Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet har vid granskning af förevarande motion funnit, att densamma icke alser utfärdande af några nya stadganden till beredande af bättre ordning uti ifrågavarande afseende, utan endast att, med anledning af förment öfverträdelse utaf gällande föreskrifter, hos Kongl. Majit utverka en erinran till vederbörande att samma föreskrifter framdeles noggrannt iakttaga; men som frågor örn verkställighet af någon lag, författning eller inrättning icke, emot 90 § Regeringsformen, få i den ordning, motionen åsyftar, komma under Rikets Ständers eller deras Utskotts öfverläggningar och pröfning, så får Utskottet, sorn är förvissadt att, derest de beklagliga följder, motionären omförmält, utaf möjligen begångna fel och försummelser uppkommit, verksamma åtgärder till förekommande af sådana händelser icke skola uteblifva; hos Rikets Ständer vördsamligen hemställa att ifrågavarande motion må lemnäs utan afseende.
Häremot reserverade sig Riksdagsfullmäktige Petter Jänsson från Jönköpings och Anders Medin från Kronobergs län.
Anio till Exp.-Utsk. d. 1C Jan. 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion orri skyldighet för boställsinnehafvare att deltaga i fjerdingsmäns aflöning.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit remitterad en af C. G. Cederskog från Östergöthland inom Hedervärda Bondeståndet väckt motion, deruti A. M. Andersson från Calmar län, Petter Carl Andersson, Lars M.
Knutsson och Magnus Månsson, desse jemväl från Östergöthland, sig förenat, och genom hvilken motion, under åberopande af det yttrande Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet vid sistförllutna riksmöte afgifvit i anledning af då väckte motioner om utsträckning af skyldigheten att deltaga i fjerdingsmanna-bestyret, i öfrigt andrages, att boställsinnehafvare, på den grund att de voro såsom tjenstemän förhindrade att fjerdingsmanna-befattningen personligen utöfva, blifvit befriade från skyldigheten att deltaga i fjerdingsmännens aflöning.
Något förpligtande för tjenstemän att sjelfve ombesörja fjerdingsmanna-bestyret kunde ej heller rimligen påyrkas; hvaremot, då Allm.
Besvärs- och 3 fråga förekomma allenast om tjonstemans tillförbindande att för sitt boställe deltaga i fjerdingsmannens allönande, sådant, med afseende å det allmänna skydd tjenstemannen till person, bus och egendom hade rätt att fordra, äfvensom derå att fjerdingsmannen för boställen hade mera bestyr än för enskildes egendomar, tycktes vara af all billighet påkalladt; hvadan motionären föreslagit, att alla boställsinnehafvare på landet måtte förpligtas att, jemte alla öfriga jordinnehafvare inom socknen, deltaga uti aflöning åt socknens fjerdingsman.
Flcrfalldiga motioner i denna syftning hafva vid de två sednaste riksdagarne blifvit väckta; och har Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet vid den första af dessa i frågan sig utlåtit, att då de många och olikartade .åligganden, sorn tillhörde fjerdingsmans-befattningen, gjorde densamma ej allenast särdeles besvärlig, utan äfven omöjlig att utöfva för dem, som saknade erforderlig färdighet i skrifning och räkning, och denna befattning uti Kongl.
