Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Borgare-ständet ingifvet saint till Lag-Utskottet remitteradt memorial, yrkat att det i 16 Kap. 11 § Kyrkolagen innefattade stadgande, att oeniga makar skola till
Domkapitlet stämmas för att der förhöras och varnas, måtte upphäfvas.
Utskottet, som tagit detta yrkande i öfvervägande, finner, på de af motionären anförda grunder, den varningsgrad, som oenige makar, enligt Kyrkolagens ifrågaställa stadgande, skola undergå för att kunna vinna skillnad i äktenskapet, ej vara af den vigt att den bör bibehållas; och föreslår alltså Utskottet vördsamligen, det måtte Rikets Ständer besluta, att stadgandet i 11 § i6 Kap. Kyrkolagen, att i äktenskap oenige makar skola stämmas till
Domkapitlet och saken der tillbörligen ransakas och förhöras, innan den till verldslig
Rätt förvises, upphört att vara gällande.
R eservation af Herr Grefve Sparre, E., med hvilken Herr Gethe, S.
P-, Herr Doktor Broman, Herr Prosten Schram och Herr Doktor
Säve sig förenat:
Efter öfvervägande af denna fråga, finner jag å ena sidan att, enär vilkoret för den moraliska förening, som utgör äktenskapet, är inbördes kärlek och förtroende, denna förening i sjelfva verket ock upphört, då emellan makarne en sådan bitterhet uppkommit och så tilltagit att den öfvergått till afsky och hat, samt att det således måste finnas en möjlighet att få en dylik förbindelse upplöst, då dess fortfarande blott kan verka till ömsesidig o lycka; men, å den andra, kräfver helgden af denna förening att den icke förr, af omförmälte orsak, upplöses, än fullkomlig visshet vunnits derom, att någon försoning emellan makarne icke kan tillvägabringas.
Det är, för beredande af sådan försoning, för vinnande af denna visshet, som ofvanan märkte särskilda varningsgrader blifvit af lagstiftaren påbjudna.
Huruvida någon och hvilkendera af dem är öfverflödig eller för ändamålet mindre verksam än de andra, torde vara svårt att utreda.
Emellertid lärer det icke kunna bestridas att då det onda, man här vill besegra, ytterst har sin rot i bjertat, då all försoning derifrån utgår, och då detsamma mäktigast röres s Lag-Utikottets Betänkande, N:o 91. af religionens milda läror, det vore föga välbetänkt att minska de af lagstiftaren föreskrifna försök till försonings åstadkommande på denna väg.
Snarare kunde ifrågasättas om de i 14 Kap.
Giftermålsbalken stadgade straffpåföljder äro för ändamålet tjenliga.
Men härom är likväl icke fråga väckt.
Jag har dock härutinnan ansett mig böra antyda min åsigt, destoheldre som densamma öfverensstämmer med den, som hos Lagberedningen, vid utarbetandet af förslag till ny civillag, gjort sig gällande.
I allt fall måste i betraktande tagas, att äktenskapsförbindelser lättsinnigt skulle knytas, om man hade hopp att lika lättsinnigt kunna bryta dem; samt att all fördragsamhet emellan makar skulle upphöra, och sjelfva äktenskapets helgd nedsättas genom lättade utvägar att fä detsamma upplösa; och det är på dessa grunder, som jag vördsamt tillstyrker att ifrågavarande motion ej måtte bifallas.
Ank. till Exp. Utsk. d. 28 Sept., kl. 1 e. a.
Betänkande, i anledning af väckt motion om särskilda brottmälsdomstolars inrättande.
Till Lag-Utskottets behandling har Vallöf!.
