Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru hennes hem var fint och bil- dadt, hade hon hvarken undgått lidande eller strängt arbete, men hon hade också roat sig, varit firad, älskad och eftersökt, hon hade erfarit olikartade saker mer än fallet brukar vara m e d flickor af hennes ålder.
Kanske var det hennes fullkomliga konst- löshet, som var så betagande, eller måhän- da var det den liflighet i uppfattning, hvar- m e d hon liksom gjorde hvarje nytt intryck till sin egendom.
Hennes röst, som ägde alla ett skönt organs nyanser, kunde stegras till hög patos, och hon begagnade, hvad som här är så sällsynt, gester till sitt tal.
Detta k o m sig af att hvarje känsla grep henne m e d sådan styrka, att hon alldeles omedvetet behöfde åtbördens synliga ut- tryck för densamma.
Hos denna m y c k e t kvinnliga och okonstlade flicka fanns på samma gång något imponerande.
Hon kunde känna indignation.
Mildheten och godheten, som lågo kring hennes läppar och i kindernas svaga grof^ar, adlades af rätt- visan, som präglade hennes rena panna och hennes underligt djupa och vemodiga ögon.
Hon förde sig rak, när hon gick, men när hon stod, fick hennes hufvud en lätt böjning framåt, liksom o m allt omkring henne haft för andra ofattliga röster, som o m hon lyssnat till och förstått tingens outgrundliga språk.
Nu sprang hon ned för trappan.
Vän- nerna väntade henne i förstugan och fär- den begynte.
Hvilken vårdag!
V i d Skeppsbron låg en och annan ångbåt, icke på långt när så många som nu.
Kajen var icke undanskymd af fartyg, men desto flitigare gingo de tunga rodd- båtarne fram och tillbaka på det glittrande vattnet.
Skeppsholmens träd stodo som öf- verdragna m e d ett fint grönt flor, himlen var hög och ljusblå m e d små hvita ulliga skyar, luften frisk och mättad af sol, och när de landat efter båtfarten, möttes d e p å stranden af den däfna, berusande doften af 1896 nysprickande knoppar och gräs.
Härute sjöngo de nykomna fågelskarorna sina häls- ningssånger till norden, hela rymden var full af vårdrömmar och svärmeri.
De gingo den grönkantade vägen upp förbi Drottning Kristinas kasteli.
Uppe på kullen stannade de.
Här skulle uppvis- ningen äga rum, och här fanns redan m y c - ket folk samladt.
Flottans befäl m e d fa- miljer, löjtnanter och unga flickor i grup- per här och där mellan träden, en vald samling.
Blanches båda väninnor, hvilka ge- n o m fadrens ämbete lärt känna en hop af flottans officerare, blefvo snart upptagna af sina bekanta.
Själf stod hon litet ifrån bred- vid farbrodern, hon var så intresserad af allt- sammans.
» Ser du, där är Hulda Mosander, » sade han.
» H o n anses för Stockholms vackraste flicka. » » Jag har läst om att hon brukar dansa m e d prinsarne, » sade Blanche.
» Det var roligt, att j a g fick se henne.
Hon är verkligen mycket vacker, och så ser hon så g o d ut » » Förlåter du mig, o m jag går ifrån dig några ögonblick, » sade han.
» Jag ser kap- ten Jonson därborta, och jag har ett ären- de till honom. » » Gä gärna, » sade Blanche, » jag reder mig nog, och ingen kommer att ofreda mig.
Det är riktigt roligt att vara så här okänd bland så m y c k e t folk. » Farbrodern gick, och Blanche såg med intensivt intresse, hur flottans manskap började marschera upp på höjden.
Men från en annan sida kommo de båda unga prinsarne med hastig och s p ä n ^ i g gång, och ögonblicket därpå började exercisen.
Blanche hade icke märkt deras ankomst.
Hon var helt och hållet upptagen af manska- pet, som defilerade förbi, men själf hade hon blifvit bemärkt.
