Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därför låtom oss ännu en gång få till stånd en arbetsbyrå för emottagande af ar- beten från dessa bleka, stilla äldre damer 251 hvilka, om och så länge arbetsförtjänst står dem till buds i eget, aldrig så litet hem, skola föredraga arbetet och friheten inom detta framför vistelsen i det offentliga, genom välgörenhet stiftade hemmet, vore detta än så komfortabelt tillgodosedt, än så grannlaga omhuldadt.
Ett arbetshem, där stackars liten och hen- nes tallösa medsystrar få kallelse till och beställning på arbeten, eller där de få in- lämna sådana med hopp o m rask afsätt- ning.
Nu finnas visserligen förut i hufvudsta- den sådana byråar, men den ena, mest be- tydande af dem har småningom blifvit en utställningsplats för konstslöjd, där den väl- bergade damen, hon den » andra », sätter in sina lyxartiklar af dyrbart, elegant material.
Den motsvarar ej hvad en verklig arbetsbyrå, hvars medlemmar anteckna sina namn, vill vara, — i främsta rummet en förmedlings- anstalt för arbetes erhållande.
Ett fåtal af hufvudstadens damer har re- dan gått i författning o m, att en sådan ar- betsbyrå som den sist antydda skall kom- ma till stånd till hösten.
En centralt belägen lokal skall till dess anskaffas, på det att byrån, fullföljande sitt program, må kunna starta redan till julen, den tid då alla arbetskrafter äro mest efterfrågade.
För erhållande af medel skall i slutet af september en tombola anordnas.
Iduns varmhjärtade läsarinnor torde må- hända då till den lämna något arbete, till- verkadt under sommarens leende dagar i tan- ke på stackars liten och hennes, lifvets för- nödenheter saknande medsystrar, som en gång- djupt skola uppskatta värdet af hvarje större eller mindre uppoffring af tid eller medel för deras skull.
En af de förnämsta afdelningarna på förutnämnda byrå skall enligt parisiskt före- döme omfatta » reparering af kläder » så väl kvinnliga som manliga, lappning och lagning samt stoppning af linne, gardiner, spetsar och handskar.
Där skola finnas afdelningar för märkning, linnesömnad, enklare klädsömnad, broderier och tapisserier, täckstickning, vävna- der (af bl.
a. trasmattor), madrassering och iståndsättande af sängkläder.
Gamla damer, hvilka kanske en gång i tiden haft ett namn på det kulinariska området, skola ha till- fälle till af sättning för sina inläggningar, rån eller lättare småbröd.
Den unga eller gamla damen, som äger van hand eller konstnärlig blick på saken, skall efter amerikanskt mönster kunna an- mäla sig på byrån för dekorerande af hem, eller bord till middagar och supéer, eller till att under ägarens frånvaro emottaga och vårda deras blommor, burfåglar, hundar etc. • På byrån skola finnas bud för att emottaga och fortast möjligt expediera muntligt eller per telefon gjorda beställningar eller efter- frågningar.
Det säger sig själ ft att den äfven skall emottaga handarbeten af alla slag, tillverkade af de damer, som där skrifvit in sig, arbe- ten, som stackars liten och hennes tåliga, fattigdom och förödmjukelse lidande med- systrar förut tillverkat under tung resignation, med föga hopp o m att kunna få afyttrade, men som de nu gladt skola verkställa, då de veta att varma hjärtan taga sig an dem, bereda vägen för dem och, så godt de kun- na göra det, arbeta till [deras framgång, trefnad och lekamliga bestånd.
252 IDUN 1897 Till förströelserna i den lilla staden räknar jag de månadtliga marknaderna med sitt folklif.
Då händer det att en och annan cirkus hittar dit, karusellen svänger lusteligen omkring, och orm- Kära vän!
drottningen fröken Skojalewski eller dylika stor- Du ber mig i ditt sista bref gif va dig en skil- heter visa, frysande i trikåer, sina djur för en få- dring öfver lifvet i Enköping, » de sjukas stad », talig publik, eller synas utanför en mekanisk tea- som du så träffande benämner den.
