Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vill du, min » Bröllopet på Valéni », har måst uppgifva denna plan på grund af från flere håll uttryckt önskan att ännu gumma? » Men frun orkade inte, Anna ville ej, och de an- några aftnar gifva det klassiska lustspelet, emedan en dra flickorna hade icke tid.
stor publik, som önskat se detsamma, ännu ej lyckats » Dumheter, » utbrast brukspatronen förargad.
erhålla biljetter.
Med vänligt tillmötesgåendende af » Seså, » tillfogade han i den ton, som visade, att hr Lagerkvist att fortfarande som gäst utföra Ölän- den annars så glade mannen kunde taga husbon- ders roll uppföres » Ett resande teatersällskap » därför deväldet, då han ville, » någon måste följa med.
hvarje afton till och med om söndag, hvartill såsom Skall det vara första gången Axel kommer hem och ej förpjäser de närmaste aftnarne gifvas » En kritikers finner någon emot sig.
Om ni inte vilja, att jag debut »; » Den inbilluingssjuke » samt » Mellan fyra skall tro er vara riktiga höns, så kommer ni med.
ögon » och » Kapten Puff ».
Klockan tolf står vagnen för dörren. » gaf i onsdags för 12ö:te gången » Mi- Och därmed gick han.
kadon », naturligtvis under lifligt bifall och för full Antingen det nu var fruktan att räknas till de salong.
där mindre snillrika varelserna eller om de må- hända endast behöfde förevändingen af tvång för att följa sina egna önskningar, alltnog ... på ut- afslöt i måndags sitt femte satt tid stodo de alla tre färdiga på trappan, iförda arbetsår med en soaré, som värdigt anslöt sig till de smakfullaste toaletter.
alla sina föregångare.
Den insats, den unga kvar- » Det var rätt, » sade fadern belåten och tillfo- tetten under dess skicklige ledare, konsertmästaren gade, sedan han tagit dem i närmare betraktande, Tor Aulin, gjort i hufvudstadens musiklif, är verk- » och jag ser, att ni gjort er riktigt granna för ligen af sådan betydelse, att den musikälskande all- mänheten, särskildt den som håller på god och ge- Axels skull, he, he, he! » Bland de väntande, hvilka voro samlade utanför digen kammarmusik, bör anse det som en kär plikt att fortfarande skänka sitt understöd åt de unge, den lilla stationen, märktes särskildt en grupp af unge män, hvilka under skämt och skratt mönstrade sin sak så hängifna förmågorna.
de förbigående.
Då familjen från Finnsboda nal- Att bifallet denna afton var lika lifligt som väl- kades, inträdde dock en aktningsvärd lystnad, och förtjänt, är det oss ett nöje att kunna konstatera.
alla hufvudbonader sänktes liksom på kommando gaf i tisdags sin första konsert mot jorden.
Hälsningen besvarades vänligt, ocn härstädes.
Tyvärr voro vi förhindrade bevista den- de unga damernas blickar flögo hastigt öfver alla samma, hvarför vi måste uppskjuta ett vidare om- dessa förbindligt småleende ansikten.
Där nämnande af hennes spei till efter hennes andra funnos verkligen tre obekanta herrar och det rätt konsert, som gifves i morgon lördag, likaledes i stiliga till på köpet.
Systrarna sågo ofrivilligt på Musikaliska akademien.
hvarandra, och deras redan förut goda färg blef möjligen ännu en schattering djupare.
den framstående skådespelerskan Lyckligtvis gaf tåget nu ankomstsignal, och allas vid Dramatiska teatern, gifver skärtorsdagen en dra- uppmärksamhet vände sig nu åt detta håll.
Snart matisk soaré å nämnda teater, hvarvid antagligen syntes Axels glada ansikte i ett fönster, och några komma att uppföras: » Otellos hämnd » och » Kärlek ögonblick därefter var han hos de sina, omfamnad utan strumpor ».
och kringklappad.
