Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alltså måste, der befintlige lugnvattensytor medgifva en förbindelse landets invånare emellan medelst roddbåtar, segel- eller ångfartyg, timmerflottningen så inrättas, att den icke förhindrar båtfartcn.
På lugnvattenytor, der segel- eller ångbåtsfart redan lörefinnes eller der sådan vid landets utveckling uppstår, tillåtes det derföre icke att flottgodset lemnäs att löst kringflyta, utan skall allt llottgods på sådane ställen föras fram antingen inom ledbommar eller länsor, eller omslutet af ringbommar, eller uti hoplagda flottor af den storlek, att båtfarten allestädes kan obehindradt möta och gå förbi flottorna, hvilka derjemte, för ändamålets rätta uppnående, böra ledas i vattnet på det sätt, att tillräckligt af djupt vatten allestädes lemnäs fritt för båtfartens räkning. § 14.
Der särskilda personer eller bolag förenat sig om gemensam flottning under en gemensam Styrelse, skall årligen, innan flottningen får företagas, uppgift lemnäs såväl till Konungens Befallningshafvande, som uti provins-tidningarne öfver ledamöterna i den antagna Styrelsen samt om Flott-chefen.
I mål rörande förnärmelser af och genom utaf flottnings-bolag verkställd flottning vare alltid Flott-chefen och Styrelsen pligtige svara.
Hvarje delegare i gemensam flottning vare ansvarig för utgifvandet af den skade-ersättning, hvartill Styrelsen eller Flott-chefen kan blifva förklarad skyldig. § is.
All skada genom timmerflottningen äro de flottande skyldige att, såvidt möjligt är, genom ändamålsenliga anordningar förebygga.
Sålunda bör på de ställen, der llottgodset vid hög flod inflyter på fruktbärande stränder, eller der stränderna och å dem vexande träd sönderstötas af det flytande timret, detta sednare afhållas genom tjenliga inrättningar, såsom länsor, hvilka, der strand-egare så önskar, böra vara försedda med ändamålsenliga öppna mellanrum, så att stränderna icke stängas för båtfarten.
Likadana åtgärder vidtagas för att skydda broar, vattenverk, dammar, fiske - Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Vtskottets Betänkande N:o 31.
15 byggnader, m. m., från skada genom timmerflottningen, och skola de Ilottande dessutom vid vårlloden, under det att största massorna af timmer nedkomma, vara skyldige att vid broar och andra byggnader utefter llottleden, hvilka äro af synnerlig vigt för det allmänna och äro utsatte för faran att, om timret på stället sammanhopar sig, bortföras af Hoden, hålla ständig och tillräcklig vakt, så natt som dag, till dess faran för fördämning genom llottgodset är förbi.
Der, dessa försigtighetsmått oaktadt, skada och hinder genom ilottningen förorsakas stränder, broar, vattenverk, dammar, fiskebyggnader eller båtlärten, m. m., skall ersättning, efter värdering af gode män, utgifvas af den eller dem af de flottande, som vållat skadan, eller, der gemensam flottning är, af bolagets Styrelse.
På samma sätt godtgöras strandegare, som hafva gräsängar eller annorledes fruktbärande stränder, hvilka under hög llod öfversvämmas af vattnet och, när detta faller, orenas af bark och annat affall, som härrör af timmerflottningen, ersättning, enligt värdering, för sådane egors rensning från de orenligheter, floden qvarlemnat.
S 16- Alla de särskilda äldre föreskrifter och medgifvande!!, som före denna nya flottlags utfärdande blifvit af Kongl. Majit eller Dess Befallningshafvande i de olika länen lemnade åt de flottande, likasom de på sådant sätt eller annorledes tillkomna taxor eller bestämmelser öfver flottafgifters uppbärande m. m., upphöra att vara gällande vid den tid, då denna nya lag inträder att i stället tjena alla flottande till efterrättelse. §■ 17.
Öfverträdelser af denna författnings föreskrifter åtalas vid den Domstol, inom hvars domvärjo förseelsen är begången. § 18- Uti öfriga möjligen förekommande frågor och omständigheter, som i denna författning icke finnas omnämnda, böra Konungens Befallningshafvande uti de län, hvarest flottning uti strömmar och vattendrag är öflig eller uppstår, vid sig yppande tvister lemna de närmare föreskrifter i öfverensstämmelse med denna författning, hvartill omständigheterna kunna föranleda, så att å ena sidan Ilottningen icke obehörigen hindras eller med oskäliga afgifter betungas, men å andra sidan icke heller jord-, strand-, vattenverks- och fiske-egare tillfogas skada och förfång utan att derföre blifva tillräckligt ersatta, samt att, genom Ilottningen, broar och båtfarter ingenstädes varda stängde eller förnärmade.
