Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hanne-Charlotte sökte uppgifva dessa tan- kar och i stället syssla med att räkna ut, hur länge det skulle dröja, innan nypon- roshäcken skulle vara alldeles täckt af snö.
Till juni, tänkte hon, juni eller juli, o m det håller på och faller så här retfullt lång- samt, till den tjuguförsta juli, min namns- dag, då Olof-Gustaf är här och gratulerar och kysser min schal i tamburen i smyg — och går hem och tiger en två, tre år.
Det klingade bjällror igen.
A c k om det vore gästgifvareskjuts!
Någon otålig och argsint resande, som kommer och väcker
1896 Olof-Gustaf och skall ha hästar, fast där inga Anns, och ställer till ett lefverne i hu- set — o m det vore det!
Men den släde som blef synlig — det var för resten fältkamrerns — svängde af upp till henne i stället, så nu var det här det blef främmande.
Inte roligare för det — det kände hon till.
Bara ett bylte i släden, bara fältkamrern — då sätter han sig ned och spelar écarté m e d far efter att ha skäm- tat med henne o m att hon inte blir gift — » tjugutvå år, » säger han, » och tiden för- går, he h e!
» Ja sådant där blir ingen gla- dare af.
I och m e d detsamma fick Hanne- Charlotte en idé och tog pannan från fön- sterrutan.
O m j a g skulle låna släden och klä ' ut mig i fars päls och fara till Olof- Gustaf och reta honom!
Det tar inte lång stund, och ingen behöfver veta af det.
Hade det varit hvilken annan dag som helst, skulle Hanne-Charlotte aldrig ha gått in på ett sådant förslag, inte ens o m det gjorts af en annan och hon haft sällskap, men nu, första april och så jämmerligt trå- kigt, och snön, som aldrig höll upp att falla, och blidvädret, som aldrig kom — hon kunde icke stå emot ett ögonblick.
Hon sprang alltså ut och väntade vid salsdörren, tills fältkamrern hunnit in i fars rum med hela sin utrustning och stöflarna på — hvar stöfvel en fältkamrer!
— Där skulle det ta en ansenlig tid, innan han hjälpts af med alla de klädesplagg, hvarmed han var om- snurrad så tätt som en spole med garn, där skulle ingen tänka på att se efter hvad det var för bjällror, som klingade förbi.
Så tog hon snabbt en päls, skärp, mössa och ett par pjäxor och sprang med hela famnen full ned till stallet.
Släden hade just hunnit dit, men ingen hade rört vid den ännu, körsvennen, en sömnig pojke, behöfde alltid en kvart, innan han tinade upp och som en istapp från ett tak föll ned från sitt säte.
» Anders, » sade Hanne-Charlotte, » var nu rask och kör mig till Bergsgården.
Där var någonting som skulle hämtas. » Och den stackars Anders, af hvilken bara en helt liten näsa syntes och ett par af snön hopfrusna ögonfransar, grep halfvaken äter fatt o m den piska, han långsamt höll på att låta sjunka, och gaf med en snark- ning tillkänna, att han förstod och att det icke gjorde honom lyckligare.
Och Hanne- Charlotte fick med gammal drängens hjälp sin kostym på sig och på samma gång så mycket af hans själs förvåning, som kunde stråla ut genom tvänne onaturligt spända ögon, rullade sig in i skärpet, tills det gick rundt för henne, k o m in i släden, fick älg- skinnsfällen under hakan — det tog icke längre tid, än att Anders just hunnit få riktigt klar för sig innebörden af de ord han hört och blifvit arg — så bar det i väg.
Det var roligt, roligt alltihop, snön var så treflig som helst, där den famlade mot hennes ansikte, det var lustigt att se gården bakom sig, gäspande i skymningen, bjällerklangen ringde så mun- tert som bröllopsklockor, häst- hofvarna dansade i takt där- till, skogen dansade med.
En backe upp, en backe ned, en svängning kring ett gärdsgårds- hörn — där var Bergsgården — och icke ett ögonblick hade hon tänkt öfver hvad hon IDUN skulle säga.
