Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härlig är fångsten hvaraf du får skryta, Svenskarmas hamnar till plågornas mark Drifvas i hopar.
Öppna din boning; Hämd! hämd! hämd!
(Vid en harmonisk och ljuf melodi visar sig hastigt ofvan om den sofvande Emoinas läger Vålnaden af hennes mor, omgifven af ett klart sken.)
VÂLNADEN, med mild stämma.
Försoning.
WÄINÄMÖINEN spritter till, vaknar, och alla syner försvinna.
Hvad syner?
Hvilka ljud?
-- En dröm.
Hvad kan den båda?
Osynliga makter omgifva mig här.
Försoning! -- Ljusa hamn! -- Hvad känslor hos mig råda!
(Fonden har emellertid mer och mer börjat blifva upplyst af ett tilltagande sken, som tillkännagifver en i nejden varande stor eldsvåda.
Wäinämöinen blifvande det varse)
Ha, Joukavainen du är der!
Af flammorna färgas den sjudande forssen,
(hastar opp på en hög sten)
Se, kyrkan så hög i den brinnande byn, Med lågor som fladdra kring glimmande korssen.
De svigta! -- De ramla! -- Dråpliga syn! --
(Med utrop)
Folk, Gudarna vakna! --
(Hastar af scenen.)
EMOINA, ensam.
(Störtar opp ur bädden vid Wäinämöinens utrop.)
(blir eldskenet varse)
Hvad fasa! O Gudar, jag darrar -- Hvar är du, min far?
-- Är detta din vilja att lågorna rasa Och varelser lida?
(En Svensk Riddersman synes från en klippa på andra sidan om forssen, förföljd af Finnar.
En, som på något afstånd ifrån de andra är nära att upphinna honom, störtar han i forssen, hvarefter han försvinner bland klipporna i rigtning uppåt, förföljd af Finnar.)
Ha! -- Riddarn det var.
Han, skyddarn af min faders dagar!
Barbarer, hören mig! --
(Ilar till forssbrädden, der hon stannar med uttryck af förtviflan.)
För klipporna jag klagar Och kan ej rädda! --
(Högt oppe i fonden synes en båt, häftigt roende öfver elfven i lugnvattnet ofvanom forssen, och kort derefter flere andra båtar, som förfölja.)
Ack! -- Der syns han i en båt -- Nu når han denna strand. -- -- De honom förfölja! -- Han flyger bland klyftorna, kommer hitåt Mot Finnarnas skaror. -- Skall honom jag dölja?
-- Ja, ropar känslan, som bor i mitt bröst.
(till Riddarn)
Kom, skynda hit, skynda! --
RIDDAR CARL.
Sedermera FINNAR af Joukavainens och Wäinämöinens folk.
RIDDAR CARL, studsar.
Gud! hvilken röst!
(Vill att hasta utföre samma väg som Wäinämöinen och Finnarna, då de lemnade scenen.)
EMOINA, hejdande honom.
Nej, nej, icke dit!
Följ mig hit, hit i kojan, Som förr du min far, nu dig skydda jag kan.
Du? skydda mig?
Blott den tjusande bojan, Som tänds af ditt öga...
Fort, lyd mig!
Välan.
(Går in i kojan, Emoina lägger sig på mossbädden tätt utanför dörren, låtsande en djup sömn.
Finnarne af Joukavainens folk, som förfölja Riddaren, framkomma.)
BLANDADE RÖSTER af Finnar.
Skyndom oss, flygtingen undan oss ilar!
Han ur vårt sigte förlorades här.
Hvem är den qvinnan på mossbädden hvilar?
Furstens dotter hon är.
Hennes sömn må ingen störa.
Ilom, sökom öfverallt.
Alla Svenskar nedergöra, Joukavainen oss befallt.
NÅGRE, som begifvit sig utföre, återkomma.
Finnar hvimla åt den kanten, Ej bland dem han finnas må.
ANDRE.
Forssen der, och klippe-branten Lodrät der -- hvar är han då?
