Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Se här några gamla kläder, (tar upp ur fickan några sönbara trasor, lagoma åt tiggaren. (stiger upp går till i väskan).
Så de här brödbitarne, gåfvor af barmderslitna klädespersedlar som han lägger ofvanpå vexlarne), skänken och tar fram några brödbitar som han lägger öfverst hertigheten (lägger ihop väskan).
Så der, nu är allt i ordning; här skall ingen ana att det fins så mycket pengar....
Ah, det var sannt, jag borde väl underrätta hennes nåd om min afresa och tacka för tankan att jag hade rymt min väg med pengarne
god inqvartering, annars kunde hon ju falla på den och hur gick det då med slägtskapen.
Jag kan väl
inte heller lemna flickstackarn på bar backe. (lägger
väskan på en stol bakom sig, sätter sig vid bordet och skrifver). den, han smyger sig sakta öfver theatern till den stol hvarpå väskan ligger och fattar uti den.
Stark gör en rörelse, FreSTARK.
Hvilken besynnerlig ångest som fattar (Fredriksson kommer ut ifrån höger, med skorna i han-
driksson släpper hastigt sitt tag och kryper ned bakom stolen). mig, fort! jag måste skynda! (skrifver vidare).
stoppar dem på sig, smyger derefter till fonden, sätter på sig
(Fredriksson sticker handen i väskan, tar fram vexlarne,
skorna och öppnar fonddörn såsom om han kom in utifrån).
52 STARK (som under tiden förseglat brefvet).
(vänder sig hastigt om då han hör dörren öppnas). är det?
got förråder den strid som föregår inom honom).
Åh, det är bara jag, kära svärfar, jag tyckte det blef så långsamt på krogen och derföre gaf jag mig hit.
FREDRIKSSON (i naturlig ton, men likväl så att han nå-
STARK (fattar hastigt tag i väskan).
Hör på nu Starken, jag har just
som fått en tanke i hufvudet på mig, de äro riktivore just så klokt med delningen af pengarne.
Jaså, du tror det.
ga suputer kamraterna dernere, så Gud vet om det
det så mycket på hvar del heller, men om vi derdundrande lif.
Ja, ser Starken, och intet blir
emot toge hälften hvar, så kunde vi lefva ett hejSTARK (för sig).
Hur skall jag bli af med ho-
nom! (högt) Ha, ha, ha! du har inte så orätt i det bittida, så ska vi göra upp affären.
inte; hör på Fredriksson, kom till mig i morgonFREDRIKSSON. Jaså; är du en tåcken en?
Att jag nog begriper saken, du
vill resa din väg och bedra mig likaväl som de andra.
sammans ifrån arbetet och gjort oss till dagdrifvare, det är du som inbillat oss att alla menniskor borde ha lika mycket och ändå vill du mindre dela med
Det är du som narrat oss alle-
53 dig än någon annan.
Fy fan, Stark! en sådan usel karl du är!
STARK (häftigt, går öfver på högra sidan af avantscenen).
Hvad har jag med dig att göra! vill du jag skall ropa på folk som kastar ut dig?
kar, så hör nu också mina.
Jag bryr mig inte om
Nå efter det är ditt hjertas tan-
de der pengarne, vi ska nog dra oss fram dem föratt gifta sig med löjtnanten; Starken får icke ta lifvet af sitt eget kött och blod! ger jag.
utan, men Starken får icke tvinga Mamsell Thilda
STARK (på samma sätt).
Det angår dig inte, säFREDRIKSSON. Vill Starken afstå ifrån det der
giftermålet, så ska Starken aldrig mer få höra ett med sina pengar bäst han gitter.
ord hvarken af mig eller kamraterna, och får sköta STARK.
Jaså, du vill lära mig lagen du!
mången ål har jag sett slingra sig så bra som du, på spiseljernet.
FREDRIKSSON (i högsta spänning).
Akta sig Stark!
men hans tomma skinn har ändå till slut fått hänga STARK (ursinnig).
Gå din väg eller...
ryggen på sig).
För sista gången Stark, ja eller nej?
FREDRIKSSON (tar fram vexlarne och håller dem bakom
emot ljuslågan, de ta eld.
Talar mycket långsamt).
Jaså, hufvud).