Sedan detta var öfverstökadt, gick han bort till herrarne, där han äfven på det hjärtligaste välkomnades.
Glada utrop och frågor haglade.
» Och där ha vi ju er, I vattumän, » utropade han, då han fick syn på sina Stockholmsvänner, hvil- ka dragit sig något åt sidan för att låta hans gamla bekanta få försteget.
» Nå, hur finna ni er?
N:r Fredagen den 26 februari 1892.
9 (219) Prenumerationspris pr år: I d u n m e d Modetidning och kolorerade planscher kr.
» (5: 50 Idun ensam » 4: — Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (Aftonbladets nya hus.)
P r e m i m e r.
sker i landsorten å post- a n s t a l t, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
Redaktör ocn utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Träffas &amp; b y r å n k l.
Utgifningstid: hvarje helgfri Gernandts fredag.
Lösnummerspris I 5 öre.
För » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser- 25 ö r e för h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
allt för snart skördad af döden, Kerstin Cardon, Emma Ek vall, Amanda Sidvail och Christine Sundberg, hvilka alla bekräftat, att kvinnans förmåga inom kon- sten ingalunda är ringare än flertalets bland män.
Det hög- sta i konsten uppnås ej häller af många af det manliga släk- tet, och likväl äro konstidkarne bland detta ojämförligt talri- kare.
Af de nyss nämnda målarin- norna fästes stora förhoppningar vid Christine Sundberg, hvilken Christine Sundberg.
Två A m a n d a Sidvail.
konstnärinnor.
vinnan tige i församlingen — sä lydde det apostoliska ordet och ännu åbe- ropas det på åtskilliga områden af mänsklig verksamhet, till och med inom konsten, dock icke den sceniska, ty där har man för länge sedan tröttnat vid att se manspersoner återgifva fruntiminersroller, men väl inom målning och bildhuggarkonst.
Det finnes till exempel manliga konstnärer, som icke kunna lida, att en kvinna handterar penseln eller modellerstoeken.
Antalet af så- dane ofördragsamme » skapelsens herrar » är dock i aftagande.
De ha nödgats erkänna, att äfven det » svaga könet » kan verka i konstens rike.
Man har till och med gifvit kvinnan rätt till undervisning i bildande konst.
För några årtionden sedan var undervisnin- gen vid vår konstakademi förbehållen endast åt manlige lärjungar, och det var endast Qvarn- ströms kraftiga ingripande, som mot slutet af 1840-talet utverkade, att Amalia Lindegren och några yngre konstidkande fruntimmer fingo till- träde till akademiens undervisning, dock icke såsom en lagstadgad rättighet för alltid, utan af gunst och nåd för någon kortare tid.
Först under förra hälften af 1860-talet förklarades fruntimmer fullt värdiga att upptagas bland akademiens ordinarie elever: Bland dem, som då utgjorde den för3ta upp- sättningen af akademiens kvinnliga lärjungar, voro de sedermera så bekanta konstnärinnorna Anna Nordlander, en betydande talang, ty värr från sin födelsestad Kalmar, där hennes fader var bagare, vid om- kring tjugu års ålder öfverflyt- tade till Stockholm och där först åtnjöt undervisning på Elise Brandts, i n:r 28 Nya Kungs- holmsbrogatan belägna, » ritnings- och målningsinstitut för unga fruntimmer ».
Hon fick seder- mera måla på Höckerts atelier oeh hade i honom och Boklund förträfflige lärare samt antogs 1864 till elev vid Konstakade- mien.
Efter att ha genomgått aka- demiens skolor och gifvit prof på en mindre vanlig talang, lämnade Christine Sundberg fä- derneslandet för att utbilda sig på de platser, där konsten innehade eller åtminstone ansågs inneha en högre ståndpunkt.
Hon stannade någon tid i Diisseldorf, men for därpå till Paris, där hon fann en konstidkares rätta hemort.
