Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För hvarje gåfva väcks ett hopp, Att vissna plantan skall slå knopp Samt frisk och frodig blifva.
Hufvudstadens gäster.
d:r Mary E. Demings, lärarinna i Physical culture vid Womens college i Filadelfia, vistas för närvarande i huf- vudstaden för att studera den pedagogiska och medicinska gymnastiken och i öfrigt göra sig för- trogen med den moderna skolgymnastiken i Skan- dinavien.
Miss Demings har förut studerat skol- gymnastik hos frih.
En fransk skriftställarinna, m:me Apparuti, som redigerar den stora och ansedda parisiska damtid- ningen » Conseiller des dames et des demoiselles », uppehåller sig ock för närvarande på genomresa i Stockholm.
Le vårens förstlingar som nu Så härligt blomma, visa ju, Hvad solens värme mäktar.
Lör nödens barn är solens sken Ett hälsobad, är skogsluft ren Lifgifvande som nektar.
I ädla kvinnor i vårt land, O räcken då en hjälpsam hand Åt dessa små, som lida.
Till eder står nu deras hopp, Att under detta sommarlopp De kunna hjälp förbida.
n * Ulla.
I Amerika afliden landsmaninna.
Från Everett, Mass.
ingår underättelsen, att fru Klara
Hallbäck, född Meyer, artisten Hallbecks älskvärda maka, aflidit efter endast 9 dagars sjukdom, 47 år gammal.
Den aflidna, som var född i Stock- holm, där hon efterlämnar syskon, släktingar och många vänner, sörjes närmast af make, den grå- nade, blide artisten C.
S. Hallbeck, o c h en foster- dotter Hanna, gift med arkitekten Otto Helrich i Everett.
I rösträttsfrågan.
Sir Alberts Rollits för- slag om den politiska rösträttens utsträckande till kvinnor var den 27 april före i engelska under- huset, men afslogs med den ringa majoriteten af 23 röster.
Omröstningen föregicks af en intres- sant debatt, under hvilken bland annat underhu- sets ledare, förste skattkammarlorden Arthur Bal- four, i ett glänsande tal försvarade förslaget.
Gladstone uppträdde icke.
Staten New Yorks lagstiftande församling antog den 15 april, med 70 röster mot 34, en lag, hvari- genom kvinnor lika väl som män få rätt att del- taga i valet af statens ämbetsmän.
Denna lag skall träda i verkställighet den 1 juli 1893.
I Förenta staterna finnas för närvarande 21 advokatfirmor, bildade af män och hustrur, båda examinerade jurister, samt 200 kvinnor s o m en- samma drifva juridisk versksamhet af ett eller annat slag.
Miss Phebe Couzins var den första kvinna, som aflade juridisk examen vid något amerikanskt universitet, och hon har nu samar- betat med sin far — en ryktbar jurist — i 21 år.
Åtskilliga af de kvinnliga juristerna i Amerika förtjäna årligen betydande summor.
operan gaf i går för första gången Nor- dahl Rolfsens » Sven Orädd », sagokomedi i 5 ak- ter med musik af Ole Oisen.
Såväl text som mu- sik stamma sålunda från Norge.
Stycket är m y c - ket verkningsfullt och musiken anslående.
Vidare hinna vi ej nämna i detta nummer.
I onsdags började Gina Oselio ett nytt gästspel å k. operan som Margareta Helena i » Mefisto- feles ».
Dramatiska teatern gifver fortfarande för fulla hus » Bröllopet på Valeni ».
Det förträffligaspelet och den briljanta iscensättningen framkalla afton efter afton det lifligaste bifall.
Vasateatern har, såsom vi förut meddelat, för innevarande månad förhyrts af det Arppeska tea- tersällskapet från Finland.
Första representationen gafs i måndags, då ett finskt originalstycke » Bak- om Kuopio », komedi i 3 akter af Gustaf v o n Nu- mers, uppfördes.
Stycket spelar i en aflägsen landtprästgård och rör sig om konflikten mellan nya o c h gamla åsikter särskildt i kvinnofrågan.
