Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, jag medger det, det har just aldrig varit min afsikt heller, lika litet som jag hädanefter kommer att drömma om någon auktoritet på detta område, det heligaste af alla heliga.
Men då jag så där på lediga stunder ströfvat omkring och boulevardens utsökta modelyx eller den gedigna prakten i Avenue de 1 ' Operas butikfönster hejdat mina steg, så har det händt, att jag dröjt och studerat.
Jag har öfverraskat mig med att ha blifvit modefilosof, och då jag sedan, djupt gripen af de intryck, jag på hemvägen medfört, kommit att utbyta idéer med en eller annan dam, som i fråga om modevexlingarna anses vara » dans le mouvement », såsom det heter, så har jag sagt till mig själf: Hvarför, efter alla dessa studier, låta ditt ljus stå under en skäppa?
Hvarför i all världen ej ställa dig till damernas förfogande, om du så kan?
» Figaro här, Figaro där! » är ju en lösen, som Beaumarchais ' barberare gifvit oss jour- nalister i arf!
Och jag griper mig an.
* Låt mig då först säga, att naturligtvis ingenting är färdigt ännu.
Teaterlifvet med sina premiérer har väl börjat, liksom för öfrigt ett och annat som brukar markera » säsongen », men ännu så länge får denna dock bära epitetet » morfe », och det dröjer en rund månad, innan den förnäma världen sliter sig från festlifvet på de gamla landtborgarne.
Men det förberedes.
Det förberedes i Lyons jättefabriker, det förberedes i conturiére-etablissernenten i Paris, där flitiga fingrar från morgonen till sent på kvällen nervöst knåpa med sömnad och stick- ning i konstfulla mönster, med monteringar och garneringar i arabesker, i ringar och zig- zag, i Louis X V I och i empire.
Och allt efter som arbetet fortskrider, dess bestämdare blir tonen i de parfymdoftande modeprofetior, som tidningarna få sig tillsända från madame la comtesse den och madame la marquise den eller den — det är nämligen alltid en darne du nionde, som sköter mode- croniquen.
N:r 1 är naturligtvis kjolen.
Jag begagnar här tillfället att anmärka, det modet i allmänhet är mindre nyckfullt och parisiskan mer konservativ, än man vanli- gen föreställer sig.
Men säsongen anses nu en gång för alla behöfva något karaktäristiskt kännemärke, de damer, som vilja anses comme- il-faut — och hvem vill inte det?
— måste förnya sin garderob och, framför allt, — skrädderietablissementerna måste förtjäna pen- gar.
Och så gör man i modernas symfoni en och annan variation för att slutligen, efter ett par säsongers förlopp, återkomma till huf- vudtemat.
D å man därför till vintern beslutit öfver- gifva den platta kjolen, den enkla, odraperade, från lifvet slätt nedfallande kjolen, som blif- vit parisiskorna så kär, så öfverger man den — sådan den nu är.
Det fanns i » framstegspartiet » visserligen två grupper, af hvilka » de moderata » ville nöja sig med en lätt draperad kjol med ett litet släp, medan » revolutionsdamerna » pocka- de på den pösiga, korgformade kjolens infö- rande utan öfvergångar.
Men så började man kompromissa, såsom alltid här i världen, och resultatet blef, att man dekreterade följande för vintermodet på kjolens snitt: Kjolen blir längre (under denna sommar har den, som bekant, burits mycket kort), och till aftontoaletterna fogas ett kort släp.
Kring höfterna fortfarande platt (naturligtvis ingen turnyr!
), slutande sig smidigt däromkring som en handske — • på sin höjd ett och an- nat veck, om det så passar för växten eller tyget —, skall den vidga sig starkt nedåt, omgifven af volanger, ryscher och rullar, bro- derade band, pärlgarnityrer eller fina pelsverk.
Krinolinen!
utbrister ni, förfärad.
Åhnej, inte precis, men.
vackert blir det nog inte.
