Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa båda arior ä erhöllo en förträfflig tolkning af hr Salomon Smith Ett nytt lif begynte för den lille skrifva- och fru Dina Kdling.
Det dramatiskt lifvande ren, så kände han det åtminstone och som om Novell för Idun af Petra H. elementet utgjordes af de korta, men kraftiga hans lycka skulle kunnat vara i evighet.
u körerna af folket och öfversteprästerna.
Histo- (Forts.) Han hade aldrig haft många små intressen rien framföres som vanligt i recitativform, och U - o detta parti, det omfångsrikaste, hade anförtrotts eller små glädjeämnen, de han haft smälte - p åt hr W. Klein, kantor i tyska församlingen här- J l ä r a f k o m sig att ingen någonsin låt- samman i ett — lyckan att få vara i hen- H städes.
Hr K. har en ganska vacker tenorstäm- sade om honom, han hade under årens nes närhet.
ma, men tonansatsen ärpressad, så att rösten ofta • ' ' ti förefaller ansträngd; partiet låg ock flerstädes lopp blifvit såsom den där icke fanns.
När Men ack — och huru tvärt och bedröf- väl högt för sångaren.
Vid ett så dominerande därför efter en lång, men som man kan för- ligt kommer det icke, huru skärande och parti som detta är det af vikt att få detsamma utfördt af en stämma med de allra bästa egen- stå ytlig bekantskap, mamsell Karin en dag huru löjligt — medan han drömde om sin: ti P i skaper, så att den verkar så litet tröttande som såg på honom med vackra bedjande ögon lycka, förspillde han så småningom möjlig- möjligt på åhörarne.
Åt den vackra arian » Ack, och sade: » Snälle herr Petterson, hjälp mig heten att nå denna eller någon annan.
mitt bröst » förmådde hr K. ej förläna något vi- med detta garnet, » blef han så förvånad.
T y vare sig man ville gifta sig eller resa, dare intresse.
att han icke ens kom sig för att svara, eller till och med endast offra sig för andra, NI O C 8&gt;« OJ BD ä S o Den lille skrifvaren.
g 9 " WJ
IDUN 80 bereda dem glädje, behöfves det pengar, pengar, pengar, litet eller mycket, alltid något!
Och tanken härpå dra ' r oss ned till jorden igen — förr eller senare — om vi också förmått höja oss.
I en tillvaro som i sig upptar, utom det nödvändiga arbetet i tjänsten, ett ifrigt familjelif, ärenden hit och ärenden dit, mön- sterritning, garnnystande och ännu mycket annat mera nöjsamt än inbringande, intar extra arbete med däraf följande förtjänst en underordnad plats.
Den lilla blecklådan stod mycket länge orörd, och när den en dag togs fram, var det för att tömmas — visserligen icke i sin helhet, men på de öfversta sedlarne.
Mamsell Karin, som hade ett godt hjärta, hade börjat tycka synd om den lille man- nen, hvars magra, bleka, nästan rynkiga ansikte visserligen icke tydde på ungdom och hälsa.
Hon såg att han icke hade någon, som stod sig nära, som tog hand om vare sig hans yttre eller inre varelse.
Det blef till en vana hos henne att vända hans halsdukar och sy nya, berätta om sitt hem och narra honom själf att tala om kaptenen, hans lifs ljusaste minne.
En dag sade hon, att han måste skaffa sig nya kläder.
Det hade varit hans al- sikt, ehuru den måhända icke sträckt sig längre än till en ny rock, och äfven rocken hade väl fått vara, om icke mamsell Karin annorlunda beslutat.
T y på hennes bud hade han klädt sig i sammetsbyxor.
Kronofogden, som var humorist, brukade om hans blinda lydnad berätta en historia, som icke var alldeles sann, men som kun- de hafva varit det.
Mamsell kom utför trappan med ett paket, som skulle med båten till Göteborg, och båten blåste i detsamma, just som skrifvaren händelsevis gick förbi.
Det var mycket brådtom och hon bad honom springa.
Förtjust att få tjäna sin afgud, betrak- tade han först henne, så paketet.
En skugga for öfver hans ansikte och han tvekade.
» Ack, mamsell, » ljöd hans tunna stäm- ma, » jag får ödmjukast.
