Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Räkenskapen upplyser således icke allenast för hvarje särskildt af Kongl. Majit anvisadt anslag huru mycket derå blifvit uttaget, utan ock hvad som under året blifvit in summa utgifvet af hvarje i Reglementets särskilda momenter anvisad anslagssumma.
Då räkenskapen på sådant sätt uppfattas och förstås, tro Kommissarierne, för deras del, att någon giltig anmärkning mot dess uppställning icke torde böra äga rum.
Herrar Revisorers uppgift, att uti den ifrågavarande afräkningsboken icke skall finnas någon egentlig ”hufvudräkning,” på sätt Herrar Fullmäktige skola förordnat, utan att, i dess ställe, blifvit upprättade 3:ne general-sammandrag, synes grunda sig på ett missförstånd om Herrar Fullmäktiges ifrågavarande föreskrift, hvilken i nämnde hänseende endast har den lydelse, att afräkningsboken skulle, utom sjelfva hufvudr ährlin gen, innehålla särskilda sammandrag för hvar och en af de titlar, hvarunder de ifrågavarande statsutgifterna i Reglementet förekomma.
Med ordet hufvudräkning kan, enligt Kommissariernes förmenande, här icke förstås annat än sjelfva afräkningsboken, sådan densamma här ofvan blifvit beskrifven.
Herrar Fullmäktiges protokoll omtalar icke alls någon särskild räkning, som skulle hafva namn af hufvudräkning, samt lemnar följaktligen icke heller någon föreskrift om huru en sådan hufvud - — 103 räkning skulle vara inrättad, och Koramissarierne hafva derföre saknat ail anledning att låta upprätta en sådan särskild räkning.
Hvad slutligen angår Herrar Revisorers uppgift, att afräkningsboken ej vore afslutad för hvarje Ar, så lärer denna uppgift motsägas af det utaf Herrar Revisorer vitsordade förhållande, att sammandragen äro afslutade, hvilket naturligtvis icke kunnat ske med mindre sjelfva afräkningsboken förut blifvit afslutad.
Kommissarierne få dock upplysa, att del renskrifna exemplaret af afräkningsboken, i anseende tili tillförordnade Boksluts-Kamrerarens sjukdom, under sjelfva revisionen ej var uppstreckad, hvilket dock sedermera ägt rum.
Några in- och utgående balanser för hvarje särskild af Kongl. Maj:t anvisad anslagssumma hafva icke, utan alltför stor vidlyftighet, kunnat upprättas och skulle vara desto öfveiflödigare, som räkenskapen i det afseendet är så åskådlig, att hvar och en med lätthet kan se huru mycket af hvarje anslag vid årets början eller slut är uttaget och huru mycket deraf återstår.
Herrar Revisorer hafva vidare anmärkt, att uti 1845 och 1846 års hufvudböcker icke iakttagits Herrar Fullmäktiges föreskrift derom, att hvarje anslags i Reglementet uppgifna ursprungliga belopp och hvad deraf före årets början uttagils, borde inom linien uti hufvudbokens conti för de i egenskap af särskilda stats-anslag utbetalda summor antecknas.
I anledning häraf få Kommissarierne vördsamt upplysa, att de särskilda, ofvan omförmälda sammandragen, hvilka härutinnan fullständigt utvisa förhållandet med hvarje sådant anslag, blifvit hufvudbökerna bilagda, just för att å hvarje särskildt conto undvika dylika anteckningar inom linien, hvilka icke hafva något sammanhang med sjelfva räkenskapen.
Deremot har någon afskrift af den så kallade hufvudräkningen icke blifvit bilagd hufvudböckerna för åren 1845 och 1846, af orsak att Kommissarierne ansett denna afskrift böra bifogas 1847 ^[S hufvudbok, enär berörde hufvudräkning, som omfattar åren 1845, 1846 och 1847, fiirst vid sistnämnde års slut blifver fullkomligen afslutad.
