Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När nu morgonen kom och prinsessan vaknade, kunde hon icke förgäta sin dröm, utan förtäljde den för sin tjenstemö.
Då blef tärnan mycket förundrad, ty hon hade haft samma dröm om natten.
De begge jungfrurna kunde nu väl förstå, att derunder låg någonting hemlighetsfullt, och fingo en stor åhåga att söka efter den kostbara spring-källan.
De letade och funno en lönlig stig, alldeles såsom dem hade synts i drömmen; vid ändan af den hemliga stigen var en förborgad lucka, och när de gingo derigenom, kommo de till ett ställe hvarest en vatten-åder sprang fram ur berget.
Källans vatten var så klart och genomskinligt, att det glimmade emot solen såsom skärt gull.
De begge jungfrurna kunde nu icke låta bli att dricka af det klara vattnet, och det föreföll dem, att de aldrig smakat en mera ljuflig och svalkande dryck.
Men källvattnet hade en underlig kraft, ty begge jungfrurna blefvo på en gång hafvande, och efter nio månader födde hvardera en liten blom-kind.
Begge barnen voro svenne-barn; de vatten-östes och fingo namn efter sin fäderne-börd.
Konunga-dottern kallade sin son Vattu-man; tärnans son nämndes Vattu-sin.
Vid tidningen härom blef konungen, prinsessans fader, illa till mods, och det ångrade honom att han icke hade gifvit sin dotter åt någon konunga-son, så hade denna ofärd icke timat.
Men såsom ordspråket lyder:
»gjord gerning har ingen återvändo»; han måste derföre låta sig nöja med hvad som hade skett.
Emedlertid satt prinsessan med sin tärna i det ensliga tornet uti sjön, och ingen man fick någonsin komma dit.
Men de begge piltarne växte upp tillsammans, och blefvo stora till växt, dristiga till sinnelag, och fagra till utseende.
Dertill voro de inbördes så lika, att ingen utom deras mödrar kunde skilja den ene ifrån den andre.
Det led så en rund tid bortåt, och de begge fosterbröderna voro femton vintrar gamla.
Då gingo de en dag inför konunga-dottern, och beddes orlof att draga bort ur tornet och fresta sin lycka på egen hand.
Prinsessan och hennes tärna ville ogerna samtycka till denna begäran; men ungersvennerna stodo fast vid sin föresats.
De togo så farväl af sina mödrar, och de begge jungfrurna fällde många tårar öfver deras bortfärd.
Men vid afskedet gaf konunga-dottern hvardera svennen en hund till föräring.
»två ting skolen J lofva för all den kärlek vi hafva visat eder.
Det ena är, att J aldrig för någon skolen yppa eder härkomst.
Det andra, att J aldrig skiljen eder ifrån dessa hundar; de skola ock städse vara eder trogna.»
Foster-bröderna samtyckte gerna till prinsessans begäran, och så skiljdes de ifrån tornet med mycken saknad å begge sidor.
Svennerna gåfvo sig nu på väg, och kommo till kungsgården hvarest prinsessans fader bodde.
De trädde in i salen, helsade höfviskt, och alla män som sågo dem undrade öfver ynglingarnes utseende och hurtighet.
När nu konungen blef varse de begge främlingarne, sporde han efter deras namn och härkomst.
Svennerna genmälte: »Herre, konung! vi heta Vattu-man och Vattu-sin; men det är oss förbjudet att yppa af hvad ätt vi äro komna.»
Konungen sporde ytterligare:
’hvad är då edert ärende, och hvartut ligger eder färd?’
Bröderna svarade: »vi ämna oss ut i verlden att pröfva vår lycka.
Då sade konungen:
»eder ätt röjer sig bäst på edert utseende, och vill jag här gifva er något till hugkomst.
Men om J framdeles kommen i nöd, så återvänden till mig.»
Med dessa ord räckte konungen åt Vattu-man ett spjut, och åt Vattu-sin en båge och pilar.
Foster-bröderna tackade mycket för dessa föräringar, togo derefter afsked, och fortsatte sin vandring.
