Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Många, utgångna som de äro från dåliga hem, komma efter utståndet straff direkt från fängelset och hafva aldrig varit vanda vid ett ordnadt arbete; dessa äro svårast att handleda.
An- dra åter, hos hvilka goda intryck ännu slumra på djupet, och som af en eller annan orsak — anledningen kan hafva varit ringa nog — kommit att glida ut på det sluttande planet, äro naturligtvis mera mottagliga för bättre inflytelser.
Att rätt handleda dessa beklagansvärda individer, med mer eller mindre dåliga instinkter, fordras, förutom naturlig begåfning, ett tåligt, kärleksrikt sinnelag och framför allt ett lifskraftigt mod, som ej ryggar tillbaka, äfven om arbetet ej alltid krönes med den framgång, man haft rätt att hoppas.
Af personer, som blott äga en ytlig be- kantskap med hemmets verksamhet och det höga mål, för hvilket det sträfvar, hör man ofta framkastas tvifvel om den verkliga nyttan af ett dylikt hem, ty, säges det, de återgå j u i alla fall till sitt forna lif.
Denna uppfattning är långt ifrån riktig och från rent kristlig synpunkt fördömlig, ty vi böra j u glädjas, äfven o m ett fåtal räddas!
Huru mycket mer då, när vi ur hemmets matri- kel inhämta, att de åt samhället räddade utgöra det största antalet.
A f under tioårs- perioden okt.
1887 — okt.
1897 intagna 105 kvinnor hafva 78 öfvergått till hederligt förvärf (bland dessa: 35 som tjänarinnor, 20 ingått äktenskap, öfriga anställts i di- verse yrken); 27 hafva återgått till sitt forna lif.
Denna lilla statistik bör mer än många ord tala till hemmets fördel och ådagalägger tydligen hemmets välsignelserika verksam- het.
Den lifsgärning vi här velat göra bekant för en större krets, erbjuder mycket af djupare intresse, väl värdt att närmare be- grunda.
Den berör en samhällsfråga, som för ingen tänkande människa bör vara obe- kant.
Framför allt leder den tanken hän på ett af det kristliga lifvets mest beak- tansvärda bud, som afser, att vi med öfver- seende och kärlek böra hjälpa våra vilse- förda medmänniskor och ej anse hoppet o m räddning genast vara ute.
Men huru ofta felas ej häremot!
Samhället själft är ej hel- ler utan skuld härutinnan.
Det göres för litet i denna riktning.
Det kan därför vara lärorikt nog för de tvinande och ljum- ma att för en stund dröja vid de ljuspunk- ter detta arbete erbjuder.
Vi hänvisa ännu en gång till hemmets talande statistik.
Vi tro sedan att de gärna böja sig för den modiga kvinna, som gjort räddningsarbetet bland de vilseförda till sitt lifs uppgift.
Till sist några ord om hemmets förhisto- ria och dess förvaltning i praktiskt hänseende.
Ar 1875 öppnades, på initiativ af några varmhjärtade människovänner, ett hem för sådana vilseförda kvinnor, som önskade er- hålla ett skydd under kampen för sin upp- rättelse.
Det låg först i själfva staden Gö- teborg, men flyttades år 1883 till Waterloo, ett vackert beläget ställe, en halftimmes väg från staden.
Hemmet är praktiskt an- lagdt och söker genom alla i ett ordnadt hushåll förekommande sysselsättningar ut- bilda sina skyddslingar till dugliga tjäna- rinnor.
I allmänhet kvarstanna de i hem- met två till tre år.
Efter denna tid möter sällan svårighet att på hemmets rekommen- dation skaffa dem lämpliga platser.
Hemmets ekonomi är för närvarande mycket bekymmersam.
Styrelsens ifriga be- mödanden att i alla afseenden sörja för hemmets utveckling står öfver allt beröm, oaktadt den från allmänhetens sida ej rönt den uppmuntran och det understöd, som hemmet i så rikt mått förtjänar.
