Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
V i ha under dagens lopp talat o m allting, o m p a p p a o c h s y s k o n e n där u p p e i S t o c k h o l m, o m v ä n n e r o c h b e k a n t a här i L.
— d e t e n d a s o m v i inte m e d ett ord h a v i d r ö r t är m i n a e g n a f ö r h å l l a n d e n o c h d e t s o m h ä n d t m i g u n d e r d e sista t i o å r e n.
J a g h a r p r a t a t m i g t r ö t t, o c h n u är d e t all- d e l e s t y s t i r u m m e t, så t y s t, att j a g n ä s t a n t y c k e r m i g höra tystnaden, o c h den lägger sig s o m balsam på mitt stackars sjuka sinne.
H ä r h a r t i d e n s t å t t stilla, m e d a n j a g v a r i t borta, det förflutna o c h det n ä r v a r a n d e blan d a s p å ett u n d e r l i g t sätt, d e t är s o m o m j a g l e f d e i e v i g h e t e n i stället för i n u e t.
p å d e n n a g a m l a slitna b r a s k u d d e, h a r j a g l e g a t s o m e n l i t e n t ö s p å f e m år, n ä r j a g f ö r s t a g å n g e n var i L.
och hälsade på farmor, här låg j a g o c h lekte m i n a stillsamma lekar m e d alla f ö r e m å l e n i r u m m e t, u t a n att röra vid dem.
J a g diktade sagor o m taflorna p å v ä g g e n, i s y n n e r h e t o m d e n stolta, styfva d a m e n i det snibbiga, tätt åtsittande klädnings- lifvet — h o n var alltid d e n elaka s t y f m o d e r n i sagan.
H o n v a r e n a f f a r m o r s a d l i g a släk- t i n g a r, o c h o m h e n n e h a d e S t a f v a b e r ä t t a t, att h o n v a r i t h å r d o c h s t r ä n g m o t sitt f o l k, o c h att h o n a l l t i d h a d e e n b e t j ä n t efter s i g, s o m b a r p s a l m b o k e n, n ä r h o n g i c k till k y r k a n Jag lekte m e d de broderade sotarmurrarne på borstväskan o c h j a g var alldeles ö f v e r t y g a d o m, att d e t f a n n s fullt m e d s m å t o m t a r u n d e r den nedhängande bordduken på divansbordet, o c h j a g väntade m i g hvilket ögonblick s o m helst, att e n l i t e n p y s s l i n g s k u l l e l y f t a p å e n s n i b b a f d u k e n o c h p r o m e n e r a r a k t f r a m till m i g öfver den storblommiga mattan.
Den hvita gångmattan var en snöig väg, o c h jag g ö m d e m i g i å n g e s t b a k o m k u d d e n f ö r att e j bli u p p s l u k a d af d e n f r u k t a n s v ä r d a, v a n d r a n d e jätten.
D å o c h d å k u n d e d e t h ä n d a, att h a n i f ö r b i f a r t e n, h e l t p l ö t s l i g t, s t r ä c k t e f r a m sitt e n a b e n ä n d a till d e n p l a t s, d ä r j a g l å g, o c h då k r ö p j a g djupt in i k u d d e n o c h gallskrek af s k r ä c k o c h f ö r t j u s n i n g.
Ibland hände det också, att farmor berättade sagor för m i g, o c h i n g e n k u n d e berätta s å s o m h o n.
H e n n e s röst s t e g o c h s j ö n k m e d s å d a n a u n d e r b a r a skift- ningar, d e n k u n d e bli m ö r k o c h h e m s k s o m en h e l s k o g full af troll, o c h d e n k u n d e bli g l a d o c h k l a r o c h l j u s s o m alla d e t u s e n d e, s i n o m t u s e n d e klockor, s o m ringde öfver hela landet v i d Ask- ungens bröllop m e d prinsen.
N å g o n g å n g kunde d e t o c k s å h ä n d a, att S t a f v a b e r ä t t a d e s a g o r f ö r m i g, m e n h e n n e s s a g o r v o r o a l l t i d af e n s å d a n obehagligt personlig o c h moraliserande art.
