Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion (N:o 239) har Riksdagsfullmägtigen Carl Johan Kjellman från Jönköpings län, med anförande af de mångfaldiga olägenheter, som, efter motionärens förmenande, tillskyndats rikets jordbrukare genom det på sisthållna riksdag af Rikets Ständer fattade beslut om räntans frigifvande för vissa fall, hemställt, att ”lagen om räntans frihet måtte upphäfvas samt stadgandet i 9 Kap. 6 § Handels-Balken af 1734 års lag åter förklaras gällande, äfven i afseende på så kallade provisioner, eller, om detta ej kunde bifallas, att lagen om räntans frihet måtte suspenderas, intilldess allmänna hypoteksbanken kommit i tillfälle att fullgöra det med denna inrättning afsedda ändamål, att med lån bispringa fastighetsegare å landet”; och har denna motion, i hvilken Riksdagsfullmägtige Carl Isak Bengtsson från Kronobergs län, Andreas Eskilsson och Behr Andersson, begge från Blekinge län, samt J. M. Björkman från Elfsborgs län instämt, blifvit till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad.
Utskottet kan visserligen ej bestrida motionärens uppgift, att räntans frigifvande för vissa fall, genom deraf föranledd uppsägning af inteckningar, beredt många skuldsatte jordbrukare stor förlägenhet, och att denna ytterligare försvårats genom allmänna hypotheksbankens oförmåga att anskaffa de medel, som jordbrukarne påräknat att från densamma erhålla; men, för så vidt denna förlägenhet berott endast af den tillfälliga rubbning i kapitalernas placering, som oundvikligen skulle inträffa vid första tillämpningen af en författning, hvilken för alla andra yrken än jordbruket öppnade fri täflan om penningekapitalerna, torde svårigheterna numera kunna anses vara i det närmaste öfverståndna, sedan det, emot mångas förmodan, visat sig, att den allmänna räntefoten ej synnerligen höjt sig öfver den för fastighetslånen ännu gällande maximiräntan; och om de rörliga kapitalen ej af den större säkerhet, som nämnda lån medföra, kunna förmås att, Bih. UU JR.
Prot. 1865 $• 1866.
7 Sami 1 A/d. 15 Häjt. 2 6 Lag- Utskottets Betänkande N:o 48. äfven emot en något lägre ränta, än andra näringar erbjuda, komma jordbruket till godo, så återstår för detta, att, genom den bundna räntans upphäfvande äfven för de intecknade lånen, upptaga en täflan med de öfriga näringarne, hvars för jordbruket lyckliga utgång ej bör vara tvifvelaktig, om man fäster vederbörligt afseende ej mindre vid den numera vunna erfarenheten om penningens verkliga pris, än äfven vid de större säkerheter jordbrukarne framför andra kunna erbjuda.
Men för att möjliggöra denna jordbrukets täflan med de andra näringarne fordras en lagförändring i alldeles motsatt rigtning mot den af motionären åsyttade, — nemligen den bundna räntans upphäfvande äfven för inteckningarne; vid hvilket förhållande och då en återgång till den bundna räntan i allmänhet skulle vara en orättvisa emot kapitalisterna, hvilka numera lärt känna sin egendoms högre värde, Utskottet får vördsamt tillstyrka, att motionen må lemnäs utan vidare afseende.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ERIC KÅHRE, 1866. Lag-Utskottets Memorial N:o 49. f lV:o 49.
Ank. till Exp.-Utsk. den 8 Maj 1866, kl. 2 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag-Utskottets Betänkande N:o ■18, öfver Rikets Ständers Justilie-ombudsmans motion i afseende pä kärandeparts skyldighet att gifva vederparten del af uppskofsheslut.
Detta Betänkande har af Vällofliga Borgare-Ståndet afslagits, men af de tre öfriga Riks-Stånden till Utskottet återremitterats; och enär denna utgång gifvet- vid handen, att, enligt de tre Ståndens åsigt, en lagförändring är af nöden, och de Utskottet tillhan— dakomna diskussions-protokollen icke utvisa, att annan grund för densamma, än den af Utskottet antagna, inom Riks-Stånden vunnit bestämdt understöd, samt de emot Utskottets Betänkande i hufvudsak gjorda anmärkningar icke kunnat rubba Utskottets förut uttryckta mening i ämnet, så har Utskottet ansett sig böra, med vidblifvande af sitt förslag i dess hufvudsakliga delar, endast vidtaga sådana förändringar, som föranledts af åtskilliga emot redaktionen gjorda anmärkningar.