Den ena af prinsarne, en ljushårig o c h blåögd ung man med nobla drag, hade visat en häftig rörelse vid hen- nes åsyn, han såg i ett ögonblick för sig hela taflan af det länge gömda minnet.
— En mörk och ruskig höstafton för sex år sedan.
Han var på väg till sin skötevän, som bodde tämligen långt uppe på söder, helt ensam, som hans vana var.
Han hade en komposition, nyss upptecknad, i fickan, och han kunde icke invänta en ny dag för att gå igenom den med vännen.
Han hade gått ett par bakgator, då han plötsligt hörde några snyftningar, en stilla gråt.
Han stannade.
Vid gathörnet, hälft lutad mot en af de höga stenar, som före trot- toarernas tid stodo som skyddsvakter v i d hörnhusens knutar, såg han en flicka, ännu barn.
Den matta lyktan, som hängde i hörnet, kastade ett svagt ljus öfver henne.
Det var något i ställningens tröstlösa be- hag, som tilltalade h o n o m.
Men äfven hennes sorg rörde hans hjärta, och han sade till henne: » Hvarför gråter d u?
» H o n såg icke upp.
H o n stod framför honom m e d nedslagna ögon, tveksam om hon skulle svara.
Men slutligen ström- made hela berättelsen från hennes läppar, med barnets på samma gång som hj ärt- ängslans uppriktighet.
Hon hade varit två dagar i Stockholm för första gången — hos sin tant.
Hon skulle bara gå nedför backen o m hörnet till kryddboden för att lämna sitt bref till hemmet.
Det var j u icke att taga miste på.
Men kyrkan lyste på afstånd, det var j u inte många steg.
Bara att vända om igen rakt fram, en enda afvikning, snyf- tade hon fram, nästan urskuldande.
1896 Men vid kyrkogården — med en ny snyft- m ' ng — k o m en grof karl och tilltalade henne.
Hon blef så rädd och sprang, vek af en gång, kanske två.
Hon stannade slutligen med andan i halsen, alltjämt med fruktan att vara förföljd.
En flicka visade henne, som hon insåg, orätt väg, en g u m m a snäste henne, nu visste hon icke alls, hvar hon var.
O, hur olyckligt det var alltsammans!
Rösten, hvarmed allt detta hastigt berät tades, tilltalade genast hans musikaliska öra.
H o n talade ur sitt hjärtas djup, me- dan det svaga lykt- skenet visade honom ett ansikte af rö- rande skönhet.
Han undrade, hurudana ögonen voro, ögonen som skulle tala sam- ma språk som rö- sten, men hon såg aldrig upp.
Hon stod rädd och skygg framför honom, hälft färdig till flykt.
IDUN skyddaren.
O c h hvit och ren skulle hon vara.
Och som hans tankar alltid själfmant togo en poetiskt symbolisk vändning, så tänkte han vidare, att o m hon var vilsekom- men, så skulle han föra henne den rätta vägen igen och icke tvärtom.
Han tänkte ofta på detta barn, han fö- reställde sig henne, när hon kom hem, hur tårarne förbyttes i leenden, sorgen i glädje, och han undrade alltjämt öfver hennes ögon, som han icke fått se.
s Hvar bor du d å?
Hon nämnde ga- tan.
Den var icke långt borta.
» Och hvad heter du? » » Blanche, » sade hon.
» Jag skall följa dig, » sade han.
De vandrade fram- åt tillsammans i mörkret.
När han såg, hur hon höll sig på afstånd, blyg och förskräckt, sade han mycket mildt: » Du är väl inte rädd för mig, Blan- che.
Jag vill j u bara hjälpa dig hem. » Hon svarade ett sakta: » Ack ja. » Och så gick hon tyst igen.
Han läng- tade att höra hennes röst, men han k o m sig icke för att säga något mera.
Det var i hennes lätta gång, i hennes fina, något gängliga bar- nagestalt någonting som oemotståndligt tilltalade honom.
Det var som ett lef- vande uttryck af den harmoni han älskade.