Borgare-ståndet remitterat ett af Herr Wetterberg, S. G., ingifvet memoria], deruti han föreslagit det måtte „särskilda domstolar, under namn af Brottmålsdomstolar, inrättas i Riket, för upptagande och behandling af alla brottmål, i hvilka de tilltalade blifvit häktade; att antalet af dessa domstolar må bestämmas till fyratioåtta, och att de, jemte ransakningsbäkten, så vidt ske kan förläggas uti residensuch andra städer, äfven om distrikternas gränser derigenom blefvo andra än de gamla härads- och länegränserna; samt att hvarje brottmålsdomstol måtte utgöras af en ordförande, som fullgjort hvad författningarna föreskrifva för utöfning af domareeinbetet, jemte två, af fastighetsägarnc i den stad eller det härad, der ransakningshäktet ligger, valde ledamöter, hvilka skulle äga kollektiv rösträtt vid domslut.
„ Fördelarne Lag-Utskottets Betänkande, N:o 91.
9 Fördelarne af de siledes föreslagna domstolar har motionären sökt utveckla i elt särskildt
Utskottet tillhandakommet anförande.
I sådant afseende har han hufvudsakligen anmärkt: att det vore att förvänta, det strafflagarne kommo att tillämpas med större skicklighet samt mera enhet och drift af ett mindre antal domare, hvilka ensamt egnade sig åt studium af brottmålslagstiftningen och behandlingen af brottmål, än af personer, hvilkas tid till största delen vore upptagen med pröfningen af civila rättegångar; ati ifra— gaställde särskiljande af domaregörornålen i synnerhet syntes behöfligt, derest en ny brottsmålslag infördes med domaren lemnad latitud vid straffmätningen; att den våda, man befarat af en sådan åt domaren lemnad pröfningsrätt, undanröjdes i händelse förevarande förslag vunne bifall; samt ändlligen att kostnaden för genomförande af motionärens plan klefve betydligt mindre än den, hvilken erfordras i händelse en sådan mängd härads- och stadsfängelser skola uppbyggas, som vid innevarande Riksmöte varit ifrågasatt, och som ej kunde undvikas, derest den af Justitiestatsminister!! föreslagna delning af domsagorna i Riket komme att äga rum, för ådagaläggande af hvilket förhållande motionären uppgjort en i omförmälta anförande intagen kalkyl.
Utskottet, som tagit i öfvervägande hvad sålunda blifvit föreslaget och an föl dt, erkänner visserligen att, om föreslagna domstolsinrättningen medförde de fördelar motionären förmenat, förslaget derom förtjenar särdeles uppmärksamhet.
Men Utskottet betviflar likväl sådant.
De anmärkningar, som ovilkorligen deremot framställa sig, äro: att en ensidighet i lagskipningen deraf möjligen kunde blifva en följd; att ökad skyndsamhet i brottmålsransakningars afslutande ej är att förvänta deraf, att ransakningen hålles vid ett centralfängelse, långt från den ort, der brottet är begånget, och der upplysningar skola sökas, samt vittnen, målsägande och andre, som i målet mäste höras, vistas; och att det ifrågaställde åtskiljandet lätteligen kunde medföra både oreda och uppehåll, såsom om Häradsrätt eller Stadsrätt i orten först upptagit ett mål och handlagt detsamma nära till slut, men den anklagade då häktas, eller ock, om den anklagade, såsom häktad, undergått ransakning vid brottmålsdomstol, men innan dom faller ställes på fri fot, i hvilken händelse saken måste för afdömmande öfverlemnas till den Häradseller Stadsrätt, inom hvars domvärjo brottet skett.
Dessutom bör erinras, att nu väckta fråga står i ett oskiljaktigt sammanhang med brottmålslagstiftningens alla grenar.
Den föreslagna dom - Bih. till R.
Brot. 1847 och 1848. 7 Sami. 1 Afd. 30 Haft. 2 10 Lagr-Utskothig Betänkande, N:o 92. stolsinrättningen skulle nemligen påkalla en total reform af rättegångsordningen i brottmål, och kan derför icke partiell beslutas.
