Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Medlemmarne sam- las » blott för att strida under Kristi baner med » kärlek och renbet » till lösen och » näs- tans lycka min sällhet » till valspråk. » Förbundets värde skall framdeles — det säger sig själft — uppskattas efter frukterna af dess verksamhet.
Ännu har det ej kunnat träda fram inför offentligheten.
Tager man tillbörlig hänsyn till förbundets — ej minst i vår tid — högeligen bebjärtansvärda syfte — hvilken ärlig vän till Kristus och hans » Ijuf- liga och glada bådskap » till en andligt nöd- lidande mänsklighet skall då kunna annat än instämma i ett hjärtevarmt: välsignelse öfver den ädla stiftarinnans verk!
Om henne och om sådana som hon gälla ovedersägligen den odödlige finske skaldens ord: » Ej med klagan skall ditt minne firas, ej likt dens, som går och snart skall glömmas; » men — — — — » med famnen sträckt mot morgonrodnan. » Carl von Bergen.
© H ö * Jag nödgas sluta.
Det har, dess värre, ej förunnats mig att denna gäng skildra den oförgätliga hädangångnas själavårdande verk- samhet i andra riktningar, sedan hon, efter färder kring land och haf, blifvit bofast i vår hufvudstad.
» En vrå af paradiset » — så be- nämndes en gång af en vidt berest främling hennes bostad (i grosshandlaren N. Sörensens ståtliga hus, 11 Blasieholmatorg), där allt vitt- fram så safta, öu min lätta slup, min lefnaös farfost, öf » er öunfelt » ätten, od) frufta ej för öe föröolöa öjup, räös icfe farorna öen mörfa natten!
^äst blicfen staöigt på fompassens nål, t meö
19 &lt;£n fyrbåf ser öu blänfa t) är od) öär i t » efans och, öet s » a g a moöets stunöer, fyan » i s a r p å öe bränningar od) sfär, öu måste unöfly för att ej gå unöer.
Snart jämnare på lif » ets ocean, snart mera tryggt öin farfost framåt gliöer, tills änötligen tjan s o m öen äöla s » a n, så örömlift tyst, in uti fyamnen sfriöer.
Det » a r ju icfe till " öe sällas 5 " meö ungöomslust öu » ille fosan ställa?
— Hej, t / är på frtösäll fust, » i ö stormfri sjö öu önsfaöe öitt anfarc få fälla.
P i ö öenna stranö, belyst af aftonsol, öär trastens rena f » äöe t) örs från sfogen, öär ljufligt öoftar » änsfapens » i o l od) öina m ö ö o r s såöö till sförö står mogen.
f^harfotte ^indholm.
I förlofningsdagar.
et finnes ingen större omhvälfning i en ung kvinnas lif än den, då en man be- gärt och erhållit löfte om hennes hand.
Förut har hon så att säga lefvat sitt eget lif, och nu skall hon med ens flyttas in i en helt ny lifssfer.
För många är förlofoingstiden intet annat än ett rus af sällhet med oafbrutna för- ströelser, som så upptaga de båda kontrahen- ternas tid, att de rent af sakna tillfälle att lära känna hvarandra.
För dem består sam- manvaron under förlofningstiden af ideligen upprepade kärleksförklaringar och ömhetsbe- tygelser, och då den tid, de tillbringa i hvar- andras sällskap, är så ytterst knappt tilltagen, fortsätta de utbytandet af smekningar i hur stort sällskap som helst på ett så ogeneradt sätt, att det kunde komma betraktaren att betvifla deras sunda förnuft; också behandlas ofta förlofvadt folk med ett sorts öfversky- lande öfverseende, som vi eljes spara till de svagsinte eller på annat sätt vanlottade.
Men detta är ett beklagligt missförhållande.
