Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
8 Kap. Om förräderi; så ock om andra för Rikets säkerhet menliga brott. 1 §.
Hvar som, i uppsåt: 1. att lägga Sverige eller Norrige under främmande makt, eller från något af dessa Riken söndra en dertill hörande del eller besittning; eller 2. att bryta Rikenas förening, eller med våldsamma medel upphäfva eller ändra den emellan Rikena stadgade föreningsform, eller någon af deras grundlagar; eller 3. att Konungeu lif eller frihet beröfva eller honom från thronen uttränga; eller 4. att Thronföljare eller annan Prins, som till thronen arfvinge är, lifvet beröfva, eller någon af dem från thronföljden utestänga; gör uppror eller annan gerning, den der innefattar uppsåtets fullbordan eller försök dertill; en sådan förrädare miste lifvet eller dömes, der faran ringa var, till straffarbete på lifstid. 2 §.
Deltagare i sådan stämpling varde dömd till straffarbete i högst åtta år. 62 3 §.
Bär Svensk eller Norsk man vapen mot något af de förenade Rikena, eller mot någon med dem i krig förbunden makt; miste lifvet. 5 §.
Har Svensk eller Norsk man, genom uppmaning, eller eljest uppsåtligen, förmått främmande Makt att med krig anfalla de förenade Rikena, eller Makt, som med dem i krig förbunden är; miste lifvet. 6 §.
Svensk eller Norsk man, som 1. till främmande
Makt förråder krigsfolk eller andra invånare i något af de förenade Rikena, eller land, stad, fästning, pass eller annan försvarspost, tyghus, magazin, vapen- eller proviantförråd, fartyg, krigskassa eller annat dylikt, som tillhörer något af de förenade Rikena eller Makt, som med dem i krig förbunden är, eller något sådant, i förrädlig afsigt, förstörer eller förderfvar; eller 2. förleder de förenade Rikenas eller med dem förbunden Makts krigsfolk att till fienden öfvergå, eller till uppror eller annan trolöshet; eller 3. i förrädlig afsigt hindrar användandet af de förenade Rikenas eller med dem förbunden Makts krigsfolk emot fienden; miste lifvet. 7 §.
Gör någon försök till brott, som i 5 eller 6 § sagdt är, utan att brottet till fullbordan kommit; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år.
Har han, af egen drift och ej för yttre hinder eller annan tillfällighet, afvärjt all skadlig verkan af försöket; varde dömd högst till straffarbete i två år. 8 §.
Svensk eller Norsk man, som i krigstid understöder fienden med krigsförnödenheter eller lifsmedel, eller för honom uppenbarar krigsmaktens ställning eller rörelser eller något rådslag eller beslut derom, eller genom teckning eller annorledes meddelar honom underrättelse om försvarsverk, hamn, farled eller väg, eller bedrager krigsmakten med underrättelse, den han vet falsk vara, eller i förrädlig afsigt hyser eller döljer fiendens spejare eller krigsfolk, eller åt fienden värfvar eller anskaffar sådant folk, eller på annat dylikt sätt honom tillhandagår, dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år. 10 §.
Har någon gjort försök till brott, som i 9 § sagdt är, och blef endast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; varde dömd till straffarbete i högst tio år. 11 §.
Den, som i krigstid låter sig såsom spejare af fienden brukas, miste lifvet. 63 12 §.
Hvad i 4, 5, 6, 7, 8, 9 och 10 §§ om Svensk eller Norsk man sagdt är, gälle äfven om utländsk man, den der, medan lian i något af de förenade Rikena vistas eller i dess tjenst anställd är, begår brott, som i nämnda §§ omtalas. 13 §.
Var faran ringa; då må tiden för straffarbetet till sex år nedsättas. 14 §.
Sprider någon kring landet ut lögner eller falska rykten, de der för Rikets säkerhet farliga äro, i uppsåt att dermed komma allmänt buller eller oväsen åstad; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år eller fängelse i högst sex månader, der gerningen ingen verkan hade, som svårare straff medförer. 15 §.