När de vida hade färdats, kommo de en dag uti en vild skog.
Som de nu jagade med sina hundar, för att finna lifsuppehälle, mötte dem en stor björn.
Genast ropade
Vattu-man till sin foster-broder: »skjut du, så kastar jag!»
Men björn-honan bad för sitt lif, och sade: »skjut inte! kasta inte!
Hemma har jag tvänne ungar.
Jag vill gifva eder hvar sin, om J låten mig lefva.»
Då gjorde det svennerna ondt om djuret, och de ville icke skada det.
Men björn-honan hemtade sina ungar, gaf foster-bröderna hvar sin, och sade att hennes söner skulle löna dem för sin moders lif.
Andra dagen jagade foster-bröderna åter igen uti skogen med sina hundar.
Då mötte dem en ulf. Genast ropade Vattu-man till Vattu-sin, och sade: »skjut du, så kastar jag.»
Men ulfven bad om sitt lif, och mälte: »skjut inte! kasta inte!
Hemma eger jag tvänne ungar.
Om J låten mig lefva vill jag gifva eder hvar sin.»
Detta likade foster-bröderna väl, och de ville icke skada djuret.
Men ulf-honan hemtade sina ungar, och gaf åt de begge svennerna, sägande, att hennes barn skulle löna dem för sin moders lif.
Tredje dagen, under jagten, mötte foster-bröderne en räf.
Genast ropade Vattu-man till Vattu-sin: »skjut du, så kastar jag!»
Men räf-honan tiggde om sitt lif, och sade:
»skjut inte! kasta inte!
Jag vill gifva eder hvar sin, om J unnen mig att lefva.»
Detta tycktes foster-bröderna vara ett godt förslag, och de skonade djuret.
Men räf-honan lopp bort och hemtade sina ungar.
Hon gaf svennerna hvar sin och sade, att hennes barn skulle vedergälla dem det de sparat modrens lif.
-- Djuren följde nu sina herrar, och voro dem lydiga och trogna i allt hvad som befalltes.
När så foster-bröderna hade vandrat länge tillsammans, kommo de till en kors-väg; uti väg-skälet stod ett högt träd.
Då sade Vattu-man: »Frände! här skiljas våra vägar, och hugen säger mig, att vi icke snart månde råka hvarandra.»
Vattu-sin svarade: ’du må råda härutinnan, såsom i annat; men huruleds kan jag framdeles spörja tidningar huru det går dig i verlden?’
Vattu-man mälte: »jag sticker min knif här i detta träd.
Det skall vara dig till ett tecken, att om knifven rostar, då är jag i stor nöd; men om han blir blodig, då är jag död.
Och väntar jag, att du lärer hämnas min bane.»
Så ordadt, skiljdes foster-bröderna ifrån hvarandra.
Vattu-man med sina djur gick en väg, och mötte många underliga äfventyr, såsom jag framdeles vill förtälja; men Vattu-sin tog en annan led, och hade icke färdats långt, förr än han såg framför sig en gammal, ödslig kungsgård.
Rundt deromkring var tjock skog, och ingenstädes syntes spår efter menniskor.
Just vid det att Vattu-sin skulle draga förbi den öde kungsgården, utbrast ett häftigt oväder, med storm och regn-skurar, så att svennen blef tvungen söka skygd för sig och sina djur.
Han gick derföre fram till borg-porten och bultade på; men ingen svarade.
Sent omsider öppnades porten, och en käring, som var både gammal och led, sporde hvem det var som klappade.
Vattu-sin genmälte, att han var en vandringsman, som gått ut att söka tjenst, och begärde ett skygd undan ovädret.
»var då välkommen till mig; ty jag behöfver en svenn nu som aldrabäst.
Om du vill tjena mig troget, skall din lön icke blifva ringa.»
Härefter förde hon Vattu-sin upp till gården, samt gaf honom mat och natt-herberge.
Men den gamla gumman var en elak Rå-drottning, och hennes utseende behagade illa både Vattu-sin och hans djur.
