Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det måtte hafva legat något narkotiskt i dessa rökmoln.
Jag betraktade dem i ett nästan halfdrömmande tillstånd, medan mina läppar ohörbart hviskade de anbefalda bönerna.
Jag väcktes ur detta tillstånd af besvärjelsens första ord, hvilket slog ned som en blixt i min själ och väckte mig till fullt medvetande af min ställning och stundens beskaffenhet.
Blodet i mina ådror var såsom förvandladt till is.
Magiern stod framför mig, högvext, rak och befallande.
Han hade upptagit besvärjelseboken och läste ur densamma med dof röst den första citationen, som börjar med ett långt formulär, åkallande de olika mystiska Gudsnamnen.
Det är mig omöjligt att återgifva denna citation.
Det högsta och det lägsta, det gudomliga och det helvetiska, det för hvars helighet vi känna en outsäglig vördnad, och det för hvars gudlöshet vi erfara den djupaste fasa, voro här förenade i de högtidligaste och förfärligaste ord, som menniskotunga någonsin framstammat.
Jag började först nu få en aning om ordets magt.
Ännu var icke demonens namn uttaladt.
Ju mer det ögonblicket nalkades, desto djupare blef magierns röst.
Nu kom kallelseformeln och nu ... ljöd namnet Tekfael.
Det var som om ett tusenfaldigt, men hviskande eko från hvalfvet derofvan, från alla hörn af rummet, från alla dödskallarne och från sjelfva besvärjelseboken upprepat detta namn.
Magiern tystnade.
Rökelsen förtätade sig och antog en rödaktig färgton, som småningom blef starkare.
Vi tyckte oss höra åskan gå, först på afstånd, så närmare, slutligen öfver våra hufvuden.
Det var som om tornet skakade och hvalfvet öfver våra hufvuden remnade.
Mina knän svigtade.
Genom den röda rökmassan skar plötsligt en blixt.
Magiern utsträckte sin staf, likasom om han velat bjuda den stanna.
Han höjde åter sin röst, stark och kraftig midtunder de fortsatta åskslagen.
Köken förtunnades åter; ur densamma, helt nära oss, midt framför magiern, omedelbart invid trollkretsen, så godt som vid motsatta ändan af hans framräckta staf, framskymtade ett något, en gestalt, hvars första anblick beröfvade mig medvetandet.
Min sista känsla var att jag sjönk till golfvet, att jag var förlorad ...
Jag vaknade med ångestsvetten på min panna, men lyckligtvis i min egen bädd och i nittonde århundradet.
Utsigten från mitt fönster är glad och liflig.
Jag ser en flod, som bär stolta skepp, kajer, som hvimla af menniskor, och luftiga gator med hus i en lätt och ljus renaissancestil.
Jag lefde åter i det närvarande, hvilket ock behagar mig mest, näst det att svärma in i framtiden.
De ville dock något stort, dessa medeltidens lärde magier.
Det var en väldig fantasiskapelse, deras vetenskap.
Hon ligger i ruiner, för att aldrig mer uppstå, men de grusade spillrorna vittna om tron på en allomfattande mensklig kunskap och magt.
Desse lärde magier voro också oroliga Faustnaturer, lika skilda från den vanliga typen af medeltidslärde, som Faust från den pedantiska, gloshögfärdiga, brödstudie-idkande nattmössan Wagner.
På samma gång som de skattade sin svaghetsgärd åt traditionen och byggde sitt system på emottagna satser, var det ibland dem, som aningar om framtiden började röra sig och en trängtan yppas till ett klarare ljus än det med hvilket skolasterna, herrar doctores angelici och seraphici, kände sig högligen sjelfbelåtna.
När studiet af de gamle grekerna åter började, när renaissancens gryning visade sig vid synranden, var det dessa svärmiska naturer, som, ännu försänkta i magiens drömmerier, först morgnade sig och började tänka.
Det var känslan af den herrskande theologiens och skolastikens otillräcklighet, hvilken drifvit dem in i ”den hemliga filosofiens” tempel.
Enär pelarne i detta voro sammanförda från olika kultursfärer, hade deras uppfattning blifvit mer universel än specifikt kyrklig; de hade druckit ur den profana traditionen lika djupt som ur den kristna, anseende dem begge flyta ur samma gudomliga urkälla: deras skrifter anföra Porfyrius vid sidan af Johannes och den föregifne Hermes vid sidan af Paulus.