Där arbetade hon en tid på Tissiers atelier och beflitade sig om att utbilda sin icke obetydliga kolori- stiska förmåga och draga all möjlig nytta af hvad den franska konsten kunde lära henne.
Isynnerhet målade hon flitigt hos Cola Bossi, från början en italiensk modell, hvilken, såsom flere yrkesbröder, hade upprättat en fri » aka- demi », där unga konstidkare samlas och arbeta under handledning af någon känd lärare.
Christine Sundbergs talang utväcklades allt mera, men här hemma kände man ej mycket
IDUN Gö S å v ä l h o s m ä n s k a n s o m hos m a r k e n s lilja D e t b o r en ond o c h bor en godlynt vilja, Och där den sämre tager öfverhand, D ö v ä x t och m ä n s k a s o m ett a x i brand.
ff. till henne, åtminstone ej bland den stora all- mänheten.
Hon förstod ej häller eller ville icke förstå att göra sig bemärkt.
Stilla och anspråkslöst fortsatte hon sin konstverksamhet, hade ingen egentlig själftillit och var, framför allt, af sin blygsamhet hindrad att » göra affär » af sig.
Med landsmän i Paris umgicks hon föga, hvarför hon ock af dem var litet känd, ända till dess de på någon årssalong i Champs- Elysées öfverraskades af att finna ett af henne måladt porträtt, som hade sin plats på la cimaise, hvilket bevisade huru stort värde man satte på det.
De målningar, som anses för- tjäna största uppmärksamheten, hängas nämli- gen på väggens panellist i jämnhöjd med åskå- darnes ögon.
Många af de på detta sätt ut- ställda, af Christine Sundberg målade porträtt ha stannat i franska familjer.
Hem skickade hon icke mycket, och det mesta utgjordes af stillebenstaflor, i hvilka hon visade en talang, som äfven hos oss rättvist uppskattades.
Saknaden af tillräcklig själftillit orsakade väl, att hon, oaktadt hennes konst tycktes be- finna sig i ständigt framåtskridande, allt mera afhöll sig från att skapa egna arbeten och vände sig i stället till att återställa andras.
Hon hade i Paris lärt känna Briotet, ryktbar för sin stora förmåga att renovera gamla mästa- res målningar, något som aldrig fullt lyckas för den, hvilken ej själf är en äkta konstnär.
Den bekantskapen förde henne själf in på samma område.
Hon började arbeta på Briotets ate- lier och vann snart stor skicklighet.
Många af de gamla taflor från Frankrikes offentliga och enskilda samlingar, som där restaurerades, ha Christine Sundbergs fina konstsinne och skickliga hand att tacka för det tillfredsstäl- lande skick, i hvilket de nu befinna sig.
Under dessa renoveringsarbeten skapade hon själf endast undantagsvis något nytt.
En re- dan långt förut uppkommen ögonsjukdom tog ock i så hög grad öfverhand, att hennes konst- närsframtid i betänklig mån hotades, men hen- nes verksamhetslust stridde i det längsta mot sjukdomens inflytande.
Hon fortfor att arbeta så mycket som möjligt och lefde sitt tillbaka- dragna lif.
Sällan kom hon på besök till fo- sterlandet, men år 1889 infann hon sig åter här och stannade ett helt år, hvaraf större delen dock icke i Stockholm, utan i Kalmar.
Hon återvände till Paris, och ehuru hon i sist- lidne december kände sig något opasslig, skref hon dock ännu för få veckor sedan till gamla vänner här, och intet gaf anledning att ana hennes snart förestående slut.
Plötsligt kom underrättelsen, att hon den 20 januari aflidit i Paris.
Christine Sundberg var en talangfull och samvetsgrann målarinna, hvilken med sin konst bidragit att göra det svenska namnet aktadt i främmande land och att äfven i fosterlandet bekräfta insikten om det kvinnliga konstarbe- tets värde.