Om morgonen, sedan dager var ljus, kom den gamla käringen in till Vattu-sin, och sade att hon ville visa honom hvad märkligt fanns i gården.
Svennen följde henne, och såg många sällsamma ting, hvarom här blefve vidlyftigt att förtälja.
Slutligen kommo de till en äng, och på ängen lågo ankor till ett antal af mång sinom tusende, så att jorden var alldeles öfvertäckt.
Rå-drottningen sade:
»dessa ankor tillhöra gården, och du behöfver icke frukta att trampa dem;» hon gick derefter förut att visa vägen.
Men Vattu-sin ömkade sig öfver de stackars ankorna, och vaktade sig noga att tråda uppå någon af dem; dertill förbjöd han strängeligen sina djur att göra dem skada.
Han kom sålunda till slutet af ängen.
Då framträdde Anke-konungen, och sade:
»du skall hafva tack, att du skonade mina ankor.
Tänk på mig när du kommer i nöd, och jag vill tjena dig igen.»
Derefter försvann han, utan att Rå-drottningen blifvit honom varse.
Vattu-sin och hans matmoder fortsatte nu sin väg, och kommo till en annan äng, hvarest krälade myror till ett antal af mång sinom tusende, så att hela marken tycktes röra sig.
»dessa myror tillhöra gården, du behöfver icke rädas att trampa ihjel dem:» hon gick derefter förut att visa vägen.
Men Vattu-sin ömkade sig öfver de små idoga kräken, och vaktade sig noga att tråda på något af dem; dertill förbjöd han strängeligen sina djur att göra myrorna något ondt.
Då framträdde Myr-konungen och sade: »du skall hafva tack att du sparat så många lif.
Tänk på mig, när du kommer i nöd, och jag vill tjena dig igen.»
Derefter försvann han, utan att Rå-drottningen hade blifvit honom varse.
Svennen och hans matmoder fortsatte nu sin färd, och kommo till en tredje äng, hvarest fanns en otalig mängd af bin, så att hela marken och luften hvimlade deraf.
Då vände sig Rå-drottningen till Vattu-sin, och sade:
»alla dessa bin tillhöra gården; du behöfver icke frukta att trampa ihjel dem;» hon gick derefter förut att visa vägen.
Men det gjorde svennen ondt om de små kräken, så att han noga vaktade sig att tråda uppå dem, och befallte strängeligen sina djur att icke göra dem någon skada.
Vattu-sin kom sålunda till slutet af ängen.
Då framträdde Bi-konungen och sade:
»du skall hafva tack, att du skonat mina undersåter.
Tänk uppå mig när du kommer i nöd, och jag vill tjena dig igen.»
Andra dagen tog käringen till orda:
»det är hög tid att du begynner din tjenst, och skall detta blifva ditt första arbete.
I fordna tider, långt, långt tillbaka, fanns här på kungs-gården en gyldne nyckel, som öppnade den vestra borg-porten.
Det är nu min vilja och befallning, att du återskaffar denna nyckel innan sol går upp i morgon bittida; om du det icke gör, kostar det ditt lif.»
Så taladt, gick Rå-drottningen bort; men Vattu-sin stadnade qvar i mycken ängslan, och visste icke hvad råd han skulle finna ur denna stora farlighet.
Han vandrade så hela dagen bedröfvad omkring, och när qvällen kom, hade han ännu icke kunnat finna den gyllene nyckeln.
Vid det svennen nu satt bedröfvad och tänkte på sin stora nöd, rann det honom i hugen:
»kanske kunde ankorna blifva mig till hjelp.»
Han hade knappast tänkt denna tanke, så stod Anke-konungen plötsligt framför honom, och sporde hvi han var så sorgsen till mods.
Vattu-sin genmälte: »Rå-drottningen har befallt mig uppsöka en gyllene nyckel, som varit förlorad sedan mång hundrade år.
