Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anders Persson på Rankhyttan, Nils i Söderby, Ingel Hansson och Magister Stig (prest); de helsa alla: »god kväll i stugan!».
MÅNS N. trycker deras händer.
Guds fred Anders Persson.; Guds fred Nils i Söderby; Guds fred Ingel Hansson; Guds fred Magister Stig!
Träden fram och sitten!
De sätta sig vid det långa bordet.
FÖRSTA AKTEN ANDERS PERSSON.
Här rustas!
Här rustas! -- Hvar är kungen?
ANDERS P. Sista skidlöparen såg honom strax vid berget.
Så när! -- I hvad ärenden tros han komma?
ANDERS P.
Spörj Nils i Söderby!
NILS I SÖDERBY.
Det sägs han ärnar sig inåt Norge mot Kristian.
INGEL HANSSON.
De finnas, som hålla före, att han vill tacka Dalkarlarne för god hjälp i det sista tåget.
MAGISTER STIG.
Det vore inte likt!
ANDERS P. Att tacka?
Är här något att befara?
GUSTAV VASA NILS I S.
Inte så länge Kristian är lös! INGEL H.
Det är särt att vi skola trygga oss till Kristiern.
MAGISTER S.
Man visste hvad man hade, men icke hvad man skulle få!
Kristiern tog hufvet af herrarne och lät folket gå; den här låter herrarne gå och knektar folket -- hvem är Tyrannen?
Och vi gjorde således befrielsekriget mot vår befriare.
Visste vi hvad vi gjorde den gången?
INGEL H.
Vi skulle rensa riket från Dansken; erinren I att den förste man i Dalarne som lyfte hand för kungen mot danskarne var Rasmus Jute, en dansk, som slog ihjäl Nils Vestgöte!
En sällsam början...
NILS I S.
En sällsam början, slutet likt!
Till Hustru N.
Akta silfret, mor Nilsson!
FÖRSTA AKTEN HUSTRU N. spörjande.
NILS I S. Kungen kommer!
MÅNS N. Tyst i Herrans nam!
Icke få vi frid med sådana foror! -- Allt hyad
I talen har nog sin riktighet, men hvad som skett är med Försynens vilja...
MAGISTER S. ...som lät barnen få sin vilja fram, att de skulle se sin dåraktighet.
ANDERS P. Måns Nilsson, är Du säker att kungen kommer hit in?
Det var en sak det!
Kom ihåg Jon i Svärdsjö! MÅNS N.
Det måste glömmas!
Allt måste glömmas!
ANDERS P. Tror jag, att Du och Nils i Söderby velen glömma att I för två år sedan brände kungsgården
GUSTAV VASA
i Hedemora och plundrade Räfvelstad!
Han förgäter det aldrig!
Man hör en hvirfvel af förstämda trummor i fjärran.
ALLA fara upp.
MÅNS N. Känner
I icke den bromsen som surrar förr än han stinger?
Så lät han också på Tuna hed om Askonsdag.
Tala icke om det blodbadet, för då rår jag mig icke!
Utom sig.
Tala icke om'et!
Han spinner, spinner som en katt!
Tro'n icke!
Trumslagen närma sig.
MAGISTER S. Vore icke rådligt att I, konungens personliga vänner, gingo till mötes att helsa den stränge herren välkommen?
Måtro det?
Kanske han icke komme hit sen?
HUSTRU N. Blif, Måns Nilsson!
Blif! -- MÅNS N.
Här luktar granris och trummorna äro förstämda som på begrafning.
Det slår tre slag på dörren.
Hvem klappar?
Går mot dörren och öppnar.
HUSTRU N. till presten i det hon går åt höger.
MAGISTER OLAUS (Olaus Petri) och
HERMAN ISRAEL in.
MÅNS N. Hvem gör mig äran?
MAGISTER O.
Konungens Vår Nådes tillfälliga sekreterare; och ärevördiga ombudet för fria riksstaden Lübeck.
GUSTAV VASA MÅNS N. Träden fram, god' herrar -- och täljen nytt!
Konungen är här och har slagit läger på Falan; sjelf har han tagit in i Sankt Görans gillestuga.
I hvad ärende kommer konungen utan lejd och lofven öfver Långheden och Brunbäck?
MAGISTER O. Det har han lemnat osagdt!
MÅNS N. Väl, så må jag gå att spörja honom.
