Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi hafva hört förtäljas, huru Sarah Bernhardt vandrat om- kring pk sjukhus för att studera sjukdomssymptom ocli dödsryckningar, ocli hennes koiist motsäger ej detta; ett sadant rykte har ingen velat berätta oni Duse, ingen, som sett henne, skulle sätta tro diistill.
Hon hopar ej dylika detaljer, soin tala tydligt o111 lidande ocli död, hon bara lider och dör helt enkelt, lider ined hela sin känsliga sjal ocli dör med bristande blick.
Det soin ställer Eleonora Duse ensam inom den konst hon utöfvar och som i någon mhn berättigar en jämförelse med konstartens öfriga, största », - något som annars alltid är förhatligt - det ar just detta drag af natur, af inifrån verkande själslif, som utmarker icke blott ' det konstnarliga resultatet utan afven - så liar itminstone jag fattat det -- hennes konsts tillblifvelseshistoria.
Flon gifver sig själf, sin egen ande - därför kan och bör man studera hennes konst för att beundra den, värmas och förbättras af den, men endast ett annat geni kan direkt lära nkgot af henne, ocli då endast plikten att lyssna till stämman i ' sitt eget inre.
E n pyrotekniker kan lära sig mycket af en illumination, ett fyrverkeri eller en mönster- teaters belysningseff ekter, men en soluppgång lär honom endast, a t t det ärioniöjligt för yrkesteknikern att upptaga kampen med de senklastes fenomen i naturen.
Ordet, geni, missbrukas af många, många hafva en allt för lhngt drifven obenägenhet att använda det, men har jag ratt i min
, uppfattning af Duses konst, torde ingen vilja neka, a t t det ä r detta,.
som bör kallas geni.
Den konstnär, som skapar så ur sitt eget inre ursprungliga och fiillödiga konstverk ined sanningen som sylte, är ett snille.
o c h det som härvid utmärker det sceniska geniet, det är, a t t fast den egna personligheten alltid hr inneliållet och den egna yttre manniskaii alltid är frainställniiigsii~edlet, blifva de olika konstverken så skiftande olika, s i skarpt individualiserade efter deii form som för- fattaren och konstnärens egen uppfattning af rollen gifva.
Man ser heiines rika, adla sjal .lysa igeiioiii Margnerite Gautiers kärlek ocli tärande sorg, Santnzzas obehärskade förtvifian och lidelsefulla hämnd, Cesarines kalla uselhet, Mirandolinas gladlynta, kvicka, öfverlägsna koketteri och IIIIagdas käcka sjalfstaiidigliet, soin råkar i konflikt med kärleken till syster och barn, d som dagern lyser igenom olikfärgade glasskifvor, alltid nya faigeffektei:, meii alltid sainma strålande, var- mande solljas.
Man känner alltid igen Eleonora Duses fina, nervösa, känsliga temperament, men nian ser konstnärinnan för Iivayje gång förvandla sig till rollens niänniska, den annars beständiga slitningen niellan författarens afsikt ocli skz~despelarens - frainställning är liar bragt i fiillltomlig liarinorii, inångeii g h g niåhanda sedan författaren, som tillhört en niinaii tid och iiatioii äii Iliise, fått maka i t sig, men resultatet är sanningen ' s ocli skönhetens Iiarinoiii.
Ty Duse liar vågat tro och visar, a t t af den fnllkomligast sanna inä~iniskoframställning blir ett skönlietsintryck fö: jdeii, orn inan ej blott fotograferar den yttre verkligheten utan gifvei.
lifsutveckling och sjalslif, hvad dem tillkoni- mer.
Och så begifver det sig, a t t hon i deu yttre formen upptager allt, hvad den djiirfvaste, realist » 1ta.n önska sig, och fyller deiiiia foi.111 med ett ideelt iiineli21, soin hänför den f~illödigaste idealist, och så viiiner Iion allas beundraii.
Ty realisin ar sanning ocli idealisin a r saniiing, men saniiingen står öfver dein bhda.
A t t ingå.
på de olika roller, som E: eoiiora Duse gaf under sitt gästspel i Stockholin förbjuder iitryniinet; jag vill ' diirföre liar endast tillåta mig några strödda iakttagelser angående hennes spelsatt och teknik.
