Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu åt han en liten portion äggkaka, och sof temligen bra under natten.
Följande morgon voro fötterna varma, och värkte icke mera.
Tårna hade återtagit den naturliga färgen, men voro, likasom fötterna, mycket ömma.
Pulsen var nu stark, och han klagade öfver törst.
Mina medicinalier voro lemnade i Wisby, till följd af skepparens hastiga afresa; jag kunde således icke försöka en åderlåtning eller gifva den sjuke något annat än hvad jag förut gifvit honom.
Jag lät tillreda något tunn hvetemjölsvälling, hvaraf han förtärde mycket.
Kl. 9 var pulsen mera lugn.
Mannen kunde ledigt röra sig och fick andas stilla och lugnt, åt något och fick derefter sofva.
På aftonen lät han leda sig till en båt; han kunde nämligen icke gå ensam.
Mycket belåten begaf han sig nu på sin hemfärd, och tackade mig, som Försynen tillåtit bli ett verktyg för hans räddning från timligt – och måtte det också bli från evigt – förderf.“
I Alsens socken i Jemtland går den sägen, att en klockare, som bott der i nejden, hade blifvit rik genom likplundring.
Slutligen röjdes han genom en hustru i Berge, som blifvit qväfd genom ett ben i halsen och såsom död jordades.
Då tjufven, i afsigt att beröfva liket en vigselring, som hon bar på fingret, stödde knäet emot qvinnans bröst och ryckte till, hade benet lossnat och den skendöda kommit till lifs, hvarpå tjufven angafs och fick sitt straff.
“Den 1 Januari 1865“, heter det i en uppsats som fanns aftryckt i alla svenska tidningar för Februari samma år, “hade en bonde aflidit i Maukjärvi i Finland.
Samma afton hade liket blifvit upprättadt och svept och, efter bruket, utburet i en bod.
Den dödes anhöriga hade gått till hvila; men tidigt på följande morgon väcktes de af en häftig knackning på dörren.
När den öppnades, steg den gamle mannen in, klädd i svepningslakanet, och begynte gråta och beklaga sig öfver att de lagt honom i ett oeldadt rum.
Lyckligtvis hade kölden om natten varit lindrig, eljest hade väl mannens död blifvit verklig.
I svenska kyrkan i Petersburg tilldrog sig i Juni månad 1869 följande besynnerliga händelse:
En finsk sjöofficer hade nyss blifvit enkling genom sin hustrus plötsliga frånfälle.
Men som hennes kropp under tre dygns förlopp efter dödsfallet icke undergick någon förvandling, så hade han grundade anledningar att tro, det hon endast var skendöd.
I denna förmodan låter han bära henne till svenska kyrkans grafkor.
Ljus anskaffas, och placeras ett på hvardera sidan om kistan, för att hålla likrummet upplyst under natten.
Men icke nog härmed, han leger äfven tvänne utaf kyrkobetjeningen för att mot betalning hålla vakt invid den döda, i händelse att hon skulle vakna upp.
Nå väl, två nätter förflyta på detta sätt.
Liket ligger lika stilla som förut, utan att i yttre måtto vilja undergå någon förvandling.
Men tredje natten, kl. vid pass 2, får betjeningen i det midtför kyrkan liggande hofstallet se ett starkt flammande sken inuti kyrkan.
Ropen “poschar u tserkvi“ (elden är lös i kyrkan) väcka i hast upp invånarne i de nästgränsande husen samt sätta skaror af folk i rörelse.
Alla skynda till, alla vilja se och erfara, huru elden kunnat komma lös i ett tempel, der faran för någonting dylikt allra minst borde kunna komma i fråga.
Man bultar på kyrkportarne, man skriker och ropar, troende att någon af de tvänne kyrktjenarne skulle komma och öppna.
Endast det flammande skenet synes vara i tilltagande.
Omsider, då man lyckats få tjenarne vakna och inkommer i kyrkan, så står kistan med liket uti i ljusan låga.