Den förutsätter jemväl en i flera andra länder gjord, här i landet icke adopterad skillnad emellan gröfre brott och mindre förbrytelser; och denna frågans djupare betydelse och vidt omfattande beskaffenhet torde innefatta tillräcklig anledning för Utskottets vördsamma tillstyrkande, att Herr Wetterbergs motion ej måtte bifallas.
Stockholm den 28 September 1848, N:o 92.
Betänkande, i anledning af väckt motion om indragning af Bergstingsrätterna.
Bonde-ståndet ingifvet memorial, har Riksdagsfullmäktigen Anders Ericsson från Örebro län föreslagit att Bergstingsrätterna måtte upphöra och de mål, sorn af dem behandlas hädanefter af Häradsrätt såsom förste domstol handläggas.
Lag-Utskottet, till hvars yttrande ifrågavarande, af åtskilige ledamöter inom Bonde-ståndet understödda förslag blifvit hänskjutet, har tagit detsamma under öfvervägande och finner* lika med motionären, det ifrågavarande domstolar nu mera hvarken äro behöfliga eller nyttiga.
De förhållanden, som föranledt inrättandet af särskilda domstolar för vissa korporationer, verk och yrken, hafva långt före detta upphört; och derföre har jemväl Kongl. Maj:t, i enlighet med Rikets Ständers anhållan, att alla dessa särskilda domstolar mätte afskaffas, nu mera jemväl indragit större delen deraf.
Bergstingsrätterna återstå emellertid; och som den domsrätt, dessa domstolar utöfva, synes kunna med lika trygghet öfverlemnas åt de allmänna domstolarne, samt ett dylikt öfverlemnande skulle bidraga till enhet i lagskipningen, får Utskottet vördsamligen tillstyrka att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, det skola Bergstingsråtternas domsrätt i alla de bruks- och bergshandieringen rö~ Lag-Vtskotleti Betänkande, N:« 92.
11 rande tvistebrott- och utsökningsmål, hvilka genom Kongl, förordningen den 17 April 1828 blifvit öfverflyttade från Bergskollegium till Svea Hofrätt, uppdragas åt vederbörande allmänna Underdomstolar.
Slockholm den 28 September 1848, STOCKHOL 31, w. f. dalman, 1848. Lag-Utskottets Betänkande, A':o 95.
1 Ank. till Exp. Utsk. d. 7 Okt., kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner angående verkställighet af spö- och risstraffen samt den uppenbara kyrkoplikten.
I ändamål att tillvägabringa besparing i fångtransport-kostnaderna, har Herr Grefve Posse, F. S. föreslagit, dels att, när spö- och risstraff sällan komma i fråga i annan händelse, än att den dömde tillika har gjort sig förfallen till straffarbete, förenämnde straff hädanefter endast måtte verkställas vid arbetsfängelserna, dels ock att uppenbar kyrkoplikt må undergås i länsfängelser och å fästningar, då gudstjenst der förrättas.
Lag-utskottet, som till behandling emottagit berörde förslag, har i sammanhang dermed förehaft ett af Herr Biskopen Heurlin till Högv.
Preste-ståndet ingifvet och till Utskottet likaledes remitteradt memorial, deruti enahanda yrkande i afseende på uppenbara kyrkopliktens verkställande, som nyssnämnde, blifvit framstäldt.
Hvad sålunda blifvit föreslaget har Utskottet öfvervägat; Och enär den offentlighet, som nu är förenad med ej allenast spö- och risstraffen, än äfven den offentliga kyrkoplikten, den der numera blott betraktas såsom ett straff, ostridigt i väsendtlig mån bidrager till dessa påföljders afskräckande egenskap; alltså och då denna offentlighet nästan helt och hållet skulle försvinna, derest motionärernes förslag vunne bifall, samt omförmälde påföljder dermed hufvudsakligen förlora den verkan de kunna medföra, får Utskottet, som dessutom anser olämpligt att vidtaga partiella förändringar i afseende på straffsystemet, då en total reform deraf snart nog torde vara att förvänta, vördsamligen hemställa, om icke Ilerr Grefve Posses och Herr Biskop Heurlins motioner må lemnas utan afseende.