Har den, sora uppdrag fått att i ärende, som Riket rörer, med främmande Makt något afhandla eller sluta, uppsåtligen dess fördel emot Riket främjat eiler Riket eljest skadat; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Tager annan, än den, som i 15 § sägs, gåfva eller förläning af främmande Makt, för att dess fördel emot Riket främja eller Riket eljest skada; dömes till straffarbete från och med fyra till och med åtta år. 17 §, Hvad den, som mot 15 eller 16 § sig förbrutit, af främmande Makt tagit, vare till Kronan förverkadt. 18 §.
Har den, som betrodd är att veta hemliga underhandlingar, rådslag eller slut i ärende, derå Rikets säkerhet eller rätt emot främmande Makt ligger, dem uppenbarat, eller handling, som han i ty mål lönlig hålla bort, utan lof utgifvit eller kungjort; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Nu hafva sådana hemligheter eller handlingar, som i 18 § sägas, kommit till annan persons kunskap eller i hans hand, och är honom veterligt, att de böra lönliga hållas: uppenbarar, utgifver eller kungör han dem, i uppsåt att skada göra; varde dömd till straffarbete från och med fyra till och med sex år.
Hvar som, i uppsåt att Riket skada, förfalskar, undanhåller, förstörer eller förderfvar handling, som innefattar bevis för Rikets säkerhet eller rättighet emot annan Stat; varde dömd till straffarbete från och med åtta till och med tio år eller på lifstid. 21 §.
Den som, utan sådant uppsåt, som i 20 § sägs, men med kännedom om vigten af handling, som der omtalas, den med vilja undanhåller, förstörer eller förderfvar, dömes till fängelse eller till straffarbete från och med sex månader till och med två år. 64 22 §.
Hvar som vet förräderi eller sådant brott emot Rikets säkerhet, som ofvan sagdt är, å färde vara, och ej i tid uppenbarar de omständigheter, honom derom kunniga äro, dömes till fängelse eller till straffarbete i högst fyra år.
De i 13, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21 och 22 §§ gifna bestämmelser skola ock tillämpas, om de der nämnda brott emot Norrige föröfvas. 24 §.
Svensk eller Norsk man, som utan Konungens tillstånd låter bruka sig såsom sändebud från främmande Makt, i angelägenhet, som något af de förenade Rikena rörer, eller inlåter sig i underhandling derom med främmande Makt eller dess sändebud, dömes till fängelse. 25 §.
Yärfvar man folk i Riket till främmande krigstjenst; dömes till fängelse i högst sex månader eller böter. 26 §.
Den, som förleder eller hjelper krigsman till rymning, dömes, om det sker i krigstid, till fängelse i högst sex månader eller straffarbete från och med sex månader till och med två år, och, om det sker i fredstid, till böter eller fängelse i högst sex månader. 27 §.
Förgriper sig någon, med våld eller annan misshandel, å främmande Stats Regent, medan han här i Riket vistas; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Sker slik förgripelse å främmande Makts sändebud här i Riket; då må, om för lika våld eller misshandel i allmänhet, straffarbete ådömas bort, straffarbetet, der högsta strafftiden är bestämd till tio år, förhöjas till sådant arbete på lifstid, och eljest till två år utöfver den för hvarje fall bestämda högsta strafftiden: är brottet i allmänhet med fängelse eller böter belagdt; må till straffarbete i högst två år dömas.
Sker dråp, som i 14 Kap. 4 eller 5 § sägs, å någon af de personer nu nämnda äro; miste dråparen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid. 28 §.
Talar eller skrifver man smädligen mot person, som i 27 § nämnd är, eller förgriper man sig mot honom med hotelse eller annan missfirmlig gerning; dömes högst till straffarbete i två år. 29 §.
Ej må brott, som i 27 eller 28 § sägs, der ej dråp skett, åtalas af allmän åklagare, utan att Konungen dertill lof gifver. 30 §.
Lag samma vare, om någon till straffarbete efter 7 § förfallen är. 65 9 Kap. Om Majestätsbrott; så ock om brott emot Riksstyrelse eller Rikets Ständer. 1 §.
Konungen med våld eller annan misshandel å hans person; miste lifvet. 2 §.
