Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon har således varit honom en oskattbar hjälp i hans arbete, sedan öfver 20 år har hon ägnat flere tim- mar af sin dag åt att tjänstgöra som sin mans privatsekreterare, på sätt och vis hans medarbetare; det är hon som läser och besvarar största delen af hans bref och sköter hans korrespondens; hon har biträdt honom vid hans observationer och detta ej endast i observatoriet på deras slott, utan tusentals fot öfver jorden, ty madame Flam- marion har med beundransvärd oförskräckt- het följt sin man på alla hans talrika bal- longuppstigningar (de företogo till och med sin bröllopsresa i luftballong och nedstego i Belgien).
Hennes behagliga litterära talang har tagit sig uttryck i en del intagande novel- ler och skisser, som publicerets i parisiska tidskrifter; under de senaste åren har hon varit strängt upptagen med ett större arbete, Camille Flammarions biografi, grundad sär- skildt på den dagbok, hvari den store astro- nomen hvarje afton sedan sin ynglingaålder nedskrifvit sina intryck.
Arbetet får sitt betydliga intresse ej minst genom dess galleri af lätt skisserade porträtt af alla de celebra personligheter, med hvilka familjen Flammarion left i intim och vänskaplig beröring.
Och dessas antal är legio.
Det är nämligen att märka, det hr och fru Flammarion, ytterst sällskapliga och gästfria, höra till de mest sedda inom detta beryktade och omskrifna » tout Paris », som inom sig innesluter profbitar ur alla världs- stadens högre klasser.
Deras förbindelser äro naturligtvis till stor del vetenskapliga, men ännu mera litterära och artistiska samt mondäna.
I deras umgänge inneslutas i. broderlig förening Institutets och Sorbonnes allvarliga forskare, spirituella skriftställare och journalister, tenorer, prinsar, spiritister, uppfinnare, målare, judiska bankirer och sydamerikanska mångmillionärer, depute- rade, kompositörer med långt hår och för- tjusande divor från Opera Comique, bok- förläggare, generaler och stora mondäner.
Allt — utom aktriser, men mycket väl sångerskor.
Låtom oss i förbifarten nämna vår förtjusande landsmaninna, fru Sigrid Arnoldson, hvilken ofta varit madame Flam- marions gäst.
Ett dylikt umgänge, helt vanligt i Paris och bildadt af de mest motsatta element — om äfven endast af de mest framstående inom hvarje klass — tager sig för svenska begrepp helt under- ligt ut; det fordras ock den stora takt och aldrig svikande världsvana, som utmärka madame Flammarion liksom hvarje äkta parisiska, för att hålla alla partierna till- sammans.
Bland dessa glömde jag det kejserliga; Don Pedro hedrade nämligen Flammarion med den mest intima vänskap och vistades stundom flere dagar som gäst på hans slott, och dessa förbindelser fort- sättas med grefven och grefvinnan af Eu, kejsarens dotter, äfvensom med andra af familjen Orleans.
Detta chateau, inrymmande Flammarions privata observatorium, är paret Flammarions favoritresidens, som de föredraga framför hemmet i Paris.
Där utvecklas sommaren lång en gränslös gästfrihet och föres det intressanta umgängeslif, hvilket madame Flammarion söker och uppdrifver, som om hon ständigt brunne af begär att se sin make omgifven af allt hvad Frankrike har framstående och celebert.
Hennes salong är emellertid e j, liksom många andras, mycket » fermé » och otillgänglig annat än för ett slutet kotteri; den är tvärtom gan- ska öppen och tillgänglig för alla, som på något sätt göra sig kända för talang eller duglighet, och hennes hus går således när- mast i samma stil som madame Juliette Adams.
• jsfytt vikingatåg.
Se hafvet ' kring polen, det hemlighetsfulla, som än ingen nått, huru djärf eller vis, där böljorna dystra och stygiska rulla mot stränder, betäekta af iusenårsis, där midsommarsoln så förunderligt lyser på minnen af urvärldens plantor och djur, där allting förbleknar, förkrymper, för fryser, kringgärdadt af köldens och tystnadens mur!