Om jag icke finner den, innan dager blir ljus, vill hon taga mitt unga lif.» Anke-konungen sade:
’var tröst! jag har icke förgätit den tjenst du gjorde mig i går.
Nu vill jag löna dig igen.’
Han samlade derefter en väldig skara af sina undersåter, och drog med dem bort till en gammal graf, som låg nedanför kungs-gården.
När ankorna kommo till grafven, gåfvo de sig ut i vattnet, och döko djupt ned till botten.
De fortsatte så någon stund, och det dröjde icke länge, förr än Anke-konungen kom tillbaka med nyckeln, som Rå-drottningen hade begärt.
Då blef ungersvennen glad i sinnet, tackade Anke-konungen för hans goda bistånd, och återvände derefter förnöjd till kungs-gården.
Om morgonen, när sol rann upp, kom käringen och frågade, om Vattu-sin hade gjort efter hennes befallning.
Svennen genmälte, att han uträttat hennes ärende, och framtog tillika den gyllene nyckeln.
Då skiftade Rå-drottningen sin hy, och vardt ask-grå i ansigtet.
Hon gick derefter bort, vid det hon sade:
»detta har du icke gjort utan hjelp.»
När det lidit fram på dagen kom käringen åter, och förde Vattu-sin till ett rum, hvarest en myckenhet säd var sammanlagd i en stor, stor hög.
»detta blifver ditt andra göromål, att du skall skifta all denna säd efter dess olika slag.
Du skall skilja rågen ifrån kornet och kornet ifrån rågen, samt lägga hvart och ett i dess egen binge.
Men allt skall vara redo tills i morgon, när sol går upp, eljest kostar det ditt lif.»
Så ordadt, gick käringen bort, och ungersvennen satte sig att skilja det ena sädes-slaget ifrån det andra.
Men huru han ock måtte plocka, när qvällen kom hade han endast sammanfört en ringa hög, och kunde nu väl skönjas, det han aldrig mäktade uträtta sin matmoders ärende.
Vid Vattu-sin nu satt bedröfvad och tänkte på sin stora nöd, rann det honom i hugen: »kanske kunde myrorna blifva mig till hjelp.»
Han hade knappast tänkt denna tanke, så stod Myr-konungen plötsligt framför honom, och sporde hvi han var så sorgmodig.
Svennen genmälte: »Rå-drottningen har befallt mig skifta all denna säd efter dess olika slag, så att rågen skiljes ifrån kornet, och kornet ifrån rågen, hvart och ett i sin egen binge.
Om jag icke kan göra det, innan dager blir ljus, vill hon taga mitt unga lif.» Då sade Myr-konungen:
’var tröst! jag har icke förgätit den tjenst du gjorde mig.
Han gick derefter bort, och kom straxt tillbaka med en otalig skara myror.
Men de små kräken gåfvo sig upp i sädes-högen, hvarje myra tog ett korn, och der blef ett hvimmel, såsom när man ser en myr-stack om sommaren.
Det dröjde nu icke länge, förr än all säden var fördelad, efter såsom Rå-drottningen hade befallt.
Då blef ungersvennen glad i sinnet, tackade Myr-konungen för hans goda bistånd, och så skiljdes de åt.
Om morgonen när sol rann upp, kom den gamla käringen, och frågade om Vattu-sin hade gjort efter hennes befallning.
Svennen jakade att så var, och visade tillika hvarest all säden låg fördelad efter dess olika slag, hvart och ett i sin egen binge.
Då skiftade Rå-drottningen sin hy, och blef svart, såsom den svartaste jord.
Hon gick derefter förbittrad sin väg, i det hon sade:
När det lidit fram på dagen, återkom käringen såsom förut.
Hon förde nu Vattu-sin till en stor sal, hvarest voro uppställda sju fagra qvinno-bilder.
»detta blifver ditt tredje prof, att du skall säga mig hvilken af dessa sju bilder är den förtrollade prinsessan, som rådde öfver kungs-gården, innan jag kom hit.
Om du kan säga mig detta, då blifver din makt här större än min.