RUHO, med åtskillige af Wäinämöinens folk inkommande.
Hvilket gny?
JOUKAVAINENS FOLK.
Här en Svensk försvunnit har, Som oss syntes utaf värde.
Höfdingen det säkert var.
EN RÖST.
Vi i kojan söka böre.
Håll, omöjligheten finn.
Då hon hvilar utanföre, Ingen kunnat slippa in.
JOUKAVAINENS FOLK..
Trogen lydnad oss tillhöre.
Uti kojan, öfverallt Flygtingen vi söka böre, Joukavainen så befallt.
WÄINÄMÖINENS FOLK.
Vi det läger skydda böre Fursten åt sin dotter valt.
Hennes hvila ingen störe, Wäinämöinen så befallt.
Att störa friden här, hvem vågat det försöka?
En flygting här försvann, det är vår pligt att söka.
En gångstig, föga känd, här bakom kojan går Längs bergets remna opp.
FLERE RÖSTER.
Oss skyndom, här är spår.
Att flygtingen undkom jag nu kan förklara.
CHOR af dem, som skynda uppföre gångstigen.
Gången opp mot höjden går.
Skyndom, skyndom, här är spår.
NIONDE SCENEN.
FINNAR.
WÄINÄMÖINEN, till Ruho och Finnarna.
Gån! --
(väcker sin dotter)
Vakna! -- Vi segrat.
Snart skole vi fara; Kom, följ mig mot stranden.
-- Hvi darrar du så?
-- Du synes ångestfull? --
EMOINA, utom sig.
Dröj, dröj!
Jag kan ej gå Från dessa rum ännu! --
Säg skälet, unga qvinna.
Jag kan ej ord för fruktan finna.
För min skull -- o för min! -- förbarma dig, min far; Ett lif, ett enda lif, i denna fasan spar.
Och hvadan denna bön?
-- Säg ut, hvad du syns erna!
Hvad lågor! -- Hvilka mord! --
Sof du ej, unga tärna?
Flygtingen du såg?
Såg, hvart han försvann?
Ack! frälsa Riddaren!
Förmätna, hvar är han?
Han döljs.
Af hvem?
Af mig.
Låfva först förskoning.
(på knä)
Jag drömde om min mor, den ljusa höjde sig i härlighetens glans och stämman ljöd försoning.
WÄINÄMÖINEN, bestört.
Försoning! -- Samma dröm!
Låt minnet föra dig
På den som hägnade din hydda.
Betala nu din skuld och Riddarns dagar skydda.
WÄINÄMÖINEN,
Hvad vågar du begära?
Ädelmod Utaf en upphöjd far.
Men hämnens andar sväva Kring mig och känslor jäfva.
Hvi höjs min moders hamn om himlen ej är god.
WÄINÄMÖINEN, som försöker att göra sig lös ifrån Emoina och gå till kojan.
Döljs han i kojan?
EMOINA. i ångest.
Nej, vid knän jag hänger.
RIDDAR CARL som öppnat dörren till kojan, kommer fram med blottadt svärd.
Jag detta tillstånd ej förlänger.
EMOINA, med anskri.
WÄINÄMÖINEN kastar att taga sin lur, och ropar ur den.
Finnar!
RIDDAR CARL, ställer sig med ryggen mot en klippa i en ställning, som utmärker föresatts att försvara sig.
Finnar framkomma med skyndsamhet på scenen.
Dyrt, jag sälja skall mitt lif.
EMOINA. i ställning som ger tillkänna att hon ernar betäcka honom med sin person.
Jag lofvat honom skydd.
Min vilja, kämpar, hören, Och denna främling, oskadd, fören Så han kan undanfly.
(till Riddaren)
Dig härifrån begif.
Säg det förtryckarfolk, hvars färgor du ses bära, Att hämd är vårt begär, att frihet är vår rätt; Att Wäinämöinen, son utaf en Furste, Som länge vårdat Finlands ära, Hvars välde våldets härar kränkt; Hvars maka dog af skräck, då Svenska vilddjur ryckte
Från hennes famn den son, hon mot sitt hjerta tryckte; Dig både lif och frihet skänkt.