Nå det fick hon väl impro- visera, tänkte hon oförskräckt.
Nu var hon i alla fall framme, Anders höll in hästarna vid trappan, ämnade säga någ " ot, men be- tänkte sig och lät med en snarkning sin näsa sjunka in i halsduken.
» Hållkarl! » ropade Hanne-Charlotte med en så grof och ljudlig röst, hon kunde åstad- komma.
Där kom ingen hållkarl, fanns antagligen icke ett lif hemma, annat än Olof-Gustaf själf.
Då k o m Hanne-Charlotte alldeles in i sin roll af resande, blef ond på allvar och kände icke den ringaste svårighet att finna de ord hon kunde behöfva.
H o n vältade sig ur släden, klef med stor möda uppför trapp- stenarna och slog ett par dundrande slag m e d portklappen.
» Hållkarl! » ropade hon igen, » sofver man i den här g å r d e n?
» Där hördes stadiga steg inne från huset, säkert Olof-Gustaf som kom.
Nu skulle den sengångarn få, för att han lät resande 419 vänta.
» Hållkarl! » skrek hon ännu en gång, när han var framme, så att det alldeles slog lock för hörseln på honom — » såå, är han där n u?
Här har jag stått i snön i en timme minst.
Tunnor tusan, ha ni inte öron här i gården, eller är de för långa?
Här skall j a g ha skjuts och det på ögon- blicket.
» Olof-Gustaf häpnade öfver denna herre, som var så liten och så argsint och morsk, men som han inte kunde veta, hvad det var för en betydande man i staten, sva- rade han höfligt, att skjuts, det fanns nu inte att få.
Då blef den resande herrn alldeles ursin- nig.
» Tunnor tusan, » skrek han o m igen — det var ett lyckligt fynd det uttrycket, det gjorde rösten så djup och manlig — i » tunnor tusan, har ni inte skjuts?
Säg o m det en gång till! » Olof Gustaf sade o m det, hyggligt, men med en liten ansats till humör.
420 Det skulle han bara försöka!
— • det var det fräckaste, hon på länge hade hört, hon fick allt lof att ta den gossen under be- handling.
H o n började nästan tro, att hon var en vägfarande, som blifvit uppehållen genom landtfolkets drumlighet och senfärd - men nu skulle de få höra, hvad de gingo för!
» Det vore väl hundra tusan, » ropade hon, » här sitter ni och sofver, och ingenting blir af för er, inte ens att få nattmössan på er.
En vinter sofver ni på högra sidan och en annan på vänstra, och ena året sträcker ni ut den foten och andra året den, och aldrig hinner ni någon hvart.
Men en stac- kars resande för kongl.
majestät och kro- nan, han skall dras m e d er lojhet, och så har ni inte ens vett att släppa in honom till elden, när ni ingen häst har! » Om Olof-Gustaf hade känt till Anders natur och gett akt på honom nu, skulle han genast ha anat, att det var något egen- domligt på färde, ty pojken satt klarvaken, fullkomligt klarvaken, och stirrade med half- öppna ögon, förfärad öfver ett språk och ett uppträdande, som han aldrig förr iakt- tagit hos en mamsell.
Men Olof-Gustaf hade göra nog att reda från sig den härfva af obehag, han råkat in i, och gaf icke akt på något annat än den lilla resande herrn, som hade så mycket humör innanför päls- kragen och så litet af hufvudet ofvanför den, att man icke kunde se, o m han var ung eller gammal.
» Bevars, » sade han, » visst går det an att k o m m a in, om man vill vara så g o d.
» Och medan Anders slöt sina hoplimmade ögon igen med den re- flexionen, att det fanns gåtor i lifvet, dem det var skönt att somna ifrån, klef den främmande herrn före Olof-Gustaf in i rum- met, med möda släpande sina pjäxor med sig.
Det brann eld där och framför den ställde hon sig, så att icke ansiktet syntes, stampade argt två tag i golfvet och tog icke ens af sig mössan.