Stadgan den 1 Juni 1850 lörklarats vara ett menighets-bestyr, hvaraf torde böra följa att besväret dermed, likasom andra för kommunen gemensamma åligganden, desto heldre borde drabba alla dess jord- och lästighets-innehalvare, sorn fjerdingsmans-inrältningen åsyftade upprätthållande af ordning och säkerhet inom kommunen till alla dess medlemmars skydd och fördel, samt en lindring vid utgörandet af denna besvärliga befattning lättast och billigast kunde tillvägabringas, om säteri-, rå- och rörs- samt insockne frälsehemmans-egare, äfvensom innehafvare af boställen, rn. il. lägenheter, deri deltogo med frälse-, kronoskatte- och kronohemmans-innehalvare; men alla desse ej vore i tillfälle att. personligen utöfva fjerdingsmans-befattningen, hvadan Utskottet funne nödigt tillse, att ifrågavarande bestyr ej måtte blifva för dem mera betungande än för sådane jordegare, som sjellve kunde befattningen besörja, och att derföre såsom uttryckligt vilkor för utsträckning af skyldigheten att deltaga uti fjerdingsmannabestyret till boställens, säteriers m. fl. ifrågakomne hemmans och lägenheters innehafvare, borde stadgas, att, innan en sådan skyldighet kunde anses inträda, öfrige inom socknen eller distriktet boende hemmansegare skulle hafva träffat öfverenskommelse derom, att en med aflöning försedd fjerdingsman bléfve för socknen eller distriktet antagen, ansåge Utskottet, med hänsigt dertill, att fjerdingsmans-befattningen vore ett besvär, hvilket ej kunde, utan inskränkning i Ridderskapet och Adelns privilegier, åläggas sätesgårdar, rå- och rörssamt insockne frälsehemman, sig böra tillstyrka, att Ridderskapet och Adeln samt hvart och ett af de öfriga Riksstånden måtte för sin del medgifva, det åliggandet att deltaga i fjerdingsmans-bestyret måtte få till nämnde slags hemman, äfvensom till boställens m. fl. hemmans och lägenheters innehafvare utsträckas, under vilkor att visse med bestämd aflöning försedda fjerdingsman blefvo för socknarne eller distrikterne antagne och att denna aflöning skulle från samtlige hemman, lägenheter och verk utgå efter samma grunder, som för rättighet att deltaga uti sockenstämmo-öfverläggningar och beslut, enligt Kongl. Förordningen den 29 Augusti 1843, voro stadgade; men att, om frälse-, kronoskatte- och kronohemmans-innehafvare beslöto, att fjerdingsmans-befattningen borde utöfvas omgångsvis emellan hemmanen, bestyret fortfarande skulle dem sjelfva ensamt åligga; med hemställan derjemte, att om ett sådant medgifvande af Riksstånden lemnades, Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om Dess Nådiga bifall dertill samt om en dermed öfverensstämmande ändring i Kongl. Stadgan den 1 Juni 1850;
men sedan detta betänkande blifvit af Höglolliga Ridderskapet och Adeln, Högvördiga Presteståndet och Vällofliga Borgareståndet återremitterad! och deremot, bland annat, anmärkts, dels att innehafvare af boställen borde undantagas vid den föreslagna utsträckningen af ifrågavarande onus, enär boställsinnehafvaren vöre en Statens tjensteman, som i denna egenskap hade andra åligganden att fullgöra, och de lägre med boställen försedde tjenstemännen af ecklesiastik- och militär-staterna voro så svagt lönade, att deltagandet i kostnaden för fjerdingsmans-befattningens bestridande skulle för dem blifva allt för betungande, dels ock att Utskottets förslag, som syntes åsyfta att ali jord skulle uti ifrågavarande onus taga del, i sådant afseende icke innefattade nöjak - 4 Allm.
M 10. tig fullständighet, enär flere slags hemman och lägenheter, såsom Kungs- och Kungsladugårdar, Akademi-hemman, Gästgifverier m. fl. skulle enligt samma förslag anses undantagna; har Utskottet uti ånyo afgifvet betänkande, under vidhållande i öfrigt af sitt förut gjorda tillstyrkande, att ifrågavarande besvär måtte utsträckas till jord, som hittills varit derifrån undantagen, föreslagit att boställen måtte derifrån befrias, hufvudsakligen af det skäl, att deras innehafvare, i egenskap af Statens tjenstemän, redan hade andra bestämda skyldigheter att till det allmännas gagn fullgöra, hvilkas uppfyllande toge deras verksamhet i anspråk, men ansett alla andra hemman af hvad beskaffenhet de vara måtte, alla skattlagda samt bebyggda och särskildt värde åsätta lägenheter, verk och inrättningar jemte alla på landet boende och borgerlig rörelse idkande handlande, böra uti nämnde besvär deltaga, samt i öfverensstämmelse med dessa åsigter till Rikets Ständer gjort vederbörlig hemställan; hvarefter och sedan samtlige Riksstånden bifallit detta betänkande, underdånig skrifvelse blifvit till Kongl. Maj:t aflåten, hvilken haft till påföljd den Nådiga Kungörelsen af den 9 Augusti 1851, hvarigenom ifrågavarande onus erhållit den af Rikets Ständer föreslagna utsträckning, der viss aflönad fjerdingsman antages.
