Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som det, genom nyssnämnda handels- samt fabriks- och handtverksordningar, blifvit i allmänhet medgifvet, att äfven å annan ort, än der man är bosatt, idka rörelse och näring, men det bör antagas, att den inkomst, som deraf härflyter, säkrast bedömes å den ort, der sådan rörelse eller näring utöfvas, hemställer Utskottet, att den, som å serskilda orter drifver handtering eller rörelse, bör å hvartdera stället påföras bevillning för den inkomst, han der anses hafva, samt nödiga tillägg, på sätt förslaget utvisar, i öfverensstämmelse härmed vid 12 § göras; och torde jemväl, såsom rätteligen hörande till denna §, hit böra flyttas hvad i 13 § förekommer, angående såväl gårdfarihandlande, som de af Ridderskapet och Adeln samt magistrats- och andra personer, hvilka idka stadsmannanäring; äfvensom och då benämningen ^'kontingentborgare” numera, efter utfärdandet af förrberörda handels-, fabriks- och handtverksordningar, lärer finnas vara oegentlig, Utskottet ansett, att vid 13 §, hvilken omfattar äfveu sådane borgare, i stället bör uti serskildt moment föreskrifvas, huru lång tid före upphördsårets ingång de, sorn utan burskap idka handel eller annan näring, böra hafva dermed upphört, för att undgå bevillnings utgörande för rörelsen under samma år. §§ 14, 27 och 29.
Uti väckta motioner har dels herr Hörnstein , i afseende på den uti 14, 27 och 29 §§, såväl arbetsfolk på landet och i städerna, hvilka ej njuta ständig lön, utan arbeta för dagspenning eller beting, och hvilkas arbete icke inbringar dem 200 r:dr årligen, som den gesäller ålagda bevillning, yrkat befrielse från densamma, enär icke arbetet, utan den vinst, det kunde lemna utöfver de nödiga behofven, borde beskattas, dels ock herr Tham, S. M., hemställt, att arbetsfolk på landet måtte från bevillning efter 2 art. befrias, men, om sådant icke bifölles, att åtminstone för inhyseshjon, backstugusittare, fördelsstagare, med flere, bevillning efter denna artikel borde upphöra, äfvensom att, då ifrågasatt blifvit att påföra gesäller hos gerningsmän och sockenhandtverkare på landet enahanda bevillning, som här utgöres af gesäller i städerne, eller 2 r:dr, hvilket likväl syntes mindre billigt, enär gerningsmän och sockenhandtverkare med en mantalsskrifven arbetare skola i bevillning Bevillnings-Vtskottets Betänkande, N:o 9. 13 utgöra endast i r:dr, bestämmas måtte, antingen gesäller på landet äro från bevillning frie, eller ock till hvad belopp dylik afgift af dem skall utgöras.
1 anlednig af de vid sednaste riksdag i enahanda syftning väckta motioner, yttrade Bevillnings-utskottet, att, då arbetskraften i vårt land vore af den vigt, att man svårligen kunde undgå att vid beskattningen taga den i betraktande, så, och på det ej benägenheten att undandraga sig laggstadd tjenst målte uppmuntras, ansåge Utskottet den serskilda bevillningeo för arbetsfolk i städerna och på landet destohellre böra fortfarande utgöras, som, jemte det att det syntes billigt, att arbetaren med värdet af ett dagsverke bidroge till staten, denna folkklass, serdeles i städerna, egde tillfälle till så förmonlig arbetsförtjenst, att den ifrågasatta bevillningsafgifteu icke skäligen kunde anses betungande.
Dessa skäl, hvilka Rikets då församlade Ständer funno giltiga och till hvilka Utskottet icke anser nödigt nu foga några nya, ega äfven full tillämplighet på gesäller, så väl i städerne sorn å landet, hvadan och då, hvad serskilt angår desse sistnämnde, ordentliga handtverks-verkstäder numera jemväl kunna å landet anläggas, samt gesäller, då de å sådana verkstäder äro anställde, äfvensom då de arbeta hos gerningsmän eller sockenhandtverkare, hvilkas handtering är af så lönande beskaffenhet, att gesäller kunna af dem med fördel användas, skäligen synas böra Lill lika beskattning med dem i städerna hänföras, Utskottet, som icke heller funnit anledning vara för handen att tillstyrka det af herr Tham för inhysesfolk, fördelstagare m. fl. yrkade undantag från utgörande af denna bevillning, hemställer, att nuvarande föreskrifter om afgifter efter 2:dra artikeln af arbetsfolk och gesäller må bibehållas oförändrade, men med ut tryckligt tillägg i 27 §, att gesäller på landet skola anses lika med dem i städerna; dock med förbehåll, att, derest nedsättning i bevillningen på det hela skulle finnas kunna ega rum, det då må vara Utskottet öppet att afgifva förslag, i hvad mån arbetsfolk eller gesäller deraf böra företrädesvis komma i åtnjutande.