Med afseende å hvad Herrar Revisorer anmärkt dervid, att de a:ne särskilda, vid olika tidepunkter och mot olika återbetalningsvilkor, staden Borås tilldelade lån i hufvudboken upptagits å ett enda conto, få Kommissarierne endast erinra, att
Reglementet icke innehåller någon föreskrift derom, att dessa eller andra dylika lån ovilkorligen böra upptagas på särskilda conti, utan lemnäs i Reglementet den föreskrift, att hufvudböckerna endast böra ”summariskt utvisa de förändringar, som det en och samma "stad, emot enahanda betalningsvilkor, beviljade låneunderstöd, i sin hel”het, under hvarje års lopp undergått, äfvensom de derunder å samma ”lån upplupna samt influtna eller balanserade intressen.”
Sådant kan — 104 — lika väl vinnas, om tvenne, med olika betalningsvilkor, åt samma stad lemnade lån upptagas på ett conto, som om de upplagas på tvenne eller flera.
Kommissarierne hafva emedlertid förständigat tillförordnade Boksluts-Kamreraren att för framtiden gifva delta conto en sådan uppställning, att det af Herrar Revisorer åsyftade ändamål vinnes. Likaledes hafva Kommissarierne förständigat ej mindre bemälle Kamrerare, än ock Revisions-Kamreraren att tillse, det den af Herrar Revisorer anmärkta felaktighet i afseende på fortfarande balanserandet af i o i R:dr i o sk. g rst. utaf förre Nummer-Lotteri-Kollektören J. A.
Enggrens uppbördsbalans varder uti innevarande års hufvudbok behörigen rättad.
Hvad angår den af Herrar Revisorer gjorda anmärkning dervid, alt det staden Vexiö, efter 1843 års eldsvåda, beviljade lån å 240,000 R:dr, hvilket får innehafvas räntefritt till den 1 Januari i85o, i 1845 års räkenskaps-utdrag upptagits bland räntebärande fordringar och sammanförts med det samma stad förut beviljade lån å då återstående belopp af 20,600 R:dr, få Kommissarierne endast erinra, att, ehuru sådant undgått så väl Komraissariernes, som Herrar
Fullmäktiges uppmärksamhet innan tryckningen af samma års räkenskaps-utdrag ägt rum, felet dock blifvit uti påföljande årets utdrag rättadt.
I anledning af Herrar Revisorers anmärkningar derom, att, vid jemförelse emellan de tryckta räkenskaps-utdragen samt bilagorna vid Kommissariernes till Herrar Revisorer afgifna Berättelse flera skiljaktigheter förekomma, torde Kommissarierne endast böra erinra, att bilagorna till nämnde Berättelse icke blifvit upprättade, blolt för att jemföras med de tryckta räkenskaps-utdragen, utan för att underlätta öfversigten af Riksgälds-Kontorets räkenskaper, samt att följaktligen flera skiljaktigheter emellan dessa, för olika ändamål upprättade, handlingar kunna äga rum, utan att någondera derföre behöfver vara felaktig.
Deremot hafva Kommissarierne funnit den af Herrar Revisorer gjorde anmärkning, att tvenne summor uti bilagan Litt.
D. till Kommissariernes Berättelse blifvit omkastade, vara med verkliga förhållandet öfverensstämmande.
Öfriga i Revisions-berättelsen förekommande ämnen anse Kommissarierne icke från deras sida föranleda något yttrande.
OSCAR AREHN. C. S. HEDBERG. F. TINGBERG. Gabr.
Tryckt hos Marcus & Cour., 1848.
RIKETS STÄNDERS E in bets-Be r ä 11 else för åren 1844 och 1845. öt©eijaQ©CiH, 1846. P. A.
L /Vt Rikets Högloft.