Förgripelse, som i 1 § sägs, mot Drottning, Enkedrottning eller Thronföljare, varde med straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år belagd. 3 §.
Begås förgripelse, som i 1 § sägs, mot annan person af Konungahuset, som Konglig eller Furstlig värdighet inom Riket åtnjuter, än de i 2 § nämnda; då må, omför lika våld eller misshandel i allmänhet straffarbete ådömas bort, straffarbetet, der högsta strafftiden är bestämd till tio år, förhöjas till sådant arbete på lifstid, och eljest till två år utöfver den för hvarje fall bestämda högsta strafftiden.
Ar brottet i allmänhet med fängelse eller böter belagdt; dömes gerningsmannen till straffarbete från och med sex månader till och med två år. 4 §.
Varder å någon af de i 2 eller 3 § nämnda personer dråp föröfvadt, såsom i 14 Kap. 4 eller 5 § sägs; miste dråparen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid.
Sker å någon af dessa personer dråp, som i 6 § af samma kapitel sägs; dömes gerningsmannen till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år. 5 §.
Talar eller skrifver man smädligen mot Konungen, Drottning, Enkedrottning eller Thronföljare, eller förgriper sig mot någon af dem med hotelse eller annan missfirmlig gerning; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år eller fängelse från och med sex månader till och med två år.
Sker det mot person, som i 3 § nämnd är; var straffet fängelse i högst sex månader eller böter från och med femtio till och med ett tusen Riksdaler. 6 §.
Förgriper sig någon med våld mot Riksstyrelse, som, i de fall grundlagen utsätter, i Konungens ställe regeringen förer, och sker brottet för att störa friheten i sådan Styrelses öfverläggningar eller beslut, eller att dess sammankomster hindra; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år: varder i det brott dråp å någon af Styrelsens medlemmar föröfvadt, såsom i 14 Kap. 4 eller 5 § sägs; miste dråparen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid.
Förbryter man sig, på sätt i 5 § sägs, mot Riksstyrelse, som i 7 § omtalas, eller mot Rikets Ständer eller deras Afdelningar eller Utskott; dömes till fängelse eller till straffarbete i högst två år. 9 66 9 §.
Gör någon mot Norriges Riksstyrelse, eller mot Norriges Storting eller dess Afdelningar eller Utskott, brott, som i 7 eller 8 § nämnes; vare ock lag, som der för hvarje fall stadgas. 10 Kap.
Om brott mot offentlig myndighet. 1 §.
Gör någon våld eller annan misshandel å embetsman, i embetsärende, eller för att honom till någon embetsåtgärd tvinga eber derifrån hindra, eller att å honom för sådan åtgärd hämnas; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Talar eller skrifver man smädligen, eller förgriper sig med hotelse eller annan missfirmlig gerning, mot embetsman, i eller för haus embete; vare straffet böter från och med tjugufem till och med ett tusen Riksdaler eller fängelse i högst sex månader. 3 §.
Hvad om brott emot embetsman i 1 och 2 §§ stadgadt är, gälle äfven för det fall, då ledamot i Taxerings- eller Pröfnings-Komité eller i Styrelse öfver allmänt Verk eller allmän Inrättning eller den, sorn i Nämnd eller Jury sitter, våldföres eller förolämpas, i eller för utöfningen af sådan befattning; dock må, der omständigheterna i dessa fall äro synnerligen mildrande, tiden för straffarbetet, om sådant å gerningen följa bör, till sex månader nedsättas. 4 §.
Förgriper sig någon, såsom i 1 eller 2 § förmäles, mot Norsk embetsman; vare lag, som i sagda §§ för hVarje fall skils. 5 §.
Förbryter man sig, såsom i 1 eller 2 § sägs, emot tjensteman eller annan, den der icke innehafver embete eller sådant uppdrag, som i 1 § omtalas, men är förordnad eller vald att offentligt tjensteärende förrätta eller annan allmän befattning utöfva, eller kallad att vid offentlig förrättning tillhandagå; då skall, i det fall, som i 1 § sagdt är, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, och, i det fall, som i 2 § sägs, till böter dömas.
