Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Juni kunnat det svar, att sedan Passexpeditionsnotarien den 14 nästförutgångne
Maj hos kongl.
Collegium anmält
Asps uraktlåtenhet att förberörde edgångsbevis inom utsatt tid ingifva, kongl. Collegium, efter Advokatfiskalsembetets hörande, den 27 i samma månad öfverlemnat i fråga varande förbindelse till Advökatfiskalsembetet, med uppdrag att i anledning deraf mot Asp vidtaga laga åtgärd; Och har kongl.
Collegium, uppå ytterligare af mig upprepad fråga, huruvida vitet verkligen influtit, och till hvad ändamål samma vitesbelopp vore användt eller komme att användas, uti skrifvelse den 4 Nov.
1851 meddelat det svar, att i följd af anställd lagsökning emot
Asp i fråga varande vitesbelopp 200 Kalr banco då mera blifvit af denne till kongl.
Collegii Advokatliskalseinbete inbetalt, samt att då nämnda penningebelopp vore att anse lika med andra af kongl.
Collegium förelagda vilen, kongl.
Collegium funnit detsamma böra, i enlighet med hvad om ensaks- och vitesböter är i lag och författningar stadgadt, fördelas till hälften livar imellan Kronan samt Advokatfiskalsembetet.
Hvad sålunda förekommit, har jag funnit föranleda den anmärkning, att kongl.
Cominercecollegium icke ställt sig till efterriittalse, hvad den åberopade författningen, kongl.
Förordningen af den 1 Mars 1841 om pass och nationalitetshandlingar för svenska fartyg föreskrifver, då kongl.
Collegium, i brist af ett sådant bevis om allagd redareed, som enligt 9 § af samina författning bordt inlemnas, låtit den alldeles godtyckliga utvägen begagnas, att en förbindelse af enskild person blifvit bifogad, hvari denne vid bestämdt äfventyr utläst sig, att det felande s. k. fribrefscertifikatet skulle inom 30 dagar blifva ingifvet; hvarefter kongl.
Collegium det begärda fribrefvet utfärdat; äfvensom anmärkningsvärdt syntes, att vid underlätet uppfyllande af denna förbindelse det vite af 200 R:dr banco, sorn derigenom redan efter 30 dagar eller den 2 November 1848 var försuttet, dock hos kongl.
Collegium råkat så i glömska, att någon anstalt örn dess indrifvande ej förr blifvit fogad, än påminnelse derom genom min efterfrågan tillkommit i Maj månad år 1851; och ansåg jag af denna försummelse äfven vara en gifven följd, att nämnde förbindelse ej heller blifvit gällande gjord i afseende på den skyldighet, utgifvaren deraf åtagit sig att, i följd af det utfästa fribrefscertifikatets uteblifR.
Emb.-Bcrällclse för år 1852. 8 vande, ersätta skillnaden imellan fria oell ofria tull- och skeppsumgälder för det i fråga varande fartyget.
Nu ehuruväl uti det oinhandlade lagstadgandet om företeende af vederbörande embetsmyndighets bevis öfver aflagd redareed, såsom vilkor för rättigheten att erhålla fribref å svenskt fartyg, visserligen icke funnes någon otydlighet, hvaraf ursäkt skulle kunna hämtas för en så beskaffad öfverträdelse, som här ägt ruin, och af detta förhållande således skäligen skulle kunnat härledas förpligtelse för mig att lagligen åtala det anmärkta förfarandet; dock som ett sådant ålal ej . annorlunda kunnat utföras, än att dermed omedelbarligen besvära Kongl. Maj:ts Högsta Domstol, och detsamma följaktligen i möjligaste måtto borde undvikas, samt här dessutom för allmänna ordningen någon annan menlig påföljd egentligen icke syntes vara för hand, än deri som omedelbarligen härllöte från åsidosatt åtlydnad af gällande lag; har jag trott det fall af denna beskaffenhet, sorn här inträffat, för närvarande kunna, såsom ett af missförstånd vålladt förhastande, lemnäs utan laglig beifran.
Deremot har jag, särdeles af den genom Kongl. Coinmereecollegii egna yttrande tillkomna upptäckt, att enahanda förfarande med det här anmärkta ägt rum äfven i andra likartade fall, funnit mig ovilkorligen förpligtad att hos Kongl.
Majit i underdånighet anmäla samma förfarande, på det Kongl. Majit mätte täckas i Nåder pröfva, huruvida det kunde anses behöfligt antingen att tilldela kongl.