Hennes älskvärda personlighet och redbara karaktär skaffade henne vänner både i hemlandet och på främmande mark, och främst bevara hennes kamrater från studietiden henne i tacksam hågkomst.
* * * Liksom Christine Sundberg, intog ej häller Amanda Sidvail någon plats på konstens tin- nar, och den kvinnliga blygsamheten hindrade äfven henne att göra sig tillräckligt bemärkt, isynnerhet i hemlandet, men fint kännande, god och ärlig konstnärinna var hon, och om kon9tälskarne här hemma ej alltid fäste till- räcklig uppmärksamhet vid hennes talang, var denna så mycket mera erkänd i Frankrike.
Såsom exempel därpå kan anföras, att det händt, det svenskar, som i Paris föreställts för franska konstvänner, mottagits med utro- pet: » A h, ni är landsman till mademoiselle S i d v a i l!
Hvilken vacker talang!
Hon har väl ett betydande namn hos er? » Tony Robert Fleury, den utmärkte konst- nären och fröken Sidvalls lärare, påstod, att hon vore begåfvad som knappast någon annan af hans elever.
Det omdömet bekräftadea äfven af hennes kamrater.
Amanda Sidvail, dotter af fabrikör S.
Sidvail, antogs vid tjugu års ålder till elev vid Konstakademien i Stockholm, hennes fö- delsestad, och utmärkte sig tidigt.
Tio år därefter, hösten 1874, begaf hon sig till Pari3, där hon studerade på Julians atelier (en af de ofvan nämnda » akademierna ») under Tony Robert Fleurys ledning samt erhöll där me- dalj.
Påföljande år gjorde hon lycka med det porträtt hon målade af öfverste F. Staaff, men 1876 återvände hon till Stockholm och utförde här ett porträtt af fröken Mina Bredberg (själf numera framstående målarinna), hvilket väckte berättigad uppmärksamhet på Konstakademiens utställning 1877 och allmänt lofordades för lika mycken finhet i uppfattning som käckhet i utföraude.
Redan på hösten sistnämnda år återvände Amanda Sidvail till Paris, där hon åter må- lade hos Julian och ånyo erhöll medalj.
På salongen utställde hon en genretafla, » Lecture intéressante ».
Taflan förklarades vara målad med » ovanlig bravur samt frisk och klar ».
Ett stort antal franska konstdomare lofordade arbetet, hvilket ansågs gifva stora löften för framtiden.
Efter att åter ett par år ha uppehållit sig i hemmet for hon ånyo till Paris och stan- nade den gången där i fyra år eller till 1883, under hela tiden flitigt arbetande, mest på Ju- lians atelier.
På alla salonger (de årliga konst- utställningarna i Champs-Elysées) mottogos hen- nes arbeten.
Å r 1882 fick en stor genretafla, » La premiére legon », plats pä la cimaise och vann mycket bifall.
Taflan köptes af gross- handlaren August Rööhs i Göteborg, men har icke varit utställd i Stockholm.
A t t döma af en fotografi, tagen i Paris, är det ett förträff- ligt arbete, tilltalande i komposition och uttryck samt säkert tecknadt.
Det vore onekligt af stort intresse, om denna tafla jämte några an- dra prof på Amanda Sidvalls förnämsta arbeten kunde utställas i Stockholm.
Den stora all- mänheten här känner hennes konst mindre än hvad fallet är i Frankrike, där ett par af hen- nes arbeten inköpts äfven af staten och nu sannolikt sitta i något af de större landsorts- museerna, liksom t. ex. Höckerts » Lappkapell » hamnade i Lille.
En år 1883 målad genre, » La féte de la grande mére », väckte också uppmärksamhet och köptes af öfverstinnan Staaff, hvilken själf idkade målarekonsten.
Sistnämnda år återkom Amanda Sidvail till Stockholm och stannade sedan i hemmet.