Vill ni ha o r d e t?
Nåväl, som — en lampskärm.
Tout å fait!
Jag kan inte hjälpa det!
Och så till färgen.
V i nalkas j u de dunkla kulörernas säsong; men som de dunkla kulö- rerna äro många, ha modets prisdomare varit i valet och kvalet, och det mer än någonsin, berättas det.
Valet har slutligen fallit på marinblått och mörkgrönt.
Man nämner dessutom, ser jag i tidningarna, en färg, som kallas hanneton doré (» guldsmed »), en kraftfull, rödbrun färg.
Samtidigt lär här och där röjas en lätt tendens till att återtaga den svarta kjolen.
Man önskar dock ej genast det nattsvarta, utan vill för ögonblicket, såsom en öfvergång, nöja sig med en svartspräcklig nyans; isyn- nerhet väntar man sidenklädningar med fram- våden broderad i lifliga färger rysk eller rumänisk stil.
politiken, mina damer!
Att den kunde få någon frändskap med modet, det anade jag aldrig, men nu för- säkrar man mig, att den moskovitiska stilen kommer att göra sitt triumftåg genom mode- världen.
* För toaletten inomhus talas det om ryska blusar med brokiga broderier och kjol i lju- sare färg.
Vid sidan däraf kommer jaquetten att bi- behållas bland unga damer och flickor, den vida, veckade jaquetten med Medicis-krage och kring lifvet sammanhållen af ett bälte eller rättare en gördel.
Ty läderbältet kom- mer bort och skall ersättas af en band- eller sammetsgördel, antingen med metallspännen eller helt enkelt med en knut vid sidan å la japonaise.
(I förbigående sagdt är det ej längre modernt att i bältet bära en hel arsenal af småartiklar, såsom puderask, portemonnä, bly- ertspenna, odörflaskor och Gud vete hvad.)
Hvad Medicis-kragen beträffar, spår man dock dess afskaffande för » oåterkalleligen sista gången ».
Om jag så tillägger, att den såsom död och begrafven ansedda boan, den yfviga fjä- derboan med all säkerhet torde återkomma i vinter, att handskarne bli ljusa och strumporna svarta, att pantalonger och korsett liksom hit- tills bli i färger, samt att luggen — ni måtte väl aldrig bära lugg ännu?
— är borta eller rättare fästad uppåt, i form af en hvirfvel, så har jag väl uttömt min och mode-profetis- sornas visdom.
Nej, vänta.
A c k, jag var nära att glömma en mycket viktig sak — » hufvud- saken » skulle en ordlekare säga.
» Glöm för all del inte att skrifva till mig, hurudan min vinterhatt bör vara! » var det ångestrop, som i afskedsstunden frampressades från en lika älsklig som ung stockholmskas läppar.
Min fröken, jag har samvetsgrannt utforskat denna fråga och ger er nu mitt råd: Skaffa er antingen: 1) en liten kapott-hatt, graciös naturligtvis; grön med pensée-färgade beläggningar eller pensée-färgad med gröna så- dana.
Eller: 2) en hatt af samma fason som sommarens halmhattar med sina brätten starkt uppsvängda baktill, men betydligt min- dre, af ljusgrå, luddig filt och en fågel an- bragt framtill eller en svart plym rundtom- kring.
Allt efter er dräkt i öfrigt.
Förlåt, att jag ej skrifver det privat, utan begagnar tillfället i » Iduns » spalter — ni tror mig nu bestämdt mera!
Ni vill i allmänhet vara klädd en smula å la mode courante, min väninna?
Nåväl, fasthåll då vid hufvudsnittet och hufvodtonerna, som jag framhållit.
Men gör sedan variationer, i oändlighet, efter edert eget tycke, i fall ni ej älskar det banala.
Så gör parisiskan.
— — Det var en gång en artist, som på en tafla skulle framställa typer för de olika nationerna.