Stockholm d. 6 Oktober 1848.
Prat. 1847 och 1848. 7 Samt. 1 Afd. 31 Käft. 2 Lag-Utskoltcls Betänkande, N:o 9 A. J\o 94.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om minskning i det antal Nämndemän, som i Häradsrätt erfordras för att Rätten må anses domför.
I berörde syftning hafva särskilde förslag blifvit väckta hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln samt Hederv: Bonde-ståndet af Herr Grefve Posse, Salomon Fredrik, samt Riksdagsfullmäktige Herrman Öbom från Norrbottens län, Petter Persson från Jönköpings län, och Anders Ersson från Stora Kopparbergs län, af hvilka Herrman Öbom yrkat det måtte, med ändring af stadgandet i 23 Kap. 1 § Rättegångsbalken, »att å häradsting så ock vid laga syn i jordatvist må ej dömas, der ej sju i Nämnden äro», varda förklaradt, att Häradsrätt är domför, derest tre Nämndemän i Rätten sitta, samt att vid Häradssyner i allmänhet ej erfordras mer än två af Nämnden.
Denna förändring vore, efter motionärens förmenande, både behöflig och lämplig.
Då Ägodelningsrätten blott består af Ordföranden och tre Ledamöter, och vid husesyn å Militie- och Presteboställen endast tarfvas två nämndemäns biträde, så och enär de mål, som af Ägodelningsrätt behandlas, likasom de frågor, hvilka vid nämnde syneförrättningar förekomma, voro af lika mycken vigt, som de saker och ärenden, hvilka i allmänhet handläggas vid Häradsrätt, syntes någon våda ej heller vara att befara af föreslagna förändringen, den der äter skulle bidraga, å ena sidan till enhet i lagstiftningen, och å den andra, till lättnad i de besvär och kostnader, som allmogen måste vidkännas i och för skyldigheten att såsom Nämndemän tjenstgöra.
Petter Persson ock Anders Ersson hafva deremot endast ansett minskning i antalet af Nämndemän böra komma i fråga vid urtima ting för handläggning af brottmål, hvarjemte Herr Grefve Posse, för den händelsen att det utaf honom vid innevarande riksmöte, särskildt framställda förslag, att alla ransakningar med för brott häktade personer måtte hållas vid länshäktena, skulle bifallas, yrkat att två Nämndemäns närvaro i Häradsrätten må i dessa fall anses tillfyllestgörande.
Lag-utskottet, till hvars utlåtande omförmälde motioner blifvit hänskjutna, har tagit desamma i öfvervägande; och då Herr Grefve Posses berörde särskilda förslag, att ransakningar med häktade personer måtte hållas vid länshäktena, blifvit af Rikets Ständer ogilladt, så lärer ifrågaställa utaf Hr Grefven, under förutsättning af bifall till nämnde förslag, framställda yrkande äfven böra förfalla.
Lag-Utskotlels Betänkande, N:o 94.
Beträffande sedermera öfriga motioner; sä torde nägot giltigt skäl ej förefinnas för minskning af Nämndemäns antal i Häradsrätten, då brottmål handläggas vid urtima ting; hvadan frågan således beror derpå, huruvida, på sätt Herrman Öbom yrkat, Häradsrätt i allmänhet må anses domför derest tre af nämnden sitta i Rätten.
Till stöd för detta yrkande har väl blifvit åberopad den omständighet, att Ägodelningsrätten blott består af tre ledamöter utom ordföranden, ehuru samma Rätt skall handlägga lika vigtiga mål som Häradsrätten; men härvid är dock att anmärka, det ledamöterne i ägodelningsrätten rösta individuelt, hvaremot Häradsrättens ledamöter endast halva kollektiv rösträttighet; och då någon förändring i denna del hvarken blifvit ifrågasatt eller lärer böra äga rum, torde det ej heller vara rådligt att göra den föreslagna inskränkningen.
