Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stadgan angående sockenstämmor och kyrkoråd af den 26 Februari 1817, h vilken gällde ända till 1843, innehåller också derföre det förklarande, att i de städer, der sockenstämmor förut varit brukliga, finge de ock på lika sätt derefter hällas.
Ofvannämnde lagar, hvilka ordnade förvaltningen i städerna, voro, enligt bokstafven, gällande endast för borgerskapet; men kunde det oaktadt tillfredställa dessa samhällens behof i äldre tider, då städernes innevånare med få undantag voro borgare.
Detta förhållande började dock redan under förra hälften af 17:de århundradet förändra sig genom vissa industriela yrkens efter hand skedda befrielse från hurskaps-tvånget samt den gradvis skeende tillvexten af en utom de borgerliga yrkena stående befolkning.
Uppkomsten i städerne af en sådan oberättigad samhällsklass kunde ej undgå att der alstra förvecklingar, hvilka ådagalade otillräckligheten i de former, uti hvilka det kommunala lifvet rörde sig, särdeles som någon grund för omröstning på allmän rådstuga icke var och ännu icke är fastställd.
Till sockenstämmo-förordningen, hvilken dessutom icke var, annorlunda än undantagsvis, gällande för städerne, kunde man icke heller taga sin tillflykt, enär någon för städerne tillämplig röstgrund ej heller deruti fanns stadgad.
Till afhjelpande af dessa missförhållanden väcktes, vid 1834 och 1833 årens riksdag, särskilda motioner om ändring och tillägg i 1817 års Sockenstämmo-förordning, i anledning hvaraf Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse den 9 Februari 1833 anhöllo, det Kongl. Majit måtte, efter stadsförsamlingarnes hörande, åt kommitterade för kyrkolagens öfverseende eller andra sakkunnige män, uppdraga utarbetandet af förslag till en fullständig författning angående sockenstämmor och kyrkoråd, så väl i städerne, med undantag af Stockholm, som på landet, samt berörde förslag till Rikets Ständers bedömande vid nästinträffande riksdag öfverlemna.
Ett sådant förslag blef också utarbetadt och vid 1840 och 1841 årens riksdag öfverlemnadt till Rikets Ständer, hvilka behandlade detsamma i sammanhang med åtskilliga väckta motioner om inrättande af Härads- och Läns-nämnder, samt antogo och till Kongl. Majit öfverlemnade särskilda förslag till författningar om sockenstämmor i riket, utom Stockholm, äfvensom om Socken-nämnder på landet; på grund hvaraf ock, efter samtlige Landshöfdingars och Konsistoriers hörande, den 29 Augusti 1843 utfärdades de särskilda Nådiga förordningarne om Sockenstämmor, om Kyrkoråd och om Socken-nämnder å landet.
Brot. 1886 & 1887. 8 Sami. 57 Haft. 6 42 Allm. Besv.- och Elton.-Ulslt.
Bel. M 127.
Sedan én kommitté, bestående af deputerade från samtlige församlingar i Stockholm, jemte af Kongl. Maj:t förordnade ledamöter, utarbetat förslag till sockenstämmo-förordning för hufvudstaden, utfärdades den 16
Maj 1847 Nådig författning härom, hvilken hufvudsakligen är bygd på samma grundsatser, som 1843 års sockenstämmo-förordning, men dels upptager en från bestämmelserna deruti skiljaktig grund för rösternas beräkning, dels innehåller föreskrift om sättet för slitande af sådana, hufvudstaden i allmänhet rörande frågor, om hvilka de särskilda för— samlingarnes sockenstämmor stadnat i olika beslut, nemligen genom en af deputerade från de olika församlingarne sammansatt s. k. sockenstämmo-nämnd.
Den gällande sockenstämmo-förordningens lämplighet för landsbygden har i allmänhet icke blifvit ifrågasatt.
De hufvudsakliga anmärkningarna, som deremot gjorts, angå dels lämpligheten af pastors sjelfskrifvenhet lill ordförande platsen, dels jemförelsen mellan rösträtt efter hemmantalet och efter bevillning, deruti rubbning jemväl egt rum genom bevillningens nedsättning.
