Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är nämli- gen den i Stockholm utgifna, välredigerade tidskriften » Arets minnen », hvilken gjort till sin uppgift att i ord och bild hugfästa årets märkligare händelser, som i ett af sina senaste häften ägnat en uppsats åt det » Kamratmöte », som bland unga prenume- ranter på Kamraten afhölls å Kinnekulle den 1 juli i år.
» I den tanke, som då för första gången förverkligades, se vi ett spi- rande frö, af hvilket en dag kan varda ett stort träd, » säger den nämnda tidskriften och skrif ver vidare: » Sedan 1893 finnes här i Sverige en ungdoms- tidning, kallad Kamraten.
Denna hvar fjortonde dag utkommande tidning eller tidskrift har haft åtskilliga till sitt syfte förträffliga föregångare, men ingen af dessa har vunnit en sådan utbred- ning eller ett sådant inflytande i de ungas leder som Kamraten.
Den har vunnit detta genom sin oaflåtliga sträfvan att åvägabringa ett kam- ratligt andligt " samarbete med sin läsekrets.
Den har ej med lärarmässig ängslighet lagt an på att bjuda sina läsare endast lärorika och ut- märkta saker; den har gifvit dem den ena illustrerade äventyrsskildringen eller indian- romanen efter den andra; den har beredt rum åt mer än en skildring af pojkaktiga upptåg, hvilka endast den kan finna roliga, som tycker öm icke blott sedisa, stillsamma barn, utan äfven ungdomsfriska, odygdsglada barn med godt gry; och slutligen har den låtit skriflystna ungdomar i stort omfång öfva sig i författarskap i &gt;sin egen tidning ».
Både lekar, sport, tankeöfningar och bildande nöjen har den uppmuntrat: om fotografering, frimärkssamling, insektsamling, växtpressning och fotvandringar ha allehanda upplysningar och god vägledning lämnats.
Att förena det nyttiga med det nöjsamma har ock varit en genomgå- ende sträfvan, och för hvad som kunnat gagna ungdomen har tidningen ofta gjort ganska afse- värda uppoffringar.
Så t. ex. lät den under förliden vinter anordna en pristäflan för histori- ska minnesord enligt ett nytt och lättlärdt min- heskonstsystem samt utarbeta och till sina läsare utdela en lista på öfver 500, till största delen mycket goda hjälpord för inlärande af historiska åratal.
Men tidningen har ej inskränkt sina sträf- vanden till dylikt redaktionsarbete.
Den har äfven gifvit uppslag till åtskilliga kamratför- eningar, af hvilka » Idrottsföreningen Kamraterna » har kretsföreningar i en mängd städer.
Den har vidare efter en engelsk-fransk förebild an- ordnat en svensk-norsk-finsk kamratbrefväxling sålunda, att af en svensk eller svenska och en kamrat från något af broderländerna bildas ett par, som växlar bref på bestämda tider om hvad som ligger dem om hjärtat: i många fall blir måhända detta tankeutbyte tämligen värde- j£ löst, i andra kan det helt visst knyta ej blott ett språkligt band mellan de skrifvande och därmed öka deras vetande, utan ock efter hand göra dem förtrogna med broderfolkets egen- domliga åskådningssätt, seder och familjevanor, ja, knyta ett för båda länderna fruktbärande vänskapsband för lifvet.
Och så har slutligen Kamraten förenat en stor del af sina läsare till ett Kamratförbund med ett förgylldt kamrat- märke som igenkänningstecken samt följande korta, men innehållsrika program: » en brinnande fosterlandskärlek, en ärlig sträfvan att väl fylla hemmets och skolans plikter, en öppen håg för oskyldig glädje, bildande lek, härdande idrott, ett vänfast kamratsinne i alla lifvets skiften. » 1 juli i år sin_ första » kamratdag » på det vackra Kinnekulle.
Öfver hundra glada ungdomar från olika bygder af Sverige samlades där, och en ännu större kamratskara hade skriftligen infun- nit sig medels 60 bref och 30 telegram.
