Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till föremål för inmutning böra, efter Utskottens omdöme, ej heller räknas alunskiffer, såsom utgörande brännmaterial, och enär dess förädling dessutom för jordegaren sjelf företrädesvis är lämplig; eldfast lera, takskiffer samt hvarjehanda sten- och hälle-arter, såsom föf jordegaren utan någon ordnad grufvedrift åtkomlige och till binäring för honom användbare; hvaremot, genom deras inmutning, jordegaren skulle kunna tillskyndas större olägenheter, än som motsvarade inmutarens och det allmännas fördelar.
Utskotten anse alltså, att skäl till anmärkning icke förekommer i afseende å hvad det nådiga förslaget innehåller, angående de ämnen, som böra utgöra föremål för inmutning; i följd hvaraf Utskotten äfven vördsamt få tillstyrka, att Herr L. F. Nygrens och Riksdags-fullmäkligen Per Erikssons ofvanberörde motioner må lemnäs ulan afseende.
Enligt 18 § af det nådiga förslaget, har jordegare-rälten i allmänhet blifvit bibehållen sådan den i 1757 års Kongl. Utmåls-Förordning bestämmes, hvarifrån I Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi Utskottens Betänkande, Jis 28. 27 dock 19 § innehåller undantag, i afseende å inmutningar på Kronans mark, öfver hvilken fråga Kongl. Majit ock velat företrädesvis inhemta Rikets Ständers tanke.
Beträffande denna fråga förekommer, att Kongl. Majits och Kronans jordegarerätt i grufvor och mineralfynd väl aldrig blifvit formligen afträdd, men lärer den dock i mannaminne icke blifvit å Kronans odisponerade jord begagnad, hvilket, enligt Utskottens tanke, haft så mycket mera skäl för sig, som grufverörelsen i allmänhet, och nya grufvors upptagande i synnerhet, är förenad med större äfventyr, än att Staten lämpligen deri bör inledas, helst dess inblandning i industriel företag sällan utfaller fördelaktigt för Staten, men väl ofta inverkar menligt på den enskilda industrien.
Då deremot denna, lemnad åt sig sjelf, säkrast går sin utveckling till mötes, och Kronan dessutom, genom den af bergverken utgående afraden, har en afgjord fördel af deras uppkomst, finna ock
Utskotten inga betänkligheter möta emot tillstyrkande af hvad Kongl. Maj:ts nådiga förslag innehåller, i afseende å afstående af Kronans jord egare-rätt till inmutningar å dess mark.
Vidkommande formaliteterna för ubmåls-läggning, föreskrifves i 28 § af Förslaget, att jordegaren till förrättningen skall särskildt kallas, endast i det fall, att han ej har sitt hemvist inom den församling, ifrån hvars kyrkas predikstol kungörelse derom utfärdas.
Ehuruväl kommuner från predikstolarne delgifvas kallelser i mål, som dem angå, torde likväl ett sådant delgifningssätt, olikt det, som i allmänhet är stadgadt om kallelse och stämning å enskild part, så mycket mindre i förevarande fall böra ega rurn, som Förslaget i allmänhet afser att skydda jordegarens rätt; men denna rätt lätteligen genom det föreslagna stämningssättet kunde, jordegaren ovetande, alldeles gå förlorad vid utmåls-förrältningen, då, enligt 21 §, yttersta tiden för jordegaren är inne att gifva sig tillkänna om han vill sin jordegare-andel i ett grufve-arbete begagna eller icke; hvarföre Utskotten anse nödigt att jordegare till utmåls-förrältning erhåller kallelse i samma ordning, som i 14 § är stadgadt om delgifning af mulsedel.
Stadgandet i 50 § derom, att egare till grufva, som vill densamma öfvergifva, skall vara pligtig att till don, som sig anmäler till grufve-arbetets öfvcrtagande och fortsättande, utan ersättning afträda de för vatten- och berg-uppfordringen verkställde byggnader, bär synts Utskotten kunna föranleda till alltför kännbara förluster för den afträdande grufve-egaren, hvilken mången gång först efter stora uppoffringar öfvergifver ett grufve-arbete, för hvars framgång han ej har någon utsigt.
Det allmännas rätt fordrar visserligen, alt han, såsom grufvans tillhörighet, qvarlemnar sådane byggnader, som för grufvans bestånd äro nödvändige, såsom stämplingar och förlimringar m. m.; men att han derjemte utan lösen skall afträda tilläfventyrs dyrbara vatten- och berguppfordrings-verk, synes deremot vara mer än honom skäligen kan åläggas.