» » Ja, ja, men skynda sig.
. » » Men jag får ö d m j u k a s t.
» » Men så spring då ångbåten g å r.
. » » Men jag får ödmjukast b e d j a.
» » Spring.
» Han sprang och var tillbaka just som ångbåten lade ut.
Den vackra flickan stod kvar på trappan och skrattade.
» Tack, » sade hon, » hvad var det herr Pettersson ville säga? » » Ack, mamsell, jag får allra ödmjukast be att få anmärka att ångbåten i själfva verket icke går till Göteborg. » Så det var ingen som undrade på, att när mamsell så ville, han gick till skrädda- ren och lät göra sig en hel ny kostym och sedan for till Göteborg och köpte ny ytter- rock och dessutom en hel del saker, såsom en luktdyna med målade blommor, böcker i praktband, en blomsterkruka och — till mamsells födelsedag — en fin kappsäck med beslag — just något som han skulle kunnat önska sig själf.
Eljes tänkte han numera sällan på sin resa och aldrig annat än i samband med henne.
Han undrade hvad hon skulle tycka om att fara jorden Hvem nog blir stött i kanten.
Ett träd med vingad frukt.
En mejeriprodukt.
En stad vid ostsjökanten.
För sedlighet och tukt Ett uttryck användt ofta.
En blomma som käns dofta.
En biprodukt i spisarne.
En tillflyktsort för grisarne.
Ett vin med gamla anor.
Ett mått i långa banor.
Dock ville jag mig dölja Med mina gamla namn I logogryfens famn.
Småorden härmed följa: Ledsagaren till hamn.
En kvinnlig äretitel.
Det bästa i en kittel.
Pekpinnen emot skyarne.
Ett namn i dalabyarne.
En matta i naturen.
En bärare, själf buren.
Ett lifsvillkor för jorden.
En lundenias flöjtist.
Jägerian helt visst.
En gammal gud i norden.
En stamort för hvar kvist.
Ett uppror i det fria.
Hvem borde kunna sia?
En liten huslig varelse.
En kolsvart uppenbarelse.
Ett konserveringsmedel.
En mycket gångbar sedel.
Kaffe, Ett typiskt drag hos räfven.
Ros i sensommardag.
Af bohagsting ett slag.
Den tunga, täta väfven, Som döljer hafvets drag.
En granne till vår » moder ».
En af de perioder, Som verka så uppfriskande.
En sak som verkar piskande.
Stockholm, Fredagen den 20 april 1894.
N:r 16 (331) 5: — Byrå: Klara v. K y r k o g a t a 7, 2 tr. 4: 50 3: — P r e n u m e r a t i o n s k e r å a l l a post- a n s t a l t e r i riket.
Prenumerationspris pr I R: Idun ensam kr.
l d u n s M o d e t i d n i u g jämte k o - lorerade p l a n s c h e r • l d u n s Modet, utan kol.
... • A l l m.
Redaktör och u t g i f v a r e: FRITHIOF Redaktionssekr.
Karin Fröken Karin Mon- tin, hvilkens bild vi i d a g m e d d e l a, är född den 23 november 1853 i Bra- hestad i Finland, där hennes far var köp- man.
R e d a n som barn, efter faderns frånfälle, m å s t e h o n hjälpa till icke blott i hushållet, u t a n äfven i affären, o c h d e t f ö r h e n n e s ål- der alltför maktpålig- g a n d e o c h t u n g a ar- b e t e t lade g r u n d e n till långa års sjuklighet, men fostrade henne på s a m m a g å n g för det s v å r a k a l l, h v i l k e t se- d e r m e r a blef hennes lifsuppgift.
U n d e r n ö d å r e n 18G7 — 6 8, då stora skaror af h u n g r a n d e o c h s j u - k a b e g å f v o sig in f r å n l a n d s b y g d e n till stä- derna för att söka h j ä l p, d e l t o g h o n kraf- t i g t o c h n i t i s k t i d e t or- ganiserade nödhjälps- a r b e t e t i h e n n e s fö- delsestad.
U n d e r den- na tid, då h o n var i tillfälle a t t p å n ä r m a - ste h å l l se n ö d o c h sjuk- dom, vaknade hos hen- ne en lefvande önskan a t t ägna sina krafter åt sjukvård.