På blekblåa vidder, där hvalarne frusta, där isbjörnen ännu allhärskare är, man skrider att tappert till färden sig rusta på ett utaf Spetsbergens yttersta skär.
Den blågula flaggan för vinden sig breder, vår fosterlandskärleks sköna symbol.
— I, forskningens vikingakungar, heil eder!
Än finnes det nordmannaviljor af stål!
I tanken jag vandrat där uppe på stranden, den sällsamma farkost att noga bese.
Nu allting är redo, och höjande handen står säker och lugn i gondolen Andrée.
Jag ser det glänsande silket svälla i vågor så mäktigt som hafvets bryn.
— O, finge som segertecken de gälla, där seglaren snart styr fjärran i skyn!
Så randas omsider den vikliga dagen, det fläktar från söder i morgonens stund, en sabbatsfrid hvilar kring arkipelagen, och dimmorna flykta från himmelens rund.
I höjden re ' n synes kolossen där trona, med ^jordiska band » svagt fästad blott än, i blånande fjärran han snart skall förtona, men följas af ropet: välkommen igen!
Välkommen, o ja, se ' n bland molnen din bana i luftoceanen fullbordat du har!
Vi vänta dig åter — mot rymden vi spana och bida från stjärnorna liksom ett svar.
Och i den oändliga tystnaden höres ett sus som vid norrskensflammornas dans, och ishafvets gnistrande bölja röres i vårens och hoppets förtrollande glans.
Lotten uon Kfæmer.
Af Laura Fitinghojf.
^ e n n a uppsats afser ej att utgöra något * ^ inlägg i den föregående år så lifligt, att ej säga hetsigt, debatterade kvinnosaken.
Den afser att för den bildade, varmhjär- tade, klartänkta allmänheten göra tydligt, att den måste i tanke och handling förena sig, den bemedlade allmänheten och den obemedlade, för att på ett praktiskt sätt hjälpa och understödja hvarandra inbördes.
Den ena, den lyckligt lottade parten, lämna tillfälle till arbetsförtjänst åt den andra, åt den mindre lyckligt lottade, åt den genom oförskylå fattigdom lidande, men i samma bildningsgrad stående åldriga medsystern.
Ar- betsförtjänst måste beredas åt den unga kvinnan, som » står utan plats », åt dessa tallösa änkor, systrar, döttrar i hemmen, hvilka dugliga, i stånd att utföra hemslöjd af hvarje slag, i saknad af afsättningsmöj- lighet tvingas att bryta sig in på banor, främmande för deras skaplynne och håg, o m de ens äro i stånd att erhålla dylik plats.
Vi måste få till stånd en stor, alla slags arbeten omfattande arbetsbyrå för de bildade klassernas obemedlade kvinnor.
Dessa senare intaga för närvarande en n e c k e t stor plats i samhället, hvilket gjort och fortfarande gör mycket för att hjälpa alla dessa tallösa medlemmar af arbetsklassen, bvilkas nöd talar högt och därför gör sig hörd, men hvilket med sin hjälp ännu ej trängt in till den fattiga, arbetslösa, gamla eller unga kvinnan med de förfinade behofven, hon, som svälter och fryser, men som skyggt drar sig undan den offentliga uppmärksam- heten, hjälpen.
Det är hennes talan vi härmed vilja föra.
Att man i utlandet visar lifligt intresse för denna hittills hos oss alltför mycket förbisedda fråga, därom vittnar bl.
a. den gåfva af två millioner francs, som en dam af den franska högre societeten nyligen skänkt till » afsigkomna damer ur societeten ».
I Danmark, Italien m. fl.
länder har nämda klass äfven stora rika fonder, från hvilka den drager årligt underhåll till afvärjande ' af nöd och allt för stora umbäranden.
Fältet för kvinnans verksamhet har blifvit allt mera utvidgadt.
Hon är ej längre med
1897 sitt arbete hänvisad till sin af ålder utsta- kade » inskränkta » sfär, utan äger tvärtom den dag, som i dag är, att gå in på områ- den, förr uteslutande förbehållna mannen.
Det är hennes obetingeliga rätt att så göra, ty på platser af sistnämnda slag har hon i de allra flesta fall visat sig plikttrogen, nitisk och dugande, på hvilken bana hon än blifvit inkastad.