Detta, jemte de vid remissen af motionen afgifna yttranden, har Utskottet tagit i öfvervägande, men funnit den, i fråga om ekonomiska författningar i vårt land så ofta anmärkta svårigheten att genom utfärdande af en för rikets olika landskap gemensam lag förebygga eller lösa de tvister, som i anledning af flottning kunna uppstå, särdeles påfallande.
Skiljda orters olika lokalförhållanden och sedvänjor, de sistnämnda vanligen beroende af de olika tidpunkter, från hvilka flottning inom orten 16 Sammansätta tag- samt Allm.
Besv- o. Ékon.-tfl skottets Betänkande N:o Bi. börjat ega rum, vattendragens olika beskaffenhet, och de skiljaktiga ändamål, hvartill de användas, innebära otvetydiga bevis, att hvad som passar för det ena måste vara ganska olämpligt, ja till verkligt hinder för det andra.
Ett och samma vattendrag af föga utsträckning kan till och med på olika delar af detsamma påkalla olika reglementariska föreskrifter beträffande den flottning, som der eger rum.
I en del sjöar är segelfarten eller ångbåtstrafiken betydlig, men trävarufloltningen ringa och saknande utsigt att i en framtid blifva större.
I andra åter är förhållandet alldeles omvändt.
Det vore då utan tvifvel lika oriktigt att för t. ex. Göta eif, der en stigande ångbåtstrafik påkallar åtgärder mot de hinder och vådor en obegränsad trävaruflottning skulle medföra, fastställa enahanda grunder och specialföreskrifter rörande flottningen, som för något af de Norrländska vattendragen, i hvars strida forssar en båt knappt kan ros fram, och der något afseende på segelfartens behof alltså icke behöfver fästas.
Det allmännas fördel är således icke att lagen rörande flottning och sättet för sådan är lika öfver hela riket, utan tvärtom.
Vid sådant förhållande synes det Utskottet, som någon mera passande föreskrift från lagstiftningens sida icke kan meddelas, än den som innefattas i förenämnda Kongl. Bref den 8 April 1811, enligt hvilket för ifrågavarande hushållningsmål gäller, att Landshöfdingen bör. efter förrättad undersökning på stallet och vederbörandes hörande, föreskrifva, »vid hvilka tider, huruledes och med hvad vilkor flottning må få utöfvas, så att, då den å ena sidan ej obehörigen hindras eller med oskäliga afgifter betungas, den å andra sidan icke eller må lända jord-, strand-, vattenverks- eller fiske-egare till skada och förfång.» Rätteligen tillämpad bör denna författning kunna anses uppfylla ändamålet, helst, i fråga om grunderna för llottningsrätt, strandegande rätt samt rättighet att anlägga vattenverk och fisken, tillräckliga bestämmelser till ledning för Landshöfdings Utslag icke saknas i allmänna lagen och särskilda författningar, bland hvilka Kongl. Brefvet till Kammar-kollegium, i anledning af åtskilliga sågverksegares och trävaruhandlandes underdåniga ansökningar om vissa vilkors lastande vid kronoskatle-fiskens försäljning, den 6 Mars 18ä2, numera undanröjt en ofta förut förekommande anledning till tvister, då deri medgifves, att när något kronofiske befinnes vara för flottningen särdeles hinderligt, detsamma må kunna utdömas eller, med hänsigt till dess hinderlighet, särskilda vilkor beträffande fiskets omfång och beskaffenhet underkastas.
Med dessa åsigter och dä, i fråga om den af motionären påyrkade rätt att för Hottningens behof expropriera nödige strandlägenheter, nu gällande författning rörande jords avstående för allmänt behof redan måste anses medgifva dylik expropriation, har Utskottet ej ansett sig böra ingå i vidare granskning af de särskilda bestämmelserna uti det af motionären framlagda lagförslag; utan hemställer Utskottet vördsamligen, att ofvanberörda motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Rumstedt, 1860 Sammansatta Lag- samt Ålim. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:a 32.