Här har du ter hvitmenade clowner trumpetande och trum- ett litet utkast, en stomme endast, ty, my dear, mande, skrikande: » ramla på, ramla på, kostar det skulle behöfvas mer än en volym att göra bara tio öre! » den tillfylles.
Ty alla dessa, som komma dit, Någon gång under vinterns lopp kommer också ha ju sin roman, sitt lifsöde, så alla dessa sjuk- en och annan storhet, som låter höra sig i de hems olika karaktär, de » inföddes » förhållande stora konstcentra, hit, t. ex. Scholander.
Under vis ä vis sjuklingarna, och så centrum, hvarom dessa timmar rör då lifvet, det pulserande lifvet, allt grupperar sig: doktor Westerlund.
med sin vinge vid matta ögon och bleka kinder, För dem, som endast kalla den stad vacker, och dessa få glans och färg.
Ty tonerna föda som äger räta gator, höga stenhus och eleganta drömmar, som troddes slocknade, drömmar, som butiker, för dem är Enköping en ful stad, men resignationens aska lagt sig öfver.
Och tankarne, för dem, som likt mig älska det karaktäristiska som i månader, år, gått sin eviga kretsgång om • mer än det » vackra », det oregelbundna mer än plågor och lidanden, göra en afvikelse och slå in det stela, räta, är Enköping en ganska &gt; rolig » på fantasiens luftiga banor, där himlen skymtar stad.
Den är mycket gammal och har som så- evigt blå och där solen lyser på rosor i djupa, dan många minnen.
Den har hvitrappade hus, varma färger.
många med åldrig stämpel, och den har måleri- Den, som kan se det stora i det lilla, hittar ska gårdsinteriörer.
I synnerhet när snön ligger både nöje och förströelse äfven i den lilla sta- bländhvit på gator och hvita hus, när telefontrå- den vid Mälaren, men dem, som ej kunna det, är darne lysa som silfversträngar i frostig luft och det mången gång synd om.
Staden synes dem i stadens utkanter de kolossala drifvorna ligga så tryckande, tråkig och sorglig med sina många som omhvälfda kölar och slätten som en enda trötta människor och grå hår kring unga ansik- hvit matta, brämad af rimfrostbeslöjade barr- ten, det lilla oförargliga skvallret, som oftast en- skogshöjder, är den tilltalande.
Då har jag dast är att ta ' från den lustiga sidan, retar dem, döpt den till » min hvita stad ».
Då är den som och deras rum, hela hemmet, hvari de bo, blir dem en fager dikt, en dikt om det glänsande hvita, ett fängelse.
Lugnet omkring dem — detta väl- det kalla, det oberörda.
signade lugn, som är så välgörande för patien- Eller om våren, den första gryende våren uppe terna, om de bara visste att skatta det — på åsen.
Där kommer vårstormen i långa drag, pinar och irriterar dem, och vore ej doktor We- och snön smälter och rinner i floder ner för sterlund en sådan^magnet som han är, packades kyrkbacken, där gassar solen och luften är re- snart många kappsäckar.
nare och mera fylld af vårens säregna dofter än Doktorn ja — honom har jag gömt till sist, där nere i den lilla staden.
Och på kyrkogär- ty han är ju det bästa.
Skulle du teckna en dens grafvar lysa vintergrönans och murgrönans karaktär, skulle du teckna honom, skulle du måla blad bjärt gröna ur snön, och sjuklingarna, hvilka det godas och det gladas charme, skulle du måla alla, som kunna orka så pass långt, äro ordine- honom, när han ler med soliga blå ögon och med rade att gå upp till åsen, stanna vid gallerpor- denna annars så fast slutna, energiska mun.
tarna och se leende på det gröna — hoppets Fastän han i öfrigt är så enkel och anspråks- färg, som vågar sticka fram ur dödens hvita, lös i sitt uppträdande, bär väl ingen kung sitt kalla famntag.
