Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag måste tillstå, att Gösta v o n Her- bert, genast vid vår första bekantskap, fram- stått för mig i ett slags romantiskt s k i m m e r o c h, o m j a g i c k e p r e c i s omgifvit h o n o m m e d en gloria, så hade j a g d o c k begåfvat h o n o m med de ädlaste egenskaper.
V i d närmare b e - kantskap h a d e j a g väl märkt, att min idol kanske i c k e var alldeles ofelbar, m e n han stod likväl fortfarande på en piedestal, o c h j a g h o p - p a d e s i mitt hjärta, att han städse skulle b e - hålla d e n n a u p p h ö j d a plats.
» D e t är inte likgiltghet, s o m håller h o n o m tillbaka, » invände j a g häftigt.
» Kom ihåg hans b e k y m m e r s a m m a s t ä l l n i n g.
» Tant ryckte otåligt p å axlarna.
» Han k ä n d e sitt obestånd, innan han sökte dig.
Jag vill visst inte påstå, att han n ä r m a d e sig uteslu- tande för att få sina affärer reparerade.
Du *
var n o g vid sökandet den största dragnings- kraften, m e n i alla fall så.
j a, j a g ö n s k a r att h a n aldrig varit till för o s s!
Det är han, som står i v ä g e n för att d u skall göra ett antagligt parti.
för hans skull har d u und- vikit m e r än ett g o d t anbud o e h.
» handla förståndigt.
Öfverste A d l e r är änkling, har endast en s o n, s o m är kadett, o e h.
» » O c h snart löjtnant, » inföll j a g.
» T y c k e r då tant verkligen, att j a g skulle vara en pas- sande m o r till en u n g man, s o m.
s o m kur- tiserat m i g på C a r l b e r g s b a l e r n a?
» » S n ä l l a tant, » härom. » » O f v e r s t e n, » fortfor h o n, utan alt akta p å mina o r d, » ofversten är rik ocli för öfrigt i afbröt j a g, » låt o s s inte tala » J o, det är j u s t detta ä m n e, s o m vi aldrig nog k u n n a spraka o m.
T i d e n g å r, Gabriella, oeh d u.
» H o n knep i h o p ö g o n e n, i det hon granskande såg bort till m i g, » o c h d u.
nå, d u ser.
verkligen inte det ringaste passerad u t.
» en särdeles aktad intaga den ställning, h v a r i g e n o m j a g kunde vedergälla en g o d h e t, s o m alltifrån b a r n d o m e n blifvit m i g b e v i s a d?
» Mitt söta b a r n, » h v i s k a d e h o n m e d sitt mildaste tonfall o c h o h ö r d af L o v a, s o m nå- gra steg ifrån o s s friserade d e n c h i g n o n, hviiken vid stor toalett p r y d d e min kära tants ärevördiga hufvud.
» T ä n k p å hur lyckligt det skulle vara för o s s, o m d u ville anta ' det anbud, hvilket endera dagen m e d all sä- ställning ... » » O m han o c k s å v o r e en Crajsus, » sade j a g förtretad öfver att h o n, trots s p e g e l n s intyg oeh sitt eget erkännande, d o c k k u n d e finna mig p a s s a n d e till hustru åt en b e d a g a d änk- ling m e d en fullvuxen s o n i s l ä p t å g, » o m han o c k s å v o r e en Crsesus o c h h a d e a n s e e n d e som en kung så.
» Att h a hunnit till den tidpunkt, d å det k u n d e sättas i fråga, att m a n v o r e passerad, detta var n å g o t, s o m j a g dittills icke h a d e upplefvat.
Jag skrattade emellertid, m e n mitt skratt var bittert.
kerhet blir framstäldt till dig.
Min tid är kanske snart ute, o c h du är d å utan s k y d d.
Det skulle vara en tröst för m i g att veta, det d u inte är helt o e h hållet v ä r n l ö s.
Jag t o g mellan mina h ä n d e r tants h u f v u d, på hvilket nattmössans p i p a d e r e m s o r sakta dallrade, samt tryckte e n kyss p å h e n n e s panna.