Ständer vid sistförlidna, år 1844 började, urtima Riksdag å nyo förordnad att vara Deras Justitie-ombudsman, fullgör jag nu mitt åliggande, enligt Regeringsformen och Rikets Ständers för nämnda Embete fastställda Instruktion, att genom trycket allmängöra en berättelse angående erabelsförvaltningen, omfattande begge åren 1844 och 1845.
De tillförne emellan riksdagarne meddelade berättelser, äfvensom de, vid hvarje riksdags början, till Rikets Ständer framlagda allmänna redogörelser, hvilka i föreskrifven ordning varit för allmänheten tillgängliga, hade
Embetets innehafvare tillåtit sig att jemväl öfverlemna till Konungens Statsråds och Högsta Domstols Herrar Ledamöter, lill Kongl. Hofrätterna och åtskilliga andra Domare samt till Kongl. Kollegierna, Konungens samtliga Befallningshafvande och Domkapitlen; Efter erhållen kännedom hvarom och uppå särskild under ofvannämnda riksdag väckt motion, Rikets Ständer, hvilka ansett det vara af nytta för samtlige så väl lägre som högre
Domstolar att taga kännedom om hvad nämnde berättelser innehölle, helst sådant borde i sin mån bidraga til! enhet i iagskipningen, funnit godt förordna, att de embetsberättelser, som dädanefter blefvo från trycket utgifna, borde ej allenast, på sätt hittills skett, tillställas Öfverdomstolarne och de allmänna Embetsverken, utan äfven tillsändas hvarje ordinarie Domare å landet, samt hvarje Stads Domstol.
I öfverensstämmelse härmed kommer utdelning af denna berättelse att äga rum; hvarvid och då anledningen till Rikets Ständers omförmälda förordnande lärer få hämtas ifrån de förut afgifna embetsberättelsernas innehåll, det äfven torde vara tillbörligt underrätta derom, att dessa äldre embetsberättelse!1, så vidt återstående exemplar deraf äro i Embetets arkiv att tillgå, skola tillhandahållas de ordinarie Domare å landet och de Domstolar i Sta - 4 derna, hvilka i sådant afseende sig anmäla och sjelfva vilja om hand linga rnesuttagande och afhämtning draga försorg.
Lagskipningen och andra offentliga Myndigheters förhandlingar, hvarå en allmän tillsyn skolat iakttagas, hafva visserligen äfven under de sednast förflutna tvänne åren, företett sådana förhållanden, som bort utgöra föremål för anmärkningar af flerfaldig art, hämtade ej mindre ifrån egna forskningar, än ock ifrån enskildes angifvelse!’ och klagomål; men då största antalet af de på det sednare sättet inledda funnits obefogade eiler genom vederhörandes afgifna förklaringar vederlagda, och jemväl många af de på förstnämnda sätt yppade dels kunnat, genom infordrade upplysningar, nöjaktigt utredas, dels ock blifvit af vederbörande till riktigheten erkända oell sålunda till framtida efterföljd beredda, qvarstår ett jemförelsevis ringa antal af dessa anmärkningar, som påkallat anställande afjaga åtal; till hvilken sedan flera år tillbaka fortfarande minskning äfven bidragit samma omständigheter, som i berättelsen för åren 1840 och 1841 äro omförmälda.
Hvad den speciella redogörelsen vidkommer, har jag, i likhet med förut antagna regeln, att afhandla de mål och ärenden, rörande hvilka, sedan min sist afgifna årsberättelse och intill nedanstående dag, domslut hos vederbörande Öfverrätter eller ock, efter föregången klagan, å Högsta ort fallit.
Innan jag öfvergär till de af min embetsåtgärd beroende ärenden rörande offentliga myndigheter och deras förfaranden, anser jag mig böra meddela underrättelse oro slutliga utgången af de tvänne emot enskilda personer anställda åtal, hvarom i embetsberättelsen för åren 1842 och 1843, pag. 117 och 120 förmäles.