Hvarför då inte hoppas och tro: hufvud mera härskarlikt än han.
Och undra lifvet kommer åter, det kominer med lärksång på det!
Han om någon härskar öfver både viljor och solguld, det kommer med luftiga skyar på och hjärtan.
Ja, det är ett ovanligt herravälde blå grund, det kominer med ljusa förårsnätter öfver människor, denne man tillskansar sig.
De, och bristande knoppar, det kommer med spi- som komma till honom för att rådfråga för första rande örter och gyllene hängen, fulla af frö- gången, komma naturligtvis lockade af hans stora mjöl.
rykte som läkare, men de, som komma för an- dra, för tredje eller för att för alltid slå ner sina Det kommer, det kommer!
bopålar i staden — och de äro ej få — komma Det måste komma!
Dock längre fram under varma försommarda- utan tvifvel för människans skull.
Ty han blir gar gifva granarna i Gröngarnsskog, som ligger med tiden hvar och ens vän och det gör dem ett stycke utom staden, svalka och blommor och så godt, dessa sjuka, i synnerhet kvinnorna, att hafva någon, som känner för dem och som spri- fjärilar glädja där ögat.
Du skall ej tro, att fastän Enköping är sam- der sol i deras mörka tillvaro.
Och jag vet mig lingsplats för så många sjuka, den endast ger aldrig hafva träffat någon, som kan denna älsk- ett trist intryck.
Nej, där är rätt lifligt — na- värda konst såsom han.
Alltid glad, alltid ori- turligtvis till att vara en så liten stad.
Hotel- ginell i sitt sätt, lämnar han kvar en solstrimma lens omnibusar och droskor skramla åstad vid i hvarje sjukrum, han besöker, och hur mod- alla tågs ankomst och afgång, oftast fulla med stulen än patienten var, när han kom, är det människor och koffertar, och mellan klockan 7 väl sällsynt, att han ej ler, när doktorn läm- och 8 på morgonen, 12 och 1 på middagen samt 6 nar honom.
och 7 på kvällen ser du alla dessa olika prome- Första gången jag var i Enköping, inträffade nerande sjuklingar, som ju ständigt växla.
Gamla om några dagar efter min ankomst Ernst-dagen par som stödja hvarandra, förlästa ynglingar med — doktor Westerlund heter, som bekant, Ernst.
glasögon och pince-nez, unga och medelålders Så det talades om denna dag i sjukhemmen!
kvinnor i massa.
Alla gå de nästan samma vä- Så många förberedelser, som gjordes, man sydde, gar, de flesta med trötta, långsamma steg.
man beställde blommor, konfekt, tårtor och hvem Stundom bo i något sjukhem endast unga män- vet allt.
Jag, nykomlingen, kunde ej annat än niskor, och då ser man dem ofta alla tillsam- le, jag tyckte det låg något mycket småstadsak- mans ute på promenaden.
Och fastän de äro tigt i allt detta.
Jag förstod ej då, hvilket in- sjuka, tar ungdomsblodet ut sin rätt, det skrattas nerligt förhållande det uppstår mellan denne lä- och skämtas, och då tyckes mig alltid gatan kare och hans många patienter.
Sedan begrep lysas upp af deras soliga leenden.
Alla män- jag det och log aldrig mer.
Det är naturligt, niskor älska nog glädje, men den sjuke väl att hvar och en, med mycket eller litet, efter råd allra mest.
För honom blir glädjen hårstrået och lägenhet, vill visa den afhållne en liten hyll- han griper efter, plankan, som skall rädda ho- ning.
Och han tycker om att man hyllar honom.
nom i den svåraste nöden — melankolien — som Icke denna hyllning, som trumpetas ut på gator ju alltid står på lur att gripa den kroniskt sjuke.
och torg, utan hjärtats hyllning är det han vill Följande lilla historia är så betecknande: Om folk hade en aningens aning om hvad en ha.
förströelse, ett intryck, hur litet som helst, spelar En Ernst-dag sade en medellös patient till ho- » Ack, doktor, alla fira doktorn i dag med för en betydande roll i den ständigt sjukes lif, nom: är jag viss om att de gärna skulle offra litet där- något, endast jag har intet. » » Håll af mig! » för — men detta tina inre sinne, som kallas blef det enkla svaret.
aning, är blott fås egendom.