» D e t blir n o g n å g o n r å d, » sade j a g, » J a g h o p p a s, d u vid närmare b e s i n n i n g, » afbröt h o n, » skall reflektera öfver d e förde- lar, s o m erbjudas.
Det är verkligen p å t i d e n, » här gaf h o n m i g åter en mönstrande blick, » att d u fattar ett afgörande b e s l u t.
Tala inte o m Gösta.
l ä m n a h o n o m ur räkningen, han förtjänar inte något bättre.
Hvad öfver- ste A d l e r återigen beträffar, så är han ett ganska antagligt parti.
i kväll syntes d u j u rätt road af att spraka m e d h o n o m.
Jag h a d e o c k s å j u s t ställt till den här bjudningen för a t t.
» H o n tystnade tvärt, ty L o v a k o m intrippande till o s s för att m e d flinka h ä n d e r reda till våra sofplatser.
I detta ö g o n b l i c k var det m i g omöjligt att motstå frestelsen att kasta en blick i s p e g e l n.
O m mitt utseende icke p r e c i s var b l ä n d a n d e, så l å g d o c k u n g d o m e n s hela rundning öfver mitt ansikte, s o m kanske var m e r a pikant än klassiskt, o c h s o m för öfrigt helt o e h hållet urartade i fråga o m d e aristokratiska häger- kloarnes b å g f o r m i g a ö g o n b r y n, runda ögon och b ö j d a näsor, en n o b e l t y p, hvaraf min tant var en värdig representant.
U n g d o m l i g fägring kunde emellertid verk- ligen icke förnekas m i g.
O m j a g d ä r i g e n o m lätt n o g skulle bli förledd att subtrahera ett oeh annat år från m i n lifslängd så.
m e d A n r e p s adelskalender framför s i g?
D e n där kalendern är onekligen ett onödigt fjäsk!
» låt o s s sofva (Forts.) Innehållsförteckning.
Britte-Sophie Raab; af Ellen Key.
Med detta n:r följer Iduns Mode- och Mönstertidning n:r 4 till dem, som abonnerat å densamma.
N:r 15 (121) Fredagen den 11 april 1890.
Tidningen kostar Redaktör och utgifvare: ANNONSPRIS: ENDAST I KR.
FÖR KVARTALET, MED 35 ÖRE PR PETITRAD (10 STAFVELSER).
FÖR » PLATSSÖKANDE- OCH » LEDIGA PLATSER&gt; IDUNS- MODE- OCH MÖNSTERTIDNING I KR.
65 ÖRE; Träffas å byrån kl. 10 — 11.
25 ÖRE.
UTLÄNDSKA ANNONSER 70 ÖRE PR PETITRAD.
Nancy å trålande och lifgifvan- de lyser aprilsolen öfver våra hufvuden, vårflödet sköljer som en frisk morgontvagning efter vinterns sömn genom skog och fält, och ute på de vida vattnen draga fria böljor fram i muntert tåg.
Isens bojor äro bräckta.
Helt säkert, unga läsa- rinna, väcker den första sippan, som litet fruset rödblå tittar fram ur sin mossa i blomster- glaset på ditt bord, en längtansfull tanke på de härliga sommardagaina på landet, på det fria, uppfriskande lifvet i skog och mark, på de långa fotturerna, de sköna ba- den med sin simsport, af hvilket allt din kropp samlat så mycken spän- stighet och helsa till en räntefond för hela ditt lif.
Och du börjar med ifver räkna dagarna, till dess du får lemna din affärspulpet, din skolka- teder, din symaskin, eller kanske blott din bal-och nöjessäsong — ty hvad vet jag därom!
— i sta- dens kvalm för sommar- semestern på landstället.
Jag nämnde baden och simsporten.
Ja, ty nu- mera representerar val denna nyttiga kroppsöf- ning för de flesta en af de allra angenämaste si- dorna i deras sommarlif.
3:dje år g. UTSRIFNINGRSTID: hvarje helgtri fredag.
LÖSNUMMERPRIS: 15 ÖRE (vid KOMPLETTERINGAR).
ISYRA: DROTTNINGGATAN 4 8, 1 TR.
