Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det berättas med anspråk på trovärdig- het om en rik gammal ungkarl i hufvud- staden, att han vid årets början lämnade till en blomsterhandel en lista med namn på personer, naturligtvis damer, som skulle uppvaktas med blommor, datum på de resp. hedersdagarne och de summor, som vid de olika tillfällena skulle offras.
Några dussin visitkort medföljde listan.
Jag beklagar, att sagde herre blef tvungen göra sig oma- ket skrifva en ny lista hvart år, ty det kunde j u hända, att någon af de uppvakta
1896 de flyttat från staden, aflidit eller rent af fallit i onåd.
Jag frågar: hvad kan en blomsterhyllning, om än aldrig så praktfull, hafva för värde, då den tillkommit på detta chablonmässiga sätt?
Är icke en vänlig tanke, ett hjärtligt bref, en tomhändts be- sök tusen gånger värderikare?
Betrakta dem noga, dessa lefvande konst- alster, som belamra salongsbord och brys- selmattor hos en dam i stora världen på hennes högtidsdag!
Jag tror man stundom måste gå ganska nära för att se, att blom- morna äro lefvande.
Det barbariska, blom- vännen stötande bruket att sätta blommor på ståltråd, hvilket var tämligen borta en tid, tyckes hafva återkommit; tråden köres till och med genom själfva blomman, för att den skall se riktigt stel ut.
Jag såg här o m dagen på en födelsedagsfest en korg solrosor, ordnade efter alla konstens regler.
Dessa blommor taga sig j u rätt bra ut på afstånd i en stor trädgård; någon metall- tråd fordra de i sanning icke för att se konstgjorda ut.
Jag vill nu icke tänka på, hur de sågo ut dagen efter.
När jag ser dylika blomanordningar, tänker jag ofrivil- ligt på en godbit, som min bror berättade, då vi voro barn.
Två unga arbetare höllo på att sätta upp en skorsten.
Men det ville ej lyckas; då de trodde, att den stod säkert, föll den omkull.
Den ene, som fått en ljus idé, sade slutligen till kamraten: » Håll du i skorstenen, medan jag springer in och tar betaldt. » Ser det bra och fram- för all dyrbart ut, när det öf verlämnas, befattar man sig ej med, om det skänker mottaga- ren glädje mer än för stunden eller någon glädje alls.
En knippa blommor, som vännen själf ansat, själf plockat och ordnat eller åtmin- stone själf valt åt sin vän, skänker vida större fröjd än den dyrbaraste bukett, skänkt blott af artighet eller blott för syns skull.
Ett mycket ömtåligt kapitet är frågan om begrafningskransar.
För egen del utro- par jag utan tvekan: bort med dem, fastän jag är viss, att ej många skola instämma.
Jag är skyldig anföra skäl för min för- kastelsedom: jag är fiende till all begraf- ningsståt, tanken att pryda ett lik med blommor är mig förhatlig, blommorna hedra icke den, hvars ande flytt från jorden, och slutligen är jag för varm blomvän för att med likgiltighet kunna se mina älsklingar skottas öfver med den svarta inullen.
Man ser numera ofta i tillkännagifvanden om begrafningar uppmaningen: » kransar och blommor undanbedjas »; men var den döde i lifstiden en omtyckt eller uppsatt person, förfelar den visa uppmaningen sin verkan.
Kistan höljes af kransar, och de som ej få plats, köras på därtill särskildt afsedd vagn efter likvagnen och ådraga sig därigenom dubbel, ofta åsyftad upp- märksamhet.
För mången är det en kär plikt att pryda en älskad aflidens kista med blommor; och då blir det j u en hjärtesak.
Men för mången är det och kan icke vara annat än en blott höflighetssak, för att de efterlefvande skola se, att man ej glömt sig.
