Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uppkommer behof af fattighjelp, tilldelas honom visserligen sådan, der han finnes; men med detsamma börjar en rättegång emellan de skiljda samhällena, som ibland är ganska kostsam och slutligen får betalas af den kommun, hvarest den behöfvande ej varit på flera år.
I afseende på dem, som taga värfning, är det ännu värre.
Man har nemligen exempel på, huru en person vid 17 års ålder antog värfning och under en 142 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 92. följd af 17 k 18 år qvarstod han i Kronans tjenst.
Under denna sin tjenstetid gifte han sig och, då han tog afsked från Kronans tjenst, hade han flera barn.
Han tog sig nu arbetsförtjenst vid ett stenhuggeri, och olyckan ville att han vid stensprängning blef förderfvad och i följd häraf en krympling för sina återstående dagar.
Genom denna olycka, som inträffade tre å fyra månader efter det han tog afsked från Kronans tjenst, blef han ur stånd att försörja sig och sin familj och behöfde derföre fattigunderstöd.
Men hvem skulle lemna detta understöd?
Icke Kronan, som han tjenat i 17 å 18 år, utan det samhälle, der han såsom yngling varit för omkring 18 år tillbaka; hustrun och barn, som kanske aldrig varit i detta samhälle, skola tillhöra det derföre att mannen gör så.
Jag hemställer huruvida det är rätt och, billigt, att ett samhälle skall försörja en stor familj, då familjfadren icke der nedlagt någon arbetskraft, utan blott derföre att han derstädes uppehållit sig i sina ynglingaår, för så lång tid tillbaka; en annan till exempel tog värfning som ung och, efter 30 å 40 års anställning i Kronans tjenst, återkom han vid cirka 60 års ålder till den kommun, der han var född, och fick fattigunderstöd.
Flera likartade fall skulle kunna anföras och om de många tvisterna i slika frågor emellan kommunerne flera exempel uppgifvas; men jag anser det öfverflödigt, enär hvar och en lärer ega sin egen erfarenhet i ämnet.
— En förändring till något mera billigt och rättvist i afseende på fattigförsörjningsort torde derföre allmänt behöfvas, och jag vågar derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer för sin del måtte besluta, att, med ändring af 14 § i Kongl. Förordningen den 13 Juli 1853, den person, vare sig han tjenar Kronan eller enskild, som oafbrutet uppehåller sig sex månader å en ort och omedelbart derefter kommer i behof af fattigunderstöd, skall tillhöra den kommun, der han sednast så länge vistats, och må i sådant fall den kommun, som får vidkännas understöd för dem, som i sådan egenskap varit i Kronans tjenst och behöfva fattigunderstöd inom sex månader efter afskedstagandet, af Staten erhålla motsvarande ersättning.
Genom detta stadgande skulle vederbörande Kommunalstyrelser finna sig intresserade af, att hålla reda på en hop sysslolöst folk, som annars opåtaldt få drifva landet omkring, utan att göra någon nytta eller bekymra sig om att skaffa sig laga försvar.
Vördsamt anhåller jag om remiss till vederbörligt Utskott.
Stockholm den II November 1865.
Peter Andersson, från Blekinge län.
N:o 93. 143 X.o 93.
Af Peter Åndersson från Blekinge län, att Staten måtte öfvertaga kronobr ef baring s-skyldigheten, m. m.
Kronobrefbäringen har åtminstone i det härad, jag bebor, vuxit till en så tung pålaga att mina komitenter åiagt mig deremot hos Rikets Ständer söka någon hjelp.
Mig synes att utgifter för bestyr, deraf hela samhället och icke enskildt kommunen eller någon viss klass inom en kommun har mera nytta än andra, icke med någon rättvisa böra åläggas en sådan klass.
Kronobref angå nästan lika ofta Kronan, skatter och böter, straff eller enskilda utom kommun boende personers rätt, som de angå inom kommunen boende personer; jordegare äro åtminstone icke den klass, hvilken ensam har nytta af deras förskaffande.
Med stigande folkmängd och bildning ökas detta likasom åtskilliga andra äfven af fordom jorden ålagda onera.
Tillfälliga anledningar, belägenhet, flyttning af bostad för kronobetjeningen, m. m., göra bördan olika för olika orter och tider.
Dessutom torde kronobrefbäringsbesväret vara ett af dem, som endast genom reglering kunde minskas, och som undantagsvis skulle kunna besörjas billigare af Staten och dess tjenare än af kommunen med hemman.