Så se här då! nu ska väl Starken låta bli
FREDRIKSSON (som närmat sig bordet sätter vexlarne
Starken vill icke. (höjer de brinnande papperen öfver sitt
54 att göra henne olycklig! (kastar de brinnande papperslapparna till hans fötter).
(rifver ut sakerna ur väskan
och uppger ett rop af förskräckelse då han saknar pengarne) Ah! mina pengar! (kastar sig öfver papperen, som i detsamma förkolna) Mina pengar!
FREDRIKSSON (ytterst upprörd).
Der ä' de, ja!
(närmar sig Stark) Stark! (utom sig vid åsynen af hans förtviflan) Hvad har jag gjort! (störtar ut genom fonden).
Mina pengar!
(rusar upp) Fredriksson!... mina pengar! (störtar ut efter honom). utanföre.)
STARK (på knä, rifver med händerna omkring askan).
(Nägra ögonblicks tystnad, derefter hör man rop och skrik
FJORTONDE SCENEN. JOHAN (ifrån fonden).
flera betjenter som släpa
Fredriksson med sig.
Sedan JOHAN. JO, det är en tjuf, säger jag er, han
Fru von Hagen och Lionel.
har visst varit här inne och stulit förut.
mig!... släpp mig! jag sprang vilse, låt mig gå!... buller?
FREDRIKSSON (bjuder till att göra sig lös).
Släpp FRU VON HAGEN (ifrån fonden).
Hvad är det för JOHAN.
Ers nåd, vi ha gripit den här karlen i
stora salongen, han hade säkert smugit sig in för att stjäla.
55 LIONEL.
Det måtte varit flera tjufvar, ty en fiFRU VON HAGEN (för sig).
Min plan har lyckats!
gur störtade förbi mig i trappan.
FEMTONDE SCENEN.
MATHILDA (ifrån fonden).
MATHILDA (känner igen Fredriksson).
O, min Gud! lisen?
Befaller ers nåd att vi skicka efter poFREDRIKSSON. JOHAN.
honom, han är oskyldig.
MATHILDA (störtar fram).
Nej, nej! jag känner FRU VON HAGEN (fattar hårdt hennes hand).
Ni kän-
ner honom icke! (till betjeningen)
Låt rättvisan ha sin gång!
TREDJE AKTEN Theatern föreställer en elegant salong hos Fru von Hagen.
Tre dörrar i fonden.
Genom den mellersta dörren synes en sträcka väl möblerade och upplysta rum.
Till venster om åskådarne en stor spegel på fot.
Till höger stakar.
En hvilstol till venster. ett bord med en ringklocka och tvenne arm-
FÖRSTA SCENEN. MATHILDA (klädd tillbrud, sitter uti hvilstolen, hennes utseende förråder djupt lidande.
En blomsterbukett ligger på golfvet vid hennes fötför spegeln).
Kammarordna Mathildas slöja.
ter).
GABRIÉLE (står framjungfrun är sysselsatt att GABRIÉLE (vänder sig om).
I sanning en charmant
brud!
ni fäster icke mera afseende vid de förtjusande blommor min bror skänkt er, än att ni trampar dem under fötterna; jag får säga mamsell, att ert
uppförande förråder en brist på sens commun, som verkeligen kommer mig att rodna på era vägnar. svara.)
(Mathilda låter hufvudet sjunka ned emot bröstet, utan att
57 GABRIÉLE (försmädligt).
Man skulle sannerligen
kunna tro att det äro vi som ha hedern af det här
giftermålet.
Nå, hvarför svarar ni icke? (stampar med Fanny!
foten) Ni är odräglig.
(till kammarjungfrun) Följ mig, (Gabriéle och kammarjungfrun gå till venster.)
ANDRA SCENEN, MATHILDA (allena).
nu och hvarje minut, hvarje andedrag för mig närmare den förfärliga stunden.
Jag har anropat menniskornas medlidande, och de ha' hånlett åt min smärta, varit döf för mina böner.
Allt är snart förbi.
MATHILDA (lyfter upp hufvudet).
Jag lefver då än-
jag har bönfallit om himmelens bistånd, men den har några ögonblick skall det vara ett brott att minnas honom som jag älskar mer än mitt lif.
Men hvarför gör jag då det ännu? han tillhör ju kanske resin stört hans lycka.