Att den djupa, innerliga lycka, som de två måste känna, hvilka älska och nu funnit hvar- andra, skall framlysa i hela deras väsen, tal och sätt, är ju så naturligt, men denna lycka borde vara för djup, för helig och stor att på ett dylikt vis torgföras, » att skrynklas ned af obekanta händer », ty — som Snoilsky vidare säger i sitt » Noli me tangeie » — » käns- lans helgedom bör aldrig hållas fal. » Hvad som äfven brukar upptaga en stor del af den dyrbara förlofningstiden, är detta oafbrutna vandrande ur magasin i magasin för anskaffande af alla de tusentals ting, som vi nu lärt oss anse snart sagdt nödvändiga.
Och det kan ju icke nekas, att detta att anskaffa och ordna det blifvande hemmet är en mycket viktig sak för de unga.
Men månne det icke ofta kunde göras på mindre tid, för ringare kostnad, om äfven här den unga fästmön re- presenterade förståndet och eftertanken, i stället för att hon så ofta gör motsatsen.
Finnes det råd att anskaffa ett vackert och gediget bo, så är detta både roligt och önskvärdt, ty
I D U N 20 boet är ju bestämdt att stå sig under en lång följd af år; äfven en och annan lyxartikel gör alltid godt, i det att den pryder sin plats.
Men det tanklösa köpandet af allt detta mo- derna kram i japanesisk, kinesisk, venetiansk, fornnordisk och allt, hvad de beta, stilarne, är absolut förkastligt, ifall icke kontrahenterna rent af äro rika och anse hyttorna, kopparne, brickorna, spjuten och schalarne alldeles nöd- vändiga för sin lycka, ty i så fall » jeder fttr sein Geld was ihm gefällt ».
Men antaga vi, att ett ungt par har sin bestämda summa till bosättningen, hvilken icke får öfverstigas, då har fästmön tillfälle att ut- veckla förstånd, omdöme och smak.
Möblerna böra vara bekväma, vackra och solida, ej » blot till lyst » som dessa små expositionsting, chaise- longuer, puffar, kaststolar och hvad de allt heta, äro.
Inga så ömtåliga tyger böra väljas, att man behöfver blifva rädd och strax fälla ned gardinerna, då en liten diskret vintersol- stråle tittar in, och inga så ömtåliga eller dyr- bara saker böra finnas i ett hem, att då längre fram små mindre diskreta solstrålar smyga om- kring, det behöfver låta: » Nej, inte gå dit in, och inte dit in! » Vi borde aldrig ha så fint, att det blir för fint åt oss själfva!
— Härmed vill jag inte ha sagt, att hemmet ej bör ordnas med smak.
— Jo men, riktigt vackert bör det vara, med en och annan vac- ker tafla, om man så hafva kan, bokbord och speglar, små förtroliga hörn, en riktigt treflig hvardagsplats och så blommor, bladväxter i hörnen, blommande växter framme i solen i fönstern, värme, luft, ljus och kärlek.
Kan inte det sättet att ordna det blif- vande hemmet vara lika bra som ett förmak ä Louis X I V och ett kabinett ä la Pompadour.
Så kommer linneutstyrseln!
Ja, är det något bevändt med fästmön, så vill hon gärna sy de största, vackraste monogram på allt, märk, på allt sitt linne.
Den stackaren syr de sista veckorna före bröllopet, så att hon knappast hänger ihop.
Hon har föga eller ingen tid för att promenera, tala och sällskapa med sin fästman; hon skulle vara en alldeles pliktför- gäten varelse, om hon ginge ifrån monogram- men, de stora, vackra monogrammen i klump- söm, som bleka hennes kinder och dem fäst- mannen önskar dit pepparn växer.
Kanhända ser hon en gång, då de äro gifta, med missmod på de där vackra lyxarbetena, som togo så mycket af hennes tid och tankar under den tid, då fästmannen städse var redo att uppsöka hennes sällskap och inviga henne i alla sina tankar, planer och förhoppningar.
Hvad som en gång försummas, kan ofta icke fås tillbaka, och fästmöns varmaste bemödande borde vara att få blick och intresse för det, som upptar fästmannens tid och tankar.