Nu började Olof-Gustaf att bli retad öf- ver hela beteendet och ville k o m m a ifrån saken i tid, innan den blef obehagligare.
» O m det är något som behagas, » antydde han, » skall jag skicka in en piga, och att börja med kan herrn j u ta af sig o m huf- vudet. » Men det ämnade Hanne-Charlotte icke alls göra ännu.
» O m det är något som beha- gas, » ropade hon — » behåll han sina pi- gor själf att fria till, di tar honom kanske 1896 IDUN — om det är något som behagas!
Jo, nöt- ter vill jag ha. » Nu trodde Olof-Gustaf, att det var själfva den lede, han fått in i huset, eller någon galning.
» Nötter, » stammade han.
» Ja, nötter.
Inga pigor!
Behåll han sina kära pigor, di må nu heta hvad di vill för mig, Filipin till och med.
Men hjälp mig då af med skärpet här, det är j u hett som i en ugn. » Olof-Gustaf tog med darrande fingrar fatt i skärpänden som räcktes honom, han kunde knappt tänka, knappt se, hur den sällsamma gästen snurrade rundt för att k o m m a ut, hans hufvud snurrade ännu fortare.
Med ett stod han med det lösa skärpet i hand och fick den våta mössan kastad midt i ansiktet.
Då blef Olof-Gustaf ond på allvar och sprang fram med lyfta händer, studsade och stod lamslagen.
Framför honom föll en päls till golfvet, och där midt i eldskenet stod Hanne-Char- lotte röd i ansiktet och hoppade högt upp för att k o m m a ur pjäxorna.
Olof-Gustaf gaf sig visst icke tid att ut- reda historien, men att det var något skämt förstod han; dock var det inte detta, han log åt.
När han såg henne där, så ovän- tad som om hon trollats dit, så vacker, och nu, sedan den skyddande förklädnaden var borta, nästan gråtfärdig af rädsla öfver hvad hon ställt till, när han såg allt detta, då talade Olof-Gustafs solida förälskelse, och aldrig i världen hade han sett något så gladt som det eldskenet där.
Där var inte tid till blyghet längre, den hann aldrig komma, — i ett ögonblick hade han tagit hela den otåliga lilla resanden i famn och fått sagdt mycket mer, än ett års mogen öfverläggning kunnat gifva honom idéer till, ehuru i ett tämligen osammanhängande språk.
Äfven Hanne-Charlottes fyndighet var all- deles slut, hon fann icke många ord, icke tankar heller, bara att detta, det var j u för obeskrifligt lyckligt och roligt, och så en orolig känsla af att det ändå måste skyndas, ty släden var lånad.
Slutligen fick hon fram detta, och nu kom Olof-Gustaf ihåg pälsen och skärpet och den resande herrn och hela upptåget.
Han skrattade och grät.
En så ' n flicka, en så ' n flicka!
Första april, j a visst, första april, men icke narri längre.
Filipin, j a visst, nu gick det upp ett ljus för honom, hvad hon hade menat med nötterna — en så ' n flicka, den kvickaste på jorden!
Plötsligt blef han all- deles förfärad och storögd, några ord rullade genom hans minne.
» Men Hanne-Charlotte, » stammade han, » du — du svor! » Hon såg icke alls ut, som o m det varit möjligt, trodde det på inga villkor.
» Visst svor du, gång på gång, tunnor tusan! » Hanne-Charlotte blek- nade.
» Det, det satt visst i pälsen, » urskuldade hon sig, » det flög i mig där, det hörde till — men har inte du någonting att svära? » Det hade han visst, en lång historia.
När de kommo ut, sof Anders, alldeles hvit i mörkningen, allt minne af det föregående var borta Eör honom, och han fick knappt upp ögonen det ringaste, ty nu voro de ännu mera hoplasta af frost.
Och med denne halfblinde Kupido på bocken foro de två tillbaka till Hanne-Char- lottes för att tala med föräldrarna.
(Illustratör: Gerda Tirin.)
" 2) ef yngsta Sverige ".
