Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Personliga skvddsafgiften fastställdes till 40 öre för hvarje mansperson och 20 öre för hvarje qvinna.
Bevillningen för den kyrko-och kronotionde, patroni ecclesiarum i Skåne, Halland och Bohuslän åtnjöte, samt för kyrkornas i nämnda provinser tionde, äfvensom för domkyrkornas inkomster i spanmål och hemmansräntor, nedså!tes till 2l procent af tiondespanmålens och räntornas värde.
Deremot höjdes minimiafgifterna för handlande, fabriksegare och handtverkare samt med dem jemförlige manufakturister och andre borgare till .amma belopp, som dessa afgifter utgjorde, innan desamma genom 1854 års bevillningsstadga nedsaltes.
För städernas fartyg af mer än 5 svåra läster bestämdes lästetalsafgiften till 12 öre, utan afseende å den klass, dertill staden hörde, och för landtmäns, fiskares samt köpingar och lastageplatser tillhöriga fartyg af enahanda storlek till 6 öre för hvarje läst.
Lotsar och lotsdrängar befriades från bevillning efter 2:dra artikeln.
Bevillningsafgiften tor utlänningar, som reste i handelsärenden, utsattes till 50 rdr, då de inom riket uppe hölle sig högst tre månader, och till 20 rdr för hvarje månad derutöfver.
För rättigheten till skogsfång på kronans till bruk eller hyttor emot rekognition upplåtna allmänningar höjdes afgifteri från G sk. till 25 öre för hvarje stafrum ved eller 18 tunnor kol. Testamentstagare och arfvingar frikallades från skyldigheten att erlägga bevillning för testamenten eller arf', då den testamenterade eller arffallna egendomen ej uppgick till ett värde af 1,000 rdr rmt.
Den förut meddelade föreskriften, att två ledamöter i Stockholms stads Taxerings- och Pröfningskomitéer skulle vara från de förvaltande verken, uteslöts.
Det lill taxeringskostnader anslagna beloppet ökades till B procent af hvarje läns och 2^ procent af Stockholms stads hela bevillningssumma.
Taxerings- och Pröfningskomitéernas ledamöter behöfde icke vidare aflägga den dittills föreskrifna ed; utan skulle, till erinran om taxeringsmännens åligganden, åtskilliga uppgifna §§ af bevillmngsstadgan uppläsas före taxeringsförrättningens början.
Den förut stadgade debetsedelslösen höjdes för hvarje debetsedel, som öfverstege 7 rdr rmt, till 12 öre och för hvar och en debetsedel öfver 75 rdr till 50 öre.
I fråga om ej mindre de värden, hvartill fasta egendomen i riket under hvartdera af åren 1813 till och med 1857 blifvit uppskattad, än äfven beloppet af de under samma år påförda bevillningsafgifter, få Komiterade i underdånighet åberopa bilagda, på generalsammandragen öfver allmänna bevillningen grundade tabeller (litt A och B).
Sedan Komiterade sålunda i underdånighet redogjort för de väsendtligaste stadgandena angående allmänna bevillningens utgörande inom Sverige intill närvarande tid, få Komiterade, till upplysning rörande de mer eller mindre lyckade försöken i åtskilliga andra länder att uttaga direkt skatt af förmögenhet eller inkomst, i särskild bilaga (litt.
C’) underdånigst öfverlemna en utaf en bland Komiténs ledamöter utarbetad sammanfattning af åtskilliga främmande länders beskattningslagar.
Det Komilerade lemnade uppdrag innefattar, såsom ofvan Hr nämndt, endast den allmänna föreskrift att »upprätta förslag till grunder för bevillningens fördelning samt sältet för deras tillämpning, efter hvilka den af Rikets Ständer fastställda bevillningssumma må kunna på ett lämpligare och rättvisare sätt, än efter nu gällande bevillningsförordning, utgöras.»
Komiterade hafva bort tillse, huru denna föreskrift skall tydas, dels i afseende å hvad eller hvilket belopp man åsyftar genom bevillning utlaga, dels i alseende å sättet, eller huru mycket hvarje skattskyldig skall erlägga.
Beträffande beloppet hafva Komiterade ansett, att fråga nu icke vöre derom, att söka finna utvägar för att till statskassan inbringa större bevillningssumma, än den nuvarande, Två millioner riksdaler, utan faslheldre att detta belopp bör antagas vara det högsta, man under vanliga förhållanden vill af allmänna bevillningen påräkna till statsbehofveris fyllande.
