Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Nästan ömt strykande det nu gulnade tyget med handen, vecklade hon det åter samman och gömde det i skåpet, där hon förvarade sina skatter från flydda sommardagar.
Till slut återstod endast linneskåpet, hennes moders stolthet; nästan alla de räddande hade nu af röken jagats ut; de ville föra henne m e d; hon slet sig lös, sprang tillbaka, flämtande o c h med okuflig energi.
Ut ur det brinnande skåpet ryckte hon de prydliga linnehögarne, redan svedda i kanterna, hög efter hög kastade hon ut genom fönstret; då hördes plötsligt omkring henne ett fruk- tans värdt brak, utanför höjdes skri af hundrade röster, hon kände sig häftigt gripen och utburen och kom ej till besinning, förrän hon befann sig stående ute på den lilla bakgården, där hon kände, hur askan efter de redan nedbrunna torf- o c h vedstaplarne var brännhet under hennes tunna skor.
De omgifvande hade med ens blifvit tysta och bleka — alla stodo stilla o c h stirrade: taket i det rum, hvari hon nyss stått, hade instörtat med grus och bjälkar; hon hörde de flämtande andetagen från den man, som rusat efter henne och nästan kastat ut henne; borta på andra si- dan arbetade ännu sprutorna, en o c h annan vat- tenstråle brusade in i elden — men mera matt än förr — all räddning var hopplös.
När eftermiddagen kom, voro af hennes hem en- dast de svarta murarne kvar.
Med sin moder hade hon hemtats till ett vän- ligt grannhem i nästa b y; man hade velat förmå henne hvila; men hon fann ingen r o; efter ett par timmars nervös slummer hade hon åter lem- nat sin moder, omhuldad af deltagande vänner; ut ilade hon den kända vägen fram; hon drogs tillbaka till det ödelagda hemmet.
Hunnen halfvägs, till sockenskälet, där vägen delade sig på en backe, gick hon upp på den höga dikesvallen vid sidan och såg framåt mot det håll, där hemmet legat; rödaktig brandrök syntes ännu; kyrkan helt nära bredvid stod hvit, o c h vänlig som alllid, men af kyrkogårdens al- mar hade många delat det öde, som öfvergått hennes kära buskar och blommor i trädgården; kala och svarta stucko de nu upp.
Den ljusa sommarkvällen var stilla; vinden hade lagt sig.
I sin lilla förbrända bomullskläd- ning stod hon där med det ljusa långa håret ännu oredigt omkring sig; hon stirrade bortåt mot den tomma platsen, o c h hon kände med vemodig glädje, att dock något fanns kvar därborta, s o m oskadadt tillhörde d e m: hennes fars graf.
Midt under det elden rasade som värst, hade hon ställt t årda år och svår tid hade de haft att kämpa med på den gamla herrgården.
Arbete och omsorg tycktes intet hjälpa.
Boska- pen ville ej trifvas, åkern ej frodas.
Allt där hade blifvit märkvärdigt gammalt och kraft- löst: de stora parkträden föllo, alla tak blefvo otäta, alla väggar lutade, äppelträden buro små, maskstungna frukter, och trädgårdslanden tycktes ej mäkta framalstra annat än ogräs.
Människorna på den gamla gården fattades af ängslan.
» Vi duga ej mer, » tänkte de, » gården är nog bra, men vi duga ej.
Nya stränga tider äro komna, bistert arbete och oaflåtlig kamp fordra de af dem, som vilja bestå, men sådant är ej för oss. » Och de kände, att de voro dömda att förgås, därför att de voro gamla och ej kunde följa med den framstormande tiden.
V ä l hade de gjort en och annan ansträng- ning för att hålla allt vid makt, men de fat- tades af modlöshet inför dessa gamla tjänare och dessa gamla hästar, inför alla dessa gamla, som nog ville, men ej mäktade.
Gamla sed- vanor förmådde de ej bryta, nya bruk kunde de ej följa.
Egarne af den gamla gården kände sig glömda.