Emeller- tid började hon, år 1880, bokhandel i Vasa.
M e n t r o t s d e t, a t t af- HELLBERG.
lduns Tryckeri Aktiebolag, 7:de årg.
A II i n m s p r i s: 35 ö r e pr n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » Lediga platser » 25 ö r e för hvarje påbörjadt tiotal stafy.
Montin.
fären gick bra, k u n d e h o n ej n e d t y s t a det s t ä n d i g t v ä x a n d e be- gäret inom henne att som sjuksköterska äg- n a s i t t lif å t l i d a n d e medmänniskor, och år 1 8 8 6, s e d a n h o n p å för- m å n l i g a villkor sålt sin bokhandel, som dock ännu bär hennes namn, flyttade h o n öfver till Stockholm samt ägna- d e sig n u h e l t åt sjuk- vård.
Å r 1891 kalla- des h o n af h. m a j: t d r o t t n i n g e n till före- s t å n d a r i n n a f ö r Sofia- hemmet.
I d e n n a sin befattning kvarstod fröken Montin tvänne a n s t r ä n g a n d e o c h pröf- vande, m e n på lärdo- mar rika år, under hvilka hon utveckla- des b å d e till sin i n r e människa och som * sjuksköterska.
Sedan h o n l ä m n a t d e n n a be- fattning, grundadehon e t t p r i v a t h e m — • d e t e n d a i sitt slag i Sve- r i g e — för nervsjuka-, för h v i l k a h o n isyn- nerhet haft intresse.
D e t t a hem, som upp- tager huset n: o 8f&gt; G r e f t u r e g a t a n m e d till- hörande trädgård och sålunda är beläget i e n af S t o c k h o l m s a l l r a sundaste, tystaste och behagligaste stadsde-
IDUN 122 1894 Tro aldrig dig så vis, att du ej kan få lära Följ ålder stigens råd, och håll den högt i ära, Utaf ett barn, hvad kanske icke själf du vet.
Som på en vilse ban dig icke vandra lät.
Richard lar, h a r varit i v e r k s a m h e t sedan i hö- s t a s s a m t h a r t y d l i g e n r e d a n v u n n i t all- m ä n h e t e n s o c h l ä k a r n e s f ö r t r o e n d e.
Ock- så vill d e t s y n a s, som o m f r ö k e n M o n t i n ä r i b e s i t t n i n g j u s t af d e f ö r u t s ä t t n i n - gar, som erfordras för en r i k t i g behand- ling af n e r v s j u k a.
Uthållig och energisk som en äkta finne, ä g e r h o n t i l l i k a d e n a l l d e l e s n ö d - vändiga förmågan att lugna och behär- ska de sjuka, att understödja och stärka d e r a s vilja, så a t t d e l ä g g a b a n d p å sig och icke hejdlöst h ä n g i f v a sig åt sina utbrott.
I d e t b e k v ä m t o c h fint i n r e d d a h e m m e t vid Grefturegatan, d ä r fröken M o n t i n b i t r ä d e s af e n finsk » s y s t e r », f r ö - ken Ada Uggla, och en tjänarepersonal, h v i l k e n ä f v e n ä r finsk, å t n j u t e r f ö r ö f r i g t hvarje patient den särskilda behandling, som är behöflig för h a n s tillstånd och som h a n s läkare ordinerat för h o n o m.
H ä r i i n g å massage, bad, lämplig diet, fullständig hvila samt, då den sjukes k r a f t e r tillåta det, sysselsättning och om- v e x l a n d e förströelse g e n o m t i d n i n g a r, böc- KER m.
Verkligt insiktsfull och v a r m t intresse- r a d, ä r f r ö k e n M o n t i n m o t s t å n d a r e till hvarje slentrianmässig sjukvård.
Iaktta- g a n d e o c h p r ö f v a n d e följer h o n m e d va- ket öga och varmt hjärta hvarje särskildt fall, o c h h e n n e s r i k a e r f a r e n h e t j u s t p å nervsjukdomarnes område, hennes lugn o c h h e n n e s t å l i g a e n e r g i g ö r a h e n n e till en y t t e r s t v ä r d e f u l l h j ä l p a r i n n a i s t r i d e n mot n e r v o s i t e t e n och h y s t e r i e n.