De förras talan föres af den blifvande svärdottern i huset, en ung dam, som nu för första gången kommit från hufvudstaden på besök i sina svär- föräldrars hus, den senares åter af den inskränkte och inbilske pastorsadjunkten, hvilken är förlofvad med husets unga dotter.
Styckets idé är visser- ligen ej ny, men förf.
har dock lyckats förläna sitt stycke ett visst intresse genom de taflor ur hvardagslifvet i en aflägsen landsortsvrå, som han här upprullar, samt genom den godmodighet och friska humor, hvaraf stycket alltigenom uppbäres.
Utförandet var mycket godt, samspelet rent af förträffligt.
Bland de uppträdande togs priset onek- ligen af direktör August Arppe själf, hvilken af den inskränkte och egenkäre pastorsadjunkten ska- pade en dråplig typ, en alltigenom konstnärlig prestation, förtjänt af de bästa loford.
Fröknarna Strömberg och Tuné, den » moderna » svärdottern och dottern i huset, utförde likaledes sina roller förträffligt.
Fröken Tschernichin framställde en mycket rolig typ af Jänsmanskan och hr Zachris- son, förut anställd vid Dramatiska teatern härstä- des, en treflig prostfar.
Öfriga mindre roller fingo likaledes ett godt utförande och passade väl in i det hela.
Publiken var första aftonen tämligen fåtalig, men bifallet var rent af stormande, och välförtjänt var det äfven.
A den lilla trefliga Sveateatern rådde i måndags afton den mest animerade stämning bland den publik, som till sista plats fyllde salongen.
Den begåfvade unga skådespelerskan från Vasateatern, fru Cederbergh, hade också för sin soaré lyckats hopbringa ett program, som med skäl kan kallas lockande.
» Drillens operett », där soarégifverskan själf utförde hjältinnerollen, roade som alltid.
Fru Grunder o c h fröken Ekström bidrogo med hvar- dera ett par sängnummer, och så kom kvällens clou, den roliga lilla operetten &gt; Kolhandlarne » med fru Anna Pettersson-Norrie i den kända roll, hon här kreerat.
Under den angenämaste stämning återhörde man de skämtsamma kupletterna, före- dragna med äkta fransk esprit o c h oemotståndligt godt lynne.
Herr Varberg som den argsinte po- liskommissarien och herr Klinger som den man- lige kolhandlaren gjorde sig också bägge ypper- ligt.
Inropningar och åskor af applåder, särskildt naturligtvis ägnade den firade gästen fru Petters- son-Norrie.
Fröken Dagmar Edmans konsert förliden torsdag hade till Musikaliska akademiens stora sal sam- lat en fulltalig publik.
Men så lockade också pro- grammet med medverkan af bland andra två så afgjorda publikens favoriter som hrr Frans Ne- ruda och Salomon Smith.
Soarégifvarinnan själf sjöng » Elsas dröm » ur Lohengrin, med hvilken hon dock näppeligen kom ut, visor af Bremberg och Peterson Berger, där hennes klingande höga sopran gjorde sig fördelaktigare gällande, samt tillsammans med fröken Almati en duett ur Hall- ströms nya opera » Granadas dotter ».
Fröken Al- mati dokumenterade sig — specielt genom den lekfulla serenaden af Bräms, som föredrogs med öfverlägsen nyanseringskonst — som en mycket lycklig romanssångerska.
Bedöfvande bifall följde herr Nerudas mästerliga violoncellspel; den sprit- tande mazurkan af h o n o m själf måste bisseras.
Herr Smith föredrog Griegs » Efteraarstormen » samt en utmärkt stämningsfull sång af Tschaikowsky, » Nur wer die Sehnsucht kennt », till obligat vio- loncell, spelad af hr Neruda.
Den unge pianisten Stenhammar bidrog slutligen med några förtjänst- fulla pianonummer.
Matiné gifves o m söndag af fru Helga Rundberg, som kommer att biträdas af flertalet bland Drama- tiska teaterns förnämsta artister.