I stället för att köpa en krans har det nu blifvit modernt att för att hedra den aflidnes minne gifva en summa pen- ningar till en välgörande stiftelse; men saken måste stå i tidningarna under rubriken » ef- terföljansvärdt », eljes tillfredsställes ej få- fängan.
I Frankrike får man på kistor och graf- var se konstmässigt arbetade kransar af I DU N pärlor, ja, detta bruk är t. o. m. mycket allmänt.
Hvilken parodi att hedra en afli- den genom me eller mindre naturtroget ef- terbildade pärlrosor och pärlvioler!
Men detta bruk gifver liksom blomodlingen ar- bete åt många, och det är j u alltid en god sak.
För mången torde hvad jag här sagt vara ett hårdt ord, och jag väntar mig mycket motstånd, ty jag antastar en af det nutida samhällets lögner.
Man skall må- hända beskylla mig för att vilja inskränka odling, köp och bortskänkande af blommor; men detta är ingalunda min afsikt.
Jag ville äga en trädgård, där jag skulle odla blommor.
Dessa skulle jag bära omkring till de sjuka, till de gamla, till de glädje- fattiga.
Jag ville ropa till alla lyckligt lot- tade: köpen blommor, gifven blommor, strön omkring er blommor, men sen till att de göra glädje!
• Vid bordet.
Af Franeois Coppée.
från franskan för Idun af Pliilibert.
j|å ?l:å den imposante hofmästaren, efter att &gt;S^M ha öppnat dörrarna till salongen, med vördnadsfullt läspande röst tillkännagaf: » Fru grefvinnans middag är serverad, » bjö- do de förnämste bland herrarne armen åt damerna, och alla gästerna vandrade in i matsalen, tysta, nästan tankfulla och lik- som i procession.
Borduppsatsen strålade i ett haf af blommor och ljus.
Hvarje gäst fann utan svårighet sin plats.
Bordsgäster- na voro fjorton, icke flere; där voro fyra unga damer och tio män, tillhörande nobles- sen genom ' börd eller personliga förtjänster.
Herrarne hade för aftonen påtagit sig alla sina ordnar, för att hedra en utländsk di- plomat, som satt till höger om värdinnan.
Hvad damerna beträffar, så hade de fram- letat alla de lysande saker, deras juvelskrin innehöllo.
Det var ett elegant, ett utvaldt sällskarj!
Och hvilken atmosfär af välbefinnannande i den höga, lagom uppvärmda matsalen!
Upppassningen försiggick tyst: tjänarne tycktes glida fram öfver de mjuka mattorna, man hviskade namnen på vinerna i örat på bordsgästerna, liksom man anförtrott dem en lifsviktig hemlighet.
— Så snart soppan blifvit serverad, började konversationen.
I början var det utan tvifvel utnötta fraser man utbytte med halfhög röst.
Men hvil- ken artighet låg ej i de diskreta åtbörder- na!
Herrarne, af hvilka största delen var gam- la eller mognade män, som mycket lefvat med och voro rika på erfarenhet och min- nen, voro liksom skapade att föra en kon- versation, och närvaron af de sköna kvin- norna gaf dem begär att lysa med fint vett och eggade dem till en höfvisk täflan.
Spiri- tuella ord flögo omkring, och samtal mellau två eller tre personer började komma till stånd.
En ryktbar resande, med bronsfär- gad hy, nyligen återkommen från fjärran land, berättade för sina närmaste bords- grannar om en elefantjakt, och detta gjor- de han utan skryt, så lugnt, som om han talat om en jakt på vilda kaniner.
Längre bort vid bordet lutade sig en berömd lärd 13 med fin profil och hvitt hår glädtigt fram mot grefvinnan, som leende och otvun- gen lyssnade på honom; hon var mycket blond och hade unga, förvånade ögon.
Hon bar ett präktigt halsband af smaragder.
Ja, denna yppiga middag lofvade helt visst att bli förtjusande.
Ledsnaden, denna gäst som alltför ofta infinner sig vid mon- däna fester, skulle säkerligen icke taga plats vid detta bord.
