Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
r 1880 var antalet af q \, innor inom staten 924,645, hrilket öfversteg mYnnens antal nied 66,205.
174,183 qvinnor försörja sig sjalfva i 300 olika slag af lönade befattningar, deraf I?
som prester, 20 som iiiissionYrer, 186 som Pkare,, 42 som författare och föreläsare, 1 2 7 som bibliothekarier, 37 som journalister ocli 268 som konstniirer.
För 45 Sr sedan stodo endast 7 Icfnadskall öppna för qviniiaii.
1 Quiinor skoiinspckiörcr.
I Kansas ar hvar sjunde skolinspek- tör en qvinna och i Wisconsin innehafva 8 qrinnor iiiiniiida be- fattning.
A ' cw York.
De qrinliga arbetarne i denna stad e r h h för samma arbete blott hB1Ren af den lön, som deras manliga kamrater, men gtira likvit1 större irliga besparingar iin dessa.
Af&amp; / @ rtnp pickor i Xew York harva börjat att Iitra sig t %kta för att iitveckla och stiirka sin helsa.
Q~NIIIIB smed.
En iing flicka i New York 5r en skicklig och framgHnpik IHssmerl.
Hon brnknclr hjelpa sin fader i lians verkstad och beslöt slutligen att öppna en egen affir.
Hennes kunder iiro nöjda och hon förtjenar bra.
Arm York.
Q v i ~ z l ~ ahokahr.
a Miss Kate Stonelnan.
en syster till General Stonenim, hade aHagt sin juridiska examen, men blef af öf~~erdonistolen i staten New York uekad iillftelse att föra andras tdan inför riitm, enri.
ordet nnanligi anraiides i lagen i fraga 0111 advokmer.
Men ordföranden tillade, att som allinYniia nieningen blifvit föriindrad till förniin för cpinnors iitöhande af juridisk praktik, torde Sken dithörande lagrum knnna bliha iindrade af lagstiftande församlingen, Denna iindring vidtogs ocksi ofördröjligen, SS att Guvernören i staten New York den 19: de Maj undertecknade en fijrordning, soiii tillbrer qvinnor att praktisera soni jurister inom.
statens omride.
- Det m e s att f. n.
50 qvinliga jurister utöfk sitt yrke inom 1 2 af Unionens stater.
I F2iladcIphia har den I I Maj en Miss C.
B. Kilgore efter m h g a svbrigheter tjllkämpat sig tillstand att praktisera som advokat vid dervarande Ofverrätt.
Hon i r den enda qrinnn i Pensylvanien, som fatt ett sadant tillstand.
Vidjande till rättigheten af det fria tankeutbyte Dagny erbjuder sina Iiisarinnor, bedja vi att få framställa nagra fragor i anledning af skinen Skollif I.
I) Ar ht mft, att i de mörknste färger framställa skollifvet, det arbetsfslt, hvilket erbjuder qvinnan en s5 löftesrik framtid?
Ty äfwn de segaste motstandare till qvinnans likställighet med mannen maste ju erkänna den dugande kraften hos qrinnan pd detta omrbde och der unnq henne en, sig allt mer vidgande, verkningskrets.
a) Ar dct rant, att unga, intelligenta qvinnor, hvilka under vistel- sen vid seminarium äro intresserade af sjilfulla samtal och roade af ett friskt kainratlif, vid utträdet derifr911 äro s5 utblottade pH intressen, att, d i de Hter träna samman med gamla kamrater, de, efter att h a f n upplifvat minnet af nagra skolhistorier, ej hafva uagonting mera att saga hvarandra, utan försjunka i sorgsen undran, om de sjelfva och deras vinninor ännu möjligen kunna hoppas att blifva gifta?
3) Väl erkinna vi \ .illigt, att lärarinnekallet har sina skuggsidor; att arbetet stundom förefaller hopplilst och fifangt; att det är bide psykiskt och fysiskt tröttande och at enhvar af oss haft stunder af missmod och nedslagenhet, db vi varit i behof af, och Bfven nog lyckliga att hafva funnit, en bittre tröst än den, att springa ut i gränderna och grata.