(Se porträttgrupperna å sidd.
424 och 425.)
•4 * ör att åstadkomma en enastående och ori- * gineli prydnad till detta vårt julnummer — en prydnad, hvilken därjämte i hög grad borde tilltala alla kvinnliga, alla mo- derliga hjärtan — inbjöd, som bekant, re- daktionen af Idun i början af detta år vårt lands fotografer att till henne insända » så rikhaltiga samlingar som möjligt utaf af dem tagna porträtt af barn, ifrån den spä- daste åldern intill en ungefärlig åldersgräns af tio år.
» Denna inbjudning hörsammades välvilligt af ett stort antal fotografer inom landets alla delar, och från norr och söder, från östan och västan böljade en verklig flod af barnporträtt in öfver redaktionens ar- betsbord.
Det är ur detta rikhaltiga ma- terial vi sedan — med både » val och kval », det kunna vi försäkra — gjort den urgall- ring af omkring ett hundratal porträtt, som våra läsarinnor återfinna på sidorna 4 2 4 och 4 2 5.
Ramteckningen till porträttgrup- pen är utförd af artisten O. Hjortzberg.
Tre pris voro utfästa för de deltagande fotograferna.
V i d bedömandet biträdde godhetsfullt redaktören for » Fotografisk tid- skrift » herr Albin Roosval och beslöts, att prisen på följande vis borde fördelas: priset å etthundra kronor för den, som helhet betraktad, bästa kollektionen af por- trätt delas mellan fotografen G. Rosén, Stockholm, och fotografen Lina Jonn, Lund, så att hvardera af dem erhåller 50 kr.
; priset å femtio kronor för det bästa grupp-porträttet tilldelas fotografen Eure- nius, Göteborg; och priset å femtio kronor för det bästa en- kelporträttet tilldelas fotografen C.
M. Ols- son, Göteborg.
För öfrigt buro nästan alla de insända profven vittne om konstnärlig och högt ut- vecklad yrkesskicklighet, och hembära vi vår uppriktiga tacksamhet till samtliga » Det yngsta Sveriges » bidragare, öfver hvilka fullständig förteckning här följer: Amelie Rydberg, Arvika; Möllers atelier, Alings- ås; Henny Tegström &amp; Comp., Luleå; Systrarna Warnström, Jönköping; Ebba Sundevall &amp; Co., Örebro; A. Hedström, d:o; Hilma Selin, d:o; Oscar Olsson, Östersund; K.
&amp; A. Wikner, Ve- nersborg; Lina Jonn, Lund; Maria Werner, Trosa; Anna Karlsson, Ronneby; Hilda Kuylenstjerna, Borås; Thérèse Wallgren, Oscarshamn; O. Sund- berg, Rättvik; Calla Sundbeck, Grenna; Roséns Atelier, Mariestad; Mia Lundmark, Haparanda; Eva Knutsson, Halmstad; Anna Wissler, Marie- fred; Aug.
Karlsson, Arboga; Olga Rinman, Göte- borg; Carl M. Olsson, d:o; Eurenius, d-.o; C. Dahlqvist, Helsingborg; Roséns Atelier, Stock- holm; H. Löthman, d:o; Elin Wettergren d:o; A. Blomberg, d:o; L. Larsson, d:o. Stockholm i december 1 8 9 6.
IDUN 1896 421 Som fjärilslek i sommarglans ackorden •&gt; mot öppnadt fönster lekfullt vagga hän och mötas a / ett sus / rån kyrkogården, där godsfrun sofyer under gröna trä ' n.
j) en gamles hjärta darrar än a / slaget, Jäst år ha sömmat kullens blomsterskrud, ty hon Yar ljuset, lyckan och behaget samt drottningen vid godsets gästabud.
jVîed henne dog det friska, fina kynnet och sorgen kväfde muntra gillens glam; i dofya tystna ' n yaknar Sauls-lynnet, och bittra, tunga tankar Yäxa fram.
jVten då, när kvalets gissel o / rid vållar och röfyar från den gamle hyilans blund den unga dottern ur klayeret trollar musikens milda språk i skymningsstund.