\ jf:o 32.
Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Sept. 1860, kl. 10 f. in.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändrade föreskrifter rörande pastoral-examen.
Härom hafva inom Högvördiga Preste-Ståndet motioner blifvit väckta af Herr Komminister Svartengren och Herr Komminister Lexell, af hvilka den förre anfört, hurusom han väl ansåge kyrkan hafva de mest rättmätiga anspråk på en grundlig kunskap hos sina tjenare i »de stycken, som henne tillhöra,» samt derjemte på en viss grad af allmän humanistisk hildning; men att man af prestmannen, såsom ej ämnad till egentlig vetenskapsman eller lärd, så mycket mindre borde fordra något högre kunskapsmått i de utom salighetsläran liggande ämnen, som ett sådant vetande ofta nog visat sig vara tili och med »ett hinder för det enda nödvändiga».
Att, på sätt nu eger rum, utom prestexamen fordra en pastoralexamen, såsom vilkor för befordran till alla embeten inom kyrkan, vore derföre obehöfligt; utan borde dessa båda examina sammanslås till en enda, som aflades före inträdet i presterlig tjenstgöring.
För en sådan förändring ansåg motionären många och talande skäl förefinnas.
Så t. ex. vore ingen tjensteman i hela riket, sedan han ingått i statens tjenst, underkastad någon ny examen, och svårt vore att inse, hvarföre undantagslagar skulle stiftas för kyrkans tjenare.
En gång indragen i embetsbestyren och det husliga lifvets omsorger blefve det för Kapellanen eller Adjunkten svårt att återgå till de theoretiska studierna, till följd hvaraf pastoralexamen måste förefalla honom som en »beräknad limitation», genom hvilken han för alltid regelmessigt afskiljdes från sina bättre lottade embetsbroder.
Då pastoralgöromålen ofta sköttes af en vice pastor, som icke tagit pastoralexamen, lika väl som af en examinerad pastor, tycktes pastoralexamen icke hafva afseende på pastoralgöromålen, hvilka dessutom icke fordra större studier än att »i många fall till och med en någorlunda bildad Klockare kunde lära sig dem».
Icke heller kunde man anse pastoralexamen hafva något afseende på det vidgade arbetsfält, som tillkommer en pastor, eller på de själars mängd och behof, som blifva Bilt. till R.
Prot. 1859 8 18CO. 7 Sami. 2 Afd. 15 Haft. 2 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Ut skot tets Betänkande N:o 32. honom anförtrodde; ty i sådant fall skulle en större folkmängd alltid kräfva större och bättre pröfvade arbetsförmågor än en mindre folkmängd, men erfarenheten visade, att ej heller derpå fästes något afseende.
Så t. ex. förestodes Atlingbo i Wisby stift, hvars folkmängd blott utgjorde 236 personer, af en examinerad Kyrkoherde, men socknarne Gunnarskog, Ostmark, Gräsmark, Norra Råda m. fl. i Carlstads stift, hvilkas folkmängd uppginge till fyra å sex tusen menniskor och derutöfver, förestodes af Kapellan eller Sockenadjunkt, boende flere eller färre mil från pastor, utan det ringaste pastorsbiträde, annat än i högst sällsynta fall.
Skulle nu pastoralexamen innebära en verklig förvissning för Guds kyrka och församling om högre embetsförmågor i förhållande till de själavård behöfvande menniskornas antal, så vore det i högsta måtto orättvist att tilldela dessa högre förmågor åt det mindre antalet själar på det ena stället framför det större antalet på det andra.
Skulle åter pastoralexamen dokumentera en mognare kännedom om själavårdens alla delar, så borde alla prester taga den, ty till själavård vöre de ju alla tropligtige, och hvarje menniska hade rätt att hos sin närmaste prest få sina andliga behof tillfredsställda, utan omväg till en stundom aflägset boende pastor.
Men i så fall borde icke pastoralexamen uppskjutas tills man inträdt i embetet, utan borde föregå inträdet i detsamma och afläggas i dimissionsexamen från universiteterna.
Gerna kunde man nemligen »ställa vakt vid sjelfva inträdet i embetet»; men för den, som redan inträdt, borde alla vägar till befordran stå öppna.
Såsom nu vöre stäldt, lemnades skolstaten sjelfskrifvenhetens rätt till kyrkans bättre förmåner, ordets tjenare biefve, så att säga, uppassare och insamlare åt skolstaten, och okunnigheten befordrades i upplysningens namn.