Tyvärr äro hemmets byggnader förfallna och fordra en grundlig restaurering; utrym- met är också alldeles för begränsadt i för- hållande till det mottagna antalet skydds- lingar.
Ur social s j T i p u n k t vore det djupt att beklaga, om detta hem af brist på me- del och utrymme skulle behöfva tillsluta sina portar för någon, som där söker hägn.
Hemmet förtjänar i sanning att räckas en hjälpsam hand.
Säkert är, att den, som gör det, skall följas af mångas välsignelser.
T allt fall har genom dess stiftande ett af de vackraste bladen skrifvits i människokär- lekens historia.
Quidam.
Fast sommaren är gången, och rosorna förbi, da lefva skall i sången — och aldrig skiljas vi.
JVär höstens stjärnor brinna, jag väljer en till vän
IDUN 1898 och skall så återfinna din ljufva blick i den.
Och och Jag när komma mörka dagar kommer frost också — minns de gröna hagar, himmelen var blå.
Jag och och med minns de ljusa nätter trastens melodi kära små buketter skär linnéa i.
Emellan mörka stammar jag än i hvibt dig ser, och österns sky, som flammar, sin glöd åt kinden ger.
Och jwnisolen trollar en krona i ditt hår, med gyllne liljor fållar din klädning, där du går.
En sagodrottning vorden blef kyssens rike ditt, men jag fann löseorden — och nu är riket mitt.
Fast sommaren är gången och rosorna förbi, du lefva skall i sången och aldrig skiljas vi.
* Överansträngning.
J vår tid utgör j u frågan om öfveran- strängning så ofta ämnet för våra sam- tal, dryftas i våra tidningar, och otaliga förslag framkomma till dess bekämpande.
Ja, det är förvisso en sorglig sanning, att öfveransträngning ofta ' n o g förekommer i våra skolor, vid våra fabriker och verk- städer, inom affärslifvet, bland husfäder och husmödrar.
Låtom oss, min kära lä- sarinna, en liten stund stanna vid det sist- nämnda slaget af öfveransträngning — hus- mödrarnas — vår egen öfveransträngning.
» A c k, » säger du, » för husmodern kan då minst af alla någon lag i detta hän- seende sättas, hon, som måste vara för- beredd på att » det oförtänkta alltid sker », och hvars otaliga små och stora bestyr sällan kunna preciseras af någon klocka.
För skolorna, fabrikerna, verkstäderna och kontoren kunna j u möjligen vissa regler ställas för att mildra detta onda, men för en husmoder är dylikt helt enkelt o m ö j - ligt. » — Ja, du har fullkomligt rätt!
För den stackars moder, som kanske natten i ända gått fram och åter med sitt sjuka, skrikande barn på armen och från det dagen gryr och tills det skymmer sitter vid sitt trägna arbete, för att förtjäna en ringa och nödvändig penning, för henne vore det en bitter ironi att stifta lagar för att mot- arbeta hennes öfveransträngning, för henne är den af oss lyckligare lottade systrar medförda stärkande födan, medicinen för hennes sjuka barn och dylikt, af större gagn.
— Men öfveransträngning förekom- mer inom alla samhällsklasser.
Med större håfvor följa större förpliktelser!
Ja, visser- ligen, — men likväl.
Låtom oss t. ex. taga ett par dagar ur ett öfveransträngdt lif!
— T y öfveran- strängd är hon förvisso, den lilla vackra fru X, därom skvallrar den bleka kinden, den blå ringen under ögat och den för- strödda blicken.
Alltså börja v i!
Klockan är 7.
Mannen stiger upp, gör toalett och går till sitt arbete.
Frun ämnar äfven stiga upp nu, men känner sig så trött, de voro på operan i går afton och superade sedan ute med ett par bekanta, hvilket drog ut på tiden.
Hon blundar, som hon tycker, några ögonblick och spritter så upp, klockan är half 9.