Svensken målade han i svensk dräkt, italienaren i italiensk, spanjoren i spansk, tysken i tysk o. s. v. Kommen till frans- mannen, målade han honom efter mycken tvekan i den enkla dräkt, som naturen en gäng gifvit honom, i det han dock i hans händer satte ett stycke tyg och en sax.
Det var en spirituel tanke, det där, en satir öfver behofvet efter modevexlingar, men också, indirekt, en hyllning åt den talang, som heter savoir-faire.
En smula smak — d. v. s. främst blicken för det enkla — • är allt, som behöfves.
Det har parisiskan, och la parisienne du Nord saknar den just inte heller, efter hvad jag erinrar mig.
Alvar Förbiskymtande Arfwidsson.
skuggor ur förra seklets kvinnovärld.
V. Fru Augusti.
november 1766 hade till Varberg anländt ett litet » comoediant-band », bestående af en medelålders man med två barn, en tio- årig flicka och en fjortonårig gosse.
Med bi- träde af » stadens gode män och musikanter » gaf det lilla sällskapet » i tullförvaltaren Pyhls- sons local » två konserter, därvid dottern sjöng italienska arier, sonen spelade violin och fa- dern framställde » allehanda slags vetenskaper å åtskilliga instrumenter ».
Publikens belåten- het var stor, och med en liten, säkerligen väl- behöflig, recett ämnade familjen draga vidare, då ett oförmodadt hinder yppade sig, hvilket visar, att redan på den tiden frågan om upp- trädande artisters skyldighet att till vissa » ve- derbörande » lemna fribiljetter var ett tviste- frö.
För stadens borgmästare hade konsertgif- varen uppvisat sitt pass samt därefter sändt fribiljetter, men han hade underlåtit såväl det ena som det andra hos stadsfiskalen, herr An- thon Båhrling, hvilket hade till påföljd, att han af denne instämdes till kämnärsrätten att stånda ansvar för det han » visat taskspeleri ».
Okunnig i svenska språket, stod den stackars främlingen där; men han fick vänlig hjälp af en bland stadens mest ansedde medborgare, slottsräntmästaren Hugo Öhrwall, hvilken inför rätta bevisade, att de som olofligt taskspeleri påstådda förevisningarna endast varit några små sinnrika, men oskyldiga kortkonster samt representationernas hufvudsak varit musiks ut- förande, och till det fordrades ej stadsfiskalens tillstånd, då borgmästarens erhållits; för öfrigt visade passet, utfärdadt af konungens befall- ningshafvande i Malmö, att dess innehafvare, judiske musikern Israel Salomon, med dottern Ester och sonen Carl, var » af hederlig carac- tére » och » i rätta ärender stadd ».
Rätten dömde, att konsertgifvarne finge i frid dra ' » Orfeus », Kärleken i Walthers » Adonis » samt Astrild i Berton och Trials » Silvie ».
I an- ledning af hennes uppträdande som Sällheten i prologen till Naumanns » Amfion » skref en vitterlekare till henne följande vers: Hvad mildhet, ömhet och behag, uti din klara stämma röjes!
Hvar ton med konstens reglor höjes och trotsar Orpbei luteslag.
Olympen vid din blick förnöjes och till en tystnad nederböjes vid ljudet af ditt andedrag.
Fru Augusti.
vidare och herr stadsfiskalen finge — dra ' vefven *.
Dessa båda musikantbarn blefvo sedermera bland de förnämsta stöden och prydnaderna för Tredje Gustafs lyriska scen.
Från Varberg gick färden till Göteborg, där den 4 januari följande året vi, enligt samtida annons i tidningen Spionen, finna den lilla israelitiska flickan biträda vid en af kammar- musikus Uriotti gifven musikalisk tillställning, och själf gaf den 22 februari å Göteborgs stora rådhussal » mamsell Salomoni som förut varit bekant under namn af judinna » en konsert.