Ett sådant förhållande afskräckte naturligtvis mångå från att beträda den presterliga banan, och följden biefve prestbrist.
Annorlunda vore förhållandet i Norrige, der den akademiska pröfningen vore den enda igenhållande makten, som allmänt af alla fordrade vida högre insigter än hos oss, men sedan utan pröfning lössläppte alla till fritt avancement genom kyrkoembetets alla grader, vore det ock ända till biskopsstolen.
Slutligen borde bemärkas, att pastoralexamen väl kunde lägga i dagen hufvud och beläsenhet, men att den dock icke vore något osvikligt kriterium på andans sinne och andans gåfvor; och att dessa blefvo pröfvade, derpå läge en obestridlig vigt.
Annu hade ett sådant prof icke fått tillräckligt afseende i kyrkans lagar, åtminstone ej såsom någon objektiv grund, motsvarande det förra.
Dock borde en sådan objektiv grund statueras, »så vidt det låge i menskliga förmågan».
Derföre borde hvarje prestkandidat först theoretice examineras och det endast vid akademierna, och sedan, några år efter inträdet i prestembetet, inför en Jury eller Pröfningsnämnd undergå idel praktiska prof till undersökning, huruvida den dokumenterade kunskapen assimilerat sig med hans anda och väsende och gjort sig fruktbar i utöfningen af det presterliga kallet, ty derpå, endast derpå berodde hans gagn i församlingen.
Med stöd häraf har motionären föreslagit: l:o) »Att prestexamen, som med undantag af onödiga disputationer jemväl bör innefatta nu varande pastoralexamen, skall hädanefter afläggas endast vid theolo - Sammansatta Lag- samt Alim. Besv.- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 32. 3 giska fakulteterna efter de detaljerade grunder, som nu finnas, eller efter andra, som till allmän efterlefnad kunna blifva föreskrifna.
Ingen theoretisk examen skall ytterligare påfordras utan denna enda gifva ansökningsrätt till alla presterliga sysslor, men förslagsrätt efter förtjenst och skicklighet.» 2:o) »Ingen må till ordinarie tjenst i lörsamlingarne befordras, förrän han två år varit i aktiv presterlig tjenstgöring, icke heller förrän han efter nämnda två är aflagt följande praktiska prof: a) hållit en skrifven predikan i stiftsstadens kyrka; b) två timmar efter erhållet ingångsspråk och ämne extemporerat en predikan öfver detsamma inom prestsalens slutna dörrar, samt sedan på en enda dag meditando skrifvit samma predikan; c) hållit ett husförhör inom stiftsstaden; d) för skolungdom eller nattvardsbarn förklarat något visst hufvudstycke af catechesen; e) utredt de casus conscientiie, som nedannämnde pröfningsnämnds ledamöter hvar för sig framställt; f) vederlagt de samtidens villoläror, som nyssnämnde ledamöter hvar för sig likaledes böra framställa.» 3:o) »Till domare öfver dessa praktiska prof välje stiftets presterskap en pröfningsnämnd, bestående af fem kyrkoherdar och fem andra i församlingen tjenande prestmän; och vare biskopen, eller i hans frånvaro vice Praeses i Konsistorium sjelfskrifven ordförande i denna nämnd, hvari ledamöter och suppleanter utses för tre år medelst omröstning per capita af hela stiftets presterskap.
Öfver de aflagda prolven, som af nämndens samtlige ledamöter föreläggas och öfvervaras, afgifva desse ett enda generelt betyg, och gäller det som de liesta afgifvit, men såsom bidrag till detta betyg fästes jemväl hufvudsakligt afseende å den i prestembetets utöfning ådagalagda vandel och andeliga verksamhet, samt å utgifna skrifter i religiösa ämnen.» 4:o) »Dessa praktiska prof, som först må alläggas två år efter inträdet i presteinbetet, skola ovilkorligen afläggas efter tio års tjenstgöring, men kunna förnyas hvart femte år till uppflyttning i högre betygsklass.
Efter femtio års ålder må ingen sålunda pröfvas.» 5:o) »Det praktiska profvets vitsord tillägges eller fråndrages det akademiska lärdomsbetyget, alltefter som det öfver- eller understiger approbatur.» 6:0) »Dessa föreskrifter gälla endast dem, som hädanefter i prestembetet inträda.