D e måste sälja gården och lemna barndomshemmet åt främlingar.
De voro ej sådana människor, som tiden be- höfde.
De älskade lugn och sorglöshet.
D e voro helt visst ej värdiga att behålla den gamla gården.
Så hände sig en stilla sommardag, medan folket arbetade med rågskörden, fast där nog ej fanns mycken råg att skörda, att husets damer sutto på trappan med sina handarbeten.
De sutto tysta, såsom de gärna gjorde på senaste tiden, men deras tankar vandrade i de vanliga spåren.
Då de gåfvo akt på, att slingerväxterna, som eljes brukade nå tak- åsen, nu stannade på halfva vägen, och sågo mängden af torra grenar i buskagerna och märkte, hur ostadigt och bräckligt trappräcket blifvit, så kände de alla lika tydligt, att de ej hade krafter nog att upprätta allt detta, som vilié falla.
Och i tankarne sade de till sig själfva: » Detta går ej.
V i måste bort härifrån; här behöfvas kraftigare armar än våra. » Men dessa tankar hade ännu ingen vågat högt uttala, ty de hade gården öfver- måttan kär.
De kände det bittert, att de nu skulle kastas bort som något, för hvilket ej mer fanns plats eller användning.
Naturen för- kastade dem, människorna glömde dem.
Gam- malt herregårdslif, sådant som de tyckte om, fick ej mer föras.
Det var, som om tiden ej hade råd med sådant.
Som de nu sutto där, hörde de plötsligen några gälla klarinettoner från flygelbyggnaden, där gårdskontoret låg.
A f de första, osäkra drillarne blef det snart melodier, ypperliga, gamla dansmelodier, som de alla hört så ofta, att de kunde gnola dem takt för takt, och så blef det » Neckens polska » och så till sist » Preciösa ».
D e hörde genast, hvem det var, som satt nere på gårdskontoret och underhöll inspek- tören med musik.
D e kunde ej tvifla på, att deras egen gamle spelman var kommen till går- den.
Det var längesedan han varit där nu, men förut, — ack, så många gånger!
Han var ingen vanlig bondspelman.
Han hade varit fältmusikant, och en tid, i hans ungdom, tänkte hans direktör på att sända honom till Stockholm och låta honom få konstnärlig utbildning.
Det var mycket hos honom, som lofvade framgång.
Han hade godt hufvud och riktigt glänsande musikaliska anlag, god sångröst, godt sätt och ett ståtligt utseende.
Det var underligt, att han ej kun- nat arbeta sig upp till herreman, men han hade gift sig med en bondkvinna, som endast velat förbli hvad hon var, och detta torde hafva stäckt vingarna på honom.
Fattigdom och sorglöshet hade väl ock hållit honom kvar i hans eget stånd.
Med e t ckn n i g af Jenny Nys rö t m. ft.at öet - fcj fi-ut m i n ungSorn » 4a3e Ju » ouj:, ö^uet man, ej, * a3ant ti&amp;e ^u » » uj; j ?tån m a,, rvat llatfeli, " » t nat i uncjporrt » • • • * a tucfvte * 3a * 3e &amp; ä C t eH ej- I&gt;egat3e.
otDen på tappat A ina.
' fåu fian på tarva at, » S.Ln3et£i,gt t rnan3e •männi-ariotna * o3en Can-fta *: » a3e: » (SCcfl, Hut j; tån De ti&amp;e » Bot3 nt g A &amp; dnrla »?
mgen ung3ona Jia3e!
» 9Xö3 o cPt atmo3 oföt, * å långe &gt;£at mt-g, ©mat, lAtcR-an tom ^a,a minna * Ran ItECtlaRa.
, Ca3 ftan Hit] » j-c-g gätna (ade ad / t mt t guP3 |ot 3tna fot et! » — Ii,åt3 (ian3t é t apuan i-not fie&amp;ij-rnten, 9TLen 3en ä3fe é ångat-n 4a3e: at lSa, Y t da oc-fi- |ot * alia.
oeft.
gtx !3 fiEej; i io3an » umniti^ » ©Itme ^j.u .6 » u?