Men vi fraga: kan Carola uppvisa en enda lifsgerning fri fran alla frestelser till modlöshet?
Och förer ej A andra sidan just skollif \ .et, umgänget med de unga, till oss en iiägt af vårliga vindar, ett bmsande af otfimda krafter, som är egnadt att vlcka domnande sinnen till lif och lefnadslust?
Vi erkänna afven, att teckningen af den unga, misslyckade lära- rinnan med sitt trälbundna sinne är utförd med talang.
Skom indi- vid är Fröken Peterson lefvande framstäld, sasoin typ är hon karika- tyr, men en karikatyr, som ej väcker löje, ut.m sorgsna, bittra, ned- sliende tankar just hos de fönit trötta och försagda, som väl behöfva lira att med frimodig glädje b3ra dagens tunga och hetta.
Det i r kanedomen on1 att Skollif I har haft denna skadliga inverkan pd nigra af vara medsystrar, soni RirinHtt oss att, utan att aivakta Larannnor.
fortsittningen, genast uttala var protest.
D a p y till ~L,lrnrinnor.n Red.
har siinrit edra beaktansrtirda anmYrkningar till Caruln, som ock hiir neclan Imvarar desn~inna.
Cnroln iiii A i r a r i ~ m o n.
Till svar p3.
ofvanst5ende kritik vill jag anmiirka att I) dei är mn att skildra alla sidor af inenniskdifvet, och jag vet ej hvarfore n5gon klass af inenniskor larariniior t. ex. skulle särskildt skonas för att komma i sanningens ljus.
Skulle det s9 mycket skada den ogifta, arbelande qvinnans sak, att man pivisar a n iifven hon kan vara olycklig; skulle det s9 mycket sira hennes stolthet att höra, att en q~inna, i de fall, d9 hennes verksamhet icke fullt tillfredstaller henne, kan kasta vemodiga, men - hvilket skarpt betonades i skizzeu - resignerade blickar p9 den lycka, som icke blivit henne beskärd.
Det vore \ .al rent af onaturligt, om hon aldrig gjorde det.
z) De arade recensenterna tyckas icke hafva n5gon förestiillning om huru en dylik skin tillkommer och hvad den har för betydelse.
En författare blir gripen af en företeelse i lifvet, han känner sig upp- rörd, han rill meddela sitt intryck till andra - och skizzen koiiiiner till.
Om han skildrar en malare, s5 vill han ej med sin skildring saga, att alla niSlare iiro s9dana soin hann hjelte, om han skildrar en Iiirarinna, vill han ej siiga: s9 hiir Yro alla Israrinnor.
Han rill en- dast säga: under vissa omstiindigheter knn lifvet för en milare eller för en Israrinna gestalta sig 113 detta sYtt, och s9 ungefar har jag sett det gestalta sig.
Huruvida den bild, som författaren har sett, ar ett enstaka undantag, deroin far sedan pnbliken (Iöina.
Hvad nu min stackars hjeltinna aiigi, tycks hon icke vara ett s5clant alldeles en- staka undantag, eftersom icke blott jag, utan Yhen recensenterna ha sett hennes likar.
Jag är mycket tacksam för omdömet, att hon * som individ iir lcf~~ande franisttilds, t?
dermed ar i sjelfva verket skizzens beriittigaude nttaladt.
Att skildringen 3r sann tyckes vidare bevisas af den nedslieude verkan, som deii, inig till stor le (lsnac1, IYr lin utöfvat p8 btskilliga Iirarinnor; ty vore den i strid niecl verkligheten, skulle den viil icke hafva gjort ett s9dant intryck.
1) essutom vill jag erinra om, att största delen af Dagnys publik troligen icke liestir af lärarinnor, utan af qvinuor i annan lefnadsstallning, och för dem torde det icke skada att egna en tanke i t en medsysters lidande.
Den ensamma, arbetande qvinnan - lärarinnan icke minst blir faktiskt o h en korsdragerska, i synnerhet derfor att hennes krets iir s9 tring.
Lat vara, att hon iir likstiild med mannen i fraga om arbetet, men hon ar I h g t i f r h likstiild med honom i fraga om tilli3llen till utveckling och rederq \ .ickelse.