O f t a s t h a n d l a d e d e o m e n s t y g g, s t y g g flicka, s o m hette G u n b o r g, o c h s o m b o d d e m e d sin snälla g a m l a ' Stafva i en stuga i skogen.
En g å n g när G u n b o r g varit olydig, s o m vanligt, o c h s p r u n g i t b o r t f r å n s t u g a n, så f a n n h o n, n ä r h o n k o m t i l l b a k a, att b å d e S t a f v a o c h
— 4 — W. Lindhe foto.
W. Lindhe foto.
UNDER BRANDEN.
EFTER BRANDEN.
ELDSVÅDAN stugan brunnit u p p.
O c h då ångrade den o l y d i g a f l i c k a n, att h o n e j v a r i t s n ä l l a r e m o t sin g a m l a Stafva, m e d a n d e n n a lefde.
När s a g a n v a r slut, så k r ö p a l l t i d d e n s t y g g a G u n - b o r g u p p i S t a f v a s k n ä o c h l o f v a d e u n d e r grå- t a n d e t å r a r att a l d r i g i h e l a sitt lif v a r a o l y - dig mer.
Ja, d e t t a v a r, n ä r j a g v a r b a r n.
N ä s t a g å n g j a g k o m till f a r m o r v a r j a g e n b l e k, g ä n g l i g f l i c k s l y n a p å f e m t o n år, o c h d å l å g j a g h ä r p å m i n k u d d e o c h d r ö m d e o m allt d e t s t o r a, j a g skulle uträtta, när j a g blef v u x e n.
Då t y c k t e j a g d e t v a r så o ä n d l i g t s y n d o m far- m o r o c h f a r b r o r A l e x o c h S t a f v a, h v a r s hela värld r y m d e s i n o m dessa fyra trånga väggar, s o m endast utgjorde en sådan o b e t y d l i g del a f m i n — t y mitt lif, d e t v ä n t a d e m i g d ä r u p p e i d e t g l a d a S t o c k h o l m, o c h d e t år j a g d e n g å n g e n tillbragte h o s farmor föreföll m i g endast s o m en i otålighet utväntad mellanakt, tills r i d å n s k u l l e g å u p p.
I den värld där j a g elände tillsammans med kom- hem liten skall mig hör, FEBRUARI.
l e f v a t ett lif i l y s a n d e m e d en man, som j a g stilla, stilla, j a g v i l l e j g r å t a h ö g t, j a g får i n t e väcka farmor m e d m i n a snyftningar, o c h för att h ä m m a m i n ö f v e r s v a l l a n d e r ö r e l s e, så l u t a r jag m i g ner o c h kysser den gamla nötta kud- d e n, s o m v a r i t m i n f ö r t r o g n a v i d så m å n g a s k e d e n af m i t t VÅRA lif.
E L N Y B L / E U S.
Innan ännu begrafningskloc- A X korna förklingat öfver den Boströmska filosofiens främste tagas med ett norskt fartyg, hvilket döpts till Stella oVItalia (Italiens stjärna).
Förut hafva tvänne italien- ska sjöofficerare deltagit i polarexpeditioner, näm- ligen Parent, s o m deltog i österrikiska expeditionen, o c h Bove, s o m var m e d o m b o r d på V e g a.
Ett all- deles särskildt intresse får hertigens resa för svensk publik, då det ej torde vara alldeles uteslutet, att hans expedition kan finna några spår af våra lands- män, A n d r é e m e d kamrater.
H a n har också själf uttalat förhoppningar i den riktningen.
TjiLDSVADA I LIDKÖPINGS TÄNDSTICKSFA- - B R I K.
Fotografen hr Verner Lindhe i Lidkö- ping, hvilken m e d lofvärd snabbhet sändt oss de bilder af eldsvådan i Lidköping den 25 febr., vi i detta n:r meddela, skrifver samtidigt o m själfva händelsen: &gt;1 går morse väcktes vi här i staden, omkring kl. 8, af 2:ne kanonskott, s o m tillkänna- gåfvo utbruten eld.
Detta är något ovanligt här- städes, o c h när jag fick så m y c k e n ledighet vid m i n plats i brandkåren, att jag k u n d e vara ifrån några minuter, skyndade jag m e d tanke på I d u u efter min handkamera o c h » knäppte af ».