Inom Östra härad till exempel betalas nu af omkring 300 mantal vanligen 10 å 12 Riksdaler för hvartdera till dem, som bestrida kronobrefbäringen, således cirka 3,000 Riksdaler årligen.
Der bo en kronofogde och två länsmän, genom hvilka kronobrefven utgå.
Om nu hvardera af dessa tre tjenstemän erhölle ett lämpligt arfvode af 3 till 500 R:dr, för att hålla biträde till fortskaflände af kronobref, så, och då de väl alltid ändå måste vara försedda med häst, skulle de sannolikt utan uppoffring och snarare med någon vinst kunna besörja brefbäringen fortare och säkrare än nu sker, samt med ansvarighet, som det alltid är svårt utkräfva af dem, hvilka hafva kommunala bestyr.
En särskild olägenhet måste ock afhjelpas.
Brefbäringsskyldigketen är bestämd uti så gamla, så många och så spridda författningar, att man knappast i ett fullständigt juridiskt bibliothek kan få reda på den skyldighet jordegaren i hvar ort åligger.
Med anledning häraf föreslår jag, att Rikets Ständer ville uti underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl.
Maj:t måtte täckas, efter samling af alla ännu gällande föreskrifter angående kronobrefbäringen jemte den utredning, hvilken i öfrigt kan vara nödig, aflåta nådig Proposition till nästa riksdag i den syftning, att 144 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 94. kronobrefbäringsskyldigheten kunde skiljas från jorden och kronobrefbäringsbestyret af Staten öfvertagas.
Peter Andersson, från Blekinge län. iVo 94.
Af Joban Victor Lundqvist från Skaraborgs län, om upphäfvande af 5 § mora. 3 i Kongl. Kungör ehen dm 1 / Maj 1855, angående grunderna och sättet för markegång s-prisens bestämmande.
Maj:ts nådiga Förordning af den 11 Maj 1855 stadgar i 5 § 3 mom. att, sedan markegångstaxorna för året till Kongl. Kammar-kollegium från länen inkommit, Kammar-advokatfiskalen åligger tillse, huruvida något vid desamma å Kronans vägnar kan vara att erinra och i sådant fall anmärkningar deremot framställa, hvilka af Kammar-kollegium skola pröfvas och afgöras.
Då detta stadgande, enligt mitt förmenande, står i strid med 57 § Regeringsformen, som tillförsäkrar Svenska folket rätt att sig beskatta, och dessutom väl ostridigt är, att deputerade för ett läns markegångssättning, i besittning af större sakkännedom i detta hänseende och ej mindre rättskänsla än nämnde granskande myndighet, böra kunna, utan denna kontroll, sitt åliggande härutinnan verkställa, får jag vördsamt föreslå upphäfvandet af omförmälda 5 § 3 mom. i åberopade nådiga Förordning af den 11 Maj 1855.
J. V. Lundqvist, trän Skaraborgs län.
N:o 95 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 95. 145 Af Johan Victor Lundqvist från Skaraborgs län, örn ändring af § 2 i 25 Kap.
Rättegångs-B alicen, beträffande nämndens rösträtt. 23 Kap. 2 § llättegångs-Balken lyder: “När dom å häradsting fällas skall; underrätte Häradshöfding nämnden om saken, och de skäl deri äro, så ock hvad lag i ty fäll säger.
Varder nämnd ifrån Häradshöfding skiljaktig; galle den mening, som nämnden fäller på, och svare den för dom sin.
Äro ej alle i nämnden ense; stånde vid det, som Häradshöfding rättvist pröfvar".
På behofvet af ändring i sednare delen af detta lagstadgande får jag härmedelst fästa uppmärksamheten, förvissad att hvar och en af erfarenhet redan funnit det obefogade och olämpliga i detta stadgande.
Mer än en gång hafva vi nemligen vid Häradsrätts sessioner funnit, förhandlingarne ledas af unga och oerfarna män, hvars insigter ingalunda, helst i vår tid, då folkets stigande upplysning ej kan jäfvas, kunna gifva skäl för det antagandet, att hela tingsnämndens sammanstämmande mening skulle behöfva erfordras för undertryckande af ordförandens mindre mogna omdöme.