Hon JSHAKSPEARE.
tycktes dock här ha saknat den konstnärliga lifsluft, som omgaf henne i Paris och framkal- lade så många förträffliga konstverk.
Visser- ligen målade hon äfven efter sin sista återkomst ganska aktningsvärda arbeten t. ex. » Modern med sitt barn », en frisk verklighetsbild med godt och tilltalande uttryck samt klar och kraftig färg, men några egentliga framsteg gjorde hon likväl icke.
Hon behöfde otvifvelaktigt att omgifvas af rikare konstförhållanden.
Där- på äro hennes arbeten under paristiden otväty- diga bevis.
Hvem vet dock, hvad hon ännu skulle ha kunnat åstadkomma, om ej döden plötsligt af klippt hennes verksamhet?
Amanda Sidvail vardt ett af offren för den farsot, som i början af detta år anställde så stora förödelser.
Hon afled i Stockholm den 6 januari.
Hennes vänner föilorade i henne en älsklig och trofast väninna, den svenska konsten en lika talangfull som flärdlös utöfvare, hvars anspråkslöshet och oegennytta bekräftade den sanningen, att kvinnligheten aldrig behöfver lida af konstnärskapet.
Fosterlandskärlek, ammad i hemmet.
M ett godt hems sköte fostras de dygder och goda egenskaper, hvilka böra pryda den unga människan, då hon träder ut i det stora lifvet för att deltaga i dess hårda kamp.
Det är godt att hafva med på vägen en fast vilja, god hälsa, ett par muskelstarka armar och bokliga kunskaper, men det hehöfs mer.
Det behöfs en säker ankargrund af principer och ideella åskådningar, inympade som ädla skott i barnasinnet och sedan ömt vårdade under kloka modersögon, för att icke den unga människan under sin gång på egen hand skall slingra på vägen och slutligen kanske komma alldeles ur de rätta spåren.
D e t är så mycket öfverraskande, som mö- ter ute i det bullrande lifvet: den vilda j a k - ten efter lyckan, hvilken knappast förstås under annan form än penningen, striden om makten och för det så kallade framåtskridan- det, att den, som betraktar kampen med ny- vaknade ögon, lätt blir yr i hufvudet och lika lätt bländad af de glänsande regnbags- färgade såpbubblor, hvilka flyga kring i luf- ten i form af reklamer för framtidens och själfviskhetens evangelium.
D e låta så lockande för ungdomen alla dessa rop på frigörelse och på nedrifvande af allt, hvad förr framkallat vördnad och kär- lek: religion, familj och fädernesland.
Det tycks dock, som om de hvita pannorna borde rynkas och ögonen låga, då man vågat håna just det, som omarmat hela deras barndom med rik kärlek.
Felet ligger nog däri, att man i hemmet ej haft syn på denna del af hjärtats och sinnets uppfostran.
Den är dock af största vikt, ty ett ädelt danadt sinne lå- ter aldrig slå sig i egenyttans fjättrar och bevarar äfven hela lifvet igenom med pietet vördnaden för hvad som är verkligt stort och ädelt.
Låtom oss här hålla oss vid ett på senare år allt mer försummadt begrepp — fosterlands- kärleken.
— Hur är det möjligt, att en eld så ren skulle kunna utslockna eller endast mat- tas hos ett folk med en sådan ärorik histo- ria som det svenska?
Den kan icke slockna, men den har mattats, och där behöfs en ny, frisk vind för att få den att lysa lika klart och värmande som förr.
Må den vinden utgå från de svenska hemmen!
Under de mångtusende hemmens tak, höga som låga, växer och fostras en ny generation, och ömma mödrar omvira de späda telnin- garna med alla hjärtats glada förhoppningar.
Men må också i barnens späda sinnen inplantas kärlek till det land, som sett dem födas, till den jord, af hvilken de njuta sin näring, och till de fäder, hvilkas ben hvila i samma he- liga jord.