MAGISTER O. Med förlof: konungen vår nådige herre låter säga genom oss, att han helsar de gode bergsmän vid
Kopparberget och beder hvar en bli hemma i sitt hus.
När han äskar tilltala någon varder den kallad.
Hvad skall det innebära?
MAGISTER O sätter sig.
FÖRSTA AKTEN Paus,
Är danska fejden lyktad än, herr Magister?
MAGISTER O. Det vet jag inte.
ANDERS P. Vet
I hvem
I talar vid?
MAGISTER O. Nej! ANDERS P. Jag är Anders Persson på Rankhyttan; känner I den?
MAGISTER O. Jo! -- Det är ett vackert namn; Herman Israel mönstrar silfverpjeserna på spiskanten och taflorna på väggarne; han bär en binocle med stora svarta hornbågar; därpå sätter han sig i högbänksstolen.
MÅNS N. till Magister Olaus, antydande Israel.
Är det en kunglig person, Lübeckaren!
MAGISTER O. halfhögt.
Nej, det är det inte! men han förvaltar rikets gäld, och vi måste aldrig förgäta att vår nådige
konung endast med Lübecks hjälp befriade landet från Dansken.
Endast med Lübecks hjälp; icke med Dalamännens?
MAGISTER O. Jo, det också.
MÅNS N. Talar han svenska?
MAGISTER O. Det tror jag inte; och jag känner honom icke.
MÅNS N. Må det?
MAGISTER O. Han kom hit på samma gång som jag, och jag har icke tilltalat honom.
För besynnerligt!
Det är väl kungen som har sändt ut honom?
MAGISTER O. Sannolikt!
Törhända är det han som köper klockorna?
FÖRSTA AKTEN MAGISTER O. Törhända!
Och körksilfret?
MAGISTER O. Och körksilfret!
MÅNS N. Håkke va' de' han hette?
MAGISTER O. Herman Israel.
MÅNS N. Hviskar till Anders Persson, som hviskar till de andra.
MAGISTER O. reser sig hastigt, öppnar.
BUDET in, i rustning; hviskar till Magister O. och går.
MAGISTER O. Konungen vår nådige Herre anhåller få möta med Ingel Hansson i Sankt Görans Gille!
GUSTAV VASA INGEL H. reser sig.
Hå kors, ska' jag få gå först?
Äldst går först.
MÅNS N. till Ingel H.
Stå på Dig, Ingel, och säg Du som sant är; kungen är en nådig herre, som gärna hör ett ord i sinom tid! INGEL H.
Blir nog väl med det, för Ingel Hansson har klufvit näbb med kungar förr! Går.
MAGISTER O. till Nils i S.
Nå, Nils i Söderby, hur går bergsbruket nu om tiden?
Tackar som frågar; inte illa.
Litet vatten i grufvan efter höstflödet, eljes klagar vi icke.
MAGISTER O. Goda tider alltså?
FÖRSTA AKTEN NILS I S.
Om man så vill!
Goda tider det betyder godare skatter, hva?
MAGISTER O. Inte vet jag hur skatten utgår!
Till Anders P.
Och jordbruket; I drifver jordbruk också?
Jo då; och kreatur ha vi med på vallarne.
Ett godt land, gamla Dalarne?
MÅNS N. knuffar Anders P. i sidan.
Särdeles fett, allting -- dryper af fett så att en till och med kan äta barken på träna.
MAGISTER O. Ja, man har berättat att här ätes bark emellanåt och att man tuggar kåda.
Är det så att säga ett vanligt fall eller ett ovanligt?
I hungersnöd får en äta hvad som helst.
GUSTAV VASA MAGISTER O. till Magister Stig, som hållit sig något undan.
Det vet I, herr Magister; hur var det vid sista hungersnöden, då konungen lät utdela säd, kom den i rätta händer?
Den kom i rätta händer, äfven om den var otillräcklig.
MAGISTER O. till Anders P.
Var den otillräcklig?
Kommer an på, hvad han menar med otillräcklig?
MAGISTER O. till Måns N.
Vet Måns Nilsson i Aspeboda hvad som menas med otillräcklig?
Hå kors, det kan en väl veta!
MAGISTER O. till Magister S.
Då vi nu veta hvad otillräcklig är, frågar jag Magister Stig Larsson om någon omkom af svält i sista hungersnöden?
FÖRSTA AKTEN MAGISTER S.
Människan lefver icke endast af bröd... MAGISTER O. Där sad' I ett sant ord, Magister, men...