Commercecollegium en nådig påminnelse om klara ordaförståndet af det i fråga varande Jagstadgandet och nödvändigheten af dess behöriga efterlefnad, eller ock att, i händelse någon giltig anledning skulle linnas, hvarföre undantag derifrån fiir vissa tillfällen finge äga rum, då meddela nödig förändring i samma stadgande; Och har jag derjemte åt Kongl. Majds nådiga godtfinnande öfverlemnat, huruvida kongl.
Collegium borde erhålla nådig föreskrift att i behörig ordning besörja om verkställighet af den förbindelse, Grosshandlaren
Asp åtagit sig äfven i afseende på ersättning af skillnaden imellan fria och ofria tull- och skeppsumgälder för fartyget, som emot en sådan förbindelse erhöll ett fribref, hvilket i annan händelse icke blifvit meddeladt och i brist hvaraf ofria umgälder bordt för samma fartyg erläggas.
Kn sådan underdånig anmälan och hemställan är af mig gjord den 8 Mars 1852, hvaröfver kongl.
Commercecollegium, efter erhållen nådig remiss, algifvit underdånigt utlåtande af innehåll, att ehuru stadgandet i (i § af kongl.
Förordningen den 22 April I82'.l, att derest, då helfrihetebref eller turkiskt pass sökes, aila i sådant afseende erforderliga handlingar ej skulle vara att tillgå, på Collegii pröfning och bedömande finge bero, huruvida, till undvikande af skada och tidspillan, rederiet likväl ina vara tillåtet att nämnda pass utbekomma emot förbindelse att, vid lämpligt vite, inom viss tid den felande handlingen inlemna, blifvit uteslutet i nu gällande kongl.
Förordning af den 1 Mars 1841, Collegium likväl, enär ett af de hufvudsakliga ändamål, som afsågos med sistnämnde författning, obestridligen var att till handelns och sjöfartens befrämjande i afseende på vilkoren för pass- och nationalitetshandlingars utbekommande för fartyg bereda den största möjliga lättnad, som med nödig säkerhet mot missbruk vore förenlig, ansett sig, oaktadt saknaden af uttryckligt bemyndigande, kunna, ulan att derigenom handla i strid med den gällande författningens anda och mening, fortfarande tillåta alt, i de fall, då någon af de handlingar, som för fribrefs erhållande skolat lill Collegium inlemnas, antingen icke varit att tillgå eller befunnits ofullständig, men uppskof med frihrefvets utlemnande skolat för redare eller befraktare medföra kännbar olägenhet, fribrefvet linge utfärdas, emot det att vederbörande aflemnat antaglig förbindelse att inom utsatt tid ingifva eller komplettera den felande eller ofullständiga handlingen, vid påföljd att eljest erlägga ulfäst vile, samt dessutom i händelse handlingens uteblifvande eller ofullständighet inverkat på frågan om fartygets nationalitet, ersätta skillnaden imellan fria och ofria tull- och skeppsumgälder; att kongl.
Collegium för denna sin åsigt hämtat ett ytterligare stöd af den omständighet, att i följd af ingångna reciprocitetstraktater de flesta främmande fartyg, som besöka Sveriges hamnar, äfvensom de i samma fartyg in- och utförda varor nu mera icke äro uti dessa hamnar underkastade andra eller högre afgifter, än som för svenska fartyg och deri förd; laddningar skola erläggas; hvadan följaktligen den stränga kontrollen emot svenska — 59 — pass- och nationalitetshandlingars utfärdande för fartyg, som dertill icke äro lagligen berättigade, uti icke obetydlig mån förlorat sin vigt; att hvad särskildt beträffade kongl.
Collegii af mig nu öfverklagade åtgärd att för skonerten Bucephalus utfärda fribref, härvid förokomme, att vid den af Skeppsklarerare!!
Hellsten, enligt uppdrag af fartygets befälhafvare, lill kongl.
Collegium ingifne skriftliga ansökning om fribref lör samma fartyg blifvit bifogade ej mindre bil- och mätbref för nämnde skonert, af hvilken förstberörde handling inhämtades, alt fartyget blifvit i Sverige och för svensk undersåtes, Landtbrukaren Lundstons räkning nybvgdt, än ock en af Grosshandlaren
Asp afgifven skriftlig förbindelse att, vid vite af 200 lt:dr banco och ersättning för skillnaden imellan fria och ofria tull- och skeppsumgälder, inom 30 dagar derefter till kongl.
