Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ack, det var på helt andra och bättre vägar de skulle finna hvarandra, de underliga sympatiens vägar, som länkas som af sig själfva mellan ädelsinnade och samstämmande hjärtan!
Och han behöfde sannerligen icke frukta sig.
Caroline Lovisa Wachtmeister bodde då hos sina föräldrar, kammarherre grefve Carl Axel Wachtmeister af Johannishus och hans maka Beata Sofia Wrangél af Sausis på V a n a s gård i närheten af Kristianstad, och den unge häradshöfdingen hade fått ett förordnande att hålla ting på det närbelägna Brösarp.
» Hon, som jag höll kär, var firad vidt och bredt för sin skönhet, tillbedd af de sina för sitt väsende och det högsta föremålet för epou- seurernas i provinsen och de fattiga älskar- nes hälft förtviflade låga, ty hon var icke rik.
Härtill kom, att hon tillhörde en fa- milj, som ansågs äga stolta anspråk.
— Och hvem var väl jag, som vågade sträfva så högt? » Inom några få, härliga höstdagar på V a n a s spelades dock hans idyll fram till ett afgö- rande, af lycka berusande resultat.
Med kär- lekens instinkt blef det snart klart för de unga, att samma mäktiga känsla skälfde inom dem, fastän läppar icke uttalat den.
Sitt frieri verkställde den unge mannen i ett bref till föräldrarne från Kristianstad, och i en olidlig ångest väntade han där sin dom.
Den anlände och löd: Kom och tag.
Naturligt- vis brände honom marken under fötterna att genast komma åstad.
D e rader, där han skildrar själfva slutscenen i detta hans kär- leksdramas första akt, måste vi dock här anföra, då de äro vältaligare och mera ka- raktäriserande för dem bägge än några än så skickliga referat: » Andtligen kom jag fram ur den djupa skogen, som omgifver Vanas, och såg ljusen i dess fönster lysa så vänligt i mörkret.
Jag stannade vid stora trappan och fann dörren stängd.
Ett fönster öpp- nades, och en röst frågade, hvem jag var.
Jag sade mitt namn med hög röst, i hopp att Caroline skulle höra det.
Jag visades in i ett gästrum och sprang sedan upp i våningen.
Familjen var samlad i hvar- dagsrummet till vänster, och Caroline var ensam i förmaket till höger för att laga i ordning te åt mig.
Efter en hastig hälsning på de andra, skyndade jag dit, och hon frågade mig hastigt, med synbar för- virring, om hon fick bjuda mig te, hvilket jag i brist på présence d ' esprit bejakade.
Hennes förvir- ring och nedslagna ögon sade mig, att hon visste allt, att hon älskade mig; och där stod jag olycklige med min tekopp.
Jag sväljde den nästan i en klunk, som jag tror utan både socker och grädda.
Håg- kommande grefvinnans vilja, kunde jag dock ännu icke föreställa mig, att allt nu skulle vara afgjordt, och började försiktigt med att grefvinnan gifvit mig hopp, att fröken skulle vilja göra min bekantskap.
Hon svarade mig endast med en blick, — men en blick så vänlig, så full af det innerligaste förtroende, att äfven jag alldeles förlorade målet.
Där behöfdes icke heller några vidare ord.
H o n räckte mig sin hand, och vi drogo oss något tillbaka i ett hörn af det svagt upplysta rummet.
H o n lät nu sitt lif omslutas af min arm och hvilade sitt hufvud mot min axel.
Hennes hängifvenhet var fullkomlig och utan all misstro.
Huru heligt lofvade jag icke un- der denna tysta stund, att jag aldrig skulle svika det förtroende hon satte till mig, att jag skulle ägna mitt lif att göra henne lycklig!
Den djupa rörelse, som i detta ögonblick öfverväldigade henne, ingaf mig likväl någon oro, att hennes offer af sitt hjärta ändå på något sätt kändes för henne bittert.