Den gifta qrinnans lif blir sYllan s i w h g t och ensidigt som den ogifta lärarinnans kan blifva.
Att lärarinnoruns kamratlif lemnar mycket öfrigt att önska, iir min fasta öfvertygelse, och att den intelligentaste unga qvinna kan bli förslöad genom öfveranstriingning och brist p9 sympati, synes mig rara en lika s a e r som sorglig erfarenhet.
Dessutom torde det icke hafva undg9tt en uppmärksam läsare, att i skizzen finnes en och annan - - - e
antydan om Rlrh3llanden i s j e l h a skolan, hvilka gjorde F r ö k e n Petters- sons arbete tungt, RlrhSllanden, som föröfrigt äro r3tt vanliga.
Bland d e m k a n jag n u nämua: pedatttiska fordringar p i yttre disciplin, hvilka omöjliggöra e t t innerligare förhallande till barnen, o m h t l i g t stora klasser, e t t innehållslöst undervisningsämne.
D e t ar en vanlig orättvisa m o t författare till skizzer och noveller a t t anse d e m m e d en e n d a liten bit h a f m uttömt alla sina tankar, sagt hela sin upp- fattning o m e n viss sida o m Iifvet.
Den obetydligaste författme 9 r d o c k icke d t o m o c h SR enögd, a t t han p2 S sidor k a n saga allt hvad han har iakttagit, allt h r a d h a n h a r sett.
Jag h a d e hoppats, a t t den sirra, som var anbragt u n d e r titeln lia nu min lilla skizz, skulle rädda m i g f r h d e n n a missuppfattning fSr jag nöja mig m e d a t t lata f i m l i i l e n utvisa, a t t ingen kan tanka högre o m Iirarinnans kall 911 Cwolu.
- Till Red.
af Dapy.
Cti Dignys pmfhlfte förekommer en UppSat5 under rubrik, Om sjclfhjelp och löneförhillandcn, undeneekrad af Syskr.
Insindaren bekriiner, all upp- satsen, som ej pikallat g e n r a p frin Rednktioncns sida, jan ett obehnglii in- tryck.
Insindaren vill dock cj omedelbarligcn upprilkm f e stillen, som simkildl vickt bans uppmörksimbct.
utan beder Dagnys Iilsirc föst L y o genomögna uppsatsen och derefter nedinaiende rader.
- En mriigd unga flickor med föc5ldmhem p i platsen söka arbete, och det Yr deras fulla rïtt.
Men de nöja sig med huru liten aflöning Nim helst.
och det i r i r k riitt *.
Insändaren har hört i sillskap unpeW enahanda 5ri nttalns, men h m kunde dock ej fär allt i verlden tm, att i Dagnys spalter $se Iilran upprepas.
Om Syster finge rS.
om ekonomiens grundsatser.
skolle hon dock stinna i förlägenhet vid uppgörandet nf förteckning öfscr flickor med föräldraham p i plstsm.
rom ej finge siiljo.
sitt arbete d m minst till underpris.
H d k c n dom förtjenar d i cn sidan qvinna med föräldrnhcm.
som föryttrar sin arbetsprodukt annostildes än p l hemorten och sålundn berörvar p 1 föryltringsorten boende q h n o r deras arbetrförtjenst?
I den bibel.
rom si bcgapn.
s&amp; ej någon niir- m m bestilmnin till satsen: d11 skall iitn ditt bröd i ditt nnleter svett Arbetet ilr mennisknn piagdt, ej allcnnst såsom pligt i nödens och behofvets stand, o l m ock som rätt ifven i lyckans dagar.
Utan arbete vinnes ej det ratta adelsknpet.
S i ilr det.
stiga Syster och Dognys Redoktion; men en qvinnn med för5ldnhem tär ej silja sitt mrbete lill annat i n $ n g b i n pris, rom troligen Syster och Dagnys Redaktion h g * sig all i utfärdade taxor, @ Ilande för hvaje flick.
riirnkildl, dl1 efter hennes förmögenhet.
bertSmma.
Endast d i skedde, Ett.
Men dcri.