I sådant afseende har förekommit, att det af Utskottet i 3 § från Lagkomitéen samt Lagberedningen lånade uttrycket: »döme Rätten öfver hans talan på de skäl, han företer»; synts åtskilliga ledamöter af Riks-Stånden mindre lämpligt, än de i 1734 års lag begagnade ordalagen: »döme då Rätten i saken efter ty, som sanning deri utletas kan»; och då Utskottet icke lägger någon synnerlig vigt vid det företräde, som förstnämnda uttryck synts ega framför det sednare, så har Utskottet, till undanrödjande af hinder emot förslaget i dess helhet, ansett sig böra fästa afseende vid denna från flera håll framställda anmärkning.
Likaledes har Utskottet ansett sig böra fästa uppmärksamhet vid den inom Hedervärda Bonde-Ståndet gjorda erinran, att, då det ofta är för käranden af vigt, att svaranden blir hörd, och skäl kan vara för handen att svaranden, till följd af kärandens påstående derom, ålägges inställelse, det i dylika fall, likasom då Rätten eljest funnit nödigt att höra svaranden, bör vara kärandens skyldighet att särskildt kommunicera svaranden uppskofsbeslutet.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 16 Höft. 1 <2 Lag-Utskottets Memorial N:o 49.
Med iakttagande af dessa förändringar i 3 § af det framlagda förslaget till förändrad lydelse af de fyra första §§ i 12 Kapitlet Rättegångs-balken, får Utskottet, under inbjudning till Vällofliga Borgare-Ståndet att frånträda dess i ämnet fattade beslut, vörd samt hemställa, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att 1, 2, 3 och 4 §§ af 12 Kapitlet Rättegångs-balken skola erhålla följande förändrade lydelse: i 8- Desse äro laga förfall: om man sjuk är: om man i Konungens och Rikets tjenst är uppbådad, eller faren: om man i häktelse sitter: om man af fienden, eller annan fara, vådeld, eller vattuflod hindras: om man ifrån sinnen kommen är: om man eller hustru, barn eller föräldrar dö den tid, man bör sig för Rätten inställa: om man förut till annan
Rätt är stämd, att svara å samma tid.
Nu kunna andre förfall gifvas före; ege Domaren ock dem pröfva, otu de äro af den vigt, att de gälla må.
Har kärande eller svarande laga förfall; sk jute då Domaren saken upp, å landet till nästa Ting, och i staden lägge hau parterna annan dag före, då de utan ny stämning må till Rätten komma. 2 g
Ar någon förfallolös borta, då han ropas af Rätten fram att kära eller svara, och kommer han, å landet innan Häradstingets slut, eller i stad innan rättegångstimman ute är, bote för uppropsförsummelse två daler.
Kommer svaranden inom nämnde tid och blifver käranden alldeles ute; bote han fyra daler och gälde svaranden dess kostnad, der han ej vid nästa Ting å landet, eller inom en månad i staden, gitter visa, det han laga förfall haft, och att han ej kunnat Rätten det kungöra.
Stämmer ej käranden saken in, och den fullföljer å den tid, som nu är sagdt; vare svaranden för hans käromål fri. 3 §.
Nu kommer käranden till första Ting, eller i staden å föresatt dag till den Rätt dit saken instämd är, men svaranden ej, och låter ej laga förfall framte: visar käranden, att svaranden stämning i laga tid fått; då ege käranden saken utföra, och döme Rätten i saken efter ty, som sanning deri utletas kan.
Är käranden ej beredd att saken genast till slut föra, varde den uppskjuten; och svaranden stånde fritt att å den tid, hvartill saken då uppskjuten blifvit, sig inställa och svaromål afgifva; dock vare ej käranden skyldig att uppskofvet honom kungöra eller annorledes honom kalla.
Har kärande sin talan utfört, men äskar, att svarande, som uteblifvit, höras skall, innan dom i saken gifves, och pröfvar
Rätten med anledning deraf eller eljest hans hörande nödigt; varde saken uppskjuten, och åligge det kärande att af det beslut gifva svarande del. 4 §•
Har man dom vunnit, utan att vederparten tillstädes varit; gånge domen ändå till utmätning: och den som vunnit håfve våld lyfta det, som utmätt är, om han lull borgen derför ställer.
