Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När han kom i sikte af målet, som han jagat, vek han af från det, och den fyllda bägaren flyttade han undan sina läppar, innan han fuktat dem.
Den kära, gamla tösen med det ärliga ansiktet och det godmodiga lynnet, som varit hans barndoms käresta redan, höll af
1894 honom lika fullt och troget som någonsin.
Men nu hade hon ej fått råka honom på väl ett år.
Hon var guvernant söderut i landet, och han gick i Stockholm som extra i äm- betsverken.
Då det nu låg räddhåga bak- om hvarje rad, som herr Leonard skref, och tvifvel i hvarje kärleksbön, så började hon undra, om han ännu älskade henne som förr.
Hufvudstadslifvet kunde j u hafva förändrat honom.
T y hon kunde ej förstå, att den riktiga kärleken skulle kunna förmå sig att i hvarje bref bjuda henne friheten och ej hel- ler, att den kunde vara så rädd för att föra henne hän till ett lif af fattig- dom och arbete.
IDUN Och han tänkte: jag måste ge henne an- ledning att slå upp, jag måste slå ett raskt slag och befria henne ifrån mig.
Han gick på bal en kväll, strax efter det han fått ett dylikt litet försakelsebref, och i stället för att kyssa det och förstå, att det hetaste kärleksbref hon skrifvit ej inne- höll så mycken värme söm dessa fattiga förfrusna rader, så blef han retad af dem.
Och då han kommit på balen, började han göra en af skönheterna sin kur.
Därvid valde han för sig den yppersta 413 vill dock försöka att lämpa mig.
Lifvet borde j u vara lätt förtjänadt bland en så- dan rikedom.
Man måste söka det bästa i denna värld, o m det än icke är det ro- ligaste. » Men då han uppvaktat den fina blomman en stund, märkte han till sin stora förvå- ning, att hon liksom gaf efter för honom, att hon ville låta sig vinnas och kufvas.
Då blef äfven han litet yr af leken.
Hon var rent förföriskt vacker, och det var eggan- de att se, att hon liksom kom honom när- mare och närmare, att hon blef honom allt mer underdånig.
Den kvällen kom han dock ej längre än till att kyssa hennes arm, just där handsken sluta- de.
Han var j u icke fri, så han kunde icke tala om kär- lek.
Då han kom hem från balen och rik- tigt kände, hur mot- bjudande hela den- na kurtis var honom, så blef han först fullt öfvertygad, att han gick på den rätta vä- gen.
När han tänk- te på, att han äm- nade gifta sig med en rik, bortskämd, nöjeslysten kvinna, för att hon, som skul- le beredt honom ett varmt och enkelt hem, skulle få fri- het att öfvergifva honom, då kände han, att han en gång verkligen uppoffrade något för tösen och var nöjd m e d sig själf.
Hon förstod ho- nom • delvis, men ej helt.
Hon märkte, att han ofta sadla- de, utan att rida, och gjorde sådd, där han ej gitte bärga in skörd.
Men hon trodde detta höra till hans yttre vä- sen och ej till det djupast bestämman- de hos honom.
Se, han var en stor, stark karl m e d en präktig manlig röst och ett förnämt, litet förbehållsamt sätt.
Det var ej lätt att misstänka, att hans beslutsamhet alltid trampade ned i en dy af hänsyn och ovisshet, att han var en körsven, som ej tordes sätta vag- nen i gång, därför att den då också kunde komma att välta.
Hade hon vetat detta riktigt, så skul- le hon bara skrattat åt hans oroliga bref.
Men nu, fastän hon visste, att han var en trogen människa i andra förhållanden, så tänkte hon, att kärleken var en sak för sig.
Det var sä- kert så, att han ön- skade sig fri från henne, fast han ej sade det öppet.
Och så höllo de på att glida ifrån hvarandra, dessa två, som just tycktes skapade så, att de skulle uppväga hvarandra och jämna ut lifvet för hvarandra.
Det var just strax före jul, som det bör- jade se ut, som om hon lämpat sig efter hans idéer och upptagit tanken på att skiljas, och det hade hon gjort, den stackars, öm- ma varelsen, bara för att behaga honom.