Att släcka detta var ett ögonblicks verk, så någon fara för eldens vidare spridning kom här alldeles icke i fråga.
Men huru eller på hvad sätt det fattat eld i likkistan, detta är och förblir en hemlighet.
De båda väktarne i likrummet hade inslumrat i en djup sömn, så att utaf dem stod inga upplysningar i detta hänseende att vinna.
Och efter hvad det påstås, så stod hvartdera utaf de båda ljusen på minst en alns afstånd ifrån liket, så att någon sjelfantändning här ej heller gerna kunnat vara för handen.
Det enda rimliga antagandet är, att den döda gjort någon konvulsivisk rörelse med händerna mot ljusen, så att det fattat eld i svepningen, hvilket på sådant sätt vållat antändningen.
Vi meddela här en skildring af det skendöda tillståndet, hvilken, om den icke synes oss fullt trovärdig, likväl lemnar ett lifligt intryck af de föreställningar, som den skendöde måste erfara under sin letargiska dvala, derunder han, förskräckligt att tänka, är oförmögen att med det ringaste ljud eller med den obetydligaste rörelse röja något lifstecken, men likväl bibehåller medvetandet qvar.
“Jag hade någon tid legat i nervfeber.
Mina krafter aftogo med hvarje dag; men ju svagare min kropp blef, desto högre grad af liflighet erhöllo mina känslor.
Jag läste i doktorns ögon, att han gaf allt hopp om mig förloradt; mina vänners suckar och bedröfvade utseende lemnade mig fullt bevis, att det var förbi med mig.
Det var mot aftonen crisis inträffade.
Jag intogs af en besynnerlig oförklarlig köld eller rysning.
– Ett hastigt susande för öronen började.
Jag såg förunderliga gestalter vid min säng; de voro lysande, fantastiska och kroppslösa; jag var vittne till ett skådespel, hvilket jag såg endast genom en prisma; jag ville göra en rörelse, men förmådde icke.
En förskräcklig förvirring intog mig under några ögonblick.
Då den var öfver, återkom min fattning i full klarhet; men jag var beröfvad all slags rörelseförmåga.
Jag hörde huru man grät vid min säng, och att sjukvakterskan sade:
“Han är död.“
Jag kan ej uttrycka, hvad jag kände vid dessa ord.
Jag använde hela kraften af min vilja för att röra mig; men jag förmådde icke en gång röra ögonlocken.
Efter en liten stund kom min bror och med darrande, nästan konvulsiviskt rörd hand strök mig öfver ansigtet och tillslöt mina ögon.
Verlden låg nu i mörker för mig; men jag kunde ännu höra, känna och lida.
Sedan mina ögon blifvit tillslutna, hörde jag någon af de närvarande säga, att min bror gått bort ur rummet, och snart förnam jag, att man lagade sig till att kläda mig som lik.
Känslolösheten hos de qvinnor, som hade denna befattning, var för mig ännu förskräckligare, än mina vänners bedröfvelse.
De skrattade sins emellan, under det de vände mig än på den ena, än på den andra sidan, och handterade under lättsinnigt prat min kropp, den de ej ansågo för annat än ett kadaver.
Sedan de klädt af mig, gingo dessa usla varelser sin väg, och nu började den skändliga formaliteten med en tillgjord sorg.
Under tvänne dagar kommo mina vänner för att se mig.
Jag hörde dem tala sakta om mig, och två af dem rörde mig med sina fingrar.
Mot aftonen andra dagen tyckte någon att det började kännas liklukt.
Min bror lade mitt hufvud på min, som man trodde, sista hufvudkudde, och jag kände hans varma tårar falla på min panna.
Sedan alla de, som på något sätt deltagit i mitt öde, beskådat mig i likkistan, hörde jag dem gå sin väg.
Tvänne personer lade locket på kistan och började spika till det.