Vädjar vederparten ej, håfve han dock i detta fall rätt till åter - Lag-Utskottets Memorial N:o 49. 3 vinning, och åligge det derföre den, som sålunda dom vunnit, att kungöra den, sedan tid till vad förbi är, sin vederpart eller söka utmätning derå så tidigt, att vederparten kan låta saken instämma till nästa Ting å landet, och i stad inom en månad, att återvinning söka, hvarom underrättelse skall i domen införas.
Pröfvas det, att han för fattigdom ej orkar fullgöra domen, inom den tid, som sagd är; håfve ändå magt att söka återvinning.
Ar det, som dömdt är, sådant, att återvinning varder onyttig, der domen fullgöras skulle; då gånge den ej till fullbordan.
Reservationer: af Herr Munck af Rosenschöld: »Med åberopande af den från Utskottets pluralitet skiljaktiga mening jag, på sätt Utskottets Betänkande N:o 18 utvisar, vid förra behandlingen af ifrågavarande ämne yttrat, får jag jemväl reservera mig mot Utskottets nu afgifna Betänkande, och gör det så mycket heldre, som jag anser Riks-Ståndens beslut i anledning af förstberörda Betänkande icke böra så uppfattas, att Utskottet af desamma kunnat hemta giltigt skäl att med endast obetydliga förändringar ånyo framlägga sitt förra förslag.
Inom Utskottet har jag sökt göra den mening gällande, att Utskottet skulle föreslå Rikets Ständer att för sin del besluta en författning, hvarigenom stadgades, att da i tvistemål saken varder af Rätten uppskjuten, koranden icke är pligtig att beslutet härom uteblifven svarande delgifva.
Genom ett dylikt stadgande skulle den osäkerhet i lagskipningen, som i detta afseende nu med skäl öfverklagas, blifva undanröjd, och således det ändamål vinnas Justitie-ombudsmannen med sin framställning åsyftat.» af Herr Olivecrona, som i hufvudsaken instämt med Herr Munck af Rosenschöld. 4 Lag-Utskottets Memorial N:o 50. i\:o 50.
Ank. till Exp.-Utak. den 8 Maj 1866, kl. 2 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag-Ut skottets Betänkande N:o 24-, öfver väckta motioner om förändrade stadganden i afseende på vilkoreti för rättighet alt fullfölja mål hos Ho/rätterna neli Högsta Domstolen.
Jemte det Högvördiga Preste-Ståndet afslagit
Utskottets i fjerde punkten af berörda Betänkande framställda förslag om den s. k. revisionsskillingens afskaffande, har det Högvördiga Ståndet till Utskottet återremitterat
Betänkandets näst påföljande två punkter, tillstyrkande den förra att 6 § i 30 Kap. Rättegångs-balken måtte upphäfvas, och den sednare, att Riksdagsfullmägtigen Anders August Anderssons från Ostergötlands län motion om förändring at vissa bestämmelser för revisionssökandet måtte förfalla; men, då de öfriga Riks-Stånden, hvilka antagit förslaget om revisionsskillingens upphörande, jemväl godkänt Utskottets hemställan i sistnämnda två dermed sammanhängande punkter, samt tre Stånds sammanstämmande mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, så återstår det Utskottet endast att detta förhållande hos Högvördiga Preste-Ståndet anmäla.
Vällofliga Borgare-Ståndet har till Utskottet återremitterat första punkten af samma Betänkande, hvarigenom Utskottet afstyrkt Herr HenscheDS förslag om vadepenningarnes afskaffande; men, som de öfriga Riks-Stånden godkänt denna punkt, har Utskottet, på nyss anförda skäl, ej heller i anledning af denna återremiss kunnat vidtaga arman åtgärd, än att gifva Vällofliga Ståndet detta förhållande tillkänna.
Hedervärda Bonde-Ståndet har återremitterat sjunde punkten, deri Utskottet hemställt, att Herr Henschens förslag om upphörande af skyldigheten att vid revisionssökande fullgöra Hofrättens dom ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda; men äfven i denna del har genom de tre öfriga Riks-Ståndens godkännande af Utskottets hemställan Rikets Ständers beslut blifvit fattadt, hvadan återremissen ej kan till någon Utskottets vidare åtgärd föranleda, hvilket härmed för Hedervärda Bonde-Ståndet anmäles. Lag-Utskottets Memorial N:o 50.