Collegium ingifva ett i författningsenlig ordning upprättadt fribrefscertifikat deröfver, att Lundstén vöre ensam ägare till och Skepparen N. G.
Stannberg behörig befälhafvare å i fråga varande fartyg; att kongl.
Collegium dessutom i sistnämnde afseende hade sig bekant, att bemälte Stannberg i egenskap af borgare i Gefle tillförene fört fartyg med svenskt fribref försedt; att kongl Collegium saknade all kännedom om den af Lundstén meddelta föreskrift om fartygets återgång till hemorten; att den öfverklagade åtgärden sålunda ägt rum på anhållan af ombudet för befälhafvaren å skonerten Bucephalus och i ändamål att bereda detta, efter uppgift, redan befraktade fartygs skyndsama afgång, samt att någon anledning icke förekomme att betvifla verkligheten af det förhållande, för hvars bestyrkande merberörde felande certifikat egentligen erfordrades, eller att Lundstén, vid tidpunkten af fribrefvets utfärdande, var ensam ägare af skonerten Bucephalus, hvilket förhållande ej heller i hans omlörmälte klagoskrift blifvit bestridt; erkännande kongl.
Collegium likväl, att uti ett så beskaffadt fäll, som det i fråga varande, fribref rätteligen icke bordt af kongl.
Collegium meddelas; Och har kongl.
Collegium för öfrigt upplyst, att med hänsigt till den Asp åliggande ersättningsskyldighet för skillnaden imellan fria och ofria umgälder ej mindre för skonerten Bucephalus än för dess laddning, kongl.
Collegium under den 4 Novv 1851 till kongl.
Generaltullstyrelsen öfverlemnat en bestyrkt afskrift af Asps ofvanberörde förbindelse, för vidtagande af den åtgärd, hvartill bemälte embetsverk funne omständigheterna föranleda.
Härefter har Kongl. Majit uti nådig Skrifvelse den 23 sisth Nov. gifvit mig tillkänna att enär, på sätt kongl.
Commercecollegium, i afseende på min underdåniga hemställan, huruvida med undantag från kongl.
Förordningen den 1 Mars 1841 fribref i vissa läll måtte kunna af bemälte kongl.
Collegium utfärdas, innan de i 9 § af samma nådiga Förordning föreskriftia handlingar blifvit till kongl.
Collegium inlemnade, bland annat anfört, de flesta främmande fartyg, som besöka Sveriges hamnar, äfvensom de i samma fartyg in-och utförda varor, i följd af ingångna reciprocitetstraktater, nu mera icke äro uti dessa hamnar underkastade andra eller högre afgifter, än som för svenska fartyg och deri förda laddningar skola erläggas, hvadan den stränga kontrollen emot svenska pass- och nationalitetshandlingars utfärdande för fartyg, sorn dertill icke äro berättigade, uti icke obetydlig mån förlorat sin vigt, Kongl. Majit, i betraktande tillika af den förändring, som fiir frenne år sedan ägt rum i engelska navigationslagarna, funnit godt i Nåder anbefalla kongl.
Commercecollegium att afgifva underdånigt utlåtande, om icke under de förändrade förhållanden, som inträdt, föreskriften om fribref för svenska fartyg nu mera må, till ytterligare lättnad för sjöfarten och närmare öfverensstämmelse med främmande länders författningar, kunna upphöra, samt att i sådant fall tillika i underdånighet föreslå de ändringar, sorn derigenom må finnas påkallade i kongl.
Förordningen angående pass- och nationalitetshandlingar, hvarmed svenska tili orter utom Sverige gående fartyg böra vara försedde; och kommc imedlertid min ofvan anförda hemställan att förfalla.
Hvad mitt memorial i öfrigt anginge, hade Kongl. Majit, vid de af kongl Commercecollegium upplysta förhållanden, funnit detsamma nu mera icke påkalla någon Kongl. Majlis åtgärd.
Anledningen till den fråga, som jag hos kongl.
Commercecollegium framställt, om användande af det vite, Grosshandlaren
Asp erbjudit och slutligen skall blifvit förpligtad att er - lägga, liar ej kunnat komma till närmare utvickling, dä ärendet ej blifvit till domstols pröfning öfverlemnadt.
Jag bör utsäga min tanka i detta ämne, hvilket synes mig fordra att betraktas i sammanhang med en allmän fråga om användande af vitesböter.
Först har jag likväl att anmärka, det kongl.
