Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Aufer immensam Deus aufer iram | Et cruentatum cohibe flagellum | Nec scelus nostrum proferes ad æquam | Pendere lancem.
Hon har somnat igen!
Det knäppte i dörrlåset; det kommer någon som har varsel.
Tror du på sådant, du?
MÅRTEN. GÖRAN. MÅRTEN. GÖRAN.
Du är mörkrädd, Göran!
Det är alla otrogne!
Säg mig, Mårten, det är allt underliga tider vi lefva i.
Alla tider ha varit underliga på ett eller annat sätt!
MÅRTEN (som slutat äta; sömnigt).
Till exempel de lutherske!
De ha ju uppenbart orätt i allt och ändå bevisa de sina läror med symbola och canonica.
70 MÅRTEN (gäspar).
Det är fel i öfversättningen!
Somna inte, Mårten!
Det är så ledsamt att höra någon sofva!
Säg någonting!
Har du läst Fredrik IIs jagtbok....
Det är ett ställe... på falkjagten... som är mycket... berömdt... (Somnar.)
MÅRTEN (lägger hufvudet på bordet).
Heliga Guds moder, att han inte kan hålla sig vaken! -- Nu knäppte det igen!
(Springer upp och lyss.)
Det var ett barn som skrek!
(Lampan slocknar.
Scenen ligger i svag belysning af det genom fönstret infallande (Korsar sig förtviflad.)
dagsljuset, som, nu så småningom ökas tills senare solljuset helt och hållet upplyser rummet.)
OLOF in genom fonden.
Mårten!
MÅRTEN (vaknar.)
Mäster, gör, i den heliga Jungfruns namn, intet buller!
Er mor ligger i själatåget!
Gån ut härifrån! OLOF.
Hon har önskat sin biktfar och de heliga förrättningarna!
I är en sträng man, men I är dock en menniska!
71 OLOF.
Här ar min plats och icke er!
I som skolen föra henne till himmelen med dessa marknadssaker!
Hon har endast en räkning ouppgjord, endast en att bikta sig för!
Grån härifrån!
Tänk då på hvad
I gör, Mäster Olof! I har alltid hållit mig för en dålig menniska; det kan väl så vara, men jag har aldrig gjort- någon något ondt och vill det icke heller nu!
Son, tala vid er mor; I hän båda så mycket att förlåta hvarandra!
Och detta säger du mig!
MÅRTEN. MÅRTEN.
Mycket mera skulle jag kunna säga er, ty jag ha.r lefvat längre än I! Men I får väl se! -- Tala vid henne, Mäster, tala vid henne! (Mårten och Göran gå.)
Jag tror, vid Gud, att man narrar mig tro att jag gör orätt!
OLOF (ensam vid modrens bädd).
Mälaren i morgonbelysning.
Han öppnar fönstret.)
(Han går till fönstret, drar undan förhänget; man ser ett parti af Stockholm med
Sof, o sof; icke skall jag Störa dina drömmar!
Tag, o tag, Heliga sömn, frid på dina vingar, Du som allt lisar och plågan betvingar!
Välsignade morgon, är redan du vaken, Så kom då hitin och tag mitt Guds frid!
Se rökarne stiga re'n öfver taken, Likt offer, tända till dagens id
72 Af mödans barn på den svarta härden!
Sjung högre du lärka öfver ångande gärden, Att mor må drömma så vackra drömmar
Om ungdomstid och om midsommartid.
Blås upp, du vestan, och låt dina strömmar
Mig föra hit ifrån Mälaren öfver
Den ljumma doften af vallmo och klöfver, Att sjukdomens andar en stund du söfver, Och du, östan från skärens yttersta band, Tag helsans salt ifrån saltsjöns vatten Och lägg på henne din helande hand, Att febern flyr med den flyende natten!
Nu ringer Angelus!
Min förstå bön Till dig, o morgon, jag sakta beder:
Ack, låt mig få lägga min styrka neder För dig!
Men se'n, när strålande skön Ur dimmornas dunkel solen stiger, Då, morgon, du om min gerning tiger, Som skydde ditt ljus, gryende dag!
O, det är ljuft att få vara svag!
(Det ringer från tre kyrktorn på olika afstånd.)