Hon bör göra hans intressen till sina, de tu böra blifva ett.
Den unga fästmön har ju i de flesta fall förvärfvat föräldrarnes åsikter och tänkesätt.
Hvad fadren yttrat som sin åsikt i de sociala frågorna och frågorna för dagen, det har oftast utan vidare reflexion äf- ven blifvit hennes uppfattning.
Den unga flic- kan är ju framför allt sina föräldrars barn och blir, hvad hemmet danat henne till.
Men nu, i och med att hon förlofvar sig, kommer ett nytt element in i hennes lif, en man, som måhända icke har en enda tanke, en enda åsikt lik dem, hennes föräldrar hysa, och hvilka hon lärt sig anse för det rätta.
Strax står hon inför en konflikt.
Fästmös-tiden är särdeles rik på konflikter.
Föräldrarne fordra ofta samma uppmärksam- het, samma ömhet af dottern som förut, och fästmannen fordrar henne helt för sig.
Mycket, 189S mycket ofta glömma herrar fästmän de djupa rötter, som hvarje god dotter slagit i hemmets mark, och vilja stundom ganska hänsynslöst med ens upprycka den älskade ur hemmets jordmån.
Gent emot allt detta har nu en förståndig liten fästmö att ställa sig så, att hon om möj- ligt icke sviker någon af sina plikter, men hon har att ihågkomma, att den blifvande maken ovillkorligen har den största rättigheten till hennes tid och tankar; och detta brukar sällan falla sig svårt för henne.
Den nya stigen är sä lätt att slå in på, då kärleken banar vägen.
Men icke blott en god vilja behöfves; det be- höfves förstånd, eftertanke, uppmärksamhet pä sig själf och först och sist uppoffrande kärlek.
Hvar och en har sin svaghet, och en god fästmö försöker att just blifva det, som hennes blifvande make önskar och väntar af henne.
Om du nu till exempel är mycket musikalisk och brukar sitta timvis vid pianot och så får en fästman, som är en smula läckergom, men just inte svärmar för musik, så akta dig väl att trötta honom med din musik och att visa dig intresselös för hans matlagning.
Gå en och annan timme ifrån instrumentet och tag i stället ihop med slef och visp!
Tro icke, att jag vill, att du Bkall lägga bort din kära mu- sik för det, nej, visst icke!
Du skall endast gifva honom god mat först och god musik sedan, kanske till en början i små doser — helt försiktigt.
Var bara lugn, det blir snart han, som kommer och ber dig: » Sjung den biten, du sjöng i går, då jag kom! » Ja, vill man blott de första gångerna i sakt- mod och kärlek lämpa sig efter hvarandra, där möjligen några kanter mötas, är det märkvär- digt, hur äkta makar fort nog förenas om samma tycken.
De glömma snart, att det fanns en tid, då de voro så olika som eld och vatten.
Den förståndiga, kärleksfulla kvin- nan » fyller alla bråddjup och stiger öfver alla höjder. » Icke så, att hon skall vare sig som fästmö eller hustru i allt blindt lyda och rätta sig efter mannens önskningar, då dessa måhända äro oförståndiga, ja, rent af orätta, men hon bör aldrig med kyla och hårdhet sätta sig emot honom.
Älskar han sin fästmö, så skall hen nes framställning, då hon vädjar till hans bättre jag, sällan lörklinga ohörd, och dessutom skola hans kärlek och aktning för henne, om hon vetat att förskaffa sig dem, ovillkorligen hindra honom att framställa sig så, som han vet, att hon skulle ogilla och sörja öfver.
Så skall hon vinna sitt goda inflytande öfver honom, icke genom förmaningar och predikningar, hvar- till hon gent emot honom måhända icke är vuxen, utan därigenom att hon i hela sitt för- hållande till honom bemödar sig om att vara så, att hans kärlek, förtroende och aktning för henne ständigt blifva större, att han icke för allt i världen vare sig i ord eller handling skulle vilja göra något, som kunde minska hennes obegränsade tro till honom.