Jag uti skogars djup försökt att undandölja En dotter, som till tröst jag äger ensam qvar.
Hör Svensk!
Den tigerhjerta har, Som vågar hennes förfölja.
Gå hädan långt.
Hvad mig du om min frihet sagt, Är fästadt vid mitt svärd, och står ej i din makt.
Mitt lif, det är en skänk utaf ett ringa värde, Dock tackar jag för den, så som det höfs en Svensk; Och skattar högt en dygd, som ädelt fosterländsk
Hos fiender jag känna lärde.
Förtryckar-lynnet blef ej Svenska krigarns lott.
Dock vill han stäcka våld, så det sig ej förnyar.
Oss Svenska kustens brända byar Till Finlands hyfsning drifvit blott.
Jag fattade ej klart din mening med:
Förfölja Din dotters lugn.
Dess dyrkan i mitt bröst
Jag aldrig tänkt för dig att dölja; Men tänkt bereda dig en lugn och firad höst
Inom din fosterbygd.
Med fridens bud i handen, Utfärdadt af min Kung, jag gick att söka dig.
Den Son du saknar följde mig; Försök att rädda undan branden, Barbar, din egen son.
Jag läser i din själ -- --
(Wäinämöinen röjer den djupaste bestörtning.)
Spörj Pater Anton, flyg, farväl. --
(Hastar af scenen, följd af betäckning.)
DE FÖRRE, utom Riddaren.
WÄINÄMÖINEN, utom sig.
Min son, min son! -- Förskräckeliga irring! -- Man ile, flyge härifrån Att sluta mördandet. -- Hvad dröjsmål! -- Hvad för virring?
Fräls, fräls, barbar, din egen son.
(Alla hasta af scenen.)
Teatern föreställer uti en bergig ock vild skogstrakt en mera behaglig däld.
Midt i fonden står ett lummigt löfträd, dyrkadt som heligt, i närheten af en källa.
Sex stycken groft i träd skurna Afguda-bilder, föreställande Ukko, Pohjola och Tapio, hvar med sin maka, äro uppställde invid trädet, Gudarna på högra och Gudinnorna på den vänstra sidan.
Afgudabild är omgifven af en nisch, formerad af friskt granris och prydd med löf och blommor.
Midt på Teatern står, med roten i marken, en bränd träd-stam.
Turilas kula synes på ena sidan nära Avant-scenen.
Den är beklädd ofverallt med tallbark, och försedd med en stark dörr, som tillstänges inifrån.8
TURILAS, ensam.
Skön denna morgon är, och festligt jag beskrudar Kring helga trädet Finlands Gudar, Dem jag ur kulan dragit fram.
Ett härligt offer snart blir fast vid denna stam.
Jag hämdens flammor såg; gny hördes; den är mogen Och hämnarena snart bordt hinna hit i skogen.
Men Joukavainen syns.
JOUKAVAINEN.
Jag är i raseri, Och jag begär ditt råd emot förräderi.
Hvem är förrädaren?
Det Wäinämöinen blifvit; Han, på sin dotters bön, åt Riddarn frihet gifvit.
TURILAS. O! det är oerhördt!
Hör mera.
Patern, han, I yra om sin son, ifrån mig rycka söker; Men jag fört Patern hit från Kyro by, som röker...
TURILAS, med ilska.
Att offras genast.
Ja, rätt talat, vise man.
Folk inkommande under en vild marsch, förande PATER ANTON bunden emellan sig.
CHOR och Marsch.
Genom skogar, öfver vågor, Ila vi med svärd och lågor.
Fram mot borgen taga vi.
Hämd och död åt tyranni.
Gudar, detta offer tagen!
Gudar, våra fjät ledsagen!
Gudars hägn än Finland har, Helga trädet än står qvar.
Qvar helga trädet står, och härligt i dess hägnad Sig Finlands Guda-bilder te.