Hon tyckes från sitt första uppträdande i nämnda stad omfattats med intresse och deltagande af flere framstående familjer * *, och häraf blef en följd, att hon öfvergick till den kristna-luter- ska kyrkan.
Mariebebådelsedag 1767 döptes i Göteborgs domkyrka af domprosten d:r Eke- bom » judinnan Estrene Salomonea » och erhöll namnen Lovisa Sophia.
Faddrarna voro: ju- stitieborgmästaren Bousck, grefve Sparre, kyrko- föreståndarne, grosshandlandena Lamberg och Schale, handelsmännen Beyer, Eriksson och Böcker, direeteurskorna Holterman och Grubb, domprostinnan Ekebohm, assessorskan Waltin- son, supercargeurskan Gothens, brukspatrones- san Schutz samt handelsmänsfruarna Hall och Alrot — således gräddan af dåvarande Göte- borgssocieteten.
Den 25 juni 1790 tystnade hennes stämma; hon hade då blott uppnått en ålder af 34 år.
A f bouppteckningen efter fru Augusti — hvaraf utdrag finnes i Klerekerska samlingen i Kongl.
biblioteket — finner man, att hon var barn- lös, att man- ej visste, hvar mannen funnes (han hade 1787 för skuld rymt från Stock- holm) samt att hennes ende kände anförvandt var brodern Karl Salomoni, förste violinist i hofkapellet.
Något porträtt af den framstående sånger- skan har, oss veterligt, aldrig offentliggjorts förr än här ofvan.
Det är en kopia efter en silhouett, hvilken egts af den ryktbare samla- ren, prosten i Tyska församlingen Ltldecke samt n. m. är befintlig i den största enskilda porträtt-kollektionen i hela vårt land, tillhörig enskild person i Stockholm.
Till Snorre.
Med anledning af poemet » Iduns frågor » i n.r 39 af Idun.
MxYlfin käre Snorre, ej jag vet, ~ * Ä&gt;~ Hvar jag skall söka dig, poet, Som hånat könet utan like.
Men liki godt!
Jag vet ändå, Att min epistel skall dig nå, Hvarhelst du dväljs i Svea rike.
Ty Idun har en stor publik, — Trots din satir och andras skrik.
Hvi skulle hennes värde falla?
— Hon bjuder äpplen ur sin korg I bondehem och kungaborg, Och vänligt helsas hon af alla.
Och, Snorre, hvar du träder in I trefligt hem med omildt sinn ' Och emot huslighet för ordet — Tro mig, man skall dig tyst bele, Värdinnan snedt på dig skall se, Och — Idun finner du på bordet.
Vid 17 års ålder blef hon gift med violi- nisten vid hofkapellet i Stockholm Fredric Benedict Augusti samt debuterade den 25 no- vember 1773 å Kongl.
operan — då ännu be- fintlig i det s. k. Bollhuset vid Slottsbacken såsom Apollo i prologen till operan » Orfeus ».
Omedelbart därefter erhöll hon fast anställning vid vår första scen, hvarefter, under årens lopp, följde titel och värdighet af hofsånger- ska samt ledamotskap i Musikaliska akademien.
För Gustaf I I L s nydanade scen blef fru Augusti en prima ackvisition.
Hon egde — vittnade en samtida konstkritiker — ej allenast god ton, utan förenade ock med sin goda stämma en utmärkt färdighet och förträfflig metod, så att hon med skäl kunde anses som en af våra första och bästa sångerskor.
Bland hennes förnämsta roller nämnas Eurydice i Glucks Du egnat har din poesi Till dem, som med så stort geni I Idun frågor ständigt gifva.
De roat dig af hjärtans grund Och skänkt dig mången munter stund Och — inspirerat dig att skrifva.
* Varbergs kämnärsrätts dombok för 15 no v. 1766.
* * En uppgift af Crusenstolpe — i » Karl X I I I och Hedvig Elisabeth Charlotta », sid. 24 — att fru Augusti uppfostrats i general Kaulbars hus i Göte- borg, måtte vara ett misstag, ty nämnde general K.
afled redan 1762.