Skälen härtill äro i korthet följande:
Vid granskning af de under sednaste riksmöte afgifna motioner och yttranden, hvilka kunna antagas hafva egentligen föranledt Rikets Ständers underdåniga anhållan om uppgörande af nya grunder för bevillningen, spåras föga någon syftning att höja bevillningens belopp.
Visserligen har här, liksom på andra ställen, en och annan röst höjt sig för införande af sådan bevillning, eller direkt skatt å förmögenhet eller inkomst, hvarmedelst statsbehofven, om icke ensamt, dock till största delen, kunde fyllas, så att åtminstone de flesta andra äldre skatter — både indirekta och grundskatter — kunde efterskänkas.
Men denna åsigt har dock icke vunnit Rikets Ständers godkännande.
Den lärer ock under sednaste tiden i allmänhet blifvit bestridd af utlandets utmärktare vetenskaps- och statsmän.
Våra grundlagars stiftare synas jemväl, att sluta särdeles af 59, 60 och 66 §§ Regeringsformen, hafva tänkt sig den allmänna bevillningen såsom ett medel — icke att ersätta statens ordinarie inkomster och de indirekta bevillningsafgiflerna, utan att fylla de statsbehof, hvartill dessa inkomster och afgifter icke blefve tillräckliga, och besörja betalningen af rikets gäld till kapital och ränta.
Komiterade vilja blott tillägga, att, oaktadt mycket kan sägas till ådagaläggande af den direkta beskattningens företräde framför den indirekta, lära dock sådana summor, som i de Europeiska samhällena under närvarande förhållanden erfordras till statsutgifternas bestridande, svårligen kunna medelst blott direkt beskattning uttagas.
Den direkta beskattningen är dessutom i allmänhet förhatlig af flera skäl, särdeles derföre, att den måste medföra ett forskande efter den skattdragandes enskilda affärsställning.
De skattskyldige åtaga sig derföre icke villigt direkt beskattning, om icke skattebeloppen äro låga och åtgärderna för dessas bestämmande fogliga.
Annorlunda blir naturligtvis förhållandet, om krig eller annan olycka tvingar en nation att tillfälligtvis bära en tyngre skattebörda, för att förebygga eller afhjelpa ett ännu större ondt.
Vidkommande sättet, huru del önskade skattebeloppet bör utgå, har någon annan bestämmelse icke blifvit Komiterade meddelad, än den, som innefattas i ofvanberörda, uttryckliga föreskrift, alt förslaget bör uppgöras så, alt »bevillningssumman må kunna 08 på el t lämpligare och rättvisare sätt» tin nu utgöras.
Vid den jemförelse
Komiterade funnit sig pligtige anställa mellan nu gällande och aldre bevillningsförfattningar jemte utländska stadganden och framkastade förslngsmeningar, hafva Komiterade med tillfredsställelse erfarit, att våra egna författningar innefatta vissa grunder för direkt beskattning, hvilka föga torde öfverträflas af hvad på något annat ställe gällt, gäller eller påyrkats.
Deremot måste medgifvas, alt dessa grunder i allmänhet med ringa följdriktighet blifvit utvecklade och tillämpade.
Komiterade hafva derföre trott sig bäst motsvara det dem lemnade förtroende, då Komiterade sökt alt sorgfälligt utvälja och bevara allt det rättvisa och goda, som utgör hufvudtanken i nuvarande författning, men afskilja de utväxter, hvarmed den, genom tillfälliga förbiseenden eller enskilda intressens möjligen någon gång öfvervägande inflytande, blifvit belastad.
För öfrigt hafva Komiterade, med blicken oaflåtligt fästad på det föresätta målet — lämplighet och rättvisa —, sökt utfinna några så litet som möjligt förhatliga kontroller, för att motverka orättmätigt undandragande från tillbörlig andel i bidragen till fosterlandets förkofran och skydd; och det är derföre alt hoppas, att nu framlagda förslag, åt hvars bestämmelser Komiterade bemödat sig att gifva så mycken enkelhet, tydlighet och korthet som möjligt, skall finnas innehålla få oförsökta nyheter, mot hvilka lagstiftaren alltid med rätta hyser synnerlig betänklighet.
Innan Komiterade gå att närmare utveckla hvad nu i allmänhet är vordet antydt samt uppgifva de enligt deras tanke rigtigaste grunderna för bevillningens utgörande och hvad, efter Komiterades förmenande, i nuvarande lagstiftning bör ändras eller tilläggas, torde till besvarande få upptagas en invändning, som flera gånger blifvit framställd.