Ej någon våge fram.
Må här till deras lugnad Åt Plågomöjan offret ske.
Ymnigt med halm omkring Christ-Patern linden;9 Zirligt sen honom vid trädstammen binden; Eldbrasan under sen antändas må.
Af detta offer stor gamman vi få.
(Bränsle sammanföres vid roten af den midt på teatern befintelige kolade trädstammen, under det att Joukawainen synes ifrigt samtala med Turilas, och halm lindas omkring)
PATER ANTON, som utbrister:
J blinde hedningar, J kunnen ej förfära Sanct Henrics lärjunge med edert raseri.
Med tjusning möter jag min tidigt vunna ära, Att bland martyrer räknad bli.
Martyrer för sin tro!
Ah vildar, kännen styrkan Utaf den andas kraft sig gjuter i mitt bröst, Och bjuder genom denna röst Er vända om från falska Gudars dyrkan.
(Folket röjer förskräckelse vid dessa ord.)
Ja, falska Gudar.
Stock och sten, Som edra drömmars yra skapat, Och edra egna lyten apat...
JOUKAVAINEN, afbrytande otåligt.
Fort, smädarns skrud är färdig ren.
(Pater Anton fastbindes vid offerstammen öfver det ännu icke itända bränslet under vild dans och)
Här får du, Kivutar, gräsliga möja En knapp i din tröja, En rem i din sko, Ett bloss i din stuga, I taket en fluga, Som kan, må du tro, Messa och skria Litamin Lustigt och bra.
Ha, ha, ha, ha.
PATER ANTON.
Sanningens bekännare
För er lära tåligt blöden.
Må ett villadt slägte se Andans seger öfver döden Stigande från vanskligheten Härligt mot odödligheten.
CHOR och Ringdans kring trädet.
Messa, messa, käre Pater, messa.
Dansen går rätt muntert och bra.
Lustiger om, må kring helgonets hjessa Lågorna fladdra.
JOUKAVAINEN, som slutat sitt samtal med Turilas.
Medan han uppstämmer messan den sista, Skyndom att börja vår heliga stund.
Lycklig den först finner Tapios gnista Som tänder bålet.
Slut om vår rund.
(De lägra sig i ring och börja hvar för sig att gnida tvänne trädstycken mot hvarandra, för att, enligt de gamle Finnarnas sed, erhålla offer-eld.)10
Blinda skara, återvänd
Denna falska Gud att dyrka.
Himlaläran skall bli känd Öfverallt i all sin styrka.
Förrn min aska är försvunnen, Ljusets seger här är vunnen.
Gnistan icke finna, vi Och dock ifrigt vi arbeta.
Hvad har kunnat elden reta?
Här är trolleri.
Mäktige Tapio, trolldomen från oss vänd!
Skogarnas Herre, eldgnistan tänd!
JOUKAVAINEN, uppstigande, ropar med hetsighet.
Lapp, gör din skyldighet, trolldomen häf.
(En Lappsk Bålman framkommer, slående, allt efter som han uppropar efterföljande Gudomligheters namn, med en hammare på figurerna tecknade på hans trumma, under särskilte grimacer för hvart slag.)11
BÅLMANNEN.
Sarakka, Juxakka, Maderakka, Hattara, Stor-Junker, Lill-Junker, Beiwe, Ajattara!12 Nåd, Jabmiakka, mig icke förqväf!
(Han faller ned, efter rysliga åtbörder, i sanslös dvala, omgifven af Lappar.)
CHOR af Lappar.
I Jabmiaimo nu får han veta Hvad eldens vrede så kunnat reta.
Nu rör han på armar, på ben.
Och eld har han med sig.
Heliga sken!
(Rörelse i ändamål att antända bålet.)
FJERDE SCENEN
DE FÖRRE. WÄINÄMÖINEN. EMOINA.
Wäinämöinens folk.
WÄINÄMÖINEN, inkommande med hastighet.
EMOINA, ångestfull.
Gudar, hvad fasa!