1 väg hmnd att nedstiga till jordens genom sknlle socialismens himmelrike L jemmerdil~r.
Likvi1 iir i verkligheten flickans likasom Isens arbete inf6r b8de Gud och menniskor benttigadt, utan d l 1 afseende fiömögenhetsvilkor.
Och enersom sjelfv.
nrbelsrilttigheten tordc m m obegränsad.
tordc väl ock till- godogörandet af arbetets omedelbars produkt, likasom ock arbetslönen, sbom den medelbara produkten.
böra st8 lill arbetarens förfogande, om arbetaren iir m m eller qvinna, bosatt p i en eller m n r n ort, rik eller fattig.
Syster uttalar en svir straKdom öfver principdernc.
kanske dock endast 6fvcr de manlige.
Skada blott, u t det ej torde r a m sanning eller ens sanningen likt, att det vore stridande mot moralens vare sig högre eller IQre stbdpunkt, att principnlcrne sökte oupphörligt d n k a nrbetslönen för qvinnor.
Om Syster utbildat och fullföljt sinn isigter nSgot mer, hade hon vYI slutat med det i hennes ögon alldeles rittvisa yrkanda, m principslen fär qvinlign arbetare, i följd af insigt derom, att d a r r arbetslön vore mindre än minnens i ungerdr enahanda förhillanden, borde öka lönen med en glfv .. Ej heller torde hmmrni- tet och bnrmhertighct rim faktorer som Yro eller borde v a n bcstilmmrndc Tór arbetslönen, s8som Syster tyckes fönnodo.
Bnrmhertigbetcn &amp; r ej &amp; ägt med ubetslönens belopp.
Insiindaren undrar, om S y a n jclf d vid behof qvinlip 0
skräddare v h d c r sig till den.
sam gcr högsta Itinen lit sinn arbeterskor och der- före beg !ir det högsta priset samt.
om rPningen det oikindt vore för ISg, be- talnr ?t den, som utfon arbetet, g4fvar.
Si gör ej en m i n och föga nog hcllcr en qvxnna.
Qvinnoarbetets !ön regleras e ' efter annan grund I n det manliga.
För bädn g a l e r den gamla regeln: om tvd nrbctsgif.are söka cncr en arbetare.
s i stiger Iönïn, och tvärtom, om tvi nrbctnre söko rnininn nrbctigifvnrc.
XILinernns förment bristindc goda vilja etc. att a prkatta qvinnonrbctet Pr ej orsaken till cxempel dertill, att folkskolcll (nrinn~.
&amp; minstom i Finland, njuter mindre lön an folk- r k o l e l h r c för m n m n nrhetc.
Si \ .iill jag vet.
ligger orsnkcn dcri, att cn Ism- rinneplats, trots lönens ringa bclopp.
alltid finner dugliga iöknndc .. Skullc m m h l l a p i oridet att uthjuda en Ilmreljenst med Ilmrinnelön, blefve misstaget snart nog Ildagalngdl s i tydligt.
att Ilfvcn Syrler sklllie utan vidare förklaring in- se grunden derlill.
Syster uttmlar nYen följande rats: konkurrensen bör inskränknstill ritt natur- Hvnd hlrmed hvftns kan, iae - ei, föntll lian omr&amp;ie.
hvilket Sr nrbetstillcånwn. "
u&amp; närnia&amp; förklaring.
I syntmrbet i noden, hmrs fabriksindustri iir föga betydande, har qiinnrn knappt b ö j a t uppträda sisom mnnncns medtäflarc om arbete och dens lön.
Vore det ej underligt, om mmnnen ögonblickligen, kanska si sjelf till skada, skulle lemnr väg öppen i t den nya konkurrenten.
G i r det s f till, dll milnnen tPRa med h s i r m d n?
S e j l Hvnrför skulle mannen d i bcmöta sin qrinliga kon- kurrent niinorlunila?
Stockholm, N; r 49 (520) Prenumerationspris pr å r: Idun ensam _ _ kr.
5 Iduns M o d e t -, fjortondagsuppl.
» 5 Iduns Modet., månadsuppl » 3 Baxn arderoben .. __ » 3 0 r Fredagen den 10 december 1897.