Sedan nemligen Kongl. Svea Hofrätt, genom särskilda utslag den 3 Februari 1843 angående assessoren Jacob Dubbe och den 28 Oktober 1842 angående bandfabrikören T. Hirsch Hirschson, dorot desse personer, hvilka, den förre år 1840 och den sednare år 1841, uti besvärsskrifter till Stockholms Stads Bevillnings Pröfningskommitle, skrifvit vanvördligt och missfirmande emot Taxeringskommittéens Ledamöter, att derför hvar för sig böta 5 femtio claier silfvermynt, med sexton R:dr 32 sk. banko och sin förgripelse inför Stockholms Kämnersrätt offentligen afbedja, med stadgande tillika, hvad Hirsch beträffar, att han, vid bristande tillgång lill botenia, skulle i stället hållas i tre veckors fängelse; hade hos Kongl. Maj:t underdåniga besvär öfver Kongl. Hofrättens berörde utslag blifvit af de sakfällde anförda, och Hirsch derjemte i underdånighet sökt, att Kongl. Maj:t af gunst och nåd täcktes eftergifva den offentliga afbönen.
Beträffande således vidare dessa hos Kongl. Maj:t fullföljda mål; så är, i anseende till assessoreu
Dubbes under liden timade död, hans besvärstalan ansedd såsom förfallen och derföre utan pröfning lemnad; hvaremot, angående Hirsch, uppå hans underdåniga besvärs- och böneskrift, Kongl. Maj:t, medelst utslå» den 13 Juni 1815, Si» utlåtit och funnit hvarken skäl vara anfördt, O O * som kunde verka ändring i llofrättens öfverklagade utslag, eller anledning förekomma att den sökta nåden bevilja.
På sätt nyssnämnda berättelse, pag. 55 och följande, gifver vid handen, hade, i följd af milt förordnande, Advokalfiskals-embelet i Kongl. Götha Hofrätt emot borgmästaren i Alingsås Haldan Unger, anställt åtal, för denne sistnämndes förfarande i afseende å en till kronohäktet derstädes inkommen person, vid namn Börje Nilsson från Stenshult, hvarom Kongl.
Hofrätten, genom utslag den 13 Oktober 181-2, sig utlåtit och, då borgmästarens åtalade, under målets utförande upplysta, tillgöranden borde läggas honom till last såsom embelsfel af särdeles svår beskaffenhet,? derför, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, dömt honom att under sex månaders tid varda skiljd från sitt innehafvande borgmäslare-embete med dertill hörande löninkomster och förmåner, samt utgifva ersättning till Kongl. Majit och Kronan för den häktades underhåll längre tid än vederbort och till denne för bans obehöriga lidande.
Uppå de häröfver hos Kongl. Maj:t af borgmästaren Unger i underdånighet anförda besvär, är Kongl.
Maj:ts med Dess Högsta Domstol beslutade utslag under den 4- Februari 1845 meddeladt, af innehåll, att Kongl. Majit funnit skäl ej vara anfördt, som kunde verka ändring i öfverklagade utslaget; om hvilket slut, efter hvad Högsta
Domstolens protokoll för berörde dag innehåller, de tillstädes varande Ledamöter, Herrar Just ider åden , nu mera Presidenten Isberg, Bredberg, Nyblaeus, Nordenstolpe, Grefve Snoilsky, Grefve G. A. Sparre och af Rolen sig förenat.
6 Slutligen och då sedermera borgmästaren Unger i underdånighet sökt O O - O O att af' gunst och nåd varda från det honom ådömda ansvar förskonad, har Kongl.
Majit, i utslag den 11 sistlidne Augusti, förklarat
Sig icke finna anledning att den sökta nåden bevilja.
I samma berättelse, pag. 96 och följande, förmäles, huruledes en tillförordnad domhafvande i Listers Härad af Blekinge län, häradshöfdingen M.