Missnöjd med sig själf stiger hon upp, klär sig brådskande, ropar på husjungfrun att kläda den 4-åriga Anna, frukosterar så m e d sin man och öfvertän- ker några ögonblick dagens många bestyr.
Först måste hon damma salongen, hvars hundratals små och stora dyrbara pryd- nadsföremål hon ej vågar släppa i sin ovana husjungfrus hand.
Och så börjar hon damma och putsa i alla hörn, statyer, statyetter, den stora öfver- fyllda ateniennen, de otaliga småsakerna på skrif bordet, tafior, lampetter m. in.
Klockan slår!
Eedan 11!
Och klockan 12 är hon bjuden på stort kafferep till kamrerskan V., som bor i andra ändan af staden.
Hon kan icke utebli f va, då hon är bjuden långt förut, utan lämnar sitt halffärdiga arbete för att göra stor toalett.
Vore blott icke den långsamma frisyren!
Ändtligen några minuter före 12 är hon färdig och skyndar till kamrer V:s — — två koppar starkt kaffe med en hel hop söta och feta bakelser, van, konfekt, marmelad, — skvaller!
— Låtom oss ett ögonblick lyssna till deras konversation!
— » Jag har så förfärligt brådtom, » säger värdinnan, » jag vill ovill- korligt ha den broderade möbeln till mitt rum färdig till julen.
Men då får jag också arbeta som en slaf på hvarje ledig stund.
Det ginge väl an, om man ej hade så mycket annat, men i morgon förmiddag måste jag gå och tacka för sist till kapten L:s; det är öfver 8 dagar sedan deras bal.
Och i öfvermorgon måste vi besvara löjtnant G:s visit.
Jag är just nyfiken att få se deras våning, den skall vara så charmant. » » Ja, » säger väninnan, » jag håller på med mina gardiner i filet-guipure till sa- longen.
Våra nya släktingar komma till oss i jul, och jag måste ovillkorligen ha dem färdiga till dess, men jag känner mig redan alldeles uttröttad och utarbetad, det kostar så på ögonen under dessa mörka dagar.
Köpa nya, när jag har dessa i verket, vill j a g ej, och — snyggt måste man väl ha. » » Apropos arbete, » säger en tredje, » så träffade j a g fru Karin härom dagen.
Hon bad mig fråga eder samtliga, om ni en 283 af dagarne ville ta med edra småttingar och komma hem till henne mellan kl. 4 och 7.
Hvar och en skulle medföra en korg gamla leksaker, aflagda dockor o c h lappar af alla slag.
V i skulle sedan sy och putsa upp leksakerna och så skänka dem till ett sjukhem för fattiga barn.
Karin skulle själf förestå limpannan och syma- skinen. » — Den snälla fru Karin 1 O m man bara hade tid, men — —!
Att man skall vara så jäktad!
— Hur kan hon hinna med allt?
Vi flytta oss till ett annat hörn: » Har du hört att häradshöfding B:s förlofriing är uppslagen och af hvilka skäl sedan!
Det säges nämligen — » och så följer ett hviskande samtal.
» Vet du af att gumman C. ligger för döden?
Jag skulle ha varit där med litet smått till henne, stackars gumma, men jag får j u aldrig tid. » N o g!
Och så hem halfspringande, på det att mannen ej skall få vänta allt för länge.
Han går oroligt fram och åter, men säger ingenting.
Så till b o r d s!
Att efter för- middagens orgie kunna förtära någon mat är naturligtvis omöjligt.
Efter middagen fortsätter hon jäktande det af brutna salongs- dammandet — ett par familjer äro bjudna till dem på aftonen — ordnar hvarjehanda och är nätt och jämt färdig, när de främ- mande anlända.
Klockan 1 till sängs!
Nästa morgon är hon åter olustig.
För- middagen åtgår att ordna öfverallt efter gårdagens festlighet.
Fram på middagen kommer hon ihåg, att det fattas flera sorters silke till den hvilstolslängd, hon broderar åt sin man till julklapp.