Ack, käre Snorre, blif ej vred, Min afsikt är ej rifva ned Det skaldeprof du velat skänka — Men då jag ditt poem fick se, Förlåt, jag log, ty — ett, tu, tre Jag kom på mickel räf att tänka.
Ja, hon i hemmet håller vakt, Och vill du skåda hennes makt, Se rummet, där nu solen skiner!
Hon ordnat denna blombukett, Hon tillredt denna läckra rätt, Hon hängt för fönstren spetsgardiner.
Hon sömmat har värdinnans dräkt, Och hon det är, som helsans fläkt At barnens bleka kinder bringat.
Ja, Snorre, hvart du än vill gå, Du hennes värde finna må — Och likväl detta du förringat!
Du minus helt säkert dennes ord, — Den sagan är för mången gjord När han såg bär i rönnen glöda, Men kunde trädets topp ej nå — » För sura, » sade mickel då, » Fast de i solen lysa röda !,v Ja, Snorre, jag har svårt att tro, Att du har eget trefligt bo Tillsammans med en älskad maka, Som håller hemmet prydligt, nätt, Och bjuder dig till efterrätt Ur Idun någon sockerkaka.
— Bespottare!
en gång som ung Du kanske varit balers kung Och glad som under spel en orre — Nu är helt visst du gammal, grå Och sitter bortglömd i en vrå Och är förbittrad, stackars Snorre.
Men är du ung, och har du hopp Att ega få den rosenknopp, Som helst ditt hjärta vill begära — Så skynda, Snorre, gäck åstad Och gift dig, lef i hemmet glad, Och skrif en sång till Iduns ära!
Anna Lisa.
Om kvinnogymnastiken i Fin- land. » Några ord till genmäle.
t iduns nummer för den 25 sistl. sept.
förekommer en uppsats om kvinnogym- nastiken i Finland.
Det ser af densamma nästan ut, som om man ville i Sverige göra propaganda för finsk (?)
gymnastik, på grund af att den finska kvinnogymnastikafdelning, som här uppträdde vid senaste gymnastik- festen, hyllades kanske något mera än van- ligt.
Men möjligen kan grunden till uppsatsen sökas i något personligt förhållande, hvarför den kunde helt enkelt lemnas utan afseende.
Då det emellertid äfven talas om svensk gym- nastik kan ju vara skäl att lemna några upp- lysningar, som förtydliga den svenska gymna- stikens ställning i Finland.
Vi få då föret upplysa om, att de öfningar den finska kvinnoafdelningen visade här möj- ligen kunna gå under namn af att vara finsk gymnastik, men mera än - / •:, däraf var svensk, och däremot förekom däri intet » turnén » utom de få öfningar, som utfördes med järn- staf.
D e turer, som utfördes under gång, förändra ingalunda själfva gåendet, hvilken öfning förekommer i alla länder och är så- lunda alldeles kosmopolitisk.
Vi veta ej, huru pass starka rötter den svenska gymnastiken slagit i Finland, men visst är, att Sverige årligen besökes af ett icke alldeles obetydligt antal finska, isynner- het kvinliga gymnaster, som här studera gym- nastik; att en stark rörelse under de sista åren har gjort sig gällande i Finland just för svensk gymnastik; att flere af dem, som härför göra sina röster hörda, hafva genomgått den A s p - ska kursen, som åtnjuter S000 marks stats- anslag; att upplyst blifvit, att flere elever från nämnda kurs senare genomgått härvarande gymnastiska Centralinstitut: * Brefldda.