Commercecollegium, efter min tanka, saknat behörighet att i förevarande*fall stadga ett vite eller, hvad som kommer på ett ut, antaga ett erbjudet.
Att sådant för tillfället icke "bordt ske, följer deraf, att fribrefvet för skonerten Bucephalus ej bordt utfärdas, emedan i fribrefvets utfärdande låg ändamålet för vitet, hvilket således dessförutan varit onyttigt.
Men jag inser dessutom icke, att det kan i något fall vara en underordnad (icke sjelf lagstiftande) myndighet tillständigt att förelägga vite i annat ämne än ett sådant, hvari samma myndighet är specielt uppdraget att vidtaga så beskaffad åtgärd; hvilket icke mig veterligen är i mål af förevarande art någon myndighet uppdraget.
Ett vite, som oj kan lagligen föreläggas, lärer väl ej heller, när det icke desto mindre inflyter, kunna vara i lag afsedt att till något visst bruk användas.
Om det än i öfrigt vore gifvet, att alla lagligen ålagda »ensaks- och vitesböter», hvartill det förevarande vitet af kongl.
Kollegium hänförcs, ginge till Kronan och åklagaren, såsom nu skett; så följer dock deraf icke, att äfven sådana vitesböter, till hvilkas föreläggande ingen laglig behörighet funnits, höra endast genom sin egenskap af vite anses tillhöra hälften Kronan och hälften åklagaren.
Nu är det likväl långt derifrån, att alla lagligen förelagda och ådömda vitesböter böra på detta sätt fördelas — ehuru anledning torde finnas att befara, det vår lagskipning icke nogsamt gjort sig reda för detta ämne.
Det är fiirst genom kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779, som vissa vitesböter blefvo Konungens ensak.
Afven dessförinnan var ingalunda lika om dem alla förordnadt.
De som enligt Rättegångsbalken förelädes och ådömdes af domstol, voro likasom öfver hufvud böterne i denna balk Rättens ensak, sorn dem ålagt; och äfvenledes voro de, jemte andra böter, som enligt Utsökningsbalken ålades af Konungens Befallningshafvande, dess ensak — allt med undantag af de läll, då annorledes stadgadt fanns.
Men andra vitén funnos äfven då, hvilka ingalunda voro Rättens eller Konungens Befallningshafvandes ensak, såsom alla de, hvilka enligt Byggningabalken stadgas för åverkan å annans ägor, och säkerligen äfven de, hvilka af Konungens Befallningshafvande stadgas i ekonomimål, således icke efter Utsökningsbalken.
Genom 1779 års kongl.
Förordning gjordes inga andra vitesböter till Konungens ensak, än de, »hvilka efter allmänna lagen och särskilda författningar Domare och Embetsmän såsom »deras ensak tillhörde».
Dessa skulle nu i stället »gå till Konungen, jemte böterne i Rätte»gängsbalken, der ej annorlunda stadgadt funnes, samt alla andra böter, hvilka efter allmänna »lagen och särskilda författningar Domare och Embetsmän såsom deras ensak tillhörde».
Dessa samtliga så väl vitén, sorn böter, men inga andra, äro ock de, som uti kongl.
Brefvet den 20 April 1786 kallas »vites- och ensaksböter», af hvilka, när de på fiskalers och kronoåklagares åtalan utfalla, desse skola åtnjuta hälften, men den andra hälften gå till Kongl. Maj:t och kronan, »såsom förut stadgadt var».
Alla vitesböter äro deruti lika, att de vid bristande tillgång förvandlas icke i fängelse vid vatten och bröd, utan i så kalladt enkelt fängelse, enligt 10 kap. 1 § Uts.b. Men denna enda likhet upphäfver icke all skillnad för öfrigt imellan de olika arterna.
Att icke allesammans inbegripas under de i 1780 års kongl.
Bref omförmälte vites- och ensaksböter, visar sig uppenbart deruti, att den hälft, som då icke tillädes kronoåklagarna, skulle gå till Kronan, »såsom förut var stadgadt»; ty så var förut icke stadgadt om andra vitén, än dem som enligt allmänna lagen och särskilda författningar Domare och Embetsmän såsom deras ensak tillhörde före 1779, och hvarom då stadgades, att de skulle gå till Konungen.
Imedlertid råder nu ej blott hos kongl.