Det måste hon nödvändigt ha, medan det korta dagsljuset varar.
— Ett ögonblick funderar hon på att blott kasta öfver sig sin stora supékappa och gå ned till närmaste tapisserihandel, men solen skiner j u så klart, hon kunde möta någon bekant, som skulle undra öfver hennes vårdslösa toalett.
Hon ikläder sig därför sin promenaddräkt, krusar håret och så i väg.
På gatan möter hon en väninna.
Hälsningar!
— » D u måste gå med in till Hellbacher ett ögonblick, jag bjuder på kaffe och en varm smörbakelse, så få vi prata litet om kafferepet hos V:s.
Inga m e n!
» — — Sedan hem i sista ögonblic- ket.
— V i d middagsbordet samma resultat som i g å r!
— Efter middagen säger hennes man vän- ligt: » I eftermiddag skall du, medan j a g är borta, först taga dig en riktig middags- lur och sedan ett uppfriskande bad samt sköta om dig väl, så att du ej ser så blek och skral ut i morgon på D:s stora supé. » Hon ler matt och litet öfverlägset, liksom ville hon säga: » De männen, de tro då aldrig att man har något att g ö r a!
» — Knappast är han utgången, förr än hon tar fram det stora broderiet.
Det är charmant!
Men hon hade ej trott, att det var så m y c k e t arbete därpå.
Hon arbetar rastlöst, fast hufvudet värker, och tillsäger jungfrun att roa den lilla, efter modern gråtande Anna i barnkammaren.
— O m nu bara hennes herre och man ville vara litet mera akt- sam!
Men med hans något vårdslösa vanor och omåttliga cigarr-rökning kommer bro- deriet väl ej att vara snyggt i 14 dagar.
Stor skada på allt detta arbete, men hvad skall man göra d ä r v i d!
— Hon ler litet, då hon tänker på fru Karin, som äfven håller på med en hvilstols- eller gungstols-
IDUN 284 längd åt sin man; hon hade den j u med sig i går afton.
Där satt den snälla, präk- tiga frun och — krokade längd efter längd af vackert ullgarn liksom på lek, under det hon gladt och underhållande pratade o m mångahanda.
Präktig är hon, men litet egendomlig!
Tillfrågad om sina tilltänkta julklappar för öfrigt, svarade hon, att hon just nu slutat ett dussin strumpor på lediga stunder, 3 par hvar åt sina 4 pojkar, samt étt hälft dussin skjortor åt sin man.
A c k ja, dessa tröttsamma julklappar!
Detta broderi är ännu ej halffärdigt, och så måste hon bestämdt brodera en kläd- ning åt lilla Anna, lika med den Gerda W.
hade härom dagen, den skulle kläda hen- nes lilla älskling så väl.
Och så behöfde hennes man en matta till soffhörnet, i hvar- dagslag kallad » sparklapp ».
Äter flyga hennes tankar till fru Karins hem och den lilla prydliga vaxduken i soffhörnet — Karins man nyttjar till följd af sina ömma fötter så litet som möjligt galoscher.
— Men n e j!
Något i » stil » med hvilstols- längden bör det vara, fast kanske icke fullt så mycket arbete på.
I detsamma slår klockan 12, och välkända steg höras i tamburen.
Hastigt kastar hon undan sitt arbete och står gäspande och huttrande framför honom.
» Ä r du uppe ännu? » säger han missnöjd.
» Hurudan skall du nu se ut i morgon? » — — — — — — — Och så blir det vår och sol och sommar- dag!
För såväl mannen, läkaren som vän- nerna står det klart, att fru X.
— nu ännu mera blek och nervös än förut — måste ut och stärka sig, en bad- ort, — till kusten — till Marstrand.
Nu börjar en ansträngande tid.
Fru X rustar sig till badresan, syr och knogar af alla krafter, broderar » besparingar » i olika mön- ster till ett dussin linnen, hon är så ekono- misk, den lilla frun, » det blir så dyrt att låta brodera dem borta », och att vara dem förutan, broderierna nämligen, kan j u ej komma i fråga.
