Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att återföra densamma till dess ursprungliga betydelse, lärer alltså icke kunna ske, enär sådant förutsätter en förändring i tänkesätten, som ej är trolig; och att bibehålla den annorledes än såsom skamstraff, kan följaktligen ej komma i fråga.
För afskaffande af denna inrättning talar således hufvudsakhgast den omständighet, att densamma antagit en från dess ursprungliga bestämmelse afvikande caracter, jemte det allmänt erkända förhållande, att skamstraffen såsom straff äro olämpliga; men ehuru Utskottet, af sådan anledning, hälst skulle se, att denna inrättning, likasom alla andra hos oss ännu qvarstå ende skamstraff, kunde emot mera ändamålsenliga utbytas, fruktar likväl Utskottet, alt det nu ifrågasatta ovillkorliga borttagandet af uppenbar kyrkoplikt skulle i vissa fall åstadkomma en vådlig rubbning i gällande straflsvstem, deri densamma nu ingår såsom en väsendtlig beståndsdel.
I sådant hänseende är den af största inflytande i bestraffningen af stöld, för bvilket brott uppenbar kyrkoplikt nu alltid eger rum, i synnerhet hvad angår de arter af detta brott, som, enligt gällande lag, kunna försonas med böter och som endast genom kyrkoplikten kommit alt anses urbota och 3 Lxg-Utskoltets Betänkandej N.v 19. således deri haft det mest afskräckande straffet.
Då emellertid frå^a blifvit vackt att, genom förändring af bestraffningen för stöld, undanrödja det binder, som i denna del mött för den uppenbara kyrkopliktens borttagande, anser Utskottet ordningen fordra, att Utskottet först till besvarande upptager samma fråga.
Det nai blifvit yiksdt, dels att stöld hädanefter aldrig må försonas med penningebötei , ulan alltid i det fall, der sådant nu eger rum, beläggas med kroppsstraff af vatten och bröd; dels ock att detta brott måtte bestraffas med fängelse å Correctionshus eller annan arbetsanstalt, utom förenämnde bötes- eller kroppsplikt.
Af dessa förslag synes det sistnämnda utgå ifrån den af nyare
Lagstiftare hyllade åsigt om det verksamma och ändamålsenliga uti de så kallade frihetsstraffen, hvilken åsigt jemväl gjort sig gällande uti det, på Kongl. Maj;ts Nådiga befallning, utaibetade föislag till ny brottmålslag; men om än dessa straff mera öfverensstämma med humanitetens fordringar, samt i högre grad, än de hittills brukliga, uppfylla bestämmelsen af straff, så möter likväl emot antagandet af omförmälda förslag ej allenast saknaden för närvarande af tjenlige straffinrättningar , utan ock att de förändringar, förslaget åsyftar, icke kunna inföias med bibehållande af ett tillbörligt sammanhang med lagstiftningen i afseende pa tjulnadsbrotten i öfrigt, utan att en allmän granskning och omarbetning deiaf eger rum.
Då emedlertid fråga derom ej blifvit väckt, samt en sådan åtgärd desto mindre i närvarande ögonblick torde anses lämplig, som förslag till ny brottmålslag inom kort lärer komma att till Rikets Ständers pröfning öfverlemnas, finner Utskottet, med afseende å Lagstiftarens pligt att söka bibehålla sammanhang och enbet i lagstiftningen och att således undvika att genom partiella förändringar störa& detta sammanhang, sig ej eller kunna biträda Herr hklunds ifrågavarande förslag, Till en del tala jemväl dessa skäl emot antagandet af JustitiEe-Ombudsmannens och Friherre Cederströms serskilda, men sins emellan öfverensstämmande, förslag, att stöld hädanefter aldrig må försonas med böter, utan ovilkorligen beläggas med kroppsplikt; men enär hufvudsakliga ändamålet för denna förändring är att undanrödja ett nu anmärkt hinder för kyrkopliktens borttagande, anser Utskottet sig från sådan synpunkt böra bedöma dessa förslag, hvilka, med afseende å berörde ändamål, lära grundas på föreställningen derom, att det afskräckande, som hittills legat i den uppenbara kyrkoplikten, skulle åstadkommas derigenom, alt brottet5 ovilkorligen måste försonas med vatten och bröd.