Redaktör och utgifvare: B y r å: F R I T H 10 F Klara södra kyrkog.
: J Nordliv^.
G u s t a v a Leffler, f ö d d Mittag.
En å t t i o å r s - j u b i l a r.
^ ^ e d a n kvinnan från att ha varit innestängd inom hemmets trånga värld fått ett mycket vidsträckt arbetsfält, har hon i snart ett fjärdedels sekel famlat efter, hvilken plats hon egent- ligen där hade att fylla, och nu ändtligen börjar hon upptäcka, att det är moderns.
I samhället liksom i hemmet behöfs hon hvarhelst ett lif spirar upp, det må nu vara ett fysiskt eller ett psykiskt, där det skall näras, uppfostras, vårdas i hälsans som i sjukdomens dagar, ja, till och med då det åldras och går under.
lefnad varit störd eller rubbad, utan i stället för hvarje gånget decennium tilltagit i värme och innerlighet. » I detta den gamla barndomsvännens vittnesbörd om fru Lefflers trofasthet ligger nyckeln till hennes karaktär.
Trogen sig själf och sin öfvertygelse har hon gått genom lifvet, och utpräglad personlighet som hon är, har hon så vet at uppskatta andras, att hon aldrig för den sak de burit ändrat sin mening eller sitt uppförande, utan i lyc- kans som i olyckans dagar har hon varit sig själf lik och alltid densamma mot sina vänner, de må ha lefvat i skugga eller solsken.
Gustava " Wilhelmina Mittag föddes i Upsala den 7 decem- ber 1817.
Föräldrarne voro dåvarande vice pastorn vid domkyrkoförsamlingen, seder- mera kontraktsprosten teol. d:r Mittag och hans fru Char- lotta Sodenstjerna.
I det enkla pastorshemmet i Domtrapphuset mottog Gu- stava sin lilla väninna och någon gång hennes äldre sy- ster, och där i den i empire- stil möblerade sängkammaren lekte de under den vänliga moderns ögon i det stora » dockskrinet ».
Hitin kom ock emellanåt pastorn, den angenäme säll- skapsmannen, hvars skämt- samma lynne och glada vin- nande sätt aldrig glömdes, och hvilade sig från sina mån- ga ämbetsbestyr med att roa sig åt de muntra små flic- korna.
Längre än till sitt tolfte år fick Gustava dock icke stanna i Upsala, ty då hade hennes Detta arbete utanför hem- met är den ogifta kvinnans, och hon är så tacksam öfver, att äfven hennes lif är så rikt och hennes verksamhets- fält så stort; men vill hon verkligen lära att fylla sin uppgift, så förslår hvarken skola eller universitet, hon måste gå tillbaka till det trån- ga hemmet och där sätta sig vid den utmärkta moderns fötter.
Hennes uppgift för sam- hället och världsutvecklingen är dock störst och hon fyllde bäst denna uppgift, när hvad hon gjorde icke kan omtalas, endast erfaras.
En mer än åttioårig dam skrifver till mig o m henne, hvars bild här träder oss till mötes: » Hon var fyra år och jag något mera än två år äldre, då jag gjorde hennes bekant- skap, och mitt sexåriga hjärta eröfrades genast af den lilla ljuslockiga, glada och lifligj flickan.
Då uppstod mellan oss den vänskap, som ingen enda gång under vår långa Efter en akvarell af Carl LaMSO®,
IDUN 390 1897 Bevara ditt hjärtas skönhet, och du skall förblifva evigt ung.
far blifvit utnämnd till kyrkoherde i Häg- geby.
Här afslutades under enskild lärarinnas ledning hennes skolstudier, men road af läsning, som hon alltjämt är, vidgar hon fortfarande sitt vetande.
Under de ensamma vintermånaderna på Häggeby sysselsatte Gustava sig med läs- ning, handarbete och musik.
De skulle nog ändå, utan jämnårigt umgänge, blifvit långa nog, men hon hade i arf fått sin fars bril- janta lynne, och dessutom visste hon, att med sommaren kommo fränder och vänner från Upsala.