MAGISTER O. går mot dörren och mottager Budet, som hviskar och går.
Konungen ber att få möta med Nils i Söderby i Sankt Görans gillestuga.
Kommer inte Ingel Hansson igen först?
NILS I S. Åhja; ingen rädder här och...
MAGISTER O. Hvad skulle I vara rädd för?
NILS I S. Intet! -- Anders Persson, Måns Nilsson, än fins Moraklockan i Siljansdalen; det är en däle klocka och när hon pinglar så hörs det ända in i Norge, och fjorton tusen man stå som en!
GUSTAV VASA MAGISTER O. Det förstår jag inte!
NILS I S. skakar hand med Anders P. och Måns N.
Men I förstår'et!
Gud välsigne Er och bevare Er!
MÅNS N. Hvad vill han säga?
ANDERS P. Nils i Söderby, hvad tänker Du?
Mina tankar löpa, så jag hinner icke med; men jag känner att Ingel Hansson har det ondt! Går.
MAGISTER O. Står alltid denna svafvelrök öfver byn?
Mest vid östanvind, herr Magister.
Måns N. och Anders P. sätta sig tillsammans i venstra hörnet; Magister Stig visar oro.
MAGISTER O. Är det hårdmalmen eller blötmalmen som ryker mest?
FÖRSTA AKTEN ANDERS P. Hvad frågar en det för?
MAGISTER O. Det var ett dåligt svar!
Må jag i stället spörja herr Doctor om kung Kristian är lös ännu?
MAGISTER O. fixerar honom.
I ert hopp till fienden?
Hvad är Nils i Söderby för en karl?
Hans vänner säga honom vara den bäste och hans ovänner den sämste.
MAGISTER O. Hvad var det för en klocka i Siljansdalen han talade om?
Jo, det är den största i Dalarne.
MAGISTER O. Har I många sådana här?
GUSTAV VASA ANDERS P.
Af den sorten som ringer samman ha vi ännu en hop.
Måns N. knuffar honom i sidan.
MAGISTER O. Det gläder mig att höra, och det skall glädja Vår Nåde än mer! -- Går man också flitigt samman i kyrkan, Magister Stig?
Kan inte skylla!
MAGISTER O. Äro presterna dåliga då, eller förkunnar man annat än Guds ord?
Här fins inga dåliga prester och här förkunnas endast Guds rena ord!
MAGISTER O. Det gläder mig mest af allt att höra!
Endast Guds rena ord!
Nils i Söderby antydde nyss, att när man ringer i Mora klocka så ställa sig fjorton tusen man i fält.
Det är bara bondskryt förstås.
FÖRSTA AKTEN MÅNS N. Åhsch, om man ringer på rätta sättet så samlas nog sexton tusen; inte sant, Anders Persson?
ANDERS P. Sexton?
Ja, säg aderton!
MAGISTER O. Godt!
Då ska vi ringa på det riktiga viset nästa gång Dansken kommer, för här ställde sig bara sju tusen man vid sista uppbådet -- mot rikets fiender!
MÅNS N till Anders P.
Det var en farlig karl!
Nu tiger vi, tror jag!
MAGISTER S. till Magister O.
Hvarför kommer icke Ingel Hansson tillbaka?
MAGISTER O. Det vet jag inte!
Så skall jag gå och ta reda på det!
Går mot dörren, öpnar den, men mötes af Budet och Knektar.
GUSTAV VASA MAGISTER O. går emot Budet som hviskar åt honom.
Magister Stig Larsson är befalld till Konungen nu genast!
Befalld!
Hvem befaller här?
MÅNS N. upp.
Förräderi?
MAGISTER O. Just det: förräderi och förrädare! -- Gå, Magister, genast, eller skall
I få rida barbacka!
MAGISTER S. Helvetet!
Till helvetet! -- Ut!
MÅNS N. OCH ANDERS P. upp, mot dörren.
MÅNS N. Vet
I hvem jag är, att jag är en fri Bergsman, Konungens vän?
FÖRSTA AKTEN MAGISTER O. Sitt då ner och var fredlig; är I Konungens vän har här skett misstag!
Anders Persson och Måns Nilsson sitten ned!
Er skall intet ondt vederfaras och ingen annan heller som oskyldig är!
Låten Magistern gå och förifren Er ej!
Hvem har sagt att här gäller våld, om icke edert onda samvete?