Hur skulle väl jag, o moder, kunna Dig vigda vattnet och orden ej unna, Då sjelfva himlen bestänker vår jord
Med sin dagg och dertill som instiktelseord
I solgången vind och vågor de messa:
Deo gloria, och på bergets hjessa Furornas grenljus af solen tändas, Att skogens foglar vid skenet bländas -- -- -- Hvi skulle då ej jag?...
(Han tager vigvattensfunten och bestänker modrens bädd.)
(Han böjer sig ned öfver modrens bädd.)
Hon sett mig, hennes mun
Så vänligt ler, som om aldrig den bannat
En ohörsam son, om ock blott för en stund!
Hon andas ej; hennes pulsar stannat.
Hon är kall!
Hon är död...
Och jag henne dödat!
O svara, om ännu din själ fins qvar
Här inne, om jag din förlåtelse har!
Santa Clara, hvad båtar att du mödat Och sargat din själ med suckan och gråt, Då nu dina under ej längre räcka!
En stund, blott så lång, du måste henne väcka
Som en son behöfver för att säga: förlåt!
Ack, kära moder, du skall få dina ljus Och palmen och hostian, fast ej hon blöder.
Är detta ljus för en mor, I snåle bröder, Att lysa på väg till hennes faders hus!
Herre, du tänder då sjelf ditt bloss!
Hell dig, morgonsol, du blygs ej att oss Besöka här nere ifrån det höga!
Jag vill dig se i ditt brinnande öga Tills, bländad, i mörker jag vandrar fram, Evigt natthöljd, tills min eviga fråga, Hvad är sanning?
ej mer skall plåga Tviflarens själ, som vid korsets stam
Lägger sitt högmod och 'döljer sin skam!
munkarne qvariemnat.)
(Han tager upp vaxljusen, tänder dem ock ställer dem på nattbordet i stakar som
infallande solljuset.)
(Den uppgående solen kastar ett rödaktigt sken in i rummet.
Olof på knä mot det
(Lars in; Olof springer upp, brydd.)
Scen V. LARS, OLOF.
Du är här?
Och du!
Vår mor är död!
Och du sade mig icke till!
(Faller på knä vid bädden och gör en tyst bön.)
Nu äro vi ensamme i verlden!
Det har jag alltid varit!
Fick hon sin sista vilja?
Du släppte in munkarne?
Det hade tillhört dig!
Hvem har tändt ljusen?
LARS. OLOF (tiger).
Tack, broder!
Du begabbar min svaghet!
Jag förbannar den; jag har icke sofvit på tre nätter, jag vet icke hvad jag gör!
75 LARS.
Olof, du krossar själar och trampar hjertan utan att lida, och om du lider, hånar du din svaghet!
Du tror det!
OLOF (släcker ljusen).
Huru dog hon?
Talade du vid henne?
Förlät hon dig?
Fråga mig icke, jag mins ingenting!
Jag är nöjd att hon dog, eljes hade hon fått mig till att tillbedja helgonben, ty jag måtte ha älskat henne ändå!
(Sätter sig vid det öppna fönstret.)
Vår mor fins icke mer! jag vill glömma henne!
Så länge blodets röst kan tala -- -- Blodet känner jag blott i dess urspung -- hjertat!
Du har feber!
Hvarför kom du icke förr?
Jag talade i gillet! -- Du känner icke Ursula! -- Gerdt är en stor man, men jäg hatar honom, ty jag blir så liten i hans sällskap! -- Turificati kallades de som tände rökelse åt hedningarne! -- Se efter ljusen, Lars!
Det ligger flera i skrinet!
(Han somnar med hufvudet på fönsterposten.
Lars betraktar honom med ömhet.)
Lars går ut och stänger efter sig.
Scenen står ett ögonblick tom.).
(Det knackar på fonddörren.
Lars öppnar; Mårten och Göran blifva synliga;
Olof!....
Äfven du, den starke, kunde icke vaka! -- Du svala morgonvind, du far ej smeka så hans panna, ty du förer döden blott på dina läppar!
(Lägger sin duk om Olof och stänger fönstret.
Basslet af en tung kärra höres på gatan.)
Klockan är redan fem och jag skall i morgonbön!
Hon är blott fyra, Olof!
OLOF (vaknar).
Var det icke bagarens kärra jag hörde?
(Ser ut genom fönstret.)
Bödeln ute och åker så tidigt!
(Märker Christina.)
(Tar henne i famn.)
Du är här och jag visste det icke.
Du har vakat öfver min mor!