Vid sistförflutna riksmöte åter har Allmänna Resvärs- och Ekonomi-Utskottet utlåtit sig att fjerdingsmanna-befattningen ostridigt utgjorde ett menighetsbestyr; och då besväret dermed desto heldre borde, likasom andra för kommunen gemensamma åligganden, drabba alla dess jord- och fastighets-innehafvare, som
Ijerdingsmans-inrättningen åsyftar upprätthållande af ordning och säkerhet inom kommunen till alla dess medlemmars skydd och fördel, samt vidare förekomme, att, enligt Rikets Ständers vid 1849—1841 årens Riksdag fattade beslut, det dittills i Riksstaten till fjerdingsmanslöner uppförda belopp af omkring 8,000 Riksdaler till en del redan blifvit och än vidare blefve, i mån af löne-innehafvares afgång, till Statsverket indraget, hvilket förhållande utgjorde ett ytterligare skäl för en allmännare utsträckning af ifrågavarande onus, ansåge Utskottet, på dessa grunder, det vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande att alla innehafvare af jord inom en kommun bidroge till fjerdingsmans allönande; till följd hvaraf tillstyrktes, att Rikets Ständer måtte, med förklarande att de för sin del medgåfve, att jemväl boställsinnehafvare borde, der Ijerdingsmansbefattningen af viss med lön försedd person bestreds, uti fjerdingsmannens allönande, lika med andra jordinnehafvare, deltaga, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om Dess bifall dertill samt om en dermed öfverensstämmande ändring i Kongl. Majds Nådiga Kungörelse den 9 Augusti 1851.
Det sålunda framställda förslag biel' af Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt af Hiigvördiga Presteståndet ogiiladt, men deremot af Vällofliga Borgareståndet samt Hedervärda Borgareståndet bifallet, i följd hvaraf frågan vid samma riksdag förföll.
Då Utskottet ej kan annat än instämma i de skäl, som af föregående riksdagars Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskott sålunda blifvit anförda för boställs-innehafvares förpligtande att i fjerdingsmanna-aflöningen deltaga, samt dertill kommer att, inom socknar der flere eller mera betydande boställen äro belägne, ifrågavarande onus för närvarande måste tyngre än billigt är drabba öfrige dertill pligtige, anser sig Utskottet jemväl nu böra vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte, med förklarande att de för sin del medgifva att, på sätt G. G. Cederskog föreslagit, äfven boställs-innehafvare böra, der fjerdingsmansbefattningen af viss med lön försedd person bestrides, uti tjerdingsmannens aflönande, lika med andra i sådant afseende förbundne, deltaga, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om
Dess bifall dertill, samt om en dermed öfverensstämmande ändring i Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse den 9 Augusti 1851.
Betänkande M 11.
Reservationer: af herr Silfverstolpe, Fredrik
Otto, sorn hufvudsakligen åberopade hvad af herr af Klint under 1850—1851 årens riksdag blifvit anfördt uti dess vid Utskottets Utlåtande n:o 39 bifogade reservation. af herr Kontraktsprosten Doktor Nordlander: »Ehuru den afgift, som här är i fråga att åläggas boställs-innehafvafe, icke är af synnerlig betydenhet, kan jag dock icke underlåta att emot Utskottets beslut derom anmäla min reservation.
Fjerdingsmannaskapet är ett gammalt menighetsbestyr, som, ehvad det fullgores turvis eller genom beting, bibehåller sin egenskap att tillhöra skättemannen, icke embetsmannen.
Till stöd för beslutet har blifvit anfördt dels att billighet och rättvisa fordrade, det boställs-innehafvaren, som äfven njuter fördel och har behof utaf fjerdingsman, också bör i dess aflöning deltaga, dels ock att detta deltagande förut blifvit utvidgadt till säteri-, rå- och rörs-hemmans innehafvare.
Hvad den förra omständigheten vidkommer, medgifves gerna att äfven boställs-innehafvaren understundom kan behöfva fjerdingsmannens åtgärd; men han behöfver likaledes någon gång nämndemannens och sexmannens biträde, och skulle alltså med lika fog kunna åläggas att deltaga i nämndemannens och sexmannens aflöning, i fall Häradet, — såsom flerestädes fråga lärer varit — öfverenskomme att genom beting bestrida äfven dessa menighetsbestyr.
Att säteri-, råoch rörshemrnans-egare blifvit skyldige kände att i fjerdingsmanna-aflöningen deltaga, grundar sig helt enkelt derpå, att de, såsom innehafvare af dessa hemman, icke ansetts förhindrade att äfven personligen fullgöra fjerdingsmanna-befattningen.