Det är sant!Vi ha intet ondt gjort och ingen har hotat oss. -- Lugnen Er, god vänner, jag är snart här igen!
MAGISTER O. När man kastar käpp i hundhopen...
ANDERS P. till Måns N.
Vi dummade oss!
Lugn bara!
Se, Magister, man blir med åren misstänksam, helst när man sett tro och lofven brytas undan för undan...
MAGISTER O. Fattar nog det; i tider som dessa då man byter om herre som ormen byter skinn, uppstår lätt
en ostadighet i sinnet som hos unga män kan vara förlåtlig men hos gamla bepröfvade är oförlåtlig!
Hvad åldern beträffar, så inte kan man tala på kungens som är i sina bästa år...
MAGISTER O. Och följaktligen är förlåtlig...
MÅNS N. till Anders P.
Jag tror det är Fan sjelf!
ANDERS P..till Magister O. Hur länge ska vi sitta här och vänta?
Och hvad väntas det på?
På Konungens befallningar, veten I.
Är det så att vi betraktas som fångar?
MAGISTER O. Långt ifrån!
Men det är icke rådligt att gå ut ännu på en stund.
OCH ANDERS P. byta platser oupphörligt och äro oroliga.
Här sker något ondt; jag känner det i bröstet på mig!
Det måtte vara hett härinne för jag är så svett.
Vill inte Magistern dricka ett glas öl?
MAGISTER O. Nej, stor tack!
ANDERS P. Eller ett glas vin?
Tack, tack, inte för mig.
Men det är riktigt Rhenskt.
MAGISTER O. nickar nekande.
Trumslag utanför.
ANDERS P. utom sig.
Blir det ett slut på detta i Herrans Jesu namn?
MAGISTER O. reser sig.
Jo, nu är det slut!
Går mot dörren, öppnar den; Budet kastar fram på bordet tre blodiga rockar tillhörande Ingel H., Nils i Söderby och Magister Stig.
MÅNS N. OGH ANDERS P. Blodbad igen!
Och utan dom och ransakning!
För två år sedan ransakades och dömdes, men för att låta nåd gå för rätt och för att utröna om det var allvar med ångern lät konungen förrädarne gå lösa.
När han då genom kunskapare erfor att de voro oförbätterliga och fortfarande gingo omkring med upproriskt tal, beslöt han exekvera domen.
Ser I, så ter sig saken när den framställes i enlighet med sanningen.
Det gick likafullt ett tal, att allt skulle vara förlåtet och glömdt...
MAGISTER O. Glömdt, såvida nämligen brotten icke förnyades, men alldenstund de förnyades, så blef icke glömdt, endast gömdt.
Det är klart som logica! till Herman Israel.
Herr Syndicus Herman Israel; dessa två trovärdige män...
I ären ju trovärdige?
FÖRSTA AKTEN MÅNS N. OCH ANDERS P. Hoppas det!
MAGISTER O. Svaren ja eller nej, om I ären trovärdige!
MÅNS N. OCH ANDERS P. Ja!
MAGISTER O. till Herman I.
Herr Syndicus, dessa två trovärdige män ha i Er närvaro som vittne, afgifvit en sannfärdig berättelse om tillståndet i Dalarne.
De hafva försäkrat med en mun att grufdriften går med god profit; att åkerbruk och kreatursskötsel blomstra vid sidan om metallvinningen; att hungersnöd endast är sällsynt och att vid den senaste, Vår Nådige Konung låtit utdela korn, som kommit i rätta händer och åtminstone icke varit otillräcklig!
Dessa trovärdige och redlige Bergsmän hafva tillika bekräftat att sammanringningsklockor ännu finnas i alla kyrkor och att inga dåliga prester förkunna människofunder utan att här endast predikas Guds rena ord.
Desslikes har I, herr Syndicus, förnummit att Dalelagen kan uppställa mellan sexton och aderton tusen stridbare män -- uppgifterna växla med stigande eller fallande mannamod! -- Alltså, herr Syndicus, och då I som handhafven rikets löpande gäld, är berättigad taga kännedom om landets status, alltså har
I hört af folkets egen mun att alla Dalemännens klagomål äro
obefogade, och att således de som annat utspridt äro förrädare och lögnhalsar.
MÅNS N. Veto! ANDERS P. Jag bestrider!
MAGISTER O. Bestriden I edra egna ord så ären
I dubbla lögnhalsar!