Programmet kommer att inledas med ett tillfällighetsskämt och vidare upptaga » En bengalisk tiger » samt andra akten ur » Gräsenklingar », hvari fru Rundberg som bekant briljerade på Djurgårdsteatern.
Konsert gifves i afton i Vetenskapsakademiens hörsal med benäget biträde af fröknarna Zelma Ek, Valfrid af Wetterstedt, Sigrid Lindberg m. fl.
S o a r é gifves nästkommanoe måndag å Sveatea- tern af fru Lotten Dorsch och hr Emil Hjertstedt, hvarvid uppföres Ibsens skådespel Hedda Gabler.
% I d e a l e r n a.
B e r ä t t e l s e af C. O. Gumoelius.
(Forts.) q^rukspatronen, som satt på hennes andra sida, W brast härvid ut i ett gapskratt, till stor förvå- ning för gamla fru Sjögren, med hvilken han un- derhöll ett lugnt o c h stilla samtal.
Och så under lifligt samspråk, musik o c h sång af en god manskvartett gick resan hastigt fram till målet.
På den fria planen nedanför ruinen hade bruks- patronen haft artigheten låta uppslå ett stort, ö p - pet tält med ett ofantligt bord i midten.
Där skulle middagen intagas, och så fort man lagt i land, skyndade alla ifrigt att hjälpa till med sakernas upptransporterande o c h bordets du- kande.
Bland de muntraste vid detta arbete voro de tre främlingarne, hvilka nu hunnit blifva be- kanta med de därvarande unga damerna och af dem förklarades vara rysligt trefliga.
Att de dessutom mera ägnade sig åt dem än åt deras jämförelse- vis gamla bekanta, fröknarna Collén, var äfven för de snälla o c h väluppfostrade, ehuru ej just så verldserfarna landtflickorna en källa till tri- umf, och många hemliga antydningar växlades i förbigående mellan dem o m » öfverdrifter », » bara prat » eller kanske ' » smolk i mjölken ».
Underligt föreföll dock, att flickorna Collén likväl voro glada och vänliga som vanligt och ej alls tycktes fästa sig vid de älskvärda kavaljerernas ouppmärk- samhet. '
Ehuru middagen, såsom varande ett samman- skott från de olika familjerna, bestod af allt möj- ligt godt, förklarades den enhälligt för ytterst lyc- kad, vinerna, hvilka liksom alla öfriga dryckes- varor anskaffats af ungherrarne, gjorde flitigt sin rund, o c h då slutligen brukspatronen lät frambära en korg iskyld champagne för att, s o m han sade, ännu en gång hälsa dem välkomna att åse ruinen och slutet af all hans egendom, upptogs denna skäligen enkla kvickhet med allmänt jubel, och den frikoslige o c h artige mannens skål dracks med entusiasm.
Kaffet koktes ombord på ångbåten o c h servera- des strax efter middagen, och därefter skulle man enligt programmet börja dansa, men det orkade då ingen.
Sällskapet upplöste sig.
En del gick inåt skogen, de äldre drogo sig i allmänhet ned till de bekväma sofforna på båtarne, o c h några uug- herrar med provisor Linden i spetsen sökte efter någon bra plats, där man kunde arrangera för- friskningarna ..
Men än var det för långt bort, än ett fel, än ett annat.
Slutligen utropade provisorn: » Nu har j a g d e t.
vi sätta oss i mörka gången.
Där är svalt och en viss behaglig skymning äfven.
o c h så blir det något originelt, olika mot de andra åren. » De öfriga sågo förvånade på honom.
Nog var han alltid en galenpanna och hade kanske också druckit väl skarpt vid middagen, men att på all- var komma fram med ett dylikt förslag, det var då för galet.
» Ja, » sade ändtligen Hilmer Sjögren skrattande, » nog är ditt förslag betydligt originellare än mitt häromdagen, men förutsatt att vi nu skulle vilja våga våra lif hland de lösa stenarne, hvar skola vi få bord och stolar ifrån, o c h huru skola da- merna komma dit? » » Damerna o c h de, som äro rädda få stanna utanför, o c h vi andra finna nog längre in i gån- gen en sten till bord o c h andra till stolar.
