Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lären dem betänka, att hela familjer (ej en- samt de direkta offren) kunna försänkas i djup sorg tillföljd af en dylik » lek med känslor ».
Många af de unga försvara sig måhända med, För Idun skildrad af A.
att de aldrig gifvit något trohetslöfte och äro sålunda fullkomligt oskyldiga till, att den andra (Forts.) parten inbillat sig för mycket.
Orättfärdigt för- svar!
De veta nog så väl, att deras blickar och När alla trädt in i stugan, där brudens tusen små andra bevis i handlingar sagt mer släkt och vänner voro samlade, öfverläm- än ord.
nades med särskild ceremoni bruden till Därför, mödrar, vaken öfver de unga!
brudgummen.
Bland annat upprepades och En pröfvad moder.
stadfästes för sista gången de giftermåls- villkor, hvarom talemannen och brudens I » flickhemsfrågan &gt;.
målsman före trolofningens ingående öfver- Det i Idun n:r 4 framställda » ett förslag att enskommit.
Därefter tog talemannen till tänka på » synes mig väl värdt att beaktas och orda och talade nu » ut bruden »; hvarpå behandlas i detalj.
Om det tillätes en i saken intresserad att yttra sig öppet i denna fråga, så hon i sin ordning trädde hän till sina för- skulle jag vilja först taga den från dess ljusa äldrar, sade dem farväl och bad dem om sida, ty naturligtvis gifves här äfven en sakens förlåtelse, ifall hon någon gång förtörnat frånsida.
Vi tänka oss nu en ung flicka, som står kanske I vissa trakter af Tyskland har detta ensam i lifvet och blott hänvisad till sig själf, En bröllopsdag i Norden för tre hundra år sedan.
vackra bruk bibehållit sig ända till våra dagar.
Innan brud och brudgum, hvar i sitt hem, draga därifrån, knäböja de på ett vid dörren utbredt hvitt täcke och bedja sina föräldrar om förlåtelse för allt, hvar- med de möjligen kunna ha bedröfvat dem.
Till afsked välsigna dessa sedan sina barn.
Vi ha af viss anledning uppehållit oss rätt länge vid denna bröllopsdagens början.
Ty hvad var det, som egentligen försig- gått?
Därom kan intet tvifvel råda: det var den egentliga hufvudhandlingen i själfva det hedniska brölloppet, sådant detta om- talas i nordens fornsagor.
Detta bröllop inskränkte sig till, att den smyckade bruden fördes in i salen, där brudgummen väntat.
Därpå skedde ett slags vigsel, i det man berörde brudens lif med en hammare, Midgår ds värnar en Tors symbol, och sedan förnyade samt bekräf- tade de vid trolofningen gifna löftena.
Så tömde det nu äkta paret en bägare till- sammans, och därefter börjades med ifver det allmänna drickandet.
Nu, omedelbart efter brudens öfverläm- nande, tog också här i bröllopsgården ett allmänt kalasande vid.
Dryckesvarorna spelade den viktigaste rollen.
Också hette det i forntiden ej » hålla bröllop », utan » öldricka bröllop », liksom det ej hette » fira jul » utan » dricka j u l ».
Det grundliga underlag af dryck, brud- gummens följe redan tidigt på morgonen fått i hans hem, blef nu ytterligare påökt.
Af varma rätter talas vid detta tillfälle endast om soppa; för öfrigt namnes kon- fekt.
Hufvudvikten lades, som sagdt, på dryc- kesvarorna: brännvin, öl, mjöd, renskt vin och först och främst alla blandningarna af renskt, tillsatta med starka kryddor: luten- drank, klaret, hypokras.
I Helsingör uppstod 1570 det modet att bjuda gästerna vid detta tillfälle — före den stundande kyrkfärden — icke blott kalla dryckesvaror, utan äfven varmt vin med socker, ett slags morgontoddy, som tyckes hafva tilltalat borgerskapet mycket, men hvaremot borgmästaren Henrik Mo- gensen i oktober månad samma år utfär- dade ett bestämdt förbud.