Han stryper ju oss!
Tigom hellre!
ANDERS P. till Magister O.
Nej, jag vill tala.
Jag vill veta hvilket öde oss förestår!
MAGISTER O. I skall få veta: att I hafven Ert öde i egna händer; att I aren inbjudna till Stockholm på fri lejd och att I kunnen resa ensamma.
Och detta i egenskap af konungens gamla trogna vänner, till hvilka han erkänner tacksamhetsskuld.
Nya svek!
FÖRSTA AKTEN MAGISTER O. Inga svek; här är konungens lejdebref med egen hand undertecknadt!
ANDERS P. Hans bref känna vi!
Håll med, gif efter, tills vi få tid på oss! -- Herr Magister, må vi gå in i kammaren och rådgöra, vi två?
MAGISTER O. Gån hvart i viljen utom till konungen, nu!
MÅNS N. OCH ANDERS P. draga sig åt venster och öppna kammardörren.
Om en stund skola vi afgifva svar.
MAGISTER O. När och som I önsken.
MÅNS N. OCH ANDERS P. ut till venster.
Ett halsstyft folk, troget som guld och fullt af misstro.
GUSTAV VASA HERMAN I.
Ett mycket godt folk!
Men lite enfaldigt.
Såg
I hur jag tog dem i räfsaxen?
HERMAN I.
Ett fint arbete! hvar har i lärt på det?
MAGISTER O. Genom ett långt umgänge med många människor har jag slutligen upptäckt att ursynden, alla lasters moder, är högfärden.
När jag därför vill veta sanningen ur brottslingar, så narrar jag dem att skryta.
Så klok, så klok, och ändock icke gammal man! -- Men nu fins det blygsamma människor också, och ur dem skullen
I följaktligen icke få sanningen.
MAGISTER O. Blygsamma människor skryta med sin blygsamhet, så det kommer på ett ut.
HERMAN I. fixerar honom.
Förlåt, namnet var ju Magister Olaus!
Icke är I Olaus Petri?
FÖRSTA AKTEN MAGISTER O. Jag är den samme.
HERMAN I. öfverraskad.
Som genomfört kyrkoreformationen?
MAGISTER O. Densamme!
Och som senare var invecklad i en högmålsprocess misstänkt för medvetenhet om stämplingar mot konungens lif?
Förtroenden, dem jag mottagit under biktens tysthetsed och således icke hade rätt att röja.
HERMAN I. fortfar att nyfiket betrakta Magister O.
Det var en rätt hemlighetsfull historia, den där.
MAGISTER O. Nej, det kan en icke skylla!
Gorius Holst och Hans Bökman blefvo förvunna; och hemligheten var icke djupare än att Hamburgarne visste att berätta om konungamordet såsom fullbordadt innan planen var upptäckt i Stockholm.
Det är detta jag kallar hemlighetsfullt, i synnerhet som vi i Lübeck intet visste.
MAGISTER O. Det erkänner jag vara mystiskt, ty eljes brukar vägen till Hamburg gå öfver Lübeck.
HERMAN I. tiger.
MAGISTER O. Tillika gick ett rykte att Marcus Meyer och Jürgen Wollenweber icke voro främmande för anstiftelsen.
Det har jag aldrig hört, och det tror jag inte!
HERMAN I pekar på rockarne.
Skola de där plaggen blifva här?
MAGISTER O. Tillsvidare, ja.
Det går dock något blodigt till häruppe vid kungabesöken.
FÖRSTA AKTEN MAGISTER O. Jag tillåter mig icke döma min konungs handlingar, både därför att jag icke är vuxen det värfvet och därför jag vet att han har sina domare öfver sig som leder hans öden.
Det är vackert taladt och tänkt.
Har I alltid varit så klok?
MAGISTER O. Nej.
Man blir så ofta det man icke varit.
Måtro de inte söker flykta därinne?
Fallet är förutsedt, liksom deras rådplägning är uträknad.
Vet I hvarom de tala?
Nej, min sann.
Jo, de hysa ännu den tron att Kristian tyrannen är lös och de ämna söka hjälp hos honom.
Hvilken hufvudlös tanke!
GUSTAV VASA MAGISTER O. Så mycket mer som Kristian är infångad!
Det låter galet, men då man hör huru de gode bergsmännen äro kungatrogna förvånas man ej att de kunna tänka på den ed, som binder dem vid deras ende laglige herre...