Så säger Monod: » Det största inflytande, som finnes på jorden, såväl till godt som ondt, är doldt i kvinnans hand. » Ja, inflytande är makt, men med makt följer ansvar.
Se därför till, du unga kvinna, huru du använder ditt infly- tande; din egen lycka och din blifvande makes bero härpå, och inför honom, inför dig själf, inför mänskligheten och inför Gud skall du en dag aflägga räkenskap för, huru du brukat det!
, L. v. O. Fliekvänskap.
Skiss för Idun af J a n e G e r n a r i d t.
et klack till i Ingeborg, när läraren i matematik kallade fram Julje, men den långa smala danskan slingrade sig bort till svarta talian, lat och mjuk som en orm.
Där stod hon, alldeles oberörd af sin egen okunnighet, men med en så mild, smältande och likväl stadig blick i de ljusblå ögonen, att den stackars läraren rodnade.
» H m, » sade han, » det är besynnerligt, att Julia står sig så slätt i skolan, när hon reder sig så pass i skrifningarna.
Ingeborg Cederstrand! » Och Ingeborg kom fram, hon var frånva- rande och osäker, föreståndarinnan hade bedt att få tala med Julje och henne efter skolans slut.
Det var med ängsliga sinnen de båda trädde in i hennes rum och mötte de forskande ögonen.
Man hade trot sig märka, att det inte stod rätt till med Julias skrifningar.
Kunde Ingeborg på samvete försäkra, att hon inte lämnat henne någon hjälp?
Julje rörde sig icke, såg icke upp, men Ingeborg kände det, som om vännen talat till henne med de häftiga slagen af sitt hjärta, och det gaf henne styrka att slå upp ögonen: H o n hade icke hjälpt Julje på annat sätt än att de resonnerat, när de gått hem om dagarna.
Nå, godt, men det vore kanhända fördel- aktigare, om Julia hörde litet mer på reson- nemangen i skolan.
Ingeborg var mycket blek, när hon stängde dörren till föreståndarinnans rum, men Julje dansade ned för trapporna: » D u söde, dejlige, » sade hon och fick Ingeborg om lifvet.
Sitta och sluka hvart ord de sade under timmarne, det brydde hon sig katten om.
» Man skall ju ändå till att glömma det en gång, » sade hon, och det roligaste var i alla fall det man läste på egen hand.
Men en eftermiddag kom hon och hängde sig tungt på Ingeborgs arm.
Hon hade läst något — Ingeborg kunde inte tänka sig hvad det var — någonting rysligt.
Det fanns ingen gud.
Och själen var bara en verk- samhet i hjärnan och allt var slut med dö- den.
Då kunde man ju så gärna kasta sig i sjön med detsamma och gå till botten som en katt, som fått en sten om halsen, för att han inte skall komma upp igen.
Allt var mörkt och hela lifvet var eländigt.
O, du Ingeborg, du Ingeborg!
Den långa mjuka kroppen bröts som ett rö, och hufvudet föll tungt mot vännens: Säg — säg — var det inte förfärligt?
Ja — Ingeborg tyckte också, att det var förfärligt.
» Men det finns nog de, » om helst villja dö som en katt, som fått en sten om halsen, som du säger, J u l j e.
Pappa — Jag vet inte, om han tror på något.
Det låter inte så, när han talar med doktorn därhemma.
Till mig säger han förstås ingenting. » Men om också hvarenda människa på jorden kunde dö på det sättet, så var det omöjligt för Julje.
För henne måste det finnas något annat — om Ingeborg var så säker på allt i världen som på det!
Nå hvarför var Ingeborg så säker på det då?
Det ville Julje veta.
Ah — Julje var inte som andra.
» Jag tycker, när du talar, så är det inte som när andra människor säga något. »
IDUN 1893 » Hur är det då? » Julje smålog.
» Det är » — nej, hon hade så svårt att säga det.