Verkan af denna morgonliflighet var den- samma öfverallt och lätt att förstå.
Öfver allt klagades det i nästan lika lydande ut- tryck öfver, att gästerna utgingo ur denna skärseld hälft eller helt berusade.
I den hedna forntiden kunde detta sak- förhållande tagas lättare, ty dagens hufvud- handling, bortgifningen jämte vigsel, var ju då redan fullbordad.
Men efter reformationen och i synnerhet efter år 1582, då det blef i lag påbudet, att kyrkligt bröllop skall hållas på själfva söndagen, gick detta oväsen icke längre an.
Vid det sextonde århundradets slut begynte regeringarna i norden att uppträda emot oskicket.
En mängd kungliga förordningar från denna tid om nykterhets iakttagande på bröllopsdagens morgon finnes.
Men dessförinnan var det en något oklar församling, som talemannen, oftast prästen, hade att tilltala på morgonen före kyrkfär- den, när han till sist uppfordrade alla att begifva sig till kyrkan.
De bröllopstal, som man ännu har i be- håll, visa, att talemannen emellanåt begag- nade sig af vissa småknep för att få den mer eller mindre berusade församlingen att bryta upp.
Så kunde han t. ex. utropa:
» Närvarande kungl.
m:t låter eder alla aftackas samt tjänsteligen veta, att vi nu skola bryta upp till kyrka. » Visserligen tillfogas det i det skrifna ut- kastet af talet, att denna kungl.
m:t var brudgummen själf, hvilken enligt tidens uppfattning njöt nästan kungligt anseende på denna sin hedersdag; men det var i hvarje fall ett ypperligt sätt att i en druc- ken församling skaffa sig gehör; och denna störtade sig säkerligen helt undersåtligt på dörren och ut till de väntande hästarne.
I ett annat tal begagnar sig talemannen af ännu kraftigare medel för att få försam- lingen i väg till kyrkan.
I slutet af talet ropar han alla i gevär: » Fånen är ute för att skada brudgummen; den lede äkten- skapsdjävulen ligger på lur vid vägen till templet.
Därför alle man — först ett Fa- der vår!
Så med hast i väg till kyrkan; fängkrut på bössorna, så att vi kunna smälla löst på honom under vägs! » Och så bar det i väg.
Målande beskrifver den utmärkte danske forskaren Troels Lund, af hvars rika bidrag till tidens kulturhistoria förf.
äfven begag- nat sig, ett sådant tåg ifrån bröllopsgård till kyrka.
» TJtaf detta virrvarr af smyckade kvin- nor, orediga män, otåliga, springande och beundrande åskådare formades så små- ningom, liksom till följd af en inre lag, ett ordnadt festtåg, allt medan de första lösa skotten brnnno af, ofta i farlig närhet af stråtaken.
Färgrikt och icke utan vär- dighet buktade det sig fram genom gårds- porten ut på vägen.
Ännu ej säkra på jämnvikten, stirrade de flesta med stel blick fram mot den båge, hästens öron för dem beskref, och endast få förmådde aktgifva på brudens lille broder ute vid yttersta vångaledet, där han tappert brottades med jämnåriga kamrater.
Och dock kämpade han för allmänt bästa.
Hans brottning var nämligen det försoningsoffer, som enligt gam- mal tro kräfdes till trygghet emot det miss- ödet, att bråk och slagsmål kunde under brölloppet uppstå ibland gästerna eller dråp- slag och dödshugg utdelas. » Sålunda drog hela bröllopsskaran åstad till kyrkan, där densamma, enligt rätt stränga lagbestämmelser, skulle infinna sig före hög- mässans början, d. v. s. allra senast kl. 9.