» Inkastad » — ordet är betecknande, Där det gäller kvinnans arbetsområden.
Sorg- fälligt och med eftertanke, i samråd med målsmän och anhöriga, väljer ynglingen sin lefnadsbana, det yrke, som kan intressera honom eller drifva honom framåt.
De kvinnor torde däremot vara lätt räknade, som vid studiernas väljande och bedrifvande haft som slutmål att kunna erhålla en plats, passande för anlag, håg och krafter.
Ett fåtal af dem har skattat sig lyckligt, när de ha svingat sig upp till » ordinarie platser » med härlig utsikt att på gamla dagar erhålla pension.
De sitta trygge vid telegraf, postverk, bank etc.
De » extra », som, hvar och en på sitt område, följa dem i spåren, afvakta i en tallös skara, det turen att rycka upp till ordinarie omsider skall nå dem.
De » vänta » — de liksom alla de tusen och åter tusen af kvinnor vänta, hvilka lagt in o m ansökan o m en plats, där hundra andra äro deras medsökande.
Den varmhjärtade skalden Pontus Wik- ner säger i något af sina arbeten, att » kvinnans lif är kärlek » — må man ej därtill kunna tillägga: och väntan!
O, denna tiden och intresset dödande väntan, denna viljan och företagsamheten försåtligt snärjande väntan!
Först ungmöns stora, sväfvande väntan på det okända underbara, som skall möta henne i en tjusande obekant värld, i hvilken hon träder in med en bindel för ögonen, som hon instinktligt tvekar att själf rycka bort.
Stackars liten drömmerska, som i dessa » grottekvarnstider » vill leka blindbock med framtiden, som ej genast skakar af den » ins-blaue-hinein » - skådande, opraktiska vän- tan och slänger den i skamvrån!
Är stackars liten därtill obemedlad, så är ett klemande med den där blåögda, opraktiska väntan så anstötlig, att den blir brottslig, och hon blir så skrämd af alla hotande ord och hemska förutsägelser, den stackars lilla ungmön, som ännu har barnskorna gömda bakom skafferidörren eller under den lilla pallen framför barnkammarkakelugnen, att hon, som om det gällde lifvet, rafsar ihop och lägger in o m » ansökan till plats ».
I samma stund blir den blyga darrande väntan, som blef förvisad till skamvrån, åter framdragen, den förändrar gestalt, får en fast, bestämd uppsyn, som betyder så mycket som väntad inkomst!
Ungmön är ej längre en drömmande, undrande stackars liten.
Hon är en ung flicka, som » lagt in ansökan » om en plats — till och med litet stolt och öfvermodig den första tiden, den tiden, medan väntan ännu är iklädd hoppets ljusa färg.
De hundra, som » lade in » samtidigt, hafva sin lilla väntan iförd samma leende färg, en färg, som den kanske kan behålla hela året.
Men så skiftar den!
Platsen, den där » begärliga », där man kanske endast hade arbete från kl. 9 på morgonen till kl. 5 — 6 på kvällen, blef tillsatt.
: !• IDUN Det går sä med den ena sökta platsen efter den andra.
Det är fullt öfverallt, på telegraf, post, banker, kontor, ja till och med telefoninrättningar, fullt till brädden med ordinarie, och så en hisklig, balanse- rande » råge » af » extra ».
De dessutom sökande känna sig så obetydliga som den i sanden nedglidande vattendroppen, och väntan för- ändrar åter färg, den får otålighetens fula disharmoniska grå eller i bättre fall resigna- tionens dämpade tunga färg, men tyvärr ingen af dem helt och hållet frigjord från hoppets bedrägliga.
Tyvärr?
Ja, ty under en lång väntan, hvilken kanske till sist visar sig vara full- komligt lönlös, förnötes tiden.
Man anser ej lönt att odla intresset för andra arbeten, vore dessa än så öfverensstämmande med den unga kvinnans anlag.
Man kan ju en gång få platsen, och då är j u allt sådant utan gagn!
Den känsliga, nervösa, kanske med konst- närliga anlag begåfvade flickan afskräckes eller åtvarnas från att ägna intresset åt en riktning, som » ingenting inbringar ».