Utskottet kan dock ej dela sådan en Lag-Ulskotlets Betänkande , N;o 19. q sådan Öfvertygelse.
Då, enligt gällande lag, den, som ej orkar utgifva för stöld ådömde böter, skall undergå fängelse vid vatten och bröd, enligt vissa bestämda grunder, måste deraf följa, att, enär fattigdomen ej är ett brott och densamma således ej bör ådraga en förbrytare hårdare straff, än hvartill lian eljest gjort sig skyldig, den kroppsplikt, som den brottslige, i brist af bötestillgång, är skyldig undergå, alltså ej kan betraktas såsom en skärpning i ansvaret, utan såsom blott motsvarande bötesstraffet.
Någon egentlig tillökning i det nu bestämda straffet kan, vid detta förhållande, ej antagas ega rum, genom ett ovilkorligt påbud, att blott den ena af de således af Lagstiftaren, såsom i stränghet lika betraktade straffarter, må användas; och Utskottet, som icke saknar anledning befara, det omförmälde kroppsplikt ej i allmänhet kan anses såsom serdeles afskräckande, kan följaktligen ej eller för sin del finna, att det ovilkorliga påbudet skulle blifva lika verkande, som fruktan för den offentliga vanära, hvarmed uppenbar kyrkoplikt, enligt allmänhetens begrepp, är förenad.
Då således omförmäldte förslag ej skulle uppfylla dermed afsedde ändamål och då derförutan Utskottet ej anser lämpligt, alt, vid ofvan angifne förhållanden, nu vidtaga någre partiella förändringar i denna del af lagstiftningen, får Utskottet vördsamt tillstyrka: att den således besvarade frågan, angående ändring i straffet för stöld i vissa fall, måtte lemnas utan afseende.
Och härmed har Utskottet antydt sitt omdöme rörande borttagandet af den uppenbara kyrkoplikten, så vidt den eger rum för stöld.
Utskottet anser nemligen, enligt hvad ofvan blifvit yttradt, densamma utgöra en vigtig beståndsdel i straffet för detta brott och i vissa fall det mest afskräckande.
Den stämpel af vanära, som ifrågavarande brott hittills ådragit sin upphofsman och som utgjort ett vigtigt värn emot frestelsen att detsamma begå, skulle helt och hållet försvinna, derest påföljden derför kunde blifva lika med den, som ålägges för ringare förbrytelser, hvilket dock i flere fall inträffade, i händelse kyrkoplikten bottoges, deraf en vådlig rubbning i lagstiftningen äfven skulle vara en följd.
Vid sådant förhållande anser
Utskottet jemväl bibehållande af uppenbar kyrkoplikt i detta fall, till dess mera ändamålsenliga straff kunna införas, vara af behofvet påkalladt; likasom Utskottet finner betänkligt, att, så länge nuvarande straffsystem är gällande, borttaga denna påföljd i den händelse, då någon gjort sig skyldig till dödsstraff, men derifrån njuter förskoning; hvaremot Utskottet, med afseende å beskaffenheten af öfrige brott och förbryta. till R.
7 Sand. 1 Afd. 9 Hä/t. 2 io Lag-TJtskottets Betänkande , N/o 19, telser, derför uppenbar kyrkoplikt nu är bestämd, anser densamma i dessa fall böra försvinna, och således, på salt föreslaget är, utbytas mot enskild skrift.