Jag frågade, om hon ville, såsom hennes moder önskat, hafva någon betänketid, men hon hviskade härtill ett nej, som knappt var hörbart, men likväl utsädes med ett uttryck, som gaf detta lilla enstafviga ord omfattningen af en hel själs bekännelse.
V i växlade endast några få ord.
Jag kan inte tala, sade hon och tryckte sig närmare intill mitt bröst.
Hennes mor kom nu ut till oss.
En blick på dottern sade henne, att betänketiden redan var till- ändalupen.
Caroline lutade sitt hufvud emot mo- dern, men höll sig lika fast sluten intill mig och sade intet.
Modern ville lugna mig, att det icke ^REDRIKA J3REMER.
var af bedröfvelse eller brist på känsla, som Caro- line teg och gömde sitt ansikte, utan att detta var hennes vana, så snart hon var rörd.
Liksom detta behöfde sägas mig!
Liksom jag icke nu kände Ca- roline bättre än någon annan människa i världen kände henne!
Moderns mellankomst hade emellertid återgifvit oss något välde öfver oss själfva, och då vi åter drogo oss ifrån henne in i den stora dunkla salon- gen, kunde vi redan börja berätta för hvarandra om våra ömsesidiga känslors uppkomst och tillväxt och funno, att vi båda gjort oss många onödiga be- kymmer.
Innan vi återförenade oss med det öfriga sällska- pet för att presentera oss såsom förlofvade, stannade vi ett ögonblick i det sista salongsfönstret.
Månen hade just gått upp och speglade sig i den lilla sjön, kring hvilken de åldriga ekarna trängas med lum- miga bokar och sträcka sina armar emot vattnet.
Det var en tafla, väl värd att betraktas, och in- trycket af densamma gick ej för oss förloradt, fastän vi knappt hade ögon för annat än hvarandra.
Hon såg utåt helt hastigt, men sökte åter min blick, och jag häpnade öfver min djärfhet, då jag tryckte en kyss på hennes läppar, ty ännu var jag behärskad af en så helig vördnad för henne, att jag tyckte mig endast äga rätt att dyrka henne pä ett visst afstånd.
Vårt förbund var besegladt, och min ring bär denna dagen jämte hennes namn till inskrift. » * * * Efter en tvåårig förlofning vigdes Caroline Wachtmeister och Louis D e Geer på V a n a s den 17 oktober 1848.
Han hade då fyllt sitt 30:de år, och t o n, en 22:årig kvinna, stod i sin ungdoms blommande fägring.
Här kan icke vara vår uppgift att i de- taljerad teckning följa det saralif, som ut- mynnat från den betydelsefulla oktoberdagen, därtill ha dess innebörd och väsen varit af en alltför enskild art.
Det kan endast gälla att i några hastigt skisserade linier antyda de yttre drag, hvari speglat sig en ädel ma- kas pliktuppfyllelse och fulla uppgående i dens lif, hvilken hon i bästa mening varit gifven » till eno hjälp ».
En omständighet, so m Louis D e Geer själf starkt betonar såsom synnerligen viktig för hans egen liksom hvarje politisk persons fulla själfständighet och frihet att i alla förhål • landen kunna handla uteslutande efter plik- tens maning, är det absoluta ekonomiska oberoende, han alltid vetat att för sig be- vara.
Själf från begynnelsen fattig och för- enad med en maka, hvars enda rikedom var hennes hängifna kärlek, hade han först verk- ligt små inkomster, men framsköts fort nog till bemärkta platser, där han tvangs att i utsträckt mån representera och föra ett med den höga ställningen förenligt hus, utan att inkomsterna i motsvarande mån växte.
Fa- ran kunde då ha legat nära att komma i en ofri ställning, och det är främst Caroline De Geers erkännansvärda förtjänst, att hon åda- galagt en rent af förunderlig förmåga att inskränka för sin personliga del och få äfven de små medlen att genom klok hushållning värdigt förslå.