När högmässan och vigseln äro förbi, bry- ter det vigda paret upp från den oftast särskildt prydda brudstolen, där han och hon under brudmässan suttit i skygd af den brudhimmel, som uppburits af fyra ogifta släktingar, två manliga och två kvinn- liga — denna brudstol, där, enligt folktron, äktenskapets lycka genom hvarjehanda till- fälligheter afgjordes, där det sålunda gällde såsom hufvudregel, att paret skulle hålla sig så tätt tillsamman, att ingen förmådde se emellan dem och alltså heller intet ondt skilja dem åt; hvarför de också under hela tiden skulle förblifva i denna ställning: den, som först synbarligen rörde sig ur den, skulle först dö.
När allt omsider var öfverståndet i kyr- kan och tåget åter svängde in i bröllops- gården, ställde alla spelmännen upp sig vid husets ingång och togo med högljudda fan- farer emot brudgum och brud.
Dessa hade emellertid strax åtskilligt att iakttaga.
(Forts.) UP n o t i s b o k e n.
Åttioåringens födelsedagsfest.
Den åldriga författarinnan fru Fredrika Wennberg, hvars por- trätt och biografi prydde Iduns senaste nummer, firade på lördagen sin 80-års-dag (och 21 födelse- dag) med en middag å Grand H o t e l, till hvilken inbjudits öfver ett tjugutal af hennes vänner och väninnor, bland hvilka märktes fru Josefine Wet- tergrund (Lea), bokförläggaren och fru Sigfrid Flodin, professor och fru Morell m. fl.
Vid middagen föreslog prof. Morell en välgångs- skål för fru W., fru Wettergrund ägnade henne en varmhjärtad och med lifligt bifall mottagen versifierad hyllning, godsägaren Söderlund på Långbro i Brännkyrka framförde denna kommuns tacksamhet till fru Wennberg, och journalisten John Neander föreslog, med anledning däraf att Iduns nummer för veckan, innehållande fru W:s porträtt och biografi, vid festen utdelades i ele- ganta exemplar, en ytterligare skål för den åldriga värdinnan.
* Pension åt aflidna frölcen Wiel-Hansens moder.
Sammansatta stats- och bankoutskottet har tillstyrkt, att riksdagen måtte bevilja den ge- nom den sorgliga Helgeandsholmskatastrofen ny- ligen omkomna fröken Anni Wiel-Hansens moder, änkefru J. Wiel-Hansen, ett årligt understöd af 1,000 kr.
undei hennes återstående lifstid.
Där- förutom har riksdagshuskomitén låtit såsom bi- drag till begrafningskostnaderna af byggnadsmed- len utbetala 400 kr.
* En » kringelgumma ».
Änkefru Anna Caro- lina Grewesmiihl, född Berglund, afled natten till i tisdags i Södertelge, nära 84 år gammal.
Fru Grewesmiihl var sedan omkring 50 år tillbaka innehafvare af det förnämsta bageriet för Telge- kringlor, och hennes fabrikat hade marknad icke blott i vårt land, utan äfven i Danmark, England och Tyskland, ja, t. o. m. i Nordamerika och Afrika.
Hon har också på sina kringlor förvärf- vat sig en aktningsvärd förmögenhet.
s Damer pristagarinnor på stålsko.
Vid Stockholms allmänna skridskoklubbs pristäflingar i söndags förvärfvade bland andra följande unga damer pris: / damernas läfling.
Kerstin Damstedt, Stockholm, La pris, Valborg Lagergren från Göte- borg 2:a pris och Emma Skoglund från Göteborg 3:e pris.
I samåkning.
Emma Skoglund l:a pris, Ingeborg Hallberg 2:a pris samt Talborg Lagergren 3:e pris.
En af &gt;de tre gracerna ?.
I Nationalmu- seum utställes för närvarande ett porträtt i olja af en af det gustavianska hofvets mest omtalade skönheter eller » gracer », nämligen friherrinnan Ulrika Eleonora von Hbpken, född von Fersen.
Por- trättet är måladt af Per Krafft den äldre, den gustavianska epokens bekante porträttmålare.
» Ulla Fersen », säger hofmannen friherre Gustaf Ehrensvärd i sina dagboksanteckningar, » var den vackraste, den behagligaste och Ulligaste af den tidens hoffröknar.