Stånde dock nuvarande prester fritt att vid theologiska fakulteterna aflägga ny theoretisk examen och sedan inför stiftets pröfningsriämnd nu föreslagna praktiska prof, om de hellre vilja underkasta sig detta, än nu gällande pastoralexamen.» Herr Komminister Lexell åter har andragit, hurusom man väl ofta finge höra pastoralexamen utdömas såsom öfverflödig, hvarvid vanligen den frågan framkastades: »hvarföre, då af ingen annan embets- eller tjensteman fordras ny examen, skall en sådan fordras af presten ?» Motionären ansåg dock, att med presterna icke samma förhållande egde rum som med andra embetsmän.
Andra auktoriteter kände nemligen vanligtvis bättre sina underlydandes praktiska duglighet, än Domkapitlen kände presternas.
Så hade till exempel Hofrätterue tillfälle att erfara genom öfverklagade 4 Sammansatta Lag samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 32. utslag och genom de insända domböckerna, huru underlydande domare tillgodogjort sig sina theoretiska kunskaper.
Domkapitlen deremot kände en stor del af presterna blott genom ryktet, och ryktet talade ej alltid sanning.
Derföre borde pastoralexamen bibehållas och dervid den praktiska d ugligheten pröfvas långt allvarsammare, än i allmänhet brukligt vore.
Den tid kunde nog komma, då theoretisk pastoralexamen blefve öfverflödig; men en praktisk blefve väl för alla tider, huru man ock kunde lyckas ställa det, i vårt land nödvändig.
Hvad motionären deremot icke ansåg nödvändigt, vore det disputationsprof, som före examen skall med examinanden anställas.
Ett sådant prof kunde visserligen vara af mycket värde, och kunde derföre den, som hade mod och förmåga att reda sig, ega rättighet att speciminera och räkna sig detta till godo; men den, som icke tilltrodde sig att disputera, borde få aflägga examen utan föregående disputationsprof.
Mången kunnig och praktiskt duglig prestman afhölles, till skada både för sig sjelf och församlingen, från att taga pastoralexamen, och det endast af farhåga för disputationen.
Att man kunde vara en utmärkt pastor, utan att förut ha disputerat, derpå funnes ojäfaktiga bevis i ganska många vice pastorer.
Och då det dessutom vore för en obemedlad man förenadt med ingalunda obetydliga kostnader att disputera, så vore det efter motionärens öfvertygelse önskligt, om disputationstvånget upphäfdes.
Genom denna förändring i nu gällande pastoralexamens-förordning skulle utan tvifvel i ej ringa mån prestbristens afhjelpande befordras.
Med anledning deraf föreslår motionären följande förändrade lydelse af nedannämnde §§ i Kongl.
Förordningen den 26 Januari 1856, rörande pastoralexamen: § 3- Mom. /.
Före pastoralexamen anställes med examinand, hvilken det åstundan, ett disputationsprof etc. etc. Mom. 5.
(Oförändradt till och med ordet elementar-läroverk, men sedan:) ege rätt att få det erhållna betyget i examensprotokollet antecknadt och vid ansökning till pastorat sig till godo räknadt. § 4.
Har den examinerade disputerat, utgifves för disputationen ett betyg etc. etc. Mom. 5.
Här utgår ordet »fern.» § 6.
S.dra punkten.
Har han disputerat och vid disputations-akten aflagt nöjaktigt prof på skicklighet i begagnandet af latinska språket, så anmärkes detta i examensprotokollet.
Betyget för disputationen, så framt det icke understiger godkändt, samt vitsorden om kännedom af hebreiska och latinska språken må etc. etc.
Besv- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N-’o 32.
5 Af dessa motioner har Herr Komminister Lexells blifvit remitterad till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, men Herr Komminister Svartengrens till Sammansatta Lag-, samt Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottet; och hafva begge, med stöd af 43 § Riksdags-Ordningen blifvit behandlade af det Sammansatta Utskottet, som härmed får öfver dem afgifva Utlåtande.
Hvad dervid först angår Herr Komminister Svartengrens förslog om prestoch pastoralexaminas sammanförande till en enda examen, som skulle vid universitetet absolveras, samt införandet af praktiska prof och, för dessas bedömande, en jury eller pröfningsnämnd inom hvarje stift, har Utskottet funnit sig desto mindre kunna detsamma förorda, som de uppgifna anledningarne dertill, efter Utskottots öfvertygelse, icke äro för handen.