Ett år efter^giftermålet utnämndes mannen till assessor i skånska hofrätten, och de för- sta åren tillbringade det unga paret under blygsamma yttre villkor i Kristianstad, där dock det oansenliga, rödmålade lilla småstads- hemmet gömde förunderliga skatter af huslig lycka.
De första barnen föddes dem här, och ännu i dag betecknar den grånade ma-
IDUN J8!
) 3 kan, som sedan lyftes så högt i social ställ- ning och glans, denna tid som den sällaste i hennes lif.
Det var ock med varmt känd saknad, som familjen afflyttade till Jönköping, då några år senare De Geer utnämndes till president i Göta hofrätt.
Här, liksom öfverallt, hvar hon ställts i lifvet, förvärfvade den unga fri- herrinnan genom sin enkla och hjärtliga per- sonlighet de varmaste sympatier, och hennes afundsvärda gåfva att vinna hjärtan har helt visst ofta bidragit att bryta udden af de oundvikliga strömningar af antipati, som en politiskt framskjuten person — sådan Louis De Geer allt mera blef det — på vissa håll nödgas möta.
Men till och med ännu direktare tillskrif- ver han själf henne delaktighet i sina fram- gångar.
När han snart nog vid unga år in- tog sin ställning i hufvudstaden som rege- ringens främste man, omnämner han särskildt en synpunkt, hvarur han ansåg sig kunna komma i fråga: » Det är fruns personlighet.
Att min hustru genom hela sitt väsen, sitt utseende och sina släktförhållanden skulle blifva en prydnad för hvilken hög plats som helst, borde vara en bidragande anledning.
Hon kompletterade också i någon mån en kännbar brist hos mig, hvaraf jag lidit många obehag och många gånger verkliga svårighe- ter, nämligen den brist på språkkunskap, som består i att obehindradt tala främmande språk. » Sedan monarkens och folkets blickar en gåDg riktats på Louis De Geer, och han blef mannen, till hvilken alla litade kan man inse, hvilken betydelse makans lysande och på samma gång gedigna egenskaper fingo i ett hufvudstadshem, som, näst konungaborgen, i flere hänseenden väl måste betraktas som landets förnämsta.
Och dock gällde ännu i sena år att ständigt, i stort som smått, ned- lägga den omsorgsfullaste beräkning för att ekonomiskt leda huset.
Och medan mången förmögen liten borgare förde ett personligen yppigt lif, måste Sveriges statsminister göra inskränkningar och exempelvis flere gånger bo i staden äfven om somrarne, då » han icke hade råd att hyra landställen invid Stock- holm ».
Men för vänner och för de kretsar, inför hvilka det var hans ställnings följd att representera, var alltid Louis D e Geers hem ett ideal af rik gästfrihet och den finaste ton.
Detta är » fruns gärning ».
Detta utåt.
Men hvad har det icke varit inåt för ho- nom, en person i så mycket större behof af ett hållfast och kärleksfullt stöd i familjelif- vets skygd, som hans yttre ställning varit på en plats, där hårda vindar gå.
Det är icke med torra ord sådant låter sig skildras, men hvarje moder och maka kan känna det till- fylles.
Och synas ock omständigheterna i månget ha varit Caroline de Geer gynsamma, så ha sannerligen ej heller pröfningar saknats henne.
Det lif, som ter sig lysande, är icke alltid lätt, och sorger stiga öfver allas tröskel.
För flere barn har hon varit en den ömmaste mor, en uppfostrarinna och föresyn som få.
A f dessa äro tre söner i lif, godsägaren, f. kanslisekrete- raren i finansdepartementet Louis, geologen vid Sveriges geologiska undersökning Oerard och arrendatoren af föräldrarnes egendom Trueds- torp i Skåne Edward De Geer.