Hennes skönhet gaf henne tusen tillbedjare och nästan lika så många oför- sigtiga friare.
De blefvo dock småningom slagna ur brädet af hertig Fredrik Adolf. » Den unge fursten förlofvade sig hemligen med henne och ämnade gifta sig.
Men giftermålet förhindrades, säges det, af hennes farbror, den bekante Axel Fersen d. ä. Ulla Fersen blef i stället bortgift med friherre Nils von Höpken, en allt igenom oduglig och snart på alla sätt förfallen herre.
Det nu utställda porträttet, som tillhör baron C. Falkenberg på Lagmansö, ger med och trots sitt något sybaritiska tycke ett mycket älskvärdt intryck: ungdomligt öppet, gladt, tindrande, god- modigt, korteligen, äfven här något af detta om- stridda gustavianska solskimmer, som så lätt för- flyktigas vid sededomarens stränga granskning, men som åtminstone alltid ägde så pass mycken verklighet, att det kunde inspirera konstnären liksom diktaren till att skapa idealbilder af gratie och esprit.
* » Kvinnokraft » blir ämnet för ett föredrag, som fröken Ellen Key kommer att hålla å Veten- skapsakademiens hörsal nästa måndag.
Den fram- stående föreläsarinnan skall därvid till bemötande upptaga de angrepp, som riktats mot henne med anledning af hennes tidigare föredrag om Miss- brukad kvinnokraft och om Naturliga arbetsom- råden för kvinnan.
* Svenska konstnärernas förening öppnade i måndags sin femte utställning i Konstförenin- gens lokal vid Kungsträdgården.
Utställningen som omfattar mer än ett hundratal taflor, mest landskap, innehåller flera goda alster.
Främst bland alla och som ett särdeles utmärkt konst- verk glänser grefve G. von Rosens porträtt af aflidne lektor Pontus Wikner.
Ensamt detta är värdt ett besök å utställningen.
* En ungdomstidning, som för sitt friska, omväxlande innehåll och sin rena, fosterländska anda vunnit såväl föräldrars och lärares ' varma erkännande som den unga pub- likens lifliga tycke, är Kamraten, illustrerad tid- ning för Sveriges ungdom.
Den kan utan all tvekan betecknas som Skandinaviens förnämsta ungdoms- blad.
Ännu kunna alla nummer från årets bör- jan erhållas, om prenumeration med det första verkställes å närmaste postanstalt.
har inom loppet af den senaste veckan framfört en debutant och en gäst.
De- butanten var löjtnant Forsell, hvilken på onsda- gen i nästförflutna vecka uppträdde som Figaro i Rossinis opera » Barberaren i Sevilla ».
Hr F. förfogar öfver en välklingande bariton, som där- jämte är jämn och bra skolad.
Sångaren tyckes ock hafva densamma särdeles väl i sin makt.
I spelet visar hr F. likaledes ganska goda ansatser, om ock gester och rörelser ännu röja nybörjaren.
Debuten, som framkallade mycket lifliga applåder, torde ock kunna betraktas som särdeles lofvande.
Hvad för öfrigt upptagandet af » Barberaren » be- träffar, vilja vi särskildt framhålla hr Johanson för hans ypperliga framställning af don Bazils lilla parti.
Berömvärdt var äfven fröken Petrinis utförande af Rosmas koloraturparti, hvarförutom hon i tredje aktens sånglektion utförde Skugg- arian ur » Dinorah ».
Hrr Strandberg och Brag fyllde ock båda tillfredsställande Almavivas och Bartholos partier.
Lika välbetänkt som det var att låta nyssnämn- da debut gå af stapeln, lika onödigt torde man få anse hr Danckwardts uppträdande i Romeos parti i » Romeo och Julia » sistl. måndag.
Hr D. äger få eller inga förutsättningar för att kunna till- fredsställande fylla detta alltigenom lyriska parti.
Rösten tyckes ursprungligen hafva varit en ba- riton, men sångaren har anats att sjunga upp den till tenor, hvilket, utan att det rätt lyckats, haft till följd, att rösten i sin helhet blifvit ojämn och höjdtonerna särskildt bristfälliga.