PRENUMERATION SKER I landsorten Å POST- ANSTAITERNA, I Stockholm HOS RED., I BOKLÅDORNA OCH TIDNINGSKONTOREN.
Edberg.
Kunnighet i simkonsten och med den följande in- tresse och insikt om ba- dens stora sanitära be- tydelse äro inom de bil- dade klasserna den dag, som är, dess bättre all- männt utbredda, äfven bland kvinnorna.
Men om jag sade er, älskvärda läsarinna, att den sak, ni nu betraktar som den naturligaste i världen, en tid, ej allt för aflägsen vår egen, af konventionel sed och all- män mening förmenades kvinnan såsom opassande och öfverfiödig, och att den företagsamma och vakna svenska, som här hemma gick i spetsen för en förnuftig emancipation i detta hänseende och grundlade en kvinlig sim- konst, vid sina sträfvan- den möttes af flere mo- tigheter och hinder, dem fördom reste i hennes väg — skall ni då tro mig?
Idun har i dag inskrif- vit namnet Nancy Ed- berg på sin första sida, och då den går att i korta drag framställa en skildring af fru Edbergs verksamhet som simlära- rinna, skall denna skil- dring befinnas utgöra jämnt upp simkonstens bland våra damer hela historia.
Nancy Edberg föddes i Stockholm 1832 och ut- lärdes redan som bara
É å £ É å É É É É £ É å $ M É £ É M £ M É É É É £ É å É M i ^ Ofördragsamhet med andras karaktär är en af de största orsakerna till huslig olycka.
Harriet i ofvan nämnda konst af sin fader, hvilken var en för denna sport varmt intresserad och nitisk man.
Dottern besjälades snart af fa- derns intresse, och naturligt var, att hennes tanke närmast skulle ledas till att så vidt möj- ligt skaffa utbredning för den 3UNDA och nyttiga kroppsöfningen äfven bland sina svenska systrar.
Sedan hon alltså själf promoverats till sim- magister i den Åbomska simskolan 1851, bör- jade hon ute å Djurgården i en därtill inredd bassäng meddela simundervisning åt kvinliga elever, dem hon själf med mycken möda en och en fick värfva.
Så småningom väcktes dock häraf i vidare kretsar intresse för kvin- lig simsport, och idén begynte finna så pass tillslutning, att behofvet af ett större sim- och badhus för fruntimmer gjorde sig gällande.
Nancy Edberg vände sig till den ändan till d. v. amiral Liljehöök för att utbedja sig hans förord till erhållande af strandplats för en dy- lik anläggning, men afspisades med de beteck- nande orden: » tänker mamsell dränka folk? » JNu vände hon sig till sjöförsvarsdepartemen- tet med samma anhållan; ett nytt afslag — det var allt!
Under flere års tid hörde hon dock icke upp att ideligen verka för sin sak, oeb utan återvändo klappade hon på fördomens portar genom upprepade anmaningar till huf- vudstadens invånare angående behöfligheten af en ändamålsenlig badanstalt för dess kvin- liga befolkning.
Till sist lyckades hon verkligen, år 1856, af konung Oskar I utverka rättighet till strand- plats vid Kastellholmen.
Hon återvände då från London, där hon en tid vistats; men då hon själf saknade medel att bygga ett badhus, anordnade hon tvänne år senare en uppvisning med sina elever i Gjörckes simskola, då hvar och en, som önskade åse uppvisningen, anmo- dades teckna sig för en aktie till en » sim- och badanstalt för fruntimmer ».
På tre dagar insamlades så 9,000 kronor.
Sedan bolagsstämma tillkallats och vidare teckningar skett, byggdes ändtligen vid Ka- stellholmen den » sim- oeh badanstalt för frun- timmer », som sedermera flyttades till Skepps- holmen, där den ännu i dag har sin plats.
Då badhuset 1859 i juli stod färdigt, arrenderade fröken Edberg det samma och hade redan samma år sin första uppvisning därstädes, där hon sedan under sju år som lärarinna med allt större framgång verkade för sin sak — sim- skicklighetens utbredning bland de svenska kvinnorna.