Så måste lilla-Anna ha några hvita broderade klädningar, man kan ju ej få tvättadt därnere så ofta, m. m., m.
Och fara värdt är, att hela hennes vistelse därnere åtgår att efter dessa sista ansträngningar åter sätta henne i hennes » normala » vintertillstånd, om hon ens, stackars liten, kan få så pass ro för soaréer, bazarer m. m. lifvet så mycket rikare, både för sig själfva, sina närmaste och sin omgifning i allmän- het.
— — — Icke fördömer jag de dyr- bara gardinerna, de utsökta broderierna m.
ni., blott de icke inkräkta på en dyrbar tid, en tid för ro och vederkvickelse, en tid för solig och kärleksfull sammanvaro med make, barn och medmänniskor.
Men hvad jag absolut fördömer, det är de kropps- och själsfördärfvande kafferepen.
Och, kära läsarinna, i förtroende sagdt, vet jag mycket väl, att fru Karin härom året antog den lilla lågt aflönade platsen på byrån, icke allenast för att kunna lämna sin man ett välkommet bidrag till deras 4 gossars uppfostran, utan ock för att komma ifrån dessa smaklösa tillställningar.
» Jag har », brukade hon säga, » så nog af de middagar och supéer, jag för min mans skull ej vill undandraga mig, att jag mer än väl för min egen skull behöfver det medvetandet, att jag åtminstone använder mina förmiddagar till nyttigt arbete i ro och stillhet. » Och nu, kära läsarinna, skulle jag vilja sluta med den från hjärtat gående upp- maningen: bort med de fördärfliga förmid- dagsbjudningarna, som hindra oss att blifva friska, hurtiga och dugliga husmödrar; bort med all den lyx och flärd, som hindrar oss att vara rätt-tänkande, ädelt kännande, älskande, lyckliga och lyckliggörande män- niskor!
$ Ur en furstinnas barndomslif.
1898 och allt fortare hastade hon framåt.
I när- heten af kyrkan i östra delen af staden stannade hon och såg sig forskande o m - kring.
I samma ögonblick syntes ett par andra småflickor af ungefär samma ålder komma trippande från öster, och glada rö- ster ropade: » D u har väl ej väntat länge på oss, E b b a?
» » Nej, » svarade vår första bekantskap, den lilla snöhöljda flickan med de stora blå ögonen, » jag kom just nu, men vi måste skynda oss för att hinna hjälpa de små, innan min lärarinna kom- mer och hämtar mig. » Under liflig munterhet veko de nu af in i en liten gränd och gingo in på en bakgård.
Här stannade de framför en liten trappa, som betänkligt lutade åt vänster, och hvars första trappsteg ut- gjordes af en söndrig träplanka.
På den- na satt en liten trasig pojke och smekte en stor svart och hvit katt.
Vid åsynen af flickorna stack han tummen i mun, steg upp utan att hälsa och skyndade uppför den sneda trappan in i ett rum, hvars dörr han hastigt tillslöt.
Flickorna hade förgäf- ves ropat på honom, han var inom ett ögon- blick ur hörhåll.
De gingo nu samma väg som han och inkommo i ett rum med det torftigaste utseende.
En liten trasig flicka, omkring två år, satt på golfvet och försökte med all flit förvärra ett hål på strumpan och skrattade af stor belåtenhet, då det lyckades så väl, att de små tårna kunde krypa ur sitt fängsel.
Den lille gossen, hvars bekantskap vi gjort därute på går- den, satt förskansad bakom en stol, allt- jämt sugande på sin tumme, och kastade då och då en förstulen, skygg blick på de nykomna gästerna, hvilkas fina, pälsbrä- made vinterdräkter bildade en stor kontrast till rummets invånare.
» Hvar har ni er mamma i d a g?