Commercecollegium, utan fruktansvärdt hos rätt mångå af våra domare, den föreställningen, att allt hvad vitesbot heter skall tveskiftas imellan Kronan och allmän åklagare; och jag har till och med kommit i erfarenhet deraf, att i Iråga om förvandling man likaså sammanblandat
Kronans ensaksböter med sådana, som äro målsägares ensak, och förvandlat äfven dessa senare till enkelt fängelse, endast derföre, att äfven dessa kunna kallas ensaksböter, ehuru med sådana, som skola förvandlas till fängelse, aldrig kunnat menas andra ensaksböter än de, hvilka ådömas enligt Utsöknings- eller Rättegångsbalken och fordom varit Rättens eller Konungens Befallningshafvandes ensak.
Jag misströstar, att lagen i det förevarande ämnet blir i allmänhet efterlefd, med mindre en förklaring utkommer, hvarigenom förordnas, att de böter och vitén, sorn enligt kongl.
Förordningen den 20 Januari 1770 skola gå till Konungen och hvari hälften blifvit genom K.
Brefven den 16 Nov. 1785 samt den 26 April 1786 tillagd fiskaler och kronoåklagare, ej äro andra än sådana, hvilka förut enligt allmänna lagen och särskilda författningar Domare och Embetsmän såsom deras ensak tillhört.
Af en härvarande Tandläkare E. L.
Fougelberg hade hos mig blifvit angifvet, såsom förment prejeri, att Svenske och Norske Generalkonsuln i Finland åtskilliga gånger af Klaganden tagit lösen för visering af pass med En rubel 5 kopek, då likväl rätta beloppet af sådan lösen vore endast 16 sk.
Hamb. banco;o Och sedan jag funnit mig föranlåten att häröfver infordra förklaring af Generalkonsuln i Åbo Herr G. af Forselles, samt deraf inhämtat, att beloppet af den i fråga varande viseringslösen vore till två riksd. sv. banco, motsvarande silfverrubel 1 — 5, bestämd år 1834, genom d. v. Herr Statsministerns för Utrikes ärendena på nådig befallning gifna autorisation; har jag från Kongl. Maj:ts Utrikes Statsdepartement begärt och erhållit del af den depeche, hvarigenom bemälte Herr Statsminister den 5 April 1834 underrättat Svenska Beskickningen vid Ivejserl.
Ryska Hofvet, att lösen för visering af resepass finge höjas från 1 riksd. 16. sk. svenskt banco till två riksd. samma mynt, men att betjening och gesäller borde erlägga endast hälften; hvarförutan blifvit meddeladt det besked genom skrifvelse af den 28 Oktober samma år, det något hinder icke mötte, att allmänheten i Finland finge genom kungörelser i tidningarna eller anslag på Generalkonsulns embetsrum underrättas om det högre belopp af lösen, som Generalkonsuln sålunda blifvit berättigad att uppbära.
Då denna förhöjning blifvit beräknad, icke på det belopp af 10 sk.
Hamb. banco, som enligt den med 1830 års nådiga Consulsstadga följaktiga expeditionstaxa för konsulerna verkligen är beviljadt för påskrift å pass, och hvilket belopp motsvarar 1 riksd. 16 sk. riksgäldssedlar, utan på samma numerär i svenskt banco; har jag häraf funnit anledning till begäran om underrättelse, huruvida redan före den 5 April 1834 någon särskild förhöjning i itaxan för den i fråga varande lösen varit nämnde Generalkonsul beviljad, enär i annat läll innehållet af omförmälte depeche måste grunda sig på ett förbiseende eller origtig beräkning af den förut gällande lösens verkliga belopp, och har jag härå från Herr Statsministern för Utrikes ärendena genom skrifvelse af den 8 April 1852 erhållit det svar, att uti de i kongl.
Departementets arkifver förvarade handlingar ingen upplysning kunnat vinnas i afseende på någon Kongl. Maj:ts Generalkonsul i Finland före år 1834 beviljad rättighet till förhöjning uti den genom Consulsstadgan bestämda lösen för visering af resepass.
A id detta förhållande har jag funnit mig pligtig att hos Kongl. Majit underdånigst hemställa, huruvida den på nu heskrifna sätt tillkomna förhöjning af den i fråga varande lösen må ytterligare fortfara, eller Kongl. Majit skulle täckas finna skäligt att, i öfverensstämmelse med rätta meningen af det nådiga beslut, hvarpå samma förhöjning sig grundar, men hvartill beräkningsgrunden blifvit genom misstag hämtad från ett belopp, hvilket i sjelfva verket icke fÖrefanns, nemligen En riksd. 16 sk. banco, i stället för det verkliga af samma numerär i riksgäldssedlar, nedsätta nämnde förhöjning till hvad den skulle blifvit, derest sådant misstag icke ägt rum, eller till 24 sk.