År 1862 erhöll Nancy Edberg det förtro- endeuppdraget att i simkonsten undervisa drottningen och prinsessan Lovisa, nu kron- prinsessa af Danmark, hvilken befattning hon innehade under två somrar.
Redan förut hade hon i Danmark undervisat n. v. kejsarinnan af Ryssland, prinsessan af Wales m. fl.
furstliga personer.
År 1865 begärdes från Kristiania hennes närvaro för att där ordna den första simsko- lan för fruntimmer.
Sedan hon återkommit härifrån, erhöll hon ett resestipendium af konung Karl X V och drottning Lovisa i och för en resa till Petersburg, dit hon medförde af drott- ning Lovisa egenhändigt skrifna rekommenda- tionsbref till de kejserliga och storfurstliga da- merna.
Äfven inom ett annat, på sätt och vis när- släktadt område, har Nancy Edberg här hemma gått i spetsen för införandet af en förståndig kvinnosport.
Vintern 1864 anlade hon nämli- gen en skridskobana vid Kastellholmen, men få voro de damer, som vågade sig dit.
Ej förrän ett högt plank upprests, gick det för sig att åka — det ansågs naturligtvis högst okvinligt att åka skridsko!
Men sedan drott- ning Lovisa låtit delgifva sin önskan att för sig och sin lilla dotter erhålla undervisning i skridskoåkning, blef det i hast högst » eomme il faut », planket kom bort och ersattes af en häck af granar, och dagligen sågos de kungliga damerna jämte uppvaktande damer och herrar ila fram på stålsko på Nancy Edbergs i början så föraktade skridskobana.
År 1867 ingick Nancy Edberg äktenskap med danske undersåten, litografen Carl André- sen.
Hon blef enka 1873.
De senare åren har fru Edberg-Andrésen genom undervisning spridt sin konst, dels vid Klampenborg invid Köbenhavn oeh i Trond- hjem i Norge, dels i snart sagdt hvarje invid sjö befintlig stad i Sverige, från Ystad till Östersund.
" Förlofningen är uppslagen. "
• I ^ å g e t rullar långsamt in på stationen, ' LÄL ' Lokomotivet blåser en gäll stoppsignal.
Konduktören öppnar vagnsdörrarna.
» — X — 20 minuter. » En ung dam i mörkblå res- dräkt hoppar ned från en 2:dra klassens kupé och ser sig missmodigt omkring på den lilla plattformen, under det hon mumlar: » Tjugu minuters uppehåll vid en så liten ömklig sta- tion — hvad i all världen skall man ta ' sig till? » — Plötsligt kommer från väntsalen en annan ung dam i riddräkt och jockeymössa med ett par bref i handen.
Vår blåklädda resande står orörlig — den sportälskande unga da- men stannar likaså — deras blickar mötas, under det att den lifligaste öfverraskning står målad i deras ansikten.
» Louise!
? » — » Signe!
? » D e unga damerna skynda att falla i hvar- andras armar och upplysa inom den första minuten om, att de knappt kunde känna igen hvarandra, att det var » förskräckligt roligt » att råkas så här oväntadt, att det var en » evighet », se ' n de skiljdes i pensionen, att Louise skall till vestkusten för att restau- rera sig efter vinterns baler, och att Signe bodde en kvarts mil därifrån och ridit ned till stationen för att hemta POSTED, med myc- ket mera.
Konversationsmaskinen arbetar för högtryck.
— Men olyckligtvis utbrister så Signe: » Å h, kära Louise — jag hade så när glömt gratulera dig — • du är j u förlofvad — det såg jag i tidningarna för länge sedan.
Söta du, tala om något om din fästman?
Han är ju löjtnant?
N a r skola ni gifta er? » — Och fröken Louises bleka kinder färgas af den finaste purpursky, och med tvungen röst svarar hon: » Vår förlofning är uppslagen. » » Åb, kära du, » stammar liten Signe för- BeecJier-St&amp;tve.
virrad, » det — det hade jag inte en aning om.
Jag ber om ursäkt. » — Och så letar hon förtvifladt i sin hjärna efter ett nytt samtalsämne — naturligtvis utan att vara i stånd att finna något.
* * * Fröken Ester har fått sin goda vän, frö- ken Berta, till sig.