Plötsligt vid ett gathörn utropade hon ett hänryckt igenkännande: » här är det », och i ett ögonblick, så hastigt att han icke hann tänka, förrän det var gjordt, var hon försvunnen i mörkret.
Han gick icke till sin vän den aftonen, han gick tillbaka till sitt palats och skref under nattens timme en sång, som han kal- lade » Snöhvit ».
Händelsen var enkel, men den blef af inflytande på hans utveckling.
Han glömde den aldrig.
» Blanche » • — det var för honom kvinnan, hvilken behöfde skydd, ömt be- skydd, och för henne ville han vara be- •405 träffade kavaljeren den gamle major N — 1, som b o d d e på Skeppsholmen.
Han kände farbrodern, vinkade åt honom, sade några ord och gaf kavaljeren besked.
I n o m få minuter k o m kavaljeren bugande fram till prinsen, hviskade ett n a m n och några an- dra detaljer i hans öra och drog sig till- baka.
Med hvilken precision manskapet lydde kommandoorden!
Dessa gamla väderbitna båtsmän, dessa unga fyrar, hur intelligenta de sågo ut!
Man märkte, att de hade sett åtskilligt af världen, att de hade skådat faran i ansiktet, att de visste något mer, än hur gräset gror och växer på soldattorpets tegar.
Och allt detta, som deras ansikten ut- tryckte, det afspeg- lade sig i Blanches ansikte.
Hennes drag mulnade stun- dom, för att ett an- nat ögonblick lysa upp i små flyktiga leenden.
Hon var så inne i den histo- ria, hon tyckte sig läsa i dessa sjömäns utseenden, att hon hade glömt allt an- nat omkring sig, och hon ryckte till, när hon oväntadt hörde en röst tätt invid sig säga: » Det roar er att se på exer- cisen.
» Hon vände sig till hälften emot ho- n o m som talat, och hon kände ögon- blickligen igen h o - n o m på de många porträtt hon sett.
Det blonda krusiga håret, den nobelt böjda näsan, den fint tecknade mun- nen och de milda blå ögonen voro j u - så välbekanta i hela landet.
Han tyckte, medan åren gingo, att det nödvändigt måste finnas ett osynligt band mellan honom och henne, som småningom växte till hans fantasis ideaL Och där stod hon nu i de nitton årens fulla blomstring, med ögon som strålade af hänförelse!
Hans Blanche, hans egen lilla gråtande Blanche!
Han vände sig till sin kavaljer och hvi- skade: » Skaffa genast reda på, hvem den där flickan i gredelina hatten är, » och kavalje- ren började ögonblickligen sina spaningar.
Medan Blanche m e d liflig uppmärksamhet följde exercisen, gjordes till höger och vän- ster förfrågningar om henne.
Slutligen » Ja, » sade hon.
» Jag tycker o m flot- tister.
» » Så-å.
Ni känner många sådana? » » Jag har känt en, » sade hon, » och han var så under- lig. » Och efter en kort paus tillade h o n: » Jag tycker o m underliga människor.
» » O m j a g också kunde ge er intryck af något underligt, » sade han m e d ett små- löje, » men j a g är en så vanlig människa. » Hon slog upp sina ögon emot honom m e d en liten afvärjande rörelse med handen.
» O, nej — säg inte så — det är ni inte. » » Så vida inte, » fortsatte han, » ni möj- ligtvis skulle finna det underligt att tala m e d en prins.
Det finns människor som tycka så — » » Ja, » sade hon mycket eftertänksamt — » kanske — i ett fall.
Men er känner jag j u så väL »
406 » Gör n i?
» » Ja — ack ja.
Jag har j u tänkt det- samma som ni, när j a g sjungit edra sånger. » » Hvad är det då i för ett fall ni tycker det är underligt att tala vid m i g?
» sade han m y c k e t mildt.
» Jag vet inte, o m det passar att säga det, » sade hon och rodnade.
» Jag tror inte, att ni skulle kunna hitta på något, som icke passade att säga mig, » sade han mycket allvarsamt.