Dessa lycklige skulle till- sammans tillbringa en behaglig stund och njuta med alla sinnen.
Men vid detta samma bord, vid dess nedersta ända, på den blygsam - aste plat- sen, satt tyst en ännu ung man, den minst förnäme, den ringaste af alla dem, som sutto där, en tankarnes och drömmarnes man.
Upptagen bland det förnäma säll- skapet på grund af sitt konstnärsnamn, in- söp den unge mannen, som, ehuru han var aristokratisk till sin natur, dock ej var få- fäng och aldrig glömde, att han var en fol- kets son, med begärlighet doften af den civilisationens blomma, som kallas godt säll- skap.
Han kände i högre grad än mången, huru allt i denna omgifning var ovanligt och utsökt, och han njöt af att något så älskvärdt och harmoniskt kunde finnas till i denna värld.
Han liksom badade i opti- mism.
Han tyckte det vara skönt att det åtminstone någonstädes i denna sorgliga värld fanns varelser, som i det närmaste voro lyckliga.
Måhända voro de tillgängliga för medlidande, måhända voro de barmhärtiga, — ja, de voro det troligen, dessa nöjda, belåtna människor, — hvem besvärades af dem, hvad ondt gjorde de?
hvad för en skön och tröstande tanke det var att tro, att lifvet var behagligt för dem åtmin- stone, att de alltid — eller nästan alltid — hade i blicken detta milda och glädtiga skimmer och detta leende på läpparne, och att de af skuddat sig, så mycket som möj- ligt, allt tråkigt och besvärligt i tillvaron!
Den unge mannen, hvilken vi vilja kalla » drömmaren », hade hunnit dit i sina reflexio- ner, då hofmästaren, den präktige hofmästa- ren, högtidligt närmade iig, bärande på ett stort silfverfat en flundra af väldiga dimen- sioner.
Man serverade den.
Men då » dröm- maren » lade framför sig på tallriken en del af den väldiga fisken, uppväckte den lätta doften af saltsjöfisken hos honom minnet af kusten, af den eländiga fiskar- byn, där han uppehöll sig förra hösten, och där han skådat så fruktansvärda störtsjöar.
Han erinrade sig plötsligen denna fasans- fulla natt, då båtarne hade satt på grund, den natt han tillbragt på hamnarmen, midt i en grupp af förvirrade kvinnor, midt i vågstänket, som slog honom i ansiktet, un- der det den kalla och våldsamma vinden tycktes vilja slita kläderna från hans kropp.
Hvilket lif dessa stackars människor förde!
Huru många kvinnor fanns det ej därborta, som inhöljda i sin svarta schal i dagbräck- ningen gingo att förtjäna sitt bröd, — åh, ingenting annat än groft bröd — genom att i en illaluktande atmosfär arbeta med att inpacka sillen.
Han såg i tankarne kyr- kan med dess dominerande läge, kyrkan, hvars klockstapel var bestruken med hvit färg för att visa vägen genom bränningar och skär för båtar, som kommo långt ifrån.
Han återsåg också i tankarne på kyrkogår- den i det korta gräset, som afbetades af några magra får, grafstenarne, på hvilka så ofta voro inristade orden: Drunknad.
Omkommen i h a f v e t.
Den serverade fisken var af det finaste, det mest välsmakande slag och var tillagad på ett sätt, som antydde, att grefvens köks- mästare måste ha genomgått en kurs i kok- konsten vid någon af de yppersta restau- ranterna.
Vår raffinerade civilisation har nämligen drifvit det därhän, att man tager sina ordentliga grader i den kulinariska vetenskapen.
Alla bordsgästerna åto med frisk aptit, men vana som de voro vid läckerheter, prisade de ej den utmärkta maten, något som också skulle ha stridt mot den goda tonen.
» Drömmaren » hade ingen aptit.