Och så stämma vi upp en kvartett, som bör taga sig briljant ut. » » Ja visst, j a visst, » sade Sjögren afböjande.
Men hvar skola vi, allvarsamt taladt, taga vägen?
Jag föreslår, att vi helt enkelt sätta sakerna på ena bordsändan under tälttaket. » » Är det då ingen, som vill följa med mig? » frågade Linden, hvilken började blifva ond.
» Du är galen, » ljöd det mera uppriktigt än ar- tigt afgifna svaret.
» Så skall j a g åtminstone själf se, hur det ser ut.
Man skall ej kunna säga, att jag föreslagit något, s o m j a g ej vågat utföra, » vidhöll Linden envist och begaf sig med stora steg bortåt ru- inen.
» Hejda h o n o m.
han är j u tokig.
åh, låt honom gå, så besinnar han sig väl, » ropade de unge männen, under det de dock följde den bort- ilande.
Då de framkommit till ruinen syntes ej ett spår af provisorn, o c h då några af de djärfva- ste klättrade öfver de första stenarne, som lågo hopade framför ingången till den mörka hålan, hörde de med förskräckelse ett buller därinne, som om någon kastat ned stora stenar.
De vände till- baka o c h stodo i kamraternas krets, just som jäg- mästaren o c h Axel Collén ankommo dit.
» Hvad är på färde? » sporde den senare, » hvar- för stå ni här? » Man berättade Lindens tilltag, och alla närmade sig öppningen så nära man kunde.
Medan de stodo där, andlöst lyssnande, framträngde tydligt ur djupet melodien » I djupa källarhvalfvet här, » sjungen af Lindens vackra bas.
Nu löste sig spänningen, o c h alla brusto ut i skratt.
» Låt den stollen vara, han kommer väl igen, när han vill hafva punsch, » sade Sjögren smått förargad.
» Hjälp mig i stället att få upp varorna från båten. » Dé unge männen hade redan aflägsnat sig några steg, då sången plötsligt afbröts af ett skärande skri o c h strax därefter hördes, just som för hun- dra år sedan, ett doft buller och därpå blef allt tyst.
Med af förfäran bleka ansikten stodo vännerna några ögonblick liksom förstenade.
» Skynda ned någon till ångbåten, » utropade hastigt Axel, » säg till folket, att de taga med lyk- tor o c h hvad verktyg de hafva och sedan komma hit så fort som möjligt. » Medan några sprungo ned till stranden, följde Axel jägmästaren, hvilken redan klättrat öfver den första barriéren och försvunnit i hålans inre.
De öfriga hade eller togo sig tillräckligt göra med att lugna det från alla håll tillskyndande sällskapet.
Slutligen ankom också folket ifrån ångbåten med brukspatronen i spetsen.
Denne kastade en ha- stig blick omkring sig.
» Hvar är A x e l?
» frågade han därpå oroligt.
» Han följde efter jägmästaren dit ned, » ljöd svaret.
I detsamma kom den efterfrågade åter fram i dagen, utan hatt och med kläderna söndriga och betäckta af j o r d.
Han afbröt med en rörelse af handen den störtsjö af frågor, som hotade att all- deles fördränka honom, och sade med hög röst, kort och bestämdt: » Linden lefver.
Oskar Bäck har talat med ho- nom, och han säger, att det går ingen nöd på ho- nom.
Raset skedde ett långt stycke bakom, så att han har en bra stor håla att röra sig i.
Nu måste först de här slenarne bort, som spärra in- gången, och sedan få vi langa u p p, hvad som fin- nes därnera, tills vi få fri passage.
Kom hit kar- lar och bugg i.
Akta er, mitt herrskap. » Och därmed rullade han den första stenen utför slutt- ningen.
