Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då, enligt §§ 58—62 i Regeringsformen, beskattningen, för såvidt angår den del deraf, som genom bevillningar bör utgå, skall vid hvarje riksdag regleras, samt härtill hörer att beloppet af de särskilda bevillningarne, allt efter som de eller någon af dem anses böra höjas eller nedsättas, varda beräknade och bestämda, måste häraf följa, att representationen icke lagligen kan sträcka sitt godkännande af en sådan traktat för längre tid än densamma, enligt § Cl Regeringsformen, eger att angående statsreglerih gen besluta och förordna.
En motsatt åsigt skulle nemligen leda till inskränkning uti den hvarje riksdag förbehållna beskattningsrätt; hvaraf följden lätt kunde blifva att vid en riksdag, då de åsigter i afseende å handel och andra dermed sammanhängande förhållanden, som här ofvan blifvit angifna, af pluraliteten af representanterna hyllades, Regeringen i samråd med dessa kunde åvägabringa traktater, hvarigenom möjligheten att höja grunderna för en eller annan bevillning för en längre tid tillintetgjordes samt kommande riksdagar sålunda inskränktes uti deras grundlagsenliga rätt att i afseende härå fritt förfoga och bestämma.
Då vid 1853—1854 årens riksdag af Kongl. Maj:t, för beredande af större varaktighet åt tull-lagstiftningen, framställdes förslag om tullafgifternas bestämmande för tio år, blef detsamma af Konstitutions-Utskottet afstyrkt under åberopande, bland annat, att derigenom en sådan inskränkning skulle ske uti kommande Ständers rätt.
Härvid torde erinras, att då säkerligen icke någon traktat kan på så kort tid eller på så beroende och osäkra vilkor, ofvan blifvit antydt, åvägabringas, skulle , möjligheten för Svenska nationen att medelst afslutande af traktater bereda sig förmåner och eftergifter för handel och näringar ifrån främmande magter, vara genom grundlagens förenämnda stadganden omintetgjord.
Enligt min uppfattning af dessa stadganden måste jag äfven lemna derhän huruvida stiftarne af vår grundlag föreställt sig att det någonsin kunde ifrågakomma att, utan nödtvång, afsluta en traktat, hvarigenom, såsom förhållandet är med den ifrågakomna, band och inskränkningar skulle blifva lagda icke allenast på utöfningen af en del utaf nationens sjelfbeskattningsrätt, utan ock på det fria ordnandet af landets inre hushållning, såvidt dermed t. ex. afses att bereda nödigt skydd för en näring, som för det allmänna kan anses vara af större vigt.
Till stöd för detta mitt förmenande får jag åberopa dels den af 1809 års Konstitutions-Utskott uttalade grundsats, att vårdandet af Svenska folkets “sjelfbeskattningsmagt är icke blott för nationens välstånd, utan ock för dess frihet af yttersta vigt“, dels ock den omständighet, att, med undantag af de på 1830-talet med Ryssland och Finland afslutade traktater, hvilka, likasom den ifrågavarande Franska traktaten, innehålla qvantitativt bestämda tullsatser för åtskilliga artiklar, men hvilka traktater torde kunna anses föranledda af hvad derom uti 1809 års fredsslut förbehölls och sedermera genom en additionel akt dertill 1817 närmare reglerades, ingen af de sedan tillkomsten af vår nuvarande grundlag med andra magter ingångna handelstraktater — såvidt jag om dem kunnat förskaffa mig kännedom — innehåller sådana bestämmelser, utan äro alla afslutade på reciprocitets - 16 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 8. grund och afse att bereda befrielse från de så kallade differential-tullarne eller den förhöjning af vissa procent utöfver de allmänna, i tulltaxan bestämda tullsatserna, hvarmed varor, som med utländska fartyg in- eller utfördes, voro belastade.
Med skäl torde äfven kunna ifrågasättas huruvida det under några förhållanden kan vara klokt samt med ett lands värdighet och välförstådda fördel förenligt, att med andra magter inleda fördrag, hvilka innefatta inskränkning uti en nations frihet att efter sig företeende omständigheter ordna en vigtig del af dess inre angelägenheter.
Isynnerhet torde detta böra gälla för mindre stater, hvilka, enligt hvad historien visat, derigenom lätt kunna komma i ett beroende förhållande till andra länder samt under förändrade politiska förhållanden blifva utsatta för ganska brydsamma förvecklingar och svårigheter.