Men ett, det förstfödda, hennes oändligt älskade dotter Elisabet, skulle slitas från mo- dershjärtat.
Ett tioårigt, sällsynt begåfvadt och älskligt barn, insjuknade hon på våren 3 1860 i hjärntuberkulos och dog den 7 mars.
Hör, hur det sjunger öfver snöiga tak, » Hon var vår kärleks skönaste blomma, » genom gnistrande rymdens blåa gemak: skrifver fadern.
» Hade icke Caroline varit » det gamla året gått i sin gr af, varmare i sin religion än jag, skulle hon ha det nya födes ur tidens hafh blifvit alldeles förkrossad, men äfven nu syn- tes det djupa såret en lång tid oläkligt, och öfver hela hennes lif bredde sig en mörk da- ger.
Minnet af den älskades milda klagan Och kopparröster till jorden de viga, öfver sina svåra plågor upprörde oss så i hela men jublande uppåt sedan de stiga, vår själ, att vi sedan länge icke visste, huru de sjunga det nya året in, vi skulle kunna undfly tanken därpå, och lugnet funno vi slutligen däri, att vi visste de mana dig: » kämpa och seger vinn! » henne vara i godt förvar.
» Förvisso är detta icke den enda pröfning Caroline D e Geer erfarit, om ock den smärt- Och når du lyssnar i midnattsstunden, sammaste, men hon har gått fram ur dem låt ej den förflyga, den snabba sekunden alla med ett luttradt sinne och en frisk, opti- förrn klockorna slagit sitt sista slag, mistisk lefnadstro.
i handen löftets bägare tag!
* — * * Och lofca, så visst du är årlig man, Rätt långa hafva vi blifvit, och vi för- nimma ändock lifligt, huru den bild vi kun- och lofca, så sant du är dygdig kvinna, nat gifva blifvit både sväfvande och matt.
Det att verka det bästa i tiden du kan, är vissa personligheter, som icke kunna tecknas att kommande släkten en gång måtte hinna i färger och linier eller beskrifvande ord, person- ligheter som, så att säga, måste kännas.
En sådan är Caroline D e Geer.
Därför ha vi ock den tillfredsställande öfvertygelsen, att den läse- den fullkomliga värld, hvilken hägrat för oss krets af varmhjärtade svenska kvinnor, inför i svärmande tankar, i längtande drömmar — hvilken vi i dag framlägga hennes bild, skall då från kärlekens fackla och sanningens bloss förstå att instinktivt utfylla de svaga konturer, förklaringens ljus öfver jordlifcet strömmar!
vi uppdragit.
V i ha därvid främst haft att följa hennes makes » Minnen », genom hvilka Daniel Fallström.
hennes bild med en egendomlig skärhet lyser fram, äfven när hennes namn oftast är långt borta från de politiska skådespel, som skil- dras.
Det är en underström af henne i allt, som är hans.
Detta är hennes lifs stora saga.
Hon sitter nu, en åldrig maka, vördad och älskad af alla, som kommit henne nära, vid den ännu i det sjuttionde året lefnadskraftige makens sida.
Hennes söner hafva vuxit upp till dugande män omkring henne, och en skara förhoppningsfulla barnbarn fägnar farmors- hjärtat.
Aftonens skugga breder sig, sval- kande och full af frid.
Rika minnen gifva den innebörd.
En stor, en afundsvärd lycka, men ock en väl förtjänad.
Det porträtt, Idun meddelar af Caroline De Geer, och hvilket vi erhållit genom hennes familj, som själf utvalt det, är taget i början af 1860-talet vid en period, som torde få betecknas som makans och moderns fullaste blomstringstid, och som sammanföll med den viktigaste politiska bragd, hvarvid hennes makes namn är bundet.
En nyårsdikt.
" ^B / OI / klingande slag i natten gå ut öfver land och vatten — tolf klingande dag: en döpekeakt och på samma gång ett tack för god vakt!