Om, säger man, meningen icke är att bereda nya tillgångar, utan bibehålla bevillmngen vid nuvarande summa, så kunde nya bevillningsgrunder vara obehöfliga, emedan nu utgående afgifter äro så låga, att föga klagan öfver dem förspörjes och man dessutom blifvit så van vid de partiella orättvisorna, att man måhända lättare fördrager dem, än nyheter, hvilkas resultat icke kan beräknas; hvadan det knappast lönade mödan att för fördelningen af ett, i förhållande till öfriga skatter och utskylder, så ringa belopp, som Två millioner riksdaler, företaga någon förändring.
Det kunde för Komiterade kanske vara nos; att i detta afseende hänvisa till de klagomål angående bevillningens fördelning, som riksdagsprotokollerna innefatta, samt Rikets Ständers deraf föranledda ofvanberörda underdåniga skrifvelse; men alldeles öfverflödigt torde det dock icke vara alt här fästa uppmärksamheten å följande omständigheter:
Rättvisa bör alltid vara lagstiftarens lörsta syftemål.
Der orättvisan, såsom fallet är i fråga om fördelningen af vår nuvarande bevillning, å alla sidor blifvit erkänd, måste det vara en oafvislig pligt att försöka afhjelpa densamma.
Men om ock orättvisan af en, emot lagstiftarens tydligt förklarade afsigt, ojemnt utfallande beskattning fördrages utan högljudt knot, när skatten är låg, kan man dock icke påräkna, att förhållandet blir detsamma, då skatten i betydligare mån måste höjas. 69 Erfarenheten liar visat, att under olyckliga tillfälligheter, såsom krig m. m., då handel och rörelse lida betydliga inskränkningar, de indirekta beskattningskällorna utsina och de vanliga statsinkomsterna belinnas otillräckliga för de hastigt ökade utgifterna, man i allmänhet mäste höja de direkta skatterna.
Med förbigående af äldre exempel, erinra Komiterade endast, huruledes vid den år 1848 hotande faran af ett fredsbrott bevillningen härstädes måste för rustningskostnader höjas med 16$ proc.
Ett verkligt krig skulle sannolikt tvinga detta såsom andra länder att flerdubbla de direkta skattebidragen.
Men då torde tiden icke medgifva långa öfverläggningar för att utfinna rättvisa grunder för allmänna bevillningen, utan Rikets Ständer se sig nödsakade att, såsom år 1848, utgå från hvad som redan förefinnes och ytterligare utskrifva en qvot och kanske en multipel af den gamla bevillningen.
Ar då denna ojemnt elier mindre rättvist fördelad, så måste följden blifva, att orättvisan kännes mera tryckande och missbelåtenheten blir desto större.
Anledningen må vara hvilken som helst för statens behof af ökade inkomster och en deraf härledd ökad bevillning, — det mäste dock alltid vara magtpäliggande, att bevillmngsgrunderna äro rättvisa, och man återkommer derföre också alltid till utgångspunkten i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse.
Äfven med antagande af hvad Komiterade önska och hoppas, att landet under långliga lider förskonas från rustningar och krig, samt att till följd deraf någon höjning af bevillningsprocenten icke kommer att ega rum, finnas dock, utom det förnämsta skälet, som är anspråket på rättvisa, äfven andra vigtiga skäl att söka tillvägabringa en i möjligaste målto jemn fördelning af bevillningen efter 2:dra artikeln.
Främst bland dessa må nämnas, att flera medborgerliga rättigheter och skyldigheter för närvarande grundas på denna bevillningsartikel.
Rösträtten vid riksdagsmannaval har. nyligen för en stor del af rikets städer blifvit bestämd i förhållande till bevillningen.
Rösträtten vid sockenstämma beräknas, i sted allmänt och å landet för alla som icke rösta efter hemmantal, enligt bevillningstaxeringen.
Ridragen till folkskolor och fattigvård utgå till betydlig del och många andra kommunalafgifter helt och hållet i förhållande till 2:dra artikelns bevillning.
I allmänhet synas kommunerna hafva en benägenhet att, särdeles för utgifter lill nya företag eller vid väsendtliga förbättringar af äldre inrättningar, antaga bevillningen till staten såsom grund för bördornas fördelning.