Domare och nämnd gå samma ed för fullgörandet af sitt kall och hafva i följd deraf lika stort ansvar, och är det på grund af hvad jag nu haft äran i korthet anföra, som jag vågar föreslå: att när tre fjerdedelar af nämnden förenar sig i sammanstämmande beslut, detta beslut skall blifva det gällande; den af domstolens ledamö ter, som stannar i minoriteten, likväl obetaget att mot beslutet sig reservera och, derest anmälan derom vid beslutets afkuunande göres, få sin reservation i protokollet antecknad.
Om remiss till Höglofiiga Lag-Utskottet får jag vördsamt anhålla.
Stockholm den 11 November 1865. J. V. Lundqvist, från Skaraborgs län.
Prot. 1865 Sr 1866. 11 Sami. 4 Åfd. 19 146 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
H:o 90.
Af Åke Andersson från Malmöhus län, om ändring uf Kongl. Förordningen den 30 November 1855, angående expeditionslösen.
Som Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Förordning angående expeditionslösen af den 30 November 1855 innehåller, att lösen för bevis om inlemnande och inregistrering af bouppteckningar hos domstolen skall erläggas med vissa ören för hvarje 100
Riksdaler af boets behållning, inträffar i flera fall, att en domare kommer i åtnjutande af dubbelt belopp bouppteckningslösen för en och samma egendom.
Sådant inträffar vid alla de tillfällen, der en af makarne efterlefver, ty härvid ingår i boets behållning såväl den dödes arffallna egendom som ock den efterlefvande makens giftorätt.
Som häruti ligger en uppenbar orättvisa, så föranlåtes jag, under åberopande af de skäl, som gjort sig gällande på sednaste riksdag vid afgörande af frågan angående bouppteckningars beläggande med stämpladt papper, vördsamt föreslå: att Rikets
Ständer ville besluta en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t af innehåll, att Rikets Ständer, för sin del ansett, att lösen för bouppteckningar bör beräknas och utgå endast för den dödas egendom samt att Rikets Ständer underdånigst anhölle, det Kongl. Maj:t ville meddela nådig rättelse uti förrberörde expeditionstaxa i öfverensstämmelse härmed och dermed låta utfärda nådig Kungörelse.
Åke Andersson, från Malmöhus län.
N:o 97. 147 Hisö 97 Af Åke Andersson från Malmöhus län, om bouppteckningsarfvode för fast egendom.
Som intet lagstadgande finnes för bouppteckningsmäns arfvode vid timade dödsfall på landet, så har Kongl.
Förordningen af den 10 December 1756, som endast afser städerna Stockholm och Göteborg undantagne, alltid lagts till grund härför.
Denna sekelgamla författning, den må följas som lag eller en gammal praxis, så måste den i närvarande tid, åtminstone hvad fastighet angår, vara obillig att tillämpa.
Ostridigt är, att ehuru det står hvar och en fritt att på förhand sluta ackord med den bouppteckningsman han hyser förtroende till, så är denna frihet ofta bunden.
Erfarenheten har visat, att sterbhusdelegare eller andra, som med boet kan hafva att beställa, äro så beroende af vissa personer, att de icke våga tala om något ackord och än mindre förbigå dem, och der så är förhållandet, hvilket i närvarande tid icke är sällsynt, kan något åtal emot för högt beräknadt arfvode icke komma i fråga.
Af sådant skäl anser jag, att ett skäligt arfvode för bouppteckningar bör bestämmas, så att åberopade lagrum icke mer kan tillämpas, hvarutaf egennyttiga bouppteckningsman haft ett stöd för ockrande på de beroendes och enfaldiges bekostnad.
Ehuru jag af förra riksdagens protokoller inhemtat, att motion härom då blifvit väckt, men icke vunnit några sympatier, så föranlåtes jag likväl vördsamt anhålla: att Rikets Ständer måtte för sin del fastställa bouppteckningsarfvode för fast egendom så väl för stad som land, då värdet icke öfverstiger 2,000 Riksdaler, till i och derutöfver till fidela procent.
Åke Andesson. från Malmöhus län. 148 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 98. i\:0 Af Sven Rosenberg från Christianstads län, att alla stadganden am dödsstraff måtte under viss tid icke tillämpas.
Då blott tvänne år förflutit sedan Rikets Ständer fattade sitt beslut om dödsstraffets bibehållande i Svenska strafflagen, kunde det måhända synas icke blott lättsinnigt, utan rentaf trotsigt att nu åter väcka samma fråga till lifs igen.