Skall man för öfrigt uppträda i ett parti af sådan betydelse som Romeos, hvilket härstädes förut har en så förträfflig representant som hr Ödmann, bör man åtminstone hafva några kvalifikationer, så att man ej alltför mycket sticker af mot företrädareu.
Här kan naturligtvis ingen jämförelse ifrågakomma mellan de båda.
Denna operarepris hade för öfrigt att uppvisa många bristfälligheter.
Publi- ken var fåtalig.
Å k. operan repeteras för närvarande å Glucks » Iphigenia i Aulis » samt Hallens » Häxfällan ».
operan K.
D r a m a t i s k a teatern har med upptagandet af Fuldas » Talismanen » gjort en lycklig afvikelse från den vanliga repertoaren.
» Talismanen » är ett sagospel på rimmad vers i 4 akter af Ludvig Fulda, fritt öfversatt från tyskan af Daniel Fall- ström, som här presterat ett alldeles förträffligt arbete.
Stycket, som rör sig kring den gamla sagan om » Kejsarens nya kläder », är fullt af po- esi och känsla, men ock af dräpande satir.
Det är i dramatiskt hänseende väl bygdt, men lider af brist på handling och förefaller stundom något tungt.
Man följer det dock med intresse.
Utfö- randet är, om man frånser konsten att tala på vers, i hvilken konst de flesta mer eller mindre stappla, som helhet sedt godt.
Särskildt utmärkte sig hrr Bäckström, Palme och Skånberg som resp. Laban, Omar och konung Astolf af Cypern.
Hr Bäckström var särdeles rolig som den gamle korg- flätaren, sedermera grefven.
Hr Palme gaf en synnerligt varm och tilltalande bild af den vise ynglingen Omar, innehafvaren af talismanen (här » konsten att alltid med gladt mod kunna säga sanningen »), och hr Skånberg var en mycket ståt- lig och imposant kungaskickelse; hr S. löste för öfrigt lyckligt sin ganska maktpåliggande uppgift.
Fru Fahlman gaf en god framställning af den stolta och högsinnade grefvedottern Maddalena.
Som korgflätarens dotter Rita fyllde nog fru Hart- mann ock ganska tillfredsställande sin uppgift, om man ock måhända skulle önskat något mera naturlig innerlighet och värme i framställningen.
Åf den ränksmidande öfverbefälhafvaren Beren- gar, en liten biroll, gaf hr Hillberg en särdeles god bild.
Öfriga medspelande fyllde väl sina platser.
Stycket är öfverdådigt präktigt uppsatt med nya dekorationer, säkerligen något af det allra bästa, som vår skicklige dekorationsmålare hr Grabow åstadkommit, samt med nya lysande och präktiga kostymer från Berlin.
Att &gt;Talismanen » gjorde lycka — en mängd inropningar förekommo, såväl af hufvudrollernas innehafvare som efter sista akten äfven af hrr Fallström och Grabow — låter sig ej förnekas.
Vi taga ock för gifvet, att det rätt länge kommer att hålla sig uppe på repertoaren.
Och ingen älskare af god dramatik bör försumma att_se det- samma.
Det låter sig ock med fördel läsas och finnes redan att i hr Fallströms öfversättning er- hålla i bokhandeln.
Södra teatern gaf i onsdags för första gången » Wahlboms pensionat », lustspel i 4 akter, efter en främmande idé af r.
Vi återkomma till denna premiére i nästa nummer.
framdragen till ett af fönstren i det stora, vackra gästrum, som blifvit upplåtet åt henne.
» Det är en skön dröm, » tillade hon, » och jag är rädd att vakna upp ur den igen. » nom fönsteröppningen, ropade han inåt rum- met till de båda fruntimren: » Välkomna efter — e n lämpligare väg! » Hon såg nästan ängsligt på Annie.
» Nej, mor lilla!
Någon dröm är det inte, utan rama verkligheten.