5 Slutligen hafva ej mindre Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet återremitterat Utskottets hemställan i åttonde punkten, »att Rikets
Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom förordnas, att hvad i 38 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1KV7 finnes stadgadt om skyldighet för den, som vill i Hofrätt föra klagan öfver Underrätts utslag i brottmål, att, der han blifvit till böter fälld, vid besvären foga borgen för böterna eller bevis att de blifvit i ränteriet nedsatta, eller intyg om sin fattigdom, skall upphöra att vara gällande,» än äfven bemälda Riks-Stånd jemte Vailofliga Borgare-Ståndet återremitterat näst påföljande punkt, hvari Utskottet hemställt, »att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom förordnas, att den, sorn i brottmål blifvit af Underrätt tilldömd ersättning för skada eller kostnad, skall, ändå att klagan i Hofrätt föres, njuta utmätning derför emot borgen, efter hvad i 3 Kap. 5 § Utsökuings-balken sägs.»
Med återremisserna af dessa punkter har, enligt hvad diskussions-protokoiierna gifva vid handen, åsyftats, att, på sätt Herr Henschen (motionen N:o 14) föreslagit, äfven skyldigheten att vid klagan öfver Hofrätts utslag i brottmål deponera ådörnda böter och ersättningsbelopp måtte upphöra; men då två Stånd delat Utskottets i förstnämnda punkten uttryckta åsigt, att den ifrågaställda lagförändringen för närvarande bör inskränkas till upphäfvande af skyldigheten att ställa borgen för eller deponera böter vid klagan öfver Underrätts utslag, samt Utskottets hemställan i den sednare punkten är helt och hållet beroende af den föregående punktens innehåll, så får Utskottet ånyo framlägga dessa begge punkter i oförändrade skick, den förra att af Ridderskapet och Adeln samt B onde-Ståndet, och den sednare att aj nämnda Riks-Stånd jemte Borgare-Ståndet antagas.
< Bih. till R.
Trot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 16 Höft. 2 STOCKHOLM, tryckt hos A. L.
Norman, 1866. Lag-TJtskottets Betänkande N:o 51. 1 \:o 51.
Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Maj 1866, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändring af lagens bestämmelser angående tiden för fullföljande af vad och besvär emot Utslag, meddelade af Underrätt å Gotland.
Genom 9 § i 25 Kap.
Rättegångsbalken, sådant detta lagrum lyder i Kongl. Förordningen den 23 Augusti 1851, är tiden för fullföljande af vad ifrån Gotland, likasom från Norr- och Westerbottens län, bestämd till den nittionde dagen från det Underrättens dom föll, och enligt 5 § af samma Kapitel utgör till följd häraf besvärstiden fyratiofem dagar.
Genom två till Lag-Utskottet remitterade motioner, af hvilka den ena blifvit väckt hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Gyllenram.
Henrik (motionen N:o 128) och den andra hos Yällofliga Borgare-Ståndet af Herr Bergman (motionen N:o 3), har Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad på olämpligheten att bibehålla denna tidsbestämmelse, sedan de förhållanden, hvarpå densamma sig grundat, under sednare tider undergått en väsendtlig förändring.
Nämnda bestämmelse, som fått qvarstå i lagen alltsedan 1734, hade uppenbarligen tillkommit med afseende på den mellan fastlandet och Gotland genom seglande farkoster då verkställda postförbindelsens långsamhet och osäkerhet; men numera, då genom ångbåtars användande postbefordringen blifvit äfven vintertiden i möjligaste mån betryggad och på de sednare åren visat sig kunna fortgå till den grad oberoende äfven af sträng köld och mindre isar, att till och med mycket korta afbrott i postförbindelsen varit sällsporda undantag, vore ifrågavarande stadgande icke allenast olämpligt utan rent af skadligt.
Parter, hvilka det blifvit ådömdt att något fullgöra, uppmuntrades nemligen deraf att ofta utan fog söka Hofrätten för att derigenom vinna uppskof med domens verkställighet.
För dem åter, hvilka vunnit vid Underrätt, måste det alltid vara af synnerlig vigt, att domen hastigt vunne laga kraft, likasom skyndsamhet Bih. till B.
Brot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 17 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 51. vöre till fördel för de parter, som hade giltig anledning att söka ändring i Underrätts beslut.