I följd häraf får Utskottet vördsamt tillstyrka: att, med upphäfvande af hvad lag och författningar innehålla, angående uppenbar kyrkoplikts ådömande i alla händelser, då sådant nu är vordet stadgadt, utom i frå a om tjufnader, eller då någon, enligt allmänna lagen, gjort sig skyldig till dödsstraff, men derifrån njuter förskoning, förordnas måtte, att hädanefter bör till enskildt skriftermål dömas i alla de fall, der uppenbar kyrkoplikt, såsom påföljd för brott hittills egt rum, med undantag af berörde två händelser, då någon dömes för tjufnadsbrott, eller då den, som, enligt allmänna lagen, gjort sig skyldig till dödsstraff, derifrån njuter förskoning; i hvilka händelser det kommer att förblifva vid hvad redan stadgadt finnes; samt att, vid detta förhållande, det i Kongl.
Förordningen den w Juni i8fi föreskrifna kungörande från Predikstolen i kyrkan, af namnet på den främmande religionsförvandt, som begått sådant brott, derå uppenbar kyrkoplikt hittills följa bor dt, icke vidare kommer att ega rum i andra, än nys sberörde två fall, för hvilka uppenbar kyrkoplikt blifvit bibehållen.
Stockholm den 1 Oclober 1844.
Reservation em Af Herr Cjsderstruhle:
'För min del instämmer jag i Utskottets Beslut, att uppenbar kyrkoplikt skall bibehållas för den, som begår stöld eller står tjufsrätt; men anser deremot densamma icke böra i lag föreskrifvas för det fall, alt någon, som gjort sig skyldig till dödsstraff, derifrån njuter förskoning, enär en sådan mildring i dödsstraff numera icke kan vinnas annorlunda än genom
Nåd och, vid sådant förhållande, ett lagbud, hvarigenom Konungens benådningsrätt begiänsas, efter min tanke, icke är lämpligt.” Af Herr Grefve Mörner, som biträdt Herr Céderstråhles mening.
Af Herr Professoren Doctor Knös: ''Mot bibehållande af den uppenbara kyrkaplikten reserverar jag mig, under åberopande af de grunder, Justitiaj-Ömbudsmannen anfört, till hvilka ännu åtskilliga af rent ecclesiastik natur kunde, om så behöfdes, tilläggas.
Som dock nämnde kyrkoplikts Lag-Utskottets
Betänkande3 N‘.o 19. u upphörande står i samband med straffbestämmelserna för första och andra resan stöld, får jag ock härom yttra min åsigt 'vara, att förändring af dessa straffbestämmelser, i likhet med hvad i Criminal-lagförslaget förekommer, bordt af Utskottet föreslås, och att, mot vilkor af antagandet häraf, den uppenbara kyrkoplikten måtte afskaffas. ” Af Herr Lector TVallman: "Emot Utskottets beslut, rörande 1, 2, 6, 7, 8 och 9 momenten af Riksens Ständers Justitiae-Ombudsmans förslag, måste jag mig reservera.
Då Utskottet ansett den uppenbara kyrkoplikten böra försvinna vid de i 1, 6, 7, 8 och 9:de momenten upptagna lagbrott, hvilka förutsätta en bristande vördnad för samhällets heligaste institutioner, eller åsidosättande af den offentliga GUDStjenstens helgd, har denna straffbestämmelse icke bordt ovilkorligt bibehållas för dem, som gjort sig skyldige till dödssraff, men derifrån njuta förskoning.
Det torde vara mycket tvifvel underkastadt, om de i Missgernings-Balkens 4 Cap. 1, 2, 3 4 och 5 §§, 5 Cap. 1 och 2 §§, 6 Cap. 1, 2, 3, 4 och 5 §§ samt 18 Cap. 8 § afsedda förbrytelser äro af den vanhedrande beskaffenhet, alt en skärpning i straffet, hvilken Utskottet synes endast velat bibehålla för nesliga brott, bör för de förra tillämpas.
Jag både också väntat, att då den of fentliga kyrkoplikten i Justilkc-Ombudsmannens förslag ansetts böra i alla de händelser, der den, efter hittills gällande lag", egerrum, utan undantang kunna förvandlas till enskildt skriftermål och Utskottet med några inskränkningar biträd t detta förslag, sistnämnde straffbestämmelse, samtidigt med ifrågavarande lagförändring, blifvit för de flesta fall, der den nu tillämpas, upphäfven.