Hon kom på middags- tåget kl. 1.
Och nu pågår middagen som bäst.
Det är stor middag med anledning af Esters pappas och mammas silfverbröllops- dag.
Sittande bord naturligtvis.
Händelse- vis uppstår en liten paus i det annars så lifliga bordsamtalet, som bry tes af värden, hvilken vänder sig till Berta och säger: » Nå, er syster har väl ej så långt kvar nu till sin första bröllopsdag?
När är det fröken Ellen gifter sig? » — Och fröken Berta ser sig tvungen att upplysa majoren och på samma gång hela det öfriga bord- sällskapet om att: » Förlofningen är uppslagen. » » Äh, jag ber tusen gånger — hade inte en aning därom — åh — hm — — —.
» En angenäm situation, eller hvad tycken I, mina damer.
— — — * * * » Inte en aning därom » — nej naturligt- vis, det var ju ej så underligt.
Sådant där berättas blott man och man, eller rättare kvinna och kvinna emellan, nästan som en liten pikant skandal, men om en god vän bor i Arboga och en annan i Falsterbo, så är det inte så alldeles säkert, att man får rätt på saken i behaglig tid, utan man går och » förplumpar » sig.
Det är ju solklart, att en uppslagen förlofning är ett obehagligt ämne för såväl kontrahenterna som deras när- maste anhöriga, och vanlig grannlagenhet hindrar en därför att i deras närvaro välja det till samtalsämne.
Det låter man nog bli — då man känner till förhållandet.
Nå, men hvarför skulle man då icke kunna bringa saken till allmänhetens kännedom?
— När två älskande hjärtan funnit hvarandra, eller en rik fröken — som gärna vill bli baronessa — funnit en baron — som gärna vill bli rik — och mamma och pappa sen gett sin välsignelse - - d å går genom nära nog hela prässen: » Förlofning är tillkänna- gifven mellan underlöjtnanten vid Lapplands dragoner, friherre Balthasar Svärdsköld, och fröken Constantia Pettersson. » » Lysning afkunnades » e t c, » Bröllop fira- rades » e t c, födelseannonser och skilsmässe- processer — allt står i tidningarna.
Men om en förlofning blifvit uppslagen — det kan man, gudbevars, omöjligt tillkännagifva.
Kanske f. d. fästmön tyc- ker det skulle se ut, som om hon ville an- nonsera, att hon nu åter » är till äktenskap ledig »?
Jag undrar just, om någon människa skulle tänka därpå, om det händt några gånger, om det bara blefve modernt.
Så skulle det kanske till slut ej vara alls märkvärdigt att få se i Dagens Nyheter, Stock- holms Dagblad eller Idun t. ex. som så:
Att vår förlofning är uppslagen tillkänna- gifves härmed.
Stockholm den 2 0 maj 1 8 —.
Constantia Pettersson.
Balthasar Svärdsköld.
Tycken I, mina damer, yngre, fördomsfria damer förstås, att min idé är — en smula extravagant kanhända?
Jag tror knappt det!
Man upply- ser allmänheten genom tidningarna om alla möjliga familjeangelägenheter, som jag nyss uppräknat, man gratulerar också genom tid- ningarna, man tackar » för visadt deltagande i min djupa sorg », man har ingenting emot att det står: » middag gafs i går af » etc. etc. eller » välvilja mot underhafvande » etc. — kort sagdt, allmänheten får gärna veta och tala om allt möjligt, utom — en uppslagen förlofning!
Medgifven, att detta är bra inkonsekvent.
Gillen I mitt förslag, så följen det, ehuru jag innerligt önskar, att I slippen det.
Och för att slippa det, så tanken eder för mer än en gång, innan I förlofven eder, och mer än en gång, innan I bryten er förlofning.
Af IAsseg.
» VL|s£|om till oss och ät middag i dag, Selma Jssw.
lilla, så ska ' vi ha riktigt lifvadt, både Malla och Knut ha ledigt torsdagseftermidda- garna, » sade Thilda Stålblad till sin kusin Selma, då de möttes på gatan.
» Tack, snälla Thilda, jag vet inte.