Särskildt förorsakade den obehöfiigt utsträckta besvärstiden ett oberäkneligt men för den, som, ehuru oskyldig, blifvit för brott sakfälld eller i häkte inmanad och som måste afvakta besvärstidens utgång, eller en och en half månad, innan hans klagoskrift kunde hos Hofrätten föredragas; hvarförutan i alla mål, der den häktade eller hans motpart ej med Underrättens utslag åtnöjdes, fångvårdskostnaderna lör det allmänna blefve drygare, i samma mån klagotiden vore längre.
Herr Bergman har af dessa skäl föreslagit, att ofvannämnda lagparagraf måtte så ändras, ”att den tid, inom hvilken käranden i de saker, hvilka genom vad gå till Svea Hofrätt från Häradsrätt på Gotland, bör ingifva sin inlaga, bestämmes till sextionde dagen, den oräknad då Häradsrättens dom föll, i likhet med hvad stadgadt är för Kopparbergs län, Wermland, Helsingland, Jemtland, Herjeådalen, Medelpad och Ångermanland.” Herr Gyllenram åter har åt sitt förslag gifvit en större omfattning, i det han hemställt, ”att alla de författningar, hvilka blifvit utfärdade särskildt för Gotland om besvärs- och vadetid till Kongl. Majit, Hofrätt, Kollegium eller förvaltande embetsverk, varda upphäfda och att Gotland härutinnan ställes lika med de provinser, med hvilka detsamma, med hänsyn till kommunikationsanstalter, närmast kan jemföras.” * Lag-Utskottet, — som ansett sig böra till behandling af Sammansatta Lag samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet öfverlemna Herr Gyllenrams motion, för såvidt densamma angår ändringssökandet i ekonomiska och administrativa mål — får, i anledning af ofvanberörda motioner och på de af motionärerne anförda skäl, för sin del vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte för sin del besltda att 9 § af 35 Kap. Rättegångsbalken skall erhålla följande förändrade lydelse: ”1 de saker, som genom laga vad gå till Svea Hofrätt ifrån Häradsrätt i Upland, Södermanland, Westmanland, Nerike och Gestrikland, ingifve käranden sin inlaga innan klockan tolf på den fyrationde dagen, den oräknad då Häradsrättens dom föll, eller håfve sitt vad förlorat; ifrån Häradsrätt i Kopparbergs län, Wermland, Helsingland, Jemtland, Herjeådalen, Medelpad och Ångermanland samt på Gotland på den sextionde dagen; ifrån Häradsrätt i Westerbotten på den nittionde dagen; i Göta Hofrätt från Häradsrätt i Östergötland, Calmar län, Smålands, Skaraborgs och Elfsborgs län på fyrationde dagen; ifrån Häradsrätt i Halland, Dahl och Bohus län på sextionde dagen; i Hofrätten öfver Skåne och Blekinge ifrån Häradsrätt i dessa landskap på den fyrationde dagen.
I vexel- och sjörättssak vare tid hälften kortare, att fullfölja vad ifrån Häradsrätt i hvarje ort till Hofrätt.” Stockholm den 19 Maj 18G6.
Lag-Utskottets Memorial N:o 52. 3 HT:o 53.
Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Maj 1866, kl. 6 e. ra.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag-Utskottets Betänkande N:o 34, öfver väckta motioner om förändrad lagstiftning angående förvaltningen af omyndiges egendom, samt kontrollen å förmyndare.
Den tredje punkten af berörda Betänkande, hvari Utskottet framställt förslag till ny författning angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom har af Vällofliga Borgare-Ståndet till Utskottet återremitterats; men enär samma punkt, enligt Utskottet tillhandakomna protokollsutdrag, af Höglofiiga Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga Preste-Ståndet afslagits, och frågan om förändrad lagstiftning i detta ämne således, jemlikt 87 § Regeringsformen, för innevarande riksmöte förfallit, har Utskottet icke i anledning af återremissen kunnat vidtaga annan åtgärd, än att berörda förhållande hos Vällofliga Borgare-Ståndet vördsamt anmäla.
Stockholm den 19 Maj 1866. 4 Lag-Utskottets Memorial N:o 53.
H:o 53.
Asik. till Exp.-Utek. den 19 Maj 186t>, kl. 6 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag- Utskottets Betänkande N:o 37, Öfver väckta motioner om förändrade stadganden i afseende på böters förvandling.