Hon är död nu!
Död!...
Jag beklagar din förlust!
Jag har ju dig, eller är du också borta?
Har du så snart glömt en så stor kärlek som hennes?
Du har rätt; hon älskade mig så högt att hon endast kunde banna!
Låt aldrig din kärlek blifva så stor!
Du talar så jag fruktar dig!
Du gör dig liten för att jag skall nå dig, och just då tycker jag du säger: se huru stor jag är!
Nyss när du satt der och lutade ditt hufvud så öfvergifvet -- då tänkte jag...
(Hon afbryter sig och lyssnar åt dörren till venster).
77 OLOF.
Hvad tänkte du?
Tyst! -- Jag hörde vilse!...
Då var du blott min make... O, låt mig alltid vara så!
Glöm hvad som varit och jag skall lägga alla mina drömmar om att göra verlden om på nytt för dina fötter.
Han gråter!
(Sliter sig lös ur Olofs famn.)
Ja, låt det alltid vara så!
Nu gå vi härifrån!
Ja härifrån, hem till oss!
CHRISTINA (lyss).
Gå i förväg du, Olof; vi komma efter!
Du vet icke att mitt barn är der inne! -- Låt Elsa göra eld i stora spiseln!
Du skall se hans rosenkinder -- icke får han vara här i dödens närhet! -- Har du icke gått?
Du ber mig gå, Christina!
Min pligt, Olof! OLOF.
(Går till venster.)
Scen VII. OLOF, sedan GERDT.
Mina vapen såra mig! -- Jag öfvergaf dem då de behöfde mig och nu öfverge de mig!
78 GERDT in.
Jag vill bikta!
Min mor är död; jag har offrat henne -- hvad begär du mer?
Jag har gifvit mitt enda barn och jag vill ändå ge mer!
Ditt barn?
Eljes hade jag icke fått dig!
Är ditt tusenåriga rike här snart, ty jag har intet mer att ge; jag har ju gifvit bort hvad som ej var mitt och det är orättfärdigt!
Vill du taga min bikt?
Glöm ej att det är en bikt, att du ej är Olaus Petri och att du svurit evig tystnad!
I den Eviges namn!
I morgon skall konungen dö!
Säg om!
79 GERDT. OLOF.
I morgon skall konungen dö i Storkyrkan!
Så har gillet beslutat!
Det var dit du ville leda mig?
Icke jag, men Anden som nu går genom verlden!
Det är fyra och sextio år sedan jag föddes; stora och märkliga ting timade i min ungdom; man upptäckte den andra hälften af verlden; man fångade kraften och andarne började vakna!
En röst talade mot kyrkoporten i Wittenberg och nittiofemtusendubbelt gick ekot kring verlden!
Det var sjunde basunstöten, som förkunnade att det tusenåriga riket var kommet!
Ja, det har kommit och de millioner bönerna »tillkomme ditt rike» hafva nått tronen!
Man har byggt upp det i Westfalen, bönderne hafva gifvit sina lif för det i Böhmen; Ziska såg det med sina blinda ögon, Huss profeterade det i lågorna och Luther bekräftade det i Worms!
Men nu har verldsfurstens son förrådt det och vill stänga porten, derför skall han visserligen dö!
Jag tror, vid Gud, att denna tid är från förståndet!
Jorden får icke stå stilla sedan den der stjernsiaren sett att hon går omkring solen!
Och vi, som trodde att det var tvertom!
Den ene säger: här är Guds rike, den andre säger: der är det!
Alla säga att de följa andens röst i sina hjertan, och den ena anden säger svart och den andra hvitt!
Hur många andar fins det då?
Nåväl, jag skall hvila mig vid vägkanten och låta verlden gå några fjät!
Skall hon ramla, så ramlar hon min vilja förutan!
Rulla din bana, gamla jord -- jag tvår mina händer och ser på!
80 OLOF.
Men från denna stund skiljas våra vägar!
Dina händer äro blodiga; jag afskyr dig -- men -- Gud får styra!
(Han går, men mötes i dörren af rättstjenare och vakt.)
OLOF, GERDT, RÄTTSTJENARE och VAKT. Gerdt Boktryckare!
Tillhör Sankta Ursulas gille, hvilket sammansatt sig mot Vår Herres och Konungs lif; skyldig eller icke skyldig?
Skyldig!
GERDT. RÄTTSTJENAREN.