Snart voro alla som gamla vänner, sjöngo, lekte, dan- sade, höllo tal, hurrade och hade » förtjusande roligt »: var jublet än ibland ' något stormande, så var det också » högt till taket », och ingen oordning, ingen misshällighet, ingen förlöpning störde ungdomsglädjen.
Sådana stunder lämna ofta oförgätliga minnen i unga själar: frön kunna sås och band knytas af största betydelse för framtiden.
En lifskraf- tig ungdom samlas ej för tidigt kring högstämda, enande framtidstankar.
Vi lyckönska därför af hjärtat Kamraten till den goda början och till dess af sikt att ett kommande år » än vidare ut- veckla den vackra tanken att under härliga sommardagar på minnesrika eller eljes sevärda punkter i vårt fosterland samla dess ungdom till oskyldig glädje samt till en dådkraftig foster- landskärleks och kamratkänslas inbördes be fästande. » Så långt » Årets Minnen »!
Det skulle glädja oss, om rätt många af Sveriges fäder och mödrar ville verksamt stödja Kamra- tens sträfvanden, om de genom dessa rader kunde känna sig föranlåtna att på prof för nästa år införa » Kamraten » som de ungas vän i sina hem.
Priset på posten för helt år är endast 3 kronor, och så kan j u visitkortet, prenumerätionssedeln, instufvas bland andra håfvor i julklappskorgen.
Kronprinsessans resa.
Alldenstund det efter prof. Passows undersökningar yttermera bekräftats att hertigens af Skåne öronlidande för närvarande ej ger anledning till något nytt operativt ingrepp och öfver hufvud ej inger några farhågor, har kronprinsessan, hvilkens hälsotillstånd på senaste tiden allt mera för- sämrats, på sin läkares tillrådan redan i denna vecka anträdt sin på grund af prinsens sjukdom allt för länge uppskjutna resa till södern.
Af- resan ägde rum i onsdags.
Kronprinsessan åt- följes af friherrinnan Ahlströmer, född Ehren- borg, och kammarherre F. Peyron.
* Prinsessan Thyra af Danmark, prin- sessan Ingeborgs yngre syster, som här gästat sina närmaste anhöriga sedan medio af novem- ber månad, afreser från Stockholm i dag fredag med ordinarie södra snälltåget.
Ännu en kvinnlig fil.
ä:r.
doktors-grad vid Upsala universitet för- svarade fil.
lic. Lydia Wahlström den 15 d:s en af henne utgifven afbandling: Sveriges förhål- lande till Danmark 1788 — 89.
Den unga drottningen af Holland har, enligt uppgift i flere utländska tidningar, för- lofvat sig med prins Wilhelm af Wied, drottning Sofias systerson.
Bröllopet skall firas i Haag i april nästa år.
Tidning för musik och teater är namnet på en ny publikation, hvaraf profnummer med- följer veckans Idun till alla dess prenumeranter.
Efter hvad vi försport komma flere framstående pennor att medarbeta i densamma.
En s o r g ö f v e r s v i k e t h o p p, d e n p i n a r ej s å e n s j ä l s o m vinterns köld en naken kropp, s o m s t e n a r e n s a r g a d häl.
Hvad är r o m a n t i s k s j ä l a n ö d, s o m tycker sig intressant, m o t d e t, att u t a n t a k o c h b r ö d få s o f v a vid v ä g e n s k a n t?
Detta kamratförbund, som för öfrigt ej sam- manhålles af några stadgar eller afgifter, höll den Juvelerare Jakobstors 1 1898 Ada Christen.
Ringar, Broscher, Armbaud, Kedjearmband, » Dagsländor », af Mari Mihi.
Under denna an- språkslösa rubrik har den unge författare, som döljer sig under märket » Mari Mihi », äfven väl- kändt och skattadt af Iduns läsarinnor, till julen utsändt en samling noveller, dem vi anse oss lifligt kunna rekommendera.
En och annan af dem har redan varit synlig i våra spalter och förvärfvat läsarinnornas varma tycke.