Rätta förhållandet är, efter mitt förmenande, att, ehuru frågan genom tre Stånds beslut och Kongl. Maj:ts sanktion blifvit de jure afgjord, så befinner hon sig dock de facto vid lif och skall fortfarande lefva och ventileras till dess en bättre åsigt, än den, som fordrar öga för öga, tand för tand, hunnit göra sig gällande.
Jag är nemligen så djerf i mina suppositioner, att jag antager, det ingen, som röstat för dödsstraffets bibehållande, gjort det af öfvertygelse om dess öfverensstämmelse med Kristi milda och evangeliska lära, utan att, likasom Moses för menniskohjertats hårdhets skull tillstadde mannen rättighet att gifva hustrun skiljobref, så har man ansett nödigt att för menniskohjertats ondskas skull och till förekommande af allt för många mord bibehålla en straffart, som med sin afskräckande gräslighet skulle vara ett mensklighetens skyddsvärn mot det tygellösa våldet.
Det kan dock sättas i fråga om man icke härvidlag tillerkänt inbillningen större trovärdighet än erfarenheten.
Vi torde väl minnas något hvar, hvilken framstående rol inbillningen spelade vid behandlingen af frågorna om spöstraffets afskaffande, om landsförvisningsstraffets upphäfvande, om sockenbandets lösande, m. fl. Mången hederlig, förståndig man såg i dessa lagförändringar portarnes öppnande på vid gafvel för ondskans, den religiösa villfarelsens och sjelfsvåldets ohejdade framtågande, till ett älskadt fäderneslands olycka och undergång.
De mildare åsigterna segrade dock.
Förslagen blefvo lagar, det ena efter det andra och de befarade följderna läto sig icke afhöra.
Tjufnadsbrotten hafva icke tilltagit, fastän spöstraffet afskaffades, affallen från statskyrkans bekännelse hafva till och med förminskats, sedan påföljden af landsförvisning upphäfdes, och sockenbandets lösning har icke medfört den allmänna villervalla, som förespeglades.
Skulle dessa erfarenheters vittnesbörd icke kunna tjena till något i fråga om dödsstraffets värnande gagn för samhällets säkerhet?
Jag tror att de kunna det, emedan jag enkelt och enfaldigt tror att våra skräckfulla straffarter väl kunna hos en gapande folkhop framkalla några ögonblicks fruktan och rysning, men aldrig föda af sig en kristligt-sedlig folkanda, något som jag endast kan tillerkänna Guds ords kraft.
Men då en annans nej kan vara så godt som mitt ja, så är tydligen med dessa antaganden ännu ingenting bevisadt af hvad som skulle bevisas.
Frågan är dock efter min uppfattning af den omätliga vigt för kristendomens och civilisatio - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
149 nena seger på jorden, att intet medel för dess genomdrifvande här lemnäs oförsökt.
Faller hon i en form, så bör hon upptagas i en annan, tills segren är vunnen.
Hvad oss göres behof för vinnande af en sådan seger är ett ojäfaktigt vittnesbörd af erfarenheter, och det är ett sådant jag med detta förslag ville framkalla.
Af tillförlitliga uppgifter har jag mig bekant, att i vårt grannrike Finland dödsstraffet alltsedan år 1826, således under snart 40 år, varit alldeles suspenderadt, utan att någon tillökning af brottsligheten deraf försports.
Skulle det icke gå an att äfven i Sverige anställa ett sådant försök?
Att genom öfverenskommelse mellan statsmagterna suspendera den dock i lagen qvarstående straffarten dödsstraff för 20, 15 eller åtminstone 10 år?
När det vore kändt att något sådant straff icke på denna tid komme att ådömas, så skulle ju ovedersägligen deraf framkallas ett erfarenhetsbevis, huruvida denna straffarts vidare bibehållande vore nödvändig eller icke.
För Hedervärda Bonde-Ståndet, som redan vid sistlidne riksdag uttalade sin åsigt i frågan på ett sätt, som äfven i utlandet vunnit rättvist erkännande, anser jag mig icke behöfva anföra ytterligare motiver för mitt förslag och inom de öfriga Riks-Stånden tror jag försvarare icke skola saknas, då frågan är af den genomgripande vigt, att den nog talar för sig sjelf.