Gör någon, vid offentlig förrättning, våldsamt motstånd, utan att förrättnings man våldföres; straffes med fängelse i högst sex månader eller böter. 7 §.
Samlar sig folkmängd tillhopa, och lägger det uppsåt å daga att med förenadt våld sätta sig upp emot verkställighet af offentlig
Myndighets befallning; då skola anstiftare och anförare dömas till straffarbete från och med sex månader till och med två år; men de öfrige vare från straff frie. 67 8 §.
Till upprors stillande må krigsmanskap användas; dock äge det ej å upprorsmän vapen förr bruka, än den på stället varande Civilmyndighet tre gånger ljudeligen i Konungens namn befallt dem att genast åtskiljas vid äfventyr, att vapenmakt eljest användes.
Ej må dock i något fall vapen längre brukas, än Civilmyndighet finner sådant, för upprorets stillande nödigt vara.
Ar ej Civilmyudighet tilstädes, och kan ej dess ankomst afbidas; då äge på stället varande högste Militärbefälhafvare så förfara, som för Civilmyndigheten nu stadgadt är. 13 §.
Myndighets befallning, utan visar trotsighet deremot; då skola anstiftare och anförare af det upplopp till straffarbete i högst ett år, och annan deltagare i upploppet till böter från och med tio till och med tvåhundra Riksdaler dömas.
Öfvergå de till våld å person eller egendom; vare lag som i 9, 10 och 12 §§ om uppror sägs. 14 §.
Om tid och ställe för sammankomsten, der den ej redan, genom lag eller särskildt stadgande, bestämd är, skall dock anmälan göras hos offentliga Myndigheten i orten eller staden, så långt förut, att den kan dervid tillstädes - 68 vara, om så nödigt anses.
Tager man häktad person eller fånge med våld lös af den, som honom gripit eller i vård häfver, eller befriar man honom genom häktes eller fängelses brytande; varde dömd till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Gör man försök till brott, som nu sagdt är, och blef endast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; dömes högst till straffarbete i två år. 17 §.
Befriar man häktad person eller fånge, genom list eller annorledes, utan våld; dömes till fängelse i högst sex månader eller straffarbete från och med sex månader till och med två år. 18 §.
Griper någon Konungens Befallningshafvande i embetet, i ty att han pantar något till sig eller egenmäktigt skiljer annan vid det han innehafver eller eljest sjelf tager sig rätt; straffes med böter eller fängelse i högst sex månader. 21 §.
Bryter man offentlig
Myndighets insegel, hvarmed saker eller skrifter tillslutna äro, eller rubbar man lös egendom, som är satt i qvarstad eller utmätt; vare ock straffet böter eller fängelse i högst sex månader. 22 §.
Vägrar man inträde, ehvar det vara må, åt den, som, i offentlig förrättning, äger att det fordra; bote från och med tio till och med tvåhundra Riksdaler.
Vägrar man honom handräckning, den han berättigad är att fordra; bote högst etthuudra Riksdaler. 69 11 Kap. Om fridsbrott. 1 §.
Gör man våldsgerning å den, som bevistar Gudstjenst; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Störer man Gudstjenst genom svordom eller oljud, eller kommer dervid eljest förargelse åstad; straffes med böter, dock ej under tjugofem Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader. 3 §.
Hvad i 1 och 2 §§ stadgadt är galle ock, om der sagda brott föröfvas vid Gudstjenst, som dem tillåten är, hvilka till främmande lära sig bekänna.
Störer man griftefrid, i ty att man olofligen upptager eller eljest misshandlar lik, som i graf lagdt är; dömes till fängelse i högst sex månader eller straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Gör man våldsgerning å annan inom Konungens slott i hufvudstaden eller annorstädes i slott, hus eller gård, der Konungen vistas, eller å rum, der Rikets Ständer eller deras Afdelningar eller Utskott församlade äro, eller inför sittande Rätt, Konungens Befallningshafvande eller annat allmänt Embetsverk; vare lag som i 1 § sägs. 6 §.