» I hvarje fall tror jag, att j a g skulle kunna förstå hvad ni menade. » » Jag vet ändå inte, om j a g vill säga det, » sade hon m e d pinad min, i det hon ofri- villigt och snabbt förde handen för en sekund till sitt hjärta.
» Ni skulle kunna missförstå och misskänna mig, och det skulle smärta mig. » » Var lugn, fröken Blanche, » sade han, » jag skall aldrig missförstå och ännu min- dre misskänna er.
V i konstnärer ha fått visionens gåfva.
Jag läser hela ert väsen i ert utseende. » » Nej, nej, » sade hon m e d samma afvär- jande rörelse med handen, » säg ingenting mer.
Förspill inte de här korta ögonblic- ken med att tala o m m i g.
» » Jag ser, » sade han, » att ni inte har för- troende för mig, och det fastän ni påstår, att ni känner mig så väl. » Hon smålog med nedslagna ögon.
Därpå fick hon samma pinade uttryck som förut.
Det tycktes, som om något aflägset höll på att arbeta sig fram i hennes hågkomst.
Han njöt af att se, hur minnets dagning randades.
Slutligen brast hon ut, i det alla hennes drag upplystes af igenkännandets glädje.
det var ni I Det var j u inte underligt, att er röst var så välkänd.
Hur ofta un- der de gångna åren har j a g inte hört edra ord: ' Du är väl inte rädd för mig.
Jag vill ju bara föra dig h e m '.
Det var bara un- derligt, att j a g icke genast förstod det.
Men j a g såg er j u aldrig. » Han stod småleende och tyst och betraktade henne m e d en obeskriflig känsla af lycka.
» O c h jag, som icke tackade er, » fortfor hon lika ifrigt, i det hennes ö m m a ögon sågo rakt in i hans.
» Det har känts som ett samvetskval allt sedan.
O m ni visste, hur j a g grät efteråt för den saken.
Jag föreslog min tant att annonsera i tidnin- garna » — hon skrattade till, så att det glim- made af ögon och tänder — » men man kunde j u inte annonsera bara ett tack till en snäll herre. » Han skrattade också, men så blefvo de båda i en hast allvarsamma.
En gemen- sam tanke på glädjens korthet grep dem, och han sade med en suck: » Vill ni nu säga mig, hvarför ni tycker att det är underligt att tala m e d mig?
Vi äro j u gamla vänner, fröken Blanche. » Hon tvekade ett ögonblick och såg sig rädd omkring.
» Nej, ni kan inte försvinna nu som förra gången, » sade han.
» Ni har ingen und- flykt.
Alla dessa människor hålla er fast. » Hon såg åter ned, och därpå sade hon mycket allvarsamt: » Jag tyckte det var underligt därför, att ni är en människa, som inte har frihet att tycka hvad ni vill eller handla hur ni vill.
» Hon tystnade plötsligt, liksom hon hej- dat sig.
Men då det i hast dagades för henne, allt hvad dessa ord kunde innebära, och hon fruktade, att han skulle anse dem IDUN förmätna, trodde hon sig förbättra saken genom att tillägga med mild röst: » Jag ville inte för allt i världen göra er något ondt, och därför känns det nästan som ett an- svar att tala med er. » Hon slog upp sina ärliga, vemodiga ögon och mötte hans blick.
Han kände det, som o m han blifvit träffad af ett skott midt i hjärtat, och öfver hennes ansikte drog en plötslig blekhet.
» Jag har haft en djup sorg just för den saken, » sade han hastigt och brådskande, » men i dag, nu i denna stund, förefaller det m i g, som o m den sorgen hade varit en obetydlighet.
» Hon rodnade litet.
» Det var väl, » sade hon, » att j a g inte visste det, när j a g där hemma tänkte på er.
Det skulle ha smärtat mig så djupt.
Fast kanske tvärtom.
O m j a g hade vetat det, skulle j a g försökt att hjälpa er bära det.
Det kanske hade lättat bördan för er, fastän ni knappast sett mig, och j a g var så långt borta.