Det var i härvarande tändsticksfabrik, elden utbru- tit, i den s. k.
» torken », där lådorna och stickorna torkas.
Hela öfre våningen brann ned, den nedre ramponerades illa af hetta o c h vatten.
Vid 7 1 2 tiden var elden släckt, o c h genast vidtogos åtgärder för återuppbyggandet.
Torra stickor sägas vara efter- sända från andra fabriker, ty eljes skulle hela fa- briken stanna af, då ingen » tork » finns.
R u m m e n under torken v o r o packsalar, där flickor arbetade.
Dessa bli nu n o g utan arbete någon tid, då däre- mot de manliga torde få hjälpa till vid nybyggna- den. » L i ILLUSTRATIONER.
representant i Upsala, nyss aflidne profes- sor S. Ribbing, ingick från Lund underrättel- sen, att bäraren af sam- mafilosofiska åskådning vid det sydsvenska uni- versitetet, juris o c h fi- losofie doktorn Johan A x e l Nyblseus följt sin npsaliensiske strids- kamrat i döden.
H a n afled nämligen därstä- des den 24 febr.
i en ålder af nära 78 år.
Professor Axel Ny- blaäus har lämnat tal- rika spår efter sig på det vetenskapliga fält han bearbetat under en A X E L NYBL^EUS.
Han var nämligen en flitig skriftställare o c h har särskildt genom sitt stora verk » Den filosofiska forskningen i Sverige från slu- tet af adertonde århundradet, framställd i sitt sam- manhang med filosofiens allmänna utveckling », hvil- ket utKör ett af vårt lands mest monumentala verk på den filosofiska forskningens område, bevarat sitt minne åt eftervärlden.
J a g v i l l e g å f r a m till f a r m o r o c h b i k t a m e d h u f v u d e t i h e n n e s k n ä, m e n så slår d e t m i g m e d ens, hur underligt f r ä m m a n d e det skulle låta, o m j a g h ä r i d e t t a r u m b ö r j a d e t a l a p å d e t t u n g o m å l, s o m j a g lärt m i g d ä r u t e i v ä r l - d e n; d e t slår m i g, h u r f ö r v i r r a d e d e s s a tre g a m l a skulle bli, o m de finge höra de djärfva, fria t a n k a r, j a g t i l l ä g n a t m i g, m e d a n t i d e n gli- dit spårlöst förbi deras lugna näste.
O c h m e d e n l i t e n s u c k afstår j a g från m i n f ö r s t a i m p u l s.
J a g v e t j u, att ä n n u är j a g e j f ä r d i g lifvet, o c h ej heller d e n n a g å n g har j a g m i t h i t f ö r att s t a n n a.
F a r m o r s fridfulla är h v a d d e t a l l t i d h a r v a r i t, d e t ä r e n v ä n t s t a t i o n v i d ett t å g o m b y t e, o c h s n a r t t å g e t k o m m a o c h rulla m i g v i d a r e, rulla ut i den oroliga, bullrande värld dit j a g 25 a l d r i g älskat, d ä r j a g h a f t så m å n g a n ö j e n o c h så litet l y c k a.
M i n a k i n d e r g l ö d a o c h h e l a m i n k r o p p är h e t a f i n v ä r t e s g r å t — S å k o m j a g t i l l b a k a efter tre år o c h b e g r ä t m i n första, d å r a k t i g a l ö j t n a n t s f ö r ä l s k e l s e i d e n gamla kuddens mjuka famn.
N u h a t i o år f ö r g å t t s e d a n d e s s, o c h d e n t i d k o m m e r snart, när j a g måste hålla längre rådplägningar m e d m i n s p e g e l f ö r att k u n n a upprätthålla mitt rykte som vacker kvinna.
E l l e r ä r o d e s s a t i o år k a n s k e e n d a s t e n s v å r ^ d r ö m — h u r k a n d e t v a r a m ö j l i g t, att d e t är ag s o m h a r k o m m i t t i l l b a k a h i t e f t e r att i alla d e s s a år h a l e f v a t i ett ä k t e n s k a p u t a n k ä r l e k, u t a n s k ö n h e t o c h u t a n g l ä d j e, ett äkten- s k a p, s o m j a g f ö r s t n u, m e d e n sista u p p - f l a m m a n d e g n i s t a af s j ä l f a k t n i n g, h a r f ö r m å t t lösgöra m i g från?