Då stormade herr Leonard af som i sken.
T y det låg riktigt för honom att få göra sig olycklig, det var hans lisa att få offra sig.
1 af dem alla, hon, som var både rikast och förnämast och mest omfladdrad.
T y han hade dock ett hemligt hopp, att han icke skulle få någon lön för riddartjänsten hos detta fina balblomster.
Det fanns ännu något inom honom, som k o m honom att vilja misslyckas i försöket, ty gick det inte, så skulle han liksom ha rätt att hålla fast vid den kära, gamla tösen.
Det var som då skogsfjäriln kommer in i en trädgård.
» Kära, stora, ståtliga blommor, » säger den, » det var ej här jag skulle vara, men jag Så skref han upp- sägelsebrefvet till henne, så litet så- rande och ändå så bestämdt, som han kunde.
Han berät- tade o m balen och kyssen och gjorde ett stort nummer af detta.
Han hade komprometterat den unga damen, måste åtminstone fria till henne för att se, o m hon ville hafva ho- nom, men på samma gång var han för- tviflad öfver att nödgas lämna hen- ne, hans lefnads bästa vän.
Och han af- bröt sig m e d utrop af ånger och tirader öfver sin fördömliga ombytlighet.
Han grät, medan han skref, han tänkte sig som en rik hustrus fattige man, och han var olycklig nog för att en gång känna, att han handlade rätt.
Han hade kommit hem från balen vid fyratiden, och brefvet med dess omskrifningar och utstrykningar, med dess utrop och half- sagda sanningar och milslånga omsägningar och kloka grymheter och fördolda smek-
IDUN ningar, det tog sina tre timmar att skrifva.
Då det var färdigt, brydde han sig ej om att gå till sängs, utan han tog sig en pro- menad och bar på samma gång sitt bref på posten.
Han var rädd för att sofva, ty han visste ej i hvad lynne han kunde vakna.
Ä n n u hade han det bra, ty han ångrade sig ej.
Han var rädd för ångern.
Hela dagen k o m han nu att gå som i en dvala.
Han afhöll sig från allt redigt tänkande.
I stället för att besinna hvad han gjort, lät han hjärnan tumla o m med alla möjliga lösa hugskott.
Han gick och betraktade dem, som man betraktar städer i molnen eller figurerna, som bildas af fal- nande glöd.
Tänka fick han ej, förr än han friat till den andra och gjort skilsmässan oåterkallelig.
Han sof ej?
heller nästa natt.
Tankar stego upp mot medvetandets tröskel, men rycktes genast ned af andra, som också ville upp.
Ingen kunde komma riktigt fram, utan de bara trängdes och trängdes.
Han låg och blef trött och uttråkad af det, men han höll det ändå för bättre än att tänka riktigt och ångra.
Nästa dag var det julafton.
När han drog upp gardinen på morgonen, såg han en stor karl med snöig päls fara fram längs gatan.
Han hade sin stora släde högt lastad med varor och öfverst på lasset ett par julgranar.
Karlen satt och skratta- de, två pigga hästar hade han att köra, bjällror hade han, så det skramlade om ho- nom, och i brusande fart gick det.
» Det är julen, » sade herr Leonard små- leende.
» Det är den käre fader Jul, som åker rundt med sina gåfvor.
Skulle just vilja, veta, o m han för något med åt m i g?
» Så undrade han, hvad han för sin del skulle önska sig af julen.
» Gamle fader Jul, » sade herr Leonard, » du borde dock vara trött på att utdela sypåsar och rökmössor.
D u skulle ej bro- dera flere tofflor, det är ej sådant vi begära af dig.
Men o m du kunde komma med en liten lykta, i hvilken det brunne visdom, och som hjälpte oss att se in i våra egna själar och i våra grannars!
Då, Jul, skulle du bli välkommen vid många dörrar. » Och han tänkte på, hvilken frid detta skulle medföra till jorden!
Människoviljan, som vräker världen upp och ned likt ett haf i storm, skulle se sin litenhet och lägga sig till ro.
Och den maktlystna kärleken skulle se, att den dock aldrig fullt kan bli herre i en annans hjärta, och fälla hop sina vingar till hvila.