Luta dig fram och se på den vackra utsikten.
Se, där skym- tar sjön fram emellan de mörka löfmas- sorna och glittrar i aftonsolen.
Och där finnas neckrosor, du mor — du tycker j u o m sådana?
— fastän inte i blom ännu.
Jag har redan varit dit ner och förvissat mig därom. » Annie var sysselsatt med att ordna sina och moderns kläder i lådor och skåp, men afbröt sitt göromål emellanåt för att gå fram till sin mor och göra henne uppmärk- sam på någon särskildt vacker punkt i land- skapet.
Men deras téte-å-téte afbröts, då dörren ut till förstugan öppnades och ett blondt Matiné gifves å Dramatiska teatern instundan- de söndag af teaterns regissör hr Axel Roos.
Pro- flickhufvud stacks in genom öppningen.
» Får jag komma i n?
» frågade en blyg grammet upptager Blanche ' s gamla välkända lust- spel » Herr Dardanell och hans upptåg på landet » liten stämma.
med ingen mindre än vår populäraste skådespe- » Hjärtans gärna, » svarade Annie, » — m e n lare hr Ghtstaf Bergström i titelrollen.
hvar har du Rosa? » Hr Hjalmar Frey, kejserlig operasångare från » Hon står i förstugan och törs ej gå läng- Petersburg, gaf i tisdags konsert i Musikaliska akademiens stora sal och vann med densamma re.
Hon är så rädd för att gamla tant en lika välförtjänt som storartad framgång.
Hr skall bli ledsen. » F. är en betydande konstnär.
Han förfogar öfver » Den lilla tokan! » Annie öppnade dör- en ypperlig basbariton, jämnt utbildad och för- ren.
» Kom, barnet mitt, » sade hon.
» Gamla träffligt skolad, och i föredragningskonst står han oupphunnen af alla de sångare man under de tant är ej alls farlig och tycker mycket om senare åren haft tillfälle höra härstädes.
Ett så små snälla flickor. » förträffligt mezza-voce som hans torde höra till Nu k o m äfven Rosa in, och snart voro sällsyntheterna.
Att sångaren med denna här- båda flickorna i färd med att hjälpa Annie liga, klangfulla stämma, med sitt varma, känsliga och rikt nyanserade föredrag skall vinna segrar att packa upp.
Rummet genljöd af mun- utan tal, ligger för öppen dag.
Ett ovanligt ståt- tra röster och klingande små skratt, så att ligt och tilltalande yttre minskar naturligtvis ej » gamla tant » borta vid fönstret alldeles totalintrycket.
glömde bort att se på insjön, för att i stäl- Programmet upptog ett par arior af Verdi och den ryske operakompositören Glinka, vidare en let blicka in i tre par strålande ögon.
» Nej, hvilket muntert lif här är! » romans af Liszt, » Landsknektens visa » af Valen- tin, Don-Juan-serneaden af Tschakowsky samt Det var brukspatronen, som gick förbi Arlbergs » Med dina blå ögon », som måste om- det öppna fönstret och måste stanna för tagas, och Rubinsteins poetiska » Asra ».
Utom programmet sjöng hr F. ett par finska folkvisor att se hvad som var på färde.
och Lindblads bekanta » Brusande, vilda ström ».
Han lade armarne på fönsterbrädet och Bifallet steg efter hvarje nummer och öfvergick såg in i rummet.
slutligen till fullständig entusiasm, som tydligt » Jag kunde just tro det.
Ni har fått de sade, att hr F. vid sin nästa konsert har att på- räkna en betydligt fulltaligare publik än vid denna båda små bråkmakarne hitin till er, fröken första konsert.
Annie. » Hr Zetterqvist lämnade ett förträffligt biträde » Ja, de hjälpa mig så snällt med upp- genom sitt utmärkta utförande af adagiot ur Pa- packningen. » ganinis h-moll-konsert och Brahms-Joachims un- » Men de trötta kanske ut er m o r?
» gerska dans, som måste omtagas.