» frågade Rosa, i det hon vände sig till det äldsta barnet, en sexårig flicka, som sysslolös rörde med eldtången i några hälft förkolnade glöd i spiseln.
» H o n har varit borta hela dagen och bykt, » svarade flickan utan att se upp.
Då den lilla tvååringen så där blef påmint om mo- derns frånvaro, började hon gråta.
Dagen innan hon reser träffar hon fru Karin på gatan.
De skulle äfven som van- ligt hela familjen ned till kusten under mannens semester-månad.
Besynnerligt ändå, att fastän de nu i fyra års tid hvar sommar bott i en och samma stuga ute på ett fiskläge, endast en half mil från Mar- strand, ingen af deras talrika bekanta, som om somrarna besökt denna badort, någonsin sett dem där, eller vet hvar den där stu- gan är belägen.
— — — — — — Ebba hade emellertid aflagt sin kappa och tog nu upp den lilla flickan från golfvet.
Det dröjde ej länge, innan de voro de bästa vän- ner, och efter litet parlamenterande och några karameller hade de andra barnen också sällat sig till dem, och nu blef en liflig öf verlägg- ning mellan de tre vännerna, Ebba, Emma och Rosa, huru de skulle få rummet och barnen snygga.
Arbetet fördelades sålunda: Emma skulle sopa rummet och Ebba och Rosa åtaga sig barnens tvättning och kam- ning.
Sagdt och gjordt, det blef ett fejande på alla håll, och barnen skrattade och ville hjälpa till, synnerligen med att tvätta hvar- andra, hvilket dock ej aflopp till ömsesidig belåtenhet.
Äterigen känner jag med mig, att jag allt för länge pröfvat ditt tålamod, kära läsarinna!
— Och hvad är då meningen med denna långa epistel?
Jag har velat påpeka ett slags onödig, ja, jag tvekar ej att utsäga ordet — — skamlig öfveran- strängning.
Jag talar ej till de tusende, som af ekonomiska skäl, i sina stora hus- håll, med sina inackorderingar, med sina många barns läxläsning e t c, ovillkorligen nödgas öfveranstränga sig, jag talar till fru X: s stora klass, till de kvinnor, som till största delen frekventera våra moderna badorter, kvinnor, som skulle kunna göra Timmen gick fort, och då lärarinnan kom för att hämta sin elev, fann hon alla barnen i lifligt samspråk om den stun- dande julen och allt härligt den skulle medföra.
Barnen voro nämligen på själfva julafton inbjudna till Ebbas hem, där en ståtlig julgran särskildt kläddes för de tre vännernas många skyddslingar.
Dessa hade bildat en syförening, som de benämnde E.
(en liten gåfva) och hvars medlem- mar endast bestodo af de tre flickorna.
D e kommo tillsammans hvarje lördags e. m. och lämnade en afgift af 6 öre hvardera, som användes tillika med deras sparpengar E n kall decemberdag vintern 1870 van- drade på Storgatan i Jönköping en liten flicka omkring 12 år.
Snön yrde i täta flingor omkring henne, men hon gaf ej akt därpå, utan påskyndade sina steg med allt raskare fart, under det de klara, stora blå ögonen spejade framåt gatan på ett sätt, som synbart tillkännagaf, att hon väntade någon.
Allt tätare och tätare föllo flingorna,
IDUN 1898 och en och annan tillfällig gåfva till in- köp af materialer till de barnkläder, som de förfärdigade och som vid julen utdela- des åt barnen.
Den stora välgörenhet, som i det tysta ntöfvades i Ebbas hem, lärde henne tidigt att tänka på de mindre väl lottade; så t. ex. sändes hon och hennes ett par år äldre bror på föräldrarnes ge- mensamma födelsedag med slutna penninge- försändelser till fattiga, ensamma och glöm- da kvinnor, som en gång sett lyckligare da- gar.
Det var rörande att se dessa barn, hur de letade sig fram i stadens utkanter till adressaterna, lämnade brefven utan att vänta på ett tack eller uppgifva hvem den ädelmodige gifvaren var.