Sällskapet flydde skrattande undan » de gam- malmodiga projektiler, som haglade från den ur- åldriga borgen, » som doktor Sjögren uttryckte sig.
Då ångesten för den olycklige därinne i den mörka hålan begrafne lagt sig, tog munterheten åter ut sin rätt, och med undantag af notarien och några andra ungherrar, hvilka ifrigt hjälpte Axel och ar- betsfolket, voro de öfriga snart i gång med skämt och äfven lekar.
Då dessutom äfven drickesva- rorna anländt, började punschen gnistra i glasen, sodavattenskorkarne smälla, och Hilmer Sjögren föreslog första skålen för deras » osynlige » vän.
» Ett par timmars mörk arrest är lagom straff för hans dumdristighet, » menade litet hvar.
Under tiden arbetade räddningsmanskapet af alla krafter.
Hålans ingång började småningom blifva fri, och vid kullens fot låg redan en rätt ansenlig stenhög.
» Puh, » pustade Axel och torkade svetten ur pannan, » det kostar på det här.
Kom så g å vi och taga oss ett glas för att skölja ned dammet.
Vill du inte hafva ett glas punsch? » ropade han ned till den alltjämt längre in arbetande jägmä- staren.
» Tack, » ljöd det nedifrån.
» Langa hit litet punsch o c h vatten i ett glas, ty jag har svårt att komma upp.
Jag har en hel vall med stenar om- kring mig, som jag röjt undan.
Det vore bra, om ni snart toge bort dem, ty jag längtar verkligen efter en nypa frisk luft. » Dessa ord voro de sista man hörde honom yttra, ty omedelbart därefter inträffade ett nytt ras, denna gång närmare öppningen.
Därför hördes också braket vida omkring och kom skämtet att d ö på alla läppar och färgen att fly från kinderna.
» Blef någon skadad?
Var någon därnere? » frågades, och snart spred sig en förfärande hvisk- ning: » Jägmästaren krossad. » Vid själfva olycksstället gingo sinnesrörelsens vågor högt.
I första ögonblicket hade både Ström och Axel velat störta in i gången, men kvarhöl- los med våld af de öfrige, hvilka insågo det lifs- farliga i hvarje dylikt försök.
Brukspatronen öf- vertog nu på allvar ledningen af räddningsarbetet, hvilket förut nästan tycktes hafva bedrifvits som ett opåräknadt tillskott i dagens nöjen, under det man väntade på att få börja dansen.
Angbåtsbe- fälhafvaren tillsades att, så fort han kunde, resa till en i närheten liggande utgård och därifrån hämta arbetare med spett och andra tjänliga verk- tyg.
Under tiden nedrefs taket på tältet, o c h de ganska tjocka sidostolparne upprycktes för att tjäna till stöd vid väggarne, då man kom längre in.
Arbetet med öppningens utvidgande fortsattes med ifver, och det var nu ingen af de unge män- nen, som vågade undandraga sig att lägga hand vid verket.
Men ännu hade ej alla återvändt från sina ströftåg i skogen.
Bland dem, som fattades, voro flickorna Collén.
De bade genast efter mid- dagen i sällskap med en del annan ungdom före- tagit en promenad tvärt öfver näset ned till sjön och visste följaktligen ej af någon olycka.
Då de därför nu åter - trädde ut på slätten, hvilken de lämnat vimlande af glada människor, blefvo de högst öfverraskade att blott se några grupper da- mer, stående här och där, tysta och nästan orör- liga samt med ögonen riktade på den skara af herrar, hvilka dels arbetade med tältets förstörande, dels befunno sig i en orolig rörelse vid ruinens fot.
o » Hvad i all världen står här på? » utropade dok- tor Fors, som befann sig bland de nykomna.
» Det ser ut, som det skulle hafva händt någon olycka. » Af den första de tillsporde, erhölls genast en detaljerad, kanske något färglagd skildring af det skedda.
Några ögonblick därefter stod en likblek flicka vid brukspatronens sida och hviskade med af ångest halfkväfd röst: » Är han d ö d?