Författa- rens goda berättaregenskaper genomgå dem alla: en målande och liflig stil, god iakttagelse- och karaktäriseringsförmåga och — ej minst fängs- lande 1 — en frisk humoristisk syn på lifvets skif- tande företeelser.
Med sina luftiga vingars spel skola helt visst Mari Mihis » Dagsländor » förmå fladdra bort mången angenäm drömstund för vänner af vår unga vitterhet och kanske äfven väcka ett minne eller intryck till lif, varaktigare än sländans!
» Tirfing » å K u n g l, t e a t e r n.
Upptagandet af en ny opera motses ju alltid med intresse, och detta intresse blir naturligtvis än större, då.
det verk som skall framföras allt- igenom är inhemskt.
Länge har man gått och väntat på Vilhelm Stenhammars » Tirfing », och förväntningarna på densamma hafva nog varit ganska stora.
Hr S. har ju redan hunnit göra sig känd som en allvarligt sökande och arbetande ande på musikens mera betydelsefulla områden, hvadan man anser sig ha skäl att ställa rätt stora anspråk på honom.
Förväntningarna hafva ej heller svikits — om man får döma af det entusi- astiska bifall, som kom hr S. till del vid » Tirfings » första uppförande fredagen den 9 dennes.
Bi- fallet var nog ock till stor del välförtjänt, ty operan eller musikdramat, som tonsättaren själf kallar » Tirfing », betecknar onekligen ett afgjordt steg framåt i hr S:s utveckling som kompositör.
Att den unge tonsättaren valt Wagner till före- bild, märkes på allt, och detta må ingen för- tänka honom, tvärtom — det bästa är godt nog.
Ej heller kan han skäligen klandras för de tyd- liga reminiscenser från Wagners operor ss.
» Fly- gande Holländaren », » Valkyrian » och » Tannhäu- ser », som förekomma i hans musikdrama.
Till åtskilliga af dessa gifver textboken direkt an- ledning.
Men hvad tonsättaren hade bort und- vika, det är dessa longörer, som här och hvar förekomma, och hvilka inom kort skola för alltid begrafva » Tirfing », om de ej med det snaraste bortarbetas.
Musikdramat går nästan alltigenom i ett långsamt tempo och verkar redan därigenom långdraget.
Detta är verkligen synd, ty arbetet besitter obestridliga föi tjänster och har att upp- visa många musikaliska skönheter.
Särskildt gäller detta den instrumentala delen.
Vi erinra endast om början af förspelet, där orkestern så väl afmålar nattstämningen kring Angantyrs graf, samt den briljanta afslutningen af samma för- spel; vidare de små mellanspelen i första akten, början af gästabudet i andra akten, orkester- ackompanjemanget till bardens sång, Hervardurs vägran att mottaga Gullvägs hand, ovädersmål- ningen i efterspelet m. m.
I rent melodiöst hänseende framstå hufvudsakligast väfsången och Vidars saga, båda i första akten.
I andra akten finner man en ganska karaktäristisk dryckes kör.
Hvad man särskildt saknar i detta fornnor- diska musikdrama är teckningen af den kraft, djärfhet och oförvägenhet, som man gärna vill förbinda med tanken på dessa forntida vikingar, som här framställas.
Särskildt finner man allt för litet däraf hos Vidar och Hervardur, den se- nare visserligen af kvinnligt kön, men som dock — enligt en kämpes skildring i andra akten — gått som segrare ur hvarje slaktning.
Väl tio skilda kungariken lyda blindt hans lag Fast okrönt fordrar han konungslig aktning.
Och af kung Gudmund betecknas de båda som » vildhjärnor tvänne ».
Af allt detta förnimmer man dock ej mycket i dramat annat än vid den Kedjor, Nålar, Begär prisuppgift innan uppköp göres på annat håll.
Silfverarbeten, Bordsilfver, Modernast!
IDUN plötsligt upplågande striden mellan Hervardur och Vidar.