» Som när man hör vers, » sade hon efter en stund, mycket lågt, med sänkt hufvud.
Ja — Julje kände det själf; hon var inte som folk i allmänhet, och hon tyckte inte om folk i allmänhet; det skulle vara något aparte.
» Om du hade varit som de andra i skolan skulle jag aldrig tagit dig till bästa vän. » » Skulle du inte? » frågade Ingeborg med ett par ögon, som glänste i skymningen.
» Ä r jag så där — aparte? » Julje nickade.
Ingeborg kände inte marken under sina fötter.
Och där den nu låg, krokig, half- mörk, med sina två rader af sneda och vinda gamla hus, rymde hennes gata en större här- lighet än himmelen med alla sina stjärnor.
Hon skulle vilja tacka någon — Gud — lifvet — Julje.
Mycket ljufva tårar runno, stora och ljumma, ned för hennes kinder; det var så bra, att det var skumt.
Ingen såg det.
Att kunna vara en vän, det var visst nå- got mycket stort, hon tänkte länge däröfver, sedan de skilts åt.
Om det var något hon ville af hela sin själ, så var det visst detta: lära sig fatta vänskapen, som var något så högt.
Måtte jag kunna förstå den mer och mer och bättre och bättre!
Måtte jag kunna förstå Julje!
* * * En morgon Ingeborg kom i skolan fick hon se Julje stå och tala med eu flicka i lång klädning och uppsatt hår.
» Hvad är det för en? » frågade hon, så snart hon fått vän- nen för sig själf: » Någon, som skall läsa med småungarna? » » Nej, hon skall gå i skolan.
Hon tycker själf det är så galet, för hon har gått och läst.
Men de villja visst, att hon skall ha nå- got att göra, och därför skall hon vara med om några timmar, språk och historia, säger hon.
Ska vi gå bort och tala om hvad vi hålla pä med? » Och Julje vände sig mjukt och obesvärad till den nya; det kunde inte vara så trefligt att följa med i historia just nu, de höllo på att repetera.
» Fröken är danska? » afbröt den främman- de lifligt; det var något fullvuxet och ledigt öfver henne, och Ingeborg iakttog henne på afstånd — stum, med stora ögon och en känsla af, att hon icke alls hörde till dem.
» Ja, jag är danska, » sade Julje, » det vill säga vi ha flyttat öfver till Sverige och ha en egendom uppe i Småland.
Jag vet snart inte, hvart jag hör.
Fröken märkte, att jag bryter?
» » Ja, och så.
Det är det egna med dan- skorna, att man alltid känner igen dem.
» Och den främmande flickans ögon fästes på medaljongen, som hängde i sammetsbandet omkring Juljes hals.
Nästa morgon var den borta.
» Känn, » sade Julje till Ingeborg, » jag har korset. » » Hvarför har du det? » » Ah, det skall väl vara någon fason på en.
Hon säger, att hon kan profva en 5 — 6 gånger bara för att få ett lif att sitta. » » H o n » var den nya.
Ingeborg knnde inte förstå det: profva en 5 — 6 gånger !.
Hon såg ned på sitt bluslif; det var knappt sömmerskan fått taga måtten gång!
— Hon hade klagat för fadren, och Ingeborg hade gråtit och tjutit och fått både sax och alen efter sig.
En sådan unge var hon ännu, fast hon gick i sjätte klassen och hade Julje Begtrup till bästa vän.
» Har det sett på hennes naglar? » — Det var Julje, som gjorde denna fråga, när de gingo hem en middag.
» Jag ville veta, hur hon fick dem så blanka, och då svarade hon, att hon gned dem med sämskskinn.
Det skall jag också skaffa mig. » Ingeborg betraktade sina; de voro icke för vackra, hon brukade bita dem.
» Jag tycker, hon ser vådligt bra ut, » sade Julje.
» Hon är inte alls som de andra i skolan.
V e t du hvad — hon tänker sig till teatern. » Och ögonen lyste vid denna troll- formel till allt som var äfventyr och roman- tik.