(^uC3 6öpa •marit oeft.
tang - BEat S olinen - A |ot * ta fa t, tt den * liona * fe aEajwnna, men ett fvjätfa, acll, ett nj-dt a men.
ö | tgäj; i&gt;e » ej; tet liätEel, at &amp; j £ j; ot 3tg att omt a. ej^tet f u / c&amp;a rtj-at at tot » tat. » ^.u * 6u.j;, ©eft lian gt-cli u t EE * ången * af » 6-Etng », c^CoÄ c f at a t m i 3tna ti / &amp; e3omat ©mat eC vnaitiit, 3en.
gEaSe, tian 4om * j-ong 6a iRo-nt om ftat£e &amp; 3a — gicR.
ut att pEocda - nät ej- - någon to * met BEomma ».
t REagaSe i&gt;m no3 oclt Aa3e: » ^j-ctg ömfvet fxopatA (v ä l d e, jag » ett d e m j; tnna m e n n a n i Aotgina 6.0111. oc ?v n a n Auc&amp;a3e i a n n m c f oc ?i tätat j a g om.
u n a 2 o m: 6 o m k a n y&gt; (^o2i 6 e n t i n n e.
G L t m e; toAot, &lt; ä % T (St. m&amp;än Nu var han gammal • — allting hade blif- vit gammalt.
Han skötte ej mer musiken på herrskapernas baler och böndernas bröllop.
Han kunde ej mer hålla ut vid klarinetten natt efter natt.
Han var gammal och märkte det själf.
Men att arbeta som en bonde vid plog och lie anstod honom dock ej.
Han skötte fiske och jakt.
kruthorn och matsäck i jaktväskan, lade han också ned den sönderskrufvade klarinetten däri, och detta var ingenting ovanligt, ty den tog han gärna med sig, hvart han färdades.
Men ovanligt för honom var att gå på jakt i sin bästa rock och att släppa lös hunden i skogen ofvanför den gamla herregården, ty den var väl den sämsta jaktmark där på orten.
Han egnade ringa intresse åt jakten den dagen och fick ej heller något.
Fram på förmiddagen hade han kommit drifvande ned till skördefolket och talat med det om många likgiltiga ting.
Inspektören hade råkat honom där och tagit honom med sig in på kontoret.
Han hade följt honom under mycket krusande och undskyllan.
Och så hade inspektören frågat efter hans klarinett och bedt honom spela.
Den gamle hade kastat en snabb blick genom fönstret upp till trappan, där damerna sutto.
Inspek- tören slog upp fönstret, då började han genast.
Nu hade det denna vackra sommardag fal- lit honom in att gå ut med bössa och hund.
Och på samma gång som han stoppade ned Tonerna rullade flinkt och lätt i de takt- fasta dansmelodierna, men mycken känsla stod ej till att inlägga i dessa, som blifvit nötta af att spelas tusentals gånger.
Annat var det, när han kom till Neckens polska och Preci- ösa, som han spelade blott där i gården, där man förstod musik.
Då blef klarinetten smäl- tande öm och vemodig.
Därpå nödgade inspektören honom att gå upp och helsa på damerna, och han lät sig efter oändligt mycket motstånd tvingas därtill.
Ah, den skrymtaren, inte var han kommen för att träffa just dessa damer!
De, som suttit på trappan och lyssnat, hade så när tagit honom i famn, då han kom.
De förstodo nog, trots alla hans omvägar, att han var kommen för att spela för dem nu, då det gick dem illa.
Hvad det var vackert af ho- nom, att han ville trösta dem med att låta dem höra de kära, gamla melodierna!
Och så satte han sig ytterst på kanten af en liten ranglig trädgårdsstol i hemsk närhet af trappstegen och alldeles utan skydd mot solskenet.
De kunde ej få in honom på en bättre plats, men där han satt, spelade han än en gång igenom hela repertoaren, alltifrån dansmelodierna till Preciösa.