Den nye grufve-egaren bör dessutom redan finna sig belåten dermed, att, mot en lämplig lösesumma, genast få tillträda dessa byggnader, hvilkas uppförande för honom skolat medföra mycken tidspillan. 28 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Ulskollens Betänkande, M 28.
Utom hvad här ofvan blifvit anmärkt, hafva Utskotten icke funnit något att vid det nådiga förslaget erinra; hvadan Utskotten få vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse till Kongl. Maj.t anmäla, att, vid granskning af berörde nådigst meddelade förslag till Grufve-Stadga, Rikets Ständer endast funnit skäl till följande underdåniga hemställanden: a) att i 28 § måtte förordnas, det jordegare skall tillställas kallelse lill ulmåls-förrättning i samma ordning, som i 14 § är stadgadt om delgifvande af matsedel; samt b) att, för det fall, då egare till grufva vill densamma alldeles nedlägga och för framtiden öfvergifva, hvarom 50 § handlar, måtte stadgas förpligtelse för grufve-egaren att till den, som grufve-arbetet vill öfvertaga och fortsätta, utan ersättning afstå endast de för grufvans bestånd verkställde grufve-byggnader; men vatten- och berguppfordrings-verk samt de i öfrigt till grufvan hörande byggnader, machinerier och redskap endast emot skälig lösen.
r Reservationer: Af Herr Grefve Sparre, Eric: »Upphäfvandet af den, enligt gällande Författningar, till förmån för bergs- och brukshandteringen medgifna rättighet att inmuta kalk-, fältspat-, qvarts^ och ställ— stens-brott synes mig i flere afseenden betänkligt.
De i ämnet hörde Embets myndigheter, hos hvilka den största sakkännedom i detta afseende bör förutsättas, äfvensom Bruks-Societeten och Bergslagernes
Deputerade hafva förordat dess bibehållande, och alla de skäl, sorn af Utskotten blifvit anförda för bibehållande af inmutningsrätten till metaller, synas mig tala för en sådan rättighet i fråga om berörde för bergsrörelsen oumbärliga mineralier.
Med afseende å den svåra ställning, hvari denna handtering för närvarande sig befinner, till följd af konkurrensen med den, med jättesteg sig utvecklande industrien i främmande länder, hVilka genom lättare kommunikationer befinna sig i en förmånligare ställning än Sverige, synes mig tidpunkten icke vara rätt vald alt beröfva bergshandteringen en sådan förmån, som vid skedda anläggningar tilläfventyrs varit tagen i beräkning.
Det lärer icke kunna bestridas, att den nuvarande inmutnings-rättigheten, äfvensom föreskriften om den för dess bevarande årliga bearbetning, bidrager till ökad tillgång och nya upptäckter af dessa mineralier; och upphörandet af en sådan rättighet torde således kunna verka Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, 28, 29 verka till ett fördyrande af varan, som för denna, för vårt land vigtiga handtering, komme att verka menligt och förlamande, särdeles vid betraktande deraf, att forlönerne, till följd af ökad industri, under loppet af några år betydligen stigit, och vi ännu äro långt ifrån att hafva åstadkommit hvad som till motverkande af de svåra följderna deraf är att göra i fråga om kommunikalions-anstalter.
Deremot torde åt inmutnings-rätten till dessa mineralier icke böra gifvas större utsträckning än för närvarande, då den varit tillämpad och, enligt gällande Författningar, ansetts kunna tillämpas endast inom Bergslag.
För min del har jag således varit af den mening, att Utskotten måtte tillstyrka Rikets Ständer, att i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, att till de i det nådigst meddelade förslaget uppräknade föremål för inmutning mätte hänföras jemväl kalk-, qvarts-, fältspats- och siällstens—brott, belägne inom tackjernsbergslag, eller högst 2 mil ifrån masugn eller annat smältverk.
Af Herr Flach, J. F., Herr Prosten Tranéus, Herr Henschen, Herr Frick samt Riksdagsfullmäktige Johan Bergström och Anders Ersson från Stora Kopparbergs
Län, Lars Andersson och Eric Ersson från Gefleborgs Län och Per Eric Andersson från Westerås Län, hvilka instämt uti Herr Grefve Sparres reservation, med förklarande, af Herr Henschen och Eric Ersson, det de ansågo, Herr Henschen, att ädlare sten- och hälle-årter, såsom jaspis, porfyr och marmor, och Eric Ersson, att takskiffer jemväl borde utgöra föremål för inmutning.