Det mod, hvarmed de sökt spränga portarne till andeverlden, kom dem sedermera till godo, när det gällde att från barndomstrons stränder våga sig ut på tankens ocean.
Campanella, Vanini, Giordano Bruno, Cardanus stå på öfvergångspunkten från magiens dogmatisk-fantastiska spekulation till en filosofi i de gamla grekernas och den moderna tidens mening.
Hade redan förut en och annan magier af det gamla slaget dött under förföljelser, så var det icke underligt, att sådane ”atheister” som Vanini och Bruno nu måste bestiga bålet.
Medeltidens hemliga vetenskaper med deras anor, väl ej från paradiset eller Noaks ark, såsom deras idkare
trodde, men från en uråldrig österländsk kultur och med sitt tusenåriga välde öfver äfven de starkaste och mest oafhängiga själar, som kunde uppspira under kyrkans tankenivellerande inflytelse, äro egnade att påminna dem, som vilja förgäta det, om en måhända sorglig, men alldeles obestridlig sanning: att menskligheten kan under många och långa århundradens lopp med uppriktigaste tro omfatta och med ofantlig möda till ett system sammandraga opröfvadt emottagna satser, som innehålla mer falskt än sannt – satser, hvilkas höga ålder icke gifver dem större anspråk på giltighet, än den villfarelse eger, som uppkommit i går och skingrats i dag.
Intet specielt gudomligt inflytande har räddat eller skall rädda slägtena från att i arf emottaga fädernas villfarelser tillika med deras förvärfvade insigter – intet annat gudomligt inflytande än det, som drifver oss att sjelfve tänka, för att komma till klarhet.
Hvarhelst den religiösa föreställningen delar väldet öfver verlden och menniskan emellan tvenne absoluta magter, en god och en ond, der skiljer hon ock mellan tvenne arter af magi: den gudomliga och den diaboliska.
Så hos perserna, som kände en hvit magi och en svart.
Så ock i den kristna medeltiden.
Grekerna deremot visste intet af denna skilnad.
Då verlden för dem var ett helt i både sedligt och fysiskt hänseende, blef magien ingenting annat än konsten att utforska och bruka de hemliga krafterna i detta harmoniska kosmos, och undergöraren, som icke kunde tänkas härleda sin magt ur en ond källa, var otvifvelaktigt en gudarnes älskling och en heroernas jemlike, icke ovärdig stoder och tempel, såvidt han begagnade sin konst till menniskornas fromma.
För öfrigt tillbakaträngdes hos grekerna det magiska åskådningssättet allt mer af filosofien – af skepticism och rationel forskning, tills efter Alexanders tid genom den närmare beröringen mellan Europa och Asien det åter började göra sig gällande och slutligen firade sin triumf i den dualistiska religionsform, som under namn af kristendom tog vesterlandet i besittning.
I en föregående artikel har i några drag tecknats den kamp, som den orientaliska andan på sitt tåg genom Europa hade att bestå först med den helleniska hedendomen, derefter med den kristnade hellenism, som ingått i sjelfva kyrkan.
När kristendomen sedermera utbredde sig bland germaner och slaver, uppstod en ny attraktions- och repulsionsprocess mellan honom och de barbariska naturreligionerna, hvilkas elementer han delvis med sig försmälte, delvis tillbakastötte.
Gudarne förvandlades till djeflar, men deras attributer och fester öfverflyttades på helgon.
Påfven Gregorius den store förordnade, att de hedniska festerna skulle blott småningom förvandlas till kristna, och att man i många stycken måste efterrapa dem43.
På Bonifacii tid funnos i Tyskland kristna prester, som samtidigt offrade åt Thor och döpte i Jesu namn.
Ett väsendtligt inflytande på kristendomens snabba utbredning hade Gregorii maxim, att man ej får vara noga i valet af proselyter, emedan man måste hoppas på kommande bättre slägten.
Man behöfde blott primsignas för att erhålla rättighet att bevista gudstjensten och blifva begrafven inom kyrkogårdsmuren.
Skänker till kyrkan, vallfärder, gissling, upprepande af latinska bönformulärer öppnade för proselyten det kristna himmelrikets portar lättare än dygd och tapperhet för hedningen öppnat Walhalls.
För öfrigt kunde hedningen med bibehållande af hela sin föreställningskrets ingå i kyrkans gemenskap.