RÄTTSTJENAREN.
Magister Olaus
Petri har afvetat och förtegat sammangaddningen; skyldig eller icke skyldig?
RÄTTSTJENAREN. (Olof och Gerdt gripas.)
Det var då icke hans lif du ville, Herre, utan mitt!
Ännu har riket icke kommit, men det kommer!
Tyst, när Gud talar! (I dörren.)
Mitt barn! -- Christina! _________ OLOF.
AKT V. I Stockholms Stadskyrka (Storkyrkan). bänkar vid väggarna.
En kyrkopall fristående på golfvet till höger.
En del af kyrkan i närheten af stora ingången.
Till venster dörr till sakristian;
MÅRTEN (tiggarklädd, sitter på en bänk till höger). GÖRAN ([f. d.
Novicius] kommer in från höger.
Han är klädd i trasor och ser aftärd ut).
Du är redan här?
Jag kom aldrig för sent utom när jag föddes; det skulle ha varit femtio år förut.
Det var länge sedan vi träffades; hur gå dina göromål?
Du är illa klädd!
Du är ju som ett såll?
Jag är verkligen dålig! GÖRAN (betraktar sig).
MÅRTEN. MÅRTEN. GÖRAN.
Mycket dålig!
Men så är det icke goda tider för oss andlige, sedan klostren afskaffades.
Tacka vet en förr, då man tog fem öre för en själamessa
82 och fick fyra alnar lärft vid årsmot; jag mins som en vacker dröm när Strengnäs kloster hade fjorton skeppund humle om året och man drack Rochelle om Fredagarne!
Det är en dålig religion den här nya! -- Men hvad har du för arbete för dig?
Jag tigger! -- Hvad gör du?
Jag stjäl.
Du har icke öfvergifvit det andliga ståndet?
Icke i så måtto! MÅRTEN. GÖRAN.
Jag menade icke så; är du munk ännu?
Ibland; det är så sköna vida ärmar och djupa fickor på de svarta rockarne.
Mitt tycke för kyrkan sitter qvar ännu: här är alltid svalare om sommaren och varmare om vintern och jag älskar att se folk omkring mig -- mycket folk!
Du har blifvit dålig, Mårten! GÖRAN.
Det blir man, när man blir gammal.
Jag var alltid för glad, det var min olycka; du var alltid för ledsen, det var din! -- Säg mig en sak, Göran: tycker du att du är bättre än jag?
Ja, litet! -- Jag stjäl inte!
GÖRAN. MÅRTEN.
Det är sant!...
Men jag är helare än du!
DE FÖRRE, DEKANTEN ([f. ä.
Kyrkvaktaren] från sakristian; läser i ett plakat).
En gammal bekant!
God dag, kyrkvaktare!
Har kyrkvaktaren släppt in grändfolk, tror jag! -- Ut!
Vet inte I hvad I gör! MÅRTEN.
DEKANTEN. MÅRTEN. DEKANTEN.
Jag är dekanten i Stockholms Stadskyrka och icke kyrkvaktare!
Men I har varit kyrkvaktare.
När solen går upp, så går månen ner; I har en ny tjenst, dekant; I får väl lof att ha en ny tro nu också!
Veten I hvem denna är för?
Skampallen? -- Nej! DEKANTEN (pekar på pollen).
MÅRTEN. DEKANTEN.
Magister Olof Petri, förr kyrkoherde, skall stå kyrkoplikt innan han går till döden!
DEKANTEN.
Det står skrifvet här!
Så går det när man vill färdas som en turk och en hedning och mästra öfverhet och lärare!
Men han var ju en ärans man, en förträfflig predikare och den bästa fiende.
84 DEKANTEN.
Ja, det hjelper inte, om man icke vet att lämpa sig!
Inte kommer man någon hvart om man rusar med hufvet i väggen och trotsar lagar och förordningar, så att man glömmer både Gud och menniskor!
Och den der galne boktryckaren se'n; han var då rigtigt galen och derför sitter han också välbehållen på dårhuset!
(Läser i papperen.)
Hör du, Göran!
Vet du att nu går jag!
Jag vet inte; men jag är inte glad mera!
Der kommer magisterns hustru och broder!...
Skola vi gå i sjön!
Vi måste tänka på den saken!
MÅRTEN. (De gå.)
DEKANTEN går in i sakristian då LARS och CHRISTINA inträda.