Jag tänker, att några af dem, som hörde honom, i all tysthet torkade bort en tår.
Det var godt och ljufligt, att någon velat komma och göra dem glädje.
Människors oväntade godhet har makt att lätta den förhatliga börda, som trycker den sorgsne och olycklige.
D e sågo, att det ännu fanns de, som satte värde på dem, ännu egde de kvar många goda och glada minnen att fröjda sig åt.
Då den gamle mannen slutat spela, blickade han ut öfver trädgården med dess blommor och trädgrupper.
» Detta är det vackraste jag vet, » sade han.
Det kunde de nog tro.
D e kunde med ens förstå, hvad det varit för honom att få lemna slitet och släpet hemma i sin stuga och komma dit på de stora festerna.
Där hade han haft lust och glädje omkring sig, såsom hans hjärta behöfde.
Dansande ungdom, ly- sande blommor, ljus, vin och skämt hade omgett honom under långa nätter.
Där hade han hört dem, som voro längre komna än han i musikens härliga konst, spela förunder- ligt sköna saker på fiol eller piano.
Den gården hade varit hans paradis.
Där hade de gjort honom godt.
Därför kom han nu och spelade för dem, då det gick dem illa.
Han stannade där hela dagen, och de gjorde honom hvad glädje de kunde: spelade för ho- nom och talade med honom om de gamla tiderna.
När han var gången, förstodo de, hvilket underbart tecken detta varit.
Den gamle hade nog sett och hört, att det snart skulle vara slut med deras välde på den gamla gården.
Han hade kommit för att säga far- väl till de glädjens stunder han njutit där.
D e sade det nu högt till hvarann, för första gången: » V i måste bort, vi måste sälja. » Men det var, som om tankens bitterhet var borta.
Det var nog sannt, att de nu ej kunde motsvara tidens kraf, men de hade dock ej lefvat ett så dåligt lif.
Det var ej alldeles förspilldt; det hade gifvit ögonblick af lycka åt en fattig stackare.
Ah, den gamle spelmannen, han hade gjort många glada!
Många lätta fötter hade svingat efter hans polskor, månget leende brudpar hade han ledsagat med brudrnarschen, men aldrig hade hans toner haft sådan förmåga att lyckliggöra, som då han spelade för de sorgsna människorna på den gamla gården.
Många stora konstnärer finnas, hvilka kunna röra människornas hjärtan, och det blef ej hans lott att räknas som en af dem.
Men hvilken af de store mästarne skulle ej velat byta bort något litet af sitt världsrykte för att hafva fått sitta och spela på denna sol- belysta trappa och skänka bedröfvade sinnen frihet och ljus?
E n g r la * t i s present af synnerligen högt värde, som hvarje år k o m m e r alla Iduns prenumeranter till del, är det rikhaltiga och omvexlande julnumret.
Såsom synes innehåller detta års j u l n u m m e r ej mindre än 28 bidrag på vers och prosa af lika många pennor eller dubbelt så många som andra de rikhaltigaste i jultidningarnas långa skara.
Därjämte äro i texten inströdda 28 teckningar och vignetter, de flesta af våra båda mest framstående artister på detta område, Jenny Nyström och Viktor Andrén.
Linné, å den åt hans minne helgade prome- nadplatsen.
Där står en liten parfvel på ostadiga ben.
Han bär en fotsid, gul kragkappa och en puddingformad, broderad mössa i samma färg.
I ena handen har han en målad bleckhink och i den andra en träsked, hvilka föremål likväl ej för tillfället sysselsätta hans tankar.
Det rosiga ansiktets uppspärrade ögon fixera en annan liten en, som passerar, åtföljande en tjänstflicka, hvilken med sömnvandraremin bär en ännu mindre på armen.
Den lille, som går för sig själf, är iklädd en fotsid blå kappa och i samma färg äfven en pudding- formad, broderad mössa.