I den treniga prästgården med sin alltid glada och skämtsamma värd och sin mo- derligt omtänksamma värdinna trifdes ung- domen förträffligt och skulle, när hösten kom, med saknad ha brutit upp, o m de ej fått löftet, att Gustava fram på vintern nå- gon tid skulle få komma till Upsala.
Hon bodde då hos den ofvan nämnda barndomsvännen, hvars far, en gammal lä- kare, mycket gärna sysselsatte sig med de unga och sökte utveckla deras intelligens.
I hans hem hade hon tillfälle att deltaga i 1830-talets Upsala lif, dock nästan ute- slutande ungdomens, ty det var endast denna, den gamle doktorn samlade omkring sig.
Bland denna ungdom fanns ock den stu- dent, som sedan skulle blifva hennes make.
Äfven till Stockholm gick den unga flic- kans färd.
Hennes far var en tid riksdags- man, och då tillbragte alltid prostinnan med sin dotter någon del af året i hufvudstaden men kyrkoherden blef utnämnd till pastor i H j o och Fågelås stora pastorat och famil- jen flyttade från Upsala ner till Väster- götland, där i närheten af den fagra, oroliga Vättern prostgården var belägen.
I församlingarna funnos en mängd stora herresäten, där den glada, behagliga präst- dottern blef mycket väl mottagen.
Men hur firad och eftersökt hon än var såväl i Stockholm som i Västergötland, barndoms- hemmet blef henne dock kärast, och den hon en gång gifvit vänskap eller tro svek hon aldrig.
Den 29 juni 1844 firades i Fågelås präst- gård hennes bröllop med dåvarande läraren vid Skara katedralskola fil.
d:r Olle Leffler.
Deras vinterhem blef i Stockholm, men så snart vårblommorna började dofta nere vid Vättern, drogs den unga fruns längtan dit ner, och där hos de gamla föräldrarne, där hon själf lefvat sin glada barndom, fingo hennes egna barn sina ljusaste som- marminnen.
Hemmet i Stockholm var enkelt, men de yttre förhållanden, i hvilka fru Leffler lef- ver, glömmer man så lätt, ty själf för hon med sig en hel värld af poesi.
Hennes själ liknar den rena, djupa källan.
Man hör hur vattnet därnere sorlar fram mellan glänsande stenar, man ser himlens alla skiftningar spegla sig i den blanka vågen, och man känner hur doftande blommor trif- vas vid dess kant.
Fru Leffler har ock en sällsynt förmåga att göra andras intressen till sina egna.
Detta har vidgat hennes hjärta och försto- rat hennes synvidd.
Med sin make delade hon allt: peda- gogiska, sociala och ekonomiska intressen, för att nu icke tala om hemmets och fa- miljens; och hon gjorde det så grundligt, att det äfven för fackmän är af intresse att på dessa områden höra hennes mening.
Själf uppfostrad af en mor, som från första stund hon slöt sin dotter i sina ar- mar och till sitt lifs slut gick upp i henne och m e d henne delade ondt och godt, blef för fru Leffler moderns kallelse den högsta, och för att som få kunna fylla den hade hon de största förutsättningar.
För de sina i barnkarhmaren var hon medelpunkten, och när sönerna vuxit upp och eröfrat den hvita mössan och dottern blifvit en ungmö med en hel mängd flick- vänner, visste hvarken de eller studenternas kamrater, hvem de i själfva verket voro mest förtroliga med, modern eller hennes barn, ty i glada upptåg eller en och annan liten mystifikation gick det så ofantligt lätt att få tant Gustava med.
I hennes närvaro fick munterheten en bouquet, som ingen annan kunde åstadkomma, och skämtets pilar, ofta fiktade mot henne själf, susade genom kretsen — men, när hon lade in sitt moderliga ord, och hon drog icke i be- tänkande att uttala sin mening, då vägde det något.
Den som en gång af henne fått en tillrättavisning, allvarlig, men utan det minsta gift på udden, gömde den i tacksamt minne, och när hon uttalade sin vilja, så var den lag, äfven om dottern var en fräjdad författarinna och sönerna världs- berömda.
Bandet emellan den modern och de bar- nen har aldrig slaknat, ty hon förstod att följa deras utveckling.