Kyrkan förnekade icke, utan bekräftade den verkliga tillvaron af allt, som varit föremål för hans tro, men hon behandlade dessa föremål i enlighet med sitt dualistiska schema och än upphöjde dem till något heligt, än nedsatte dem till något diaboliskt.
Så t. ex. förvandlade hon de elementar-andar, på hvilka celter och germaner trodde, från goda eller sedligt likgiltiga naturväsen till fallna englar, afundsamma på menniskan för hennes arfslott i himmelriket, och hade det förut stått en tänkande hedning fritt att antaga eller förkasta tillvaron af sådane väsen, blef det för honom såsom proselyt en salighetssak att tro på densamma.
Det fanns ingen vidskeplig föreställning nog rå att icke erhålla kyrklig hallstämpel; ja, ju råare den var, med desto större begärlighet syntes man tillegna sig den.
Tillochmed en så odlad ande som Augustinus, den förnämste kyrkofadren och skriftställaren på sin tid, förklarade det vara ”oförskämdt” att betvifla tillvaron af fauner, sylvaner och andra demoniska väsen, som lura efter qvinnor, hafva umgänge och föda barn med dem44.
Så lades grundvalen till den vidskepelsens omätliga labyrint, i hvars mörker menniskoanden under medeltidens tusen år har famlat.
I brytningen mellan kyrkan och de nordliga folkens naturreligioner se vi i ett visst hänseende samma skådespel upprepadt som förut i striden mellan kristendomen och den grekisk-romerska kulten.
Uppställde nyplatonikerna sin Apollonius af Tyana såsom en sidobild till de kristne undergörarne, så hade äfven celter, germaner och nordmän sina med öfvernaturliga krafter utrustade siare, hvilka de kristne missionärerna måste öfverträffa i underverk, om de skulle vinna anseende åt den nya läran.
Många äro berättelserna om biskopar och prester, som burit glödande handskar, gått på glödande jern o. s. v. inför de förvånade hedningarnes ögon.
Hade underverk, förrättade af kristendomens apostlar, sin källa i gudomliga krafter, så måste deras motståndares hafva sin i djefvulens bistånd.
Redan här stod hvit magi mot svart, Guds omedelbara och öfvernaturliga verkan i sina redskap mot djefvulens i sina.
Och var kyrkans förnämsta betydelse den att utgöra en räddnings-anstalt mot djefvulen; voro alla hennes magiska bruk från sakramenterna till amuletten lika många vapen mot dennes angrepp; voro de hedniska religionerna, som dukat under för kristendomen, ingenting annat än olika arter af samma djefvulstjenst, och deras prester, siare och läkare
Satans verktyg; så var det naturligt dels att alla traditioner från hedendomens tid, hvilka kyrkan icke omgestaltat och gjort till sin egendom, skulle förvisas till djefvulstjenstens område, dels ock att hvarje handling, hvilken öfvernaturliga verkningar tillskrefvos, men som ej förrättats af kristen prest eller i Jesu namn, skulle hänföras till en svart magi, dels slutligen att möjligheten af en omedelbar samverkan, ett medvetet förbund mellan djefvulen och menniskor skulle upphöjas till en trossats.
En mellan det goda och det onda, mellan Gud och djefvulen, mellan kyrkan och hedendomen uppstånden strid, som föres med underverkets vapen af tvenne omedelbart mot hvarandra stälda menskliga representanter för dessa principer, var ett ämne, som ovilkorligt måste egga den diktande inbillningskraften till verksamhet.
Också finna vi redan i ett af den kristna litteraturens äldsta monumenter45 en saga af denna beskaffenhet.
Det är Simon Petrus, klippan på hvilken kyrkan är byggd, som der kämpar med den i Apostla-Gerningar omnämnde Simon magiern från Samaria.
Sedan Mindre Asiens städer bevittnat deras täflan i underverk, står hufvudslaget dem emellan i Rom.
I det församlade folkets åsyn företager
Simon magiern en himmelsfärd, men störtar ned och bryter benen, sedan Simon Petrus befallt de onda andar, som osynliga föra magiern mot skyarne, att släppa honom.
Ytterligare utsmyckad uppdyker denna saga hos sednare kyrkliga skriftställare.
Till henne sälla sig snart andra om en Cyprianus, en Theofilus, Militaris, Heliodorus m. fl., som af begär efter jordisk herrlighet afsvärja Kristus och ingå ordentliga förbund med djefvulen.