Hennes teknik är fullkomlig.
Det finnes icke i hennes spel en iiiatt punkt, en effekt som slår öfver, en afsikt som icke lyckas.
Hvad jag förut sagt, a t t det icke tyiiges af studerade detaljer, innebär in- galiiiida, a t t jag skulle tro, a t t hon liar afven denna teknik till skänks.
Det ar iiaturligtvis ett stort konstnärligt arbete, som ligger bakom, innan man får ett dylikt herravälde öfver en i sig själf ej stark ocli ej valljudsrik stäinina, öfver en svag, bräcklig och kantig kropp och
- öfver ett ansikte Iivars skiftande uttryck för livarje rörelse i själens djup, för lirarje tanke, som skjuter igenom hjärnaii, ställer allt, hvad inaii annars plägar kalla för mimik, i en nästan löjlig dager.
- Men detta studium har gått inifrån, Eleonora Duse liar därvid haft endast sina egna intentioner till norm och läroiniistare, och dessa hafva al- drig begärt n i g r a tekniska a t o m de force:), son1 verka fristående.
Alla medel förblifva medel, och huru stor konst som än m5 ligga ba- kom, ä r det alltid med små medel, soin hon vinner sina stora m 3, Detta gifver det genomgiende draget af enkelhet å t hennes konst; vi hafva aldrig här hos någon af samtidens yppersta sceniska stor- heter sett en s %dan frihet från allt braskande, allt effektsökeri, såväl i sättet a t t spela som i uppträdandet i öfrigt.
Det ar s ~ n n t, a t t Duse ä r den första, som hiiiinit hit till nltima Thule.
medan lioii ännu står på sin höjdpunkt, och efter n i g r a års stiindigt tonrnerandc.
skall måhända hoii ocksh vara en virtuos med d i n g a s m i knep och behof a t t framträda p % ensemblens bekostnad.
Den prägel af Iif och sjal, som nu ligger öfver allt hennes görande och ej mindre öfvei hennes låtande skall kanske försriiina och ii %gon ny Bardou skall till äfventyrs skrifva ihop nagon för henne sarskildt lämpad bravurroll, so?
hon skall släpa ut öfver jordklotet.
X e n ännu spåras af allt detta Bos Eleonora Duse intet.
Ännu gifver hon sig helt %t sin uppgift och ser sin uppgift i deii dramatiska konstens högsta: a t t liitarnänniskorna se, huru nianniskor lefra, älska.
och gliidjas, strafva, lida och dö, och hon ar så genomträngd af respekt för denna uppgift a t t hon låter allt annat fara.
Eleonora Duses repertoar a r ej stor, om den jämföres med andra sk %despeIerskors.
Men sedan man sett, huru hon omsätter sin egen själ i sina roller, sedan man sett, huru intensivt hon lefver deras lif och lider deras kval, htipnar man öfver hennes beghfnings vidunder- liga bärvidd, d % de dock uppgk till ett par tiotal, Hennnes konst lefver p&amp; nervspänning och på kanslolifvets ömtkligaste, djupaste om- störtningar, d. v. s. Iion ar fullkomligt modern och sådan ä r ju ock den repertoar hon spelar, med undantag af Cleopatra och Uirandolina.
Hon kan som ingen före henne komma oss a t t första de sjuk- liga och af födseln olyckliga eller förfelade existenser, som först i döden finna ro och ett försonande ljus.
Xen dem gifver hon en så lefvande tolkning, a t t Iion låter produkterna af en dramatik af ganska
ovisst varde synas soni akta snilleverk.
Hon griper i rollens innersta vasen en kärna af sanning och låter oss se denna kärna i s i skarpt ljus, a t t det falska larnioyanta patos och de snedvridna förhållanden, som omgifva den, komma i skymundan och endast det rmt mänskZiga kommer till sin fulla rätt.
, Mycket det underbart gifves,, Mest dock ar underbar människan sjalf)), sj unger kören i » Antigoue ».
Nornan.