Med åberopad anledning af den betryckta ställning, hvar.uti konstnärsklassen sig för närvarande i allmänhet befunne, har herr Anckarsvärd, Michael Gustaf, uti väckt motion, yrkat, att artister, hvilka i bevillningsförordningen äro upptagne till beskattning i 8 olika klasser, från 5 till 100 r:dr och deröfver, måtte, i likhet med vetenskapsidkare och litteratörer, hädanefter vara befriade från bevillning i och för deras yrke, elier, om detta icke kunde beviljas, att åtminstone den för artisters beskattning gällande klassifikation måtte upphöra, såsom ledande tili för mycket godtycke, och desse personer 14 DeviUnhigs-TJlsKOttels Betänkande ^ N:o g. likasom de fleste andre, beskattas efter uppgifven inkomst, dock så, att den artist, hvars arbetsförtjenst ej öfverstege 500 r:dr, måtte från sådan bevillning åtnjuta befrielse, enär han då, så väl som dagakarlen, hvilken arbetar för sitt dagliga bröd, icke syntes böra vidkännasj andra afgifter, än de personella.
Då hvar och en, som af något yrke hemtar inkomst, lärer böra i förhållande dertill bidraga till det allmänna, i öfverensstämmelse hvarmed också, emot hvad motionären förutsatt, äfven arbetsfolk äro, och, jemlikt Utskottets ofvan yttrade åsigt, fortfarande böra vara underkastade bevillning efter 2:dra artikeln, utan hänsigt till någon viss årlig minimi-inkomst, anser Utskottet sig sakna all giltig anledning att tillstyrka befrielse från sådan bevillning för artister; — men med afseende å det anspråk på lättnader och uppmuntran från det allmännas sida, konstnärsyrket billigen bör i viss mån ega, äfvensom derå, att detsamma i allmänhet icke lärer kunna anses vara för dess idkare serdeles lönande, hemställer (
Utskottet, om icke Rikets Ständer skulle, med anledning af den ifråga varande motionen, Snna skäligt stadga, att antalet af de nu för artister bestämda 8 beskattningsklasserna må få inskränkas till 7, sålunda att de tvänne högsta uteslutas och att dels beloppen af hvardera utaf de sex nästföljande förslagsvis antagas för den första till 50 för den andra till 35, för den tredje till 25, för den fjerde till 15, för den femte till 10 och för den sjette till 5 r:dr, samt dels ytterligare en klass tillägges med ett till 2 r:dr förslagsvis utfördt belopp.
Sedan, i sammanhang med åliggandet för läkare att undergå kirurgisk examen, det egentliga fältskärsyrket upphört och i följd deraf de sedan äldre tider i hevillnirigsförordningen qvarstående rubrikerna fältskärsgesäller i 14 § samt bruksfältskärer i 29 §, numera sakna deras fordna betydelse, hemställes, dels att rubriken fältskärsgesäller må ur författningen uteslutas, dels ock, att rubriken fältskärer i 29 § må ubytas emot kirurger.
Med anledning af den förenämnde fabriks- och handtverks-ordningen, har tillägg i 14 § angående handtverkare, hvilka, utan mästerskaps eller burskaps förvärfvande, såsom försörjningsmedel åstadkomma handlverksarbeten, äfvensom någon jemkning i lydelsen af rubriken hårfrisörer erfordrats, hvilka uti det bifogade förslaget iakttagne tillägg och rättelser Rikets Ständers pröfning underställas.
Bi<villnings~U t skottets Betänkande* N.o g. 15
I anseende på den i samma 14 § förekommande rubriken hästhandlare* har Jonas Ersson från Jemtlands län yrkat, att nämnde läns invånare måtte, utan erläggande af den här stadgade bevillning, 25 r:dr för hvar och en, som med hästhandel sig befattar, vara berättigade att egne och sina grannars hästar hvar som helst afyttra.