Bergqvist blifvit anklagad och ställd under tilltal dels för i embetets utöfning begångna förbrytelser och dels för annat brott; uti hvilken sak, efter det vid vederbörlig domstol undersökning och pröfning af detta sednare föregått, Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, till hvars upptagande åtalade embetsförbrytelserna hörde och som ägde att saken i hela dess vidd slutligen afdöma, medelst utslag den 30 Oktober 1843 sig yttrat och, under åberopande af i kap. 12 § Rättegångsbalken och 8 kap. 3 § Missgerningsbalken, ansett Bergqvist, genom sitt förfarande i honom anförtrodt embetsärende, hafva gjort sig ovärdig att dädanefter i domarevärf begagnas, och derjemte dömt honom att, för förfalskningsbrott, mista äran och böla tjugusex R:dr 32 sk. samt gälda ersättning ej mindre till de flera personer, som genom hans åtgärder blifvit lidande, än ock till Kongl. Maj:t och Kronan för underhåll, längre lid än vederbort, åt dem ibland dessa personer, som varit häktade.
Vid pröfning af denna sak, i anledning af Bergqvists underdåniga besvär, bar Kongl.
Maj:t, genom Sin Högsta Domstol, i utslag den 5 November 1844, förklarat
Sig finna besväranden ej hafva anfort skäl, som kunde verka ändring uti det af honom öfverklagade utslag; delta, enligt Högsta
Domstolens protokoll för nyssnämnde dag, beslutadt af då närvarande Herrar Justitieråden Themptander, Bredberg, Engelhart, Backman, Grefve Snoilsky, Grefve G. A. Sparre och af Role'n. Berättelsen upptager vidare, pag. 81 och följande, ett af mig förordnad!., inför Kongl. Svea Hofrätt af Advokatfiskals-embetet derstädes ulfördt åta), angående det emot häradshöfdingen i Jemtlands norra domsaga Johan Montelius angifna förfarande, att hafva för åtskilliga af honom, å Rödöns Häradsrätts vägnar, utfärdade fastebref beräknat och tagit högre lösen, än gällande 7 Expeditionstaxor stadgade; för hvilket, med företedda handlingar äfven bekräftade, förfarande bemälda Kongl. Hofrätt, genom utslag den 23 Januari 1844, pä anförda grunder samt under åberopande af Expeditionstaxorna den 17 Mai 1801 och den 15 Maj 1821, tillika med Kongl.
Förordningen den 3 December 1812, ålagt häradshöfdingen alt till vederbörande återbära hvad han för ifrågaställda fastebref utöfver rätta lösen fordrat och uppburit,'så ock att böta sexton R:dr 32 sk. banko; deröfver hos Kongl. Maj:t underdåniga besvär af häradshöfdingen Montelius blifvit anförda.
Maj:t, efter målets föredragning i Dess Högsta Domstol, medelst utslag den 18 Februari innevarande år, Sig utlåtit och funnit, skäl icke vara anfördt, som i Hofrättens öfverklagade utslag kunde verka ändring; uti hvilket domslut, såsom Högsta
Domstolens protokoll för nyssnämnde dag upplyser, Herrar Justi lier äilen Themptander, Engelhart, Nordenstolpe, Grefve Snoilsky, Grefve G. A. Sparre och Schmidt deltagit och sammanstämt.