Att sända en bok, Nå, det behöfver då d:r Westerlund minst af en tidning, som är läst och ligger till ingen nytta, alla be någon göra.
Men jag tror, att det är all ingen glädje i bokskåpet och samlar damm, till en denna hyllning, all denna kärlek, som han ser sjukling, hur många tänka t. ex. på det?
Hur lysa ur de flestas ögon, som gör honom fortfa- kär är ej en illustration att se på — det tröttar rande ung och segerstolt, och som låter honom ej, men ger dock alltid tanken en annan riktning.
kunna bära allt detta stora arbete, utan att slap- Nå, i Enköping är man nog lycklig att ej vara pas eller tröttna.
Att veta sig vara mycket äl- lottlös i den vägen!
Doktor Westerlund förser skad ger alltid kraft och säkerhet.
ständigt sitt bibliotek med nyheter, och de stå Skall jag sätta punkt nu?
Kanske bäst det, alla till fri disposition.
ty annars växer mitt opus för långt, och det finns F r å n d e sjukas stad.
B l a n d nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af H U L T M A N S ju mycket kvar ännu att, om än flyktigt, beröra.
Mottagningarna med sina hundratals människor kunna ju vara intressanta nog — för den, nota bene, som ej sitter där med andan i halsgropen — och det finns för öfrigt en mängd både ko- miska och tragiska situationer att anteckna.
Men, som sagdt, bäst sluta i tid, så du ej slänger hela brefvet.
Hvem har nu för tiden ro att läsa ett för långt bref ...
Dessutom finnas inga mottagningar nu.
En- köping är nu tyst och stilla; alla sjukhems fön- ster äro kritade, man har sommarferier.
Men när hösten kominer, skramla åter omnibusarne på de knaggliga stenarne, och doktors lilla dro- ska far outtröttligt af och an och främlingar från alla håll trampa den gamla stadens gator.
Din tillgifna Anna Törnström.
Augusti 97.
Vid fönstret Utkast för Idun af Agathe Lind.
1 / i lockan är icke mer än älfva, och det är i • för tidigt att lägga sig en sommarkväll, så att j a g tänder en cigarrett och slår mig ned vid det öppna fönstret.
Utsikten är härlig.
Fjärden ligger glitt- rande stålgrå därnere.
Då och då kommer en vindfläkt, som krusar den lätt och se- dan prasslar helt mystiskt bland trädens löfverk.
Det är så tyst och stilla rundt omkring, villa vid villa tyckes slumra i sommarnattens dunkel.
Är j a g den enda som vakar?
N e j, nu hörde j a g ett fönster som stängdes.
Ljudet k o m från villan däruppe i backen, och j a g gissar att det var min vän, doktorn, som nu ämnar bege sig till hvila.
Måtte han få r o!
Hårdt och häftigt stängdes fönst- ret, det var som om han velat utestänga något, — objudna tankar, kanske.
Vi veta nog litet hvar, hur tankarne flyga kring i julinätternas skymning, när lindarne dofta, ängsknarren sjunger sin en- toniga sång nere på ängen och lätta dim- mor stiga upp öfver vikens vatten, där den bleka månen söker spegla sig.
Han sade just, doktor Holt, strax innan vi skildes: » I kvällar sådana som denna glömmer man att grubbla öfver tillvarons gåta, m a n blir en drömmare, som helt försjunker i all denna skönhet. » » Tillvarons gåta. » Ja, han har kanske grubblat mer öfver den än de flesta, hans tankar ha irrat sig dödströtta i mörka la- byrinter.
Vi ha varit vänner sedan pojkåren, och jag känner hans historia.