» O fader Jul, » utbrast han helt högt, » om jag bara, bara kunde se in i tösens hjärta, så att jag visste, hvad jag skulle tro! » Längre fram på dagen gick herr Leonard ut och såg på julmarknaden.
På vägen dit såg han åter bonden m e d de två jul- granarna.
Han svängde förbi i ett hörn, lika brådtom hade han, och lika raskt klinga- de bjällrorna.
Herr Leonard nästan ryckte till, när han såg honom.
Han blef allt mer benägen att tro, att bonden var gamle fader Jul.
Då han kom fram till marknaden, var bonden redan där.
Han hade hängt stora täcken öfver hästarna, vräkt granarna af lasset och packade nu upp sina varor.
Herr Leonard ryckte till än en gång, då han såg varorna.
Mannen var lykthandlare.
Det kom en egen, mystisk stämning öfver herr Leonard.
Alldeles så som o m en högre med att skrifva.
Nu fick han resa själf makt vakade öfver honom och styrde honom.
och tigga om att bli tagen till nåder.
Han Han kände sig ej själf ständig, utan förd fick brådtom.
Han måste åstad genast, och fängslad.
Ingenting kunde vara honom utan uppskof.
angenämare.
I rummet var mörkt, men ute på gatan Bonden var en känd figur på julmarkna- var det ljus och rörelse.
Då han fick ljus den.
Folk samlade sig genast om honom.
tändt, såg han, att hans klocka stannat på Han gaf skämt i växel och jämnade ut alla fyra.
Han förstod nu, att han sofvit bort fel hos sina lyktor m e d lustigheter.
hela julkvällen och julnatten, att det var » Jag skall ha en god lykta, » sade herr morgon, och att folket drog till julottan.
Nu bröt han brefvet, som han ej orkat » Bäst att vara sitt eget ljus, » sade bon- läsa förra dagen.
Det var en skrifvelse från den, » men eftersom herrn är så dum och den andra flickans far med en inbjudan att vill ha en, så skall jag inte neka. » tillbringa julaftonen hos dem.
» Det skulle inte vara en vanlig lykta Den bjudningen hade han sofvit sig heller, » sade herr Leonard, » utan en sådan, ifrån, men hvad hade ej kunnat ske, om du vet, som man hade i gamla tider för han kommit att g å!
Och han kände sig att finna människor. » åter under en stor och vänlig makts beskydd.
» Förstår, » sade bonden, » den skall lysa » Det måtte vara gamle fader Jul, som vakar öfver mig, » sade han.
Aldrig hade han längre än till håren och tänderna. » » Ä n d a in i hjärtat, » sade herr Leonard känt sig så liten, och aldrig hade han känt och trodde nästan, att bonden på ett ma- sig så nöjd.
giskt sätt förstått hvad han önskade sig.
Genast hörde han ett muntert bjällrande » Kära hjärtandes, herrn, skaffa sig först ute på gatan och sprang fram till fönstret.
en, som lyser upp hans eget förstånd, » sade Jo riktigt, lykthandlaren kom körande med bonden och räckte honom en lykta.
sin vanliga fart, men nu stannade han utan- I samma ögonblick som herr Leonard för hans port.
hade lyktan i sin hand, erfor han en stark Strax därefter knackade det på dörren, lust att sofva.
Det var ingenting underligt, och värdinnan kom in.
» Å h, se herrn är eftersom han ej på tvänne nätter slutit uppe.
I går sof herrn så, att ingen kunde sina ögon till sömn, men för honom var väcka herrn.
Men här är en bonde. » det, som o m det utgått från lyktan.
Han Bakom henne stod mannen med lyktorna gick också genast hem och kastade sig på och framförde sitt ärende m e d vanlig tal- sin soffa.
Han såg, att det låg ett bref på förhet.
Han var från Småland och från den hans skrifbord, men han var så trött, att socken, herrn vet, där herrn hade sin fäst- han ej orkade bryta det.
mö, för se han måtte väl tala med rätt herre.
Och nu hade han gjort sin lilla Så somnade han och d r ö m d e: Det var mörk natt, och han gick ute på affärsresa och skulle fara hem, och då han gatan m e d sin lykta i handen.