Sådant där vet man aldrig. » Han betraktade henne tyst, medan sol- strålarna lekte i hennes hår och färgen steg på hennes kinder och hvarje hennes känsla förråddes af hennes växlande uttryck.
» Nej, man vet det aldrig, » sade han, — » och man vet heller aldrig, när det ögon- blick kommer, som beseglar ens öde.
Men jag tror obetingadt, att ni skulle kunnat bära min börda, ni som har sympatiens underbara prägel i hela ert utseende.
I ert ansikte läser j a g allt hvad j a g tänkt och drömt och hoppats.
» » Tala inte o m mig, » sade hon allvarsamt, » Jag vågar inte se upp.
Jag antar, att hundra par ögon betrakta oss.
Och hvad skall fröken Hulda Mosander säga.
Hon, som ni så ofta dansat med. » » Har j a g, » sade han, som vid denna på- minnelse o m tidens flykt blef utom sig — » kanske — men hon är god, hon säger aldrig något ondt.
För öfrigt minns jag ingenting — j a g har glömt min förtid — det är som o m j a g nyss födts till l i f v e t.
» » Tänker ni på, att ni också har ett an- svar när ni talar? » sade hon m y c k e t sakta och m e d osäker röst.
1896 » Nej — icke nu, » sade han.
» Jag tän- ker på, att en konungason också kan slita sina bojor.
» Han märkte, att uppvisningen nalkades sitt slut, och han fattades af smärtans yr- sel och vanvett.
Hans röst började skälfva af det myckna, som brusade inom honom, våldsamt och med lidelsens vanmäktiga och ursinniga upproriskhet.
» Jag skulle vilja, » fortsatte han flämtande, i det han böjde sig fram emot henne, » åh, jag skulle vilja liksom han, ni vet, som strök den sjukes flaskor med ett enda drag från bordet, så skulle j a g också vilja stryka bort alltsam- mans, kavaljerer och kammarherrar, betjän- ter och livréer, hela den stängande, kväf- vande ståten med ett enda drag och taga er vid handen och gå lifvets väg med er öfver dalar och höjder och se allting i större vidder och vara fri och veta, att vid min sida g i n g e.
» » Säg ingenting mer, » bad hon, » jag kan inte höra mer.
» Men orden brusade fram öfver hans läp- par, oemotståndligt.
» Jag skulle sätta er så högt upp på tin- narne — • att lifvet icke skulle förslå att visa er.
» » Tyst, » sade hon med en värdighet, som gjorde hennes unga ansikte nästan sublimt, » inte ett enda ord mer.
» Och i det hennes röst plötsligt återgaf de känlsor, som genomström- made henne, och hennes ögon ännu en gång slogos upp mot honom, sade h o n: » Hvad skulle ni också kunna säga mer?
Jag står redan på tinnarne.
Där står man bara några ögonblick — men det kan j u vara nog — för lifvet. » » När — hvar får j a g se er i g e n?
» Ty farbrodern nalkades.
» Säg det — fort. » » Aldrig, » sade hon m e d ett smärtfylldt smålöje.
» När man verkligen stått på tinnar- ne, så riskerar man inte att glida ned igen. » Han drog sig ett par steg tillbaka, ty flickorna kommo fram till henne.
Han förde handen till militärmössan, och hon såg på hans läppar, att han s a d e: » Far- väl. » Hans bror k o m och lade sin arm i hans.
De underbara ögonblicken voro förbi.
IDUN 1896 På eftermiddagen kom ett bref från m o d e m, som kallade henne hem.
En af hen nes små bröder hade sjuknat i skarlakans feber.
Hon for genast.
Hästar från hemmet voro henne till mötes på half va vägen.
Under hela tiden tyckte hon, att det var så underligt, att lifvet bestod af otaliga hvarda- gar.
Hela denna rad af hvar- dagar föreföll henne så främ- mande.
De hade nästan sopats bort ur hennes hågkomst.
Men så kommo sjukvården, vakan och omsorgerna.