Ack, jag begärde ju icke att
dan en annan, och ingen tanke på mig har någonhan skulle älska mig, jag ville endast sjelf vara fri höra honom med hela sin själ! O, min far, äfven denna lycka har du beröfvat mig.
för att ständigt få tänka på honom, för att få till-
TREDJE SCENEN. FRU VON HAGEN (ifrån mellersta dörren).
Våra gäster börja redan sam-
las; men hvad ser jag, ännu denna mine à la Cen-
drillon; jag får säga er, att martyrerna kommit all-
58 deles ur modet, och att se olycklig ut, kläder er dessutom på intet vis.
Spara ert hån, min fru, ni har nu
uppnått målet för era önskningar, och ni bör derföre vara nöjd.
tror då att det är en sådan lycka för mig att upptaga muraredottern i min familj? genhet.
FRU VON HAGEN (med återhållet raseri).
Ah, ni
Icke henne, men hennes förmöFRU VON HAGEN.
Hvad vågar ni säga?
jag har tusende gånger bedt er derom, men återgif mig min frihet!... låt mig gå härifrån lika fattig som jag första gången inträdde här!
O, tag den! tag den helt och hållet!
nöje uppfylla er begäran, men som det numera icke är möjligt, så låt oss lemna det här ämnet som icke kan annat än vara obehagligt för oss begge!
Torka derföre bort era tårar, antag en leende uppsyn, så-
FRU VON HAGEN (iskallt).
Jag skulle med största
dan den anstår en lycklig brud, och följ mig till salongen, ty jag vill före vigseln presentera er för några af era blifvande slägtingar.
glömmer det vilkor jag fästat vid mitt samtycke till detta giftermål!
MATHILDA (med styrka).
Ännu icke, min fru, ni
icke behöfde rätta mig efter, men för att visa er det afseende vi fästa vid era önskningar, så vet att ur arresten.
En nyck, ett infall som jag
Lionel, med den största möda, lyckats befria honom
59 MATHILDA.
Och han var likväl alldeles oskyldig.
Nog af, han är nu fri och vi skola efter ceremonien afpassa något lägligt tillfälle då ni kan få träffa honom.
Det är ännu icke bevisadt.
ende vän, för min skull var han färdig att uppoffra sett honom.
MATHILDA (bestämdt).
Fredriksson var min
allt, och jag lemnar icke detta rum förr än jag återFRU VON HAGEN.
Tiden är MATHILDA.
Nej, nej, min fru!...
Ännu har ni
redan inne... presten väntar!
ingen makt öfver mig, jag kan svara nej vid sjelfva altaret.
man måste då ge efter för er i allt.
FRU VON HAGEN (med dold vrede).
Egensinniga barn, och ringer.
För sig) Vänta du! (går till bordet
emot handen.)
(Mathilda sjunker tillbaka ned i stolen och lutar hufvudet
JOHAN (ifrån höger, med ett bref i handen).
FRU VON HAGEN. MATHILDA.
Eberhard är tillbakakommen.
JOHAN (sakta till fru von Hagen).
Ers nåd, doktor FRU VON HAGEN. Ah!
Han är derute.
sell Mathilda.
Han begär att genast få tala med mam-
60 FRU VON HAGEN.
Och hvad har ni svarat? pet icke ta' emot någon.
Efter ers nåds befallning, att herrskaFRU VON HAGEN.
Bra... och vidare?
upp till sig, men kom straxt tillbaka med det här FRU VON HAGEN.
Då blef han alldeles förtviflad och sprang
brefvet, som han bad att jag skulle lemna åt mamsell.
"Mathilda! man nekar mig att träffa er, det kan icke vara med ert eget samtycke.
Af barmhertighet, be(för sig)
Den djerfve!... (till Johan) säg doktorn att mamsell emottagit brefvet, och att hon i morgon skall lemna honom svar.
Ja, ers nåd.
(ämnar gå.)
Gif hit! (bryter brefvet och läser)
vilja mig ett ögonblicks samtal nu genast!
Eberhard".
sällen derute?
Ännu ett ord!
Är muraregeJOHAN. Ja.
fallning att Fredriksson skall släppas hit in, och för att visa det förtroende jag hyser till dig, lemnar jag er ensamna: om en qvart kommer jag för att hemta dig.
(går genom fonden.)
FRU VON HAGEN (till Måthilda).
Jag har gifvit be-
(Betjenten går till höger.)
FREDRIKSSON (ifrån höger).