M i t t gamla täeke.
(Tillägnas Handarbetets vänner.)
&lt;Tag har ett stjärnetäcke, ett arf från mormors © mor, Som väfde det med konsterfarna händer.
Ifrån det jag var liten, och till dess jag blef stor, Mig tjusade dess purpurklara ränder.
Se ' n kom jag ut i världen, ej täcket se jag fick, Ty långt från barndomshemmet min lefnadsbana gick, Men jag fick löfte om att ärfva täcket.
När se ' n jag såg det åter, jag blifvit gammal re ' n, Min glädjes och min lyckas hem var öde, Föräldrahemmet upplöst, och syskonkretsen se ' n — Ack, utom jag, » de voro alla döde ».
Men stjärnetäcket hade ej bleknat minsta grand, Jag höll mot det min panna, jag strök det med min hand, Liksom om det haft lif och kunnat tala.
Det var som om en saga jag börjat bläddra i, Om längesedan svunna, glada tider Af oskuld och af renhet, den lifvets poesi, Som ej blir realistisk, hur det lider.
Det täcket hvarje högtid jag förr i hemmet såg, Det då, men aldrig annars, på bästa sängen låg, Och söndag blir det ännu, när jag ser det.
Dess färger ha icke bleknat än, Fast här och där det nötts i bägge kanter.
Min ungdoms minnesteckning, i täcket har jag den, Om gångna vänner, kära anförvanter, Om ängens friska blommor, om sommarhimmel blå, Om storken uppå taket, om väldig Helge å Jag läser i mitt gamla ärfda täcke.
Flammarions världar stråla af idel ögonglans, Men sådant sken ej lockar alls mitt sinne.
Men ser jag bort mot täcket från solsystemers dans, Upprullas vintergatan i mitt minne.
Jag står på snön och lyssnar till furuskogens sus, Och alla hemmets ögon, de sända mot mig ljus, När med en själfgjord sång jag kommer åter.
Och när jag ofta känner, att ingen enda själ Förstår mig mer i denna kalla världen, Och finner det så sällsamt — ty jag har glöd likväl, Om än hvar gnista slocknar ut på härden — Då lägger jag mitt täcke uppå min bästa stol Och blickar på dess stjärnor, då får jag genast sol, Då lysa mot mig sommargröna tufvor.
Förunderliga hjärta, som i en gammal klut Har sammanfattat allt, hvad lifvet gaf dig, Du är dock starkt och mäktigt, och när du klap- pat ut, Det måste ändå varda något af dig.
Hvar stjärna i mitt täcke skall tagas upp på nytt, Den gamla äkta färgen, som icke skiftning bytt, Skall purpras om, när du har fallit samman.
Anna A.
Ordets ansvar.
j l p j f ö r n å g o t å r sedan, voro vi i tillfälle a t t 3ÅL#&gt; l ä s a n å g r a högst b e a k t a n s v ä r d a t a n k a r af T o p e l i u s öfver — » det t r y c k t a ordets AN3VAR ».
A t t dessa slagit rot hos mer än en tän- k a n d e m ä n n i s k a, betvifla vi icke.
Däremot t v e k a vi icke a t t p å s t å, det få af oss någon- sin ä g n a t en t a n k e å t ett a n n a t ansvar, lika omätligt, och h v i l k e t vi a l l a d a g l i g e n sorg- löst å d r a g a oss, vi m e n a — det talade ordets ansvar.
B å d a ä r o bröder, d e t t r y c k t a och d e t t a l a d e ordet, m e n det förra måste g e n o m g å m å n g a procedurer, i n n a n d e t födes, och ä r därför t y n g r e på foten; det senare — stundens b a r n — t r ä d e r o m e d e l b a r t u t i världen, i s a m m a ögoablick det h a l k a r öfver v å r a läp- par.
D e t t r y c k t a ordet h a r en l å n g väg, i n n a n d e t från h j ä r n a n m e d h a n d e n s och p e n n a n s hjälp öfverflyttas p å p a p p e r e t.