Däremot är kungadottern Gullvägs blidhet väl karaktäriserad.
I musikaliskt hänseende har » Tirfing » emeller- tid så stora förtjänster, att den väl förtjänar ett rum i vår operarepertoar, men först sedan den lämpligt förkortats.
Beträffande texten och de- korationerna hänvisa vi till Iduns förra nummer, där en framstående medarbetarinna redogjort för dem i samband med teckningen af deras ge- nialiska skaparinna.
På utförandet har mycken omsorg å alla håll blifvit nedlagd, det måste rättvisligen erkännas.
Såväl fru Linden som fru Lindberg äro förträff- ligt på sin plats som resp. Hervardur och Gull- väg.
Man skulle endast önskat litet mera man- haftighet och kraft hos den förra.
Men man måste skänka henne sin beundran öfver att hon ända till slutet stod ut med det långa och hö- geligen ansträngande partiet.
En särdeles fram- stående prestation, främst i vokalt hänseende, var hr Forsells Vidar.
Den vackra, malmrika stämman gjorde sig alldeles ypperligt gällande, och i dramatiskt hänseende har hr F. tydligen gjort mycket goda framsteg.
Bland öfrige roll- innehafvare böra särskildt nämnas hrr Elmblad (Angantyr), Sellergren (Gudmund) och Bergström (barden).
För iscensättningen förtjänar hr Elm- blad det amplaste erkännande.
Salongen var fullsatt till sista plats af en högtidsklädd publik, bland hvilken märktes konungen, kronprinsen, prinsarne Carl och Eugen med talrik uppvakt- ning.
Föreställningen slutade nära / 12.
3 4 Svenska teatern.
Ofvanpå Jane Hadings ut- sökta finsmakarkonst bjuder nu Svenska teatern på bastant husmanskost, ett danskt melodrama » Familjen Jensen », ej utan förutsättningar att med sina grella godtköpsfärger fånga en mindre fordringsfull publik, men absolut okonstnärligt i hela sin dilettantiska anläggning.
Författaren, en hr Hoyer, lär ock vara utöfvare af det väl- .ofliga apotekareyrket och mellan expedierandet af recepten befatta sig med dramatiskt skrift- ställeri.
Lyckligtvis gjordes anrättningen åt- minstone delvis njutbar äfven för en litterat publik genom det förträffliga utförandet af ett par, tre af rollerna.
Med nöje såg man ändt- ligen hr Sillberg åter; af den afsigkomne, men ständigt lika själfsäkre f. d. löjtnant Husum- Jensen gjorde han en alldeles ypperlig typ.
Bra lyckades ock fröken Borgström och hr Eliason i sina uppgifter.
Däremot var hr de Wahl denna afton förskräckligare än någonsin i sitt anspråks- fulla och stelnade maner.
Det är hög tid, att denne skådespelare snart tar sig samman och vänder åter, om han ej alldeles skall förspilla naturens från begynnelsen så odisputabelt rika håfvor.
Fröken Sigrid Carlheim-Gyllenskölds konsert förliden vecka var talrikt besökt och gaf den dugande pianisten tillfälle att ådagalägga sina goda egenskaper i ett kraftigt och tekniskt vår- dadt, om än något torrt spel.
Glansnumret var Beethovens härliga Kreutzersonaten, vid hvilken hr Zetterqvist biträdde med sin eleganta stråke.
Konsertens intressantaste del utgjordes emel- lertid utan tvifvel af grefvinnan Ebeth Mörners vissång.
Efter den lysande framgång, densamma nyligen rönte i Helsingfors och hvarom ryktet äfven nådde våra tidningar, motsåg man hennes uppträdande med en viss spänning.
Hvad hon denna gång gaf var väl litet, för att däraf kunna fälla ett mera afgörande utlåtande, men nog för att i grefvinnan Mörner låta oss ana en romanssångerska af mindre vanlig själfullhet och personligt temperament.
Vi hoppas att hon snart förnyar sitt framträdande och då med mera omfattande program.