(blir varse Mathilda och störtar fram tillhenne) Mamsell
FREDRIKSSON (stannar i dörren och ser sig omkring).
61 Mamsell Thilda! (fattar hennes händer)
Är det ni? verkeligen ni? driksson!
MATHILDA (kastar sig i hans armar).
Min goda FreFREDRIKSSON (halfgråtande).
Herre Gud, så har
jag då ändtligen fålt återse mamsell! jag har inte
gjort annat i den der mörka arresten än bara tänkt
på henne, och det har också varit min enda tröst.
MATUILDA.
Fredriksson har då lidit mycket?
var, ty se mamsell Thilda, när man så der är på
Åh, inte mer än rätt och billigt
tu man hand, med Gud och sitt samvete, så kommer man allt på andra tankar, och när jag började fundera på huru jag lefvat hitintills, så... men allt hvar är Starken?
kan nog bli godt igen, bara... (ser tig omkring) men MATUILDA.
För tre veckor sedan, samma qväll
Fredriksson blef arresterad, reste min far bort, utan att taga afsked af någon.
är inte möjligt!... han var så utom sig, så förtviflad, han kunde icke resa bort!
FREDRIKSSON (förskräckt).
Reste bort? nej, det
fru von Hagen, hvari han underrättade henne om sin afresa och tillika afgjorde mitt öde.
Ert öde! hvad,... hvad menar ni?
Fredriksson vet då icke, att det i FREDRIKSSON (utom sig).
Bröllop! ert bröllop? och
Han lemnade efter sig ett bref till
dag är min bröllopsdag? med hvem?
62 MATHILDA.
Med löjtnant von Hagen.
omöjligt! det var ju bara era pengar han ville åt,
FREDRIKSSON (på samma sätt).
Nej, nej! det är
men nu har ni ju ingenting mera, inte en skilling.
Fredriksson, jag förstår er inte?
ne äro slut, att det är jag som förstört dem?
FREDRIKSSON (sakta).
Vet ni då inte att pengar-
lan, så blef jag alldeles utom mig, jag visste icke MATHILDA.
När jag såg er sorg, er förtvif-
hvad jag gjorde, och så brände jag upp hela surfven.
Det var illa gjort, jag vet det,
och jag har också haft mina bittra stunder för det, men jag tänkte, att bara ni blef lycklig, så kunde vår Herre i förväg, hvad har jag nu för alltsammans. det vara detsamma med mig, men så är det att gå
Och min far! vet han ingenting?
FREDRIKSSON (fattad af en hastig ingifvelse).
skall tala om alltsammans för hennes nåd, jag skall säga att ni inte har ett runstycke mera, ni skall bli räddad! (vill skynda ut.)
allt är ännu icke förloradt!
ni är ännu icke gift, jag
får icke säga att han är gerningsmannen, då ska de kanske återigen vilja sätta er i fängelse.
MATHILDA (håller honom tillbaka).
Men Fredriksson
hvad skulle det då bli af er;... nej, nej, jag skall inte göra det, jag skall...
Än se'n då!... ack, det är sant,
SJETTE SCENEN. FRU VON HAGEN (ifrån fonden).
FRU VON HAGEN. Nu, min söta Mathilda, är tiden MATHILDA.
Af nåd, ett ögonblick!
inne, och vi vänta på dig.
hennes nåd, det är på det viset att... med det här giftermålet lär det väl inte kunna bli något utaf. till Mathilda) Kom nu!
FREDRIKSSON (under en häftig, inre strid).
Jo, ser
FRU VON HAGEN (kastar på honom en föraktlig blick, MATUILDA (i förtviflan).
yra, eller har ni glömt...
Är också ni fattad af samma FREDRIKSSON (på samma sätt).
Men om hon nu
ingenting äger, om hon återigen blifvit fattig som en stackars kyrkråtta, vill, hennes nåd ändå gifta henne med sin son?
tror sig kunna föra mig bakom ljuset.
FRU VON HAGEN (hånleende, för sig).
Den stackarn FREDRIKSSON.
Ser hennes nåd, nu är det just
ändå på det sättet, och derför tycker jag att hennes nåd inte kan ha någon uträkning vid att hålla oss qvar längre.
och hvad er beträffar, Mathilda, så påminn er dessa ord ur er fars bref: "Det är min bestämda vilja, giftermål fullbordas innan min återkomst".