Så litet har j a g då g j o r t f ö r att f ö r v e r k l i g a m i n u n g d o m s d r ö m m a r, så g r u n d l i g t har j a g gått vilse i m i n sträfvan efter l y c k a!
LIDKÖPINGS TÄNDSTICKSFABRIK DEN 2 P R E S I D E N T E N L O U B E T S MOR.
Den nyvalde franske presidenten är, som bekant, en man ur det djupa folkets leder, o c h hans 86-åriga gamla moder lefver ännu som en kry och verksam bond- hustru på sitt lilla hemman Marsanne i Dröme.
H o n H HERTIG LUIGI AF A B R U Z Z E R N A.
E R T I G E N - P O L A R- FARAREN.
Här invid bjuda vi i dag äf- ven ett porträtt af den b r o r s o n till konungen af Italien, hertig Luigi af Abruzzerna, s o m för närvarande så m y c k e t låter tala o m sig på grund af sin tillämnade polarfärd.
Den unge hertigen, s o m är an- ställd vid italienska ma- rinen, är just nu på resa till Skandinavien o c h Ryssland för att träffa förberedelser för sin långa färd.
Expedi- tionen k o m m e r att före- PRESIDENTEN FAURES DODSKUM.
— En svårt nervsjuk person, hvars förnuftiga tankar och flitiga, intellektuella arbete ingåfvo omgifningen den bestämda uppfattningen, att han omöjligen kun- de ha nägra tendenser till själssjuklighet, led i själfva verket af fixa idéer o c h monomanier, hvilka v o r o en outhärdlig plåga för h o n o m själf, så m y c - ket m e r s o m han härutinnan icke kunde meddela sig m e d någon o c h blifva rätt förstådd.
Då en så- dan sjukling har en synnerligen lättuppfyld önskan, bör man strax stå till tjänst, äfven o m man ej fattar, hvarför han fäster sådan vikt vid en obetyd- lighet.
Man b ö r i dylika fall aldrig efter eget tvär- säkert förstånd underskatta, hvad man icke begriper.
* t ' Den nämnda personen låg o c h tittade på några stora röda bokstäfver, hvilka syntes på en tidning, till hälften instoppad i en väska på väggen midt emot hans bädd.
Slutligen k u n d e han ej slita blic- ken från de hypnotiserande röda bokstäfverna.
Blundade han, så såg han d e m, ö p p n a d e han ögo- nen, så d r o g o s dessa oemotståndligt till bokstäfverna.
M e d kallsvetten på pannan försökte han stafva i h o p dem, det blef olidligt, m e n han var för svag att stiga upp o c h dölja bokstäfverna.
Då bad han en anhörig i rummet bredvid taga bort tidningen o c h angaf orsaken till sin begäran.
PRESIDENTEN LOURET LÄMNAR har aldrig kunnat förmås att lämna de enkla för- hållanden, m e d hvilka h o n vuxit samman, o c h so- nens framgångar ha visserligen gladt hennes moders- hjärta, m e n ej kunnat kasta ens en strimma af få- fänga in i hennes barnafromma sinne.
Den bild, vi återgifva af den hederliga kärngumman, är helt ny- ligen tagen, n u efter sonens senaste upphöjelse, o c h m a n ser henne där stå utanför sitt landtliga hem, iklädd den franska bondkvinnans traditionella blåa klädeskjol o c h hvita mössa.
• T f R Å N H Ä N D E L S E R N A I P A R I S, hvilka ju ännu dag från dag m e d spänning följas af all värl- dens blickar, bjuda vi tvänne bilder, som böra kunna intressera.
Den ena är en interiör från pre- sidenten Faures d ö d s r u m, m e d bädden där han drog sin sista suck vid foten af en staty af Repu- bliken.
Vår andra illustration återger scenen i det ögonblick, då den nyvalde presidenten L o u b e t åkande lämnade Versailles omedelbart efter valet.
SJUKLINGAR NING.