S t å r det där, så k a n det ä n n u, i n n a n det k o m m e r p å t r y c k, af författaren ä n d r a s, u t t r y c k e t k a n mildras, filas och poleras i d e t oändliga, så a t t den u r s p r u n g l i g e n k a n s k e k ä r f v a t a n k e n, d å den slutligen f r a m t r ä d e r i de s v a r t a ty- p e r n a, ter sig helt m i l d och s k o n s a m.
D å vi tala d ä r e m o t, gifva vi oss icke tid a t t välja v å r a u t t r y c k, vi l å t a o r d s t r ö m m e n hejdlöst v ä l l a fram öfver v å r a l ä p p a r, och först efteråt t ä n k a v i: k a n s k e j a g ej b o r d e h a f v a sagt det eller d e t?
Men d å ä r d e t för sent, det s a g d a k a n ej t a g a s t i l l b a k a, ty ordet ä r b e v i n g a d t.
T a g ett af m a s k r o s e n s fröhus, b l å s d ä r p å — och se sedan, om d u förmår fånga de små fjäderlätta d u n e n, som s p r i d a sig för vinden.
L i k t ett dylikt frö flyger d e t l ä t t a l i l l a ordet genom r y m d e n, påträffar d ä r a n d r a flyktiga p a r t i k l a r, som h a k a sig fast d ä r v i d, förstora Gustafsson, och f ö r v a n d l a det, och det s l å r ofta ner, d ä r d u minst s k u l l e ö n s k a det, d ä r d u h a r s v å - r a s t för a t t u t r o t a ogräset.
H a s t i g t griper det o m k r i n g sig, och d u k a n näppeligen i den frodiga p l a n t a n med de djupgående r ö t t e r n a i g e n k ä n n a det obetydliga frökorn d u själf ut- sått.
Träffande säger också s k a l d e n om för- talet, det giftiga, s n a b b g å e n d e förtalets till- v ä x t u n d e r dess v a n d r i n g från mun till m u n: » Der Schneeball und das böse Wort, Sie wachsen wie sie rollen fort, Ein Handvoll wirf zur Thiir hinaus — Ein Berg wird ' s vor des Nachbars Haus U M a n låter ett ord u n d f a l l a sig, ett löst a n t a g a n d e, en obestämd förraodan eller kan- s k e den l ä t t a s t e lilla a n t y d n i n g, m i n d r e för- d e l a k t i g om en person.
D e t behöfs ej mer.
S t r a x r u l l a dessa s m å » snökorn » v i d a r e, b i l d a sig till en snöboll, v ä x a och v ä x a u n d e r sin framfart, och s n a r t ä r » berget » färdigt.
D e t lärer k n a p p a s t finnas en mera slående illustration till d e n n a s a n n i n g än H.
A n d e r s e n s lilla snillrika berättelse: » Det er g a n s k e vist! » V i s k u l l e vilja t i l l r å d a e n h v a r, som ä n n u ej gjort dess b e k a n t s k a p, a t t läsa d e n n a h u m o r i s t i s k a bit, hvari a l l a » sladdrande » t u n g o r så s k a r p t gisslas.
A l l t f ö r ofta göres i verkliga lifvet, såsom i den i f r å g a v a r a n d e s a g a n, en k a m e l af en m y g g a eller — » fem höns af en liten fjäder! » J a, h v e m a n a r väl eller förmår följa a l l a förtalets olyckliga följder?
Och likväl trifves det så väl i a l l a k r e t s a r; och likväl bedrifves det så f r a m g å n g s r i k t af de mildaste kvinnor, h v i l k a ä l s k l i g t småleende ej s k y a t t l å n a sina läppar däråt.
H v a r f ö r göra de d e t?
Ä r det för att förse en t y n a n d e k o n v e r s a t i o n med n y a ä m n e n?
I så fall, h v i l k e t fattigdomsbevis, om det ej k a n ske p å a n n a t s ä t t ä n genom a t t i n d r a g a n ä s t a n s lif, h a n s g ö r a n d e och l å t a n d e, till ett b e d ö m a n d e hvilket, d å vi ej k ä n n a h a n s in- nersta bevekelsegrunder, icke k a n blifva a n n a t ä n orättvist och därför — k l a n d e r v ä r d t.
V o r e det d å icke tusen gånger b ä t t r e a t t l å t a sam- talet dö u t ä n t i l l g r i p a dylika u t v ä g a r?