Det synes åtminstone mig innebära en inconseqvens, att hänföra förbrytelser emot 28 Cap. 3 och 4 § M. B. till samma kategori, som de i 1 Cap. 1 § M.
B.” Af Herr Eklund: ”Då, efter hvad allmänt kändt är, förslag till ny Strafflag vid innevarande Riksmöte kominer att föreläggas Rikets Ständer, om än ej att genast af dein antagas, anser jag någon ändring i nu gällande sladganden om uppenbar och enskild kyrkoplikt icke böra ega rum, helst, med afseende å nu rådande åsigter om kyrkoplikt, försigtigheten skulle påkalla, att annat straff, i kyrkopliktens ställe, subslitueracles, hvilket åter, utan eu väsendtlig rubbning i lagens allmänna straffbestämmelser, icke vore görligt.” Af Herrar Gänther och Lagergren, hvilka förenat sig med Herr Eklund.
Af Herr Thorn, som instämt i Herr Cederstråhles yttrande.
STOCKHOLM, ecksteinska boktryckeriet, 1844. Lag-Utskottets Betänkande, K.-o 20.
1 Ns. 30. Ank. till Exp. Utsk. den 29 Oet. kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om förty dl i gatt de af Kongl.
Brefvet den 2.5 September tyyy.
Sedan Rikets sist församlade Ständer, på hemställning af Rikets Ständers Justitiae-Ombudsman, beslutat, det skulle, genom utfärdande författning, såsom ett a t Kongl. Brefvet den 25 September 1777 föranledt undantag från Allmänna lagens stadgande i 1 Gap 2 §.
Straffbalken, förord nas, att ej någon må häktas för brott emot 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken, förrän efter det Konungen förklarat undersökningen derom böra fortgå; men Kongl. Maj:t till detta beslut ej lemnat Nådigt bifall; så bar Justitiae-Onibudsmannen, uti sin vid innevarande
Riksdag afgifna allmänna redogörelse, förnyat sin berörde hemställning; men innan Lag-Utskottet går att häröfver meddela yttrande, anser sig
Utskottet först böra till besvarande upptaga en bos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Friherre Cedet:ström, B. gjord och till Utskottets behandling öfverlemnad motion, deruti Herr Friherren yrkat, alt ofvannämnde Kongl. Bref måtte helt och hållet upphäfvas.
Såsom skäl för detta yrkande liar blifvit anfördt, att ehuru samma författning, som ålägger domare att, då någon inför domstol angifves hafva fällt förklenliga tillmålen och.hårda omdömen om Konungen och Regeringssättet, till Kong].
Majrts JustiGas-Rerision inberätta målet, för att inhemta Kongl. Maj:ts Nådiga föreskrift, huruvida saken borde nedläggas eller med ransakningen fortfaras, vore grundad på ädla och högsinnade motiver, så uppvägde dock desamma icke den omständigheten, att författningen stod i strid emot en sann rättsprincip.
Konungens föreskrift om ransakningens fortsättande måste nemligen tydas såsom ett af Konungen på förhand uttaladt omdöme om den anklagades brottslighet, som kunde hafva inflytande på domstolens eller Juryns handlingssätt, och skulle, i händelse den tilltalade frikännes, compromettera Majestätet.
Dessutom hade omförmäkla Kongl.
Bref ibland domare och Embetsman blifvit Bih. till R.
Prot. 1841. 1 Sami. 1 AJd. 10 Häftet 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 20, O olika tillämpad!;, i så måtto, att en del ansett Kongl. Maj:ts
Nådiga föreskrift i förenämde hänseende icke böra inliemtas, derest brottet blifvit förölvadt medelst tryckt skrift, men andra åter förmenat sådant böra ega rum, antingen förbrytelsen är vorden begången medelst mundtliga yttranden eller tryckta skrifter; och då det ej vore gagneligt att bibehålla en så tvetydig författning, samt några för det allmänna eller den enskilde menliga följder ej kunde uppstå genom densammas upphäfvande, förmodade motionären, att Rikets Ständers bifall till hans framställning ej eller komme att uteblifva.