Hos nämnden kan man ej förutsätta någon egentlig lagkunskap, och man kan således ej vänta eller begära, att den skall med samma lätthet och öfvade omdöme, som man har rätt att fordra af den lagkloke domaren, pröfva förkommande tvistiga och invecklade rättsfrågor; men dess röst skall vara allmänna vettets och rättskänslans kontrollerande motvigt, i händelse af skefhet i åsigter eller förgätenhet af pligt hos domaren.
Den utöfvar den domsrätt, som af ålder tillkommit folket, och som lagarne omsorgsfullt bevarat; och Utskottet vill ej föreställa sig, att den allmänna anda, som fordom kom denna rätt, detta värn för svensk frihet, att betraktas såsom en af folkets dyrbaraste förmåner, så aftagit att utöfningen deraf nu mera anses såsom en tunga, den man önskar undvika; och det är på grund häraf, som Utskottet vördsamt tillstyrker att ifrågavarande motioner må lemnäs utan afseende.
Betänkande, i anledning af vackla motioner om förändring i för fattning arne angående utmätning.
I detta ämne hafva särskilde förslag blifvit väckta hos Höglod.
Bonde-ståndet af Herr Hammarberg, C. samt Riksdagsfullmäktige, Jonas Pettersson från Calmar Län, Per Haraldsson från Elfsborgs 4 Lag-Ulskollcts Betänkande, Sto 9S.
Län, Olof Persson från Blekinge och Sone Persson från Malmöhus Län; och får Lag-utskottet, till hvars utlåtande dessa förslag blifvit remitterade, desamma till bedömande upptaga i den ordning, som följer. l:o.
För åstadkommande af besparing i de kostnader, som gäldbundne nu måste vidkännas, i och för utmätningar har blifvit yrkadt: a) af Herr Hammarberg, Olof Persson och Jonas Petersson: att Länsmännen må tillåtas att hvar och en i sitt distrikt, på eget ansvar, verkställa utmätningar, och att fordringäsgare således måtte berättigas att till erhållande af utmätning direkte vända sig till vederbörande Länsman; och b) af Per Haraldsson: att hvarje församling må äga »att inom sig utvälja särskilde exekutorer för uttagande af private personers domfästa fordringar med biträde af en i närheten vid utmätningsstället boende besuten bonde», dock med rättighet för fordringsägaren att, om han så vill, vända sig till Länsmannen i orten för utmätningens verkställande.
Dessa yrkanden, i hvilka flere af Bonde-ståndets ledamöter instämt, har Utskottet tagit i öfvervägande; och som deremot förekommer, att de nödiga kon trollerna öfver utmätningsförfattningarnes behöriga iakttagande ofelbart skulle försvåras ju mera ansvaret för utmätningar delades emellan flere personer; — att uödig noggrannhet vid behandlingen af utmätningsärender icke synes i allmänhet kunna påräknas hos enskilde till utmätningsförrättare valde personer, helst påföljden af ett lagstridigt förfarande ej kundo för dem blifva lika äfventyrlig som för tjenstemannen; — och att mycken oreda sannolikt skulle uppkomma derigenom, att flere utmätningsmän, af hvarandra oberoende, erhöllo särskilda uppdrag emot samma person; anser Utskottet sig ej kunna understödja omförmälte, vid nästföregående riksdagar jemväl väckta, men afslagna, yrkanden, utan hemställes vördsamligen, att desamma måtte lemnäs utan afseende. 2:o.
Vidare har Sone Persson föreslagit »att Kronofogde och Magistrat måtte, vid bestämdt bötesansvar, förpligtas att öfver mottagandet af exekutorialer, till fordringsägare, emot någon ringa lösen, aflemna bevis».
Enligt motionärens förmenande ansågs det för närvarande strida emot grannlagenheten att begära omförmälta bevis; men derest en skälig lösen derföre fastställdes, förmodade motionären att vederbörande gerna skulle lemna dylika.