Med embetsmannen och hans boställe är förhållandet helt annorlunda; hvadan ock det beslut, i hvilket Utskottet stadnat, förekommer mig alldeles principvidrigt och på intet sätt antagligt.»
Häruti förenade sig Herr Prosten Gahne.
Ank. till Exp.-Utsk. cl. 16 Jan. 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om rättighet för fordringsegare att för vinnande af verkställighet å utslag, ingifva desamma lill Länsmännen.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit remitterad en, inom Hedervärda Bondeståndet, af Olof Olsson i Olsäterstorp från Wermlands län väckt, utaf Nils Andersson och O. Olsson i Olsbyn från samma län, biträdd motion, hvaruti föreslås att, då det oftast vore för Allmogen förknippadt med kostnader och besvär att till kronofogdarne, om de bo aflägse, inlemna domar och utslag till utmätning, nu gällande författningar måtte så förändras, att utslagen finge, der vederbörande fordringsegare så önskade, inlemnas direkte till Länsmännen, som skulle ega att dem omedelbart till verkställighet befordra, med Allm.
Betänkande M U. skyldighet, för Länsmännen att, på sätt kronofogdarne hittills ålegat, till Konungens Befallningshafvande insända löreskrifne diarii-utdrag olver om händer hafvande utmätningsmål.
Uti den för Länsmännen den 10 November 1855 utfärdade Nådiga Instruktion är dem i 3 § förbjudet att med uppbörd eller infordrande af medel sig befatta, utan ordres från Konungens Befallningshafvande eller Kronofogde, hvaremot det icke utgör hinder för fordringsägare att få utmätnings-åtglird verkställd direkte genom Länsman, derest den förre derom hos Konungens Befallningshafvande gör ansökning.
Med god ordning lärer väl icke heller vara öfverensstämmande att två tjenstemän, den ene underordnad den andre, ega lika kompetens till samma förrättning.
Vanskligt torde äfven vara att hos den talrika illa aflönade och ofta vid unga år antagna Länsmanna-personalen städse förutsätta den omdömesförmåga och det skarpsinne, hvilka kunna vara erforderliga vid de rätt brydsamma fall, sorn ej sällan vid utmätningar å landet och synnerligast vid liqvider, angående utmätta fastigheter förekomma, utan lärer lämpligast vara att hädanefter, såsom hittills, låta af Kronofogdens kännedom om Länsmannens förmåga härutinnan bero, huruvida sådant uppdrag må denne sednare anförtros; och då hvarken den ersättning för försumlighet vid utmätningens verkställande inom rätt tid, hvilken genom Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835 blifvit bestämd, eller säkerhet genom ställd uppbördsborgen, på sätt hos Kronofogdarne förefinnes, skulle tillgodokomma dem, som orri utmätningars verkställande anlitade Länsmännen, men ett lernnart tillstånd, att med berörde uppdrag vända sig direkte till Länsmännen, kunde medföra den öfvertygelse och det anspråk, att allmänheten skulle bos Länsmännen ega samma säkerhet, som nu hos Kronofogdarne, anser Utskottet sig böra vördsamt hemställa, att motionen ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Bodell: 1 betraktande af: att
Lärismanstjensterne äro de mest oumbärlige såsom omfattande åklagaremakten, polis- och kommunal-ordningar samt uppbördsärondén för kronan, kommunen och enskilde; att de i följd deraf hafva en omedelbar, mångsidig, nästan daglig beröring med socknens invånare; att, i följd af det allmänna brukets naturliga rigtning i de flesta provinser, alla eller de flesta utslag i skuldfordringsmål, af Länsmännen verkställas och till fordringsegaren omedelbart redovisas; att kronofogdes påskrift (ordres) alltså qvarstår såsom en af lagen äskad, men alldeles onyttig ceremoni; att den uppbördsborgen, som kronofogde ställa bör. aldrig visat sig vara tillräcklig eller af något särdeles värde då han råkat pä obestånd; att både kronan (som dock har borgen att äska af Länsmännen om så nödigt anses) och enskilde som åt Länsmännen lemna exekutioner i skuldfordringsmål, i det stora hela taget, löpa mindre risk af dessa uppbördsärendens fördelning på många än på färre händer, såsom ock exempel visat huru vidsträckta förlustcrne blifvit på fallerade fogdar, hvilka behållit exekutionerne vanligen i egna händer: att den af motionären äskade lagförändring afser borttagande af onödiga, tidsödande och kostsamma omvägar för den stora allmogen, af den godtyckliga makten hos Länsstyrelser och kronofogdar, att för de sednare behålla de största och indrägtigaste, men på Allm.