Och, fram på ljusa stigar minnen skrida, betvingade af lösta toners ström, han ser sig svärma vid sin makas sida och drömma om sin ungdoms kärleksdröm Och tankar, känslor bära högtidskläder, och.
ingen timme är på njutning tom, det skimrar af brokad och gyllenläder, det doftar Yår och snöar äppelblom.
Öch lusWd brinner klar i Yägglampetter, när vinterkvällens köld i knuten slår.
jVted bjällerklang utöfyer vida slätter en lustig karavan mot godset går.
3 spännhalsduk, i frack.ar och robronger det frälse blodet släpper gäcken lös, och, godsfrun sjunger gammalfranska sånger, och epigrammer öfyer maten strös.
Så väfver till takten fast minnet af skymning det lyser sina yackra klaverets mönster melodi; genom salens böljar sol i gubbens fönster, drömmeri.
pär står han ung och käck och högyälboren.
jVIånn ' Jo och, bröllopsklockan Yisst — brudens det är ej hans öra hör?
en ljuflig kyss på nytt dag hans om Yåren mun berör.
- J hsrrgårdssal m e d gammaldags möblering r^laveret blottat sina gula tänder, baronen tagit plats i karmad stol, och husets dotter, ljus som Sveriges lin, på Yäggtapetens blommiga schattering nu låter adligt smala jungfruhänder än dröjer kvar en stråle a / tonsol.
ur instrumentet locka melodi ' n.
(Illustratör Gerda Tirén)
422 IDUN orrrcm.
M eningen hade varit att man skulle ha en liten munter middag.
Sällkapet var passande valdt.
T v å glada fruar utom värdinnan, deras likaledes glada män, vär- den själf, en gemytlig medelålders man, och dessutom ett par särdeles trefliga ungher- rar, som voro kända för att kunna sprida gask öfver ett samkväm.
Men så kommer precis en halftimme förr- än dinern skulle serveras fruns i huset vör- dade och värderade gamla moster, änkefru Adelmark från Mariefred, på besök, enkom inrest till hufvudstaden för att bereda sina släktingar en glad öfverraskning.
Hon satt midt i den största salongssof- fan, då gästerna stego in, och reste sig litet generadt stel och styf mot hvar och en som presenterades.
Och det var inte utan, att de presenterade också fiugo något stelt öf- ver sig i samma nu, som de stodo ansikte mot ansikte med öfverraskningen.
Värdinnan tog dem afsides och gaf dem hviskande förklaringar.
Och när herrarne stodo omkring smörgåsbordet för att taga halfvan, lutade värden fram hufvudet och frågade i bekymrad ton, hvem som ville uppoffra sig.
Han själf kunde det inte, ty han var tvungen att ha fru Hedengren till dam, eftersom hon för första gången var bjuden i hans hus.
Svaret var ett enstämmigt och något lång- draget » h m ».
» Men j a g ska laga så, att den olycklige till ersättning får fru Ahnell på andra sidan. » Fru Ahnell var den vackraste och koket- taste af samtliga fruarna, och minerna blef- vo genast litet mildare.
» D u?
» frågade värden och slog härads- höfding Borgstedt på axeln.
Det var den ene af ungherrarne och för resten den som hade det bästa humöret.
Han vred fundersamt upp sina mustascher, men log i detsamma helt godmodigt.
» Nå, kör, » sade han — » jag ska nog sätta lif i g u m m a n.
» Värden tackade honom med en ytterligare klapp på axeln.
» Ja, kära du, hon ä ' inte alls svår, litet sentimental och gammaltantsjåpig kanske, men för öfrigt riktigt hygglig. » » Godt, j a g s k a ' n o g leta ut hennes genre.
» Häradshöfdingen var öfvertygad o m, att han kunde konsten att » ta » alla människor, om han bara ville.
Man gick till bords utan några vidare bekymmer med placeringen, och häradshöf- dingen var verkligen utsökt artig mot sin dam.