Gråt, mitt barn!
Jag har inga tårar qvar! -- -- -- Hvad säger konungen?
Olof får nåd, om han ber om nåd!
85 CHRISTINA.
Det gör han aldrig!
Har du sökt öfvertala honom?
Derför att jag vet han endast gör det rätta!
Jag tror ännu på honom.
Skall du också tro på honom, om han ber om nåd?
Du älskar honom ännu?
Ja! CHRISTINA.
Kärleken är dock något?
Ja, frände, den måste vara något!
Du stannar ju icke här medan konfirmanderna tåga förbi pallen?
Jag går hem!
Men detta håller jag för att vara grymt, att hans egna läsbarn skola se honom så!
Kungen är hård ibland; men han har lidit mycket!
Blir man hård då?
Man kan bli! -- De komma!
Vill du icke se honom först?
Nej, hans styrka skulle kunna svika honom och ingen får säga honom att han föll för tårar.
Tycker du att jag är hård?
86 LARS.
Du är stark!
Jag älskar honom och derför hoppas jag!
O, jag likasom vet att allt endast skall bli som en elak dröm när det är förbi.
Om han hörde dig nu!
(Hon faller Lars om halsen.)
(Lars går in i sakristian.)
KONFIRMANDERNA (hvitklädda och med blommor i händerna tåga förbi OLOF, som förblir med nedböjdt hufvud.
Folket grupperar sig pä sidorna.
Scholaris WILHELM är med bland konfirmanderna.
När han passerar
Olof, stiger han ur ledet o.ch lägger sina blommor framför pallen.
[Scholaris] NILS [som nu är page hos kungen] står i närheten bland folket; springer fram och skjuter undan blommorna med sitt svärd.
Orgelmusik och sång).
OLOF (införes af vakt; knäböjer på pallen).
Nils!
För bort honom, vakt!
WILHELM.
NILS (till vakten).
Ja, fören mig långt, långt härifrån, Att ej jag kan se, huru nesligt i slån Sanning och dygd med edra råa händer.
Fören mig bort och stängen mig in
Der aldrig en stråle solen sänder.
Mins du, mins du, broder min, Att jag sutit så förr i tio dagar
87 I Strengnäs kloster, när för kapitulares Du svor dig fri! O, jag beklagar
Dig, Nils, som redan blifvit så klok Att du tagit in uti magtens salar.
Jag kan icke tiga, när våldet talar, Och derför man kallar mig en stackars tok!
Jag känner honom ej!
Hvi lyden
I ej?
Har skriften ej sagt:
Han bär ej förgäfves vid sidan sitt svärd, Ty den har fått rätten som har fått magt!
Ack, tagen mig bort, jag är icke värd
Att stånda här fri, när hjelten der på pallen Ligger i stoftet liksom en fallen!
Här är jag, gören er pligt ej tung, Jag intet har att sakna, fast jag är ung; Jag har ingen mor, som väntar mig hem, Att få kyssa min panna; jag eger ej far, Som slår mig numer som i forna dar; Jag har icke syster, ej bror!
Åt hvem Skall jag ge mina blommor, om icke åt denne, Som lärde mig sanning och rätt och dygd!
Med liljor ville jag kransa hans änne, Som aldrig rodnat af skam och blygd!
Han skrattade aldrig om jag blef vred, När ondska och vrånghet jag såg triumfera, Han hånade ej när jag magtlös stred
Mot våld och lögn som verlden regera!
I konungens namn, fören bort den dåren, Som allmän Gudstjenst har vågat störa!
O hvilken tjenst
I menen göra Den gode Guden, när så i såren
(Folket hånler och meddelar sig med hvarandra.)
88 Med era rö hans unga profet.
Hell dig, Daniel, förstarnes gissel!
Väck upp dina lejon vid bojornas gnissel, Och hetsa dem sedan mot dem du vet; Lyft upp ditt hufvud och krossa de själar
Som smort sig till kungar, men föddes till trälar!
(Utföres af vakten.
Processionen och folket ut.
Musik och sång upphör.)
Scen V. OLOF, sedan LARS från sakristian.
Guds frid, broder!
LARS (afskedar vakten).
OLOF (reser sig).
Är det du som skall bereda mig till döden?
Det var jag allt ifrån den stund jag tog den sak om händer, för hvilken konungen icke vågade sitt lif.
Konungen benådar dig om du ber om nåd!