(FORTS. O. D FÖR OCH DERASOMGIF- IDUN AF ERNY.
E T G I F V E S åt sjuklingen stundom en » upp- muntran », som är grufligen på tok.
Han vet n o g, hur klen han ser ut, o c h så kommer en välment bekant, slår h o n o m på axeln o c h utbrister m e d en flyktig blick på patientens ansikte: » Åh, du ser j u rätt kry ut, gamle gossel » Det måste på den sjuke verka som en ironi, det inger h o n o m strax tanken o m besökarens likgiltig- het för den enklaste observation, o c h han känner sig sårad af den kallsinnighet, som döljer sig under det oriktiga, nonchalanta o m d ö m e t.
Den sjuke saknar icke själfkritik ifråga o m sjuk- d o m e n s utveckling.
Därför lider han framför allt, då de personer, s o m han håller mest af o c h af hvilka han väntar mest, sakna blick för det klara faktum.
Det är verkligen en sanning, att den när- maste omgifningen sällan följer riktigt m e d den sakta fortskridande förändringen till det sämre i en sjuklings tillstånd.
De se h o n o m dagligen o c h stund- ligen o c h märka ej öfvergångarna.
— » Han ser icke klenare ut i dag än i går, » heter det ofta helt väl- ment o c h tröstesamt.
Men patienten både ser o c h känner försämringen.
Han begär inga beklaganden, m e n han begär så att säga rättvist erkännande.
A t t man icke ser, hvad han själf ser o c h känner, väc- ker den så lätt slumrande, evinnerliga tankegången: » de b r y sig icke så mycket o m mig, ty då skulle deras öga vara skarpare. » Genomskådar han ytt- randet s o m en välment lögn, då är det o m möjligt ytter värre, ty framför annat längtar han efter ett ömsesidighetstillstånd af det innerligaste förtroende.
H v a d skall man då göra m e d en dylik krångelma- kare?
Exempelvis ett af kärlek fyldt modershjärta VERSAILLES EFTER VALET.
borde väl aldrig ta miste o m rätta utvägen; då det följer sina naturliga instinkter, går det alltid på rätt stråt.
Men i alla fall, se här ett rådgifvan- de svar på frågan, hvilket kan gälla för litet hvar: var ö p p e n samt observant, så att den sjuke känner den intresserade, sympatiska blicken ända in i sjä- len — o c h gjut m o d o c h tröst i hans sinne.
gör det allra helst med religionens härligaste hjälpmedel l V i d starkt utbildade nervösa o c h neurasteniska sjukdomar, då patienten är ytterligt känslig för hvarje intryck, lider af svårmod, ängslan o c h tvångsföreställnin- gar, kräfves den fina- ste o c h ömsintaste o b - servation på snart sagdt alla företeelser i hans lynne o c h själs- lif.
Skall något godt kunna uträttas för ho- n o m, måste han kän- na sig innerligt för- stådd i en mängd sjuk- liga, för omgifningen vanligen obegripliga i- déer, hvilka, o m de ej beaktas o c h på för- ståndigt sätt afledas, kunna föra till sinnes- förvirring.
På rent and- lig väg kan rådas full- ständig bot för det on- da, hvaremot medicin o c h » lugnande medel » hjälpa platt intet.
Sym- patikurer äro här ej blott på sin plats, utan absolut nödvändiga.
Ett starkt, friskt, ö m t medkännande sinne ut- öfvar en väldig sugge- stion på den sjuke.
A f tanklöshet o c h brist på energi att sät- ta sig in i den sjukes tanke- o c h själslif af- färdar man hans be- synnerliga » nycker » m e d en viss likgiltig- het eller åtminstone förströdd uppmärk- samhet, då man ej gärna kan inse, att det hänger så vidare m y c k e t nå dessa » nyc- kers » tillfredsställan- de.
Det är griller, s o m gå öfver, tänker man.
Ja, men de göra det e j, o m de ej på det rät- ta sättet skingras i tid.
PRESIDENTEN » Bokstäfverna, jaså, det var konstigt — — jaha, strax! » blef svaret i en ton, som illa dolde den me- ningen, att hans b ö n var bara pjoller.