Af Herr von Hartmansdorff, A. E., och Herr Kistner, hvilka såsom sin särskilda mening åberopat sammansatta Afdelningens förslag till betänkande, rörande det nådigst meddelade förslagets 1 §; varande afdelningens berörde förslag så lydande: »I afseende å en del mineralier, förekommer att Högsta Domstolen tillstyrkt, att till sådane föremål, som få inmutas, matte, jemte de i berörde nådigst meddelade förslag omförmälda, hänföras alunskiffer, samt ädlare sten- och hälle-arter, såsom jaspis, porfyr, marmor in. fl. af det slag att de i allmänhet ej användas annorlunda än efter slipning och polering.
Bergs-Collegium har äfven, likväl med uteslutande af ädlare sten- och hälle-arter, ansett böra hit räknas alunskiffer, eldfast lera m.
II. dylika mineralier, hvaraf för näringarne och handeln nyttige brukstillverkningar åstadkommas, äfvensom kaik-, qvarts- och ställstens-brott, belägne inom Tackjerns-bergslag, eller högst 2 mil från masugn eller annat smältverk, och så framt de till ortens bergverksrörelse behöfvas och användas; hvarjemte Fullmäktige i Jern-Kontoret, efter Bruks-Societetens hörande, uti underdånig skrifvelse föreslagit, alt, utom nu uppräknade mineralier, äfven fältspat måtte upptagas bland de föremål, som lingö inmutas.
Prof. 1833 <S 1834. 7 Sami. 2 Afd. 14 Haft. 5 30 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi Utskottens Betänkande, M 28.
Afdelningen har vid bedömande af frågan härom ansett förnämligast böra komma i betraktande, å ena sidan, de fördelar, som genom inmutning af vissa mineralier kunna tillskyndas bergshandteringen och industrien i allmänhet, och, å den andra, samma mineraliers behof för jordbruket eller annan näring, som utan kost sammare verk och inrättningar kan af jordegaren sjelf bedrifvas.
Afseende å dessa förhållanden torde så mycket hellre böra fästas, som enligt ännu gällande författningar, hvilka till inmutning frigifva utom metaller äfven mineralier och allehanda fossilier eller berg- och jord-arter, alla de nu ifrågasatte mineralierne för närvarande utgöra föremål för inmutning, och alltså någon inskränkning af jordegarens hittills gällande dispositionsrätt öfver dess mark icke kan blifva en följd af hvad, angående inmutning af vissa bland dem, kan komma att för framtiden stadgas.
Med antagande häraf anser Afdelningen, att till föremål för inmutning jemväl böra hänföras kalk-, qvarts- och ställslens-brott för de fall Bergs-Collegium föreslagit, helst Svenska bergshandteringen, hvilken har att uthärda tällan med den utländska industrien, framförallt är i behof af dess hittills begagnade hjelpkallor, om den skall bestå under denna täflan; hvarföre det ock synes så mycket mera nödvändigt att åtkomsten af ofvannämnde mineralier framdeles, såsom hittills, genom inmutning göres möjlig, som de skulle kunna allt för mycket fördyras, om de antingen måste med ^beqväma kommunikationer på långt håll hemtas, eller ock det skulle bero på angränsande jordegare att, mot betalningsvilkor, som af dessa ensamt bestämdes, göra dem tillgänglige för bergsbruket; fältspats-brott, såsom behöflige för porslinsbruk och smältverk; alunskiffer, dels för upprätthållande af redan med stora kostnader anlaggde verk, dels för underlättande af möjlighet till anläggning af nya sådane; takskifferbrott, till hvilkas bearbetande, för beredande af ett företrädesvis tjenligt taktäckningsämne, det visat sig att hågen på sednare tider blifvit riglad, derå ock ett större antal mutsedlar blifvit utfärdade, intilldess, efter förd klagan, i särskildt fall, en dylik mutsedel blifvit af Bergs-Collegium ogiltig förklarad; samt slutligen ädlare sten- och hälle-arter, för hvilkas slipning och polering kostsammare verk och inrättningar erfordras, än i allmänhet jordegaren kan anses hugad uppföra».
Besv- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, M 29 1 M 29.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 27 Okt. 1854, kl. 7 c. m.