» » Äh, prata!
Kanske lillan ska ' be sin mam- ma om lof först, hva ' sa? » Thilda satte sin lilla trubbnäsa i vädret oeh knyckte till på nacken, så att plymen i hatten svängde på sig, äfven den.
» Jag skall just säja dej, att det är inte så roligt hemma jämnt, inte.
Malla vill vara ett så ' nt hjon öfver mig, kan tänka, och Knut bråkar så — usch då, och mam- ma.
» » Kära du, börja nu inte så där igen, » af- bröt henne Selma skrattande, » om ni inte i det hela hölle så mycket af hvarandra, skulle jag ingenting säga, men du vill nog inte mista någon af dem, eller hur? » » Mista någon, hu, så du tar till!
Jag skall väl hålla af mina närmaste, vet jag, och dess- utom så skäms de inte för sig, ska ' jag säga.
Knut är en riktigt präktig pojke, vet du, det säga alla människor, oeh Malla har då ett så ' nt hufvud så, och — ja, det få vi tala om sedan.
Nå, du kommer väl? » » Ja, tack, jag kommer väl då. » Flickorna skildes åt.
Revisor Stålblads bodde på norr, trefligt och komfortabelt hade de, men Selma trifdes inte rätt hos farbroderns.
Hennes far hade sin verksamhet på Östermalm, den lilla familjen var förmögen, hemmet stilla, vänligt och godt; hon förstod sig ej på tonen i sin farbrors hem.
» Nå, god dag, lilla Selma, » helsade fastern, när hon kom, » det var riktigt snällt; hur kom du på en sådan god idé? » » Jag bjöd henne ju, mamma, » skrek dot- tern, som kom inrusande, » mamma är då jämnt så glömsk.
Minns inte mamma, att jag sa ' det, när jag kom hem? » » Du sa ' — hur kan Thilda säga det, det gjorde du visst inte. » » Joo, jag gjorde det, jag måtte väl veta, hvad jag säger, åtminstone, » utropade Thilda.
» Du sade det inte, kom i håg det, » sva- rade modern öfverlägset.
» Usch, hvad mamma är stygg; jämnt ska ' mamma säga emot mig, jag måtte väl veta hvad jag sa ', » utbrast Thilda halfgråtandé.
» Ja, det är detsamma nu, » sade modern, ännu mera retsamt öfverlägset, » sitt nu, Selma lilla, gubben och barnen komma väl snart. » » Ar nu Malla barn också, det var då det märkvärdigaste jag hört på länge, » småmutt- rade Thilda i ett hörn.
» Där ha vi ju både Malla och Knut, — kära barn, så ni gå på! » Orden ställdes till de inträdande, som smågrälade i tamburen.
Fru Stålblad hade själf gått ut och öppnat.
Malla var » banktjänsteman », Knut i samma » verk » som hans far.
» Torka af dina fötter — så du ställer till, Knut, » började Malla igen, » Fröken bråkstake, besvära sig inte, mina fötter ä ' så fina, som om jag aldrig varit ute. » » Nå det var då lustigt, är du nu inte smut- sig om fötterna heller, då måtte jag ha blifvit blind! » » Knut är bra, kom in och helsa på kusin Selma nu, » ljöd moderns öfverlägsna röst.
» Ja bevars, om mamma har lust att få sin salongsmatta nedsolkad, så gärna för mig, » sade Malla stucken.
» Usch, hvad det drar, Knut stängde inte tamburdörren, » utropade Thilda.
» Jo, det gjorde jag. » » Nej, det gjorde du inte. » » Käbbla nu inte, kära barn, öppna åt pappa, skynda er, han kommer i trappan, Mari kan inte gå ifrån. » » Knut, gå och öppna, » sade Malla.
» Det måtte väl Thilda kunna göra, » tyckte Knut.
» Kors, hvad du är ogin oeh lat! » » Jag får väl gå själf då. » Modern reste sig gravitetiskt, men Selma var redan i tam- buren och släppt * in sin farbror.
» Jaså, är Selma anställd här som portvakt, hva '?
Välkommen, min flicka; finns ingen an- nan som kan öppna? » » Mari är hindrad, kära du. » Frun såg så- rad ut.