Pappa, är han d ö d?
» » Nej mitt kära barn, vi skola hoppas, att de kunna räddas, » svarade brukspatronen och fort- satte med sina anordningar.
Hon fick i detsamma syn på Axel och glömsk af herrarnes undrande blickar, af don verkliga fa- ran att gå bland de oupphörligt nedrullande ste- narne, glömsk af allt skyndade hon till honom, fattade hans arm och .upprepade flämtande sin fråga; » Är han död?
Är det möjligt, att han är död? » » Hvem tror du kan veta det? » svarade Axel otåligt.
» Man har åtminstone inte hört ett ljud från honom.
Släpp mig, » tillfogade han, då sy- stern med ett nästan krampaktigt grepp omfattade hans arm.
Han frigjorde sig med ett häftigt ryck, hvarvid flickan utan ett ljud nedsjönk till marken.
Elsa Collén hade svimmat för första gången i sitt lif.
Utom sig af förskräckelse upplyfte Axel sin till utseendet liflösa syster och bar henne skyndsamt utför kullen samt öfverlämnade henne i damernas vård.
Doktor Fors tillkallades och underrättades om förloppet.
Alla möjliga åtgärder företogos för att återkalla den unga flickan till lifvet, o c h slut- ligen uppslog hon sina ögon och såg sig förvånad omkring.
Minnet återkom dock snart, hon dolde ansiktet i händerna och utbrast i konvulsiviska snyftningar.
Doktorn aflägsnade sig med dystert rynkad panna.
Systrarna togo Elsa mellan sig och förde henne bort från de af förvåning stir- rande damerna, hvilka trots ögonblickets fruktans- värda allvar, ej kunde afhålla sig från alt växla betydelsefulla blickar och att ännu betydelseful- lare rycka på axlarne.
DAGNY ___t.__ SOCIALA O C H L I T E R A R A I N T R E S S E N UTGIFVET A F STOCKHOLM, l887 KONGL.
BOKTRYCKERIE ' I ' P.
A. NOPCTEDT &amp; SONER
Ur el1 bref till Esselde af B. g nligt vår öfverenskonimelse vill jag nu försöka uppteckna de far- hågor jag hyser för den moderna literahrrens inflytande på våra unga qvinnor.
Förlåt mig, o111 jag icke lyckas skrifva så kort som jag skulle önskat!
Hvad jag egentligen fruktar för och tycker mig hafva niärkt ar, att det satt hvarpå det onda framställes, och de medel denna literatur oftast använder för att uttala sina åsigter, i stallet för att hos de unga väcka afsky för det onda, tvärt om verkar förhärdande, Jag tror det af följalicle skal.
De moderna författarne framställa de inörkaste synder såsom helt vanliga och allmänna.
Det är som toge de för gifvet, att meiiniskorna skola vara dåliga, låga, nedriga, sjelfviska.
De personer, som upp- träda i deras skildringar, tyckas ursäkta hvaraiidra, såsoin ansåge de, att det hör till lifvets n3dzkk@-a onda att vara dilig.
Vi veta ju, huru sällskap i det onda ofta gör synden mera ursäktlig i iiienniskors ögon, och huru tanken, att m a n ej ar sämre än andra,&gt; lätt urartar till sjelfförsvar.
De nioderna författarnes satt att göra låghet och uselhet så allinaniin och vanliga, anser jag derföre kunna hafva, ja, verk- ligen hafva den verkan, att man sänker fordringarna på sig sjelf och andra.
Träffar nian verkliga personer, som äro måhända något bsttre än de, inan så ofta hört beskrifvas; om t. ex. en ung inan, som gjort sig skyldig till moraliska felsteg, ehuru af lindrigare art an de nutida romanhjeltaraes, försöker viiina en ung flicka, ar det då s8 underligt om hon tycker att han, jänlförelsevis och dömande efter hvad hon last, kunde hafva varit långt sämre, och på den grunden antager hans tillbud?