Han var i for hemifrån, hade herremannen, som var stor brådska, det var något han skulle söka hans granne, sagt till honom, att om han reda på, men han kunde icke rätt minnas kunde få fatt i guvernantens fästman och hvad.
Han bara kände en mördande oro föra honom med dit ned, så kunde det vara roligt, för de tyckte om guvernanten, och och ångest.
Han tyckte sig gå öfver torget fifememot hon gick visst och längtade, ty hon var Norrbro.
Just då han steg upp på bron, inte glad af sig.
Ja, och så var meningen såg han, att något hvitt och ljust k o m ho- den, att han skulle bjuda på skjuts, om nom till mötes från brons andra sida.
Då herrn ej ville försmå och kunde bli snart detta ljus k o m nära honom, såg han, att färdig.
det var hans fästmö.
Men det var, som I sanning man skulle kunna tro, att herr om tösen blifvit på något sätt förklarad.
Leonard hade gissat rätt, och att det var Hon var större, och det strålade o m henne.
gamle fader Jul i egen hög person, som var Som hon k o m där i natten, låg det en kommen, för att ställa o m frid o c h " lycka hög mildhet och en nästan majestätisk sorg öfver hela jorden.
öfver henne.
Han, som gick där m e d lyktan, (Illustratör: Viktor Andrén.)
• tänkte, att han aldrig trott, att tösen skulle kunna se så ståtlig ut.
I detsamma på- minde han sig, att han gått ut med lyktan för att läsa i människors själar, och förstod, att han här ej såg sin jordiska fästmö, utan hennes andliga jag.
Och han genombäfva- des af salighet vid att se på henne.
Men hon gick emot honom m e d en före- brående blick och sade, just som hon stod framför h o n o m: » Om du med din lykta söker Rundt om hela vida jorden, Aldrig skall du någon finna, Som dig älskar så som jag. » Strax därpå var han vaken.
Så sprang han upp och visste, att h aldrig skulle öfverge henne, den ärliga, gofia, gamla tösen, som älskade honom.
T y han och hans folk äro ett besynner- ligt släkte.
Han kunde aldrig tro jjåjS.-den.
påtagligaste verklighet, men han kuni sin salighet på en dröm.
Och brefvet, som han skrifvit.
Han stod och funderade.
Detta kunde ej hjälpas
IDUN 1894 415 T v å gånger två ä r - f e m!
Kraft.
Proverb i en akt af Frans Hedberg.
LYDIA.
Åja, den versen gick väl an — men sedan STERNER.
Herre gud, det är väl inte bara poe- terna, som ha rättighet att vara dumma heller — en annan syndare kan väl också få försöka?
Och så att allt oupphörligt rimmar på » Lydda ».
STERNER.
Ja, men det är just det fina!
Som den här versen — den är, ta ' mig tusan, riktigt stilig: PERSONER: LÖJTNANT STKRNKR.
LYDIA, hans fru.
HÄRADSHÖFDING HULT.
ADA, hans fästmö.
ARTISTEN HALVAR HALL.
Scenen hos löjtnantens.
ätta morgonstrålar vårgladt vid leka min fönster- karm; krukväxtskotten, ge spädgrönt de mången Agapantus ' solkyss blåa glimtar från af knoppar rosens vinternakna, Käckt Aralian de stå stolta Men fast utaf denna Ty för där, mig en kruka, nästan måste djupt se det lilla till som af längtan Redan d,öd lif sig mig mot endast utur sin graf mig förklara, så mycken ondo sig saft?
ej blytung det, som ut i sol vill köld Att, fast gnistan den fick lif till var sist Sigrid Andrén.)
kraft försvara Att Viktor gaf.
solskensposten, i en plantas (Illustratör: fått.
vinterfrosten du undret att höja, styrka stängel den upp det finns böja skott, första att sänkes tom.
vid första Kan skänkes vågar ått,.hoppfull står raden, förut.
rikedom, som .Nu hela än blicken att Maden, ut, likväl jag försona stam.
ögonfröjd ljusast fram, sy ?i ' s svälla mera till stängel öppnar Ficusskotten snart varm.
krona sin dräkt veka, kan tvinga slå?
så ringa, ändå?