D e n blef icke heller uppfylld, den g l ö m d e s för sin förmenta be- tydelselöshets skull bort, o c h den sjuke fick ligga där ännu länge o c h stirra sig förvirrad på de röda bokstäfverna, medan hans rekvirerade hjälpare hade gått ut i ett ärende.
Hans sedermera upprepade anhållan väckte nä- stan litet förargelse, beledsagad af några välmenta, m e n kruttorra råd o c h föreställningar: han skulle inte vara så där otålig, då det gällde rakt ingenting — hvilken förnuftig människa brydde sig o m nå- gra bokstäfver — det var väl omöjligt att tänka sig etc. Just omöjligheten för de närmaste att » tänka sig » det o c h det var för den sjuke den största plå- gan.
Det var en mängd af skenbart obetydliga före- teelser, hvilka till båtnad för hans lugn så lätt kun- nat undanrödjas, m e n hvilka icke läto » sig tänkas » af den i öfrigt vänliga o c h tillgifna anhörigkretsen.
För den nervöst öfverspände blir så lätt omgifnin- gens icke hunna detsamma s o m icke vilja förstå h o n o m, o c h detta nedstämmer h o n o m mycket.
Då en begäran är så lätt uppfylld, att man blott behöf- LOURETS MOR, MARIE MARGUERITE NICOLET.
IDUN 1899, — 6 — ver sträcka ut fingret, b ö r man aldrig gentemot en neuropat ådagalägga en trötthet, s o m för h o n o m innebär ett smärtsamt: &gt;hvad tjänar det till? » » Tvista e j!
» beder en nervös sjukling sina sy- skon, » jag blir så upprörd. » D e gå ut, för att han ej skall höra dem, m e n han har en plågsam för- nimmelse, att grälet fortsattes, hvar det nu än sker, och han känner sig lika hjärtängslig Det fattas då bara, att man sedan säger till h o n o m: » bry dig inte o m oss, d u!
» — * Nej, » svarar han, » men bry er en smula o m mig! » — » Det är ju inte på dig någon grälar, » svarar man på det högsta förvånad.
Nej, det är sant, m e n han lider lika fullt — o c h mest därför att deras psykologi (det vill i hans ögon säga detsamma som hjärta o c h medkänsla) icke räc- ker till att fatta h o n o m i hans ömhetstörstande själs innersta djup.
Sjuklingen får ofta vänta, då det gäller hvarje- handa oviktiga småsaker — det är väl inte så ra- sande brådtom m e d det där heller!
H v e m får inte vänta, man får vara lugn ändå, o m man inte kom- mer ihåg allt på en gång och inte k o m m e r på mi- nuten, då det j u inte är frågan o m något viktigt, så är det väl f ö r l å t l i g t.
Så kunna friska, sina nerver behärskande per- soner resonnera på fullt g o d tro.
M e n man b o r d e så vidt möjligt bespara den sjukes brännande, oro- liga sinne hvarje lång väntan.
H a n är ej längre som andra, o c h han känner m e d ett styng i hjärtat, att man låtit h o n o m vänta onödigt, af idel lojhet.
Känner han sig en dag för klen att uthärda en rengöring af rummet, så låt hellre rengöringen vara, ty o m han också skulle tvinga sig att tåla vid den, finns det en annan omständighet, s o m han icke tål vid o c h s o m han i sitt lättrörda sinne grämer sig öfver: den, att man icke ville tillmötesgå hans an- hållan.
Tröttar en besökande den sjuke m e d för mycket prat, i tro att han bringar förströelse, böra aldrig futtiga konvenanshänsyn hindra den sjukes vårdare att säga saningen rent ut till den främmande.
Den sjuke har svårt för det, m e n huru lätt läser man ej i hans trötta, lidande blick en b ö n o m räddning undan ordsvallet!
Då en nervsjuk man allvarligt säger till sin hu- stru: » Stanna inne denna förmiddag, jag känner mig så besynnerlig till m o d s!
» bör h o n icke svara: » Jag skall bara på en liten stund titta på den där realisationen, där allt fås så billigt. » Mannen tiger, hon går o c h tror, att allt är g o d t o c h väl, men för inbesparandet af några kronor, hvad har hon kanske uppoffrat af mannens förut n o g rubbade sinnesfrid!