De talade o m vetenskap och konst och religion och filosofi, och på alla områ- den erkände han hennes o m d ö m e n såsom särdeles träffande och ovanligt beaktansvärda.
Den gamla frun förhöll sig först litet re- serverad och misstänksam, men tinade så småningom upp genom all denna sympati, som kom henne till del, och slutligen såg man, att hon i allt hvad hon sade förtroen- defullt lade sitt hjärtas mening i öppen dag.
De hade kommit att tala o m landtlifvets behag, som hennes hemort bjöd på i så rikt mått under sommarmånaderna, och häradshöfdingen, som ville ge en kompli- mang åt hennes ungdomliga väsen, förmo- dade att hon med ifver deltog i de landt- liga nöjena, körde sitt ekipage och var ute och fiskade i sin sump.
Men då förändrades hastigt den gamla damens ansikte och blef strängt som en prästs, då han talar o m den yttersta domen.
» Fiskade, » upprepade hon och slutade att skära sin hjärpe.
Hennes kavaljer förstod, att han missha- gat henne på något sätt, och mumlade för- sonande en fras o m, att det var ju ett myc- ket vanligt och gouteradt nöje.
» Nöje, » eftersade hon ännu en gång, men ändå strängare än förut.
— » Jag kan inte finna något nöje i andra varelsers pina och dödskamp.
» » Ahå, åhå, kära moster, » utbrast värden, som var en passionerad fiskare — » man kan väl inte sätta sig ner och svälta ihjäl af pur ömsinthet heller. » » Det är en annan sak, Rudolf.
Låt dem fiska, som göra det för sitt uppehälle, men att pina för att roa sig, det är både rått 1896 och styggt och fult och ociviliseradt, det är säkert, det. » Ett fint smålöje smög sig in i allas mun- vinklar.
Nu kunde man då se, att värden haft rätt, när han påstod, att » kära moster » var gammaltantsjåpig.
Men den som smålog finare än alla de andra, det var häradshöfdingen, och han gaf sin dam till vänster, den lilla koketta och pigga fru Ahnell, en lätt tryckning på hennes fylliga arm, en tryckning, som betydde så mycket s o m: pass på, nu ska vi ha roligt.
Fru Ahnell satte också strax upp sitt vackra ansikte med ett vaket ut- tryck och » passade p å ».
» Ja, det säger j a g med, » instämde Borg- stedt trohjärtadt.
— - » Jag håller alldeles med er, fru Ädelmark. » Denna såg litet misstrogen ut.
» Men ändå antog ni, att j a g skulle kun- na ha hjärta att sysselsätta mig med ett sådant grymt och barbariskt tidsfördrif.
» » A h, jag hade j u inte den äran att kän- na er, min nådiga.
Och det där nöjet an- ses j u af mera ofina naturer för helt oskyl digt.
Men jag säger det, att lika så gärna kan man sätta ett blått förkläde framför sig och gå och muntra upp sig med att slakta oxar. » » Tack, tack, » sade den gamla frun, fick fatt på hans hand och kramade den, utan att ge akt på ett svagt fnitter från en af damerna, ett utbrott af munterhet, som dock genast tystades ner i serveten.
Men värden, som icke var vidare snabb i sin uppfattning, och som gärna resonnerade grundligt och allvarligt o m saker och ting, rynkade pannan.
» Du glömmer att nöjet ligger i spännin- gen, » sade han — » i om det ska nappa eller inte. » » Kors, då kan man väl ta och linda in yxan i en hötapp, låta oxen gå lös och locka på h o n o m: kom, gubben lilla, kom gubben lilla, får du nämnarn!
Och när han så kommer, lysten och försiktig, så smäller man till midt i pannan.
Vore det inte lif- vadt, du Rulle, h v a?
» Men värden blef irriterad, nästan smått förnärmad.
» Det måtte väl ändå vara skillnad på djur och djur, » tyckte han.
» Ja, oxen ä ' litet större än abborren för- stås.