Vida ogynnsammare har i städerne omdömet utfallit angående ifrågavarande förordning, hvilket är förklarligt deraf, att densamma, så vida den blefve strängt efter ordalydelsen tillämpad, skulle innebära en fullkomlig omhvälfning af den traditionel formen för städernas urgamla municipal-styrelse, ty det är klart, att om, enligt 9 | 1 mom. i förordningen, alla de mål, »som röra stadens hushållning och allmänna angelägenheter», skulle dragas ifrån rådhuset till sockenstämman, så komme nästan inga kommunal-ärenden att qvarblifva under den civila myndighetens handläggning.
Att på landet ett sådant förhållande uppkommit, har sin naturliga förklaringsgrund deri, all någon civil kommunal-styrelse ej finnes i socknen, hvaremot i städerne ifrån uråldriga tider funnits en sådan, hvilken otvifvelaktigt kunnat efter tidens behof än vidare utbildas, och hvarigenom den omflyttning af forum för stads-sambällenas hushållsmål, som kan anses ligga i åberopade ställe af sockenstämmo-förordningen, undvikits.
Hvad som i sjelfva verket var behölligt, eller inrymmande åt de utom borgerskapel stående slads-innevånarne af en billigt afvägd inflytelse på handhafvandel af kommunens angelägenheter samt en för stads-menigheternas sammankomster fastställd röstgrund, har i allt fall icke till fullo uppnåtts genom bestämmelserna i sockenstäinrno-förordningen, enär förvaltningen och dispositionen af städernas ordinära inkomster likafullt fortforo att tillhöra borgerskapet, med öfriga samhälls klassers uteslutande.
Likväl torde uti ingen stad det anförda stadgandet i soekenstämmo-förordningen hafva vunnit den vidsträckta tillämpning, hvartill sjelfva ordalagen kunna gifva anledning.
Frågor om byggnad och underhäll af stadens hus och lägenheter, öfverenskommelser örn väg- och gatuhållning samt brobyggnad, utväljande af fullmäktig för staden och mera dylikt hafva på de flesta ställen fortfarande föredragits på rådstugan, men de tvifvelsmål, som kunna uppslå örn giltigheten af sålunda tillkomna beslut och den rätts-osäkerhet, som deraf måste alstras, innefatta tvifvelsutan betänkliga följder af den bristande Allm, Besv.- och Ekon.-Utsk. Bet.
45 öfverensstämmelsen mellan författningens ordalydelse och det i trots deraf öfverallt vidhållna bruket.
Sockennämnden är en helt ny stiftelse, som har ett slags motsvarighet uti det Norrska förmanskapet.
Den väsentliga skillnaden mellan dessa institutioner ligger dock deruti, att förmanskapet utgör en verklig kommunal styrelse, med åliggande att handhafva kommunens kassor och egendom samt verkställa de af socken-representanterne fattade beslut, hvaremot socken-nämnden icke får något alt skaffa med dessa förvaltnings- och verkställighets-åtgärder, så vida ej socknemännen derom meddela särskildt uppdrag.
De genom författningen åt socken-nämnden anvisade göromål inskränka sig till inseende öfver allmänna helsovården, anställande af undersökning om mödrar, som af våda förqväft sina barn, om tjenstefolks olydnad mot husbönder samt handhafvande af öfverenskommelser till befordrande af allmän sedlighet, hvartill, i följd af 1847 års fattigvårds-förordning, kommer det på en gång vigtigaste och besvärligaste, som är att utgöra fattigvårds-styrelse.
När sålunda socken-nämnden i främsta rummet gjorts till ett slags verktyg åt den offentliga och kyrko-polisen, utan någon egentlig makt inom den krets, der densamma är satt att verka, må det icke väcka förundran, att denna anstalt ännu icke tillvunnit sig dot förtroende hos allmogen, eller burit de frukter man deraf väntat.
Vid fråga om ett allmännare öfverseende af kommunal-författningarne, påkallas uppmärksamheten i främsta rummet på en vigtig grundsats, som i flera andra länder, men icke i Sverige, vunnit tillämpning i kommunen, nemligen det representativa systemet.
Efter Utskottets tanke är det nödvändigheten, som bör afgöra om och när detta skall tillgripas.
Der hela den maktegnnde menigheten icke kan, i anseende till sin myckenhet, samlas på ett rum för att rådslå och besluta, der är det nödvändigt, att denna menighet åt utsedda ombud anförtror ifrågavarande rättighet, men der nämnde hinder ej möler, synes något skäl ej förefinnas, att förbjuda hela menigheten att denna rättighet utöfva.