Gå icke, min far.
De vilddjuren rasa, O! spar dina dar.
JOUKAVAINEN, betagen vid Emoinas åsyn.
Den qvinnan förtjusar!
Hvad skönhet!
Hvad känsla berusar Mitt manliga bröst!
TURILAS, till Joukavainen, hvars förtjusning han märkt.
Till kärlekens yra Sänk, hjelte, ditt tal.
Låt qvinnan dig styra, Som frälst din rival.
JOUKAVAINEN, hetsigt.
Som frälsat min rival!
Nej, bålet måste tändas.
Håll, jag befaller det.
Vår offring skall fulländas.
Bor ingen lydnad mer för Wäinämöinens röst Uti hans tappra Finnars bröst?
Ej sen förrädare du blifvit Dig Joukavainen lyda kan.
Den blinda hetta, som dig drifvit, Dig tillhör styra, unge man.
Den unge kan den gamle lära, Att offrens helgd och Gudars ära Ej störas utan öfverdåd.
Den af oss, som vet mer om Gudars dolda råd.
Uti naturens gång, må fram som Höfding stiga; Men den som mindre vet, må tiga Och lyda.
Täflar du med mig?
Jag täflar.
Hvari röjer sig Din visdom, gamle Man, som ej försvara kunnat Mot Svenskarna de fält du ärft.
Min kraft, den har jag sjelf förvärft
I skogarna, som skygd dig unnat.
Göm detta minne i din barm, Och frukta för den Gud, som herrskar i min arm; Hans namn är styrka.
Räds, att mot hans lagar bryta.
Han segrade i natt; han ernar segra nu, Han alltid segra skall.
Men du, Af hvilka bragder kan du skryta?
Jo, af förräderi, att rycka undan mig En flygtinge, hvars digter dárat dig.
För qvinnoböner vek du gått att äfventyra
Den aktning ibland oss du njutit, gamle man.
Den egen känslas svaghet ej kan styra, Ej frie männer styra kan.
Barbarer, låten mig förklara...
WÄINÄMÖINEN, afbrytande henne.
Tag hit min harpa, jag vill svara.
(Han præluderar.)
JOUKAVAINEN, till sitt folk.
Gubben på sin harpa slår, Hörom svaret, som jag får.
WÄINÄMÖINEN, vid harpan.
Dårliga Ungdom, låt styrkan ej rasa.
Kraften som härjar skall åldras och dö.
Vådeldens broder, den slocknar med fasa.
Vindarna komma och askan förströ.
Styra tillhör ej en kraft som försvinner.
Det föll ett frö ned i jordlifvets famn, Som växer opp, och ju närmre det hinner Höjden, sitt ursprung, blir vishet dess namn.
Anar du andan som lifvar naturen?
Röjer du målet för krafternas gång?
Tankarnas väsen hos vetande djuren?
Då är du vis och då tystnar min sång.
CHOR af Joukavainen och Finnar, efter någon stunds väntan.
Sjung, Wäinämöinen, ännu en gång, Låt höra mer af din härliga sång.
Säg, hvem har ordnat de lummiga öar Du uti böljan ser spegla sin prakt?
Säg, hvem har gjort dessa fiskiga sjöar?
Tryckt uti djupet sin alstrande makt?
Säg, hvems är kraften, som vågorna häfver?
Silar i källan dess svalkande drick?
Färgrika kläder åt blommorna väfver?
Öppnar naturen för vårsolens blick?
Hvem öppnar rymden för foglarnas skara?
Vexternas kalk för de idoge bin?...
Höjderna, lunderna, fjärdarna svara:
Skaparens andedrägt, Verldsharmonin.
JOUKAVAINEN, rörd.
Ja, jag är kufvud af känslornas tvång, Det bor en Gud i den åldriges sång.
ALLMÄN CHOR, under djup rörelse.
Guden, som bor i den åldriges sång, Lede vår styrka och styre dess gång.
WÄINÄMÖINEN, med befallande åtbörd, stödd emot harpan.