Elmblad (Toivo).
» För mig stå lifvets gåtor tydda A f dig, af dig, min lilla Lydda! » LYDIA.
Åja, det säger jag ingenting o m; men sedan — STERNER.
Jaså, du menar väl tredje strofen?
Och den, som jag tycker är riktigt storstyf: » För mig är lifvets bästa krydda En kyss utaf min lilla Lydda! » LYDIA.
Ja gudbevars, den är nog inte så illa — för oss!
Men hvarför rimmade du inte på Lydia (Elegant salong med portierer for öppna dörrar i fon- i stället?
den och stängda till sidorummen.
Modern inredning.
Lydia kan man j u inte få rim på, och Flygel på ena sidan.
Pä den andra staffli af eben- därför är det orimligt af dig att begära — holts med Lydias porträtt i olja, vändt till hälften utåt.
LYDIA (häftigt).
Jaså, är jag nu orimlig?
Små soffor och atenienner, hvilstolar och kåsöser här STERNER.
Inte du, Lydia lilla, men ditt namn!
och där.
Det får l o f att bli » Lyddan », annars får man hvar- Lydia sitter vid flygeln och fantiserar sakta öfver ken fram hyddan eller kryddan!
en melodi ur Faust.
Sterner halfligger i en soffa till LYDIA.
Å h, o m du älskade mig som förut, vänster och håller pä att somna öfver en bok.
Vid ett så — — starkare ackord af Lydia rycker han till och ser sig STERNER.
Det är våra föräldrars fel — för det omkring litet förvirrad.)
är alldeles på samma sätt med mitt I Ingen män- niska kan rimma på Axel — men säger man Acke, STERNER.
Sa ' du något, min vän?
då går det tvärt!
Då kan man till exempel säga LYDIA.
N e j.
så här: STERNER.
Jaså — j a g tyckte precis — — » I lifvets branta uppförsbacke LYDIA (spetsigt).
Kära du, det var bara flygeln.
Du stödes af din trogne A c k e.
» STERNER (kväfver en gäspning).
Den tiger nog — om inte du klinkar på den I LYDIA (ömt).
Ack Acke!
Klinkar?
Tackar så mycket!
STERNER (likaså).
Lyddan lilla!
Eller också STERNER.
Ja, vet du, Lyddan lilla, du får ur- så här: säkta; men man blir verkligen nervös af det där » Med lilla foten på hans nacke, LYDIA.
Jaså, du sofver, när du blir nervös?
Hon styrde lätt sin trogna A c k e!
» — Annars brukar man — — STERNER.
Jag har visst inte sofvit!
men det gör du inte?
Eller hur, Lyddan lilla?
Långt ifrån var det nog inte, tror jag.
Aldrig, A c k e!
Nåja, när man skall hänga på baler STERNER.
För ser du, om du försökte, så skulle och supéer hvarenda natt.
det kunna gå så här: LYDIA.
Dansa litet flitigare, så slipper du » hänga&gt;.
» Blir hon för stygg emot sin Acke, STERNER.
Den, som finge vara hemma en kväll Så g ö r han uppror som Nils Dacke! » — riktigt i fred — riktigt för oss själfva I LYDIA (ser på honom förvånad).
Ville du d e t?
Men det gör du inte, A c k e?
Ja, hvarför skulle j a g inte vilja det?
Inte, o m du är snäll, Lyddan lilla!
JO — jag tänkte bara hvad skulle Det är så säkert som att två gånger två är fyra!
vi då göra?
LYDIA (stiger upp).
Ja — • är det så säkert, det?
K o r s!
Prata — spela litet piket eller STERNER (förvånad).
ecarté — dricka en kopp te LYDIA.
Att två gånger två är fyra?
Så poetiskt!
Ja, det är j u ett axiom I STERNER (fortsätter).
Och lägga oss tidigt!
.LYDIA (smeker honom).
Men o m jag nu säger, LYDIA.
Sofva, j a, det förstås!
Du tänker då att två gånger två är fem — går du inte in på det, inte på annat nu mera!
Under vår förlofnings- A c k e lilla?
tid STERNER.
Nej, vet du — det — STERNER.