De fördelar, man genom sådana traktater vill söka bereda sig eller lättnader vid varu-utbytet och samfärdseln länderna emellan, böra och skola säkerligen äfven — der de som sådana verkligen äro att anse, — kunna ernås på annan väg, nemligen på öfvertygelsens, i den mån densamma hos folken utbildar sig derom, att deras eget intresse fordrar att i förenämnda afseende så mycket som möjligt gå hvarandra till mötes.
Då skola säkerligen svårigheter icke heller möta att på en rigtig och, verklig reciprocitetsgrund åstadkomma ömsesidigt fördelaktiga aftal till underlättandet af handel och annan samfärdsel nationerna emellan; och derförinnan torde för ett ringa land, som Sverige, berörda ändamål icke genom traktater stå att vinna, med mindre dessa afslutas på vilkor, som i afseende å nyttan och fördelen för landet i det hela taget äro underkastade så olika bedömande, som den ifrågavarande med Frankrike ingångna, samt, kanske äfven, enligt hvad jag sökt visa, på bekostnad af helgden utaf dess grundlag.
Om man nu, med ledning af de åsigter här ofvan blifvit framställda, försöker bedöma förhållandet med den handelstraktat, som nu är i fråga, så förekommer att, efter det Rikets Ständer vid föregående riksdagar hos Kongl. Majit framställt anhållan om vidtagande af mått och steg för att, såsom det heter i Ständernas skrifvelse härom vid 1841 års riksdag, “i afseende å främmande magter för Svenska handeln bereda en förmånlig reciprocitet11, Rikets Ständer vid sisthållna riksdag, — dervid af Chefen och föredraganden för Finans-departementet tillkännagafs att underhandlingar blifvit med Frankrike inledda för åvägabringande af en handels- och sjöfartstraktat samt att deraf, åtminstone till en början, minskning uti tullinkomsterna skulle blifva en löljd, — med förutsättning häraf äfven vid beräknandet af Statsverkets inkomster för innevarande statsregleringsperiod upptogo den del deraf, som af tullen påräknades, till ett något mindre belopp än hvartill tullinkomsterna i medeltal under de fyra sistförflutna åren uppgått och Kongl. Majit uti Sin Proposition om Statsverkets tillstånd och behof desamma beräknat; att sedan traktaten blifvit den 14 Februari sistlidet år afslutad och den 10 nästpåföljde Mars af Kongl. Majit ratificerad, densamma nästan omedelbart derefter eller ifrån den 15 April kommit till verkställighet och vunnit tillämpning; att, i enlighet med en uti traktaten införd bestämmelse, att den skulle underställas nationalrepresentationens godkännande, densamma äfven för detta ändamål blifvit till de vid innevarande riksdag församlade Ständer öfverlemnad; att, enligt hvad af ej mindre det angående ifrågavarande ärende i Stats-Rådet förda protokoll inhemtas än äfven af förbemälde ledamot af Stats-Rådet äfvensom den ledamot af detsamma, som kontrasignerat traktaten, vid öfverläggningen angående densammas antagande yttrats, denna hemställan skett icke till följd af grundlagens bud, utan allenast af grannlagenhet för representationen; samt att, ehuru traktaten blifvit af Ständerna, för deras del, utan någon inskränkning godkänd, det likväl med afseende å de högst olika omdömen, som under öfverläggningarne härom gifvit Konstitutions- Utskottets Memorial N:o 8. 17 gifvit sig tillkänna angående nyttan och fördelarne af densamma i allmänhet för landet, med skäl kan ifrågasättas huruvida detta godkännande från representanternes sida var föranledt af öfvertygelsen om traktatens fördelaktighet och icke lika mycket äf en känsla af grannlagenhet för landets Konung och Regering; — en känsla, sorn kanske äfven bidragit dertill, att
Ständerna dervid tilläto sig att sträcka deras åtgärd längre i afseende å tiden, än hvartill de, efter hvad jag sökt visa, enligt grundlagen egde befogenhet.