Från det första hennes dotter vann lof- ord för krian: — » Min dockas dagbok », — till det sista hon skref, fick modern del däraf.
I bland kunde nog Anne Charlotte, om hon uppträdde anonymt, äfven inför sin mor söka bevara sin hemlighet, men så alldeles l y c - kades det icke.
Fru Leffler läste ändå be- rättelsen med mer än vanligt intresse.
Så hände det en gång, då » Doktorns hustru » först var synlig i Illustrerad tidning.
Fru Leffler bodde då i Upsala och författarinnan i Stockholm, och mellan mor och dotter utspann sig en brefväxling angående den stackars doktorinnans öden, som mycket roade den senare.
Allmänheten har varit i tillfälle att be- undra fru Anne Charlotte Lefflers, herti- ginnan Cajanello, stora berättartalang.
Fråga är dock, om den kan mäta sig med hennes mors.
Fru Gustava Leffler har genom bref, jag höll nästan r å att säga dagliga, så följt sina barn i deras studier, på deras resor och i deras hemlif, att hennes själ ej hun- nit att åldras.
Hon har i utlandet besökt dem, och lik- som förr i barn- och ungdomen ha de ock i mannaåldern med henne sammanfört sina vänner.
Följden är den, att hon besitter en sak- och personkännedom, som åtmin- stone sträcker sig öfver en stor del af Eu- ropa.
När hon nu har ordet i sin makt, och allt hvad hon återger blir så lifligt, som om hon själf sett eller erfarit det, så äro hennes muntliga skildringar » ur lifvet » ofant- ligt fängslande.
Många tunga och mörka moln ha under den långa lefnadsdagen dragit öfver källans spegel, men mången solstråle har ock bru- tit sig igenom dem, och småningom har det som grumlade vågen sjunkit i djupet, så att den nu i kvällen afspeglar solens guldglans.
Spårlöst ha dock ej de mörka dagarna gått förbi, men i dess spår ha skönare blommor än de, som förr stodo vid källans rand, uppvuxit.
Hennes barns ungdomsvänner, för hvilka fru Leffler ofta blef en moderlig vän, upp- söka henne gärna, där hon i sommardagen sitter under någon af Djursholms okar, och medan hon talar vid dem, lyssna de nästan med återhållna andedrag till hennes sym- patiska stämma, hvari alla själens strängar vibrera, och de drömma sig då lätt bort till den friska, porlande källan i den mörka furuskogen.
Den är nu utsinad, eller har vintern lagt sordin på dess munterhet — den gör lätt så ute i skogen — men härinne i fru Lefflers lilla förmak väller glädjen fram.
Hennes söner, professorn vid Stockholms högskola Gösta Mittag och Frits, professor vid Upsala universitet, samt Arthur, ingeniör och svensk kommissarie vid senaste utställningen i Chi- cago, fira där hennes 80-åriga födelsedag.
En ny fyrväppling, tre små gossar och en liten flicka, skall genom lifvet bevara min- net af en farmor och mormor sådan som endast barnets fantasi mäktar måla henne.
€ n c£uctevisa.
(ä&gt;ag minns så tydligt, huru förr en glädje fyllde upp min håg, när genom barndomshemmets dörr drog in ett muntert bröllopståg.
Jag såg den svärm, Lucienatt höll gille under lek och skratt kring brud i snöhvit fastlagsskrud, och fast blott barn jag tänkte gladt: Gud, gif en hvar en skön Luciebrud!
När sedan enslig gick min stig, och utaf alla tärnor små ej någon hade blick för mig, jag bad den samma bön som då.
Jag såg, af enslingar som jag det gafs ett talrikt brödralag, och tänkte sakta: kärlek, bjud din glädje åt huar mulen dag.
— Gud, gif en hvar en skön Luciebrud!
Jag såg, hur mången gick allen ', men ock hur mången lefde nöjd i värld, hvars stjärnor mist sitt sken och guld och skam betalt hvar fröjd.
Jag mindes åter liten stad, där glädjen varit barnsligt glad och äkta klingat sångens ljud, och varmt och innerligt jag bad: Gud, gif en hvar en rätt Luciebrud!