Ella hade begifvit sig ut på bondlandet med den vackra före- satsen att leta ut gamla sägiier och föreställningar, fiska upp piirlor, som låg0 ocli blänkte någonstädes i det fördolda, ricka undan dyrbara spillror, som höllo på a t t g å förlorade - korteligen för a t t studera folklifvet.
Hazelius hade inspirerat henne med sina stugor och folkdanser och historiegubbar.
Hon hade gått och ströfvat på Skansen, tills hon fick en brinnande 1Angtan efter den friska lirbilden till allt detta idylliska behag.
Och jag, som.
i mångt och mycket delade hennes illusioner, be- slöt a t t följa med på upptäcktsresaii.
Vi hyrde oss iii i en bondgård, tyvärr allt för nara ' stråk- vagarne.
Trakten var romantiskt vacker med sina höjder och dälder, be- vuxna med tall- ocli löfskog, sina blomstrande ängar och rika sade ' s- falt, sin blå Nälarvik ined lång, bugande vass och utsikt bortåt segel- leden.
Och nfijden hade desslikes sina minnesmärken.
D a r fanns en karraktig äng, hvilken fordom varit böljande sjö.
Traditionen visste berätta, att ett väldigt sjöslag där utkämpats och a t t de fallna hjal- tarne graflagts i den stora ättehögen, som reste sig uppe i talldungen.
Nå - dar fanns verkligen något för fantasien a t t syssla med, men var man ej hågad för högre vyer, kunde det vara roligt nog, a t t från kämpagrafvens topp sanda en vid blick ut öfver trakten. '
Sh dar i perspektiv sedt, tog sig det liela gstnska måleriskt ut, nien i själfva verket voro de onigifvande bondgkrdarna, alla sanit och synnerligen illa byggda och vaiivårdade: Det var bara rödfärgen, ' soni lyste upp dein litet, och någon anläggning, som kunde f å namn af triidgird, stod ej att iipptacka.
Nog funnos där Iiallon- ocli kïusbarsl~iiskar, men de förlorade sig of- tast i ett vildt snår, och vid isyneii af de ganila, knotiga sötaplsrne kände man sig nästan rörd till medlidande.
Föriitoni den allliärskande - potatisen planterade inan förstas bondbönoi., niorötter och kål, meii allt hade ett visst saminaiiliang och vaxte snart sagdt i en röra.
J a, byns yttre företedde sannerligen iiigen tafia af öfrercivilisa- tion, men trängde blicken inoinhiis, iiiärkte man litet livarstans ett ängsligt bemödande att liarina, öfveïklasstx.
I det basta rumniet täcktes ~anligeii bordeii af bjartfiirgade manilladukar ocli öfrer soffryggen bredde ett liengjordt öfrerkast sitt grofstjärniga nät.
Väggarile pryddes af skarpa fargtiyvck, troligen följande som lockbete ri~ed nigon godtköpstidskrift, och 11 % den blank- betsade b y r h stod htskilligt kriins-krams uppradadt sisom: försilfrade vaser ined pappersblomnior, fjädrar och strin ii la rnakart, li~ilande porslinsliundar och familjeporträtter, inramade i plysch.
Allt simklöst, själlöst.
Ingenstädes fanns ruin för det dar gamla bohaget, som inin van Ella så högt älskar.
Hvar fanns farniors arevördiga kista iueci biblisk inskrift och niattröda tiilpanslingor p&amp; locket?
H r a r fiiiinos de dar borden ined målade nerfallda skifvor, de dar stolarlie med iitkriisade ryggstöd, de där skapen, lysande i glad färgprakt?
Och de trefliga väfstolarne, garnvindorna med sina kva~nlika vingar och spinnrockarna, de gamla liederliga snurrorna, ja, hvar funnos de?
På vindarna kanske!
Jag såg ingen annan vind iiii den som hörde till den girdeii, där vi slagit oss till ro, och där fanns synbarligen inte en spillra af det förgångna.
Men fastau vi uppgåfvo hoppet att fiska pärlor, följde vi dock gärna med gamle Janne, då lian vittjade ryssjorna eller lade lit gldd- draget.
Och en ghng, d % han ej r a r som värst sysselsatt ined krok ocli garn, hände det att vi togo oss det orådet före att fråga efter sägner och historier.