Om nu äfven medgifves, att till följd af den förutsättning om åvägabringande af en handelstraktat med Frankrike, som utaf de sednast församlade Ständerna sålunda uttalades, Regeringen kunnat ega skälig anledning att, innan Rikets Ständer fått tillfälle att öfver bestämmelserna i traktaten sig yttra, låta densamma, på sätt som skett, träda i verksamhet, torde likväl ett behörigt iakttagande af den Ständerna, enligt min uppfattning af grundlagens bud, i nämnda hänseende tillkommande rätt hafva fordrat, att vid affattandet af bestämmelserna om tiden för traktatens tillämpning samt om nationalrepresentationens godkännande af densamma, en antydan meddelats om det förhållande, på grund hvaraf, oaktadt nödvändigheten af ett sådant godkännande, traktaten likväl, innan detsamma lemnats, kunde få vinna tillämpning eller att åtminstone en redogörelse för detta förhållande och Regeringens deraf beroende rätt i afseende å frågans behandling blifvit den kontraherande magten meddelad.
Något sådant har likväl, såvidt ordalagen i traktaten samt den till Ständerna och Utskottet afgifna redogörelse för förhandlingarne i ämnet utmärka, icke skett eller ens varit i fråga; och Ständerna blefvo tillföljd häraf äfven bragta i den svåra belägenheten att, för att icke kompromettera Konung och Regering samt utsätta riket för obehagliga påföljder, nödgas för deras del godkänna traktaten, ehvad de ansågo bestämmelserna i densamma vara med rikets sannskyldiga nytta förenliga eller icke.
Då nu härtill kommer den af två utaf Regeringens medlemmar uttalade och, enligt hvad Statsråds-protokollen utvisa, äfven af öfrige medlemmarne af densamma delade åsigt, att den ifrågavarande traktaten icke för dess giltighet behöft underställas Ständernas pröfning, så kan jag, vid jemförelse af de anledningar till anmärkning emot Konungens rådgifvare, som vid föregående riksdagar blifvit af Konstitutionsutskottet hos Ständerna anmälda, icke tveka att uttala den öfvertygelsen, att om en fråga, sådan som den förevarande, vid nämnda riksdagar kommit under bedömande, Konstitutions-Utskottet säkerligen ansett sig icke kunna undgå att hos Ständerna göra anmälan om det förfarande och de åsigter, som, enligt hvad berördt är, vid ärendets behandling af Regeringen blifvit ådagalagda.
Men äfven om man, med afseende å de svårigheter, som, enligt hvad handlingarne tydligen ådagalägga, mött vid traktatens uppgörande och hvilka kanske icke medgifvit ett betingande af andra vilkor och bestämmelser i formelt hänseende, äfvensom derå, att traktaten i allt fall blifvit Ständernas pröfning underställd, anser att de anmärkningar, som angående Regeringens förfarande i afseende å densamma kunna göras, icke böra till någon påföljd föranleda, torde likväl, för bevarandet af grundlagens helgd, ett ogillande af de genom berörda förfarande ådagalagda åsigter om Statsmagternas ömsesidiga rätt i fråga om afslutande af traktater af förevarande beskaffenhet böra från representationens sida uttalas.
Uti behandlingen af öfriga uti Betänkandet upptagna regeringsåtgärder, med undantag af den angående utfärdandet af 1865 års tulltaxa, har jag i Utskottet icke deltagit. “ Af Herr von Kraemer, A. B.: “Mot Utskottets beslut att lemna utan afseende Riksdagsfullmägtigen J. M.
Björkmans till Utskottet remitterade anmärkning emot Bill. till B.
Brot. 1865 & 1866. 3 Sami. 7 Häjt. 3 18 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 8.
Statsrådet och Chefen för Finans-departementet, i hvad sagda anmäi’kning angår den omständigheten, att åt den så kallade tullkomitéen meddelades ordagrannt just den instruktion, som Rikets Ständer omedelbart förut, genom tre Stånds beslutför kastat, får jag mig reservera.
En god sak — frihandeln — hvarken behöfver eller har i längden gagn af att drifvas med origtiga medel.
Origtigt åter måste det, enligt mitt förmenande, vara att gifva högtstående exempel på missaktning för Rikets Ständers grundlagsenligt fattade beslut.
Ett sådant förfarande kan ock derföre svårligen öfverensstämma med den i Regeringsformens § 107 omtalade: rikets sannskyldiga nytta Af Herr Uggla, G. G., som förklarat sig i den af Herr von Kraemer afgifna reservation instämma.
Af Biskopen Doktor Bring, som tillkännagifva, att han icke kunnat med sin röst bidraga till det resultat, hvartill Utskottet kommit i afseende å frågan om förordnandet af tullkomitéen.