Med den inskränkning rösträtten i sockenstämma för närvarande har, och äfven med den utsträckning densamma kan i framtiden få, synes i de flesta församlingar någon olägenhet ej böra uppkomma af bela den röstegande menighetens sammankallande på ett rum.
Erfarenheten har derom ej framburit något vittnesbörd, och det allmänna tänkesättet påkallar ej heller i detta afseende någon förändring.
Genom 1847 års författning är systemet redan infördt i Stockholm, och flera af rikets andra städer hafva uppnått den folkmängd, att alla som ega eller med rätta böra få rösträtt i stadens angelägenheter, svårligen kunna samlas på eli rum, vare sig till sockenstämma eller allmän rådstuga.
Efter Utskottets tanke finnes således för närvarande intet skäl, att göra någon 44 Allm. Besv.- och Ekon.-Vlsk.
M 12". väsentlig ändring i den nu gällande formen för landsbygdens menighets-slyrelse, eller sockenstämman.
Socken-nämnden är också en behöflig oell passande länk i denna styrelse, dock under förutsättning, alt det göromål, som författningen endast vilkorligt anförtror åt nämnden, eller handhafvandet af »sådana gemensamma ekonomiska angelägenheter, hvilka icke tillhöra embets- och tjenstemäns handläggning», i stället ovilkorligen och i främsta rummet föres på listan af socken-nämndens åligganden.
Men om på landet kommunal-väsendets ordnande blilver företrädesvis lättare, i anseende till den torftighet på grundämnen, som dervid stå lagstiftaren till buds, så blir frågans lösning desto mera invecklad i städerne, just i följd af det öfverflöd' pä materialier, som der är för banden.
Lagstiftarens omsorg måste här mindre gå ut på att tillskapa något nytt, än att af det gamla utsofra hvad som är öfverflödigt, samt att uti hela organismen bringa enhet och sammanhang, hvilka nu alltför myckel saknas.
Den högsta municipala myndigheten i städerne är Magistraten eller Borgmästare och Råd, valde af en klass bland stadens innevånare, borgerskapet.
Magistraten — för alt ej tala om dess sysselsättning såsom domare i stadens domstol — liar det högsta inseendet öfver stadens ekonomi och politi, och de tjenstemän eller verk, sorn med dessa saker ega det omedelbara bestyret, lyda, eller böra åtminstone lyda under Magistraten.
I fråga om disposition af stadens medel och egendom kan dock Magistraten ej besluta, utan att höra sin principal, borgerskapet, hvilket i dylika frågor representeras af ett utskott eller råd, borgerskapets äldste, till antalet vanligen 24, eller eljest i förhållande till folkmängden.
1 flera större släder är de äldstes rätt att representera borgerskapet så fullständig, att sammanträden af menige borgerskapet der aldrig förekomma, men i de flesta städer är vanligt, att vissa årligen återkommande allmänna rådstugor ega rum, dervid frågor af större allmän vigt, i synnerhet sådana, som angå beskattning eller betydliga utgifter, föredragas.
Det nu anförda torde i största korthet lemna ett begrepp om städernas urgamla munieipal-inrättning, tillräcklig på de tider, då borgerskap och stads-menighet voro i det närmaste liktydiga begrepp; men sedan den utanför borgerskapet befintliga stadsbefolkningen till vext i antal och betydelse, har, på sätt ofvanföre visats, anspråk å dess sida framställts om deltagande i kommunens angelägenheter, h-vilket anspråk man sökt tillfredsställa genom alt göra sockenstämmo-förordningen gällande äfven för städerne.
Härigenom har man dock tillskapat en ny olägenhet, nemligen kompetens-tvister mellan den nya kommunal-myndigbeten och de gamla.
Det kunde visserligen försökas, att afhjelpa denna olägenhet på det sätt, att de äldstes och samtliga borgerskapets municipala funktioner öfverflyttades på sockenstämman, men icke en gång genom en sådan i sjelfva verket föga lämplig åtgärd skulle det lyckas att häfva missbelåtenheten, enär den förnämsta anledningen Allm. liesv. och Ekon.-Visit. lid. M l'.!7. 4S dertill, borgerskapets uteslutande inflytande på förvaltningen af städernas kassor och fonder samt tillsättningen af flera offentliga funktioner, derigenom icke underginge någon förändring.