Då Utskottet under öfverläggning förehaft denna motion, har Utskottet ej kunnat förbise, hurusom Kongl. Maj:t, uti omforma)te författning, såsom anledning dertill uppgifvit: att, ehuru Kongl. Maj:t, vid granskning af flerfaldiga inkomna domar och ransakningar öfver personer, som för förklenliga och hårda omdömen om Könungen och Regeringssättet blifvit anklagade, med hugnad funnit obetänksamhet mer än illvilja, ofta enskild afund, men alltid okunnighet uti de angifna utlåtelser, så hade det likväl alltid varit bekymmersamt att erfara sådane utlåtelser så liårdt ansedde, enfalldiga undersåtare i svåra fängelser inneslutne och under en långsam rättegång så utblottade, att när ändtligen Kongl.
MajrtsNåd frikallat dem Irån lagens näpst, förlust af heder, förmögenhet och hälsa ofta varit deras straff; att det icke eller kunnat undfalla Kongl. Maj:t, huru i hat och arghet slika brott kunna af de minsta anledningar angifvas, genom förtydning af ord och mening, falska vitnen och andra nedriga utvägar, bestyrkas, samt en oskyldig ovän således under sken af nit för Regeringen fällas; att det dessutom ej vore öfverensstämmande med Kongl. Maj:ts Regeringssätt, som grundades på mildhet och rättvisa, att åt angifvelser af meranämnda brott gifva allt för mycken uppmärksamhet, samt att Kongl. Maj:t sjelf bäst kunde pröfva, hvad afseende borde göras å sådana angifvelser.
Dessa grunder äro nemligen, enligt Utskottets omdöme, lika gill tiga för författningens bibehållande, som de varit för dess utfärdande.
Om det, å ena sidan, är ostridigt, att Konungens person måste hållas i helgd, och att samhället, hvars trygghet i väsendtlig mån derpå beror, således krafvel’, att denna helgd omsorgsfullt vårdas, bör likväl, å den andra, icke förnekas, att denna omvårdnad måste utöfvas med all varsamhet och grannlagenhet, emedan fara är, att den eljest kunde verka i strid emot dess eget mål.
Så skulle ock inträffa, derest hvarje förgripligt yttrande om Konungen gjordes till föremål för den offentlighet, som är oskiljaktig från rättegångar, enär dessa merändels af lättsinne och obetänksamhet fällde samt om enfald och råhet vittnande yttranden, lätteligen kunde väcka en för Ko - 3 Lag-Ut skottds Betänkande, iV.-o 20. rmngens Majestät sårande uppmärksamhet.
Då det emedlertid icke är förenligt med ordning och säkerhet, att förgripelse!' af ifrågavarande art lem nas oanmärkte, måste följaktligen en pröfning föregå, innan de offentliggöras genom åtal.
Det är denna pröfning, som Kongl. Maj:t, uti förevarande författning, ansett Sig bäst kunna verkställa, och som Utskottet tror böra tillhöra Konungen.
Han handlar här i den dubbla egenskapen af Majestätets upprätthållare och den förolämpade, och är således, i ordets egentliga bemärkelse, rätter målsegare; och då han påbjuder nedläggandet af omförmäldte åtal, utöfvar han följaktligen ej annan rätt, än den, hvarje målsegare, enligt lag, eger.