Jag mer än någon för hämden skall sörja; Gudarna, friheten, elda mitt bröst.
Vigtigt är det jag af fången vill spörja; Skynden att lyda den åldriges röst.
Lyda vi vilje och vörda ditt kall.
Fången är här, om hans öde befall.
(Pater Anton, befriad, framföres till)
Du är en christen klerk?
Ung du synes vara.
Du kallas Anton?
WÄINÄMÖINEN, afsides.
Hans blick till själen går.
Din ålder?
Fem och tjugu år.
(afsides) (högt) Min Soinis ålder.
Mig förklara, Hvar föddes du?
I Finland.
Finland! -- Hvar?
På hvilken ort?
I Birkala.
Din far?
Jag känner honom ej.
Ett värnlöst barn af nöden Jag var vid lifvets morgonrand.
Hvem vårdade dig? säg, förtro mig dina öden.
De äro tecknade utaf en högre hand.
Af Eric, Sverges Kung, jag faders huldhet njutit.
Min barndom vid hans hof förflutit; Men då den Helige, den store Kungen dog, Sanct Henric i sin vård mig tog.
Den ädles läror och exempel
Mig vigt till Herrans tjenst i Herrans tempel.
Se der om hvad mig rör det enda som jag vet.
Din faders namn för dig är då en hemlighet?
Kände du i byn, som gick i lågor, En Wäinämöinens son?
Hvart syfta dina frågor?
De söka opp mitt barn som lefde, sade mig Den Svenske Höfdingen...
PATER ANTON, afbrytande lifligt.
Ack! värdes mig förkunna Hans öde.
PATER ANTON, med innerlig glädje.
O Gud! jag prisar dig
För detta ädla stöd din lära du vill unna!
Jag icke om din son har något mig bekant, Men om dig Riddar Carl det sagt, så är det sant.
Hur kallades din son?
Jag Soini honom nämde.
PATER ANTON, med liflighet.
Det var mitt namn som barn.
Du ofta talt, min far, Om märket, som min bror på högra skuldran bar.
En korsad qvist, som föll och skrämde Min mor, kort förrän han blef född...
PATER ANTON, ytterst lifligt.
Jag bär Ett märke...
(Blottar Pater Antons skuldra och utropar.)
Min son, min son du är!
(Omfamnar Pater Anton med häftig känsla.
Allmän rörelse.)
Min Soini, o mitt barn!
Dig sluter jag i famnen -- Hvad känsla utan namn! -- Jag gråtit dig som död! -- Du lefver, o hvad fröjd! --
Och du, mitt ljufva stöd, Min hulda dotter, kom!
(Sträckande andra armen mot henne, sluter han sina båda barn emot sitt bröst.)
Bror!
PATER ANTON,
Syster!
Dessa namnen, Uttalade vid fadershjertats slag, Med lifvet mig försont! -- Af glädje gråter jag,
O, mina barn! vid detta fadershjerta
Nu sluten ömt ett syskonligt förbund, Stödjen hvaran, vid lifvets år af smärta; Stödjen hvaran, vid glädjens korta stund.
Sällhetens frö kan endast gro i skygden Af uppfylld pligt och fasta ömhetsband.
Helgen Ert lif, åt Gudaläran, dygden; Helgen Ert lif, åt frihet, fosterland.
Helgom vårt lif, åt Gudaläran, dygden; Helgom vårt lif, åt frihet, fosterland.
Och Finlands Gudar, J, min känsla icke jäfven, J, hvilka blidkade kring helga trädet stån.
Af årets rika skörd J endast offer kräfven Åt Tapio en tupp.
(till folket)
Tillreden offret, gån; Jag vill ett ögonblick åt fadersglädjen unna, Sen offra, strida, segra.
(De andre på scenen varande aflägsna sig.)
EMOINA, PATER ANTON.
WÄINÄMÖINEN, till Pater Anton.
Kom, du bör Aflägga denna drägt.
Nej, den min ära gör.
Den offring afskyr jag du hördes nyss förkunna.