Enligt hvad af meranämnda Berättelse, pag. 68 och följande, inhämtas, hade Konungens Befallningshafvandes i Westerbottens län meddelade förordnande, att den, genom Kongl. Svea Hofrätts utslag den 19 Juli 1839, Catarina Larsdotter i Fjällstugan, för tvefaldt hor, ådömda bestraffning af tjugoåtta dagars fängelse vid vatten och bröd icke skulle få verkställas förr än ett år förflutit från det hon i början af November 1838 framfödt barn, gifvit anledning till åtal emot Vederbörande inför bemälda Kongl. Hofrätt, som, medelst utslag den 11 Oktober 1842, enär Hofrättens utslag af år 1839 icke, såsom vederbörande likväl velat tyda det*), innehöll stadgande otn ett sådant uppskof med den sakfälldes bestraffning, hvadan all verkan af Underrättens förut i berörde hänseende lemnade föreskrift förfallit, vid detta förhållande och uppå i öfrigt andragna skäl samt under åbero - *) Detta Utslag upptager, såsom vanligt, uti inledningen eller den så kallade rubriken, innehållet af Underrättens beslut, deri äfven slutligen förekommer föreskriften om uppskof med bestraffningen; Men Hofrätten uppfattar sitt eget domslut sålunda, alt Hofrätten, ”med Häradsrätten, funne Catarina Larsdotter för sitt brott böra, jemlikt de af bemälde
Rätt i denna del åberopade lagens rum och Kongl. Författningar, undergå fängelse vid vatten och bröd i tjugoåtta dagar, samt enskildt skriftas och aflösas;” Varande Hofrättens utslag öfversändt till Konungens Befallningshafvande, för att, såsom dermed följda skrifvelsen omförmäler, vederbörande kungöras och i laga Ordning till verkställighet befordras. 8 pande af 1 kap. 12 §.
Rättegångsbalken, dömt Landssekreteraren i ofvannämnda län att, för det olagligen förordnade uppskofvet, böla femtio daler silfvennynt med 16 R:dr 32 sk. banko samt ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för den sakfälldes underhåll i häktet under uppskofsliden med 12 R:dr 4 sk.
Derefter är af Kongl. Maj:t, i anledning af Landssekreterarens häröfver anförda underdåniga besvär, det med Högsta
Domstolen beslutade utslag under den 10 September 1844 meddeladt, alt ehuru den uti Förordningen den 10 April 1810 lemnade föreskrift angående uppskof med verkställande af fängelsestraff med vatten och bröd å qvinna, som med lägersmål sig försett, icke bort tillämpas i fråga om ofvannämude, Catarina Larsdotter ådömda bestraffning, och Hofrättens utslag af den 19 Juli 1839 således bort, såsom Hofrätten i dess sednare beslut antagit, till verkställighet befordras; likväl och då klaganden utaf uppställningen af Hofrätten» förstberörde utslag kunnat äga anledning till åtalade förfarandet, funne Kongl.
Maj:t skäligt att, med ändring af öfverklagade utslaget, förklara, att hvad emot klaganden blifvit anmärkt, ej varit af den beskaffenhet, att ansvar eller ersättningsskyldighet derför borde klaganden ådömas.
Deltagande i detta domslut och derom ense, voro, eldigt Högsta Domstolens protokoll samma dag, Herrar Justitieråd en Stråle, nu mera Presidenten Isberg, Nyblaeus, Engelhart, Grefve Snoilsky och Grefve C. Sparre.
Anmärkningsmål af enahanda beskaffenhet, som det nyss omförmälda , hafva tillförne förekommit och blifvit afgjorda på sätt Embetsberättelsen för åren 1836 och 1837, pag. 17 och 22 utvisar.
— Ett ytterligare exempel af samma art är det efterföljande.
Under granskning af inkomna fånglistorna från länshäktet i Malmö för fjerde qvartalet 1842 samt första och andra qvartalen 1843 inhämtades bland annat, att, efter det qvinspersonen Sophia Charlotta Höckert blifvit af Rådstugurätten i nämnde stad den 5 November 1842 dömd att för förfalskningsbrott mista äran och böta tretton R:dr ig sk. banko eller vid bristande bötestillgång undergå tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilket beslut Kongl. Hofrätten, hvars pröfning det är vordet undersläldt, genom utslag den 28 i samma månad, gillat, verkställigheten af berörde fängelsestraff vid vatten 9 vatten och bröd, hvartill Höckert i saknad af böter skolat befordras, blifvit uppskjuten lill den 29 April 1843, utan annan uppgifven anledning, än elen i fånglistan för nästförutgångne Januari månad anförda: ”att den sakfälkla medliade spädt dibarn.”