Jag får derföre endast vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville för'sin del besluta och hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det alla stadganden i Sveriges lagar om dödsstraff måtte varda suspenderade under en tid af åtminstone 10 år; samt anhåller att detta memorial måtte varda till Höglofliga Lag-Utskottet remitteradt.
Stockholm den 11 November 1865. ■S. Bosenberg, från Christianstads lån.
\:0 »9.
Aj Johan Henriksson från Göteborgs och Bohus län, om ändring af Kongl. Stadgan den 1 Juni / 85 0, angående fjerdingsman.
Bland de mindre, men icke derföre mindre tryckande onera, som tynga på kustsocknarne i Bohus län, torde med fullt skäl kunna räknas fjerdingsmanna - 150 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 99. befattningen, hvilken för närvarande, enligt gällande lag, åligger endast stamsocknen och icke ens till den ringaste del — icke ens inom egna gränser — de underlydande, ehuru i kommunalt hänseende för öfrigt helt och hållet af stamsocknen oberoende kapellförsamlingarne, som alltid hafva en från stamsocknen afskild och aflägsen belägenhet och som ofta genom stormar och andra naturhinder äro från fastlandet nästan oåtkomliga.
På sednaste åren har folkmängden i allmänhet och synnerligen inom kapellförsamlingarne betydligt ökats.
Så utgör nu folkmängden t. ex. uti de till Morlanda socken hörande fem kapellförsamlingarne, Fiskebäckskil, Grundsund, Gullholmen, Mollösund och Käringön, af hvilka den sistnämnde är belägen i öppna hafvet en mil från stamsocknen, 2,700 personer eller nära hälften af Morlanda sockens folkmängd.
Genom ökad befolkning uppstår alltid ökade göromål, äfven för fjerdingsmannen.
Morlanda socken kan derföre med all säkerhet för framtiden emotse flerdubblade och vidlyftigare göromål i detta afseende — således ett än mera tyngande onus, såvida ieke nu dessa aflägsna kapellförsamlingar kunde tillförbindas att inom sig sjelfva bestrida fjerdingsmannabestyret, hvilket för dem, med deras obetydliga areal, skulle bli ett helt obetydligt onus, men som för stamsocknen deremot skulle bereda en betydlig lättnad.
Visserligen bestämmes i Kongl. Maj:ts nådiga Stadga den 1 Juni 1850, att till biträde åt kronobetjeningen skall inom hvarje socken finnas en eller flere fjerdingsman, samt att fjerdingsmannabefattningen är ett menighets-bestyr; visserligen förordnar Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse den 9 Augusti 1851, att fjerdingsmannabestyret hädanefter skall utsträckas till alla hemman och lägenheter med undantag af vissa embetsmäns boställen — af hvad beskaffenhet de vara må; till alla skattlagda samt bebyggda och särskildt värde åsätta lägenheter, verk och inrättningar, jemte till alla på landet boende och borgerlig rörelse idkande handlande, under vilkor att med bestämd aflöning försedde fjerdingsman blifva för socknarne elior distrikten antagne.
Men likaså litet sorn kapellförsamlingarne utgöra egna socknar, likaså litet utgöra de egna hemman eller lägenheter, som äro skattlagda eller särskildt värde åsätta.
Häraf följer också, att hittills hafva de icke kunnat blifva ålagda att i fjerdingsmannabestyret deltaga, utan har det ålegat stamsocknen att äfven inom kapellförsamlingarne befattningen bestrida, helst som i allmänhet aflönade fjerdingsman icke blifvit antagne, utan befattningen i tur och ordning af de dertill i stamsocknen skyldige blifvit bestridd.
Då detta alltid måste blifva med stora olägenheter förenadt och då häri äfven alltid måste ligga en stor orättvisa; då skyldigheten att bestrida kronofjerdingsmannabefattningen för närvararande åligger endast krono-, kronoskatte- och frälsehemman utom i det fall att viss person med lön anställes, då skyldigheten till alla andra hemman (utom boställen), lägenheter, verk och inrättningar samt handlande utsträckes — och då kapellförsamlingar, som i öfrigt äro egna kommuner, nu äro från detta onus alldeles befriade; och då det tillkommer Pikets Ständer att gemensamt med Kongl.