Djärfhet och stolthet, ett briljant hufvud och en g o d portion öfverlägsenhet, det var de egenskaper som utmärkte honom i skolan.
Hela klassen såg upp till honom, och det var alltid han som förde oss an, såväl i lek som allvar.
Så k o m ' slaget, det var strax efter vi hade tagit studentexamen.
Hans far, bank- direktör Holt, begick själfmord, böckerna reviderades, balans, försnillningar, — och sträng ljöd domen öfver den döde.
Sonen böjdes e j, — han bröts.
Förgäfves sökte jag träffa honom, han tycktes vara för- svunnen.
Några år efteråt mötte j a g i Upsala en man, som jag trodde mig känna igen, men hvem var d e t?
Jag fixerade honom, våra blickar möttes, och då ville han skynda förbi mig, men jag grep honom i armen.
C A C A O R e d a n iS88 i n t y g a d e p r o f.
L a n g i L u n d, a t t H u t t m a n s C a c a o v a r fullt lika m e d v a n H o u t e n s Cacao.
H u l t m a n s C a c a o k a n således v a r m t re- k o m m e n d e r a s till h v a r j e h u s m o d e r.
IDUN 1897 » Holt, » frågade jag, » är det verkligen du? » » Jaså, du kände igen mig, » sade han kort.
» Det har fallit mycken snö, sedan vi träffades. » » Hvar har du varit de sista åren? » » Ute och konditionerat, nu har jag fått litet hjälp och skall taga mina examina så fort som möjligt. » Efter den stunden råkades vi ofta.
Aldrig ute på » Gästis » eller i sällskap, endast på våra rum, och han kom alltid till mig i skymningen, det lade jag märke till.
Skyd- de han dagsljuset?
» Hvarför är du aldrig med kamraterna, gamle g o s s e?
» frågade jag en afton, då vi sutto i min » håla » och rökte.
» Hvarför? » Han ryckte till.
Jo, därför att jag skyr människorna lika mycket som de sky mig. » » Hvad har du för griller? » » Kalla det hvad du vill, » sade han bittert.
» Men tror du e j, att jag märker alla dessa undrande blickar, dessa förstulna hviskningar: Holt, — är det sonen till ho- nom, som — —?
Det är som om männi- skorna njöto af att påminna sig det för- flutna, de nicka åt hvarandra och se så be- låtna ut.
Och sedan draga de sig undan, — hm, äpplet faller väl ej långt från trädet! » » Du ser spöken på ljusa dagen! » sade jag.
» Och äro några såsom du skildrar, så lämna dem åt sitt värde!
Men säg mig, har du aldrig tänkt på att byta n a m n?
» Det vore en dom öfver min far, kanske den hårdaste han har fått!
Hvem af oss har rätt att d ö m a?
— Jag allra minst, » sade han sakta.
Så höjde han hufvudet igen.
» Bäst är att som en man se sitt öde in i hvitögat.
Was man nicht ändern kann, muss man tragen.- » — Aren gingo.
Jag lämnade Upsala, och Holts och mina vägar skildes åt för att helt oförmodadt mötas i sommar vid den här lilla badorten.
Vi äro mycket tillsam- mans, och jag ser med glädje, hur hans hurtiga väsen har tagit ut sin rätt.
Frisk och manlig är han, men allvaret lämnar honom sällan, och pejlar man djupt in i ögonen, hvilar där ett vemodsdrag.
De sista dagarne har det varit en sällsam oro öfver honom, han har velat förtro mig något, men ej kunnat, och jag har undrat storligen.
Så igår var det en blick, som förrådde hans hemlighet, och nu vet jag, hvad jag anat och fruktat, — han älskar Mary!
Ja, underligt är det icke, hon är så söt, min syster.
Hon hör till de där stilla, behagliga kvinnorna, som tänka mer än de tala.
Hon försvinner så gärna i skuggan af sig själf, " men sök upp henne där, och du skall mötas af solsken i de klarblå ögonen, glädtighet och godhet.