Då tystnar på läppar unga den visa, de börjat sjunga, då breder sig öfver glammande lag allvar och tystnad vid klockornas slag.
Hjärtats belefvenhet.
» Var högsint min dotter, var myndig och rak, for bönder lyft aldrig på floret. » Yp den gamla goda tiden besvärades knappt J V ungdomen med inpluggande af så myc- 6 / L ket vetande, som nu skall inrymmas redan i en liten tolfårig hjärna; men dess » education » var därför ej någon småsak.
Den tiden lades i stället mera vikt på sättet att skicka sig och belefvenhet än i våra dagar.
Det gick ingalunda an för en ung man att vid inträde i salongen fara med alla fem genom den yfviga luggen, vräka sig mot en dörr, spänna pince-nez ' en öfver näsan och med en kritisk min taga en öfversikt af säll- skapet för att, sedan han funnit » föremålet », utan hänsyn vare sig för pappas tår eller mammas släp rusa fram, hugga armen kring hennes lif och störta in i den knuffande, skuffande, hoppande och trampande hvirfvel, som nu för tiden kallas dans.
Lika litet passade det för de unga flickorna att lik en hop skolpojkar högljudt skrattan- de och pratande uppträda på gator och kaféer.
Å h nej, ungdomen den tiden visste nog, att det ej är någon lätt sak att röra sig ute i världen, knappt ens inom familjen.
Lillan rusade ej utan vidare upp i pappas och mam- mas säng för att gifva » sin god ' morgonkyss »; utan » mon cher pére » och » ma chére mére » hälsades vackert vid frukosten med en sirlig kyss på handen och en graciös nigning; un- ge tioåringen satt ej och guppade stolen på två ben, då föräldrarne inträdde, utan stod rak och allvarlig, till dess de först tagit plats.
Och den fullvuxne sonen eller dottern fick tiga stilla vid bordet, under det far och mor
4 utbytte sina åsikter; efter de ungas frågade ingen.
Vår upplysta tid har naturligtvis ett öfver- lägset löje för all denna siratlighet och prudentlighet, men en och annan god sida fanns där ändå.
Inom den s. k. högre societeten inympas ända från barndomen ännu många af dessa lärdomar i konsten att skicka sig och bidra- ga ej så litet att gifva just detta » chic », som man fåfängt söker tillägna sig vid äldre år.
Det är ingalunda likgiltigt, då man kommer in i en salong, att veta sig gå med fötterna inåt, att vid bordet omöjligt få fisken att hållas på gaffeln, att smacka och sörpla, allt saker, som man pinsammast kommer att kän- na, just då man skulle vilja uppträda som allra behagligast.
Den angenäma konversationsförmågan, den förekommande artigheten, undfallenheten och uppmärksamheten äro än större förmåner af del- ta omsorgsfulla uppfostringssystem.
Det fin- nes blott ett » men » vid allt detta — » för bönder lyft aldrig på floret. » Det, att denna uppmärksamhet företrädesvis ägnas endast umgängesvänner, personer ur » societeten », gör allt till blott en ytlig fernissa och är väl orsaken, att dessa i sig själfva goda egenska- per förkättrats och bortlagts.
Detta är emel- lertid lika galet som att afhugga hela trädet, emedan en gren angripits af röta.
Det är verkligen någonting godt och angenämt, som nog förtjänar att af uppfostraren tagas i be- traktande; men dessa goda seder, denna go- da ton måste för att komma till sitt rätta värde åtföljas af en än bättre takt och be- lefvenhet, och det är hjärtats.
Hjärtats belefvenhet - - den, som visar vän- lighet och tillmötesgående mot hvar man, hög eller låg, utan att ställa sig i jämnbrädd med simpelheten eller i dumdryg täflan med öfverlägsenheten, som förmår bevara person- ligheten utan all anspråksfullhet, och som för- mår finna sig i alla förhållanden, den står så högt öfver hvad man vanligen kallar takt, att man till och med hos den lycklige äga- ren af denna egenskap kan öfverse både med att han går som en anka och ej har reda på alla sällskapslifvets små finesser.
