega en religiös tro, men icke få bekänna densamma, — att få ega ett samvete, men icke få dyrka sin Gud såsom detta samvete bjuder, vore detsamma som rättigheten att få lefva, utan att få andas.
Samvetsfrihet utan bekännelsefrihet är följaktligen en absurditet, och en lag, som bestraffade affall, bestraffade i sjelfva verket ingenting annat än bristen på hyckleri och tillstadde en förställning i stort, der Siats-kyrkan sjelf hade svårt att igenkänna sina verkliga vänner.
I fråga åter om ansvar för utspridande af lärosats, som ej öfverensstämmer med de af Svenska kyrkan antagna dogmer, skulle väl särskilta menings-skiftningar snarare kunna väntas.
Men derom borde dock alla vara ense, att den fria forskningens rätt bör med yttersta omsorg af lagstiftaren vårdas.
Forskningens frihet är ett vilkor för dess möjlighet, och forskningen är statens andliga lifselement: utan den vore detta lif snart utsläckt.
Rastlös sträfvan af menniskoanden är det första vilkoret för all utveckling: lägger den sig till hvila på vunna lagrar, så är den död, och lifvet afstannar i alla dess riktningar.
— Skulle väl kunskapen om de himmelska sanningarna härifrån göra ett undantag?
skulle ingen vidare utveckling på detta fält vara möjlig?
Man bör härvid noga skilja emellan det gudomliga ordet sjelft och den menskliga uppfattningen deraf.
Det förra är icke mäktigt af någon utveckling, ty det behöfver ingen, utan förblifver i evighet detsamma.
Men den menskliga uppfattningen, begränsad såsom allt ändligt, kan ej heller här vara ofelbar, utan måste kunna allt mer fullkomnas.
Det är dock en sådan allt klarare insigt i det för menniskan dyrbaraste, som man hindrade genom en lag, hvilken med straff belade hvarje yttradt tvifvel om riktigheten af den utläggning, menniskotanken en gång gjort af bibelordet.
Och ej blott religions-läran, utan äfven andra vetenskaper hämmades derigenom i sin utveckling.
Detta gäller, bland annat, i viss mån om historieforskningen, men framförallt om den filosofiska spekulationen, hvars resultater, der den gifver några, nästan aldrig helt och hållet sammanfalla med det uppenbarade ordet.
Ty metafysiken kan ej utgå från uppenbarelsen, utan att i viss mån förvandlas till empirism.
Huruvida den skulle förlora pä en sådan förvandling, är en annan fråga; men dess rätt till sjelfständig forskning bör väl icke i någon mån inskränkas.
Dessa ur protestantismen utgångna grundsatser — rätt att strafflöst bekänna sin religiösa tro och rättighet till fri forskning äfven inom religionslärans område — äro de hörnstenar, hvarpå Utskottet, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts förslag, ansett Lag-Utskottets Betänkande N:o 21.
17 ansett en förändrad lagstiftning i detta ämne böra byggas.
Tillämpningen af dessa grundsatser. långt ifrån att försvaga Stals-kyrkan, synes tvärtom böra gifva densamma mer inre fasthet och lifskraft.
Men med antagande af nämnde principer inträder ock ett oafvisligt behof att genom lag reglera vissa andra förhållanden, som i följd deraf uppstå eller kunna befaras uppkomma, — och det är för sådant ändamål, som de sp< ciela stadgandena i de af Kongl.
Maj:t framlagda begge lagförslag tillkommit.
Den fria forskningen kan missbruka sin yttranderätt och öfvergå till proselytmakeri, och såsom sådant kan den icke längre tolereras.
Ty utom det att detta stöde i strid med den i våra Grundlagar uttalade grundsatsen om en Stats kyrka, är omvändelsenitet oftast ingenting annat än en mask för sträfvandet att vinna verldsliga afsigter och verldsligt maklinllyiande samt är således störande för den borgerliga ordningen i samhället.
Och sättet, hvarpå proselytmakaren utöfvar sin verksamhet, betager nästan alltid den mindre upplyste all sjelfständig pröfning och verkar sålunda med ett andligt tvång, som står i den uppenbaraste strid med sjelfva den princip, hvarpå Utskottet ansett att lagstiftningen i detta ämne bör vara bygd.
Sådana ofog mäste derföre af lagstiftaren stäfjas.
Bekännelse-friheten åter alstrar behof att genom lag bestämma de dissenterande samhälls medlemmarnas ställning i staten och förhållande till dess kyrka, äfvensom uppställa garantier root den religiösa frihetens missbruk.
I hvad mån och på hvad sätt detta bör ske, derom synas meningarna vara delade, och Herr Kontrakts-prosten Rundgrens samt Herr Rosenqvists motioner anvisa i detta hänseende väsentligen olika vägar.
Emellan begge står Kongl. Maj:ts Proposition, och det är den, som Utskottet ansett kunna, efter vissa jemkningar» bäst uppfylla anspråken pä en efter tidsförhållandena lämpad och med protestantismen öfverensstämmande lagstiftning i detta ämne.
Mest skiljaktigt från de i den nådiga Propositionen uttalade grundsatser är Herr Prosten Rundgrens ofvaniniagna förslag, och i hvad Utskottet redan yttrat ligger det hufvudsakliga skälet, hvarföre Utskottet icke kan understödja detsamma.
Men det är i allt fall att bemärka, att detta förslag i sjelfva verket icke löser förevarande fråga, utan endast undanskjuter densamma.
Motionären utgår, såsom af hans anförande inom Högv.
Preste-Ståndet synes, från det antagande, att de främmande trosbekännare, som för närvarande hos oss med fullt skäl skulle kunna ega anspråk på att förena sig i församling, endast äro de s. k.
Baptisterna■
Vore detta antagande riktigt, så borde väl, särskildt för dem och i afseende å deras religiösa frihet, en lag i den ordning, 87 § RegeringsFormen bestämmer, af Konung och Ständer gemensamt stiftas.
Men motionären synes sjelf tveksam om riktigheten af nämnde antagande, då han, i tredje afdelningen af sitt förslag, förordar en utredning af de separatistiska rörelsernas omfång samt »den trosbekännelse, dess anhängare antagit.»
En sådan utredning vore, för att blifva tillförlitlig, icke gerna möjlig förr än separatisterna vågade ansvarsfritt framträda och gifva sig tillkänna.
Sådant skulle dock sannolikt icke inträffa, om motionärens förslag blefve lag; Bih. till R.