Men kan du icke säga mig det, då kostar det ditt lif, såsom det kostat mången båld ungersvenns lif tillförene.
I morgon, förrän sol rinner upp, skiftas begges vår lycka.»
Så ordadt skiljdes de åt.
Rå-drottningen gick sina färde; men Vattu-sin ställde sig att beskåda de sju qvinno-bilderna, och de tycktes honom så fagra, att hjertat rörde sig i hans bröst, när han såg på dem.
Men bilderna voro så lika till drägt, skepnad och ställning, att ingen kunde skönja den ringaste olikhet dem emellan.
Huru svennen ock måtte speja, förmådde han nu icke utgrunda hvilkendera bilden tillhörde den förtrollade konunga-dottern.
När Vattu-sin märkte, att han icke kunde fullgöra Rå-drottningens uppdrag, blef han mycket bedröfvad, och tänkte vid sig sjelf, att han väl knappast skulle slippa derifrån med lifvet.
Då rann honom plötsligt i sinnet:
»kanske kunde bien hjelpa mig i min stora nöd.»
Han hade knappast tänkt denna tanke, så stod
Bi-konungen framför honom och sporde, hvi han var så bedröfvad och sorgmodig.
Svennen genmälte: »Rå-drottningen har befallt mig utforska, hvilken af dessa sju qvinno-bilder är den fagra prinsessan, som fordom rådde öfver kungsgården.
Om jag icke kan säga det i morgon, när sol rinner upp, mister jag här mitt unga lif.» Då sade Bi-konungen: ’var tröst! jag har icke förgätit den tjenst du gjorde mig.
Derefter gick han bort, och kom straxt tillbaka med en otalig skara bin; men hela bi-svärmen flög fram och satte sig på den ena qvinno-bilden.
Nu förstod Vattu-sin att detta månde vara prinsessan, och vid han noga beskådade henne, se, då upptäckte han en liten, liten vårta på hennes hals, och var bilden härutinnan olik de öfriga.
Derefter for bi-svärmen sin kos; men ungersvennen vardt glad i hugen och tackade Bi-konungen med många fagra ord för hans goda bistånd.
Om morgonen, när sol sken östan in, kom den gamla käringen och frågade, om Vattu-sin hade fullgjort hennes uppdrag, eller visste säga, hvilkendera var den förtrollade prinsessan.
Svennen jakade härtill, och visade på bilden såsom Bi-konungen hade lärt honom.
När nu Rå-drottningen märkte, att han gätat hennes gåta, gaf hon till ett högt skri och skiftade sin hy, så att hon vardt blå i ansigtet.
Men vid käringens rop fingo alla qvinno-bilderna lif; den fagra konunga-dottern föll i Vattu-sins famn, och tackade honom att han hade frälst henne; men de sex falska belätena höjde sig i luften och foro bort tillika med
Rå-drottningen, så att hela taket lyftades af kungsgården.
I samma stund blef en stor förändring öfver hela borgen.
Förtrollningen var bruten, allestädes vardt lif och rörelse, tärnor, hofmän och ungersvenner hvimlade uti rummen, liksom fordomdags, och den unga mön rådde öfver all denna herrlighet.
Derefter tillagades ett ståtligt bröllop, och Vattu-sin fick den fagra prinsessan.
Han vardt så konung öfver borgen och hela landet, samt lefde med sin drottning i mycken frid och lycka.
Likväl kunde han icke glömma sin foster-broder, utan gick hvarje dag till trädet vid kors-vägen, för att spörja, om Vattu-man ännu var i lifve.
Sagan vänder nu till Vattu-man, och bör förtäljas, huru han vandrade vidt omkring, genom många länder och konunga-riken, intill dess han kom till en stor stad.
Men i staden voro gatorna klädda med svart, folket gick tyst omkring, och allt tydde på någon svår och allmän bedröfvelse.
När nu Vattu-man kommit till sitt herberge, sporde han hvad orsak månde vara till denna stora sorg.