Han var ännu i tankarne hos sina fiskare, hos dessa hafvets söner, som måhända fångat den präktiga fisken.
Han erinrade sig, huru han dagen efter ovädret, då han pro- menerade vid stranden och framför sig hade de väldiga blyfärgade vattenmassorna, hade påträffat och igenkänt liket af den gamle sjömannen, familjefadern, som varit för- svunnen sedan tre dagar.
Hvilken hjärt- slitande syn det var att skåda detta dystra strandfynd, som låg i sjötång och hafs- skum med hufvudet öfverhöljdt af sand och snäckskal.
Han kände en häftig inre rys- ning.
Betjänterna hade redan borttagit tall- rikarne och låtit hvarje spår af den jätte- lika fisken försvinna från bordet.
Under det man höll på med att servera en n y rätt, hade de eleganta och sorglösa mid- dagsgästerna åter börjat med sitt gläd tiga prat.
Då de redan tillfredsställt sin aptit en smula, voro de nu mera meddelsamma och talade mera fritt och otvunget än nå- gonsin förut.
Sorglösa skratt ljödo.
hvilket förtjusande och behagligt sällskap.
» Drömmaren », den tyste gästen, greps däre- mot af en oändlig sorgsenhet, ty han såg med sin själs ögon allt det arbete och allt det lidande, som kräfvas för att skapa kom- fort och välbefinnande.
Att dessa världs- män kunna vara klädda i blott en tunn frack midt i december, att dessa världsdamer kunna visa sina bara armar och skuldror, det beror därpå att värmeledningsapparaten i rummet sprider en vårmorgons ljumma luft.
Men hvem har bragt i dagen sten- kolen, som behöfs för rummens uppvärm- ning.
Jo, den stackars grufarbetaren, som lefver i jordens innandöme.
Denna unga dam bär ett klädningslif af rödt siden.
Hvilka ha väft detta siden?
Jo, de öfver- ansträngda spindlarne till människor i Lyons väfverier.
Den unga damen bär i sina små vackra öron två underbart sköna pärlor.
Hvilken glans äga de e j!
Huru opalfärgadt genomskinliga äro de icke!
Hvilken vacker, nästan sferisk form de ha!
Men vet hon, den unga damen där, att indierna därborta vid Ceylon, för att hämta upp pärlorna från ostronbankarne, dyka hjältemodigt tolf famnar ned i djupet, hållande en knif i vän- stra handen för att freda sig för hajarne?
Ä n sedan då?
Hvart vill ni komma med detta?
Man är ju vacker och ung.
Mat- salen är varm och parfymerad.
Man kan gladt dinera där, dekolleterad och utstyrd, koketterande för sin kavaljer.
Jag frågar er, hvad gemensamt kan man hafva med en sotig arbetare, som trälar femtio fot un- der jorden, eller med en ledstyf väfvare eller med en vilde, som hoppar i hafvet?
Hvarför skulle mau tänka på dessa tråkiga och obehagliga saker?
Hvilken galenskap att göra det!
Emellertid förföljdes » drömmaren » alltjämt af sin fixa idé.
Sedan ett ögonblick till- baka har han suttit och maskinmässigt söndersmulat på duken, utan att tänka därpå, en del af det lilla guldgula bröd, som låg bredvid hans tallrik.
Åh, hvad bröd var af litet värde vid en sådan här måltid!
Det kommer en att tänka på de naiva ord, som en högt uppsatt dam yttrade med hänsyft- ning på folkets n ö d: » Min Gud, hvarför äter icke folket bakelser? » Denna vackra kaka här på bordet är likväl bröd, bakadt af mjöl, beredt af säd.
Min Gud, ja, det är bröd, och, innan det kommit dit på de rikes bord, har det behöfts tålmodigt arbete från många fattiges sida.
Landtmannen har plöjt, sått och skördat.