Vi voro ute och rodde i afton, Mary och jag.
Solen höll just på att gå ned, ännu var det » guldglans på v å g e n », och allt var så tyst, så stilla.
Mary satt vid styret, men styrtömmarne hängde slaka, och jag förde båten hur jag ville.
Vi hade suttit tysta så länge, att jag slutligen frågade: » Mary, hvad drömmer du o m?
» Hon såg upp litet förvirrad, svarade icke på min fråga, utan sade helt sakta, med det där bedjande uttrycket i ögonen, som alltid rör m i g: » Karl, skratta icke åt mig, men lofva att svara mig allvarligt! » » Gärna, liten!
Hvad är det? » » Jo, — säg mig, — har du någonsin tänkt på de där orden: att barnen allt in- till tredje och fjärde led skola straffas för föräldrarnes missgärning? » » Om jag har tänkt på d e m?
» upprepade jag förvånad.
» Ja, tror du verkligen, att de oskyldige få lida för de skyldige? » » Säg då hellre lida med de skyldige, det få de nog, men trampa de icke fädrens fotspår, utan söka bättre vägar, skall väl äfven deras individualitet få komma till sin rätt.
Ja, det är nu min enkla tro, men du får vända dig till lärdare män än jag för alt få ett sådant djupsinnigt spörsmål bättre besvaradt. » » Nej, » sade hon enkelt, » jag tycker om din uppfattning, det är just så jag har hoppats, att det skulle vara.
Vi få j u tro på kärlek och barmhärtighet!
Men männi- skorna äro så hårda, så grymma, det är som om det vore deras lust att öka lidan- det på jorden.
Se där är en fredlös, låt oss jaga h o n o m!
Det är deras lösen. » Hon satt tyst ett ögonblick, men bör- jade så tala helt sakta: » Jag tänker ibland på, att när en sådan jagad finner vänskap, finner kärlek, — det bör för honom vara något oändligt stort, — något som han knappast kan fatta, — och för den som ger — — » Hon tystnade plötsligt och drog den stora hatten längre ned öfver ansiktet.
Ville hon dölja sin r o d n a d?
Var hon rädd att ha sagt för mycket?
Ack, jag hade förstått allt för väl, och utan att säga ett ord, rodde jag hemåt.
Årorna kändes tunga.
Nu förstår jag, hvarför hon varit så för- ändrad den sista tiden, så allvarlig och sluten, med ett grubblande uttryck i ögonen.
Skall Holt våga säga något till henne?
Skall vår far tillåta, att Mary blir hans hustru?
N e j, — n e j, icke vår Mary!
Jag önskade min vän all lycka, men Mary får han icke!
Skulle vår Mary bära ettfläckadt namn!
N e j, aldrig!
Då komma Marys bedjande ögon för mig och jag tycker mig höra hennes fråga: » Skola oskyldiga lida för de skyldiga? » Skall jag nu döma lika orättvist som de människor, jag mer än en gång uttalat för- kastelsedom öfver?
Om j a g i stället kunde göra något för min vän!
Om jag skulle tala vid föräldrarne, bereda dem, beveka dem, • — striden blir hård, det vet jag på förhand.
Den gäller j u Mary, vår älskling, vår ögonsten!
Men, kanske kärlekeu än en gång skall kunna rifva ned murar, som vi människor anse oöfverstigliga.
Mina oroliga tankar ha liksom vaggats till ro af sommarnattens stillhet.
Jag läng- tar att få sofva och stänger helt sakta mitt fönster.
Se, det ljusnar redan — en ny dag randas!
&lt;fc Alla utställningsbesökande damer inbjudas vördsamt till ett besök i » Iduns sa- long » — belägen i Nordiska museets byggnad å utställningsplatsen — där hviloplatser och toalettrum gratis stå till våra ärade gästers förfogande.
Jubileumsfliten S V E N S K A F L A G G A N, väfves af ull.
Godsåtgång 1,80 kg.
urtvättad ull, arbetslon 5 kronor.