MAGISTER O. Tillåt mig förvånas...
Jag ställer mig endast på deras stånd punkt.
MAGISTER O. Det är farligt ställa sig på förrädares ståndpunkt!
BARBRO i högra dörren, åtföljd af barnen.
Är far här?
ser sig omkring; finner Herman I. i konungsstolen.
Faller på knä; de andra barnen likaså.
Åh Gud; det är kungen!
FÖRSTA AKTEN HERMAN I.
Nej, mine kära barn, det är icke kungen.
Det är bara en fattig köpman från Lübeck. MAGISTER O. Vackert, vackert!
Till barnen.
Detta är den berömde och mäktige Rådsherren Herman Israel, som jämte Cord König och Nils Bröms räddade er konung ur danska fångenskapen och skaffade honom understöd till befrielsekrigets förande.
I finnen hans bild uppe i Sankt Görans gillesal, där Gustaf Eriksson framställes inför Rådsherrarne i Lübeck.
Ära åt den som ära anstår!
Hyllen Sverges vän och er konungs.
BARBRO OCH BARNEN klappa i händerna.
HERMAN I. reser sig, synbart rörd.
Kära små vänner... nej, jag kan endast tacka er... det är oförtjänt, ty en köpman ger endast mot betalning, och jag är rikligen betalad.
MAGISTER O. Tro honom icke, men minnens att det fins tjänster som aldrig kunna betalas, och vackra handlingar, som ej kunna utplånas, hvarken af otacksamhet eller glömska! -- Så, nu gån
I tillbaka in till er; far kommer straxt.
GUSTAV VASA BARBRO OCH BARNEN ut till höger.
Detta hade jag icke väntat af eder.
MAGISTER O. Jag förstår kanske det.
Emellertid, Syndicus; tvinga oss aldrig till otacksamhet!
Det är så tungt vara otacksam.
Väl, väl med det!
Ingen fara med det!
MÅNS N. OCH ANDERS P. in från venster.
Ja, efter öfverläggning ha vi stannat vid det beslutet, att vi gå till Stockholm på konungens lejd och lofven, för att där i ro få tala vid honom och rikets herrar.
MAGISTER O. I så fall är mitt ärende här uträttadt och vårt uppdrag till ända!
Jag ber alltså Måns Nilsson och Anders Persson välkomna till rikets hufvudstad!
Går med Herman I.
MÅNS N. Stor tack, Magister!
FÖRSTA AKTEN Väntar tills de gått, därpå tar han de blodiga rockarne i handen.
Där är blodsfanorna; kung Kristian skall bestå stängerna, och så... till Stockholm!
ANDERS P. Mot Stockholm!
MAGISTER O. tillbaka in.
Hör, jag glömde säga en sak.
ANDERS P. vred.
MAGISTER O. Jo; kung Kristian är tillfångatagen och insatt fängsligt förvar i Sönderborgs slott på ön Als.
MÅNS N. OCH ANDERS P. slagna; tysta.
Förstoden I? -- Sönderborgs slott på ön Als!
Dörr i fonden; dörrar till höger och venster; få och små fönster.
Spis till venster.
Ett stort bord midt på golfvet med karmstolar.
Lübecks vapen i svart, rödt och silfver öfver dörren och spisen. med varupackor här och där. silfver.
Till höger en pulpet med skrifdon och en vågskål.
Hyllor
En skåpdörr står öppen; man ser kyrkokärl af guld och
Hos Herman Israel.
Stort rum; väggarne bestå af skåp.
Marcus vid pulpeten väger pjeserna; David skrifver opp.
MARCUS.
Ett krucifix af silfver, förgyldt; väger tjugo fyra lod.
DAVID skrifver.
Tjugofyra lod. --
GUSTAV VASA MARCUS.
Item: en monstrans af guld... en riktig huggare! -- Väger... låt mig se... jaså den är ihålig... och har bly i foten...
Sätt ett frågetecken!
Ett frågetecken va' det!
En patén af silfver... det vete fan!
Biter i pjesen.
Smakar koppar åtminstone...
Sätt bättre hvit metall!
Bättre hvit metall! -- Tror Du bönderna lura oss?
Oss lurar ingen!
Säg inte det, Du!
Nigels Bröms, guldsmen, påstår att bönhasar från Holland tåga genom landet och sälja kyrkkärl med flärd i, troligen afsedda att bytas ut mot äkta vara.