Ifrågavarande Betänkande har blifvit af Höglofliga Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitteradt; men emedan detsamma är vordet af de öfriga tre RiksStånden bifallet, samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af återremissen icke erfordras; hvilket härmed för Höglofliga Ridderskapet och Adeln vördsamt anniäles.
Lag-Utskottets Memorial N:o 54. 5 \:o 54.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag-Utskottets Betänkande N:o 38, öfver väckta motioner om ändringar i Konkurslagen.
Enligt Utskottet tillhandakomna protokollsutdrag hafva, vid föredragningen af ofvanomförmälda Betänkande, Vällofliga Borgare- och Hedervärda Bonde-Stånden till Utskottet återremitterat 12:te och förstnämnda
Stånd dessutom 13:de och I5:de punkterna af detsamma; men enär förstnämnda punkt, deri Utskottet afstyrkt bifall till väckt förslag om ändring af nu gällande Konkurslag, godkänts af Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga Preste-Ståndet, och frågan om lagens ändrande i denna del alltså, jemlikt 87 § Regeringsformen, för innevarande riksmöte förfallit, samt 13:de och 15:de punkterna vunnit tre Riks-Stånds godkännande och tre
Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, förty har Utskottet icke i anledning af återremisserna kunnat någon vidare åtgärd företaga; hvilket härmed för Vällofliga Borgare- och Hedervärda BondeStånden vördsamt anmäles.
Stockholm den 19 Maj 1866. 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 55.
Betänkande, i lagens gäld.
Genom remiss från vederbörande Riks-Stånd har Lag-Utskottets utlåtande blifvit infordradt öfver två motioner i ofvanberörda ämne, som blifvit väckta, hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Friherre von Schulzenheim (motionen N:o 49) och hos Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen Carl Anders Larsson från Östergötlands län (motionen N:o 325).
Begge dessa motionärer hafva grundat sina framställningar på den allt för väl kända omständigheten, att ett lättsinnigt ingående af borgensförbindelser framkallat mångfaldiga enskilda olyckor och äfven utgjort hinder för ett nöjaktigt ordnande af kreditförhållandena i allmänhet.
De äro ense deruti, att dessa såväl för den enskildes välfärd, som den allmänna krediten menliga förhållanden endast kunna genom en lagförändring undanrödjas, men de skilja sig i afseende på omfattningen af den lagförändring, som de för ändamålets vinnande hvar för sig anse nödvändig.
Under det att Friherre von Schulzenheim uteslutande vänder sig emot det slag af borgen, som omtalas i 10 Kap. 9 § Handelsbalken, och vanligen benämnes proprie-borgen, vill deremot Carl Anders Larsson upphäfva eller förringa verkan af all slags borgen för annans gäld.
Sålunda föreslår Friherre von Schulzenheim: ”att Rikets Städer måtte för sin del besluta, att 9 § af 10 Kapitlet Handelsbalken skall helt och hållet utgå ur lagen, samt i följd deraf Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798, § 4, Kongl. Förklaringen den 29 Juli 1812, Kongl.
Kungörelsen den 9 Maj 1835 och Kongl.
Förordningen den 20 December 1851 äfven till ali kraft och verkan förfalla och hädanefter endast 8 och 11 §§ af samma Kapitel erhålla tillämpning”; och Carl Anders Larsson: ”att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att allt hvad gällande lag och författningar stadga i afseende på borgen för annan mans gäld måtte, efter loppet af viss tid från den dag nådig författning derom utfärdats, upphöra att vara gällande”; Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Maj 1866, kl. 6 e. m. anledning af väckta motioner om ändring af stadganden angående borgen för annan mans Lag-Utskottets Betänkande N:o 55. 7 eller, om hinder mötte detta förslag, ”att Rikets Ständer i stället ville besluta det tillägg till nu gällande förmånsrättsordning, att vid konkurs de af gäldenären ingångna borgensförbindelser skola hafva förmånsrätt näst efter gäldenärens egna skulder.”
Det kan visserligen ej bestridas, att, på sätt motionärerne anmärkt, borgensväsendet till allmän och enskild skada i hög grad missbrukats; men det torde ej vara bos lagstiftningen, som hjelp mot sådant missbruk bör sökas.
Det tillhör den Svenska rättens förtjenster att hafva lemnat aftalet i dess naturliga frihet och undvikit alla försök att inskränka densamma — försök, som i alla händelser skulle hafva visat sig fruktlösa.