» Men säg det inte till en människa! » » Nej, hvem sknlle jag säga det till? » frå- gade Ingeborg och såg upp med tunga ögon.
» Hennes föräldrar vill inte höra talas om det, men hon rymmer, säger hon.
Gud — du skulle höra henne läsa vers.
Det är så det går kalla kårar öfver ryggen på en.
Att vara eller icke vara, det är frågan.
» » Hon skall väl inte spela Hamlet åtmin- stone, » sade den lilla Ingeborg torrt, men med hjärtat dödssjukt af sorg.
Julje brydde sig inte längre om henne.
Det var ett skratt och ett prat hvar gång Julje Begtrup träffade den nya.
Och Julje deklamerade och polerade sina naglar och sade, att hon var » kvinna » — Ingeborg för- stod sig inte på det.
Men Maggie for- stod det — Maggie det var den nya.
— Nu skulle Julje sätta upp sitt hår — — — Det kunde vara för barnungar att gå med flätor på ryggen; henne passade det inte längre, hon var för gammal: sexton år.
En dag visade sig också Julje i morgon- bönen med en frisyr, som var en trogen kopia af Maggies, och som gjorde henne ett hälft hufvud högre.
» Jag har satt upp mitt hår, jag har satt upp mitt hår, jag har satt upp mitt hår, » upprepade hon med svindlande hastighet för hvar flicka hon gick förbi, innan någon ens hunnit öppna munnen till ett ut- rop.
Platsen bredvid iDgeborg låtsade hon icke se; det stod en ledig stol vid sidan om den nya.
Under Iofstunden gingo de arm i arm, båda lika smärta, nästan lika långa, med kjolar, som stötte i golfvet, oclrdetta uppvridna hår.
Ingeborg stod och betraktade dem i en vrå.
Hon kände sig så hopplöst liten och obetyd- lig med sin korta klädning och sina fjorton år.
» Jag hatar dig, » hviskade hon för sig själf med ögonen i den nya.
Hjärtat svällde i hennes bröst.
Den som hade varit som Simson!
Den som hade kunnat störta huset och begrafva sig själf under ruinerna!
Efter skolans slut gick hon fram till Julje: » Ä r du ond på mig? » frågade hon.
» Nej, hur kan du tro det? » 21 » Nej, jag skall gå med Maggie i dag, » sade den andra kallt.
» Jaså. » Ingeborg tog sina böcker och gick långsamt ned för trappan, men när de båda flickorna gledo förbi henne, hade hon kunnat skrika af lidelse.
Inte gå efter dem — inte gå efter dem; — hon rätade upp sig och knöt sina händer, men med en snyft- ning, som nästan kväfde henne, följde hon dem som en hund uppåt trottoaren, framåt Kvarngatan.
Där veko de af!
H o n ville ropa, tyckte att hon ropade, att de måste höra det, förstå det: Det är min väg och min gata, min, min, min.
Alltjämt gingo de där framför henne; Julje med sina ojämna, litet släpande steg och den där knycken i veka lifvet, när hon böjde sig fram och hviskade något till den andra.
Ingeborg kunde icke se dem; hon hade gått in i sin port och ringt på dörren.
Det kom någon och öppnade, någon talade till henne, hon hängde upp sin kappa och gick in till sig.
Med en blick, för hvilken all- ting svindlade, såg hon sig omkring i rum- met.
Hela världen var en annnan, människorna annorlunda, men här inne var allt sig likt: skrifböckerna på ena sidan af bordet, lexi- konen på den andra och knifven.
knif- ven.
Hon hade stött den i handleden, men när hon såg blodet, blef hon rädd och fick upp näsduken och surrade den hårdt om ar- men och bet i ena snibben för att få en knut.
Om hon skurit af pulsådern och allt varit slut inom en stund!
Hennes hjärta dar- rade; hon vågade icke ens tänka denna tan- ke, men blodet hade icke sprutat upp; det var ingen fara, ingen fara.