Välden svarade:
»visserligen är du en långvägagäst, som icke förnummit hvad nu är i hvars mans munn, att konungens borg står på en förtrollad plats, och att en stor drake hvarje år lägger sig härutanför och kräfver en skär jungfru till sin föda.
Men nu har lotten fallit på konungens enda dotter, och ingen finnes som kan frälsa henne, änskönt konungen utlofvat prinsessan, och med henne halfva sitt land och rike.»
Vid alla dessa tidningar blef svennen underlig till mods, och det lekte honom i hugen, att han gerna ville blifva konungens måg, och dertill vinna gods och ryktbarhet.
När det led på tiden, att den unga mön skulle föras ut till draken, gick Vattu-man upp på berget, som låg invid staden, och byggde der ett starkt hus.
Men huset var bygdt med hakar och stora bjelkar, sålunda, att dörren kunde öppnas innantill men icke utifrån.
Sedan nu allting var redo, kom konunga-dottern farandes i en förgylld karm, och mycket folk ledsagade henne ut ur staden; men prinsessan stadnade på berget, satte hand under kind, och grät bitterligen.
Då lockade Vattu-man sina djur, gick fram till prinsessan, helsade höfviskt, och sporde: »stolts jungfru! hvi sitten J här och fällen tårar på kind?»
Konunga-dottern svarade: ’jag må väl fälla tårar; ty min fader har lofvat mig åt en grym drake.
Gack härifrån fager ungersvenn! här blir i dag en ömklig färd.’
Vattu-man genmälte: »väl törs jag bida draken, vore han aldrig så grym.
Men om J viljen lofva mig eder ära och tro, skall jag gerna för eder våga mitt lif.»
Mön jakade härtill, och de talade länge med hvarandra.
Medan de nu sutto tillsammans, bad Vattu-man att konunga-dottern skulle löska honom.
Prinsessan gjorde efter hans bön, och svennen lade sitt hufvud på hennes knä.
Men jungfrun tog oförmärkt en guldring, och fästade den i Vattu-mans hår-lockar.
I detsamma hördes ett stort gny och oväder nedanföre berget.
Då sade svennen:
»jag hörer draken komma, och det är tid att jag lagar mig till strids.
Farväl, ädla jungfru! J skolen aldrig gå ur mitt minne.»
Derefter tog han mön vid handen, och förde henne bort till det lilla huset uppå berget.
Konunga-dottern satt så med stor ängslan, och bidade huru kampen månde aflöpa.
Vattu-man gick nu fram emot draken, och der begynte en mycket hård kamp.
Draken värjde sig manneligen med både klor och tänder, dertill spydde han eld och etter, så att ingen utan lifs-fara kunde nalkas intill honom.
Men Vattu-man trädde honom dristigt under ögonen, stötte spjutet i hans gap, och vitte honom många stora hugg.
Björnen, ulfven och räfven gjorde likaledes sitt till, och striden lyktades icke förr, än draken på sistone fick bita i gräset.
Men under kampen hade Vattu-man blifvit illa sargad, så att hans blod rann utur många och djupa sår.
Då togo djuren sin husbonde, och buro honom till en enslig koja, som låg i skogen.
Der slickade de hans sår, och vaktade troget, intill dess Vattu-man åter skulle blifva frisk och helbregda.
När det lidit någon stund efter striden och allt var åter tyst, gick konunga-dottern ned ur det lilla huset, för att spörja tidningar huru kampen hade aflupit.
Hon fann så draken liggande död på val-platsen; men Vattu-man spordes ingenstädes till.
Just i detsamma kom prinsessans köre-svenn gående uppföre berget.
Då han nu såg att konunga-dottern var i hans våld, drog han sitt svärd och sade:
»jag och ingen annan har dödat draken, och aldrig skall du gå på den gröna jorden, om du icke lofvar bekänna det för din fader och dina fränder.»
När konunga-dottern förnam denna hotelse, blef hon mycket förfärad, och lofvade i sin nöd att säga såsom köre-svennen hade lärt henne.
De drogo derefter hem till kungs-gården, och det gick ett stort tal om den raske svennen, som hade frälsat prinsessan.