Den ena måste gå ut, innan arbetet var slutadt; den andra började hvissla, under det han slog i spikarne, likväl upphörde han snart med hvisslingen under det han fulländade spikningen.
Jag visste likväl, att jag icke var begrafven; och ehuru orörlig samt omgifven af mörker, hade jag ännu något hopp; men det räckte ej länge.
Begrafningstimman var inne – jag kände, att man lyftade upp kistan och bar ut den; jag kände och hörde, att man satte den på likvagnen.
Denna var omgifven af en mängd vänner och likgiltiga personer; några talade temligen högt om mig samt till och med till mitt beröm.
Jag visste att den förde mig till grafven.
Den stannade, och kistan aflyftades.
Af den ojemna rörelsen märkte jag, att jag var på bärarnes skuldror.
Jag kände kistan sväfva; den var vid brädden af grafven.
Man släppte efter listerna, och jag föll med en häftig stöt ned i djupet.
Jag gjorde den förskräckligaste ansträngning, för att låta höra något ljud – förgäfves; min kropp var orörlig.
Straxt derefter kastades tre skoflar jord på kistan.
En stund derefter sattes spadar i rörelse, och jordklimpar började nedkastas under förskräckligt dån.
Bullret aftog småningom, och af en för mig märkbar återtryckning, förstod jag, att dödgräfvaren trampade med fötterna på grafven och jemnade den med baksidan af spaden.
Äfven dessa ljud upphörde – och omkring mig herrskade nu en djup tystnad.
“Det är döden“, tänkte jag, “och jag är dömd att till yttersta domen förblifva i jorden.
Min kropp skall öfvergå till förruttnelse och maskarne skola göda sig under den högtid, man med så mycken ifver och skyndsamhet beredt dem.“
Under denna rysliga öfverläggning, trodde jag mig öfver mitt hufvud i hast höra ett doft buller, som tilltog och kom allt närmare.
“Kan det vara möjligt“, tänkte jag, “att mina vänner torde hända frukta, att man för hastigt begrafvit mig?“
Detta hopp trängde som en hastig ljusstråle fram igenom dödens mörker.
Bullret upphör, likkistan öppnas bakom mig, man fattar mig om halsen och drager mig ur likkistan.
Jag kände ånyo luftens intryck; men den var kall.
Jag bars hastigt bort; – det förekom mig, som hade det varit till domen i andra verlden.
Efter en stund släpptes jag af de händer, som burit mig, och föll ned, som en liflös kropp; – men icke på jorden.
Några ögonblick derefter befann jag mig på en vagn, och af några uttryck förstod jag, att jag råkat i händerna på två sådana tjufvar, som lefva af stöld ifrån grafvarne och sälja sitt byte.
En af dessa uslingar sjöng oanständiga visor, under det vagnen rullade utåt gatan.
När den stannade, lyftades jag af och bars in i ett rum, hvilket jag gissade af temperaturens förändring.
Sedan man klädt af mig, lades jag der på ett bord.
Genom båda tjufvarnes samtal med en annan person, som fört in dem, erfor jag, att jag samma natt skulle dissekeras.
Ännu voro mina ögon tillslutna; jag såg ingenting.
Men snart hörde jag att herrar medicine studiosi voro samlade.
Några af dem gingo fram till bordet och undersökte mig med uppmärksamhet.
De voro förtjusta öfver att man skaffat dem ett så förträffligt subjekt.
Slutligen kom äfven läraren.
Innan dissektionen börjades, föreslog han att göra några galvaniska försök på mig, och apparaten sattes i verksamhet.
Den första stöten kom alla mina nerver att bäfva, som strängarne på en harpa.
Studenterna beundrade denna konvulsiviska rörelse.
Den andra stöten öppnade ögonen på mig, och den första jag såg var läkaren, som skött mig; men ännu var jag såsom död.
Emellertid kunde jag snart ibland studenterna igenkänna flera ansigten, som voro mig bekanta; några nämnde mig vid namn och beklagade att det ej var liket af en obekant person.