Friaren från landet
FRIAREN FRÅN LANDET
Lustspel
JOHAN LUDVIG RUNEBERG
Helsingfors, J. C. Frenckell &
Son, 1834.
Imprimatur: Axel Gabriel Sjöström.
Onkeln.
Emelie (Niecen).
August (Student).
Katrine (Kammarjungfru).
En Arrendator.
Nå gläd dig nu, min goda Emelie; När helst du önskar kan du vara fri Och slippa dessa band af flärden bära.
Som jag vet visst att dig besvära.
Lägg bort ditt köpta hår och bruka ditt, Ditt snörlif, kasta det på brasan fritt Och dina armar från sin bronz-tyngd lätta!
Men, gode Onkel, hvad betyder detta?
Du frågar? just hvad jag har sagt, min vän; Sitt ner och hör mig blott berätta:
Du vet ju af dig sjelf, hur tungt det är for den, Som hatar modet, yran, flärden, Att lefva nära stora verlden, Att se dess toma prål, dess falska glans, Att se dess nöjen utan hof och sans Och dessa dårar utan inre värden, Som lefva blott för the och skrål och dans.
Än mer, att se det lilla man fått spara, Hvar stund, hvart ögonblick i fara, Att sväljas opp, att bli förödt Af de behof, som yppigheten födt. -- Jag svettats tusende repriser, För hufvudstan's enorma priser Och dröjt här år från år likväl.
Hvad är mitt ändamål, mitt skäl?
Min handel har jag slutat längesedan, Mitt capital jag lagt på ränta ned, Min lefnads-sol, den lutar till sitt nedan; Och jag behöfver fred.
Välan, ställ dig i ordning bara; i nästa vecka, kanske förr, vi fara, För alltid till det landtgods, som jag har.
Jag väntar blott på Arrendatorns svar.
Min Gud, men kan det allvar vara?
Och inom några dar?
Nej, se blott hvilket glädjebud det var!
Ja, landet, landet, der är lyckan, Emma; På fälten skördar, mjölk och honing hemma, Och ingen galg-fysionomi, Som går ditt fönster med lorgnett förbi Och yfves i den borgade surtuten.
Men, gode Onkel, hur så snart besluten Blef denna flyttning?
Sedan många år Ni lefver hemma lugn och sluten; Ifrån den trånga kammar-knuten, Der er förtrogna länstol står, Ni dock så sällan går.
Låt verlden fritt sin bana vandra; Den stör ju mer ej er, än ni stör andra.
Den stör ej mig! ett vackert språk!
Det fordras säkert mer än hufvudbråk, Att finna hur ett gammalt öra Skall tröttna vid att dar och nätter höra
Det stoj, det larm, det rop och tjut och skrik, Den infernaliska musik Af drängar, kuskar, vagnar och kareter, Som kunnat, förr än Israels trumpeter, Forstöra murarna i Jeriko; Ge de mig ro, är det en satans ro.
Den stör mig ej!
Nej se på gatan bara, Kan någon men'ska nog förstockad vara, Att icke smärtas djupt af de vår herres ris, Han skickat oss gerad ifrån Paris, I form af junkrar, sprättar och krabater, Att straffa oss för våra synda-dater?
Den stör ej mig! se här, för ro skull blott, En liten räkning.
Säg mig hvad jag fått
För mina tjugu modiga riksdaler, Dem jag har samlat, daler efter daler, Med svett och prut?
En kapprock vänd! måske, Han stör mig ej en sådan skräddare?
Nej, nej, mitt barn, du vet ej hvad vi böra.
Vi flytta promt.
Emilie (sakta).
Jag borde tiga och jag borde be.
O, August kunde du min ängslan se, Och jag dig höra!
(Högt) Min bästa Onkel, om vi före dit För våren, för den vackra tiden, Och komme sen, då sommarn är förtiden, Tillbaka hit?
Ty vintern blir der ledsam lär du mena?
Det är så svårt; man är dock så allena.
Ha, ha, jag gissat allt det der förut!
Men kanske toge äfven vintern slut, Om i en makes hand din hand jag lade?
Emelie (sakta).
Jag är förrådd; hvad var det Onkel sade?
En väns, som sloge sig med mödan ut, Att roa dig, då nån'gång tomt du hade?