I denna omständighet ligger vederläggningen af motionärens uppgift om ifrågaställde författnings rät Lsvidrighet, derföre de af motionären uppgifne förhållanden ingalunda innefatta bevis; men i anledning af uppgiften i denna del anser sig Utskottet emedlertid böra tillägga: att då domaren och Jury handla efter ed och samvete, har man icke rätt att misstänka, det någons vilja kan inverka på deras omdömen; att icke Konungens Majestät, utan angifvarne, comprometteras, i händelse en angifvelse icke kan bevisas eller finnes falsk; samt att domares skiljaktiga begrepp om en lag,icke utgör giltig grund för lagens upphäfvande.
Då således de af motionären anförde skäl för upphäfvande af 1777 års oftanämnde Kongl. Bref, etter Utskottets åsigt, icke förtjena afseende, och då samma författning icke allenast åsyftar att bevara Majestätets helgd, utan ock, enligt hvad deri anförde grunder utmärka, är föranledd af omsorg för enskildes väl och säkerhet, och således har så väl allmänt somenskildt gagn till föremål, anser Utskottet sig hafva tillräcklig anledning att vördsamt tillstyrkaj ilet måtte Friherre Cederströms ifrågavarande motion 1 emuas utan afseende.
Det återstår således för Utskottet att afgifva utlåtande, i anledning af Justi t i te-Om buds mannens ofvanberörde hemställning, angående utfärdande af en författning derom, att ej någon må häktas för brott emot 5 Cap. 1 § Missgernings-Balken, förr än efter det
Konungen förklarat undersökningen höra fortgå; och får Utskottet anmärka, hurusom Lag-Utskottet vid sista Riksdag, i anledning af enahanda hemställning, yttrade: att den uti förberörde Kongl. Bref uttryckta afsigt endast ofullständigt kunde vinnas, derest en för ifrågavarande brott angifven person kunde i häkte insättas förr, än Konungens svar om åtalets fullföljande ankommit; att det dessutom icke syn - 4 LafUlskoltets Betänkande, AT.-o 20. tes med rättvisa och billighet öfverensstämmande, att domaren eller annan underordnad myndighet skulle, oaktadt Konungen förbehållit
Sig pröfningen, huruvida mål af ifrågavarande beskaffenhet borde nedläggas eller fullföljas, likväl kunna i fängelse låta inmana den, som derföre blifvit angifven, och således liksom gå Kongl.
Maj:ts pröfningsrätt i förväg; att, om någon blifvit, uppå angifvelse för ofvannämnde brott, sin frihet beröfvad, men, på Kongl. Maj:ts förklarande, att ransakning icke fick ega rum, från häktet lösgifven, det icke kunde betagas honom rättighet att anställa den reconventionstalan, hvartill han, i händelse af angifvelsens obehörighet, kunde finna sig föranlåten, hvarigenom domaren åter sattes i villrådighet, huruvida han egde ingå i undersökning öfver tillvaron af och omständigheterne vid en förbrytelse, den Kong!.
Majrt velat åt glömskan förvara; att merbesagde
Bref innefattar ett undantag från den förbrottmål i allmänhet gällande rättegångsordning; samt att, i händelse häktande skulle ske uti omförmälde fall, innan Kongl. Maj:t beslutat målets nedläggande, eller ransakningens fortfarande, deraf jemväl kunde blifva en följd, att, då Kongl. Maj:t anbefaller ransakningens fortsättning, den tilltalade kommer att före målets slutliga pröfning hållas i fängelse längre tid, än som erfordrats, derest undantaget ej funnits.
Nu, énär dessa åsigter, enligt Utskottets omdöme, innefatta tillfyllestgörande skäl för bifall till Justitise-Ombudsmannens hemställning, åberopas jemväl desamma för sådant ändamål af Utskottet, som alltså vördsamt föreslår, att Rikets Ständer för deras del besluta: ''att genom utfärdande författning, varder, såsom ett af Kong!.
Brefvet den 2.5 September
IJJJ föranledt undantag frän allmänna lagens stadgande i 1 Cap. 2 StraffBal ken, forordnadt, det ej någon må häktas för brott emot 5 Cap. 1 ff.