I den helige Basilii, erkebiskops af Cæsarea och Kappadocien, lefnadsbeskrifning [han var samtida med kejsar Julianus ”affällingen”] omtalas en yngling, som af en hednisk trollkarl hade erhållit ett anbefallningsbref till Satan.
Sedan ynglingen, enligt trollkarlens föreskrift, nattetid begifvit sig till en hednings grafvård och der framtagit brefvet, blef han hastigt förd till en ort, der Satan, omgifven af sina englar, satt på en thron.
Ynglingen afsade sig skriftligen dopet och svor sin nye herre tro och lydnad.
Men efter en tids förlopp ångrade sig den förvillade och bekände för den helige Basilius hvad han gjort.
Biskopen bad för honom i 40 dagar; när derefter dagen var inne, då Satan, på grund af den gjorda öfverenskommelsen, skulle hemta sitt byte, hade biskopen ställt ynglingen i midten af sin bedjande församling.
Satan infann sig; det blef en strid emellan honom och biskopen – en strid som fördes, under det folket med händerna sträckta mot höjden anropade Gud om bistånd, och som slutade dermed, att förskrifningen föll ur djefvulens klor och sönderrefs af biskopen.
Den ofvan nämnda Theofilus hade likaledes lemnat Satan en förskrifning på sin själ, hvilket aktstycke den heliga jungfrun dock på hans ifriga böner återstälde till honom, hvarefter han, varnad af hvad som skett, förde ett heligt lif och blef en sankt Theofilus, innan han lade sina ögon tillsamman.
Dessa första sagor om skriftliga förbund mellan djefvulen och menniskor sluta, som man ser, med syndarens räddning; icke så de sednare.
Erinra vi oss nu, att det var en af kyrkan predikad trossats, att alla magiska och underbara gerningar, som icke förrättas af prest och i Jesu namn, få sin verkningskraft genom djefvulen; att denne förlänar sina anhängare magt öfver naturen och att demonerna såsom ”incubi” och ”succubi” söka och finna köttsligt umgänge med menniskorna46, så upptäcka vi redan i de första kristna århundradenas föreställningssätt elementerna till Medeltidens hexeri-verld.
Och då man vidare läser de anklagelser, som de första kristna sekterna slungade mot hvarandra – då man erfar, att det parti, som genom kyrkomötet i Nicæa blef upphöjdt till rättroget, anklagade gnostikerna, marcioniterna, arianerna för djefvulstjenst, förbund med
Satan och trolleri, så möter oss redan der den sammanställning och försmältning af kätteri med trolleri, hvarigenom
Medeltidskyrkan förvärfvade sig ett så fruktansvärdt vapen mot olika tänkande – en sammanställning, som man ej har att tänka sig blott såsom ett tillfälligt påfund af ondskan och det theologiska hatet, utan som den ovilkorliga konseqvensen af hela den dualistiska verldsåskådningen, som den nödvändiga frukten af djefvulstron.
Det måste hafva dröjt temligen länge, innan de fester, som voro gängse inom de europeiska naturreligionerna, hade hunnit utrotas eller omstöpas i kristlig form.
De yttre bruk, i hvilka religiösa föreställningar försinnliga sig, ega i allmänhet en segare motståndskraft än föreställningarne sjelfva och fortfara, sedan dessa försvunnit, såsom snäckhuset efter snäckans död.
I de något utbildade naturreligionerna står solens och månans dyrkan främst.
Bland celter, germaner och slaver, såsom förut bland hebreer och fenicier, firades dessa ljusets gudomligheter med eldars tändande, offer och gästabud på berg och i lundar, isynnerhet vid vårdagsjemningstiden (Påsken), Maj månads ingång (Valborgsmesso-natten) och i Midsommarnatten.
Då spår af denna sed ännu i våra dagar gifvas, ehuru dess ursprungliga betydelse gått förlorad, kan man desto tryggare antaga, att den, först öppet, sedan hemligt länge fortlefvat med bibehållande af sin betydelse, i trots af andliga och verldsliga myndigheters bemödanden att utrota den, och i folkmeningen alltmer antagande den karakter af djefvulstjenst, hvilken kyrkan påtryckte minnena från hedendomen.