Så länge borgerskapet var den enda samhällsklass, som i staten representerade staden, qvarstod uti detta förhållande ett v i g t i g t skäl för borgerskapets prerogatir inom kommunen, men om Kongl. Maj:t finnér i Nåder för godt att sankiionera den af Rikets Ständer beslutade förändring af 14 § Riksdagsordningen, så förlorar också detta skäl all giltighet.
Utskottet har derföre hos sig stadgat den öfvertygelse, att den reform af slädernes municipal-väsende, som länge varit påyrkad och är af verkligt behof påkallad, bör fotas på grundsatsen af alla stadsinnevånares likställighet i kommunala rättigheter och skyldigheter.
Men för utförande af denna grundsats är det ej nog, att förändra en och annan bestämmelse i sockenstämmo-förordningen, icke en gång att till allmän rådstuga öfverflytta sockenstämmans göromål.
De författningar, som angå val till magistrats-personer, tillsättning af hvarjehanda andra tjänster o. s. v. anser Utskottet böra ändras och bringas till öfverensstämmelse med anförda grundsats.
Om en sådan förändring kan genomföras, är blott ett slag af menighelsförsatnling i städerna af nöden; och den kommunala makten utöfvas då af två korpser, menigheten, såsom beslutande och penning-beviljande, Magistraten såsom, sjelf, eller genom förordnade verk och tjenstemän, utöfvande och förvaltande.
De kommunalangelägenheter, hvilka före 1843 behandlades i sockenstämma, eller sådana, som angå kyrkan, fattigvården och folkskolan, kunna fortfarande der föredragas under pastors presidium, hvilken grundsats äfven är uti den Norrska Förmanskaps-lagen iakttagen.
Borgerskapets eller Stadens Äldste är en institution, som, efter Utskottets tanke, icke kan undvaras, men hvars förhållande till sin principal stads-menigbeten, och till Magistraten, tarlvar noggrannare bestämning.
På sätt förut anmärkts, utgöra de äldste i vissa släder en representation af borgerskapet, utrustad med principalens hela makt, men i andra äro vissa mera maktpåliggande frågor förbehållna samtliga borgerskapets omedelbara afgörande.
De äldste föreställa i dessa släder mindre en representation af borgerskapet, än ett Utskott, hvars uppdrag snarare går ut på att bevaka, än att utöfva borgerskapets rätt.
Denna skiljaktighet i de äldstes maktbefogenhet i olika städer är helt och hållet tillfällig och stödjer sig icke på någon lag, så vida man ej, i följd af 1619 års adminislrations-stadga och några derpå grundade kungliga bref, vill anse sammankomster med samtliga borgerskapet olagliga.
Om reformen af städernes municipal-väsende uppfattas från den af Utskottet nu antydda synpunkt, så inses, att stads-menigheternas sammanträdande icke kan upphöra, utan så är, att myckenheten gör representativ-svslemets antagande nödvändigt.
De äldste kunde visserligen i sådana städer utgöra dessa representanter, och deras antal bättre rättas efter folkmängden, än nu är fallet, men den sorn eger 4G Allm. Vesv.- och Ekon -Ulsk.
M 12*7. närmare erfarenhet om styrelseverket i städerne, inser behofvet af en myndighet imellan den beslutande och verkställande.
Magistraten behöfver i så många fall höra stads-menigheten eller dess ombud, att representant-kallet blefve ett högst besvärligt åliggande, derest ej vissa mindre vigliga ärenden kunde åt ett fåtaligare Utskott anförtros.
Men om detta blefve förhållandet i städer, der stads-menighetens kommunala myndighet utöfvades genom ombud, så blefve behofvet af ett medlande Utskott än mer påfallande i städer, der hela menigheten egde att sammankomma.
1 hvilketdera fallet som helst synes nödigt, alt bibehålla inrättningen af stadens äldste, eller en fåtaligare delegation af stads-menigbeten, med åliggande, att bevaka stadens rätt och å dess vägnar afgifva af högre myndighet infordrade yttranden, att med magistraten samråda i ekonomi- och politi-mål, som angå anslag af medel under visst belopp, beviljande och upptagande af lån, med mera dylikt, hvilka ärenden må tili den större församlingen hänskjutas, på sätt jemväl finnes föreskrifvet uti de af Utskottet anförda främmande länders kommunal-lagar.
I afseende på grunden för rösträtt råder nu för tiden uti stads-samhällena icke så liten förbistring.