Han har kört sin plog och sin harf under höstens kalla regnvädersdagar; han har vaknat, midt i natten, under åskvädret, orolig för sin grö- da; han har förskräckt betraktat de stora hagelmättade molnen.
Och då den gamle giktbrutne mjölnaren fört mjölet tillstaden, så buro salumagasinernas starka karlar de tunga säckarne på sina väldiga ryggar, och redan nästa natt knådades degen till detta bröd af bagargesällerna.
Ja, i sanning!
Det har kostat så många ansträngningar och så många mödor för att tillreda detta lilla bröd, som förströdt bry- tes sönder af dessa patriciers hvita händer.
Detta allt anfäktar nu den oförbätterlige » drömmaren ».
Läckerheterna vid detta bord komma honom blott att tänka på mänsk- ligt elände.
Då nyss en af tjänarne iskänkte åt honom ett glas Chambertin, erinrade han sig icke då, att vissa glasarbe- tare bli lungsiktige och särskildt de som förfärdiga buteljer?
Men, det är j u löjligt att tänka på det!
Han vet väl, att värl- den är sådan!
En ekonom skulle skratta honom midt upp i ansiktet.
Tänkte han bli socialist, kanske?
Det skulle j u all- tid komma att finnas rika och fattiga, lik- som det alltid skall komma att finnas vackra, välväxta människor och vanskapliga, lytta och sneda stackare.
För öfrigt voro de lyckliga människor, han hade fram- för sig, icke orättvist gynnade af lyckan.
De hörde icke till guldkalfvens vanliga trä- lar; de voro inga egoistiska och råa upp- komlingar.
Denne målare t. ex. och denne skald hafva troget tjänat konsten och det sköna.
Denne kemist, som vunnit sitt namn genom sina arbeten, som debuterat som apotekarlärling och till hvilken nu den lär- da världen lyssnar som till ett orakel, är helt enkelt en snillrik man.
Dessa nobla damer äro ädelmodiga och goda, och med grannlaga mod gå de ofta att hjälpa sjuka och nödlidande.
Hvarför skulle icke dessa distinguerade varelser få njuta ovan- liga nöjen?
Han intalade sig själf, » drömmaren », att han varit orättvis.
Det var gamla sofismer, som på sin höjd dugde vid förstädernas arbetarmöten.
Han riktigt skämdes öfver sig själf.
Men middagen närmade sig sitt slut, och under det betjänterna ännu en gång fyllde champagneglasen, rådde tystnad i salen.
Bordsgästerna känna trötthet och slapphet och maten skall nu smälta.
» Drömmaren » betraktar dem då den ene efter den andre, och alla dessa ansikten hafva ett blase- radt och öfvermättadt uttryck, som oroar honom och uppväcker hans afsmak.
Inom honom uppstår en obestämbar, en obeskriflig och bitter känsla, en protest mot dessa människor.
Och då man slutli- gen reser sig från bordet, upprepar han trot- sigt, flere gånger för sig själf: » Veta de väl, dessa människor, att deras lyx har kostat så mycket slit och släp?
Tänka de på det tillräckligt ofta?
Tänka de någonsin på det? » # - " Pauvres honteux ".
ånga kärleksfulla människor finnas, hvilka gärna vilja dela med sig af sitt öfverflöd för att lindra nästans nöd — men de gå ofta kortsynt tillväga.
De gifva gamla kläder eller penningar åt dem, som se torftiga och ruskiga ut, utan att efter - forska, om ej detta lika ofta härrör af lättja och vårdslöshet som af verklig nöd; eller ock gifva de en skärf åt personer, hvilka hafva sin fulla försörjning af kommunen och ej från barndomen äro vana vid bättre villkor.
Men det finns en klass af dina likar, hvilken är ännu mera i behof af ditt stöd, din hjälp!
» pauvres honteux » eller sådana fattiga, hvilka hafva sett bättre dagar, hvilka ej orka med eller från yngre år lärt sig grofsysslor, hvilka blygas att tigga, utan hellre sluta sina be- kymmer och umbäranden inom eget bröst och lida oerhörda försakelser, så mycket tyngre som de ej äro vana därvid.