Skulle den ärade författarinnan för ett viktigt meddelande godhetsfullt vilja för Ked.
upp- gifva sin nuvarande adress, blefve vi henne högst förbundne.
att — efter hvad som genom gjord förfrå- gan inhemtats — antalet ansökningar och framställningar såväl muntliga som skriftliga från Finland till sistnämnda institut är så stort, att sannolikt hela dess kvinliga kurs kunde fyllas med finskor, ifall sådant i öfrigt läte sig göra; att man här förnummit, att den » Spiess ' ska metoden i Finland » på många ställen undan- tränges af den svenska, samt att af allt detta uppstår på åtskilliga ställen en behaglig bland- ning.
till uppsatsen har därför utan tvifvel rätt i, att det » ej får finnas något stadfästadt schema », äfvensom att » öfningsma- terielet är oändligt », och att det blir det ännu mera, om man får anlita - » lärarekrafter- nas fantasi » för att placera barnen i en mängd » geometriska figurer », då det först blir riktigt gladt och muntert!
Till allt detta måtte åtgå mycken tid!
Ty lemnas det ej mycken tid till dylikt, blir det ej något väsentligt af öfningarnas positiva be- tydelse för utvecklingen, enär dessa geome- triska figurer ofta gå sönder, tillföljd hvaraf de skola hoplappas, och då detta skall verk- ställas af barn, som ej kunna förstå eller öf- verskåda det hela, så blir, för hvarje gång något i dessa turer kommer i olag, lektionens helhet förstörd, och man nödgas börja ifrån början eller vid föregående turs slut.
Sådant blir förhållandet i Tyskland, och i bästa fall torde det ej vara osannolikt, att det går till på samma sätt i Finland.
Gymnast.
Yilddufvan.
Berättelse ur verkligheten af J o h n Johnson » let var nu på femte året, som det unga grefliga herrskapet varit gifta och suttit som egare till det stora gods, hvilket grefvinnan som enda barnet ärft efter sina föräldrar.
Och ett bättre herrskap » var det letandes efter », sade folket pä herrgården med en mun.
Redan som flicka var grefvinnan afhållen af gamla och unga, stora och små, fast hon äfven då hade sina underligheter, som det var svårt att förstå sig på.
Red gjorde hon som en husar och fodrade själf sin fuxhingst, när hon var hemma.
Och höst och vår satt hon litet emellan ute i backarne och målade taflor.
Ja, det hade till och msd händt, att hon en gång följt med skogvaktaren ut på gärdena och jagat rapphöns.
Sen hon blef gift, syntes hon inte så mycket ute ' bland folket, så vida ej grefven hittade på något roligt och bjöd sina underhafvande att vara med, hvilket hände litet emellan under det första året, han var egare till godset.
Då kunde grefvinnan ta sig en svängom med i midsommardansen, eller också kunde både hon och grefven någon söndag på vintern komma ner på isen ä insjön framför herrgården, där ungdomen då var samlad, och kasta ut näftals med slantar i både silfver och koppar och låta ungdomen löpa ut och slåss om dem.
Och sen vankades där efteråt välfägnad öfver lag i långa banor.
Litet emellan var det ock stora bjudningar på herrgärden, då det kom herrskap från ett par tre kyrksocknar på middagar och supéer.
Och det tyckte folket inte var något att undra på, att deras herrskap roade sig, så länge de voro unga.
Något knussel var det heller ej vid biudningarna, och hvad som blef öfver af matvarorna, delades ut till dem, som blott förstodo att hålla sig framme.
Så inträffade en vacker dag en händelse, som försatte både godsets underhafvande och grann- socknarne i den allra största förvåning.
När det grefliga herrskapet kom hem efter en tur in till residensstaden, där det hållits marknad, hade de ett underligt ting, insvept i en stor mjuk filt, jämte sig i vagnen.
Det fanns folk, som, då de mött grefven och grefvinnan, när de kommo från marknaden, tyd- ligen tyckte sig ha sett ett barnansikte skymta fram ur en öppning på filten, en uppfattning som äfven snart nog befanns vara alldeles rik- tig.