I sockenstämman röstas efter fastighetsvärde och bevillning; lill riksdagsmän och magistrats-personer röstas efter öre, fyrk, skott eller annan antagen måttstock för uttaxering af vissa borgerliga utskylder till staden, och i somliga städer äro för dylika val helt egna röslgrunder, t. o. m. bevillning efter 2.dra artikeln antagna.
Uti det på konungens nådiga sanktion beroende förslaget till ändring i 14 § R.
O. förklaras grunden för valrätt till riksdagsman för stad hädanefter blifva «hvad hvar och en af de väljande till staden och dess allmänna behof skattar.»
Men då denna röstgrund knappt i någon stad finnes förut antagen, så skulle, i händelse förslaget varder grundlag, hädanefter tre särskilda röstgrunder komma att finnas i hvarje stad, nemligen för omröstning i sockenstämma: fastighetsvärde och bevillning, för val till magistratsperson: öre, fyrk, skott e. n. d. samt för val till riksdagsman, summan af samtliga sladsskatter, oberäknadt att den medlersta röstgrunden är i nästan hvarje stad olika.
Då denna mångfald af röstgrunder saknar allt giltigt skäl, då total-summan af hvarje röstegandes stads—skatter sannolikt blifver en af grundlagen påbjuden röstgrund i ett af de fall, då rösträtt begagnas, så att särskild röstlängd för detta ändamål i allt fall måste upprättas, och då kommunal-bidragens belopp otvifvelaktigt är en ganska lämplig måttstock för individens talan i kommunen, så synes denna omröstningsgrund böra i allmänhet antagas för de inom kommunen förekommande omröstningar och val.
Utskottet har nu i korthet angifvit de grunder, som, enligt Utskottets tanke, böra följas vid reorganisation af städernas och socknarnes kommunal-väsende, och öfvergår vidare till den del af motionerne, som innefattar förslag till inrättande af en helt ny sa mhälls-inst i tution, eller en länen omfattande kommunal-representation.
De frågor, som härvid framställa sig till besvarande, äro hufvudsakligen följande: är en sådan stiftelse nyttig?
Eger den några rötter i landets gamla författning, och Allm. Desv.- och Ekon -Ulsk.
Del. M 127. 47 finnas uli denna författning några brukbara grundämnen till lagstiftning för ifrågavarande ändamål?
Låter institutionen förena sig med våra nuvarande samballs-inrättningar ?
Hafva några tecken visat sig, att folket uppfattat behofvet deraf?
Utskottet vill försöka, att i största möjliga korthet besvara dessa frågor.
Un kommunal-representation för länet komme visserligen att förete en nyhet i afseende på formen, men dess väsende är dock djupt rotad t i Sveriges urgamla samhällsförfattning.
Ofvanom kommunen i trängre mening, eller staden och socknen, finnes verkligen en gemensamhet i intressen, hvilken söker en form för alt kunna göra sig gällande i gemensamma åtgärder och beslut; och en sådan form egde det svenska folket fordomdags uti laudskaps-föifattningen.
Landskapets menighet samlades på tinget, för att rådslå om gemensamma angelägenheter; och den mening, som uppfattades såsom menighetens, gjordes af lagmannen lill lag.
När allmogen bade alt hos konungen andraga en önskan eller ett klagomål, skedde del genom lagmannen, hvars framstående samhälls-ställning gaf en personlig vigt deråt.
Det är bekant, att landskapen under medeltiden hade sina egna lagar; och möten med de särskilda landskapens ständer för beviljande af allmänna skatter och gärder höllos så sent, som efter medlet af sjuttonde århundradet.
Utan alt vara genom lag ordnade, blefvo ännu under hela adertonde århundradet möten ieke sällan af landshöfdingarne hållna, än med borgerskapet i en stad, än med innevånarne i bela länet eller vissa delar deraf, hvarvid tillfälle lemnades menigbeterne, att med landshöfdingen rådslå om gemensamma hushållnings-angelägenheter och till läns-styrelsen frambära sina önskningar.
Dylika länsmöten, kallade landsting, höllos esomoftast i de norra länen, och ännu i delta år har i Jemtlands län ett dylikt ting hållits, dervid bidrag till en för länet vigtig kommunikations-anläggning blifvit af sockne-ombuden beslutade.