Sättet är enkelt och beräkningen lätt.
Men den allmänt insedda ojemnheten vid bevillningens fördelning har haft till följd, att de flesta af de kommuner, der man på ett ändamålsenligare och derföre vanligen kostsammare sätt velat ordna fattigvård eller andra kommunen åliggande bestyr, funnit sig föranlåtna att frångå beräkningen efter allmänna bevillningen.
Merändels har man då i stället åt särskilda samvetsnämnder öfverlemnat alt bestämma bidragen i mån af hvar och ens förmögenhet eller inkomst.
Man har, med ett ord, i allmänhet blott sökt bereda sig en tillförlitligare utväg alt vinna just samma ändamål, som med bevillningsförord^ ningen åsyftats 70
Det torde med temlig visshet kunna antagas, att, derest man kunde lyckas utfinna lika goda medel för den allmänna bevillningens jemnare fördelning, som ofvanberörda kommuners samvetsnämnder ansetts utgöra för uttaxeringar inom kommunerna, och hvarigenom de lemnat nyttiga anvisningar till ledning vid förevarande frågas behandling, det särskilda beskattningssättet i dessa kommuner skulle bortfalla.
Hvad som torde vara ändå vigtigare är, att då många andra kommuner, inom hvilka man ännu icke kunnat öfverenskomma om särskild taxeringsgrund, just deraf hittills varit hindrade att vederbörligen ordna sina angelägenheter, detta hinder bör genom en efter rättvisare grunder uppgjord bevillningsstadga blifva undanröjdt.
Det synes nemligen otvifvelaktigt, att många nödiga och nyttiga förbättringar både i stad och på landet derefter skulle komma till stånd.
På landet, der hemmantalet utgör en högst felaktig grund lör bidrag till nya företag, är ock särdeles svårt att utlinna någon annan beräkningsgrund i detta hänseende, än afgift af behållen inkomst, om denna är känd och således kan sanningsenligt bestämmas.
Det är äfven för det allmänna af stor vigt, att den andel af skatten, som man vill uttaga efter beräkning af de skattskyldiges inkomster, utgår på enahanda sätt lill staten och till kommunerna Staten kan knappast erhålla bättre biträde till utbekommande af sin tillständiga rätt, än den kontroll och uppsigt hvar och en vid uttagande af en betydligare afgift till kommunen utöfvar å sina grannar; och ju allmännare kommunalskatter utgå efter bevillningsgrund, desto allmännare skall dylik kontroll och uppsigt utöfvas.
Då erfarenheten mera allmänt gifvit vid handen, att icke blott enskilda personer, utan äfven hela kommuner, städer såväl som distrikter på landet, beräkna, såsom grund för beskattningen, förmögenhet eller inkomst lägre än vederbörligt är, och då sådant ingalunda kan antagas i de flesta fall härröra af egennytta eller ett klandervärdt sträfvande att undandraga sig sin pligt emot det allmänna, utan snarare kan anses vara en följd af hvad man tror ega rum på andra orter inom fäderneslandet, att nemligen fastighetsvärdet och inkomsterna allmänneligen blifva lågt beräknade, och att således det distrikt, som ginge till väga på annat sätt och verk- ställde sin uppskattning strängt eller beräknade inkomsterna till fulla beloppet, skulle begå en orättvisa emot sig sjelft och pålägga sig en alltför stor beskattning i förhållande till andra distrikter; så och då staten i alla fall blir af ett sådant förfaringssätt lidande, och det ingalunda får med likgiltighet åses, att afvikelser ske från det rätta och sanningsenliga, hvilka än bevekelsegrunderna dertill må vara, hafva Komilerade ansett det vara af vigt, att hos hvar och en medborgare inskärpes angelägenheten af att förfara vid beskattningsfrågor såsom vid alla andra förhållanden, utan att låta sig missledas genom betraktelser öfver hvad man kan antaga, att andre medborgare eller bela klasser sig tillåta.
Att förhållandet emellertid icke ur i detta hänseende bättre annorstädes, än hos oss, kan man finna redan deraf, att ett särskildt förslag blifvit gjordt och i verket satt, för att i möjligaste mån framtvinga en rättvis beskattning, hvilket förslag Komi - 71 terade anse lämpligt att här omnämna.
Det består deri, att sedan bevillningssumman först blifvit bestämd, densamma fördelas mellan de särskilda större eller mindre distrikterna, inom hvilka sedermera göras fördelningar ända ned till hvarje särskild individ, som sålunda antages få sig pålagd den rättvisa anparten af skattebördan.