Hvad tror du, kanske skulle vintern gå?
Den måste väl, om Onkel vill det så.
(Sakta) Hvar skall jag gömma mina heta kinder?
O, August! hvilka sköna dar!
Så trösta dig, jag ger ej några hinder; Jag väntar blott på Arrendatorns svar.
På Arrendatorns svar?
Det tycks väl dröja; Men känner jag min karl, Så låter han ej lyckan flöja, Sen han den en gång i sin hage har.
Jag såg vår man för tio år tillbaka, En karakter af sten, Då var han yngling blott; men gällde det att vaka
För gods och gård, var han en gubbe ren; Och punctligt har arrendet fallit sen.
Vi resa dit, du blir hans maka, Och jag på gamla dar får smaka, Det lugn jag fåfängt söker här.
Nu återstår blott att bevaka, För flyttningen, en lätt affär.
Farväl, var du beredd! (går.)
Emelie (ensam).
En vacker August.
Himlars himlar!
Det svartnar för min syn, det hvimlar; Hvar får jag skygd, hvart skall jag fly?
En gammal Arrendator, fy!
Katrine!
Så tung som bly!
Som skulle du till kyrkan tåga!
Jag skall bli gift.
Men hvilken låga!
Och när?
om jag får låf att fråga.
Kanske i nästa månad ren.
Isanning ett parti för scen, Att skratta åt på torg och gator!
En ung Student -- --
Jo pytt! en Arrendator, En gammal vederstygglig en!
I himlens namn, hvad är på färde?
En man af ett omätligt värde, I Onkels mun, en Pär, en Pål, Med karakter af sten och stål.
För Guds skull råd! hvad skall jag göra?
Säg nej!
Och Onkels frid förstora?
I annat fall, så svara ja!
Ah fy! och Arrendatorn ta?
Så svara ja och nej tillika, Kanhända Onkel sjelf ger vika.
För öfrigt vet jag knappt ännu Hvad saken rör -- --
Ack, bästa du!
Du vet hur
Onkels hjerta svider
För all vår flärd och våra dyra tider, Han ser vårt falska prål med harm, Han störs, som gammal man, och lider Af stadens stoj och larm; Han vill på landet, till sitt gods -- --
På landet!
Är detta spånaden till äktabandet?
Den tråden kommer jag att klippa af.
På landet, hu! det blef min graf.
Är Onkel hemma?
Ett bref jag glömde
Att Lemna fram --
Ett bref? tänk om det gömde Herr Arrendatorns svar.
Och väntas det?
Ja alla dar.
Katrine (springer efter brevet, böjer det och tittar deri).
Syns någonting?
En kråkfot bara!
Gif brefvet hit!
Var tyst! låt vara:
(Läser) "Och ställer allt på redig fot."
Mer! mer! läs mer!
"Ödmjukast svara" -- -- "Mamsellens hand med tacksamhet emot."
Nog! nog!
Att han ej flatnar!
Får jag niga
Och önska lycka, som er kammarpiga, Min fru Arrendatorska?
Ack, Katrine!
Att du kan hålla contenans och mine!
Katrine (böjer brefvet än mer och tittar).
Hålla sig till snillet!
O, Gud! nu bräckte du sigillet!
Kantänka, hvilken stor malör! (bryter brefvet)
Man kan ej läsa utanför.
Betänk dig, hvad du tar dig för!
Katrine (under det hon läser).
Jag dör af skratt; hör hur poetiskt, hör!
"Hur ljuft för herr patron att morfar heta, Då våra barn, rödbrusiga och feta" -- -- -- Ha, ha, ha, ha!
Hvad du är stygg ändå!
Katrine (allt vidare läsande).
Han kommer hit, vid Gud, i afton sednast.
Vet August något?
Så går jag genast Och kallar honom hit till råds också.
(Räcker Emelie brefvet och skyndar ut.)
Se här, läs sjelf! (går)
Om hon allenast
Ej ville brådska så!
Onkel hem, hvad blir det då?
Hur skall jag någon utväg hitta?
Man borde titta
På några rader.
(Läser) "Ädle herr Patron!
Jag har förfogat, efter instruction, Att allt behörigt skall bli redt och lagadt."
(Nå väl och dertill gissar man reson) "Det gamla huset är väl nog bedagadt, Men torde dock sin tid stå mot.