I anledning häraf erinras att lösen för bevis, som till fordringsägare utgifves derom, att Utslag blifvit af Magistrat eller Kronofogde till verkställighet emottaget, redan är bestämd genom Kongl, kungörelsen den 2 Februari 1842, hvaraf åter följer att någon ytterligare bestämmelse i denna del ej erfordras; och då en Lag-Utskottets Betänkande, iV.o 95. 5 vägran, att till den fordringsägare som äskar bevis af ifrågaställde art, är att anse lika med annat tjenstefel, derföre ansvar icke saknas i lag, torde någon särskild ansvarspåföljd för sådan vägran ej heller vara behöflig eller ens lämplig.
Utskottet tillstyrker alltså att Sone Perssons omförmälta förslag ej måtte bifallas. 3:o.
Enär kronobetjeningen ej är bestämdt genom lag ålagd att, på for dringsägares begäran, tillställa gäldenär afskrift af Konungens befallningshafvandes utslag i skuldfordringsmål, har Sone Persson ytterligare hemställt, om icke en sådan skyldighet bör, medelst lag, fastställas.
Men som ifrågavarande åtgärd är af enskild beskaffenhet, och kronobetjeningens tid ej alltid skulle vara tillräcklig för att i förevarande hänseende gå fordringsägare tillhanda; anser Utskottet sig hafva full anledning att jemväl afstyrka detta förslag. 4:o.
Slutligen har Sone Persson yrkat att den i Kongl, förordningen den 11 December 1766 stadgade tid af tre månader, inom hvilken kronofogde, efter begärd verkställighet å utslag, bör företaga utmätning, måtte, såsom alltför lång, inskränkas till en månad.
Detta förslag kan Utskottet ej heller tillstyrka.
Om, å ena sidan, nu bestämda tid, hvarinom kronofogdarne, vid eget betalningsansvar, böra verkställa äskad utmätning, någon gång kan vara alltför lång; så lärer det likväl, å den andra, icke kunna förnekas att den förkortning motionären i denna del påyrkat vore både olämplig och obillig.
Då man tager i betraktande de trägna och mångfaldiga göromål, som äro ålagda kronofogdarne, inser man lätt alt det icke ens skulle vara dem möjligt att inom den föreslagna tiden medhinna alla påkallade utmätningar.
Kär ofvanberörde författning utfärdades voro kronofogdarnes göromål betydligt mindre, än de för närvarande äro, och ändock ansåg man sig då ej kunna inskränka ifrågaställde tid till mindre än tre månader.
Man får nemligen härvid icke förbise den stränga påföljd, som en underlåtenhet i förevarande hänseende medför, och att lagstiftaren således måste göra det möjligt för vederbörande exekutorer att fullgöra sina skyldigheter; och då den föreslagna tiden dertill synes vara alltför inskränkt, föranlåtes Utskottet vördsamligen tillstyrka, att jemväl detta förslag måtte lemnäs utan afseende.
Stockholm den 6 Oktober 1848. 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 96.
M 96.
Betänkande, i anledning af vackt motion om upphäfvande af Kongl, förordningen den 13 Juli 1818, angående handskrifna invisningar eller så kallade assignationer.
Riksdagsfullmäktige!! från Jönköpings län Andreas Bengtsson har uti ett hos Ilcderv.
Bondeståndet ingifvet memorial yrkat, att ofvanberörde Kongl, förordning, den der innefattar förbud mot utgifvande af handskrifna, på sedelhafvaren eller viss man och ordres ställda invisningar eller så kallade assignationer på mindre summa än Etthundra r:dr banko, måtte, såsom olämplig och obehöflig, till all kraft och verkan upphäfvas, så att det må stå hvar och en fritt att utgifva handskrifne löpande invisningar på hvad belopp som helst.