Vid sådant förhållande och då lagen i 3 kapitlet 6 § Slraffbalken innehölle det allmänna stadgande, att kroppsplikt, ådömd häktad qvinna, som är hafvande, ”må uppskjutas sex veckor efter det hon födt hafvor, ” deraf äfven måste följa, att uppskof längre tid, än den sålunda bestämda, icke borde äga rum, så vida ej fortfarande sjuklighet eller andra omständigheter dertill föranledde, och Kongl. Förordningen den 10 April 1810 angående mildring i straffet för lägrad qvinna och uppskof med bestraffningen för lägersmålsbrott, om än denna för specielt fall stiftade lag, utan erinran deremot, kunde tjena till efterrättelse äfven för andra falL, der sakfälld qvinna befunnes på fri fot, likväl destomindre borde tillämpas, när hon vore häktad, som sådant icke kunde förenas med lagens ofvan anförde allmänna bud, hvilket ostridigt afsett att förekomma den sakfälldas lidande genom uppskof med bestraffningens verkställighet en längre tid under fortfarande häkte, ville det synas, som Höckert, hvilken, enligt antekning i fånglistan for Augusti månad 1842, redan den 22 i samma månad framfödt barn, skulle hafva längre lid, än vederbort, i häktet fått afbida verkställighet af den henne ådömda bestraffning, derigenom henne tillskyndats otillbörligt lidande, samt Staten åbragts onödig kostnad medelst Höekerts underhåll.
Ofver hvad sålunda blifvit anmärkt och uti aflåten skrifvelse den 20 Mars 1844 meddeladt, afgaf Konungens befallningshafvande i Malmöhus
Län under den 18 derpåföljde
Maj skriftligt utlåtande, deruti anfördes: att lagens åberopade stadgande i 6 § 3 kapitlet Straffbalken om endast sex veckors anstånd med kroppsplikt för qvinna, som födt barn, skulle förutsätta, det någon församling, ort eller person funnes, till hvilken det späda barnet kunde öfverantvardas, medan modren undergick straffet, isynnerhet då fråga vore om flere dagars fängelse vid vatten och bröd: atl Höckert ifrån barndomen kringstrukit, och att, oaktadt mycken skriftvexling, närmare besked om henne icke kunnat erhållas, än att hon första gången begått H. H. Nattvard i Asbo socken af Linköpings stift, dit hon slutligen afforslades: att någon förbindelse för berörde, från Malmö aflägsna socken alt emottaga barnet icke förefunnits, samt att någon utväg lill barnets vårdande i häktet icke varit att tillgå: att Lagstiftaren, med O ö förutseende af sådane fall och svårigheter för qvinnor att finna utväg till oäkta barns skötsel under det modren afstraffades med vatten och bröd, genom Kongl. Just.-Ombudsmans Emb.-herätt. för uren i844 och i84$- ^ 10 Förordningen den 10 April 1810 stagdat, att qvinna, som efter oloflig beblandelse blefve hafvande, icke skulle undergå fängelsestraff" vid vatten och bröd förr, än ett år efter det barnet föddes: att detta lagstadgande, yngre än allmänna lagen och alldeles inträffande på förhållandet med Höckert, som efter oloflig beblandelse föd t barn, ovillkorligen bort tjena Konungens befallningshafvande
Lill efterrättelse: att det icke varit Konungens befallningshafvande tillständigt att lösgifva Höckert, hvilken vore en kringvandrande och ärelös dömd person, helst i sådant fall Konungens befallningshafvande aldrig kunnat redovisa de ådömda böterna: att någon annan utväg alltså icke återstått, än alt qvarhålla Höckert i häkte och afbida den tid, då barnet möjligtvis kunnat upphöra att dia; samt att, då Höckert den 29 April 184-3 derom gjort anmälan, hon samma dag, på läkarens inrådan, blifvit till bestraffningen intagen.