Visserligen ä r t a l a silfver, men låt oss ej förglömma a t t — » tiga är guld.
' » D e t hjälper icke a t t vi börja vårt a n f ö r a n d e med t. ex. dessa eller l i k n a n d e u t t r y c k: » Inte för a t t jag vill s ä g a n å g o t ondt om någon m ä n n i s k a — men det säges j u a l l m ä n t — » eller: » F o l k äro j u alltid så elaka, a t t m a n icke vet h v a d m a n skall tro, men det p å s t å s verkligen a t t.
. » eller: » V a r e d e t långt ifrån mig, a t t vilja i n t y g a sanningen af detta, men så och så h a r j a g hört sägas.
» etc. D y l i k a inledningar äro e n d a s t a t t j ä m f ö r a med P i l a t i offentliga h a n d t v a g n i n g.
V i er- k ä n n a h ä r m e d visserligen tydligt nog d e t o r ä t t a i v å r t forehafvande — vi e r k ä n n a t y n g d e n af ordets a n s v a r — men tro vi oss p å så s ä t t k u n n a r e n t v å oss själfva från dess följder, b e d r a g a vi oss storligen.
M e n, i n v ä n d e r någon, om j a g specielt vet, a t t h v a d j a g b e r ä t t a r ä r s a n t — om j a g h a r d e t u r alldeles tillförlitlig k ä l l a.
Ä n s e d a n?
H v a r f ö r s k u l l e j u s t du vilja b i d r a g a till a t t u t s p r i d a d e t e l a k a r y k t e t, som s n a r a r e borde n e d t y s t a s?
S k u l l e d u ö n s k a a t t någon bevi- s a d e dig s a m m a tjänst.
» Säg ingenting ondt om en människa, »
y t t r a r den djupsinnige L a v a t e r, » om d u ej m e d visshet vet a t t det ä r s a n t; och om d u vet a t t det ä r sant, så fråga dig själf: hvar för säger jag det? » D e t gifves j u helt visst tillfällen, d å san- ningen bör och skall u t s ä g a s, men de torde v a r a få och lätt r ä k n a d e.
H u r m å n g a b e - s t ä l l s a m m a y t t r a n d e n skulle d ä r e m o t ej hejdas, om vi ville t a g a ofvanstående visa ord till v å r t rättesnöre.
Men de p r a t s j u k e gifva sig icke tid där- till, de l å t a t u n g a n löpa af med sig så fort, a t t t a n k e n ej m ä k t a r följa m e d.
H u r ofta fällas ej d å o b e t ä n k s a m m a ord, k a n s k e till och med p å s k ä m t och visst icke i någon ond afsikt, h v i l k a likväl genom sin e l a k a k l a n g icke förfela a t t anstifta m y c k e t o n d t i en hel v ä r l d — hjärtats lilla v ä r l d.
Icke minst sker d e t t a genom skämtet, j u s t därför a t t s k ä m t e t p å a n d r a s b e k o s t n a d t y v ä r r er- bjuder det t a c k s a m m a s t e fältet.
H u r mån- gen sorglös u n g d o m söker ej p å d e n n a v ä g upphöja sig själf till k v i c k h u f v u d, genom a t t till sällskapets förnöjelse förlöjliga a n d r a per- soner?
K a n h ä n d a v ä n d e r h a n de u d d i g a k v i c k h e t e r n a till och med mot n å g o t n ä r v a - r a n d e löjligt föremål, som till det y t t r e obe- rörd själf s k r a t t a r m e d, e h u r u i själfva ver- k e t blott för a t t dölja den inre s m ä r t a de e l a k a orden förorsaka.
E t t » godt s k ä m t », som m a n säger, ä r j u i sig själf så l å n g t ifrån a t t v a r a fördöm ligt, som det fastmer k r y d d a r talet och v e r k a r u p p f r i s k a n d e p å sinnet, men det ä r en y t t e r s t s v å r konst, som ej ä r allom gifven, a t t h a n d s k a s m å t t l i g t d ä r m e d, så a t t det ej u r a r t a r till k ä r l e k s l ö s a elakheter, k v i l k a u p p v ä c k a bitterhet och för- a k t hos den som träffas däraf.