Före- nade göra dock dessa båda olika slag af belefvenhet det angenämaste intryck, och har uppfostraren ej försummat sällskapslifvets go- da takt, så får han ännu mindre försumma hjärtats.
Vänlighet ' och höflighet mot hvar man äro denna belefvenhets första brud.
Barnet måste läras att finna själsadel, rätt- sinne och aktningsvärda egenskaper äfven un- der arbetsblusen.
Tidigt måste det vänjas vid höfllighet och uppmärksamhet emot gam- mal och ung, hvem det än må vara.
Den lilla flickan tager ej upp nystanet, emedan en äldre » dam » fäller det, utan eme- dan hon har en ung och böjligare rygg än den gamla, och då blir förhållandet detsam- ma, om den gamla är en stackars tiggargum- ma.
Då gossen lämnar sin plats åt gråhårs- mannen, är det likgiltigt, om denne bär en orden på bröstet eller är klädd i arbetsblus.
Gossen är yngre, och därför kan han hellre stå.
Tjänarne måste tilltalas vänligt: barnet har intet att befalla, utan måste höfligt bedja om den hjälp, det behöfver, ej heller bör det vänjas att oupphörligt betjänas och uppassas.
Om barnet då och då förrättar någon lättare syssla för att bereda tjänaren en lättnad el- ler en liten hjälp, lär det sig fatta, det äfven tjänarne äro människor, ej blott arbetsmaski- IDUN ner, inrättade för de rikes bekvämlighet, och det skall lära sig att äfven i framtiden be- möta sina underlydande med vänlighet och godhet.
En blomma, förd till den stackars sjuka i källarvåningen, lär barnet den fattiges lika rätt till lifvets njutning och den rikes skyl- dighet att så vidt möjligt lindra fattigdomens hårda lott.
En höflig ursäkt till arbetaren, som man stött till i trängseln, är lika nöd- vändig, som gällde det en herreman.
Katten är ej gjord att ryckas i svansen eller hunden i öronen.
Barnet får ej erhålla det begreppet, att allt är skapadt blott för dess räkning.
Det måste lära sig, att det lefver tillsammans med andra lefvande vä- sen med lika stor rätt till lifvet som det själft, och att ovänlighet lönas med ovänlig- het, men godhet med godhet.
Hjärtats belefvenhet uppoffrar ej person- ligheten och hemfaller ej heller till tafatthet eller dumdryghet.
För att behaga andra eller för att visa sig riktigt tillmötesgående får man ej sänka sin egen personlighet för att ställa sig i jämn- bredd med en underlägsen; om man engång tror sig hafva funit det rätta, får man ej af undfallenhet uppoffra sin åsikt.
Barnet måste läras att taga sitt eget hjärta och förstånd, ej andras omdöme, till rättesnö- re för sina handlingar.
» Hvad skall världen säga » eller » hvad tror du alla våra bekanta skola tänka » skall ej vara rättesnöret i barnkammaren, utan: » hvad bjuder ditt eget samvete » eller — så länge detta ännu af barnet ej rätt förstås — » hvad tror du pappa och mamma tycka. » Ty van- ligen tar hos de små barnen samvetet sitt tyd- ligaste uttryck i pappas och mammas önskan.
Vandt att rätta sig efter sitt eget omdöme skall barnet vid mogen ålder med all vän- lighet och tillmötesgående dock ej uppoffra sin personlighet eller blifva en af dessa halt- lösa stackare, som alltid hafva samma åsikt som den, med hvilken de sist talat.
Tafattheten åter beror visserligen till en del på afsaknad af den förut påpekade säll- skapstakten, men härrör kanske lika ofta af ren inbilskhet.