Konungen behöfver således min nåd!
Om riket behöfver honom och han behöfver dig!
Om ditt brott behöfver din död för att förgyllas, skulle du icke våga lefva?
Skulle du ha vågat begå ett brott för din sak?
Jag har icke haft någon sak!
89 OLOF.
Du har blott haft dig sjelf!
Du var derför också större än jag, men kungen är större än du!
Han som afföll! OLOF.
Han vågade till och med alfalla för sin saks skull; det har du icke vågat!
Och jag skulle be om nåd?
Erkänna att hela mitt lif var en osanning, att den ande, som dref mig fram att tala, va.r en oren ande, att min försakelse var skrymteri och mina bästa uppsåt villfarelse!
Icke så!
Men är du viss att du icke gått längre än anden bjöd?
Anden sade alltid:
»gå den väg jag kallar dig!»
Och jag gick!
Anden sade så äfven åt mig, men jag gick icke din väg!
Åt dig säger han:
»stå stilla!» och åt mig ropar han:
»statt upp!»
Hvad har han sagt åt kungen och åt Brask?
Fråga icke den Evige mer än han vill svara på!
Kom ihåg den förste frågaren!
Så fattig på ett ögonblick!
Jag som dödade en mor med min tro, jag som krossade hjertan och härjade sinnen, jag som ville bygga ett Guds rike på jorden med min tro!
Jag tror nu på intet.
Och folket som trodde på min tro!
Hvart skola de nu gå?
Sakta, Olof!
Säg så åt snöskredet när det bär utför.
Nyss var jag profet och martyr, nu är jag kungamördare och affälling.
Dessa bojor, nyss så lätta, denna
90 vanärans drägt min stolthet, denna kyrkopall min predikstol i de troendes kyrka!
Allt är förbi!
(Nedfaller på pollen.)
DE FÖRRE, MARSKEN. MARSKEN.
Olaus Petri, skulle så vi möta?
I glömde mitt råd då jag släppte er ut I verlden; I skulle då också stöta
Mot klippan som gjorde så mångens slut.
Hvad vill I kungen?
Han förrådde vår sak...
I faren vill!
Han tänkte lika Så högt och stort -- fast ej är hans smak
På gator och torg sina tankar predika -- Ja, högre än I, denna kyrkans rening; Men mellan tanke och handling, min vän, Det ligger ett svalg!
Och konungens mening, Den var: att gifva åt Svenske män Frihet att döma i andliga ting; Men gåfvan stötte man med otack tillbaka; Man vill ej ha frihet!
Nej, rundt omkring
Man lyfter vapnen och vill allt försaka, Blott man sin träldom behålla får; Men öfver er dom hans gerning står:
Han tänkte stort och handlade vist, Och derför han bergats här I förlist!
I bedjer om nåd?
Nej! MARSKEN. Betänker Er då en timme!
91 OLOF.
Om ock I skänker Mig hundra år, det till intet gagnar:
Ett löfte mig binder, jag ber ej om nåd!
Ack, löften de äro så lätta som agnar; Man håller, eller ej, allt efter man har råd! OLOF.
Ett ungdomslöfte, ett heligt som mitt, Det bryter man ej förr än svart blir hvitt!
Det gafs i Wittenberg, den der stora dagen Anno sjutton, när i klosterhagen Bannbullan brändes!
Då svuro vi alla Till Doktor Martin, att icke falla, Aldrig svika den tro vi svurit Och icke vika ett fjät från vårt mål!
An står ju Luther och högt han burit Sitt hufvud i striden, trots bann och bål!
Och nu skulle jag?
Ja, när Luther tar åter Ett iota ifrån sin ungdomstro, Då kommer jag ödmjuk och ber och gråter, Men till dess, I kunnen mig lemna i ro!
(Marsken hviskar åt Lars; de gå in i sakristian, sedan vakten blifvit inkallad.)
Scen VII. OLOF.
BRASK (in i bakgrunden.
Stannar framför ett krucifix.
Talar med köld och resignation, utan' att märka Olof).
Fullbordadt är det! -- I femtio år Orätt jag haft -- och orätt jag får!
Underbart dock!
Uti mitt öra Hviskade alltjemt en välkänd röst:
Ditåt går vägen som dig skall föra
92 Fram mot ditt mål; ej i mitt bröst Smög sig ett tvifvel om min bana var klar.
Sanning jag trodde mig kämpa för, Lögn dock var det; för den lögnen jag dör, Som sanning en gång dock i tiden var!