Du Finlands Furste-Son?
Inför den Högstes thron
Det sanna gäller blott, ej skillnad till person.
Det sanna för en man af ära Är fosterlandets väl.
Är himlens rena lära.
Den christne är det ej.
Den, endast den är sann.
Är dina fäders...?
Falsk.
Du rasar, unge man, Som ej förglömma bordt den fara, Hvarur du rycktes nyss.
Besinna dig, min bror.
Jag bär mitt vittnesbörd inför en villad skara; Min sak är Herrans sak; jag vet på hvem jag tror.
Hans finger styr det ljus, som tränger fram i verlden, Och dessa dygders kraft...
WÄINÄMÖINEN, afbrytande.
Som blixtra fram ur svärden.
PATER ANTON, fortfarande.
Som mana till försoning.
WÄINÄMÖINEN, liksom träffad af ett mägtigt minne.
Hvilket ljud!
Till jordens barn jordens Gud.
De Svenske, svara mig, hur följa de hans lära?
Igenom alfvar, ädelmod och ära.
Den ära som de röjt, då här de farit fram, Syns ädelmodig ej, men rysligt alfvarsam; Och sist, skall jag försoning finna Uti förföljelsen mot Lalli...?
Lalli, han, Affällingen, Sanct Henrics baneman!
På lagens bud att honom hinna Var det som Riddar Carl, den ädle, med en tropp
I skogarna sig trängde vågsamt opp, Fann honom ej, men såg...
Jag vet, han såg din syster.
Nog Soini.
O min far, din blick är kall och dyster.
Min själ är sysselsatt.
Hör Riddarns ädelmod...
Min skuld är gäldad ren.
Vet dock, att han förstod Hvem denne sjuke far i hyddan vara torde.
Han derom föga unga dottren sporde; Men inom sig beslöt, att på ett värdigt sätt Förmildra lyckans oförrätt, Ja, hör mig.
Sverges
Kung nyss funnit godt besluta, Att Wäinämöinen fritt, inom sin fosterbygd, På Riddarns ansvar, må den gärd af aktning njuta, Som egnas åt hans börd, hans olyckor, hans dygd.
Jag mina tårar ej kan dölja.
Af glädje strålande, bad
Riddaren mig följa Med honom, och en tropp, i skogars spaning lärd, Att söka dig.
I går vi samlades till färd Vid Kyro by.
Ej sömnen vågad syntes, Allt fredligt var och tyst.
Då hämdens dag begyntes.
Säg, mordets och förvillelsens, För hvilken Riddarns kraft snart sätta skall en gräns.
Hör:
Svenske Kungens nåd, hans like, jag, föraktar:
Men lemna fäders arf åt dig jag eftertraktar.
Afsvärj din christna tro!
Aldrig, då Förbannar jag den stund du föddes.
PATER ANTON, med djup känsla.
WÄINÄMÖINEN, ömt.
Du tvekar?
Min salighet jag ej förnekar
För något jordiskt pris, hur högt det vara må,
Dig gifs besinningstid.
I minnet fäst de orden Jag sagt, och tänk på mig, tänk på ditt fosterland.
Så högt som himmelen sig hvälfver öfver jorden, Är pligten emot Gud höjd öfver jordens band.
(Skall af Svenska jägarhorn höras från flera håll.
Allmänt allarm.)
ROP, bakom Teatern.
Till vapen! --
RUHO, inkommande med hastighet, kort derefter TURILAS.
RUHO
Svenskarna mot oss sig kasta.
Stridsmärket höj, ställ opp kämparna; hasta!
(Ruho skyndar af scenen.
Till TURILAS.)
Tag vård om mina barn!
EMOINA, utom sig, under bemödande att följa med Wäinämöinen.
Min far, jag dig besvär...
WÄINÄMÖINEN. öfverlemnande henne åt Turilas.
Jag dig befaller att bli här.
(Starka ljud af blandade stridshorn ifrån många håll.)
Hör Stridshornen skalla Och blodet käns svalla Så ungt i min barm.