Se dig omkring, och du skall finna många sådana inom din synvidd!
Se där den bildade kvinnan, fastkedjad vid en man, hvilken antingen genom felak- tiga spekulationer eller ett öfverdådigt ute- lif förstört deras existens.
Hon tvingas att hålla god min och bevara skenet; men hvad hon därunder får utstå af försakelser och förödmjukelser, det vet kanske oftast endast den, hvilken föder fåglarne under himme- len.
Om nu någon räckte henne en stöd- jande hand, aftorkade hennes tysta tårar — • skulle ej detta hafva välsignelse med sig?
I en torftig kammare, hvilken på samma gång tjänar som kök, sitter en fattig söm- merska från morgon till afton vid symaski- nen.
Hon har ej endast sig själf, utan tillika tre barn i skolåldern att försörja.
Då mannen gjort ända på allt, reste han till Amerika och lämnade henne åt sitt öde, hvilket hon burit modigt och tappert.
Men hvad skulle ej en liten summa till jul vara för henne, för att hon själf skulle kunna få litet hvila och glädja sina barn?
Längre bort i utkanten af staden bor en s. k. kokfru, van vid bättre dagar, då hon kunde arbeta i sitt yrke — men nu gam- mal och nedbruten af värk.
Hon skötes kärleksfullt af sin sjukliga medelålders dot- ter, hvilken syr linnesöm för en ringa dags- penning.
Hvem lindrar och gläder deras sorgliga tillvaro?
Där vistas i det enkla allmogehemmet ett åldrigt fruntimmer, utackorderadt af sock- nen.
Föräldrar och syskon hafva gått före henne, och hon står ensam och medellös.
Genom umbäranden är hennes förstånd del- vis omtöcknadt, så hon tror sig vara rik, fastän räntorna ej kunna indrifvas.
Hennes enda glädje är att få dela med sig åt sin omgifning och såmedels återgälda den god- het som visas henne.
Men — hvarifrån skall hon få medel därtill?
Så, se här den unga flickan, hvars för- äldrar ej längre kunna hjälpa henne.
Hon har fått ovanlig begåfning för teckning; men den är ju för henne ett dödt kapital, då
IDUN 1896 bon ej kan fä medel att utbilda den.
Skulle det ej kännas ljnft att kunna jämna hen- nes v ä g?
Ja, bistån hvarandra, hvar i sin mån, så länge I vandren tillsammans — då samlen I skatter, hvilka ej rost och mal kunna förtära.
En på sitt vis ryktbar personlighet skil- des med det gamla året från en bitter lifslott, då den i Stockholm under binamnet » Trasf röken » allbekanta stackars kvinnan på n3 ' årsaftonen af- led.
Hennes borgerliga namn lär ha varit Do- rotea Eklund, och utan gensägelse var hon en bland hufvudstadens mest populära personlighe- ter.
Man kan väl tycka, att det slags populari tet, som hon förvärfvat, den gamla, i lumpor höljda kvinnan, var föga afundsvärd.
Kanske fann dock hon den allt för tilltalande för att af- stå därifrån.
Ty nog kunde det ha för henne yppats utvägar att visa sig i lifvet under en snyggare yttre habitus, och fastän hon nu slu- tade på Grubbens gärde i hägn af den officiella barmhärtigheten, så hade dock den enskilda väl- görenheten och välviljan hundratals gånger sökt ersätta trasgrannlåten med en mera solid om än mindre extravagant klädsel.
Man förvånas kanske öfver, att hon i ett sam- hälle med ordnadt fattigförsörjningsväsen tilläts öfva ett tiggeri, som uppträdde i så föga este- tiska former.