Det får man taga igen på klockorna, som lära enligt gamla traditioner hålla mycket silfver!
ANDRA AKTEN DAVID.
Klockorna, ja; de skulle gå till Lübeck, men de gå till kungliga styckgjuteriet för att bli kärrebössor och bombarder.
Det förljudes, ja!
Men det skulle dalmasarne veta, så kom de nog neddansande öfver Långheden.
Åh, den dansen är väl till ända nu, efter sista höstslagten ijåns!
Nej, slut är den inte så länge de två argaste bofvarne gå lösa...
Du menar Måns Nilsson i Aspeboda och Anders Persson på Rankhyttan som gå här i stan och spånslå under väntan på företräde hos konungen.
Ja, dem menar jag!
Bofvar är väl för mycket sagdt och vår patron Israel tyckes värdera deras personer.
Hör Du David: glöm ej en Hanseats första pligt och sista: tystlåtenhet! -- Och tänk på alla pratsjuka unga bokhållare, som försvunnit genom vattenportar och källargluggar!
Skall försöka, fastän det synes vara tid för Hansan att själf tänka på den stora tystnaden.
Vet Du hvar patronen befinner sig?
Han är väl hos konungen och inventerar Eskils gemak.
JAKOB ISRAEL in; det är Herman Israels son, en yngling, rikt klädd, med en bollspels-raquette i handen; bandage om pannan.
Nej, herr Jakob; patronen är nog uppe hos kungen.
Då sätter jag mig ner så länge. -- Skrifven I, jag skall icke störa.
Sätter sig vid stora bordet.
ANDRA AKTEN PRINS ERIK in; något äldre än Jakob I.
Jakob, hvarför gick Du ifrån mig?
Jag var trött af leken.
PRINS E.
Det tror jag icke var skälet; någon förolämpade dig, någon som icke är min vän.
Nej, Prins Erik, ingen sårade mig; men jag har fått så för mig att jag icke skall vistas på hofvet.
Jakob, min vän, hvarför upphör Du att nämna din skolkamrat Du?
Hvarför dessa främmande blickar...
-- Jag, ensam, öfvergifven sedan min mor dog; jag, hatad af min styfmor, af min far och af min halfbror,. jag tigger om den vänskap
Du en gång gifvit mig och nu tager åter!
Nej, Erik, jag tager icke åter, men vi få icke vara vänner.
Att vi som ynglingar knutit vänskapsband genom den medkänsla gemensamma lidanden alstrat, har de gamle hittills öfversett och fördragit men nu, då Du står i begrepp att äkta en utländsk
furstinna och tillträda ett hertigdöme, har man funnit statsskäl för att skilja oss åt.
Dina ord falla så konstladt som om Du ville dölja dina tankar, men dina känslor kan Du icke kachera...
Förlåt, Erik, men detta samtal borde föras på annan plats än här...
Du menar för den där köpenskapens skull, liksom om den vore på något vis nedsättande för den ena eller andra parten.
För mig är den likgiltig, ehuru jag finner säljaren mera fördomsfri än köparen.
JAKOB antyder med en gest närvaron af bokhållarne.
Ack låt dem höra't; Marcus och jag äro gamla goda vänner och vi råkades på Blå Dufvan i natt.
Hvarför går Prinsen på så dana dåliga ställen?
Hvart skall jag eljes gå?
Hemma har jag ingen att tala vid, och för öfrigt tycker jag mänskorna äro
ANDRA AKTEN lika goda eller dåliga öfverallt, dock föredrar jag så kalladt dåligt sällskap. -- Känner Du Jon Andersson?
JAKOB förlägen.
Nej, jag har aldrig hört talas om honom.
Marcus ock David gå ut helt tyst, till venster.
Det är en smålänning som har mycket sunda tankar. -- Behöfver
Du bandaget ännu om pannan?
Tror Du jag bär det som prydnad eller som ett minne af stadens pöbel?
Du skall icke vara hätsk på det goda folket därför att en slyngel förgått sig.
Jag är icke så, kära Du, och jag vet mycket väl hvad en främling har att vänta i fiendeland.
Kommer Du till Lübeck skall Du se hur man kastar sten på svensken.
Tänk hvad
Du är lik Göran Persson; känner Du honom?
GUSTAV VASA JAKOB.
Jo, han har samma sätt att se sakerna som Du.
Han tycker alla parter ha rätt och att allt som sker är juste!