Barnet äger en naturlig mottag- lighet för allt, som är skönt och godt.
Bar- naögon glänsa af förtjusning, när sol och som- mar kläda landskapet i sin blomstersmyckade, gröna skrud, och icke mindre när vintern sve- per det hvita, sammetsmjuka snötäcket kring klippans hårda skuldror och lindar insjöns klara böljor i smaragdgröna isbojor.
Men må barnen, den uppväxande ynglingen och ungmön, äfven läras förstå, att all denna ma- jestätiska skönhet fordrar kärlek och trohet i gengäld, må de, då de hvila i granens skugga eller sitta samlade kring vinterbrasan, få höra täljas om, hur våra fäder älskade detta samma land och, när det gällde, för det samma off- rade både lif och gods.
Det är en lång, stolt, högtidlig saga, rik på både dagrar och skug- gor, och det folk, som äger en sådan historia, kan aldrig låta utrangera sig ur de själfstän- diga nationernas led.
Vår tid är så fattig på entusiasm, så in- svept i tillvarons hvardaglighet, så febril i sin jakt efter framgång, men må man i hem- men släppa in åt de unga litet solljus poesi, hvilken i deras friska hjärtan kan in- ympa en sann entusiasm, kärnfrisk håg till stora handlingar och en fast, uppoffrande fo- sterlandskärlek, — våren visse, den kärleken är ett godt palladium att föra med sig på lifvets stridsstråt.
Vapenklangens tid är förbi, segertrofeerna falla till stoft öfver Riddarholmskyrkans mar- morsarkofager, och vårt folk har ingen läng- tan efter nya striders gny, men äfven fridens stilla värf fordrar entusiasm och oegennyttig uppoffringsförmåga, och dessa egenskaper, väl rotfästade i ynglingens själ, skola göra honom boren att gå sin valda bana fram med hög- buret hufvud mot ett ädelt mål.
Må svenska mödrar se till, att svenskt sin- nelag och den gamla nordiska trofastheten växa bergfast i deras söners håg.
D e skola då blifva män, som aldrig köpslå om fäder- neslandets väl och aldrig finna offer för stora, då offer kräfvas.
Må icke heller döttrarna försummas i detta afseende.
D e växa upp till ungmor och skola blifva hustrur och möd- rar åt svenska män.
Från historiens blad må de taga exempel af gammaldags svensk kvinnodygd och enkelhet, deras sinnen skola blifva allvarligare, deras tankar riktas på högre mål och det lösa, fladdranda pladdret omkring dem skall tystna af brist på uppmuntran.
Så kunna vårt land och vårt folk så små- ningom växa till i ny inre kraft, stärkta af ung entusiasm och rotfast fosterlandskärlek, inammad af svenska mödrar i svenska hem.
Adolf Hellander, E t t bref.
Efter R. Schmidt-Cabanis.
3 Höglär ade herr människa!
Det är cn kuslig lid vi ha!
Snön ligger djupt och kallt del är, och bister nöden står oss när.
Därför jag ber, att äfven nu ni vårdar oss — ni vill det ju.
— och vänligt oss de smulor ger, som från er laffel falla ner.
7 Hvart minsta grand vi tacksamt ta och skola kvittra riktigt bra och glädje ge med munter sång, när vår och sommar bli en gång, Anmodad af bevingad kör, jag allas deras talan för.
— Benäget lyssna till vårt larf!
Vördsammast er tillgifnc Sparf.
5 Hvartill tjäna äktenskapsförord?
f äromdagen satt jag på min sofia och rökte.
Dörren till förmaket stod öp- pen.
Min hustru hade där besök af två goda väninnor, den ena gift, den andra förlofvad.
Rätt som det var, föll deras samtal på frågan om äktenskapsförord.
Det var den lilla fästmön, som bragte ämnet på tal; men den dialog, som utspann sig om sa- ken, fördes egentligen af min hustru och den andra frun.