Detta är icke någon nyhet, utan tvärtom ett uråldrigt sätt att upptaga skatter.
Systemet kallas af vetenskapsmännen repartitionssystemet (sy sterne de reparation), i motsats till det så kallade qvot- eller qvotitetssystemet (sysléme de quotité), enligt hvilket man i hela landet uttager af hvarje skattskyldig dess enskilda del eller qvot i afgiften.
Det är obestridligt, att man genom en dylik fördelning bör kunna i hög grad förekomma ofvan antydda olägenhet af ojemnhet i beskattningen och minskning i statens inkomster, men man stöter deremot på andra svårigheter.
Striden mellan de särskilda distrikten eller delarna af landet blir nemligen framflyttad till sjelfva fördelningsåtgärden, dervid hvarje distrikt genom sina representanter naturligtvis sträfvar att erhålla så ringa del som möjligt.
Det möter dessutom i sjelfva verket nästan oöfvervinneliga svårigheter att inom ett större land utfinna en rättvis grund för skatters uttaxering mellan de särskilda provinserna och dessas särskilda stads- och landtkommuner.
Också har numera på de flesta ställen fördelningssystemet, så vidt nya pålagor angår, blifvit öfvergifvet, och i ett af de länder — Frankrike — der detta system ännu i större skala användes, har man sett sig tvungen att till grund för uttaxeringen lägga en föregående särskild uppskattning af alla egendomar, och efter de sålunda funna egendomsvärdenas sammanlagda belopp inom hvarje af de särskilda distrikterna verkställa fördelningen emellan dessa.
Komiterade kunna derföre ingalunda, under nuvarande förhållanden, tillstyrka delning af bevillningen emellan särskilda distrikter, och tro, att, om detta beskattmngssätt i en framtid hos oss skall kunna införas, så måste man i alla fall göra början nedifrån och uppskatta hvarje fastighet i stad eller på landet, hvarje persons kapitalförmögenhet och inkomst af rörelse, tjenst eller yrke, äfvensom hvarje distrikts större eller mindre fördelar af läge och kommunikationsanstalter, som lätta utvägarna för allt förvärf.
Först sedan man sålunda fått liksom ett bouppteckningsvärde för hvarje särskild del af riket, kunde man tänka på att börja införandet af repartitionssystemet; men snart skulle mödan af en efter detta system gjord uppskattning vara förspilld och vexlande förhållanden tid efter annan fordra ny uppskattning.
Vid beskattning af inkomst eller förmögenhet har man flerestädes råkat in på en afväg, så mycket farligare och svårare att undvika, som den, intill de aldra sista tiderna, blifvit icke allenast af åtskiliige utmärkte författare anvisad och förordad, utan äfven af flere praktiske statsmän och rådslående församlingar beträdd.
Denna 72 afväg är det sä kallade progressiva bes k a 11 n i n gssät tet, hvilket, tillärnpadt redan i det gamla Grekland, under sednare tider varit användt äfven annorstädes, isynnerhet då ett fåvälde, som länge undandragit sig sin tillständiga andel af skattebördorna, blifvit från styrelsen undanträngdt af ett mångvälde, som velat utöfva vedergällningsrätten.
Så tillgick ännu år 1818 i Tyskland, då progressiv-skatt temligen allmänt der infördes.
I Sveri&e, der åtskilliga till en del ännu märkbara försök i smärre skala skett med O ’ O progressiv-afgifters uttagande, gjordes, såsom ofvan är anmärkt, dylikt försök i stort genom 1810 års bevillningsförordning, hvarest afgifterna bestämdes t. ex. i lista klassen till 1 proc » 4:de d:o » 1J- » »
Side d:o » » » 22:dra d:o » 3^ » » 27:de d:o » » » 50:de d:o »10 » o. s. v. Kond. kungörelsen den 30 November 1810 innefattar en varm rekommendation för detta »bevillningssystem, som» — heter det — »mera än något annat förvarar åt Svenska folket dess urgamla rättighet att sig sjelft beskatta, som med mera billighet, än något förut användt, fördelar en oundviklig samhällsbörda mellan samhällets medlemmar, som, redligen utfördt, skall undanrödja de flesta anledningar till afund och missämja mellan särskilda klasser af medborgare; men som, för att ega bestånd och leda till de atliigsnare föremål det åsyftar, lordrar att lifvas af den allmänna rättsinnighet, som egnar ett fritt folk och från åldriga tider utmärkt det Svenska.»