Men man må besinna, att hon be- traktades som och väl äfven var en lindrigt sin- nessjuk, fullkomligt ofarlig person, som aldrig hade något otaldt med samhället, om ej med dess yngsta medlemmar, hvilka nog voro den gamla en nagel i ögat, föremål som hon var för pojkars glåpord och nyfikenhet.
Och så kom ro- mantiken till.
En fras, som ännu i denna nyttans och prosans tid har en nästan magisk klang.
Det gick egentligen ingen nöd på Trasfröken.
Vid hvarje dörr gaf man sin tribut.
För två månader sedan måste hon inställa sitt ambule- rande lefnadssätt och begifva sig till fattigför- sörjningsanstalten.
Döden hade börjat göra sig påmind.
På nyårsaftonen fullbordade han sitt förstörelseverk och hädankallade den gamla i en ålder af nära 70 år.
Ett oriainelt anbud har den nu under ut- rustning varande Andréeska polarexpeditionen erhållit från en norsk dam, fru Signe Éinh, änka efter inspektören öfver Sydgrönland och seder- mera direktören för grönländska handeln d:r H. Eink.
Fru Eink, som är född grönländska, har erbjudit sig att för expeditionens räkning skrifva en liten grönländsk parlör, innehållande sådana ord och uttryck, som sannolikast kunna kom- ma till användning vid ett sammanträffande med grönländare och eskimåer.
I landsorten bosatta personer behöfva ofta kommissioner uträttade i hufvuclstaclen.
Det är emellertid ej alltid sagdt, att man där har några bekanta att vända sig till.
Godt är då, att det finnes kommissionärer, till hvilka man med förtroende kan vända sig.
Ett par kvinnliga sådana med goda referenser äro fruarna Eeuter- dahl och Ström, till hvilkas annonser i Idun vi hänvisa.
K. operan återupptog dagen före nyårsaftonen Verdis opera » Otello » med ny besättning i de båda hufvudrollerna.
Titelpartiet utfördes så- lunda af hr Morello, och för att få en represen- tant för Desdemon a hade direktionen tillkallat fröken Ek.
Om detta val var så lämpligt, våga vi betvina.
Eedan de yttre betingelserna för Desdemona saknade fröken E.
Och äfven i rösten fattas den friskhet och klang, som äro nödvän- diga för detta parti.
Det var endast i fjärde ak- ten, som fröken E. med utförandet af » Videvi- san ' förmådde något höja intresset för presta- tionen.
Skulle ej inom operans egna led finnas en Desdemona?
T. ex. fru Brag eller fröken Linde- gren måhända?
Hvad hr Morellos utförande af ti- telpaitiet beträffar, så måste erkännas, att lian i dramatiskt hänseende ganska lyckligt löste sin uppgift, ja flere scener voro af förträfflig verkan.
Slutscenen kunde dock hafva gjorts bättre.
I vokalt hänseende var det ej så litet som brast.
Att här och där en eller annan ton föll bort el- ler ansträngdt frampressades, får ej alltid skrif- vas på den dramatiska färgläggningens konto.
Det är nu godt och väl att i framställningen söka ingjuta så mycket dramatiskt lif som möjligt, men det får ej ske på bekostnad af sången, hvil- ken ju dock är och måste vara hufvudsaken.
Maskeringen var lyckad.
— Den som enligt vår åsikt lyckades bäst i sin uppgift, var hr Söder- man som Jago.
Det gemena och elaka borde dock något mera hafva pointerats.
Det sätt, hvarpå uppgiften löstes, visade emellertid, att den samvetsgranne och arbetsamme sångaren allt fort- farande går framåt.
Oassios och Emilias roller inne- hades af hr Lundmark och fru Linden.
— Åtskil- liga slitningar förekommo i körerna.
Salongen var vid denna föreställning nästan utsåld.
Dramatiska teatern uppförde förliden lördag för första gången Alexander Dumas d. y:s rykt- bara femaktskomedi » Lauri des femmes », i den svenska öfversättningen benämnd » Damernas vän ».