Af Doktor Kundgren, som förklarat sig hufvudsakligen instämma uti Grefve Mörners reservation mot Utskottets beslut i afseende å den af Friherre
Hermelin gjorda anmärkning beträffande tullen å linieradt papper.
Af Doktor Ljungdahl, som tillkännagifvit, att han instämde uti Grefve Mörners reservation beträffande den tullkomitéen meddelade instruktion.
Doktor Falck har anmält, att han icke deltagit i Utskottets öfverläggning i fråga om tullkomitéens tillförordnande och den Franska handelstraktaten.
Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 9. 1 Ank. till Exp.-Utsk. den 2‘2 Mars 1S66, kl. 1 e. m.
Konstitutions- Utskottets Memorial" till Rikets Ständer, angående det tillägg till 12 § Regeringsformen, att Konungen icke utan Riksdagens samtycke må blifva regerande furste af utländsk stat.
Vid 1856—1858 årens riksdag har Konstitutions-Utskottet, i Memorial N:o 14, föreslagit det tillägg i 12 § Regeringsformen, att Konungen icke utan Riksens Ständers samtycke må blifva regerande furste af utländsk stat, hvilket förslag
Utskottet grundat på den åsigt, att förening emellan tvänne folk under en Konung väl kunde vara fördelaktig och önskvärd, så vida den vore frivillig och hvilade på ett fördrag, hvaruti deras ömsesidiga förhållanden samt Konungens ställning vore på ett tydligt och omfattande sätt bestämda; men att deremot en sådan förening, om den blefve påtvingad af en tillfällighet samt icke ordnades efter bestående förhållanden och allmänt godkända syften, troligen komme att betraktas såsom ett obehörigt band, inskränkande båda folkens sjelfständighet, och möjligen kunde föranleda till invecklingar af ganska betänklig art.
Tanken på de svårigheter och olägenheter, som i sådant fall kunde drabba riket, hade, enligt Utskottets förmodan, föranledt stadgandet i 8 § Successionsordningen, att Prins af Kongl. Svenska Huset ej må utan Konungens och Riksens Ständers samtycke, blifva regerande furste af utländsk stat, hvarvid lagstiftaren syntes hafva tänkt sig möjligheten att Sveriges Konung, när han, på grund af arfsrätt, tillträdde thronen, redan bure ett annat lands krona — ett förhållande, hvilket, då det blifvit förbisedt vid Regeringsformens författande, man trott sig kunna förebygga genom berörda stadgandes införande i Successions-Ordningen; men då Utskottet icke ansett detta stadgande tillfyllestgörande, hade det funnit sig böra föreslå ofvannämnda tillägg i 12 § Regeringsformen.
St Prot. 1865 år 1866. 3 Sami. 8 Håft. 2 Konstitutions- Utskottets Memorial N:o 9.
Detta förslag blef vid 1859—1860 årens riksdag af tre Riks-Stånd antaget, men af ett förkastadt, till följd hvaraf det då förföll, men förnyades under samma riksdag och antogs då af samtliga Riks-Stånden att hvila till den nästföljande, vid hvilken det jemväl af samtliga Riks-Stånden godkändes.
Sedan den sålunda af Rikets Ständer samfäldt antagna grundlagsförändringen blifvit hos Kongl.
Maj:t anmäld, förklarade Kongl. Maj:t, under den 20 Januari 1863 att, ehuru erkännande rigtigheten af den åsigt, som för detta förslag läge till grund, Kongl.
Maj:t likväl, med afseende derå, att frågan om ett så beskaffadt
Konungens förhållande till främmande stat anginge båda de förenade rikena, funnit ett stadgande i denna syftning, om det ansåges behöfligt, icke böra intagas i Sveriges grundlag förr än sådant kunde ske jemväl i Riks-Akten, hvadan Kongl. Majit ansett sig ej böra till det framställda förslaget lemna samtycke, men ville i sammanhang med frågan om revision af Riks-Akten taga detta ämne i vidare öfvervägande.