Ty när ekipaget stannade framför stora trappan vid corps de logiet och herrskapet steg ur, kröp det äfven en mänsklig varelse ut ur filten — en flicka på 12 ä 13 år, med de vackraste bruna ögon och ett ebenholzglänsande hår, som i långa naturliga lockar ringlade sig kring barnets hals.
Den lilla var från topp till tå klädd i smutsiga köttfärgade trikåer och utanpå dessa ett par korta luggslitna sammets- byxor med paljetter på, af det slag som akro- bater vanligen begagna.
Sedan herrskapet stigit ur vagnen, tog gref- vinnan flickan vid handen, visade på den ståt- liga herrgårdsbyggningen och sade: » Här kommer du hädanefter att bo., om du blir snäll, Rosa lill *, ty så har grefven och jag beslutat! » Den lilla såg upp på grefvinnan och kysste därpå på hand, såsom hon blifvit lärd att göra, då någon förut gifvit henne en silfverslant för de » konster », hon utfört på akrobatmattan.
Länge dröjde det ej, förrän godsets under- hafvande fiago sin nyfikenhet tillfredställd be- träffande den lilla.
Såväl kusken som betjänten, hvilka varit med in till staden, berättade, att grefven och gref- vinnan af en händelse fått syn på flickan, då hon i sällskap med sin far och mor » förvridit synen på folk » inne å en gård.
Efter att en stund ha sett på barnungen hade grefvinnan blifvit som förhexad och gått fram till föräl- drarne och frågat, om de ville öfverlemna flic- kan till henne som fosterbarn.
I början hade » taskspelarne » nekat och sagt, att den lilla var deras enda stöd pä gamla dar; det var hon, som drog in pengarne, hvarpå hela familjen lefde, och därest de mistade barnet, skulle de dö af sorg.
Men grefvinnan var envis och bjöd » kome- dianterna » flere hundra riksdaler i pengar, till dess hon ändtligen fick sin vilja fram, och så fördes flickan till hotellet, där herrskapet bodde, sveptes in i ett par filtar och sattes vid hem- färden, som hon gick och stod, upp i vagnen bredvid herrskapet själft.
Detta var den underligaste historia, som man hört på mången god dag!
Somliga trodde, att det grefliga herrskapet blifvit på något vis för- hexadt af tattarföljet, andra visste ju, hur snälla både grefven och grefvinnan alltid varit mot fattiga, och så hade de ju inga barn själfva, och det kunde man nog förstå, hur det skulle kännas, så att det var icke mycket att undra på, att grefvinnan tagit upp ett fosterbarn.
Men hvarför de just tagit en tattarunge, som kanske hvarken var döpt eller ens kunde läsa » Fader vår », när det fanns så mycket fattiga barnungar under godset, det förstod ingen.
Flickan hade inte varit i den grefliga famil- jen många timmar, förrän det sändes bud efter en sömmerska, och sedan fick grefvinnan ett fas- ligt göra att söka reda på en massa kläder ur sin egen rika garderob, hvilka lämpligen att börja med kunde ändras åt flickan.
Och hela huset tyckte det var riktigt rörande att se, hur
\ D U N 1891 snälla både grefven ocb framför allt grefvinnan voro mot den lilla, som genast fick sitt eget rum, blef uppassad af en kammarjungfru och från första stund fick äta vid samma bord som herrskapet.
Bar flickan sig aldrig så tokigt åt, eller sade de fulaste saker, som ofta hände, så skrattade endast grefven, sä mycket han orkade, och äfven grefvinnan måste dra på munnen, under det hon försökte undervisa flickan, hur hon skulle bete sig.
När några dagar gått, gjorde grefvinnan visi- ter socknarne rundt och förevisade den lilla, berättande, hur hon fått fatt i henne, och hur hon redan lärt henne än det och än det.
Den lilla blef på detta sätt ett outtömligt konversa- tionsämne, hennes namn prononcerades fran- syskt, och hon blef kallad Rose i stället för Rosa.