Som, enligt sista momentet af ifrågavarande rubrik, det icke afsetts, att denna beskattning skulle ega rum för andre än dem, som sysselsätta sig med. hästbandel såsom ett yrke, men något förtydligande i berörda hänseende möjligen må vara erforderligt, så har Utskottet, i anledning af Jonas Ers~ sons motion, med uteslutande af samma moment, gifvit den för ändamålets vinnande föräudrade lydelse åt rubrikens l:a morn., som det bifogade förslaget utvisar.
Uti väckt motion har herr Gustafsson , med anledning af den tydning, som gifvits åt föreskrifterne vid rubriken krögare m.
Jl. * yrkat, att uti ea blifvande bevillnings-förordning måtte varda uttryckligen stadgadt, att bränvins-minuteringsafgift icke finge påföras andra, än dem, som icke å sådan försäljning ega serskilt burskap, med åtföljande förpligtelse att ovillkorligen finnas med denna vara försedde åt gäster af alla klasser och stånd, och alltså icke påföras Stockholms traktörs-societet, som för sin skyldighet att hålla biänvin till salu droge serskild borgerlig tunga.
Herr Hörnstein har i sin ofvanberörde motion ansett, att hvad i denna rubrik stadgades, angående borgen för bevillnings utgörande, borde upphäfvas, och att såsom tillräckligt korrektiv kunde i stället stadgas, att bristande betalning af bevillningen medförde förlust af rättigheten att rörelsen vidare idka.
Under anförande, hurusom, då stadgandet uti förevarande rubrik, att den här bestämda bevilluings-afgift skulle erläggas äfven af hvar och eu annan, som med behörigt tillslånd i minut försäljer bränvin, vore gällande jemväl för landet, det icke kunnat undvikas, alt personer, som med vederbörlig tillåtelse vid marknader, regementsmöten, auktioner och andra sammankomster utöfvat näringsrörelse i förening med bränvinsminulering, delför mist påföras bevillning med minst 10 r:dr utöfver den serskilda afgift, som under namn af bevillning för bränvinsminutering skolat af taxeringskommitteen bestämmas; så och enär härigenom inträffat, att för försäljning under endast en dag kommit att betalas lika mycket, som för den rörelse, hvilken bedrifvits under helt år, och då denna beskattning nästan uteslutande drabbade den fattige, har herr Tham, S.
M,t hemställt, att, med ute - Bevillning!-Utskotle's Betänkande, N:o g. slutande i rubrikens sisla moment af orden: ”denna afgift erlägges äfven a£ hvar och en, som med behörigt tillstånd i minut försäljer bränvin,” i stället måtte stadgas: ”att de, som vid marknader, auktioner, regementsmöten samt andra tillfällen med vederbörligt tillstånd utöfva näringsrörelse, skola utom afgift för bränvinsminutering, då den tillåtes, erlägga bevillning med minst 3 r:dr;” äfvensom i sammanhang härmed blifvit erinradt, att i nuvarande bevillnings-förordning ej vore tydligen föreskrifvet, till hvad belopp och efter hvilken grund bevillning skall utgöras för den restauration eller näringslörelse, som idkas å ångfartyg, hvilket motionären ansett böra afhjelpas sålunda, att för slik rörelse bestämdes enahanda skatt, som för krögare m.
Jl. är stadgad.
Beträffande först herr Gustafssons motion, så enär rubriken krögare m.
JL. uti 14 § af bevillnings-förordningen, från hvilken rubriks ordalydelse motionären ansett anledning hafva hemtats dertill, att bränvins-minuteringsafgift blifvit burskapsegande traktörer i hufvudstaden påförd, uttryckligen alser endast sådane näringshållare, ”sorn icke äro borgareoch uttrycket i rubrikens 2 morn., ”vare sig borgare eller andre” icke har afseende å annat, ätt skyldigheten att ställa borgen för utgörande af bevillningen för rörelsen efter 2:dra artikeln, så anser Utskottet någon ändring eller tillägg i bevillnings-förordningen icke af den ifiågavarande motionen påkallas; Men enär i:a mom. i 57 § af gällande förordning, angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin, innehåller, att för ”värdshus, källare, spisqvarter eller andra näringsställen” skall, utom den vanliga bevillningen, erläggas en serskildt branvins-minuteringsafgift af 20 till 100 r:dr eller deröfver, så anhåller Utskottet, att i det betänkande, Utskottet kommer att afgifva, angående brännvinsbränningen och dess beskattnings med dertill hörande reglementariska föreskrifter3 få meddela det vidare yttrande angående motionen, hvartill Utskottet vid detta ärendes behandling kan finna sig föranlåtet.