Symfonikonsert gifves i morgon lördag å k. tea- tern, hvarvid till åminnelse af Beethovens fö- delse flere af den store mästarens orkestrala verk komma till utförande.
O såg mig, hur kommer kärlek?
— » Den kommer — o c h kommit harb Och säg, hur försvinner kärlek?
» Om så, det ej kärlek var? » Och när är kärlek som — » När någon den helt Och säg mig, hur talar - — » Den talar ej, älskar rikast?
har fått! » kärlek?
blott »! » Friedrich Halm.
399 När julen står för dörren, En flickrumsinteriör För Idun af G ö r ».
- Mlickorna Hallbergs prydliga jungfrubur före- r tedde denna afton en högst ovanlig och bro- kig, för att icke säga skräpig anblick.
Stolarna voro belamrade med garner och allehanda söm- nadstillbehör, och på småborden trängdes sprit- kök, kaffeattiralj samt hvarjehanda småbröd och » godtor ».
Lampskenet flöt starkt ned öfver det stora bordet i rummets midt, kring hvilket fem unga damer sutto församlade i trägen arbetsflit.
Men ofvanbelysningen var genom en stor lampskärm dämpad och insvepte de unga damerna i en in- tressant clair-obscur.
Mimmi Malm sömmade på någonting läckert i silke och guld.
Gerda Forsman däremot manö- vrerade något stort och ohandterligt i broderi- väg, ett blifvande dörrdraperi, som i en hel börda tyngde på hennes knä.
På bordet framför henne utbredde sig garner i rostgult och krapprödt samt allehanda andra stilenliga färger.
Anna Malm satt med pannan i handen och plitade och räknade på ett flätstyngsbroderi, hvarpå hon begått något fel.
» Jo, det var just trefligt, jag får börja min ' uppsittarenatt ' med att sprätta upp allt, hvad jag sytt förut i kväll, » utbrast hon slutligen och lutade sig missnöjd, samt håglös blifven, tillbaka i stolen.
» A, friskt mod, bara!
Det tar du snart igen, » tröstade Ebba Hallberg.
— » Nu slog hon tio, hörde ni det?
Jag har hunnit alldeles ' charmant ' på denna timma.
Vi sitta åtminstone till fem, flickor!
Åtta timmars arbetsdag — eller arbets- natt, hur det skall kallas — det måtte då inte vara för mycket. » » Mamma ville ha mig att lofva, att vi skulle sluta senast klockan två, » sade Signe, » men jag gaf undvikande svar.
Jag måste ha hennes buf- fetduk färdig i natt.
Så fasligt varmt här är, » pustade hon.
» Jag tar sannerligen af mig kor- setten, så att jag kan känna mig ledig och sval. » Och Signe lät handling följa på ord.
» Ja, jag med, » sade Gerda Forsman, i det hon hastigt och lustigt frigjorde sin ståtliga, snörlifs- bepansrade figur från alla besvärande band orh fjättrar.
» Nu känner jag mig riktigt skön och ledig, » förklarade hon därpå, i det hon förskansade sig bakom sitt tunga värmande draperi.
Nu öfvades en rent af frenetisk arbetsifver, och samtalet utgjordes under ett par timmars tid af föga annat än en torr, afhuggen fackkonver- sation på broderiteknikens område.
Så slog klockan tolf, och då uttalade Signe Hallberg det förlösande ordet: » Nu flickor, sätter jag på kaffet 1 » Och så tändes kaffeapparaten.
Ljufliga kaffeångor började snart utbreda sig i rummet.
Blotta aromen verkade stimulerande på flickorna.
Samtalen svällde ut utöfver textil- intressenas sfer till småskvallrets, allt under det arbetsifvern något minskades.
När så Signe kom med kaffebrickan, som dignade af allehanda bak- verk, och flickorna måste maka ihop sina arbe- ten, blef stämningen riktigt lyftad.
Just som man var i färd med att servera » på- tår », spratt hela sällskapet till vid en skarp knac- ning på dörren.