Nöjd med de galvaniska fenomenerna, tog nu läkaren till knifven och satte spetsen af den i hjertgropen.
Jag kände ett förskräckligt söndersargande af huden; en konvulsivisk rysning blef följden deraf, och ett rop af förskräckelse uppstod i salen.
Dödens isskorpa hade brustit; min dödssömn var slutad.
All möjlig omsorg användes till mitt vederfående, och efter en timmas förlopp återkom jag till mina sinnens bruk.“
Bemärkelsedagar.
Blifver himmelen den 1 Januari röd om morgonen, det bådar sorg i landet, krig eller stort oväder.
Gifver man ut pengar, då får man dryga utgifter och många ledsamheter under året.
På många ställen i landsbygden står julbordet qvar till den 13 Januari eller Tjugondedagen, då det afdukas, men den förnämsta kakan eller s. k.
Julkusen gömmes till såningstiden.
I den qvarliggande julhalmen dansas julen ut, hvarefter den utbäres och förvaras till “mången god ting“.
Allmogen förmenar, att om det blåser på S:t Blasii (eller “Blosi“) dag, den 3 Februari, så kommer mycken blåst att inträffa under året.
En vidskepelse, som dock nu till största delen blifvit utplånad, är, att man ej på denna dag bör begagna något, som går rundt omkring, t. ex. en spinnrock, en qvarn o. s. v., på det att kreaturen ej måtte få “kringgången“, ett slags sjukdom, hvarunder djuret svänger sig rundt omkring, tills det störtar.
Förr i verlden var man ock angelägen att på denna dag icke låta något lefvande komma ut i fria luften, utan att vara svedt med ett jul-, nyårs- eller trettondedagsljus.
Om den 22 Februari anmärker gamla bondepraktikan:
”Om thet frys S:t Pädars natt,
Tha må tu vänte ther efter brådt
At thet skal frysa väl hårdelig
I trettio nätter säger bonden tig.”
Den 24 Februari, ännu der och hvar kallad “Löpårsmessan“, har den bemärkelsen, bland andra, att den bock, hvars horn nu “löpa“ ut, kommer att arta sig godt.
Om sydvestlig eller vest-sydvestlig storm inträffar på någon af dagarne den 19–22 Mars, så blir i fyra af de derpå fem följande åren sommaren våt.
Om det fryser Vårfrunatt, natten till den 25 Mars, så fryser det derefter i 40 nätter.
Är Vårfrudagen rätt klar om morgonen och litet in på dagen, så betyder det ett godt år, enligt bondepraktikan.
Hälften af den sedan Tjugondedag Jul sparade och torkade Julkusen (den förnämsta kakan) brukar allmogen den 4 April sönderstöta till mjöl, blanda det tillsammans med något korn i den skäppa, hvarur man sedermera skall så och gifva det att äta åt hästen, som drar harfven.
Den andra hälften förtäres af såningsmannen eller den, som nedmyllar säden.
Han och dragarne tros derigenom få större krafter och förvara sig mot alla sjukdomar samt åkern erhålla en större fruktbarhet.
I Bohus län arbetar allmogen ej gerna i jorden den 25 April: man tror, att mask då angriper säden.
Vädrar man kläder denna dag, så kommer ej mal i dem.
De s. k. “Luddi-nätter“ infalla 3 nätter före den 1 Maj och 3 nätter efter; om då thordön inträffar, blifver ett fruktsamt och godt år, men stor mannadöd, enligt bondepraktikan.
Peregrini dag, den 16 Maj, räknas af allmogen bland lyckosamma dagar.
Före Urbani dag, den 25 Maj, bör man ej sätta plantor och kål.
Regn denna dag bådar ingenting godt för årsväxten.
Sådan väderleken är några dagar före och efter den 22 Juni, sådan säges den förblifva ända till Mikaeli (den 29 September).