Som den ifrågavarande bränvinsbrännings-förfatlningen i dess 42 § 2:a moro. jemväl innehåller stadgandet, angående ställande af borgen för den å ifrågavarande näringsyrken belöpande skatt, så och jemte erinran, att den af herr Hörnstein föreslagna påföljd af näringsrättighetens förlust för uraklåten betalning af skatten, tvifvelsutan bör för näringshållare finnas vida mer betungande än skyldigheten att derför ställa borgen, hemställer Utskottet, att Bevillnings-Utshottets Betänkande, N o g. 17 att herr Hörnsteins motion i denna del icke må till någon åtgärd föranleda i annan händelse, än alt vid behandlingen af bränvinsbrännings-frågan det motsvarande stadgandet i författningen derom finnes böra undergå förändring.
Vidkommande slutligen herr Thams ofvanberörde yrkanden, anser Utskottet val, lika med molionären, att för restauration å ångfartyg bör gälla, hvad i 14 § underrubriken krögare är stadgadt, oell att följaktligen bestämd föreskrift derom bör i nämnde rubrik intagas, samt hvad angående denna beskattning i 16 § förekommer der utgå.
Men hvad sedermera angår frågan om nedsatt minimi-bevillningsafgift för personer, som vid marknader, auktioner med flere tillfällen utöfva näringsrörelse, så enär det lärer kunna antagas, att sådana personer, derest de icke jemväl å visst ställe idka dylik rörelse, åtminstone utöfva densamma vid de flere så beskaffade sammankomster, som inom orten, der de äro boende, linder årets lopp inträffa, och alltså äro i tillfälle att deraf hemta icke så ringa inkomst, hemställer Utskottet, som det i öfrigt nu icke tillkommer att om nedsättningar i bevillningsafgifterna meddela yttrande, att yrkandet derom för det närvarande, och innan statsbrist-sumraan blifvit bestämd, icke må till någon åtgärd föranleda.
I öfrigt tillstyrker Utskottet, att, såsom till den förevarande rubriken krögare m.
Jl. hänförliga, i densamma må upptagas ”kaffeskäukar och kaffehusidkerskor.” Utskottet föreslår vidare, alt vid rubriken spisqvarters-, värdshus- eller näringshållare må föreskrifvas, att de spisqvarters- eller värdshusidkare, hvilka njuta understöd af kommunen, mot förbindelse att icke tillhandahålla spritdrycker, skola för sådan rörelse vara fria från bevillning efter 2:a artikeln; äfvensom att, då, i afseende å tobaksplauterare och plantage-egare, om hvilka stadgas, att de taxeras tili afgift efter deras jordlägenheters värden , detta torde böra, äfven utan sådan serskildt föreskrift, iakttagas, men, hvad tobaksplanterarne angår, de synas vara närmast jemförlige med trädgårdsmästare, berörda föreskrifter må uteslutas och för tobaksplanterare lemnäs hänvisning till lika beskattning med trädgårdsmästare; — i öfverensstämmelse med hvilka förslag nödiga tillägg och rättelser blifvit gjorda.
St, Prot, 1847 och 1848, 5 Sami. t Afd. 4 Häjt. 3 18 Bevillnings-Utskottets Belånkandej N.o g. I afseende slutligen å den uti denna § utländingar, som resa omkring i Jandet och utbjuda eller sluta handel om utländska varor, ålagde bevillning af 50 r:dr för de tre första månaderna, de härstädes sig uppehålla, samt af ytterligare 50 r:dr för hvarje månad, som de derutöfver i riket qvardröja, har Utskottet väl icke funnit anledning föreslå någon förändring i sjelfva afgiftsbeloppen, men då annat stadgande om sättet och ordningen för afgiftens erläggande och redovisande icke finnes meddeladt, än att den skall i gränseorten betalas och anteckning derom å resepasset göras, har Utskottet ansett uttryckligen böra föreskrifvas, att afgiften skall vid ankomsten uppbäras af vederbörande uppbördsman för kronobevillningen i gränseorten och bevis derom, äfvensom om den tid, den resande uppgifvit sig vilja i riket qvardröja å det medhafvande passet meddelas, hvarförutan pass till resans fortsättande inom landet eller återresa ur riket icke skal! kunna utfärdas; äfvensom, till närmare kontroll å sådane utländningars handelsföretag, Utskottet lämpligen trott böra stadgas, att de, innan utländska varor må af dem i någon stad utbjudas eller handel derom afslutas, skola hos stadens vederbörande embetsmyndighet så väl styrka sig hafva afgiften betalt, som ock uppgifva den tid, de i staden vilja vistas, vid enahanda påföljd, som förut är bestämd för det fall, att sådan handel utöfvas, utan att den stadgade afgiften blifvit erlagd. §§ 17, 19 och 24.