En läkare skulle kunna g e h e n n e ett ganska skräck- injagande svar härpå.
Att låta en sjukling för ofta o c h för länge ligga instängd ensam, under föregifvande att han behöf- ver ro, är också oriktigt.
Det b ö r vara j ä m n o c h förståndig fördelning mellan hvila o c h umgänge, o c h därvid vinnes hvad man kallar jugement, för att man ej i välmeningen skall begå misstag o c h hos den lättretlige patienten väcka en plågsam miss- tanke o m likgiltighet o c h hjärtlöshet.
De råd o c h exempel, s o m i det ofvanstående an- i ö r t s, böra icke betraktas s o m sjåperier o c h öfver- drifvet klemande.
Det är just ur en följd af för- bisedda småsaker, som.
de stora, olycksbringande slutresultaten uppstå.
Jag har här blott samlat en del af de droppar, som, huru små de än te siu, äro så ödesdigra — därför att det är de, som komma ha- garen att rinna öfver.
» JANNE IDUN AF STACKARE ».
(Forts.) U K U N D E A L L T ha låtit höra af dig Janne, » sade hon, » och inte vet jag riktigt, hvar jag ska ' göra af dig heller, så oväntadt s o m du kom. » » Jag hade inga skrifdon m e d mig i renseln, » sade Janne ursäktande, » och o m moster inte vill ha m e j, får jag väl ge m e j ut på vandring igen. » Och leendet försvann, i det han drog en djup suck.
» Hvad ämnar du taga dig till? » frågade mostern.
» Jag vet inte — det har jag inte tänkt på, » o c h » Janne stackarn » kliade sig betänksamt i det röd- gula, sträfva håret.
» V e t inte — har inte tänkt på det, j o, det är ett snyggt svar af en karl på tjuguåtta år — vet inte — jag vill just höra ' t en gång till, » fnyste moster Bogren.
Janne teg.
Han hade dragit hufvudet ned mel- D Hofjuvelerare lan de breda skuldrorna o c h såg lrusen, trött o c h ynklig ut, där han dystert stirrade framför sig.
Betty stod o c h såg på h o n o m.
••Seså, Janne, b r y dig ej o m m o r, hon menar väl i alla fall, o c h du är v ä l k o m m e n s o m du går och står, » o c h h o n lade vänligt o c h beskyddande handen på hans arm.
Det blixtrade till i de stål- grå ögonen, m e n innan Janne hann svara, tog moster Bogren i: » H ö r du, Janne, jag skulle gärna vilja göra nå- got för dig, isynnerhet för din mors skull, ty det var en präktig människa, arbetsam o c h reel, m e n jag kan inte, jag är inte rik, o c h du har ingen rätt att slå dig n e d här, hör du det!
H ö r du, hvad jag säger, J a n n e?
» m e d höjd röst.
H a n sträckte på sig o c h såg u p p.
» Ja, moster skulle gärna vilja göra något för mig för m o r s skull. » » Så sa ' jag inte — jag sa ', att jag ville, m e n inte kunde, » rättade mostern ifrigt.
» Min g u b b e läm- nade ej mycket efter sig — — » » L ä m n a d e han mig något? » frågade Janne oskyl- digt.
» Dig — dig — ä ' d u tokig, » skrek mostern, » du, som bar dig så illa åt o c h r y m d e din k o s o c h » » Ja, m e n n u är jag j u tillbaks igen, » ropade Janne triumferande, i det han reste sig ur stolen och skakade på sig som en stor våt Newfoundlands- hund.
Och då mostern förtrytsamt vände sig bort, började han ifrigt bedyra o c h lofva, att han aldrig, aldrig m e r skulle r y m m a sin väg och göra sina kära släktingar ännu större sorg o c h oro, än den han re- dan vållat d e m.
Och så stannade han, o c h Betty var vänlig som förr o c h pysslade o m h o n o m, o c h snart kände han sig h e m t a m.
Hvad han n u än gjort därborta i Amerika, m e n flitig hade han blifvit o c h lärt sig göra nytta.
H a n hade behållit sin gamla lust att plocka sönder allting, m e n nu satte han i h o p det igen o c h det så, att det blef s o m nytt.