Men för att ta ett belysande exem- pel: du ä ' mindre än en elefant, inte sant?
— Skulle det nu vara ett oädelt nöje att låta en elefant svälja en liten dragg, men ett ganska lofligt och oskyldigt att låta dig göra d e t?
» Som på ett gifvet tecken bröt munter- heten lös rundt kring bordet.
Det var bara två personer, som höllo sig allvarsamma.
Den ena var värden, som såg sig omkring och inte visste hvad han skulle tänka.
Gjor- de man narr af honom, månn tro?
Den andra var hans gamla släkting från Marie- stad.
Hon klappade häradshöfdingens arm och upprepade sitt » tack, tack, » så varmt, att tårarna sipprade fram under de skrynkliga ögonlocken.
» Just så, » sade hon, » man ska bara tänka sig själf i andras ställe, så begriper man nog hvad som ä rätt och orätt. » » Ja, människornas elakhet och grymhet beror egentligen på deras brist på fantasi, » fortsatte häradshöfdingen.
— » D u behöfver bara tänka dig, kära Rulle, att du ä ' en liten abborre, en stackars liten abborre, så begri-
IDUN 1896 per du strax hela barbariet.
Tänk dig, att den där feta hökarn här midt emot sitter på en brygga m e d metspöet mellan sina tjocka, röda händer och sina sillkaggar till ben dinglande öfver vattnet, och tänk dig att du ä ' en liten abborre, en värnlös liten abborre, som simmar inunder honom.
Du ä ' pigg och glad och smärt och ung, född i våras.
Men däruppe sitter hökaren och spän- ner ut sina runda ögon och tänker: nappar det inte, nappar det inte, nappar det in- te.
Hvad skrattar ni åt, mitt herr- skap, det här ä ' inte skämt, det. » Alla bordsgästerna tvärtego och sågo med ens ut som kyrkfolk, det vill säga, så när som på värden själf, hvilken en stund suttit och skådat sig omkring på ansiktena till höger och vänster och nu hastigt såg ett ljus gå upp för sig.
Han slog till ett litet ensamt flatskratt, men tystnade strax, han med, och såg sedan högtidligare ut än någon af de andra.
» Du har ännu inte haft något obehag af lifvet, » fortfor häradshöfdingen — » du tycker det ä ' festligt att klatscha med stjärten, så att det smäller i vattenbrynet, du ä så lycklig, som en abborre kan vara, du tyc- ker, att vattnet smakar bra, att syskonen och hela släkten a ena präktiga, glada poj- kar och att lifvet ändå ä ' någonting förba- skadt trefligt.
Men däruppe sitter hökaren med allt rundare och rundare ögon och tänker: nappar det inte, nappar det inte, nappar det inte.
— Anser ni, att j a g på något vis ä löjlig, mina damer, så ska j a g visst inte fortsätta, för j a g har verkligen inte lust att vara driftkuku? » » Nej, nej, då, » mumlade lilla fru Ahnell och bet i serveten.
» Säg ut bara, häradshöfdingen, säg ut.
Det ä ' godt för dem att höra, » uppmuntra- de den gamla frun med tindrande ögon och nästan andfådd af sinnesrörelsen och lyckan öfver att ha fått en bundsförvant, som så kraftigt tog sig an hennes sak.
» Ja, kära Rulle, » vidtog Borgstedt » så sim- mar du gladt omkring, utan att veta, att bedröfvelsens och smärtans klippor och skär finnas till i lifvet.
Och du ser den lilla brödkulan på kroken, men inte hökarns run- da ögon, och du välsignar försynen, som inrättat det så vist, att maten kommer till en, just då man ä ' hungrig, och så sväljer du den lilla brödkulan.
Hvart tog med ens den härliga världen vägen för dig, Rulle lilla?
Hvarför rör du dig, utan att du själf vill d e t?
Hvarför genomtränger någonting kärlek saken?
» ohyggligt, stort, sönder- slitande, hiskligt hela din kropp?
Hvarför bränns du upp invärtes och utvärtes af en fa- sansfull torka?