På Midsommaraftonen, den 23 Juni, äro åtskilliga vidskepliga bruk ännu gängse, af hvilka ett par här må omnämnas.
Om midsommarnatten gå flickorna ut, för att på marken plocka nio sorters olika blommor, af hvilka de binda, somliga en qvast, andra en krans, och lägga den under sin hufvudgärd, då de vid morgonens inbrott gå till hvila.
Hvad man på dessa blommor drömmer, slår in.
Meningen är, att man skall drömma om sin blifvande brudgum.
I drömmen måste en manlig gestalt visa sig, och sådan han ser ut, kommer ock den drömmande flickans man att se ut.
Men då blommorna plockas och bindas, måste flickan vara alldeles ensam.
Hon får icke tala ett ord, allt ifrån det hon börjar samla blommorna och intilldess hon stiger upp om morgonen.
Talar hon, förlorar hela trolleriet sin verkan.
En annan förrättning på denna dag har samma ändamål.
Den består i att grädda pannkakor.
Tre flickor måste dock dervid slå sig tillsammans, alla tre måste på en gång taga fram skålen, slå sönder äggen, blanda i mjölken, hålla i vispen, när smeten skall vispas, lägga i mjölet och slutligen saltet o. s. v.
En hvar tar dervid vanligen så mycket salt, att anrättningen blir högst vidrig, nästan omöjlig att förtära.
Äfven härvid får man ej tala eller skratta, hvarken under sjelfva tillredelsen eller medan man förtär sin tredjedel af pannkakan eller efteråt, utan först sedan man sofvit.
Likaledes får man ej dricka på den salta pannkakan, utan måste dricka i drömmen, d. v. s. drömma, att en mansperson kommer och bjuder en läskande dryck.
Sådan han är, sådan blir ock den drömmande flickans make.
Att besöka helsokällor och dricka ur dem skall ock på Midsommaraftonen hafva en kraftigare verkan än eljest.
Sjuka och svaga personer pläga ock, i tanke att derigenom bli befriade från sitt onda, rulla sig i den dagg, som denna afton faller.
De buskar, som på Johannis Döparens dag afrödjas, växa icke upp igen.
Bland de dagar – och sådana funnos många – på hvilka åderlåtning bland allmogen ansågs och ännu till någon del anses ej böra ega rum, omnämner äfven bondepraktikan Anatolii dag, eller den 1 Juli.
Den väderlek, som är rådande den 27 Juli eller Sjusofvaredagen – så kallad till minne af de sju kristna martyrerna, som i en grotta sofvo den sekellånga sömnen – tros skola fortfara de närmast följande sju veckorna.
Om Olsmessan, den 29 Juli, infaller i fullmåne, så tros detta förebåda full och god vinter.
Strålar himlen klar den 10 Augusti, eller den s. k.
Larsmessodagen, betyder det god höst och sträng vinter; är den mulen, blir vintern fuktig.
Den 23 Augusti, aftonen före Bartholomæus, må man ej upptaga hampa och lin.
Vid den 29 September, eller Mikaelsmessodagen, fäster man mycken betydelse i afseende å väderleken.
Om det den dagen blåser nordlig eller ostlig vind, blir vintern icke sträng; regnar det utan blåst, blir det en mild vinter; är det upphållsväder, blir det torrt nyår.
Inträffar rimfrost före denna dag, skall det frysa efter den 1 Maj nästföljande år.
I Skåne iakttager man noga, om det blåser mest för- eller eftermiddag på Mikaeli dag.
I förra fallet blir spanmålen dyrast första halfåret efter skörden; i senare fallet är det rådligast att dröja med försäljningen till våren och sommaren.
På aftonen före Mikaelsmessodagen slås, äfven om snö fallit, något foder, som blandas bland det redan inbergade, som deraf tros blifva under den instundande vintern helsosamt och drygt.
Hvad vigtigt man på den 21 Oktober företager, anses icke få någon lycklig utgång.