Betänkande, i anledning af väckta frågor om förändrade föreskrifter i afseende på skogshushållningen i Riket.
Vid innevarande riksmöte hafva motioner i della ämne blifvit väckte hos Högloft.
Ridder skåpet och Adeln: af Herr Grefve Wachlmeister, H-, och Herr a/ Ström, l. A ; hos Välloft. Borgare-Ståndet: af Herr Rettig, C. A., » Norman, N. F., och » Wetterberg, S. G.; samt hos llederv. Bonde-Ståndet: af Riksdags-full mäktige Carl Dahlgren från Elfsborgs län och numera aflidne Johan Jakob Rutberg från Norrbottens län.
Berörde motioner, af hvilka de utaf Herr Grefve Wachtmeister, Herr af Ström, Herr Rettig och Herr Wetterberg åsyfta genomgripande förändringar i skogslagstiftningen, för att, genom inskränkande af den enskildes dispositionsrätt öfver skogen, förekomma den förödelse, hvarmed den i nästan alla delar af Riket hotas; hvaremot, den af Riksdags-fullmäktigen Dahlgren väckta motion afser rättighet till erhållande af fastställelse å uppgjord regelmässig skogshushållnings-plan, den af Herr Norman framställda: högre ansvar för öfverträdelse af 49 § Skogs-Ordningen den 1 Aug. 1805, och den af Riksdags-fullmäktigen Rutberg förändrade föreskrifter allenast i afseende på vården af Kronans, inom Norrbottens län, belinllige skogar, hafva blifvit dels till Lag-Utskottet samt dels till Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet remitterade; och få dessa Utskott, efter gemensam granskning af oinlörmälde framställningar och de yttranden, som, i anledning af desamma, inom RiksStånden afgifvits, utlåtande deröfver härmed vöidsammast meddela.
Det gifves, under fortgången af ett lands odling, en tidpunkt, då skogen, hvilken vid odlingens början, såsom för densamma hinderlig, anses för fiende, och af sådan orsak är föremål för utrotande.
Sedan della utrotande en lid fått ohejdadt ega rum och uppmärksamheten derigenom blifvit väckt på skogens oumbärlighet för Bih. till R.
Pro t. 1853 & 1854. 7 Sami. 2 Afd. 15 Baft. 1 2 Lug- samt Allm.
Hcsv. och Ekonomi-Utskottens Betänkande, M 29. ett lands bestånd och dess innevånares trefnad, tillvinner sig och måste tillvinna sig lagstiftningens synnerliga omvårdnad.
Att denna tidpunkt i allmänhet så sent inträffar härrör deraf, att, för en sådan öfvergång i begreppen, seklers, till och med årtusendens erfarenhet erfordras derom, alt detta naturalster icke utan ändamål spriddes öfver jordens yta. att det, långt ifrån att vara odlingens fiende, är ett nödvändigt skyddsmedel för vegetationen och alt dess förstörande på de ställen, der ett sådant skydd för densamma är behöflig!, ådrager ett land nästan oersättliga olyckor.
De svårigheter, sorn mota lagstiftaren vid dess uppträdande till afvärjande af desse olyckor, och åtfölja genomförandet af de föreskrifter i berörde hänseende, hvilka kunna finnas af behofvet påkallade, gifva sig emedlertid nogsamt tillkänna, vid betraktande dels deraf, att det enskilda intresset naturligtvis med all ifver motsätter sig lagstiftningens befogenhet att inskränka den urgamla rättigheten att obehindradt få förstöra ett ting, hvars värde och betydelse man ännu ej lärt sig att tillräckligen uppskatta, samt dels af den omständighet, att lagstiftningen förut, såsom ofta vid de lörsta försöken att beträda en ny bana, gjort sig skyldig till misstag, hvilka det enskilda intresset icke underlåter att framhålla såsom bevis på ändamålslösheten af Statens inblandning i den enskildes fria förvaltningsrätt öfver sin egendom.
I vårt land synes likväl, att döma af de vid hvarje riksdag återkommande motioner i detta ämne, äfvensom af de inånga inom nästan alla länens hushållningssällskap samt vid tid efter annan hållna allmänna landtbruksmöte!! uttalade önskningar oin lagstiftningens mellankomst, för att afvärja vådorna af den vanvård, hvaraf skogarne hittills lidit, och deri ringa omsorg, som, oansedt den stora averkningen, egnas åt deras återvext, tiden stunda för en reform i skogslagstiftningen; och på det trängande behofvet af en sådan reform hafva icke allenast ofvanbemälde motionärer, utan äfven Rikets Ständers Justiliae-Ombudsman, uti sin embetsberättelse, såväl till sistförflutna, som till innevarande riksmöte, fästat Rikets Ständers synnerliga uppmärksamhet.