Och när den slutligen upphört eller öfvergått till en äfven i kyrkans ögon ofarlig folkförlustelse, måste dock hågkomsten af de demoniska berg- och lund-festerna hafva ärfts från slägte till slägte, hvarvid den tro låg nära till hands, att de ännu fortfore och hade till deltagare sådane personer, som idkade magiska konster och hade fått de fordna valornas och druidinnornas – de hedniska sierskornas och läkarinnornas – misstänkta visdom i förläning.
Att föreställningarne om hexsabbathen, som ansågs firas natten till d. 1 Maj och om hexornas påskridt till Blåkulla, hafva denna historiska rot, är högst sannolikt.
Den kyrkliga litteraturen från Medeltidens första hälft lemnar oss icke alldeles utan vinkar, som synas bestyrka denna förmodan.
Sankt Egidius, död 659, ifrar mot den med dansar förbundna, från hedniska fäder ärfda eldkulten under midsommarnatten, mot anropandet af solen och månan (som han kallar ”demonerna Hercules och Diana”), samt mot andakts förrättande i lundar, vid träd, källor och skiljevägar.
Alemannernas apostel, sankt
Firminus, död 754, predikar mot samma sed och framhåller i synnerhet de gamla qvinnorna såsom envist fasthängande vid de djefvulska festerna med deras trollsånger och dansar.
Nyare författare i det ämne, som här afhandlas, påpeka ett synodalbeslut, som skulle datera sig ända från konciliet i Ancyra år 314 och bjuder biskoparne att i synnerhet hålla ögonen öppna på ”gudlösa qvinnor, hvilka, förförda af demonernas bländverk, inbilla sig, att de nattetid i sällskap med Diana och Herodias, ridande på vissa djur öfverfara stora landsträckor och måste under vissa nätter vara församlade på sin herrskarinnas befallning”.
Men fast detta synodalbeslut är understucket och tillhör en långt sednare tid och en annan ort – det anföres först på åttahundratalet i ett af abboten Regino författadt verk47 – så har det ålder nog för att här förtjena afseende.
Till beslutet är fogadt ett antal bigtfrågor, som biskoparne hafva att till sådana qvinnor framställa.
Bland dessa frågor äro följande, som ställa hexridten i omedelbar förbindelse med de hedniska traditionerna:
”Har du iakttagit de från hedningarne ärfda bruk att betrakta stjernornas lopp, nymånan och månans förmörkelser?
Och har du genom ropet: segra, måna (vince, Luna), inbillat dig kunna återgifva henne hennes ljus?
Har du, då du velat bedja, gått till andra ställen än till kyrkan, såsom till källor, stenar, träd eller skiljovägar?
Har du der antändt ljus och offrat bröd eller något annat?”
Den år 1182 aflidne Johan af Salisbury skrifver om qvinnor, som, anförda af en ”nattdrottning”, församla sig och fira gästabud, hvarvid de helst spisa kött af barn, som de stulit ur vaggorna; dock förmodar han, att allt detta icke är verklighet, utan demoniska bländverk, syner som djefvulen föregycklar och tomma drömmar, helst sådant förekommer endast med qvinnor och ej med män, som äro af starkare förstånd.
Samma åsigt om saken hyser Guilliaume från Auvergne, biskop af Paris, (död 1248).
Men redan i denna prelats lifstid blef tron på hexfesternas verklighet genom påfven Gregorius IX anbefald, och hvarje tvifvel derom förklarades för kätteri.
Samtidigt härmed upplifvades och stadfästes från kyrkans sida kätteriets och hexeriets samband med hvarandra, så nämligen att alla kättare borde anses som djefvulens svurne undersåter och invigde i hexeriet, om än icke alla hexmästare och hexor fördenskull vore kättare.
Kyrkan, som vid denna tid såg sig hotad af flera nyss uppkomna sekter, tillgrep alla medel för att upprätthålla hierarkien och bekännelsens enhet.
År 1223 utfärdade Gregorius IX ett bref, i hvilket han uppmanade till korståg mot stedingharne, en sekt, som hade utbredt sig i Friesland och Nedersachsen.
Han beskyllde dem för att dyrka och hafva sammankomster med mörkrets furste.
Stedingharne skulle nämligen, enligt det påfliga brefvet, anse djefvulen för den egentlige och gode guden, som af den andre blifvit fördrifven eller låtit fördrifva sig ur himmelen, men som skulle återvända dit i tidernas fullbordan, sedan usurpatorn genom sin eländiga verldsregering, sin grymhet och orättvisa, gjort sig förhatad af menniskorna och slutligen blifvit öfvertygad om sin oduglighet och vanmakt.