Han får i siu tur syn på den lille gule, och under inflytande af å ena sidan vanans attraktion till barn- jungfrun, å andra sidan intressets dragnings- kraft till den gule, beskrifver han kring denne en halfcirkel och kommer allt längre ur barn- flickans spår.
Denna vänder sig instinktlikt om och får i det samma syn på ett nästan tomt säte i närheten af den urspårade samt slår sig ned där med den lilla i knäet.
På andra ändan af sätet sitter en mer till åren kommen, stic- kande tjänstkvinna, hvars soliditet i dräkten och öfverlägsna trygghet i minen utvisa, att hon tjänar hos förnämt folk.
Den blick hon stundom riktar på den gule utvisar äfven, att hön är dennes besoldade skyddsande.
I anledning af detta förhållande ler den blås skyddsande mot henne på ett mera inbjudande än säkert sätt, hvilket leende besvaras med en ganska artig, men reserverad rörelse af ena mungipan, sedan den solidas blick öfver- farit den ungas fattiga klädsel, och de stanna på hvar sin sida af sätet med herrskapens rang lika tydligt som osynligt mellan sig.
Emellertid få småttingarne hållas.
Den blå har tvärstannat i - sin cirkelgång, i sin tur med utspärrade armar och ben stir- rande på den gule.
Därpå vända båda plöts- ligt hvarandra ryggen och strutta åt hvar sitt håll likt två kautschukbollar, som hålla på att stanna.
D e stanna också och vända sig om mot hvarandra, hvarpå den gule struttar undan, tills båda stanna på en gång och den blå, nyfiken, men med tecken till stor miss- tänksamhet, ser sig om.
D å han märker, att den gule står alldeles stilla, får förtroendet likväl insteg i hans hjärta, och han rullar fram mot den gule, som i sin tur tar några steg mot honom till mötes.
Därvid komma de så nära hvarandra, att de efter en stunds oaflåtligt stirrande kedjas fast vid hvarandra genom den gules hink, som den blå fattar tag i, sägande: dä!
Men den gule håller fast i den med ett uttryck af grubbel i sitt ansikte, tills båda förlora jämnvigten och befinnas sitta i sanden midt emot hvarandra med hinken emellan sig, hvilket högst förvånande faktum fram- kallar ett nytt allvarligt stirrande.
Den gule får emellertid en idé, lägger sig på knä och kryper fram mot den blå, ösande en sked sand i hinken.
Den blå ger till ett litet skratt och guppar till med hinken, så att sanden flyger ut, samt säger: dä!
Den gule ler i sin tur och öser en ny sked i hin- ken, sägande: dä!
Den blå guppar på nytt, och den gule öser på nytt.
Men då får den blå en ny idé, lutar sig fram och griper efter träskeden.
Den gule stretar emot och säger: nä!
— men får syn på den ovaktade hinken och släpper träskeden för att återta den.
Detta utbyte förvånar dem på nytt, och de försjunka åter i en stunds begrundande.
Den blå tycker likväl tydligen, att man orättfär- digt ingripit i hans eganderätt, hvarför han reser sig och vacklar fram till den gule för att draga hinken till sig.
Den gule stretar emot och griper i sin tur i träskeden; den blå mister balansen och kommer öfver den gule, som faller baklänges, medan båda sätta i ett skrik.
Gulkappans skyddsande ser hastigt upp från sin stickning och ilar till den besegrades bistånd, reser honom, torkar sanden ur hans ögon, sätter honom åter i besittning af hans tillhörigheter, kastar på den blås skyddsande, som, väckt ur sin dvala, närmat sig med den lilla på armen, en blick, som säger » patrask », och aflägsnar sig i diametralt motsatt riktning mot den blå, som äfven fått mössan på sig och den rätta stödjepunkten under sig, och som dras ifrån den gules närhet af tjänst- flickans slappt nedhängande hand.
Men den lille blå går baklänges för att hålla ögonen på den gule, som i sin tur är färdig att vrida nacken ur led för att ha den blå i sikte.
Och så slukar folkvimlet dem, och de äro skilda.