Om vädret på Mårten biskops dag, den 11 November, är mulet hela dygnet, blir det en ostadig vinter.
Regnar det, blir det regn i 50 dagar.
Är vädret deremot klart, har man att vänta en skarp vinter.
Till väderleken under kommande vintern söker man ock sluta sig af färgen på Mårtensgåsens bröstben.
Är detsamma brunt, kan man taga för afgjordt, att det blir en bister köld; är det deremot hvitt, får man mycket snö och blida dagar.
“Detta tecken“, heter det i en gammal kalender af år 1662, “håller ofelbart, men slår också stundom felt.“
Den sista November bär i Almanachan namnet Anders; om denna dag heter det:
Om Anders braskar, skall julen slaska, eller, om Anders slaskar, skall julen braska.
Klart väder på denna dag betyder jemn vinter, men mulet väder, ostadig vinter.
En bemärkelsedag är äfven Julaftonen.
Är julnatten klar, blir stundande året mycket fruktbart; detsamma inträffar, om det då blåser nordlig vind.
Storm på Juldagen betyder kungadöd under nya året.
De tolf juldagarnes väderlek motsvarar de tolf kommande månadernas.
En temligen allmän sed bland grannar i byalag är att, antingen man går, åker eller rider, skynda hem i kapp från kyrkan, ty den, som först befinner sig hemma, tror sig först få grödan inbergad det kommande året.
En sed, som, fordom ganska vanlig i vårt fosterland, ännu på några ställen, särdeles i Småland, stundom iakttages, är den så kallade årsgången.
Om betydelsen häraf, äfvensom hvad den har att iakttaga, som vill gå årsgång, har Hyltén-Cavallius lemnat en utförlig redogörelse.
En sträng fasta måste hållas under dagen före julnatten, särdeles om eftermiddagen.
Dessutom är nödigt, att den, som vill gå årsgång, ej för någon uppenbarar sitt förehafvande, ej tillsäger när han går ut, ej helsar på någon, som han möter ute, icke svarar, om han skulle blifva tilltalad, icke ser sig tillbaka sedan han lemnat stugan, icke skrattar eller förfäras, såge han än aldrig så mycket sällsamt, utan vandrar allvarsam, stilla och tigande.
Han bör likaledes icke samma dag hafva sett någon eld brinna, och om han sett någon sådan, bör han ute slå eld framför sig med stål och flinta, för att derigenom förtaga den andra eldens menliga verkan.
Den som går årsgång färdas vanligen ensam; någon gång vandra två tillsammans, och blott ogerna trenne.
I senare fallet bör den, som går mellerst, bära en krans af olika slags blommor, plockade midsommarnatten, samt hålla sina ledsvenner vid handen.
Vandringen begynner en stund före midnatt och bör vara slutad före ottan.
Den ställes alltid till någon kyrkogård, och somliga besöka till och med trenne särskilda kyrkor.
Under färden lära många underliga ting förete sig.
Således: om någon farsot tillstundar, skola grafvar hela natten uppkastas på kyrkogården och jordefärder synas vandra genom bygden.
Om årsväxten blir god, tyckas små män bära stora sädeskärfvar öfver åkrarne, små möss komma dragande med stora hölass, öltunnor köras framåt vägen och skaror samt liar höras raspa i gräset eller klinga emot stenarne.
Blir äringen åter dålig, synes föga folk på åkrarne, små kärfvar sammanbäras och skördefolket sitter sörjande på åkerrenen.
Om krig tillstundar, hugges det grufligen i skogen, liksom man der fällde bråtar eller gjorde förhuggningar, rustade män rida af och an på vägarne och fältpipor höras på afstånd.
Vådeldar och vattenflöden synas vid gårdar, der dylikt skall tima, och när den vandrande kommer till något hus, behöfver han blott sakta klappa på väggen och spörja: “Skall någon dö härinne?“ så svarar den, som skall dö: “Ja!“
Men om ingen skall dö, svaras: “Nej!“
Och detta sker antingen folket är vakande eller sofvande.