Den, som i uppsåt att skada göra, eller eljest i vredesmod, emot annan drager knif eller svärd, eller spänner bössa, eller reser annat lifsfajligt vapen vid Gudstjenst, som i 1 eller 3 § sägs, eller å sådant ställe, som i 5 § omtalas; vard.e, der ingen skada sker, ändock straffad med böter, dock ej under femtio Riksdaler. 8 §.
Gör man våldsgerning å annan för det han i sak inför Rätta, hos Konungens Befallningshafvande eller vid annat embetsverk, sin eller annans talan fört eller vittnesmål aflagt, eller för att honom från sakens utförande eller vittnesmålets afläggande hindra; dömes till straffarbete i högst två år. 9 §.
Gör man våldsgerning å annan vid valförrättning, uppbörds- eller sockenstämma, läsförhör, landtmäteriförrättning eller annan sådan offentlig sammankomst, eller då alllmänt ärende eljest förehafves; varde den omständighet, vid straffets bestämmande för våldet, såsom försvårande ansedd. 70 För svordom, oljud eller annan förargelse vid sådant tilltälle vare straffet böter, högst etthundra Riksdaler. 10 §.
Bryter man annans hemfrid, i ty att man med våld, eller eljest mot hans vilja, intränger i hans hemvist, vare sig gård, hus eller fartyg, eller vägrar att derifrån, efter tillsägelse, sig begifva, eller ock dit sig insmyger eller der gömmer sig undan, utan att kunna skälig anledning dertill visa; straffes med böter från och med tio till och med tvåhundra Riksdaler eller fängelse i högst sex månader.
Begår någon sådant hemfridsbrott i uppsåt att annan våldföra; dömes, ändå att uppsåtet ej varder fullbordadt, till fängelse i högst sex månader eller straffarbete i högst två år, 11 § Brytes hemfrid genom husransakan af obehörig person oller i olaga ordning; vare straffet böter från och med tio till och med tvåhundra Riksdaler eller fängelse i högst sex månader. 12 §.
Brott, som i 10, 11 eller 12 § sagdt är, må ej åtalas af allmäu åklagare, der det ej af målsägande till sådant åtal angifves. 14 §.
Har man, utan sådant hemfridsbrott, som i 10, 11 eller 12 § sägs, gjort våld å annan, i hus eller gård, der han sitt hemvist hade. eller dit han i fara tillflykt tog, eller å fartyg, ehvad han till besättningen hörde eller eljest hade lof eller lega för sig, eller ute å mark, då han sitt arbete förrättade; varde den omständighet, vid straffets bestämmande för våldet, såsom försvårande ansedd 15 §.
Våldförer man annan å sådant ställe, som nu sagdt är; då skall den omständighet, vid straffets bestämmande för våldet, såsom försvårande anses. n Kap. Om förfalskningsbrott. 1 §.
Den som, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar eller ock förstör någon Domstols eller annan offentlig
Myndighets dombok eller hufvudprotokoll, Kronans räkenskapsböcker eller andra sådana ♦ 71 handlingar eller skrifter, som till allmän nytta och efterrättelse äro; dömes till straffarbete från och med fyra till och med åtta år. 2 §.
Har någon antingen förfalskat allmän handling, som är utgifven i Konungens namn, eller i Rikets Ständers eller deras Afdelningars, eller i Domstols, Konungens Befallningshafvandes eller annan offentlig Myndighets, eller i särskild embets- eller tjenstemans uti ärende, som till hans embete eller tjenst hörer, eller å falsk skrift tillsatt eller annorledes förskalfat sig underskrift eller besegling, hvarmed sken af allmän handling deråt beredes; och har han af den falska handlingen, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, bruk gjort; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. 3 §.
Var handlingen af mindre vigt, såsom betyg om frejd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; och har man deraf sig begagnat för att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig eller annan förskaffa; då skall till straffarbete i högst två år dömas. 4 §.