Kom, frihet, gif styrka, Den Gud jag lärt dyrka Skall styra min arm.
(Ilar ut.)
PATER ANTON. EMOINA.
EMOINA. försökande att följa sin far.
Nej, intet hindrar mig.
Haf sansning, unga qvinna.
Man fängslar mig, min far!
O hör!
o hör min röst!
Håll inne dessa rop, min syster!
Dig besinna.
Besinna dödarna, som rasa mot hans bröst.
Nej, stilla din förfäran, Din far går i sitt kall.
Den Finska kämpa-äran Sin Höfding skydda skall.
Hvad är väl kämpa-äran?
Ett rö för vindars kast.
Blott vid försoningsläran
Står min förtröstan fast.
Då alla strida, mörda, Hvar finns försoning?
Jag skall den Gudom vörda, Mig återger min far.
Hans fäder, Finlands Gudar, De styra stridens gång.
Snart till ditt öra ljudar
Den Gamles segersång.
Försökom ej förklara Hvad utgång striden tar.
På vägar underbara Går nåden underbar.
Den Gud, mitt hjerta anat, Jag tänkte mig som god, Ej att min väg han banat Bland tårar och bland blod.
Allt luttras här i gruset, Styrs mot ett högre väl.
Så ren, som himlaljuset, Är Wäinämöinens själ.
Han irras om det sanna.
Den Gamles tro är sann.
O! låten tvisten stanna, Jag den ej slita kan.
(Starkt stridsbuller.)
Men hvilket gny?
Det striden är som rasar, Dess häftighet förökes mer och mer.
Min far, min far, mitt hjerta fasar.
Der synes Riddar Carls baner.
EMOINA. med utrop, i begrepp att ila ut.
Riddarn skall min far försvara.
PATER ANTON, hindrande henne.
Min syster.
Hvarför hindra mig?
För våra kämpars kraft är Riddarn sjelf i fara.
EMOINA, staplar tillbaka.
Den ädle Riddarn! ah!
TURILAS, försmädligt.
Hvad rör hans öde dig?
(Emoina närmar sig i ångest mot Avant-scenen.
Turilas och Pater Anton draga sig mot fonden, och synas uppmärksamma på striden.)
Fasor kring mig sväfva.
I mitt qvalda bröst Alla känslor bäfva.
Himmel, hör min röst:
Denna stund af fara Ej din ynnest spar, Riddarns lif bevara!
Segra låt min far!
BIRGER, åtföljd af en tropp Svenske Soldater.
BIRGER, med sin tropp, smygande sig oförnärkt af de andre på scenen fram bakom Turilas kula, närmar sig Turilas och Anton, som mot fonden synas hafva all sin uppmärksamhet på striden, och omringar dem hastigt.
Stämplare Turilas!
Fängslen barbaren.
TURILAS, med anskri.
Frälsen mig, Finnar, Svensken är här!
BIRGER, till någre Soldater.
Fören dem hädan! fort! för dem ansvaren!
(Turilas och Anton bortföras med skyndsamhet.
Till en Soldat.)
Till Riddarn flyg med bud att Anton räddad är.
(Soldaten går, Finska krigare inkomma.)
EMOINA. BIRGER.
Svenska soldater.
Finska Krigare.
(Strid i fonden.
Både Svenskar och
Finnar erhålla förstärkningar, så att striden mer och mer uppfyller Teatern; sluteligen segra Svenskarna, och Finnarna dels fängslas, dels fördrifvas.)
EMOINA (i ångestfull förskräckelse, döljande sig för de stridande vid Turilas kula).
Hvem skall beskydda mig?
Hvem sig förbarma öfver min ångest?
Gudar, o Gudar, rädden mig arma!
Fiender störta med buller och gny Från alla kanter.
-- Min fara sig öker.
I denna kula en fristad jag söker.
(Inne i kulan, betraktande dörren med ifver.)
Dörren är säker, låset är fast; Inifrån kan jag det stänga i hast.