Som den af doktor Sandberg s enligt hvad ofvan är omförmäldt, gjorda framställning om förhöjd bevillning, bland annat, å den större fastighetsförmögenheten, står i omedelbart sammanhang med hans i samma motion väckta förslag om personliga skyddsafgiftens upphörande, hvilken afgift sagds förhöjning, som af motionären föreslagits till 3 för tusende af fastighet eller inrättning i en egares hand, till värde öfverstigande 20,030 r:dr, afsåg alt till en del ersätta, men frågan om personliga skyddsafgiftens afskaffande åter är beroende på det beslut, Rikets Ständer komma att fatta öfver herr doktorns serskilta motion om afgift till enahanda belopp till fattigvården, så lärer ieke den föreslagna förändrade grunden för fastighets-bevillningen nu eller förr, än i sammanhang med frågan om personliga skyddsafgiften, böra till slutlig behandling förekomma, hvadan Utskottet hemställer, Bevillnings-U Iskottets Betänkande, Nto g. 19 alt icke heller denna del af doklor Sandbergs förstberörda motion må för närvarande till någon åtgärd föranleda.
I afseende å den för fastigheter stadgade bevillning af 2 r;dr för hvart tusende riksdalers värde, har vidare herr Hammarberg, C. A., hemställt, att, då beräkningen deraf Liefve ytterst svår, när värdena slutade sig på andra än jemna tusendetal, så att afgiften utgjorde t. ex. för 100 r:drs värde 9 sk. 7t r:st, bevillningen kunde i stället antagas till 10 sk. för hvart hundrade riksdalers värde; men då samma invändning i viss mån gäller äfven emot detta beräkningssätt, nemligen i afseende å de värden, som sluta på andra än 10, 100 eller l,000:de tal, och den åsyftade lättnaden alltså icke blefve af serdeles betydenhet, v afstyrker Utskottet bifall å herr Hammarbergs berörda förslag. § 21.
I 21 § har Ulskottet för beredande af större tydlighet vidtagit någon jemkning i redaktionen; § 22. och vid 22 § haft att taga i betraktande två serskilda motioner, nemligen af herr Hammarberg och herr biskop Heurlin, hvilka, under anförande, hurusom i vissa fall, t. ex. då frälseskatt erlades efter kontrakt, det kunde inträffa, att rusltjenstbevillningen, otn hvilken vid sistlidne riksdag föreskrefs, att den skulle utgöras af ränteegaren, ehuru den i äldre bevillningsförordningar varit ålagd jordegaren, uppginge till mera än hela frälseräntan, yrkat rättelse häruti.
Utskottet får härvid upplysa, att i Bevillningsförordningarna före 1824 icke varit föreskrifvet, hvilkendera, jord- eller ränteegare, som borde rustjenstbevillningen utgöra, utan endast att sådan bevillning skulle för frälse-egendomar till stadgadt belopp fortfara.
I sistnämnda års bevillningsstadga åter blefvo, i öfverensstämmelse med Bevillnings-utskottets vid 1823 års riksdag dertill afgifna förslag, men, som det synes, utan stöd af något utaf Utskottet anfördt skäl, orden ”för jordegare” inskjutna, hvilken bestämmelse qvarstod till sist förflutna riksdag, då, uppå hemställan af dåvarande Bevillningsutskott, som ansett det åligga ”rantegaren” att ansvara för bevillningen, såsom numera motsvarande prestation af rusttjenst, ordet jordegare utbyttes mot ränteegaren. 20 Bevillnings-Utskottets Betänkande j IV;0 9.