Men då de möta en annan fotsid liten rul- lande kappa, glider ett ljust leende öfver deras små rosiga anleten, och de strutta fram mot den, slående med armarne och ropande: dä, dä!
Det är ett faktum, som inte längre kan bortresonneras, att Gert trampat ut småbarns- skorna, och att det är tid för honom att börja skolan och beträda den knaggliga stråten till lärdomens högre sfer.
Man fattar mod, och en vacker dag vandra mamma och han den grönskande gatan framåt till ett sådant där hus, där man lär sig läsa.
Solen skiner och gatans planteringar lysa vac- kert med sina höstblommor; men i fyra vackra,
mörkblå ögon, som alldeles likna hvarandra, hvilar ett allvarligt begrundande uttryck, som säger: hur skall det bli där borta?
Slut på de sköna, fria förmiddagarne, då Gert följt mamma till torget och deltagit i en hel del andra små husliga sysslor och tomtat kring henne, beskäftigt och gladt.
N u blir det att plugga lexor förstås!
Man är emellertid redan i förstugan, och klockan rin- ger häftigt under mammas nervösa tryckning på knappen.
Gert kryper bakom mammas rygg och kän- ner ett begär att springa ut genom porten, hvilket endast besegras af hans oemotstånd- liga behof att krampaktigt hålla i mammas klädning.
Men på henne har klockans klang framkallat en alldeles motsatt verkan.
Hon har rätat upp sig och antagit en glädtig säll- skapsmin, medan blicken forskande fästs på det unga fruntimmer, som ber henne stiga in.
Det är en blond, vänlig liten dam med ett ungdomligt utseende.
N u sitter man i soffan, och midt emot vid skrif bordet sitter det unga fruntimret.
Gert hör, att man talar, och att han uppmanas att se upp, där han håller sig bakom mammas armbåge.
Han har nog re- dan stulit sig till en blick under de långa, svarta ögonfransarne.
Inte tycker han, att hon ser så farlig ut, men det är j u ändå rys- ligt att tänka, att hon skall rå om honom hela förmiddagarne.
Mamma talar och skrat- tar, så att Gert känner sig helt nedstämd.
Han läser ju icke hennes hjärtas tankar, att den här lärarinnan säkert kommer att bli rik- tigt snäll mot hennes lilla Gert, och att hon är glad, att hon just kom att gå hit.
E n mjuk hand lägges på hans hufvud, stryker öfver hans bruna kind och tvingar honom att se upp i ett par vänliga ögon, och en mjuk stämma affordrar honom svaret på, hur gammal han är, och hvad han heter, hvilket allt på en gång kufvar och retar ho- nom som en makt, hvilken han inte kan motstå.
Seså, nu fattar hon pennan och skrifver in honom i en stor bok.
Det känns, som om mamma sålt honom.
Det enda han uppfattar af samtalet är, att mamma genom något väl- funnet skäl förklarar, att han icke kan börja ännu på en vecka.
Han känner en stor lätt- nad därvid, liksom af att han åter befinner sig i förstugan.
H a n skall börja på mån- dagen, och på lördagen infinner sig mamma ensam med terminsafgiften och omtalar där- vid, att Gert bestämdt förklarat, att han icke vill att mamma skall följa honom till skolan, emedan skilsmessan då blir mycket svårare.
Han ville helst gå alldeles ensam.
Lärarin- nan ler och säger, att lille Gert tydligen är en karaktär, hvilket yttrande framkallar ett ofantligt ökadt förtroende från mammas sida.
På måndagsmorgonen, då en hel del muntra, hemmastadda små sällar befinner sig i tam- buren under högljudt prat och skratt, ringer det häftigt på klockan, dörren " öppnas, och in träder Gert, i det samma lärarinnan iakt- tager en mörk gestalt, som mycket liknar en skolmanarna, spöklikt försvinna bakom dörren i förstugan.
Ett leende lägrar sig kring lärarinnans läp- par, men så omärkligt att Gert inte ser det.