Betänkande 12.
7 Länsmännen kasta de besvärligaste och sämsta exekutioner och kronouppbördsärenden medelst restlängdernas lönlösa indrilning; att kronofogdetjensterna när som helst äro färdiga till indragning, såsom umbärliga länkar emellan Länsstyrelsen och Länsmännen; så anhåller jag om bifall till motionärens förslag.
Häruti instämde Herr G. U.
Riksdagsfullmäktigen Anders Medin från Kronobergs
Län, som anförde:
Till förekommande af de olägenheter, motionären ölverklagat, anser jag det Utskottet bordt hafva tillstyrkt Rikets Ständer att hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af bestämdt stadgande, det fordringsägare må vara berättigad att få utmätningsåtgärd verkställd direkte genom Länsman, derest fordringsegaren sådant bos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande eller
Domaren i orten begär, så att det hädanefter icke skulle bero af Kongl..
Majits Befallningshafvandes pröfning, huruvida sådant må medgifvas eller icke.
Detta är för närvarande förhållandet enligt hvad så väl erfarenheten visat, som motionens motståndare inom Utskottet sjelfva måst medgifva.
Häruti instämde Efraim L<irsson från Elfsborgs, Jöns Persson från Blekinge, Nils Svensson från Christianstads, Jakob Lindbg från Gottlands och Eric Carlsson från Stockholms Län. N:o 12.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 16 Jan. 1857, kl. 2 e. m Betänkande, i anledning af väckt motion om tillägg till I Kap. 5 ^ / muni. i Kongl. Fisken-stadgan den W Juni 1852.
Till Utskottets handläggning har blifvit remitterad en inom VälloO.
Borgare-ståndet väckt motion hvari herr E. D. Grape, med anledning af den utaf fiskeri-näringens idkare på de Norrländska kusterna ölverklagade svårigheten, att med vederbörande strandegare komma öfverens om platser till boningar under den tid strömmingsfisket påginge, samt om afgälden för desamma, hvaraf följt att vilkoren för sådana platsers upplåtande blifvit i högsta grad betungande för bernälde näringsidkare, föreslagit att Bikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse till Kongl. Majit anhålla om det tillägg till 1 Kap. 3 § 1 mom. uti ofvanberörde stadga, att hvarje rikets innebyggare, som idkar strömmingsfiske, måtte berättigas, att fritt och obehindradt utefter hela hafskusten å krono- eller skatte-hemmans strand, så framt den bestode af skogsmark eller sten och ej af åker eller äng, välja plats för uppförande af nödiga boningar vid bedrifvande af nämnde fiske, emot viss lämplig afgäld till innehafvare!) af hemmanet, hvilken afgäld, i brist af godvilligt åsämjande, borde af gode män be stämmas.
' Hvad sålunda blifvit föreslaget har Utskottet tagit i öfvervägande; men som motionärens förslag, ifall detsamma bilölles, kom att allt för mycket ingripa i enskildes rätt* får Utskottet vördsamt tillstyrka, att motionen ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 16 Januari 1857. 8 Allm.
Betänkande M 13.
Auk. till Esp.-Utsk. d. 16 Jan. 1857, kl. 2 e. ro. Betänkande, i anledning af •väckt motion om förändrade föreskri/ler i afseende å laxfisket i hafvet utanför Listers härad.
.Riksdagsfullmäktige!)
Jöns Persson från Blekinge län har uti en inom Hedervärda Bonde ståndet väckt till Allmänna Besvärs-och Ekonomi-utskottet remitterad motion anfört, att in - nom Kongl. Majds nådiga fiskeri-stadga den 14 Nov. 1766 hade allt lislie i öppna hafvet vid kronoskär, stränder och holmar, som egentligen icke (ill något hemman hörde eller under särskilda vilkor innehades, förklarats vara fritt, så att hvarje rikets innebyggare egde att der idka fiske och detsamma sig till fördel använda.