Många välsignel- ser nedkallades helt visst öfver den okände välgöraren, välsignelser, som omsväfvat de unga och beredt dem mycken jordisk lycka.
Ä n n u ett utmärkande drag i Ebbas karak- tär var en medfödd enkelhet; belysningsvis må här anföras ett yttrande af henne som barn, hvilket var mycket karaktäristiskt: » När jag blir stor, vill jag aldrig vara fm och gå på visiter, som stora människor göra. » Om hon tyckte att något i hennes dräkt väckte uppmärksamhet, var det blott med svårighet hon kunde förmås att bära den.
Så fortgingo några år under aldrig min- skadt intresse för nödens barn, och Ebba var ej längre en liten flicka; men de fat- tiga barnen hade hon ej vuxit ifrån, och de å sin sida hade ej heller glömt henne, och så hände det mer än en gång, att då hennes skyddslingar kommo upp och bådo att få tala med » fröken », de vid hennes åsyn glömde bort alla de vackra ord mö- drarna lärt dem använda, då de begärde » frökens » hjälp, och helt enkelt frågade om » Ebba » hade det eller det klädesplagget att gifva dem.
Och » fröken » upptog det ej illa, hon log så hjärtegodt, och den önskade hjälpen uteblef e j; sällan eller aldrig gick någon från det hemmet tom- händt.
Men en dag gjorde sorgen sitt inträ- de i det lyckliga hemmet.
Ebbas far, den vördade och af alla högt aktade öf- versten, dog och hon lämnade samhället, kom ut i stora världen, kom högt, kom ända till konungaborgen, och vid hennes åsyn hände det konungasonen detsamma som de små barnen i Jönköping: han glömde det afstånd som skilde dem, glömde frö- kentiteln och såg blott den väna Ebba, för hvilkens fot han lade sin furstekrona, och för hvars ägande han af sade sig rättighe- terna till en konungakrona.
Ännu som fur- stinna fortsätter hon med vidgad blick och i större utsträckning den kärleksverksam- het, som utmärkte hennes barndom.
Bilden härofvan återger hennes drag vid fjorton år, Gudrun.
— • hushållning i Japan.
En betto är klädd i mycket tätt åtsittande, tricotliknande mörkblå byxor, en lös blus med vida ärmar och en stor hvit hatt i form af en upp- och nedvänd skål.
Jag har aldrig sett något mera elegant, lätt och smidigt än två så- dana figurer på en vagn.
Den ene kör hästarna, den andre står bakpå och måste oupphörligt springa ned, dels för att skaffa plats, om där är folksamling, och dels för att stöda vagnsstången, om det går utför en backe och vagnen saknar broms.
Han är i en alldeles otrolig aktivitet.
Då man åker ut och kommer hem, ställa alla barnen i den lilla kolonien upp sig för att be- skåda härligheten.
De äro alltför väl uppfostrade för att säga ett enda ord och taga sig synner- ligen väl ut i sina brokiga dräkter.
Hela gårds- planen är inhägnad af blomsterrabatter, på hvilka azaleor och kameliabuskar utbreda sina glän- sande blad.
Japaneserna kunna icke fördraga åsynen af blommande kamelior, ty de finna det riktigt ohyggligt, att kronbladen icke falla utaf ett i sender, utan att hela blomman faller utaf på en gång.
Det framkallar för deras fantasi tanken på — afhuggna hufvud.
De blomma i februari och mars, och kunna ofta om morgnarna vara klädda i lätt snödräkt, utan att det generar dem det minsta; man blåser utaf dem snön, och blomman är lika strålande, ung och oberörd.
Vi européer betrakta dem ju också med stor be- undran, trots deras dåliga anseende i Japan.
Vår stolthet äro två sjTenträd, som vi med stort besvär hafva förskaffat oss från Vancouver; om de kunna acklimatiseras är en annan fråga.