Ja, då kunde jag inte sofva af o r o!
Å h, om jag nu ber d i g!
Nej, då kunde du dansa hela nattenl STERNER.
Något så tokigt kan du inte be ' mig om!
F ö r att jag inte kunde LYDIA.
Men o m jag nu gör det ändå — bara få rå o m dig på andra villkor!
Tänk dig bara ett för att se, om du inte för min skull — åh, söta sådant år!
Och därför är det nu bara en helt na- A c k e!
G ö r det för min skull!
turlig reaktion efter all oron — alla ansträngnin- STERNER.
Nej, det kan jag verkligen inte!
garna.
LYDIA (går ifrån honom).
När vi voro nyförlof LYDIA.
A t t du inte gör annat än vill ha ' r o?
vade, hade du gjort det!
Å h, förlåt mig I — (stiger upp och går STERNKR.
Det tror j a g inte.
till henne) D u vet själf mycket väl, att LYDIA.
JO, det hade du!
D u hade det be- LYDIA.
stämdt!
Seså, » Lyddan » lilla!
STERNKR.
Ja, jag vill inte svära på det!
F ö r LYDIA (vänder sig hastigt om pä pianostolen och då gör man j u allt hvad galet är — på lek förstås!
slår armarne om hans hals).
A c k e!
Du älskar mig Men nu ä ' vi ju gifta — nu har allvaret kommit!
inte mera!
Nu är det slut på leken.
Gör inte j a g?
J o, så!
Ja, gunås!
Inte som förut!
Och nu får jag en kyss, o c h så tala STERNER.
Nej, mycket, mycket mera!
Det har vi inte mera om den saken!
(Till henne).
du rätt i!
LYDIA (drar sig undan).
N e j, det får du inte!
Mycket, mycket mindre!
Aldrig skrif- STERNKR.
Får jag inte!
Det vill jag väl se!
ver du vers mer — aldrig ligger du på knä — (Efter henne).
aldrig bär du mig.
Pytt fick du!
(Skyndar bakom flygeln).
G ö r inte j a g?
Tror du inte jag kan få tag i dig?
N e j, det gör du visst inte!
Ja men, &gt;Lyddan&gt; lilla, nu när du (De jaga hvarandra under skratt och nojs.
Slutligen är min hustru, så behöfver j a g j u inte hålla ett får han fatt i henne.)
sådant där vådligt rej som förut, innan du var det.
Släpp mig genast!
För resten narras du!
Skref jag inte vers i förra STKRNER.
Nej, först skall du betala plikt!
(Kysser veckan på din födelsedag?
Och i natt, när vi kom henne upprepade gånger) T v å och två.
hem, låg jag då inte på knä för dig och tog af LYDIA.
Ä r fyra!
— N u vet jag det!
(Vill draga dig din skor?
sig undan).
Ja, var det för mycket, det — när jag STKRNER.
I det här fallet kan det gärna vara var så trött, och när Anna hade gått och lagt sig?
fem!
(Kysser henne en gäng till.)
Och dina verser, de va ' j u så dumma!
Nå, ser du det!
Å h, förlåt!
— STKRNER.
Ja, på det viset!
» Den bästa skatten i min hydda Ä r du, min egen lilla Lydda! » LYDIA.
Således medger du, att två gånger två kan vara fem?
IDUN 410 STERNER (tar ännu en kyss).
Nej sex!
Nej (ajlägsen ringning utanför).
Alltid skall det komma någon I LYDIA.
Kära du — det är bestämdt A d a!
Hvad vill hon?
Minns du inte det?
Hon kommer ju Kr att presentera sin fästman!
Hvilkendera?
Fy A c k e!
Inte vara stygg!
Den sista naturligtvis.
A r det säkert, det?
Tills vidare åtminstone!
Häradshöfding Hult!
Nåja, han är då tillräckligt korkad!
Nu skall Acke vara en snäll gosse!
Där ha ' vi dem!
(Går emot de kommande i ytterrum- met).
Nej, hvad ser j a g?
Å h, så roligt!
STERNER (för sig).
Så hon ljuger, ni I DE FÖRRE.
LYDIA (kommer in ined dem).
Rysligt välkomna!