Den förlofvade och ännu oerfarna väninnan fick blott tillfälle att då och då göra ett litet inpass.
» Hvad i all världen tjäna äktenskapsförord till?
Jag får 500 kronor i sänder af min man, och när de äro slut, får jag 500 till.
Oss emellan är det aldrig fråga om mitt och ditt. » » Förlåt, min vän, men nu begagnar du dig af äkta fruntimmerslogik.
Jag har det utmärkt bra ställdt i detta afseende; hvarför skall nå- gon då bry sig om att göra något för dem, som inte ha det lika bra. » » Nåväl, jag medger, att äktenskapsförord kunna vara på sin plats i sådana äktenskap, där mannen gnäller för hvar 25-öring han skall ge ut, eller där han är en slarfver, så att man inte kan lita på, att han ordentligt handhar hvarken sin eller hustruns förmögenhet. » » Nå, låt oss för ett ögonblick ställa oss på denna ståndpunkt såsom den riktiga.
Men du får då komma ihåg, att sådana män, som dem du åsyftar, vanligtvis inte uppenbara de där trefliga egenskaperna förrän efter brölloppet, och att allt som gäller forordet skall vara klappadt och klart före vigseln.
Det är då stora skäl, tycker jag, att ta det säkra för det osäkra. » » Ja, det förstås.
Men, ser du, jag tror, att ej häller i sådana där fall äktenskapsför- orden göra någon reel nytta.
När mannen fordrar det, lämnar hustrun ändå sina pengar åt honom, frivilligt eller tvunget. » » Ja, där har du tyvär rätt, hvad en ganska stor mängd äktenskap beträffar.
Det händer, att hustrur af tvåDg eller till och med af fri vilja lämna ifrån sig sin egendom åt en ovär- dig man.
Men det har också mångfaldiga gånger händt, att gifta kvinnor, i synnerhet sådana som haft barn att försörja, till sin egen och deras fromma häfdat sin genom äkten- skapsförord skyddade rätt och därigenom af- värjt ekonomisk ruin från de små.
En helt annan sak är att en hustru bidrager till fa- miljens uppehälle och med sina medel under- stödjer sin man i företag, som lända dem själfva och deras barn till gagn. » " » Ja, men nog måste du i alla fall erkänna, att det visar brist på förtroende till mannen, om hustrun förbehåller sig eganderätt till sin förmögenhet.
Man och hustru bli ej ett, när det så där skall skiljas mellan mitt och ditt. » » Nej, min vän, säg i stället, att den man, som nekar sin blifvande hustru äktenskapsför- ord, ej hyser förtroende till henne.
Han har ringa tankar om hennes karaktär och goda vilja, då han inte vågar tro om henne, att hon, likaväl som han, känner sig ansvarig för om- sorgen om deras barn och anser sig skyldig att tillsammans med honom bära de gemen- samma utgifterna, bidraga till de samfällda be- sparingarna, i fall hon själf disponerar öfver sin egendom.
Du kan vara säker pä, att den kvinna, som är nog lumpen att tala om mitt och ditt, om » mina pengar » o. s. v., när det gäller famil- jens gemensamma ekonomi, gör detta i precis lika hög grad, vare sig hon själf äger dispo- sitionsrätt öfver sin förmögenhet eller ej.
Det är ett karaktärsfel, som frånvaron af äkten- skapsförord inte kan korrigera.
Det tarfligaste jag hört i den vägen var historien om en landt- fru, som lyckliggjort sin man med en större förmögenhet.
En gång under den brådaste skördetiden föll det henne in, att hon skulle åka på visit till någon af sina grannar.
När då mannen hemställde till henne, huruvida hon inte skulle vilja uppskjuta färden, enär hästar- ne då så väl behöfdes för att i tid få grödan under tak, svarade hon: » Hvems ä ' hästarne, Fritz? » — De sälla makarne hade intet pak- tum sins emellan. » » Ja, den där frun var ju urbota dum.