253 Längd 2 meter.
: n cs I Stockholm.
fl » S3 S m å utställningsfunderingar o-S och litet annat smått och g-odt.
teg - w 3 a Lovisa Fetterkvist.
» i » u i?
F ö r I d u n af -: •§« * Bref XII.
IcNortom älskade Gamla Stockholm försig- * ~ går » Marinskådespelen » på ett haf, iu- hägnadt af plank i viken utanför, fast, när jag närmare tänker på saken, så är det inte något haf ändå, efter där finns berg (af säck- duk), ett till vänster och ett i fonden, det förra nästan så högt som jag och med en smal öppning i kanten, i hvilken, när vi kom, det med jättelika bokstaf ver stod präntadt: » Sjöparad ».
o ra O fro Vi * » rtS ex. §8® a På det andra berget, som är litet mindre imposangt, ligger en liten röd, riktigt nätt, metershög stuga, antagligen boningsplats för någon fyrmästare, fast man naturligtvis fick tänka sig både honom och fyren.
Fregatterna, som här dagligen kämpa sina strider, är från Berlin och lär vara fullkom- liga afbildningar efter de tyska krigsskep- pen, fast vi väl får hoppas, att deras vana att kriga med hvarann, bara är symbolistisk, ty eljes kan väl då ingen undra på, att kejsar Wilhelm är så if rig som han är att skaffa sig en ny och bättre flotta!
Just som hornmusiken på läktaren slutat sitt första nummer, kom » paraden », inte min- dre än 6 » fregatter », fram bakom säckduks- berget, öfverlastade allihopa, men bara med flaggor, följda af en kryssare,, som skulle ha varit för söt i en ankdam, och af en hemsk sotsvart minbåt, alldeles lik en större lappsko.
Ingen besättning syntes till, hvilket jag anser vara en utmärkt uppfinning, som ovillkorligen borde införas hos oss, i all synnerhet vid landtvärnet, som vid krig ju är utsatt för den allra största fara.
En katt jamade — nog en krigskatt, efter han var så ovanligt grof i målet!
— och så började flottiljen en grasjös vals rundt kring inhägnaden.
Men, hast du mich gesehen!
Bäst det var, utan att man visste af en smul, vände båtarna bredsidorna till och gåfvo hvarandra de värsta » glatta lag » midt i skrofven.
Ruffen påstår, att det bara var en glädje- salut, som råkat att gå litet på sned, och det måtte det ha varit, ty när krutröken skingrades, låg flottiljen där lika näpen, skimrande och nyfernissad som nyss, utan att ens ett hår d. v. s. flagg var krökt på dess hufvud!
Nu kom en ängslig stund!
En roddbåt utanför åstadkom nämligen svår sjögång, men flottan vakade sjön rik- tigt bra, bara en enda af fregatterna visade tendens att lägga sig på näsan.
Sedan » paraden » företagit ännu ett strof tåg i vals- takt kring bassängen, försvann den i » god ordning » bakom säck duksberget.
» Så rysligt sött, du, Ruffen, » s a ' j a g, men Ruffen såg inte söt ut han, minsann!
Mun- nen var hopsnörd och händerna höll han ned- körda i rockfickorna, som för att skydda sig mot ficktjufvar.
» Jaså, på det viset, » tänkte jag.
» Bäst låta dig sitta där då! » Nu flög en ny skylt fram i berget och på den stod: » Sjödrabbning ».
Det kän- Anderssons Ullspinneri ocb Skrädderi-Aktiebolag, Hötorget 12.
Filial Hornsgatan 1. t.
30435 A l l m.
76 58.
R i k s 163.
2 ea te r — 4 OQ °&lt;s3 &gt; - 4-3 V, &gt; 00 f r m ß © o:: Q s » 8 ü
254 des riktigt hemskt.
Jag både rös och frös invärtes.
Katten jamade igen.
(Ruffen tror det var en signalpipa.)
Det rysliga oljudet en sig- nalpipa?