Man tror sig oupphörligt va- ra bemärkt, är rädd att begå en » faute », blir onaturlig och därför tafatt, under det den anspråkslöse, som aldrig har en tanke på att någon skulle fästa sig vid hans person, ledigt rör sig på äfven främmande botten.
» Alla människor skrattade åt dig » — » alla tyckte att lillan skickade sig så nätt vid bordet » äro farliga satser i barnkammaren.
Mycket hälsosammare är då för den blyge ett uppmuntrande: » om du blott är artig och snäll, fäster sig ingen vid dig, » eller det för fåfängan litet stäfjande: » hvem tror du ser på en sådan liten pys? » Tanken att ständigt vara bemärkt tager sig ibland en än otrefligare form i fram- fusighet och dumdryghet.
Man vill ej visa sig blyg och slår därför öfver till motsatsen.
Att i tid stäfja barnets höga tankar om sig själft och lära det anspråkslöshet är väl bästa medlet mot dessa oangenäma företeelser, hvilka aldrig låta förena sig med en rätt hjär- tats belefvenhet.
Men hafva föräldrarne lyckats gifva bar- neD den rätta hjärtetakten och därmed för- enat godt sällskapsvett, då hafva de skaffat dem de bästa utsikter att slå sig ut i lifvet och blifva aktade och afhållna medlemmar i samhället.
189.3 Till ett n y t t lif ...
Teckning af Fanny f Chrysander.
et var en härlig vinterdag, med hvilken det nya året gjorde sitt inträde.
Den Dyfallna snön hade klädt jorden i oskuldens och renhetens färg; dess svällande massor hade utjämnande lagt sig öfver markens många skarpa ojämnheter och förlänat den de mjukaste våglinier.
De mörka hustaken voro alla därmed betäckta, hvarigenom hela staden erhöll ett skimmer af bländande glans.
Parkernas nakna träd hade åter blifvit lummiga och beklädda med denna hvita skrud, och bättre än någonsin kunde grenarnes och kvist- tames fina konturer urskiljas, nu då de mar- kerades af den glänsande snöranden.
Ingen vindfläkt hade ännu rubbat något af denna hvita klädnads draperier, luften var stilla och mild.
Stadens klockor hade för en timme sedan i djupa, mäktiga toner kallat menigheten till- sammans i de många templen att där hälsa det ingångna året med bön och sång.
Skaror af människor hade äfven hörsammat kallelsen, under det åter andra, njutande af det sköna vädret, vandrade fram och åter på på de större gatorna och promenadplatserna.
Till dessa promenerande hörde äfven tvänne unga flickor, som med spänstiga steg och käck hållning vandrade framåt, ej så mycket, som det syntes, njutande af vinterdagens skönhet, utan inbegripna i lifligt samspråk.
De talade om skrifningarna till den blif- vande studentexamen och om huru » kitslig » läraren i franska var, om huru tråkiga historie- timmarne voro och däremot huru intressanta lektionerna i fysik och kemi — och så om läraren i kristendom, huru » stilig » han var, och huru » vådligt förtjusta » alla flickorna voro i honom.
» Ja, » utbrast den ena af dem — hon med de vackra, regelbundna dragen och de mörka, klara ögonen, hvilka dock så skarpt och dri- stigt blickade framför sig — • » ja, det är bara för hans skull, som de höra på och se så uppmärksamma ut!
Tro mig, du, Vina, de skulle allt gäspa ihjäl sig annars. » » Jag vet nog, att du är litet utilistisk af dig, » förklarade Vina, » men säga hvad du vill, någon skrymtare är han dock icke. » Sigrid krökte sina läppar till ett skeptiskt leende, teg några ögonblick och sade sedan hånfullt: » Men skrymterskor fabricerar han dock i mängd. » » Du är vådlig, Sigrid! » skrattade Vina.