Jag tror mig gissa hur Patron behagat
Och ställer allt på redig fot.
Hvad arfvet rör, får jag ödmjukast svara, Att det min största fröjd skall vara, Att ta Mamsellens hand med tacksamhet emot."
(Hvad arfvet rör! nej, såg man maken?
Det duger åt den gamla draken; Mig tar han mot, som en förskrifning blott.
Låt se, hvad finns här mer för godt?)
"Att allt blir bra, tror jag mig veta:
Hur ljuft för Herr Patron."
(Åh fy, det kan förtreta Det innersta utaf min själ.
Hvad tänker han, hvad tror han väl?) (Läser vidare.)
Han kommer hit, -- vid Gud -- kanhända
I denna stund!
Hur skall det ända?
Det är förbi med mig, förbi!
August, skall jag offer bli?
Har kärlek ingen hjelp att sända.
Har något mera grymt väl kunnat hända Från hedenhös?
V. SCENEN.
Nå, Emma, nu är elden lös!
Jag måste skratta midt i sorgen; Hvem af oss båda ger du korgen?
Emelie (sorgligt).
Åt hvem, om ej åt dig?
Men säg hvad hörs här allt för nytt?
Se här är brefvet; herrn må läsa.
Nej, ge det ej! är du besatt?
August (under det han läser).
Det är ändå ett litet spratt, Att komma här, midt för min näsa, Och röfva bort min skatt.
Jag dör af skratt:
För arfvets skull tar han emot Mamsellen.
Åh, herre, det finns bättre ställen; Läs mer!
August (kastar bort brefvet).
Fördömdt! hur gränslöst platt!
Men jag skall sätta P for hans projecter.
Vi resa bort i denna natt, I trots af Onklar, tanter, slägter.
Det finns på jorden nog en vrå För oss, att hitta på.
Ställ dig i ordning blott; vi resa.
Nej, August, ingen sådan nesa!
August (stött).
Se så! gif råd då bäst du kan.
Det vore skönt minsann, Att fara bort och lemna mig i sticket!
Det går i evighet ej an.
Nej, sätt er ned på ögonblicket; Ni kan väl härma Arrendatorns stil?
Och hvarför ej?
Till pennan, som en pil!
Concepter borde jag dictera, Men kanske duga också era.
Förstår ni hufvudsaken är, Att lägga ut och reqvirera, Allt hvad som grannast finns i hufvudstaden här; Och såsom skäl ni förebär:
Att herr Patron må i sitt hus logera, Som folk af ton på landet plär.
När Onkel läsit allt det der, Och börjar grubbla och fundera, Då slå vi in, som Pål, som Pär, Frän orten komna dit han ärnar resa, Och skryta, larma, catechesa.
I korthet, Onkel måste tro, Att sta'n är der incognito Och lefver tusen gånger värre.
Ni känner nu min mening, herre; Och går förslaget icke an?
Katrine, du borde få dig man, Och ledas rakt uppå Parnassen.
Haf ej bekymmer, skrif blott han!
Hur suddar då den gamla tassen?
Låt se, hur väl jag härma kan?
(Skrifver och skrattar).
Nu, Mamsell, är det min mening, Att ni ej blandar er i vår förening; Men sitter tyst hos Onkel och hör på.
Ni torde mig förstå?
Katrine, Katrine, hur skall det gå?
Hur blir det möjligt att en man bedraga
Som hunnit nära sjutti år?
Var tyst! det går, det går!
Bed Gud, att ej vår galna saga Gör gubben platt förryckt till slut.
Hur blir det möjligt att en man bedraga, Som sutit tio år uti sin knut, Och endast sysslat med att aga Den dårskap, som han sett förut?
Hur verlden är och nu ser ut, Det tror jag gubben litet känner -- -- Så lita ni på edra vänner; Det värrsta er kan hända nu Är ett vi låta er bli fru.
Behagas det?
Du är dig lika!
Katrine (tittar ut genom fenstret).
Men här blir annat, än predika; Ty ser jag rätt på mannen der, Så ha vi Arrendatorn här.
Du narras?
Han och ingen ann' det är.
Blif här för Guds skull, du!
(Springer bort.)
Här duger ej att vika. -- (Till August häftigt)
Får herrn snart slut uppå sitt pränt?
Studentikost och excellent!
Välan, håll mine, och hjelp tillika!