Lagutskottet, till hvars utlåtande denna af Riksdagsfullmäktigen Petter Mårtensson från Jönköpings län understödda motion blifvit öfverlemnad, har, efter öfvervägande af förevarande fråga, stannat i den öfvertygelse att ett upphäfvande af omförmälte författning hvarken är bebötligt eller vore nyttigt.
Det är nemligen ostridigt, att begagnandet af den utsträckta assigneringsrätt, sorn motionären påyrkat, skulle öka antalet af i omlopp varande kreditpapper till mehn för rikets sedelmynt; och om än några få enskilde deraf skuile hafva lördel, så är dock uppenbart att allmänheten derigenom komme att tillskyndas kännbara förluster och olägenheter.
Således vore t. ex. att förutse, att om innehafvare af assignationer dermed skulle verkställa betalningar på orter, der utgifvarens namn och kredit ej voro kända, assignationernas emottagande såsom god betalning sannolikt ej ägde rum utan mot uppgäld eller agio; hvarförutan, i händelse en assignationsutgifvare råkade i konkurs, betydliga svårigheter och kostnader komme att drabba särskilde innehafvare af en mängd utspridda assignationer för mindre penningebelopp, vid bevakandet af deras rätt hos konkursdomstolen.
Vid detta förhållande och då något behof af ifrågavarande kreditpapper ej synes vara för hand sedan en lag blifvit stiftad för den inrikes vexelrörelsen, samt en mängd privatbanker inom landet uppstått, får Utskottet vördsamligen tillstyrka att ifrågavarande motion må lemnäs utan afseende.
Stockholm den 6 Oktober 1848. Lag-Ulskollels Betänkande, N:o 97 och 98. 7 JM 97.
Memoriali anledning af äterremiss utaf en punkt uti Betänkandet JM 75 ofver väckta motioner om förändring i konkurslagstiftningen.
Ridderskapet och Adeln har, med bifall i öfrigt till omförmälte betänkande, detsamma till Lagutskottet återremitterat så vidt det angår förändring af borgenärseden; men då, enligt Utskottet tillhandakomne protokollsutdrag, samma betänkande blifvit i sin helhet af öfrige Riksstånd bifallet, lärer något yttrande i anledning af de anmärkningar, som föranledt återremissen, icke erfordras; hvilket hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln vördsamt anmäles.
JM 98.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående förtydligande af 12 Kap. 7 § Arfdabalken och 6 Kap. Utsökningsbalken.
Bondeståndet har till Lagutskottets åtgärd öfverlemnat ett af Riksdagsfullmäktigen Olof Pehrsson från Blekinge ingifvet memorial, så lydande: »Bland de föreskrifter eller förtydligande, som i landet äro önskade och äfven utgöra föremål för mina kommittenters mig gifna uppdrag, är en nyttig och nödvändig jemförelse af lagens stadgande i 12 Kap. 7 § Arfdabalken och 6 Kap. Utsökningsbalken huru fast gods värderas skall.
I frågor, som röra utmätnings- eller exsekutionsverket äfvensom rörande panters uppbud är förhållandet klart, samt genom gällande författningar stadgadt; men icke så med vanliga besutenhetsfrågor, deder uppkomma antingen vid arfskiften eller vid inlösen af jord, på sätt Kongl, förordningen den 19 December 1827 bjuder.
Något tydligt stadgande finnes icke någorstädes om fullföljd af klagan öfver besulenhets- eller utsö/cningsvärderingar.
Detta har på åtskilliga ställen föranledt till tvifvelsmål och frågor.
Antingen skola dylika klagomål fullföljas hos Konungens befallningshafvande eller i ordentlig vade - 8 Lag-Ulskollcts Betänkande, N:o 98. väg.
Om häradshöfding med tvenne gode män verkställer värdering, eller Konungens befallningshafvande utnämner värderingsmän, hvarom 6 Kap. 1 och 4 §§ Utsökningsbalken handlar; huru skall den missnöjde sig då förhålla?