Många andra sällsamma ting synas dessutom, emedan alla troll och spökerier under nämnda nätter tros vara i rörelse.
Den vandrande behöfver likväl icke frukta, emedan gastarne ej göra honom någon skada.
Det enda han har att akta sig för är glo-son, hvilken, stor som en snöplog, med resta borst och fradgande mun säges rusa fram öfver vägen och ryta så att det rungar (genljudar) i jorden.
Hon tros söka komma emellan den gåendes ben, och skall i sådant fall fläka honom, om han ej närmast kroppen bär en qvist af apel eller flogrönn (rönnträd, som uppväxt på något annat slags träd eller stubbe).
Vandraren måste dessutom undvika att skratta, emedan han i sådan händelse blir snedmunt.
Det förtäljes vidare, att när någon sålunda tillbörligen gått årsgång i 7 år, möter han den sista natten under sjunde året en ridande man, ur hvars hals går en eldslåga, och har denne man en “runkafle“ i munnen.
Om nu den, som går årsgång, är nog snabb och dristig att springa till och rycka kaflen ur mannens mun, blir han genom dess bärande mycket “klok“, så att han vet allt hvad man frågar honom, ja att han kan se 9 alnar ned i jorden.
Fortsätter han sin gång ännu tvänne år, så att han tillsammans gått 9 år, och kommer så serla (sent) en afton på kyrkogården, finner han derstädes för sig många små gossar, hvilka af folket kallas “hvarfvar“ (dvärgar), och alla hafva hattar (“hvarfhattar“, “dvärghattar“) på hufvudet.
Nämnda små gossar leka med hvarandra och förehafva många roliga apspel, i mening att derigenom komma den gående att le, för hvilket denne måste noga akta sig, emedan i motsatt fall hans möda varit förgäfves och han för att lyckas måste gå ännu i 9 år.
Om dvärgarne ingenting uträtta med sina upptåg och gyckel, söka de att genom förskräckliga syner bortjaga sin vederdeloman; men om de äfven härutinnan misslyckas, förmå de ej att gå ifrån honom med mindre någon af dem lemnat sin hatt i sticket.
Detta sker likväl ej förr än mot ottemål, sedan de på allt sätt sökt uttrötta mannen, som bär runkaflen, samt under tiden brottats med honom, sägande: “Du får ej någon hatt förr än du med våld eller snabbhet kan taga den ifrån en bland oss!“
Den man, som sålunda vunnit runkafle och hvarfhatt (dvärghatt), blir sedermera en stor siare och känner alla fördolda ting och spådomar, utan att vidare behöfva gå årsgång.
När han vill spå, tager han runkaflen i handen samt dvärghatten på hufvudet, och tros den senare hafva egenskapen att göra honom, som bär den, osynlig.
I senare tider har denna vidskepliga tro mycket aftagit, och om än en eller annan ännu torde finnas, som går årsgång, har man icke på flera mansåldrar hört omtalas någon, som lyckats vinna den underbara runkaflen och dvärghatten.
Till sist vilja vi här nämna de månadsdagar som fordom betraktades med en vidskeplig fruktan, och på hvilka man måste vara högst försigtig och aldrig företaga något af vigt, om man ville, att det skulle lyckas.
Mest förhexad var den 11 Januari.
De öfriga voro: i Januari d. 1, 2, 4, 6, 12 och 20; i Februari: d. 11, 17 och 18; i Mars: d. 1, 4, 14 och 15; i April: d. 10, 17 och 18; i Maj: d. 7, 15 och 18; i Juni: d. 6; i Juli: d. 17 och 21; i Augusti: d. 2 och 10; i September: d. 1 och 18; i Oktober: d. 6; i November: d. 6 och 18; samt i December: d. 6, 11 och 18.