Utskottet tillåter sig i afseende å detta förslag att åberopa det utlåtande, som den till utarbetande af ny kyrkolag nedsatta Kommitté i ämnet afgifvit.
Bemälda Kommitté yttrar derom följande: »Man har från ett och annat håll yrkat pastoralexamens fullkomliga afskaftände, hufvudsakligen på den grund, att en repeterad embetsexamen icke måtte vara mera för presterna, än för andra embetsman af nöden.
Kommittéen vågar icke dela denna mening.
Behofvet af theoretisk insigt, endast för att tillämpa den vid embetets utöfning, är något annat, än behofvet deraf för att meddela sådan genom undervisning åt andra.
I det sednare hänseendet äro prester endast att jemföra med lärarne vid statens högre eller lägre undervisningsanstalter, hvilka, med afseende dels å de årliga skolexamina, dels å de skrifter, de utgifva, och den mera bildade om gifningen, i hvilken de under sin lärareverksamhet befinna sig, onekligen måste anses vara helt annorlunda kontrollerade, än en ung prest i en möjligen aflägsen landsort.
Dernäst kan det icke med skäl påstås, att de betyg, den civile embetsinannen vid universitetet före sitt inträde på tjenstebanan erhållit, äro för hans befordran inom embetsverken lika afgörande, som pastoralexamensbetyget är för prestmannen.
Vid 22 års ålder är prestkandidaten berättigad att anmäla sig till prestexamen.
Säger man ock, att prestkandidaten må bättre se sig före hädanefter, i fall hans prestexamen för honom erhåller denna ekonomiska vigt; så har man dock genom detta ord icke undanröjt den frestelse, som ligger i ungdomens lätta lynne och oerfarenhet, i prestkandidaternas vanliga fattigdom, som hindrar dem att länge qvardröja vid universitetet, och i stiftens behof af adjunktsbiträde, som ofta gör ett öfverseende med svagare subjekter nödvändigt, ej heller den orättvisan, som uppkommer deraf, att insigter i praktiska vetenskaper skola utan appell bedömas, innan någon egentlig praxis ännu är inhemtad.»
Så långt Kommittéen, med hvilken Utskottet anser sig kunna instämma.
— Om man dessutom granskar Kongl. Förordningen den 26 Januari 1856 rörande pastoralexamen, torde man finna, att densamma ej kan sägas föreskrifva examensprol i andra stycken, än dem en prest bör och behöfver känna, samt ingalunda lemnar rum för förebråelsen att vilja göra presten till »vetenskapsman eller lärd.»
Det sätt, hvarpå prestens kunskaper under det presterliga embetets utöfning blifva lörmerade 6 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Ut skottets Betänkande N:o 32. och omsatta till mognad, är för öfrigt ej af uteslutande theoretisk art, och det sätt, hvarpå uti pastoralexamen förhöres i theoretiska ämnen, måste ock blifva ganska olika mot det, som eger rum i prestexamen.
Examinatorns skyldighet är att utröna, huru examinanden kan använda sina kunskaper; och sådant skall efter författningens föreskrift ske äfven genom praktiska prof.
Att förlägga denna praktiska examen till universiteten torde vara mindre lämpligt.
Det lider ej något tvifvel, att ju den prestbrist, hvaröfver redan klagas, skulle derigenom ytterligare förstoras, alldenstund den tillökning i specimina, som blefve följden af prest- och pastoralexaminas sammanslående till en enda, nödvändigt måste stegra svårigheten att qvarhålla theologie studerande vid universiteten.
— Hvad särskildt angår den föreslagna juryn eller pröfningsnämnden, hvilken skulle hafva till uppgift att bedöma prestens rätt och kompetens till befordran, kan Utskottet ej inse, att densamma skulle blifva af större nytta och lämpligare i ifrågavarande afseende, än Domkapitlen, åt hvilka pastoralexamen för närvarande är anförtrodd, emedan, huru än desse sednare organiseras, de måste auses fullt ut så behörige och duglige att verkställa den praktiska examen, som den omförmälda nämnden, helst denna, i anseende till det af motionären föreslagna sätt för dess sammansättning, mången gång torde komma att utgöras af samma personer som Domkapitlet och således endas till benämningen skilja sig från det sednare.