» Och därför skall lilla Selma sköta hennes syssla, alldeles i sin ordning, söta du, förträff- ligt anordnadt, isynnerhet när man har en nittonårig son, som går i rummet och drar.
Ja, ja, jag säger ingenting, min lilla vän; törs jag fråga, om vi få mat snart? » Selma hade just ingenting sagt på hela ti- den, hon var rädd för hvarje ord, rädd att det skulle väcka nya strider, och fast hon visste, att de ej hade några rötter, plågade de henne ändock, ovan som hon var vid dylikt.
» Hvad i all världen är det här för soppa, min vän?
I min barndom hotades vi med något som kallades ölsoppa till middagen, när vi varit svåra och olydiga; fråga din far, om han minns det, Selma lilla.
Jag kan aldrig påminna mig, att hotelsen gick i verkställighet.
Är det här sådan soppa, min söta du, hva '? » Revisorn sköt bort sin tallrik.
» Selma, mitt barn, oeh ni andra med, jag ger er lof att slippa äta mer. » » Nej, snälla farbror, det är den bästa kött- soppa jag ätit på länge, vill faster ge mig en portion till? » Fru Stålblad smålog åt henne och uppfyllde hennes begäran, men teg oafbrutet och såg djupt förnärmad ut.
» Försök inte att skära den här steken, den är seg som gammalt läder, » började revisorn igen, » hvar har ni fått den ifrån, är det en gammal häst? » » Söta du, jag sade åt kokerskan att ta af slaktarens bästa stekkött, mer kan jag verkli- gen inte göra.
En annan gång kanske du är god och köper själf, så kanske det blir bättre, » sade frun ironiskt.
» Nej, jag tackar pliktskyldigast, jag trodde frun brukade se efter sådana saker i ett hus. » Så fortgick middagen.
På eftermiddagen var det litet bättre.
Sedan farbror och faster tagit sin middagslur voro de något blidare; snart gick också revisorn.
Ungdomen musicerade litet, pratade utan allt för störande meningsutbyten, spelade säll- skapsspel, åto apelsiner, drufvor och nötter.
Så skulle Selma hem, men då började det igen.
» Hvad går du för väg? » frågade Malla.
» Genom tunneln, » sade Selma.
» Nej, då är det mycket bättre att du går hela Mästersamuelsgatan öfver Stureplan, så slipper du den där otäcka tunneln, » sade Thilda.
» Mästersamuelsgatan, hur kan Thilda vara så dum, » skrek Knut till; » Hötorget och Ox- torget är väl bra mycket bättre. » » Äh, ni pratar, tunnel vägen är väl den bä- sta, vet jäg, eller hur, mamma? » sade Malla.
» Ska du fråga mig, jag vet ju aldrig nå- got, » svarade frun retligt och försmädligt.
» Nå, lilla kusin, » började Knut, » har du inte haft bra trefligt i dag i en så älskvärd oeh enig familj? » » Ja, det är inte mitt fel, » skrek Thilda.
» Om vi ä ' eniga?
Nej, det har du myc- ket rätt i, » sade hennes bror skrattande.
» Om inte Knut vore så förarglig jämnt ändå, alltid ska ' Knut reta mig, jag bryr mig rakt inte om Knut en enda smul, » halfgrät Thilda.
» Du ä ' då så enfaldig jämnt, Thilda, » nu höjde Malla sin högvisa stämma, » ska ' du låta reta dig af en näsvis pojke. » " » Nej, ta ' hellre emot moralpredikningar af en antikverad bankfröken, » ropade brodern.
» Knut! » Men nu gick Selma, hon ville ej, att hennes jungfru skulle få lära känna tonen i hennes farbrors hem.
Nedkommen på gatan, drog hon en lättnadens suck och skyndade glad till sitt eget.
3 Några ord om hönsskötsel.
Af Hlwir * ' n n n e s » Gallus ».
v ^ ingenting, som åtminstone inom gåöäS den finare matlagningen spelar så stor roll som just ägg.
Skola några gäster bjudas, strax ser husmodern efter på sin ägghylla, hvad den säger om saken.