Maj:t besluta om grunderna för skyldigheten att fjerdingsmannabefattningen utgöra, — får jag vördsammast föreslå: det Rikets
Ständer för sin del behagade besluta, att kapellförsamlingar, som utgöra egna kommuner, på sätt dem för godt synes och efter pröf - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 100. 151 ning af Konungens Befallningshafvande, hädanefter inom sig sjelfva lcronofjerdingsmannabefattningen böra bestrida.
Joh. Henriksson, från Göteborgs och Bobus län. m.o 100.
Af Anders Andersson från Göteborgs ocb Bohus län, om anställande af en extra provincialläkare för Inlands Södre och Nordre härader.
Göteborgs och Bohus län är indeladt i sex provincialläkare-distrikt.
Bland dessa torde intet vara mera vidsträckt än Uddevalla distrikt, som, med bortåt 10 mils utsträckning, för fem år sedan — vid sista folkräkningen den 31 December 1860 — bade en folkmängd af 45,857 personer.
Detta distrikt omfattar bland andra härader äfven Inlands Södre ocb Nordre.
Innevånarne i dessa, i antal uppgående vid sista folkräkningen till 22,238, hafva i allmänhet 5 å 8 mils väg till sin i Uddevalla boende provincialläkare.
Derföre ocb då dennes hjelp, i anseende till täta embetsresor inom det — jag säger icke för mycket — onaturligt utsträckta distriktet, sällan med bestämdhet kunnat påräknas, hafva häradsinnevånarne hittills oftast sökt hjelp bos den närmare boende stadsläkaren i Kongelf.
Men då sednaste länets landsting beslutat uppförande af ett lasarett i nämnda stad, är det antagligt att stadsläkaretjensten i Kongelf kommer att med denna tjenst förenas.
Stadsläkaren skulle således blifva vida mer än hittills bunden vid Kongelf, hvadan nämnde häradsboer endast undantagsvis, åtminstone om hjelp i hemmet skulle behöfvas, skulle kunna påräkna bans bistånd.
Sedan några år tillbaka bar fråga förevarit om anställande af en extra provincialläkare för Inlands Södre ocb Nordre härader, men då häradsinnevånarne hittills någorlunda lätt bos nämnde stadsläkare kunnat erhålla behöfligt bistånd och fördenskull ogerna velat ikläda sig de skyldigheter, som för extra provincialläkares anställande inom distriktet skulle dem ålegat, har frågan icke lyckats vinna den anklang den ovedersägligen .annars bort göra.
Men med anledning af ofvannämnda landstingets beslut bar frågan nu åter väckts till fullt lif och antagligen med bättre resultat. 152 Motioner i Bonde-Ståndet ]865.
Från mina komitenter liar till mig ingått bifogade skrifvelse, i hvilken begäres motions väckande i denna för orten numera isynnerhet särdeles behjertansvärda fråga, som torde ha ett fullt tillräckligt stöd dels af hvad förut i motionen är anfördt, dels deral att distriktets läkares tid skulle, sedan Inlands Södre och Nordre härader icke såsom hittills kunna få läkarekjelp från Kongelf, till största delen upptagas för dessa folkrika härader, hvarigenom distriktets öfriga härader således komme att blifva betydligt lidande.
Jag vågar således vördsamt föreslå: att för Inlands Södre och Nordre härader, belägna inom Göteborgs och Bohus län, som skulle skiljas från Uddevalla nuvarande provincialläkaredistrikt, en extra provincialläkarelön af Rikets Ständer måtte anslås, mot det att ofvannämnde häradsboer ikläda sig de skyldigheter, som för extra provincialläkares anställande äro föreskrifna.
A. Andersson, från Göteborgs och Bohus län. tf:o 101.
Af Anders Andersson från Göteborgs ocb Bobus län, orri anslag för omläggning af allmänna vugen mellan Kongelf och Kyrkeby gästgifvaregård.
Vid 1863 års Landsting med Göteborgs och Bohus län blef fråga väckt derom, att landsvägen, som går genom Inlands Södre ocb Nordre härader, mellan Kongelfs stad och gästgifvaregården Kyrkeby — utgörande en vägsträcka afljpdcls mil —, såsom varande med 30 stycken, till större delen höga och branta backar besvärad, måtte blifva omlagd.
Och, sedan kommunerna förklarat sig villige att bekosta undersökning och kostnadsförslags upprättande, anhöllo de hos Konungens Befall - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 101. 153 1 Befallningshafvande om förordnande för Kommissionslandtmätaren, Majoren och Riddaren M. Hansson, att denna förrättning verkställa.