Eller, om en ung flicka sjelf begk någon obetänksainliet, hvad är i alla fall denna, jämförd med hvad den i dikten skildrade A. eller A.
B. gjort sig skyldig till?
Hennes tankar, känslor och handlingar kunna % ' f irra omkring bra fria och ohejdade, innan de hunnit s i långt ned som dessa diktade personer nått.
Vidare framhållas aldrig några efterföljansvärda, karaktärer; finnas de, så utgöra de blott ett försvinnande fåtal, eller äro de obetydliga, vanmäktiga personligheter.
Vi erhålla intet ideal att söka likna.
Vill en artist utbilda sig i sin konst, uppsöker han de orter der de vackraste alster finnas samlade; åt studiet af de misslyckade och fula egnar han minsta delen af sin tid och sin uppinarksamhet.
De realistiska skriftstallarne gå till vaga på motsatt sätt.
För att väcka atsky för det onda och sinne för det goda, skildra de nästan uteslutande det onda i dess olika, vanligtvis dess mörkaste gestalter.
Jag tror ej att t Dagny.
sjalens skönhets-omdöme derigenom utbiidas, eller att samvctct tleri- genom blir ömtiligare.
Sjalen fiir lyssna 115 s2 miinga falqka toner, att dess öra, förslöadt och förvilladt, slutiigen icke förmrir ratt skiljn mellan det falska och det sanna.
I, ?tga fi~rcl~iider, att mata sig niecl, bjudas läsaren i niangd; men hvar upptackcr inan i dcssa skildringar någon högre måttstock?
Der finnes knappast en iioriiid.
(jbat riktas alltid nedlit; någon upplyftande, höjandc syii f&amp; rlct cj.
Sjile1 andas standigt dilig luft men fiir zlcirig kalina det stärkande in- flytandet af en frisk, sund flskt.
Att j h t f i se framhallas, huru man i d e bör vara, men icke huru man biir vara, kan icke verka upplyftande.
Vidare framhållas blott fall och nerlcrlag.
Sagon friilsare frin syndens straff och makt talas icke om; att en helgande andc finlies utgjuten öfver verlden ignoreras, likasoni att han verkligen lcfver och verkar i och genom en hel grupp meniiiskor.
fridens vag hafva de icke kants eller åtminstone aldrig pgpekat.
Skiltlra de moderna författarne några segrar, sa iiro de blott hnlfvn sklana.
Att menniskan kan segra, kan erhålla kraft till att öfverrinna, visa de ej; det ansvaret pEibörda de henne icke; tvart om, de befria henne ofta från allt ansvar genom att kasta skulden för hennes fall - ickc p i henne sjelf, icke derpi att hon försummat att tillegna sig cn erl~jutic~i högre kraft och friilsning - utan p5: iiotig: r!
ttrc omst: intligtieter, arfda anlag, felaktiga lagar, rika nienniskors egc: inyttz m. in.
]); I man på detta satt befrias frin ett dubbel: ansur, tlG iiiaii icke i q q ~ manas att gripa de vapen, genom Iivilka maii k m segra, ej heller lifvas af medvetandet om segerns inöjlighct,!
i r det d i ickc troligt, att hopplösheten och känslan att försöka foga sig i det oundvildigr; blir följden, blir svaret på deras viic !ita nien zidrig hesvuratie fragm-s vidare afhandlas dessa allmrliga Bxnca uin-act: cm igcn.
111- tresset stannar slutligen icke alls vid t; je: 5n frigan, utxi vid d c händelser, som författaren med större eller mindre skicklighei, pa scenen eller i romanen, grupperat kring densuninia.
h n c t blir silledes en bisak; iilan roar sig, om jzg sk h r saga, trots iiiiinets sorgliga allvar.
Den nya pjesens eller t) ol; cns inneh5ll afhandlas konversationsvis, tillsammans med nyheterna frin senaste 1131, eller från sommarens badsejour, eller ined intrycken fi-in sciiasttr T,iic.c: i. konsert.
J,ikson~ man ofta glöniiner, att de talrika l&gt;eskrifhing: ii.