» Ack nej, » svarade fru Skog i Annies Konserter.
Tyska operasångaren Paul Bulss gifver konsert härstädes instundande onsdag den ställe, » det är tvärtom riktigt uppfriskande att se deras barnsliga glädje. » 11 dennes.
En konsert, som nog torde komma att varda » Det är så skönt att vara här, » tillade en af säsongens förnämsta musiktillställningar, hon med en tacksam blick på brukspatro- gifves den 19 dennes af prof.
Franz Neruda och hr Salomon Smith med benäget beträde af ingen nen.
mindre än grefvinnan Math.
Alltså trenne » Det gläder mig, o m ni finner det så. » af våra förnämsta storheter på konsertmusikens » Har ni slutat snart, fröken Annie? » frå- område.
Mera behöfver ej sägas.
gade han därpå.
» Jag är rädd för, att tant Redan instundande tisdag gifver fröken Sigrid Carlheim-Gyllenshöld konseii;, också med biträde Emelie väntat med teet nu en g o d stund. » » Ah, det var sant!
— det skulle vi säga af grefvinnan Taube.
till om, » ropade båda småflickorna med en mun, » men vi glömde alldeles bort det. » Och båda två skrattade de åt sin glöm- ska.
Stackars tant Emelie hade tydligen ej lyckats att sätta sig i respekt hos de små yrhättorna.
För Idun af » Hvad skall man göra med ett par så illa uppfostrade barn? » sade brukspatronen Sophie Linge.
med komiskt allvar.
» Så, marsch ut ge- (Forts. o.
nom fönstret och sedan genast till tant » Hvilken ljuflig dag det varit — jag kan Emelie för att be om förlåtelse. » knappast tro på en sådan lycka. » » Förlåt mig, fru Skog, att jag tar dem Fru Skog lutade sig med välbehag till- den här vägen. » baka i den bekväma länstolen, som var Då han väl fått ut sina små flickor ge- Sommaren led till sitt slut.
En ljuflig sommar hade det varit för fru Skog och Annie, hvilka båda — ovana som de voro vid landtlifvet — njutit af alla dess behag med en mottaglighet och känslans friskhet, långt utöfver det vanliga måttet.
Under de gångna veckorna hade fru Skog och tant Emelie närmat sig allt mera till hvarandra, och medan Annie var sysselsatt med sina små elevers undervisning i skol- rummet, sutto gummorna ofta under ett lummigt träd i parken, språkande om gamla och nya tider, under det att deras fingrar förde nålen eller strumpstickorna.
Fru Skogs ögon voro nu så friska, att hon kunde åter- taga några af sina gamla sysselsättningar.
Brukspatronen hade ej ännu kommit åter från sin utländska resa, men väntades hvarje stund, hvarför man också var sys- selsatt med att putsa, feja och göra allt i ordning till hans mottagande.
Inom hus skurades och dammades, och i trädgård och park gingo krattan samt saxen dagen lång.
» Valter har ej många fel, » sade tant Emelie, där hon i dag satt på gungbrädet utanför köksfönstret och skalade äpplen, » men ett af hans förargligaste är att han aldrig låter en bestämdt veta, när man får vänta honom, utan kommer öfver en som regnskuren en aprildag. » » En äppelkaka ska jag ändå ha i ord- ning, ifall han skulle komma redan i dag, » tillade hon och skar så energiskt itu ett äpple, att halfvorna hoppade åt hvar sitt håll och trillade utefter hennes stora, röd- randiga förkläde ner i sanden.
Fru Skog, som också hade sitt knä fullt af frukt, skulle just gifva ett svar, men sprang i stället så häftigt upp från sin plats, att äpplena rullade utåt sandplanen.
» Jaså, » sade brukspatronen — som kom- mit fram bakom de båda fruntimrens rygg, utan att de märkt det, och nu stod fram- för dem med sin bredskyggiga hatt hopvikt i hand — » jag kommer just lagom, mär- ker jag, för att förhindra tant Emelie att alldeles svärta ner mig inför min ärade gäst.