I sanning, om en sådan lära hade uppkommit, så kunde man ej förundra sig deröfver.
Öfverallt såg man djefvulens magt och inflytande; ingenstädes Guds, om ej i de blodiga och förskräckliga lagar och i den förtryckande samhällsordning, som andliga och verldsliga myndigheter förklarade för gudomliga.
Sjelfva den theori, med hvilken kyrkan ville åt Gud rädda hans attribut af allmagt – ”tillstädelse”-theorien, enligt hvilken djefvulen blott med Guds ”tillstädelse” utöfvar ett sådant välde – sjelfva denna theori var egnad att öka förvirringen och fasan.
”Aldrig”, säger Bunsen48 och detta med full sanning, ”har det gifvits en tid af större förtviflan om den gudomliga verldsordningen än Medeltiden.”
Bunsen böjer sig till den franske historieskrifvaren Michelets åsigt, att från trettonde till femtonde århundradet, sedan valdenserna och albigenserna i Frankrike blifvit af kyrkan utrotade och de lägre folkklasserna förnedrats till lifegne, en förtviflans religion, en verklig Satans-kult bildade sig, och att hexsabbaten hade sin faktiska grund i nattliga församlingar, som tusentals förvildade, af vidskepelsen, eländet och förtrycket till vansinne drifna menniskor höllo för att hylla och om bistånd anropa djefvulen.
Dock föreligger intet otvifvelaktigt historiskt faktum till bestyrkande att sådane församlingar egt rum.
Vi hålla den åsigt för sannolikare, som vi ofvanför antydt, att hexsabbaten var ett fortlefvande, allt mer förstoradt, allt gräsligare utmåladt minne af naturkultens förnedrade fester, en inbillningskraftens mara, som tryckte bröstet på den i en drömverld försänkta menskligheten, och att det blott behöfdes den af kyrkan befästade tron på dess verklighet för att framkalla de företeelser, om hvilka här blir fråga.
– Likasom stedingharne behandlades valdenserna och albigenserna.
”Det må domarena veta”, skrifver en inqvisitor, ”att trollkarlarne, hexorna och djefvulsbesvärjarne nästan alla äro valdenser.
Alla valdenser äro till yrket, väsendtligt och formelt, djefvulsbesvärjare, och ehuru icke alla besvärjare äro valdenser, träffa besvärjelse och valdenseri ofta tillsamman.”
Åt den fasa för djefvulen och hans redskap, som uppfyllde sinnena, gåfvo kyrkans högsta myndigheter oaflåtligt ny näring och kunde utan samvetsagg göra det, emedan de sjelfva voro gripna af samma fasa.
Så utfärdade påfven Johan XXII år 1303 tvenne bref, i hvilka han klagar, att han sjelf icke mindre än oräkneliga af hans får städse hotas till lifvet af hexmästares konster, hvilka förmå att inbringa djeflar i speglar och ringar och att med sitt blotta ord afdagataga menniskor.
Särskildt nämner han, att hans fiender sökt döda honom genom att med hans namn döpa dockor och under djefvulens anropande genomsticka dem med nålar.
Hvilket intryck dylika kungörelser från Kristi ståthållare, kyrkans ofelbara öfverhufvud, skulle göra på sinnena behöfver icke påpekas.
Det dualistiska åskådningssättet mognade allt mer och mer till den förfärliga kris, som utbröt i femtonde århundradet.
Krisen föregicks af tempelherreprocessen och af flera storartade, men lokala hexerirättegångar med thy åtföljande bål, tills ändtligen d.
5 Dec. 1484 påfven Innocentii VIII:s bulla ”Ad futuram rei memoriam” utkom.
Denna med dess följeslagare, den af munken och inquisitorn Sprenger författade ”Hexhammaren” (Malleus Malificarum), bragte det onda till dess spets.
Helvetet var icke längre ett inbillningskraftens foster; vi se det i sin fulla verklighet upprättadt på jorden och sträcka sina gränser så långt som kristenheten.
Utrymmet nekar oss att i ordagrann öfversättning återgifva Innocentii bulla, skrifven på en sitt ämne värdig barbarisk latin49.
För innehållet bör dock redogöras: ”Guds trälars träl” börjar med att betyga den omsorg, hvilken åligger honom såsom själarnes herde, att befrämja den katolska trons blomstring och drifva kätteriets skändlighet fjerran från de troendes gränser.