Emellertid har, under innevarande riksdag, från ledamoten af Ridderskapet och Adeln, Herr W. F. Dalman, till Konstitutions-Utskottet inkommit en motion i enahanda syftning; och då Utskottet iunnit de här ofvan anförda skäl för behöflighéten af det föreslagna tillägget välgrundade, helst det åberopade stadgandet i 8 § Successions-Ordningen, att Prins af Svenska Konungahuset icke utan Konungens och Riksens Ständers samtycke kan blifva regerande furste af utländsk stat, tydligen visar det icke kunna vara afsedt, att Konungen sjelf skulle kunna ega rättighet att, utan representationens samtycke, emottaga regeringen öfver ett annat land, hvadan saknaden af ett uttryckligt stadgande härom måste såsom en ofullständighet i grundlagen betraktas, samt Utskottet anser denna fråga vara af alltför stor vigt för svenska folket att böra lemnäs å sido under afvaktan å en revision af Riks-Akten; så har Utskottet funnit sig böra återupptaga det vid sistlidna riksdag af samtliga Riks-Stånden godkända förslaget, allenast med den skiljaktighet, att, i följd af den nu antagna nya Riksdagsordningen, orden ”Riksens Ständers” blifvit utbytta mot ”Riksdagens”.
Konstitutions-Utskottet får alltså hos Rikets Ständer till grundlagsenlig behandling vördsamt framställa följande förslag till förändrad lydelse af — — — — Stats-Rådets Ledamot. — — — — Stats-Rådets Ledamot.
Ej må Konungen utan Riksdagens samtycke blifva regerande furste af utländsk stat.
(Nuvarande lydelse).
Konungen eger — — (Den föreslagna lydelsen).
Konungen eger — — — Stockholm den 19 Mars 1866.
Konstitutions- Utskottets Memorial N:o 9.
Af Herr Lagerhjelm, G. B.: ”Kongl. Maj:t yttrar i Sitt svar till Rikets Ständer angående vissa grundlagsförändringar af den 20 Januari 1863: ”Beträffande det af Eder, Gode Herrar och Svenske Män, jemväl framställda förslag om det tillägg till 12 § Regeringsformen, att Konungen icke må utan Rikets Ständers samtycke blifva regerande furste af utländsk stat, har Jag, ehuru erkännande rigtigheten af den åsigt, som för detta förslag ligger till grund, likväl med afseende derå, att frågan om ett så beskaffadt
Konungens förhållande till främmande stat angår de förenade rikena, funnit ett stadgande i denna syftning, om det anses behöfligt, icke böra intagas i Sveriges grundlag förrän sådant kan ske jemväl i Riks-Akten, och Jag har alltså ansett
Mig ej böra till Edert nu framställda förslag lemna samtycke, men vill, i sammanhang med frågan om revision af Riks-Akten, taga detta ämne i vidare pröfning.”
Under dessa förhållanden kan jag så mycket mindre biträda Konstitutions-Utskottets förslag, som ett sådant tillägg till 12 § Regeringsformen, hvilken gifver Konungen rätt att ensam ingå i afhandlingar och förbund med främmande magter, derigenom skulle förlora någon del af den betydelse, som 1809 års Konstitutions-Utskott egnat densamma, då det ej ansett, att sådana regeringsåtgärder böra underkastas pröfningen af en lagstiftande korps, för så vidt som de för öfrigt öfverensstämma med bokstafven och andan i våra grundlagar.
Det är ej heller genom en direkt inblandning från Nationalrepresentationens sida, som, efter min förmening, nationens stora politiska intressen skola vårdas.
Nationen eger genom sin representation enligt våra grundlagar andra medel i sina händer, fullt tillräckliga att visa kraften af en yttrad nationalvilja, hvilken alltid i de rätta ögonblicken uttalar sig — och om ej Regeringsformen i detta enskilda fall, med sin ordalydelse, lägger hinder i vägen för Konungen att i strid med den andra statsmagtens önskan — blifva regent i utländsk stat, så försvinner vådligheten deraf genom de svårigheter, hvarmed utöfningen af denna rätt är förbunden, då, enligt 39 § Regeringsformen, Konungen ej eger att befatta sig med riksstyrelsen eller utöfva den konungsliga magten så länge han utom sina riken vistas, och enligt 91 §, som stadjrar huru förhållas bör om Konungen öfver tolf månader vistas utom 'riket, hvartill med skäl kan läggas den stora betänkligheten att emot nationens allmänna tänkesätt ådraga sig ett motstånd af den allena beskattande statsmagten.
De förslag till förändringar i Regeringsformen, som Rikets Ständers Konstitutions-Utskott kan finna sig föranlåtet att göra, måste, med aktgifvande på en noggrann beräkning af de båda statsmagternas inbördes förhållande till hvarandra, ej allenast vara rättfärdigade af förhanden varande 4 Konstitutions- Utskottets Memorial N:o 9. omständigheter, utan framkallade af ett oemotståndligt behof, grundad på en redan vunnen erfarenhet och en mogen pröfning af hvad rikets väl kräfver.