Innan någon hunnit ens kom- ma sig för med ett » stig in! », gjorde Ville Hall- berg, sonen i huset, något tveksamt sin entrée.
Han mottogs med ett blandadt korus af: » Nej men, Ville! » i systerligt ogillande tonfall och: » Nej se, kandidat Hallberg! » i mera dämpadt uttryckslösa.
» Ja, jag kände ju den ljufligaste kaffedoft, re- dan när jag kom i trappan.
Och som jag hört glunkas om, att här skulle hållas en liten sy-orgie, så tyckte jag just, att jag kunde få vara med på ett litet hörn. » » Du har nog varit med på ett försvarligt ' hörn ' förut i kväll.
Jag tycker mig känna de ljufliga- ste punschångor, » förklarade Ebba.
» Här finns inga koppar. » » Jag dricker ur glas, det går lika bra, » för- klarade Ville, som egentligen låtit kaffet tjäna som förevändning för att få se en liten skymt af sin flamma för tillfället, Gerda Forsman.
» Nå, var det roligt hos löjtnant Berling? » frå- gade Ebba i den likgiltigt vårdslösa ton, bakom hvilken unga damer ofta söka maskera sina små hjärteförsänkningar.
o Väggohyra, Mal och Bakterier » Ja bevars, » svarade brodern utan all uppfatt- ning af systerns förtäckta intresse för löjtnant Berling.
— » Hvad skall detta bli för vackert? » frågade han i stället, öfvergående till de egna intressena, och låtsade sig granska fröken Fors- mans arbete.
» Jaså, ett dörrdraperi.
— Och detta? » under- rättade han sig, med artig opartiskhet, hos Anna Malm.
— » Och det här är väl den där kudden, du ämnar ge mig, Ebba?
Den ser inte så oäf- ven ut. » » Ja, det kan du ju inbilla dig, » sade Ebba kort.
» Och detta, hvad är det? » sade den tjufpojken Ville, efter att ha kastat sig ned i soffan och gripit fast i ett långt, underligt ting i ljusblått och hvitt, som låg bredvid honom och som han, ehuru icke så alldeles obevandrad i damtoalettens mysterier, dock vecklade upp med alla tecken till absolut okunnighet.
De främmande flickorna gåfvo till små utrop af fasa.
Det var ju Gerdas korsett!
» Det ser ut som något slags brynja, » menade Ville.
» Ja, det är också mycket riktigt Gerdas brynja, så det vore kanske lämpligast, att du inte vore fullt så närgången, » förklarade Ebba.
Ville, som tyckte sig opåtaldt kunna få bestå sig nöjet af ett litet skämt med ett » systerligt » snörlif, blef för ovanlighetens skull en smula brydd och lade ögonblickligen korsetten ifrån sig.
Gerda för passade den därpå, med förolämpad min och en knyck på nacken, till ett mera undangömdt ställe.
Allmänna uppmärksamheten var så koncentre- rad på Ville, att ingen märkte att dörren öpp- nats, förrän en liten underlig figur — med en fart, som endast kunde motiveras genom rädslan för den mörka vinden, kom instörtande i rum- met, fram i ljuset och värmen, med ett: » Hu då! » Det var den sextonåriga Olga, draperad i en stor röd filt, under hvilken den fotsida nattskjor- tan lätt framskymtade.
» Det var då riktigt skam- ligt, så ni narrade mig, flickor.
Jag trodde ju, att Gerda och flickorna skulle gå hem, då de sade godnatt.
Nej, men se Ville! » sade hon, i det hon sjönk ned i soffhörnet midt emot ho- nom.
» Hvad har du här att göra? » » Jag dricker kaffe, som du ser.
Men hvad du har här att göra, är svårare att inse.
En mycket säregen sällskapsdräkt!
— Så fort jag hunnit få kaffet i mig, skall jag då ögonblickligen försvinna — så blyg som jag är. » » Jaså, ja-a, » sade Olga, som nu först ägnade någon uppmärksamhet åt sin kostym.