Vid en blick på de förhärjelser, som, ända ifrån landets nordligaste trakter till de delar af de sydliga provinserna, hvarest skogar ännu äro till finnandes, öfvergått och öfvergå dessa, kan man icke eller undertrycka en tvekan om den nu gällande lagstiftningens ändamålsenlighet till värn för ett af vårt lands mest oumbärliga naturalster, eller farhågor för framtiden, derest dessa förhärjelser tillåtas att, såsom hittills, ohejdade fortgå.
Det är icke allenast ett nödigt afseende på behofvet af skogsprodukter för våra hufvudnäiingar, landtbruket, bergshandteringen och skeppsfarten, som alstrar dessa farhågor.
Om man också, i öfverensstämmelse med nyare slatsekonomiska åsigter, skulle anse sig kunna öfverlemna åt den enskilda omtankan att anskaffa surrogat, icke allenast lör hvad som komme att brista i dessa näringars behof af skogsprodukter, utan äfven för näringarne sjelfva, derest dessa, i saknad af sådana produkter, icke kunde vidare fortsättas, något, som i fråga om landtbruket likväl Itig- samt Klim.
Besv. och Ekonomi-Utskottens Betänkande, JU 29. 3 näppeligen läte sig göra, så gifvas dock andra giltiga anledningar till bekymmer.
Den erfarenhet man vunnit derom, att stora landsträckor, upplagande redan en icke obetydlig del af jordklotet, hvilka, enligt häfdatecknares utsago, i fordna tider varit bördiga och fruktbärande, numera, genom skogarnes utrotande, förvandlats till ödemarker, — såsom bevis hvarpå må niimnas det i gamla verlden för sin bördighet beprisade Palestina, samt andra delar af Asien och Alrika, i gamla lider omtalade såsom Europas kornbodar, Grekland, delar af Italien och Tyskland, Rysslands Stepper, flere af Söderhafsöarne, hvarest skogslörhärjelsen och deraf följande landels förstöring falla inom den nyare historiens minne, samt slutligen de s. k.
Svältorna i Westergöthland och stora sträckor af Halland, fordom bevuxna med rika skogar, numera förvandlade till ofruktbara ljunghedar, — är i delta afseende tillräckligen varnande.
Uppmärksamheten har derigenom blifvit väckt på nödvändigheten af skogarnes bibehållande för ett lands beboeligbet och odling; och de vetenskapliga undersökningar, som deraf blifvit föranledda, ådagalägga på del mest otvetydiga sätt skogarnes värde och oumbärlighet såsom skyddsmedel för vegetationen.
De bereda nemligen, särdeles i vårt land, ett nödigt skydd emot ett hardt, emellan skarp köld och brännande värme, vexlande klimat, äfvensom emot vindarnes, för vextligheten, förstörande inverkan.
De bibehålla, genom bevarande af de vattentillgångar, som under nederbörden der samlas, den för jördens bördighet erforderliga väta, hvilken, såväl genom jordens utdunstning i form af dagg, som genom källor och bäckar, meddelar sig åt nedanför liggande slätter; och de gifva dessutom, genom trädens egen utdunstning, åt atmosferen en för växtligheten nödig fuktighet och svalka.
Det torde i detta afseende icke anses olämpligt, att åberopa ett omdöme af en bland våra mest frejdade vetenskapsmän och naturforskare, Professoren E. Fries, som, vid Skandinaviska Naturforskaremötet i Köpenhamn år 1847, öfver vådorna af den pågående skogsförstörelsen meddelade följande tänkvärda erinringar: »En tröstlös, nedslående lära har i flera delar af Sveriges landsorter gjort sig gällande, den nemligen att naturen föråldras, alt jordens fruktbarhet och vegetativa produktionsförmåga småningom aftager.
Om än detta förhållande, icke blott på enskilda ställen, utan äfven öfver hela landsträckor, skulle göra sig gällande, så är det icke en följd af inre naturnödvändighet, utan tvärtom af menniskans misshandling med naturen.