Men ju mer dylika tillfälliga sammanträden med länens menigheter kommit ur bruk, desto tydligare har behofvet deraf framstått, och detta behof har tid efter annan under de sisla 30 åren gifvit sig tillkänna uti vid nästan hvarje riksdag återkommande motioner om inrättande af municipal-styrelser, dels häradsvis, dels fögderivis, dels länsvis, hvilka motioner lill en del åtföljts af utarbetade lagförslag.
Redan vid 18113 års riksdag föreslog ett särskildt tillsatt Utskott, uti sitt bekanta betänkande, angående styrelseverkens reglering, inrättande af menighets-styrelse, »på »det att embetsmännens åtgärd endast mätte tillkallas i de fall, att folket icke vore »i tillfälle att sjellt besluta om sina närmaste angelägenheter.» \id 1828—1830 årens riksdag väcktes inom Ridderskapel och Adeln förslag om hushå loings-sällskapernas förvandling till municipalråd.
Vid 1834—1855 årens riksdag utarbetade Majoren Grefve C. G. Spens, då ledamot af Konstitutions—Utskottet, ett af detta Utskott framlagdt förslag till inrättande af landskapsting, hvarur sedan representationen vid riksdagarne borde utgå.
Vid samma riksdag väcktes dessutom särskilda förslag inom Preste-ståndel, att af husbållnings-sällskaperne bilda municipal-inrättningar, och inom Borgare-ståndet, om inrättande af kommunal-styrelser för såväl Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Bet. JW 127. socknarne som länen, hvaraf följden blef, att Ständerne uti en underdånig skrifvelse begärde, det Kongl. Majit måtte infordra sakkunnige mäns yttranden om införande af en ordnad kommunal- och municipal-slyrelse.
Landshöfdingen i Elfsborgs län afgaf ett förslag till menighets-styrelse för socknarne och länen, hvilket Kongl. Majit lät på statens bekostnad trycka, hvarjemte Kongl. Majits samtlige Befallningshafvande anbefalldes, att deröfver meddela utlåtanden.
Dessa blefvo sedermera, jemte anmärkningar af dåvarande Statssekreteraren Danckwardt, öfverlemnade till den år 1838 förordnade så kallade fattigvårds-kommittéen, som utarbetade förslag till socken-, härads- och länsnämnder.
Vid 1840 års riksdag blef af Lag-och Ekonomiutskotten ett förslag upprättadt till lag icke blott för sockenstämmor och sockennämnder, utan ock för härads- och länsnämnder, men Ständerne blefvo likväl icke ense om de sednare, utan hemställde till Kongl. Majit endast förslaget angående sockenstämmor och socken-nämnder, i följd hvaraf, på sätt förut är omtaladt, de särskilta nådiga förordningarne af den 29 Augusti 1843 utfärdades.
Vid 1844 års riksdag hvilade denna fråga, men vid 1847—1848 årens riksdag väcktes ånyo hos Ridderskapet och Adeln förslag om fögderi- och länsvis ordnade municipalstyrelser, hvilket förslag dock af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet afstyrktes och dervid Rikets Ständer läto bero.
Samma öde rönte vid riksdagarne 1850 —1851, samt 1853—1854 väckta särskilda motioner om inrättande af länsnämnder eller landsting.
Dessa tidt och ofia förnyade förslag hafva således icke erhållit uppmuntran af j Rikets Ständer, men orsaken dertill kan måhända påträffas uti det förhållande, som visar sig vid jemförelse emellan de särskilda förslagen, att nemligen åsigterne om ifrågavarande municipal-styrelsers ändamål och befogenhet icke kommit till full stadga.
En del hafva betraktat de så kallade länsnämnderne såsom af menigheterne åt landshöfdingen valde rådgifvare och biträden uti läns-styrelsen, andra såsom representationer för länen, befullmäktigade att föra bela läns-menighetens talan samt rådpläga och besluta om länens gemensamma ekonomiska angelägenheter.
Utskottet tvekar för sin del icke att gifva företräde åt den sednare uppfattningen af församlingens karakter, och anser den förra knappast förenlig med våra läns-styrelsers inrättning.
I vissa främmande länder äro visserligen styrelser af motsvarig egenskap inrättade i kollegial form, men erfarenheten har icke vitsordat denna organisations företräde framför den svenska läns-styrelsen.
Hvad som sökes, är också icke att få ett bättre inrättadt embetsverk för skötseln af länets styrelse, utan att tillskapa ett uttryck af läns-inbyggarnes gemensamma vilja, en församling utrustadt med makt att förbinda menigheten lill uppoffringar för gemensamma ändamål.