Denna allmänna rättighet vore endast inskränkt dels genom stadgandet i 1 Kap. 8 § af Kongl .Maj:ts nådiga Fiskeri-stadga den 20 Juni 1852, att fiskevatten, som inom enskilte hemmans rå och rör eller å städernas donerade jord vore belägne eller till deras egor hörde, egde strandegare nyttja utan andras intrång, dels ock genom 9 § af samma kapitel, som föreskref, att om genom urminnes häfd eller särskildt stadgande, aftal, dom eller skattläggning, eller på annat lagligt sätt, annorledes vore bestämdt om fiskerättighet å ett eller annat ställe, än i nämnde kapitel omförmäldes, vore det gällande, om ock strandrätten derigenom inskränktes, hvilken inskränkning dock ej finge göras större än tillgodonjutandet af den särskilda rättigheten oundgängligen kräfde; och att förthy kronans rätt på grund af häfd till enskilda fisken i vissa vattendrag, ej skulle sträckas till andra lägenheter än dem, der sådane fisken af ålder varit och ännu innehades; äfvensom att i strömmar, der vissa fiskslag blifvit kronan förbehållna, hinder ej finge läggas för strandegare att i samma vatten annat fiske nyttja.
Detta allt oaktadt hade Kongl, kungörelsen den 22 December 1834, hvarigenom, under förebärande att fiske af lax i öppna hafvet utanför Listers härad gjorde intrång i Kronans utarrenderade laxfiske uppe i Mörrums ström, stadgats, att allt sådant fiskande en mil ut§t hafvet från den af ålder bestämda linien emellan det s. k.
Listers hufvud och Sternö udde skulle vara förbudet, utan att ens i samma kungörelse någon viss punkt för den sednare linien uppgifvits, uti förekomne åtal blifvit tilllämpad; och hade detta stadgande tillkommit utan att hvarken vederbörande strandegare förut blifvit hörde eller ens någon Kronans rätt till sådan inskränkning i den allmänna fiskeri-rättigheten kunnat uppgifvas.
Berörde påbud hade haft till följd att ej mindre vid anställde rättegångar uti ifrågavarande hänseende liera oriktiga uppgifter af vittnen afgifvits i anseende till svårigheten att med säkerhet bestämma en mils afstånd från stranden ut i hafvet, der inga fasta ändpunkter funnos, än äfven at,t en tredjedel af Mellby församlings invånare, eller emellan 1,300 och 1,400 personer, sorn uteslutande hade sitt uppehälle af fiske, hindrades att under den tid laxar nalkades stränderna fånga desamma och nödsakades att, under det lax i stor mängd strök förbi kusten åt andra håll, med sina små farkoster och redskap våga sig långt
,ut i hafvet, derigenom många olyckshändelser inträffat., sorn tillskyndat befolkningen svåra lidptiden.
,— På grund häraf och enär det vore staten föga Värdigt att, för erhållande af 2 eller 3,000 B:dr B:ko i arrende af meranämnde laxfiske, försvåra möjligheten för en större mängd folk att lifnära sig Allm.
As 13. 9 sig samt då fordna arrendatorerne af laxfisket aldrig förvägrat folket att fånga laxar vid ifrågavarande kust, utan erbjudit sig att erlägga lika högt arrende ifall omförmälda förbud upphäfdes, har motionären föreslagit, dels att Rikets Ständer måtte genom skrifvelse hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om upphäfvande af Kongl, kungörelsen den 22 December 1834, samt att Kongl. Maj:t täcktes utfärda en förklaring af innehåll, att 1, 2och4§§ i Kongl. Fiskeri-stadgan den 20 Juni 1852 skola så tillämpas, att öfverallt och utan afseende på äldre stadganden, påbud och resolutioner, hvilka befinnas stridande emot samma stadga, allt slags fiske med tillåten fiskredskap må, på sätt berörde stadga bjuder, utöfvas af strandegare uti deras enligt 1761 års jordebok tillerkända fiskerätt i egna skattlagda fisken samt på 100 famnar från landgrund, på sätt oftanämnda stadga bjuder; dels ock, att då nuvarande arrendekontrakt om krono-laxfisket i Mörrums ström kommer att upphöra, skall vid ny arrende-auktion det vilkor fästas, att arrendatoren förbinder sig att icke, på hvad sätt det vara må, hindra strandegare, som innehafva skattlagda fisken, vid dessa utöfva laxfiske; äfvensom andra från utöfningen af den allmänna fiskerätt, som fiskeristadgan medgifver hvarje svensk man, så att intet åtal hädanefter må anställas för laxfiskande, vare sig med s. k. vräkning, ref eller krok, i öppna sjön utom linien emellan Listers hufvud oell Sternö udde.