Å söta A d a!
hvad det var snällt af dig!
Goda Lydia!
Här får jag presentera min fästman, häradshöfding Hult!
Fru Sterner, min bästa väninna!
Fägnar mig särdeles, herr häradshöfding.
Har den äran att gra- tulera!
Axel och jag sade just nyss ADA.
Å h, nej, se löjt- nanten är hemma!
K o m, Hinke lilla!
(För honom fram till Sterner).
Här får jag presentera min fästman, hä- radshöfding Hult — löjtnant Sterner!
V i känna ju hvarann förut!
Gratulerar, mitt herrskap!
HULT.
Hm — • ja!
he he!
— Tackar!
— Vill minnas, att det var på Grand.
Nej, var det inte på Hasselbacken?
Nej, då var det nog på Grand!
För Hinke går aldrig på Hasselbacken — det har han sagt.
H m!
— • nej he he!
— inte om vintern just.
Nej, för då är det ju stängdt.
Men inte om sommaren heller, har du sagt.
— nej — he he!
— för då sitter jag ting!
Men om våren?
— ja — he he!
— om jag inte skrifver protokoll!
A c k ja — gud!
— * att vara domare, hvad det måtte vara intressant!
Det är det som fäst mig vid Hin- ke — för se, jag har alltid drömt om att bli gift med en domare!
— och att få höra på en raftsaksiing i någon mordsak — åh, hvad det skulle vara pikant.
— Du får snart lof att skaffa mig någon mordsak, Hinke lilla — hör du det?
Hm — ja — he he!
— så fort jag kan, så — ADA.
Men nu ska ' vi riktigt prata, snälla, lilla Lydia!
O, om du visste — (till Hult, som närmar sig).
Nej, Hinke lilla, du får inte höra på — du får prata med löjtnanten.
— (Hult lomar helt be- skedligt af till Sterner, som tar honom med sig till en soffa på högra sidan.
Ada fortfar halfhögt till Lydia:) O, om du visste, hvad han är nyfiken!
Jag undrar, om alla karlar ä ' så där nyfikna?
Det vet nog du, som är gift!
Å h, gud, ja gift!
— Jag riktigt ryser, när jag tänker på det — ja, vet du, det gör jag verkligen — — och ändå, åh — — (fortfar tyst och ifrigt).
STERNER (till Hult).
Får det vara en cigarett?
Nej tack — he he!
— Ada tycker inte om röken.
Det var ledsamt.
— tycker fru Ster- ner om den, hon?
Jag har vant henne vid den.
Tänker jag också — sedan, he he!
— nu röker jag bara i smyg och sköljer mig i mun med aseptin!
(Får se porträttet, som står vändt åt dem).
Nej se, he he!
— A r det färglagd fotografi, det där?
Nej, det är olja.
Å h — och så likt, sen!
För det ska ' ju vara frun?
— hon är mycket vackrare än Ada.
Tycker häradshöfdingen?
Ada är inte precis vacker — men pikant!
Hvasa '?
Tycker inte löjtnanten, att hon är pikant?
JO, mycket.
Och så — he he!
— så har hon ett sätt, som • — — • och ett par och tretti tusen — och i dessa tider — he he!
— löjtnanten förstår — för en fattig jurist — STERNER.
Ja visst HULT.
Hm — ja!
Det talar svenska, det!
En domsaga kostar slantar, ska ' jag säga!
Jaså, det.
är olja!
Jaha, nu ser jag — det blänker af det!
o STERNER.
Det är en artist, som heter Hall.
HULT (häftigt) Halvar Hall?
1894 LYDIA.
Ja, det är en af Axels goda vänner, som målat det.
Sedan ni blef gifta?
Hvarför var det så naturligt?
Pappa och mamma ville aldrig, att jag skulle låta måla mig.
Men din man ville det, han?
Ja — strax efter sen vi blifvit gifta!
Ja — gud!
— hvad de männerna ä ' härliga!
Åh, just ingenting!
Var det en ung artist, han som målade dig?
Ja — och du känner honom nog!
Hal- var Hall!
Jaså, den!
Nå, den är då inte vidare farlig!
Va ' inte ni förlofvade?
V i?
Nej då.