Missgernings-Balken, förr än efter det Kongl. Maj:t förklarat undersökning böra fortgå.’’ Stockholm den i5 October 1844- Reservation Af Herr Giinther, som ansåg frågan om den brottsliges inmanande i häkte, innan Kongl. Maj:t beslutat om målets nedläggande eller upptagande, böra bero af omständigheterna, och lagen följaktligen böra lika litet hädanefter innefatta ovilkorlig! förbud för en sådan åtgärd, som den hitintills innehållit någon ovilkorlig befallning derom.
\Lag-TJ M Ank. till Exp.
Utsk, den 29 Oct. kl. 1 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motionj angående ändring i 10 12 Cap. Arfda-Balken.
Uti ett af Hederv. Bonde-Ståndet till Lag-Utskottets behandling, under den 25 nästlidne Augusti, remitteradt Memorial, har Riksdagsfullmäktigen F.
Lind från Götheborgs och Bohus Län anmärkt, att, ehuru det icke sällan händt, att, vid föräldrars död, ett af deras barn redan uppnått de år, att dess uppfostran hunnit fullbordas, men ett annat ej varit mer än några år gammalt, så hafva likväl båda barnen, ulan beräkning af de fördelar, det ena således redan åtnjutit, tagit arf efter föräldrarne, hvaraf följt, alt det ouppfostrade barnet måst använda kanske hela sitt arf för en sak, derpå det andra ej beliöft uppoffra det ringaste; och har motionären, för undanrödjande af en sådan olikhet och beredande af jemnlikhet och rättvisa emellan syskon, föreslagit, att, med ändring af io §. i Ärfda-Balkens 12 Cap., stadgas måtte, att, om nyssom förmäl te förhållande skulle inträffa, då må för det minderåriga barnets uppfostran af gemensamma boet afsättas en efter tillgångarne lämpad summa den der borde, i fränders närvaro, bestämmas åt Gode Män, med rättighet för Domstolen att, efter erhållen del af deröfver upprättade protocoll, jemte bouppteckningen, i bestämmelsen göra de ändringar, som pröfvades nödige, derest någons rätt vore förnärmad, hvarefter klander derå ej kunde ega rum af den omyndige, sedan han uppnått myndige år.
Utskottet, som granskat detta förslag, inser visserligen de olika fördelar, barn af samma föräldrar, vid det af motionären uppgifna förhållande, sins emellan åtnjuta; men då io §. i 12 Cap.
Ärfda-Balken, som stadgar, att hvad föräldrar kostat på sina barn till deras nödtorftiga föda, kläder, upptucktelse och bröllopskost, ej må vid skifte räknas, deremot lemnar föräldrarne frihet, ”att, om de vilja, lägga de andre af sina barn något till, som mindre njutit hafva”, tror Utskottet, att lagstiftaren härmed iagttagit allt, hvad på honom ankommer, för beredande af rättvisa och jemlikhet i omförmälte - hänseende.
Om det nemligen än är en föräldrars i naturen grundad e, pligt 6 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 21. alt sörja för sinn barns uppfostran, sä synes likväl utöfningen af denna pligt ej ä andra sidan böra belraklas annorlunda, än såsom ett frivilligt uttryck af fö åldrars ömhet, eller kunna göras till föremål för några lagens bestämmelser, utan inskränkning af föräldrarnas hittills aldrig ifrågasatta makt öfver sina barn.
Då hvad dessa härutinnan åtnjuta, följaktligen ej kan hänföras till lagliga rättigheter, kan den omständighet, att det ena barnet erfar störie omvårdnad än det andra, ej eller grundlägga några inför lag giltiga anspråk. __Ifrån en olikhet i berörde fall, lärer lagstiftaren således icke kun na hemta anledning att tillerkänna det barn, som mindre njutit, någon ovilkorlig rättighet till ersättning derför, eller att minska, hvad andra barnet eljest, enligt lag, bör erhålla i föräldrars bo, utan måste det på dessa ankomma att jemna förhållanden, som på dem bero.