Jag får intet svar, Och ingen får det så länge vi här vandra!
Sof jag i din vingård, har fåfäng jag gått?
Har jag ej dragit så tungt som de andra; Hvad har jag till lön för min möda fått?
Ett skändadt namn och en fläckad ära!
Hur lätt dock vore ej det att bära, Om blott man sade en gång vid min graf: »Han ville det rätta, men den gången Var det rätta orätt; sitt lif han gaf I strid för sanning, och i blodad skrud
Föll han för dygd; men han trodde sig, som mången, Kämpa mot Satan, när han brottades med Gud!» Biskop Hans!
Hvem kallar mig?
Jag, Mäster Olof! OLOF.
BRASK (betraktar honom med medlidande och förakt).
En tvekamp
EN TVEKAMP. SKÅDESPEL I FEM AKTER
TOR HEDBERG.
BONNIERS BOKTRYCKERI 1892.
PERSONERNA: ENKEFRU GERTRUD VINGE. TORSTEN RUDBERG, RICHARD VINGE, STEN, deras son.
ERIK GROT, fru Vinges bror.
ELISA, hans dotter. _______
Handlingen försiggår, dels på Rudbergs hennes söner, halfbröder.
HELENA, Torstens hustru.
egendom, Rudnäs, dels i en närbelägen större stad.
FÖRSTA AKTEN. leda ut till en öfverbyggd veranda.
Till höger stora, breda fönster.
Utsikt öfver ett flodlandskap.
Till vänster dörr med ett par trappsteg till den inre våningen.
Blommor och bladväxter.
Bassin med rinnande vatten.
Lätta, Växtrummet på Rudnäs.
I fonden glasdörrar, som
ostoppade möbler.
I närheten af fönstren en stor länstol. stå öppna.
Det är midsommarafton; svag skymning; fönstren
I länstolen sitter fru Vinge.
Hon har hufvudet
tillbakalutadt, ögonen halfslutna och gnolar med svag, bruten stämma på en tungsint melodi.
Grot kommer utifrån med hatt och käpp i handen.
FRU VINGE (utan att vända på hufvudet).
Redan tillbaka?
GROT.
Ja, nu har jag fått nog.
FRU VINGE.
Dansa de kring majstången?
-- 8 -- GROT.
Ja, -- med Richard i têten. af henne.)
(Lägger ifrån sig hatt och käpp, sätter sig i närheten FRU VINGE.
Då äro de väl glada?
Ja, och svettiga sedan!
Brrr, så svettiga!
Fi donc, Erik!
FRU VINGE (ser på hans fötter). af dina skor?
Vill du inte göra mig den tjänsten att slå GROT.
Kan jag tjäna dig med så litet, så -- FRU VINGE.
Där ute, menade jag.
GROT (lugnt). Jaså.
FRU VINGE. nu inte öfveranstränger sig!
Så att Richard var i têten? -- Bara han (Tar upp sin näsduk och slår af skorna.)
-- 9 -- GROT.
Hm, -- det är just inte hans vana.
FRU VINGE (skarpt).
GROT. som har det bra stäldt för sig, min ärade systerson.
Det duger minsann att ha en så hygglig och man skulle ha skäl att vänta sig motsatsen.
FRU VINGE. du ändå inte kan förstå.
Du gjorde bäst i att inte tala om det, som GROT. förstå -- hm, -- allt det här ädelmodet.
Det Nej, jag medger, att jag har litet svårt att Hm, -- det förefaller mig så åtminstone.
Jag menar bara, att det är en ung man,
offervillig bror som Rudberg.
I synnerhet då
är minsann inte småsaker, som Rudberg gjort för Richard.
För att nu endast tala om de här sista tre åren, som han varit utomlands, så ha de nog inte kostat så litet.
-- 10 -- FRU VINGE. göra för Richard.
Torsten är glad öfver allt, som han kan GROT. som vill göra så mycket för sig, -- och du är Ja, du har sannerligen haft tur, du, och det FRU VINGE. kommit hit?
Är det bara för att säga mig det, som du GROT (flyttar sig närmare henne). det är för att få tala litet allvar med dig.
Jag Nej, -- för att vara uppriktig, Gertrud, -- Och Richard är glad öfver att ha en bror,