Med läppar, som ännu skälfde, smålog hon öfver det oför- klarliga, att hon hade gjort det, detta med knifven, som hon tänkt på så många gån- ger, då fadren varit ond, då hon känt sig olycklig.
Han skulle aldrig få reda på det, ingen skulle få reda på det, icke ens J u l.
Det blef tyst och kallt i henne.
Det var väl den hon sist skulle förtro sig åt, min Gud!
Denna vänskap, det var något hon bara ville vända sig bort ifrån och glömma, något som aldrig funnits till.
Hon stod orörlig och såg ut genom fönst- ret.
I skolan talade de om land och öar, som försvunnit i hafvet, sjunkit med glän- sande städer och med trädgårdar, fulla af blommor; — nu var det något, som sjönk i henne, försvann, ohjälpligt och för alltid, djupt nere i detta stora och kyliga, som svallade öfver i hennes hjärta.
Där kommo de förbi gång efter annan, leende, förtroliga, arm i arm.
Det var Julje, som talade; Ingeborg såg det så väl på rö- relsen af det smala lilla ormhufvudet.
Un- dras, om hon deklamerar för henne, och om hon hör på som jag, log hon för sig själf med en vuxen människas ögon.
» Jag ser det. » » Ser — man kan väl inte alltid tala med en och samma? » » Det kunde du förr. » » Ja, förr.
» Ett par gråa ögon blixtrade upp emot dan- skans, men hon sänkte icke sina: » Bid mig ikke, kjsere Djsevel, jeg er selv et Gespenst, » sade hon gäckande med ett litet återfall i modersmålet och gick att söka rätt på sin kappa.
Ingeborg följde efter henne.
» V i få väl sällskap? » frågade hon tonlöst.
Man bör för öfrigt komma ihåg att ej börja an- lägga en ny ton, förrän en föregående torkat till fullo.
I annat fall blir det nämligen ej samma stil på det hela.
Denna regel gäller åtminstone större ytor; små partier kunna däremot ibland vinna på att man målar mera vått i vått, i synnerhet partier i bakgrunden, där man ej bör se konturerna alltför skarpt.
Hafva dylika bakgrundspartier af någon till-
IDUN 22 fälligbet råkat bli för mörka eller eljes för starkt markerade, kan man dämpa detta genom att med en pensel och rent vatten några gånger fara öfver stäl- let.
(Denna metod kan naturligtvis eljes ock begag- nas, när man råkat få något parti för mörkt).
För resten kunna här som i öfrigt inom målarkon- sten olika åsikter om det rätta förfarandet vara rå- dande, utan att vare sig den ena eller andra åsikten kan sägas vara absolut förkastlig.
Hvad nu sagts om tuschmålning gäller till alla delar också om sepiamålning.
Begagnar man sepia i stycke, bör den nog lämpligast rifvas på samma sätt som tusch.
Föredrager man den förvarad i tub, klämmer man ut en klick af färgen på en porslins- palett, glasskifva eller i en färgkopp och bereder de olika lösningarna genom att lösa något af färgen i en större eller mindre vattenmängd.
Utom dessa båda färger, tusch och sepia, kan maD vid lavering med fördel använda nästan hvilken färg som helst.
Mycket lämpliga äro neutral tint och indigo.
Om man så vill, kan man i stället för att under hela proceduren utspara de allra ljusaste partierna måla dessa med kinesiskt hvitt (ensamt eller i bland- ning med laveringsfärgen).
Så ock kan man lavera i flere färger, t. ex. måla himmelen blå och det öf- riga i tusch eller sepia.
Mycket trefliga saker kan man åstadkomma, om man använder grått papper och målar därpå med indigo samt isätter dagrarne med hvitt.
Då kan resultatet bli synnerligen vackert.
På detta satt kan man på ett lyckadt sätt framställa framför allt mån- skens- och vinterstycken och för öfrigt stämnings- bitar.