D e t erford- r a s stor m ä n n i s k o k ä n n e d o m för att veta, h u r l å n g t gycklet bör drifvas, — orden s k o l a h ä r mer än någonsin v ä g a s med g u l d v i k t, — el- jes blir det ett farligt s ä t t a t t l e k a med ordets a n s v a r.
K a n r e d a n d e t flyktiga, t a n k l ö s a s k ä m t e t — » fåfänga, tomma, förflugna » ord — k o m m a åstad så m y c k e t ondt, som ej a n a s, h u r myc- k e t mer d å de k a l l a, h å r d a b i t t r a ord, vi så ofta med full afsikt u t t a l a.
O r d, h ä n s y n s l ö s t f r a m k a s t a d e, i s t u n d e r af öfverilning, vrede, dåligt l y n n e; k a n s k e å n g r a d e i s a m m a s t u n d de g å öfver l ä p p a r n e och dock — l i k a för- d ö m l i g a.
T y sitter icke deras hulling djupt i dens hjärta, som oförtjänt varit m å l e t för det s å r a n d e eller t a k t l ö s a y t t r a n d e t?
Ack, hjärtat ä r j u ett så ö m t och k ä n s l i g t ting, det behöfs så litet för a t t k o m m a det a t t b l ö d a, och likt sensitivan sluter det sig ha- stigt vid hvarje omild beröring.
H u r skall det ej p i n a s, d å vi l å t a v å r a ord g å n g p å g å n g stinga det likt tusen h v a s s a nålstyrjg.
M e d ord s v ä r t a vi v å r a m e d m ä n n i s k o r s goda n a m n och rykte, med t a k t l ö s a, g r y m m a ord och dåligt gyckel s å r a och bedröfva vi m å n - get känsligt sinne, m å n g e n o s k y l d i g själ, m e d h a l a ord och smicker b e d r a g a vi l ä t t r o g n a, med h å r d a, grofva ord u t s å vi bitterhet i m ä n n i s k o r n a s hjärtan.
H a f v a vi r ä t t i g h e t till allt d e t t a?
N e j, s v a r a r en vis m a n: » M a n h a r icke större r ä t t a t t säga en ohöflighet än a t t begå en s å d a n; m a n h a r icke mer r ä t t a t t s ä g a en person grofheter än a t t slå houom i an- siktet. » - — N e j, vi hafva icke r ä t t i g h e t där- till, och vi borde a l d r i g t i l l å t a v å r a ord att, om också blott för en d a g, en t i m m e, en m i n u t, fördystra tillvaron för någon e n d a m ä n s k l i g varelse.
V i borde i s a n n i n g m e d lika stor v a k s a m h e t aktgifva p å de ord vi tala som p å dem vi nedskrifva.
T y visser- 123 IDUN 1894 ligen g å r d e t j u så l ä t t för sig a t t » taga t i l l b a k a » h v a d m a n sagt, a t t g ö r a u r s ä k t e r därför, j a, a t t m e d stöd d ä r a f a t t m a n icke gifvit » s v a r t p å hvitt » h e l t och hållet från- k ä n n a sig sina egna ord.
M e n de stå må- h ä n d a r e d a n för h e l a lift tiden inristade i en m e d m ä n n i s k a s k ä n s l i g a sinne, ocb deras an- svar k a n m a n icke f r å n k ä n n a sig.
» E n dag, » heter det, » skola m ä n n i s k o r n a göra r ä k e n s k a p för hvart och ett fåfängt ord som de tala. » Ä r ej d e t t a en t a n k e som borde v ä c k a oss till b e s i n n i n g som — • om vi för- m å d d e f a t t a den i h e l a dess vidd • — visser- ligen borde förfära oss?
T ä n k o m oss i s t å n d a t t k u n n a öfverblicka a l l a de t u s e n t a l s ord vi y t t r a t u n d e r ett e n d a å r blott och därjämte a l l a deras följder.
S ä k e r t s k u l l e vi h ä p n a och af blygsel dölja våra ansikten.
H v a d s k o l a vi d å ej göra inför en hel lifstids a r m é af ord, h v i l k a i s l u t n a kolonner en g å n g s k o l a r y c k a fram såsom v å r a å k l a g a r e?