Hvad sjelfva saken angår, så lärer det vara ostridigt, att, då skatten eller räntan af jorden först blef af staten åt den enskilde egaren upplåten, dermed var förenad skyldighet för denne att utgöra rusttjenst, och att den enskilde alltså endast mot denna prestation egde räntan tillgodonjuta Istället för skyldigheten att åter utgifva sagda ränta till staten, när sedermera rusttjenstens utgörande såsom natura-prestation upphörde, fick den rustljenstskyldige sig ålagd viss bevillning i förhållande till storleken af räntan, beräknad efter hvad den gjorde i myntslaget marker; och då, på sätt nyss är visadt, sjelfva rusttjensten motsvarade räntan, lärer det icke heller kunna ifrågasättas, att icke den bevillning, som sedermera kom i rusttjenstens ställe, bör utgöras af den rustljenstskyldige d. v. s. den, som är i åtnjutande af räntan.
När nu härtill kommer, att med ordet jordegare i Bevillningsförordningarna af åren 1824, 1831, 1835 och 1841, icke i dess obestämda form nödvändigt måste hafva afsetts egaren till jorden, i hvilket fall den bestämda formen jordegaren bort användas, utan lika riktigt kan hafva afsett ränte* egaren> hvilken ur flera synpunkter är att betrakta såsom jord- eller fastig— hets-egare, enär för förvärfvande eller afyttrande af frälseränta m. m. gälla alldeles samma bestämmelser, som om fast egendom i allmänhet är stadgadt; så och utan afseende derå, att räntan någon gång, vid skedda öfverlåtelser på annan man utaf den, som från början varit i besittning af både jorden och räntan, kunnat bestämmas att utgå på ett sätt, som numera icke svarar mot hennes rätta värde, och derigenom möjligen kan komma att icke lemna öfverskott åt egaren, sedan belöpande onera blifvit utgjorda, anser, med anledning af allt detta, Utskottet hvad i berörda motioner blifvit anfördt och yrkadt, icke böra till någon åtgärd föranleda. § 26.
Då i 26 5 bevillnings-afgiften för kolnings frihet på kronans allmänningar eller rekognitionsskogar blifvit beräknad per stig af 24 tunnor, och i paragrafens 2:a mom. stadgats, att afgiften skall utgå efter det belopp, för hvilket bruken erlägga rekognitionsafgift, antingen der kolas eller icke, men härvid förekommit, dels att i taxerings-resolutionerne, angående ifrågavarande skogar, rekognitionsafgiften blifvit bestämd efter det staf rumtal ved, som skogarne ansetts kunna årligen afkasta, och allmänt är anlaget, att af ett stafrum ved erhållas 18 tunnor kol, dels ock att rekognitionsskogar varit upplåtna icke allenast åt brukutan äfven åt hyttor, samt att, enligt Kongl.
Majtts den 29 Januari 1824 meddelade nådiga fastställelse af Rikets Ständers vid 1823 års riksdag fattade beslut, angående upplåtande mot rekognition af Bevillning-Utskottets Betänkande, N.o g. 21 grufveskogarne, jemväl desse blifvit rekognitionsafgift åsatte, har Utskottet, lill undanrödjande af all tvätydighet vid tillämpningen af denna paragraf, ansett de begge första momenterne böra erhålla den förändrade lydelse, det bifogade förslaget utvisar. § 27.
Enär uti 27 § af Bevillningsförordningen är medgifvet, att de gästgifvaregårdar, som icke hafva någon förtjenst af gästgifverirörelsen, ”utan endast kunna anses såsom skjutsombytningsställen,” må af taxeringsmännen kunna från afgift för näring och rörelse befrias, men, enligt 2:a mom. i 57 § af gällande bränvinsbränningsförordning, innehafvarne af sådane gästgifvaregårdar likväl skola, derest de vilja begagna bränvinsminuterings-rättigheter», afgift derför erlägga, har herr Friherre Ridderstolpe, Fredrik3 uti väckt motion yrkat, att befrielse från bevillning efter 2:a art. icke borde få ega rum i annan händelse, än att bränvin icke å dessa gästgifvaregårdar i minut försaIjes; och sorn Utskottet för sin del häruti instämmer, så föreslår Utskottet, att, med bifall till hvad motionären hemställt, den i öfverensstämmelse härmed enligt förslaget gjorda ändring må godkännas; förbehållande sig Utskottet att i frågan angående ny bränvinsbräuningsförfattning få föreslå de förändrade bestämmelser, sorn häraf må i densamma finnas påkallade.