Till sist dukade hon själf under och greps af smittan, och så gingo veckorna i feberyrsel.
Sommarsolen sken på den fällda gardinen, när hon ändtligen slog upp ögonen, och far och mor sågo det återvändande medvetandet i blicken.
» Mamma, » sade hon genast, » hvar- för är du så svartklädd? » Och med häf- tig förskräckelse: » Ä r han död — lille bror — och jag, som inte orkade till slutet. » » Nej, n e j, lugna dig — för all del.
Han är inte d ö d — han är frisk och är ute och leker.
Det är ingenting, som rör vår fa- milj — men det är nog sorg ändå — sorg i hela landet. » » Hvad är det? » sade hon och reste sig.
» Det är den unge prinsen, sångaren har sjungit ut. » » O!
» sade hon och slog ihop händerna öfver sitt hufvud, » hvad jag är lycklig och glad.
Nu får jag stå kvar på tinnarne — midt i solljuset och aldrig, aldrig glida ned.
» » Hon yrar igen, » sade modern bekymrad.
Men hon såg på dem med en redig blick, hvars innehåll ingen af dem förstod.
» D u är väl inte rädd för mig, Blanche, » sade hon med matt röst, liksom hon upp- repat en läxa ur minnet, » jag vill j u bara ledsaga dig hem. » * * Tant Katy tystnade, och vi sutto alla liksom förlamade, hennes röst hade varit så gripande, och vi sågo nu i glöden från den utbrunna brasan, hur hennes ögon hade detta nästan visionära uttryck, soin de ibland brukade få vid de högtidstillfällen, då hon lät öfvertala sig att berätta något för oss.
» Men, tant Katy, är det där sant? » hvi- skade jag slutligen.
Jag satt henne när- mast bland de ungdomar, som slagit sig ned omkring henne på låga stolar eller på själfva mattan.
Hon vaknade långsamt nästan som ur en dröm.
» O m det vore sant, » sade hon sakta m e d ett frånvarande uttryck, » då vore det kanske orätt att berätta det. » » Jaså, » sade han, som skulle bli landtbru- kare, i det han sökte afskaka den svärmiskt romantiska stämning, som gripit oss alla, » då är det inte alls sant, d å?
» » Om det inte vore sant, då vore det kanske ännu mer orätt att berätta det, » sade hon på samma drömmande sätt.
» Men, kära tant Katy, » sade han, i det han reste sig upp och sträckte på sig, » o m det hvarken är sant eller osant, hvad i all världea är det d å?
» » Jag tror vi tända lamporna nu, barn, » sade hon med sin vanliga glada och milda röst.
» Bilderna i glöden göra oss alldeles vimmelkantiga.
» (Illustratör: V.
Andrén.)
* J ulen, kristenbetens stora högtid, stod för dör- ren, och i alla hem rustades, om än på olika sätt, för dess firande.
Där rikedom och njut- ningslystnad förde spiran, offrades stora summor pä själfviskhetens altare, medan återigen en all- varligare uppfattning af lifvet och dess förplik- telser framkallade en varmare medkänsla för an- dra, ett behof att dela med sig och sprida glädje i glädjefattiga hem.
Och sålunda hände sig, att icke blott tidningarna hade att omtala stora sum- mor, som lämnats till utdelning bland de fattiga, utan att ock många gåfvor på enskild väg kom- mo dessa till godo.
I en af hufvudstadens moderna palatsbyggna- der, högt uppe vid takåsen i en s. k. vindskupa, bodde sedan några år en flicka, som genom trä- get arbete på en större syatelier förtjänade sitt dagliga bröd.
Visst värkte ryggen och visst sve- do ögonen, då hon efter tolf timmars arbetsdag, sent på kvällen trefvade sig upp för den sista mörka trappan, men hon klagade ej.
Tvärtom hvilade en stilla frid öfver det själfulla ansiktet, liksom den lilla kammaren i all sin anspråks- löshet bar prägel af en viss hemtrefnad.