Det är genom delta vald länderna föråldras, vegetationen altynar, och dermed vilkoren för djurlifvets bestånd och trefnad undergräfves.
Så finna vi i vestliga Småland, nu stora ödehedar, med en nödväxt vegetation af ljung, mossa och lafvar, der fordom voro rika gräsmarker och väldiga harr- och löfskogar, icke blott efter en osäker traditions minnen, utan äfven efter de ojäfakliga vittnesbörd, som de i mossarne begrafne slammar angifva.
Och der misshandlingen sträckt sig ännu längre, har all vegetation försvunnit och det onda utbrutit till ett frätande kräftsår, flygsanden, som hotar att fördrifva plundrarne sjelfva.» 4 Lag- samt Allm, Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, M 29. »Westergötland ansägs förr för Sveriges ädlaste och fruktbaraste landskap; just dess fruktbaraste slättland lider nu på längre tid af en fortgående afmagring, oell dess fordom rikt skogbeväxla trakter hafva förvandlats till afrikanska stenöknar, benämnda med det varselfulla namnet:
Svältor, emedan nu på dem knappt någon lefvande varelse kan linna näring.
Äfven Hallands kala, fula, ofruktbara hedemarker voro i sagornas tidsålder beklädda af en yppig vegetation, och den utanför Warberg belägna väderbitna Getterön, der nu knappt någon fotsbög planta trifves, hade ännu 1396 stor och reslig ekskog, som nämnde år fälldes till palli — sader kring Warbergs fästning.
Det var med sorglig känsla jag, botaniserande i dessa nejder, bland det nödväxta gräset fann blad och skott af ädlare växtarter, som nu aldrig komma till utveckling, utan blott qvarstå som sörjande minnesvårdar efter en lyckligare, förgången tidsålder.» »Grunden till dessa nedslående förhållanden är likväl icke alt söka i naturens aftynade produktionsförmåga, som man vanligen tror, utan först i skogarnas totala förstörande genom ofta förnyad svedjning och misshandling.
Sedan dessa blifvit utrotade, infinna sig endast sådana växter, sorn kunna trifvas på den magraste jord, ljung, mossa och lafvar.
Utan insigt i naturens lag, alt dessa intaga marken, endast då den ej förmår frambringa ädlare växter, fortsätter man ytterligare afsvedjandet och utmerglingen, till dess all matjord, alla närande ämnen för vegetationen blifvit förstörda eller genom elden ingått i olösliga föreningar.
Med skogarnas försvinnande försämras vidan! klimatet, nederbörden minskas, jordytan beröfvas den för vegetationen så nödvändiga snöbetäckningen om vintern, emedan snön hastigt bortsmälter och försvinner, hvarigenom äfven bäckar och källor försina, samt sol och vindar utsuga all fuktighet och must från de kala fälten.
Allt detta är för hvarje naturforskare välbekanta saker; men just derföre är det vår pligt, att i tid och otid för de mindre bildade framhålla de olycksbringande följderna af naturens misshandling, hvarigenom iorden, genom menniskans oförstånd, blir förbannad.»
Att vidare ådagalägga nödvändigheten för Staten att, genom befrämjande af en mera ändamålsenlig skogshushållning, motverka de olyckor, som mäste blifva en följd af skogarnas utrotande, skulle vida öfverstiga omfånget- för detta betänkande.
Sådant torde icke eller anses nödigt, då, alt sluta af diskussionerna inom Riks-Stånden i anledning af ofvanomförmäldo motioner, meniugarne derom icke synas delade.
Förhållandet torde emedlertid vara motsatt, i Iråga om valet af medel för vinnande af nämnde ändamål.
Man har nemligen, dels utgående från ofvananförde grunder, angående skogens oumbärlighet, yrkat, att Staten borde, på sätt i åtskilliga främmande länder egt rum, i sin hand taga förvaltningen äfven af den enskildes skog, dels från den motsatta sidan påstått, att skogshushållningen borde, likasom all annan, fortfarande förblifva öfverlemnad åt den enskildes omtanke och nit för egen fördel, samt att Staten borde, endast genom, det föredöme, den gåfve i vården om egna skogar, äfvensom i allmänhet genom beredande af insigter i denna hushållsgren Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, Jtf 29. 5 samt utdelande af belöningar åt dem, som deruti utmärkte sig, draga försorg derom, att den enskildes omtanke, till följd af vunnen upplysning, uti berörde hänseende finge en god riktning.