Hon förstår sig så väl på de små.
Om Gert också vacklat i sitt fasta beslut att gå ensam till skolan, företer han likväl i hennes ögon bilden af en liten hjälte, där han står så rak, med griffeltaflan under armen, en tyd- lig blekhet under den bruna sommarfärgen och med den klufna hakan darrande, men med framgång sväljande tårarne, under det han artigt och högljudt helsar: » godmorgon! » fast dörren nyss omutligt skilt honom och mamma åt och kastat honom in i en främ- mande värld.
Amalia Fafi / stedt.
§ n h l i m t i l | m Ett m i n n e från i fjol af Qeorg plordensvan.
Med vignett nf Viktor Andrén.
så att man ogärna stannat inomhus — där det alltid är kallare än ute — eller har ået regnat så ihållande o c h ymnigt o c h varit så bottenlöst slaskigt på gatorna, att man helst ville undvika att gå ut.
Men i dag är det julafton, och gamle Jupiter Pluvius har välvilligt inställt regnet för dagen — ett par öfvergående skurar, som skölja gatorna rena och därpå sluta upp, lika hastigt som de kom- mit, äro ingenting att fästa sig vid i detta klimat.
1 dag skall man drifva omkring o c h se på j u - len.
Några förberedelser till högtiden ha ej varit att iakttaga, om ej att leksaksbodarnas fönster varit ovanligt rikt fyllda med lockbeten för småttingarne och kaféer o c h bagare bullat upp hela berg af russinströdda jättebullar, högtiden till ära.
Men för öfrigt ingen julmarknad, inga köp- och skådelystna folkskockar på gatorna, inga upplysta bodfönster, inga granar, inga grenljus o c h inga julbockar.
När jag går ut, möter jag i trappan gubben port vakten, som i egen hög galonerad person begifver sig upp för att aflemna hyresgästernas bref — i hvardagslag tycker han det gör sak samma, o m såväl brefven som tidningarna bli liggande ett par tre dagar nere i hans ' casa '.
Han tycker säkert, att det är endast oroande att få bref och att läsa i bladen om allt krångel i världen.
Gubben får sina drickspengar, som meningen var, o c h tackar välvilligt.
Hack i häl efter h o n o m kommer telegrafbudet, som också med det mest förbindligt glada leende uttalar sin förhoppning att få en slant.
» Men jag har inte mottagit något telegram här i R o m, » invänder jag.
Mannen småler oerhördt älskvärdt o c h menar, att detta alls inte utgör något h i n d e r.
Brefbär.irne spara sin visit till nyårsafton, då de — tvä i sällskap — uppvakta med nya årets almanack o c h ett öfverflöd af välönskningar — allt mot kontant erkänsla.
Jag kommer ut på min _ breda, snygga gata, som ser ut, som låge den på Östermalm, o c h går förbi San Isidoroklostret — Overbecks bostad i världen — o c h Villa Malta, där Byströra höll hof, ner för Capo le Case o c h in i- artist- och främlingskvar- teret.
Där är lifligare än vanligt.
Via Sistina — alltid trång och oftast smutsig — är proppfull af åsnor, lass, bönder, grönsaksvagnar, imponerande gummor med jättebylten på hufvudet o c h hållning som en antik staty.
Hos liquoristan trängs man kring disken.
Hos bagaren är kommersen liflig med skratt o c h skämt o c h ömsesidiga artigheter.
I mjölkboden tjänstgör i dag hela familjen, och hu- sets söner ha ingen tid öfrig att slå sig ned o c h prata med kunderna, s o m de eljes ha för vana.
Frukthandlarne ha dragit ut hela sitt lager på gatan, s o m var trång nog förut, o c h dekorerat med apelsinträd, morotsgirlander, meloner, äpplen.
Folk drar hem frukt, vinflaskor o c h bröd på sina kärror och åsnorna ha en duk bunden för ögonen, på det att de ej må frestas till stöld o c h tjufveri af allt öfverflöd, de bära på ryggen och hängande om halsen.