Hamb. banco, svarande mot En riksd. 16 sk. svenskt banco.
Och har jag under den 13 April 1852 härom hos Kongl.
Majit gjort underdånig hemställan; i anledning hvaraf nådigt beslut ännu icke vid årets slut blifvit fattadt.
I anledning af anteckningar uti inkomna fånglistor derom, att Justitia Borgmästaren i Göteborg ålagt åtskilliga s. k.
Stadssoldater extrajudiciella bestraffningar för mindre förseelser i tjenste», har jag inhämtat bernälte
Borgmästares förklaring angående frågan, i hvad egenskap han en sådan åtgärd vidtagit; och innehöll denna förklaring, att Borgmästaren dervid handlat i egenskap af Magistratens Ordförande; att nemligen Stadssoidatskorpsen, bestående af fyratiofyra, uti Säfvedals, staden donerade härad på rotar ordentligt indelade soldater, vore ställd till Magistratens förfogande, för den bevakning och handräckning, som erfordras i och för den exsekutifva myndighet, hvilken enligt stadens privilegier
Magistraten har att utöfva inom staden och dess område; att
Stadssoldaternes tjenstgöring bestode hufvudsakligen uti bevakning i stadshäktet och vid fångföring imellan häktet och stadens domstolar samt vid offentliga afstralfningar, jemte det de utgjorde posteringar vid åtskilliga stadens inrättningar, der sådant ansåges nödigt; att å upprätthållandet af ordningen, och särskildt i stadshushäktet.
Justitiä Borgmästaren, såsom Magistratens Ordförande i exsekutionsärenden, hade närmaste inseende å Magistratens vägnar; att såsom militärtrupp
Stadssoldatkorpsen i och för tjensten vore underkastad krigslagarna, och dess ledamöter följaktligen borde för brott och förseelser i tjensten åläggas de bestraffningar, som nämnde lagar stadga; att likväl korpsens militärbefäl utgjordes endast af en underofficerare med benämning af Stadskorporal, samt att derföre hvarken åtal för soldaternes svårare brott kunnat af Krigsrätt handläggas eller bestämmandet af den extrajudiciella bestraffningen åt den egentliga militärbefälhafvaren öfverlemnas; utan vore traditionell allt dittills stadssoldaternes gröfre förbrytelser åtalade vid allmän domstol i staden, och den extrajudiciella bestraffningsrätten utöfvad af Justitiä Borgmästaren, i följd af hans närmaste tillsyn å Stadssoldalkorpsens tjenstgöring.
På detta förhållande har jag ej kunnat underlåta att fästa Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet , enär någon annan grund dertill ej varit att åberopa, än ett traditionelt ellei sjelftaget bruk, hvilket således möjligen vore för Kongl. Maj:t obekant.
Jag liar derföre under den 17 Mars 1852 till Kongl, Majit i ämnet gjort underdånig hemställan, med anmärkning om olämpligheten deraf, att Krigsartiklarne skola efterlefvas och militärisk disciplin vara gällande utan ett militärbefiil, som med disciplinens handhafvande äger den befattning, ett sådant befäl biir tillkomma.
Hos Magistratens Ordförande kunde ej förväntas den insigt i krigstjensten, som erfordras att tillhålla truppen till lydnad och ordning, samt att för detta ändamål, vid förefallande behof, rätt använda extrajudiciella bcstratlningar; och ett militärbeläl. som härtill icke är bemyndigadt, förmodade jag ej heller kunna i öfrigt fullgöra, hvad till dess befattning hörde.
Då imedlertid bristens afhjelpande icke utan svårighet torde låta sig göra, helst i fall det ej kunde ske annorlunda, än genom anställande af eget officersbefäl för så liten trupp, men 111ig veterligen icke någon olägenhet eller oordning, såsom härrörande från det närvarande förhållandet, hittills blifvit öfverklagad; har jag, under förutsättning, att Kongl. Majit af sådan anledning skulle finna godt alt låta detsamma ytterligare fortfara, likväl ansett mig böra i underdånighet hemställa, 0111 icke Kongl.
Majit måtte täckas härom meddela uttryckligt nådigt förordnande, så att ej mer måtte hända, det utöfningen af den traditionella bcstrallningsmakten komme att såsom en olaglighet anmärkas.
Mig veterligen har nådigt beslut i detta ämne ännu icke blifvit fattadt.