Det dröjde dock icke längre än till nästa eller 1812 års riksdag, innan man öfvergick från progressiv-afgi/t ä inkomst lill additionel progressiv-afgift å sjelfva bevillnings-afgiften, hvilken sednare i allmänhet fastställdes till 5 procent af inkomsten.
Den additionella afgiften började med 1y procent och slutade med procent af bevillningen.
Men redan vid påföljande eller 1815 års riksdag öfvergafs äfven detta system.
Ett beskattningssätt, som har så gamla anor, som här vunnit ett dylikt förord från tronen, som bland sina förespråkare räknar sådane män, som Monlesquieu, J. B.
Say m. fl., och till stöd hvarför man till och med ansett sig kunna åberopa en af de förnämsta auktoriteterna för nu allmännast godkända beskattningsteorier, Adam Smith, hafva Komiterade icke bort med tystnad förbigå.
Det skulle dock blifva alltför vidlyftigt att här upptaga hvad som för och emot de progressiva afgifterna kan åberopas.
Komiterade hafva redan antydt sin åsigt, att de skäl, som tala emot sådana afgifter, äro öfvervägande.
Bland dessa torde blott behöfva anföras, att för den skala, efter hvilken afgifterna skola höjas, ingen regel är funnen eller lärer kunna utfinnas; hvadan alla bestämmelser härom måste lemnäs åt godtycket, samt att högre afgift på högre inkomst i sjelfva verket utgör skatt på flit och sparsamhet, och således - 73 ledes kan betraktas såsom ett straff, ålagdt den samhällsmedlem, som arbetat mer och slösat mindre, än en annan.
Jemlik beskattning af all inkomst mäste, enligt Komiterades tanke, vara regel och det mål som bör sökas.
Nu gällande bevillningsförordning stadgar i 109 att egendomars värden skola bestämmas »i ett rättvist förhållande både till statens kraf och medborgares anspråk på jemlik beskattning)), och på inånga andra ställen i samma förordning återfinnes grundtanken af sådan beskattning.
Den allmänna regeln har också alltsedan år I S I 5, då man öfvergaf progressiv-afgifterna, varit och är ännu lika procent af all inkomst.
Af fastigheter, hvilka anses afkasta blott 4 procent, lages i bevillning för hvart tusen af egendomens uppskattade värde, eller af 40 rdrs inkomst, 1 rdr; hvilket utgör 2$ procent af inkomsten.
Detta är ock den procent, man nu i allmänhet äskar af inkomst utaf näring och rörelse.
Emellertid har, såsom antydt är, till följd af en myckenhet undantag från den allmänna regeln, äfvensom flera fel vid dess tillämpning och utväxter å systemet, tillkomna dels såsom förmodade botemedel mot brister, dels genom tillfälligheter un der strid mellan olika intressen, det förhållande i verkligheten inträdt, alt för närvarande knappast annat än på papperet något här qvarstår af grundsatsen — jemlik skatt af all inkomst.
Komiterade återkomma således ännu en gång dertill, att de anse sin uppgift vara, icke att uti vårt beskaltningsväsende införa några nyheter, utan fastheldre att, vidblifvande en under nära ett halft sekel vid hvarje riksmöte uttalad, enligt Komiterades omdöme, fullt rigtig grund, söka undanrödja hindren lör denna grunds tillämpning, borttaga de talrika undantagen och utfinna några få enkla och icke motbjudande kontroller, för att ernå regelns faktiska tillämpning.
Bland de afvikelser från grundsatsen af lika afgift, hvilka innefattas i hittills gällande bevillningsförordning, må här angifvas några.
Af fast egendom i allmänhet utgå 2\ procent.
Af frälseräntor (21 §), vissa ”fiskerier” (32 §), äfvensom, efter det vanliga uppskattningssättet, af qvarnar, sågar, tegelbruk m. m. utgå 2 procent
Den, som lill jordbruk eller annan vinstgifvande rörelse använder upplånadt kapital, skall, enligt hvad ofvan är nämndt, för sin inkomst deraf, likasom för rörelsen i öfrigt, betala bevillning till staten med 2| procent.
Denna af låntagaren, såsom det heter, »förskottsvis» erlagda bevillning är långifvaren, när räntan blifvit bestämd lill mer än fem för hundra, skyldig att återgälda med dubbla beloppet.