Då Utskottet likväl uti bevekelsegrunden till detta sitt förslag icke kunnat framvisa något som helst symptom till nödvändigheten eller nyttan deraf att förnya en framställning till Kongl. Majit uti ett ärende, som tills vidare hvilar under Kongl. Majits pröfning, ej heller gifvit skäl för de påtvingande omständigheter, som kunnat föranleda till en Rikets Ständers åtgärd i denna rigtning, — anser jag att detta Utskottets förslag till förändring eller tillägg till 12 § Regeringsformen, om det skulle vinna Rikets
Stähders bifall — inför utländska magter skulle vittna om ett tvingande ögonblickligt behof, som enligt andan af våra grundlagar icke kan finnas — samt, efter alla beräkningar, föranleda till en för andra gången, med full befogenhet, vägrad sanktion.” Af Herr von Kramer, A. B., som tillkännagifvit sig vara/ af olika tankar mot Utskottets i memorialet uttalade åsigt.
Af Herr Waern: ”Då Rikets Ständer vid sistlidna riksdag gifvit sin åsigt i denna fråga tillkänna och Kongl. Majit erkänt rigtigheten af denna åsigt, samt förklarat sig vilja i sammanhang med den under behandling varande frågan om revision af Riks-Akten taga ärendet i vidare öfvervägande, anser jag så mycket mindre skäl förefinnas att nu åter upptaga frågan, som jag öfverhufvud icke anser det för den snart afgående af Ständer sammansatta representationen lämpligt att till hvilande för afgörande vid nästa riksdag antaga förslag till ändringar af de grundlagsbestämmelser, som reglera de båda statsmagternas förhållande till hvarandra.” Af Doktorerne Ljungdahl och Falck samt Herr Blanche, hvilka förklarat sig instämma i Herr Waerns reservation.
Af Riksdagsfullmägtigen Uhr, som gifvit tillkänna, det han i denna fråga varit af skiljaktig mening med Utskottets pluralitet.
Herr Biskop Anjou, Herr Doktor Lindgren och Herr Carlén hafva anmält, att de ej deltagit i ärendets behandling inom Utskottet.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ERIC KÅHRE, ISOG. Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 10. 1 N:o 10.
Ant. till Eip.-Utsk. den 29 Mars 18G6, kl. 2 e. m.
Memorial till Rikets Ständer, med förslag till den ändring i 28 § Regeringsformen, att till flera befattningar må kunna utnämnas bekännare af annan troslära än den\rena evangeliska.
Frågan om ändring af 28 § Regeringsformen, i syftning att för bekännare af annan troslära, än den rena evangeliska, bereda tillträde till åtskilliga allmänna befattningar, hvarifrån de, i följd af stadgandena i berörda grundlagsparagraf varit utestängda, har under flera riksdagar varit föremål för Rikets Ständers pröfning.
Vid 1850—1851 årens riksdag yttrade Konstitutions-Utskottet i Memorial N:o 9, efter alt hafva utvecklat de skäl, som, enligt dess åsigt, förefunnos att bereda utländske män behörighet till flera befattningar i Svensk tjenst, än grundlagen då medgaf, att, då för anställande af in- eller utländsk man i militär-tjenst något vilkor, att den anställbare skall bekänna sig till den rena evangeliska läran, ej vore föreskrifvet, hyste ock Utskottet den öfvertygelse, att Sverige ej mer än andra länder, hvilka, i betraktande af det gagn, samhället kan tillskyndas genom användande i dess tjenst af ineller utländska män, utmärkta för skicklighet och talent i vetenskap, konst eller slöjd, icke gjort någon viss kyrkas trosbekännelse till vilkor derför, skall hafva något att befara af ett lika beskaffadt medgifvande.
Dock ansåge Utskottet lärare-beställningarne inom de theologiska och juridiska fakulteterna böra härifrån utgöra ett undantag, i anseende dertill, att de läroämnen, som tillhörde dessa fakulteter, med statskyrkan inom vårt land hade ett vida närmare samband, än lärostolarne inom de två andra fakulteterna.
Det förslag, Utskottet i den angifna syftningen aflät, blef likväl endast af tvänne Riks-Stånd godkändt och förföll genom votering i förstärkt Konstitutions-Utskott, Bih. till R.