Den som falskeligen i annan persons namn skrifver köpebref, testamente, kontrakt, skuldebref, vexel, invisning, kredit- eller qvittobref, handelsbok eller annan enskild handling, som till bevis om rättighet eller befrielse från förbindelse tjenar, eller riktig sådan handling genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar; eller å falsk skrift tillsätter eller förskaffar sig underskrift, hvarmed sken af gällande handling deråt beredes; varde, der han den handling, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar, dömd tifl straffarbete från och med sex månader till och med fyra år. 5 §.
Brukar någon, i afsigt som förut sagd är, allmän eller enskild handling, den han vet falsk vara; straffes så, som hade han förfalskningen sjelf gjort. 7 §.
Den som, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, å papper, vara, mått, vigt eller annat, som med Statens eller andra allmänna stämplar eller märken tecknas, falskeligen dylika stämplar eller märken anbringar; eller förfalskar eller missbrukar stämpling eller märkning, som rätteligen gjord är; eller förfalskar det, som i behörig ordning blifvit stämpladt eller märkt; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Ar ej bruk gjordt af det förfalskade; ma tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid.
Har man, i fall som sist sagdt är, af » egen drift förstört det förfalskade eller genom vidtagna åtgärder förebyggt all skadlig verkan deraf; vare från ansvar fri. 8 §.
Hvad i 2, 3, 6, 7 och 8 §§ är stadgadt äge ock tillämplighet vid förfalskning eller missbruk af Norska allmänna handlingar, stämplar eller märken. 72 10 §.
I fråga om förfalskning af handling, som utfärdas af offentlig Myndighet i annan Stat, än nu sagd är, eller bruk af sådan veterlig falsk handling; vare lag, sorni 4, 5 eller 6 § skils. 11 §.
Rifver, flyttar eller vrider man, i bedrägligt uppsåt, rå och rör eller annat gränsemärke, eller märke, som till betecknande af bestämd vattenhöjd satt är; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Varder kopparmynt eftergjordt; då skall till straffarbete från och med sex månader till och med två år dömas.
Har man ej myntet utgifvit eller begagnat, må tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. 13 §.
Den, som i bedräglig afsigt Alar eller klipper guld- och silfvermynt, eller det eljest på något sätt minskar, eller gifver åt ringare mynt sken af det, som högre är; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Ar ej bruk gjordt af det förfalskade; må tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. 14 §.
Lag samma vare, der man riktig sådan sedel förändrar, så att derigenom åt densamma gifves sken af högre värde, eller å dylik sedel, som upphört att gälla, utplånar tecken, hvarigenom sådant utmärkes, eller eljest dermed vidtager åtgärd, hvarigenom sken af giltig sedel deråt beredes.
Har någon blifvit med falskt mynt eller falsk penningesedel bedragen, och, ändå att han sådant märkt, sedan det mynt eller den sedel till annan utgifvit eller sökt utgifva; dömes till fängelse eller straffarbete i högst två år. 73 18 §.
Har någon, antingen i uppsåt att begå förfalskning eller missbruk af stämplar eller märken, som i 7 eller 9 § omförmälas, eller att eftergöra eller förfalska mynt eller penningesedel, eller, med vetskap om annans uppsåt till sådant brott, förfärdigat eller anskaffat stamp, märkjern, form eller annat verktyg, hvarmed förfalskningen verkställas skulle; och kommer ej brottet till fullbordan; varde ändå dömd till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader.
Har man, i fall som i denna § sägas, af egen drift det förfärdigade eller anskaffade förstört eller obrukbart gjort; vare från straff fri. 19 §.
Den, som till straff efter 1, 2, 4, 7, 11, 12, 13, 14 och 16 §§ fälles, varde ock dömd medborgerligt förtroende för alltid förlustig.
Pröfvas någon skyldig till straffarbete efter 18 §, då skall han tillika dömas till förlust af medborgerligt förtroende på viss tid.
i 5 Kap. Om mened. 1 §.
Idar någon, emot bättre vetande, burit falskt vittnesbörd eller eljest afgifvit falsk utsaga, och det vittnesbörd eller den utsaga med laga edgång inför Domstol, eller annorstädes, efter Domstols förordnande, bekräftat; dömes, för mened, till straffarbete från och med två till och med sex år. 2 §.