Öfver den väl uppbäddade sängen var ett hvitt täcke utbredt; på den lilla furubyrån stodo några fo- tografier framför spegeln; på bordet låg en bi- bel och på fönsterbrädan stodo ett par väl vår- dade krukväxter.
» Huru kan du ha tid med det här skräpet, » utbrast en kamrat, som en söndagsafton sökte Elin, pekande på krukorna.
» Icke skulle det falla mig in att ägna ett ögonblick åt några blommor. » » Och jag kan icke undvara dem, » svarade Elin, » de fylla så väl upp tomrummen i mitt lif. » » Ja, du är olik oss andra, » inföll kamraten, » och vi undra ofta, hvarifrån du får ditt solsken. » » Åh, jag bor ju åt solsidan, » återtog Elin med ett egendomligt leende.
Som sagdt, närmade sig julen, då Elin en mor- gon med lika mycken undran som glädje upp- täckte ett par små knoppar på sin enkla månads- ros.
Det var något ovanligt för årstiden, men de soliga dagarne under adventet kommo knop parne att svälla, och det var med en känsla af nästan moderlig ömhet, som den ensamma flickan dag från dag följde deras utveckling, och huru trött hon än var efter dagens arbete, kunde hon ej öfverlämna sig åt hvilan, förrän hon ka- stat en blick på sina älskade rosenknoppar.
Tänk, om de skulle slå ut till julen!
Hvilken förtju- sande julklapp skulle det ej blil 407 Och julaftonen kom med strålande solsken och glittrande rimfrost på träd och buskar, och som den inföll på en söndag, var Elin ledig och såg med obeskriflig glädje vid sin återkomst från högmässan i kyrkan, att rosenknopparne brutit sitt fängsel och nu stodo fullt utslagna i mid- dagssolen.
Predikantens ord hade värmt hennes hjärta.
Han hade talat om den stora julgåfvan och den gudomliga kärlek, hvaraf den var det högsta och skönaste uttryck.
Uppfylld af tanken härpå, satt Elin nu och betraktade sina rosor.
» Hvad Gud är god, » tänkte hon.
— » O, att jag kunde göra ot för att bevisa honom min kär- lek I Jag ville så gärna gifva honom något i hans allraminsta små bröder.
De rika äro dock lyckliga, de kunna gifva och kunna med sina gåfvor aftorka många tårar, men jag, jag har ju intet att jag har bara mina ro- sor.
— Mina fTc&amp;L.
- wJ^Wå Skulle jag då ej kunna gif- va dem?
Skulle de ej kunna tala ett kärlekens ord till något ängsligt hjär- ta? » Och den fattiga flickan försjönk i stilla efter- sinnande, un- der det hon utkämpade en strid, som för mången skulle synts barnslig, men för henne var allvar- lig nog, ty det gällde ju offret af något mycket kärt.
Efter en stund reste hon sig emellertid med prägeln af ett fast beslut i det lilla ansiktet, un- der det hon hviskade vid sig själf: » Jag vill gifva dem åt dig, Herre.
Låt mina julrosor täckas dig. » Följande dag, juldagen, sken solen åter lika klar, och sedan Elin äf ven nu deltagit i försam- lingens gudstjänst, kastade hon vid hemkomsten en afskedsblick på sina rosor, fattade saxen och klippte med ett raskt tag af dem.
Men de skulle ju också föra ett gladt budskap med sig.och så öppnade hon bibeln ochskref medoöfvad hand på ett litet hvitt kort, som hon stack in mellan de gröna bladen: &gt;Gud är kärlekenh Därpå trip- pade hon åstad i sin slitna vinterkappa den lån- ga vägen till allmänna sjukhuset.
Det var den stund, då besökande hade tillträde dit, och Elin var bekant med en af sköterskorna.
Till denna vände hon sig nu och yttrade brådskande: » Se här ett par rosor!
Jag ville gärna glädja någon af de sjuka jned dem.
Gif dem åt den du tyc- ker bäst behöfver en liten uppmuntran.