Konungen lät nu genast tillaga ett präktigt gästabud, och aktade gifva sin dotter åt den manhaftige köre-svennen, såsom utlofvadt var.
Men konunga-dottern var sorgsen i sin hug för Vattu-mans skull, och ställde sig derföre sjuk, intill dess hon kunde erfara tidningar ifrån honom.
Någon tid derefter voro Vattu-mans sår läkta, så att han kunde återvända till sitt gamla herberge.
När han nu kom till staden voro alla gator klädda med skarlakan, och folket svärmade omkring med rop och fröjde-skri.
Svennen undrade häröfver, och sporde hvad orsaken månde vara till all denna glädje.
Då sade värden:
»visserligen har du varit långt borta, som icke förnummit hvad nu är i hvars mans munn, att konungen skall gifva sin dotter åt den tappre köre-svennen, som frälsat henne ifrån draken.»
Nu förstod
Vattu-man huru allt hade tillgått, och kunde han väl dömma, att det icke skedde med prinsessans vilja, att hon skulle svika sin tro och lofven.
Han tänkte derföre uppå råd, huru han skulle låta henne veta det han var i lifve, och dertill sjelf få erfara, om hon ännu var honom trogen.
Om morgonen, när värden och alla hans gäster voro samlade i herberget, tog Vattu-man till orda:
»är det väl någon härinne, som törs hålla ett vad med mig?
Jag sätter upp hundrade mark emot andra hundrade mark, det jag till middagen vill skaffa mat ifrån konungens eget bord.
Mig lyster mycket att erfara, hvad slags ville-bråd konungen äter.»
Vid dessa ord sågo gästerna på hvarandra, och tycktes dem alla att det var ett dristigt vädjo-mål.
Värden var nu genast villig att antaga vadet, och satte så upp hundrade mark emot Vattumans-hundrade.
Då tecknade svennen en skrift, gaf den åt räfven, och befallte honom gå med bud till konunga-dottern.
Räfven lydde sin herres vink, gick upp till kungs-gården, kom in i salen, hvarest konungen satt öfver bord med sina män, samt lade brefvet på prinsessans knä.
När nu konunga-dottern fick se djuret, blef hon mycket glad, ty hon igenkände att budbäraren kom ifrån Vattu-man.
Hon steg derföre genast upp, gaf räfven hvad han hade äskat, och sände honom åter till sin herre.
Men konungen undrade storligen, och sporde hvad allt detta månde betyda.
Prinsessan svarade allenast: »det är ett löfte, min fader; spörj icke derom!» Emedlertid återkom räfven till herberget med villebråd ifrån konungens eget bord, och värden hade sålunda tappat sitt vädjo-mål.
Andra dagen, när värden och hans gäster voro församlade, sade Vattu-man: »är det någon härinne, som törs hålla ett vad med mig?
Jag sätter upp tvåhundra mark emot andra tvåhundrade mark, att jag till middagen vill skaffa vin ifrån konungens eget bord.
Mig lyster högeligen att erfara, hvad slags vin konungen plägar dricka.»
Vid dessa ord sågo gästerna på hvarandra, och tycktes dem, att främlingen talade käckt och dristigt.
Värden var nu genast redo att antaga vädjo-målet; han satte så upp tvåhundrade mark emot Vattu-mans tvåhundrade.
Då tecknade svennen en skrift, gaf den åt ulfven, och befallte honom gå med bud till konunga-dottern.
Ulfven lydde sin herres ord, gick upp till kungs-gården, kom in i salen, hvarest konungen satt öfver bord med sina män, och lade brefvet uppå prinsessans knä.
När nu den fagra mön fick se djuret, blef hon väl tillfreds, ty hon förstod att budbäraren kom ifrån Vattu-man.
Hon steg derföre genast upp, gaf ulfven en bägare full med ypperligt vin, och bad honom bära den till sin herre.
Prinsessan svarade allenast: »det är ett löfte, min fader; spörj icke mera derom!»