» Men hvem kunde också ana, att du skulle hålla till här. » Därefter tillade hon med slynålderns obe- svärade ledighet.
» Hvarför sen I så generade ut, flickor?
Jag är då så sedesamt inhöljd som helst; fastän en sådan här toalett i filt stöter, förstås, litet på indianska.
Seså, sjåpa er inte nu längre I Nu ha ' ni ju ändå sett mig. » » Men Olga, du är då faslig! » sade äldsta sy- stern.
» Ja, du ska då bara inte göra dig till, Signe.
Du, som uppträdde på Oskarsbalen både barar- mad och urringad, » replikerade Olga.
» Det ligger onekligen en god del sundt förnuft i hvad Olga säger.
Och min btyghet börjer verk- ligen gå öfver.
Jag ser, att damernas gör det äfven.
Det är inte värdt räkna för noga med en sådan här liten oskuld.
Hon är bara barnet, ska ' fröknarna veta, » och Ville lade sin stora hand beskyddande på systerns skuldra.
» Det var troligen i anledning af hennes ungdom mam- ma skickat henne till sängs. » » A, vet skäms, » sade Olga och skakade af sig broderns hand.
» Sedan jag redan lagt mig, ta- lade Stina om, att ni satt uppe.
Jag beslöt då att först ta mig en lur samt vakna till kaffe- dags, och det gjorde jag, » fortsatte hon trium- ferande.
» Det gjorde du visserligen; men, ser du, jag har nöjet att inmundiga bottensatsen, så kaffet får du allt sitta öfver. » » A, det var då en olycka! » utbrast, med djup missräkning, Olga, i detsamma som dörren öpp- nades och modern inträdde med ett ljus i handen.
» Här var så lifligt uppe, » sade fru Hallberg, » och som jag inte kunde sofva, beslöt jag mig för att titta hitupp ett slag.
Nej, se Olga — och Ville!
— och så du ser ut, Olga! » » Inte värre än sioux-damerna, mamma », för- klarade Olga.
» Här har du en liten skalp-lock, eller kanske begagna indianernas damer icke sådan, » sade Ville och drog lekfullt ogenerad i en af systerns ostyriga hårtestar, fastän han för ett par ögon- blick kände sig så pass besvärad, som det var förenligt med hans naturell.
» Ja, jag gaf mig in på ett litet nachspiel i denna wigwam, då jag utrotas af Aktiebolaget Desinfection l rum, fartyg och bostäder, allt på stället — utan bortförande af möbler.
— Allm Tel. 7494.
DUN 400 kom från Berling, » upplyste han sin mamma.
» Mamma vill väl ha litet kaffe? » frågade Signe.
» Nej, jag tackar så mycket! » sade modern efter- tryckligt.
» Jag sätter i alla fall på till en liten ters, » sade Signe och tände åter spritköket.
» För när det kommer till stycket, så kan mamma i alla fall inte motstå kaffetåren. » » Jag hade nästan tänkt att absentera mig, se- dan jag druckit ur den här sumpen; men då väntar jag.
Och nu ha vi ju ' förkläde ', så nu finns det då inte det minsta att anmärka däre- mot, » sade Ville och nickade skälmaktigt åt sin mamma.
Och så gick han bort och satte sig hos Gerda samt beundrade hennes bård och fingrade hennes garner.
Gerda var litet afvisande och kort för hufvudet, men Ville var inte den, som lät sig afspisas så lätt.
Slutligen pekades han också att narra Gerda att skratta, och därmed var isen bruten, och inom kort var hon midt uppe i ett af sina ordkrig med Ville, till större fromma för honom än för hennes dörrdraperi.
Signe hade hämtat flere kaffekoppar.
Olga för- kunnade därpå med lifligare åtbörder, än som var fullt lämpligt för hennes filtkostym, att det var serveradt.
» Nå, flickor, » sade fru Hallberg, sedan en god stund fått förflyta, efter det kaffet afdruckits.
» Hinna ni med mycket? » Flickornas nålar, som långa, stunderna fått hvila, kommo plötsligt i fart.