Ack, han var icke det ringaste vidskeplig och sjörå ocli skogs- fru kände lian natt ocli jäinnt till namnet.
» Sådana där dumheter trodde de på förr i varldem, förklarade han med djiipt förakt, » nu är nian slii-
' gare än så ».
Men dH Ella icke för ty ' bad honom erinra sig någon gammal » passascha » från sin barndomstid, blef lian formligen stucken och sade:)) tror hon inte att jag har haft annat att t h k a på i min dar än sådant där strunt ».
Så vände vi oss till barnen, barne,n, som äro trogna aftryck a f ile äldre och bara pladdra efter.
Vid stranden af deii blå sjön lockade vi dem till oss .och sporde om de vor0 radda för näcken.
» Näcken? » - de stodo som lefvande frågetecken, och så tog Ella, sitt förnuft till fånga ocli begynte berätta långa fantastiska sagor om sj ijfolkets värld.
Det blef prakt och starka färger: guldblänkande salar, blodröda lundar, luftiga clfdanser och eldsprutande vidunder.
Det blef känslor och afventyr: yiigligar och flickor, som koinmo i glänsande olycka för trollets skull, nien fördes tillrätta af minnen och klockeklang.
De små blefvo intresserade.
De fingo smak för anrättningen och bådo ideligen om mera.
Nog .var det komiskt!
Ella kom till bondlandet för att fiska upp piirlorna, rädda spillrorna., J o vackert, det blef hon, som fick ut- breda den döende folkförest#llniiigen, Iion som ledde in fantasien på gamla igentrampade stigar.
ja, så kan det gå.
För resten mådde vi förträffligt denna korta, soliga soinmar- Ella hade dragit med sig en stor packe böcker - mest foinnordiska sagor och mytologiska afliandliiigar, författade af Gud vet Iivilka lardoinsljus, inen jag tror att hennes förnämsta studier bestodo i att ligga i gräset och kika på seglaude moln och prasslrtnde löf.
» Hal.
lian inan inte arbeta, bara sjunka i dvala)), brukade lion säga.
; \ !ter en vacker dag koinmo dock de orden på skam.
Hon förnam verkligen någonting väckande.
Vi hade klattrat upp p % ättehögen.
J a g hade ett broderi i knäet och Ella satt, mot vaiian, upprätt läsande i Eddan.
J a g vet ej, on1 det var de storslagna bildeina ur fornlifvet,, som så eldade henne, meii plötsligt slog hon igen boken ined en smäll och utbrast: » Iivilken skada att de dHr flydda tiderna äro så helt utplånade or folkmedvetandet.
att formerna äro så omstöpta att de ej förrnh gönima en enda droppe af det gamla, kraftiga mjödet ...
J a g skulle kunna gråta, oin det ej vore s % - löjligt! » » Gråt du, om dn har lust », svarade jag leende, » men ' kanske vore det klokare on1 du vinkade upp » torpar-Lena » ocli finge dig en inhad.
styrkedryck.
Ä r det ej kraftigt mjöd, så ar det åtniinstoile rent vatten.
» Strax nedanför kullen låg nämligen en kalla, där hela byn lieni tade vatten.
J a g fick just syn på en ung, blek torparhustru, som siirskildt intresserade oss, dels därför att hon haft en slags kiirlekshistoria ocli dels därför, a t t hon hade en viss laudtlig enfald utbredd öfrer liela sitt väsen.
Hon var dotter till en förmögen hemmansägare ocli hade, tvart- emot föraldrarnes vilja, gift sig med gkrdsdrängen.
Men den efter- strafvade maken var ingalunda n %gon skatt att få, lhgt darifrh; supig och oregerlig, gjorde han henne lifret ganska surt.
Jag vet ej om man bredde för starkt på nied skuggfargerna, men den skildring vår värdinna - fru J1agniisson kallad - gaf an- gåenle deras äktenskapliga lif, var verkligen hårresande.
men hon beklagar sig just inten, erkliide man med en skymt af aktning, » och däri gör hon ratt.
S ä r inan har flitt, som man velat, bör man tiga och skainnias. » Som om någon skulle vilja ha ett sådant elände!
Stackars torpar-Leda, inte visste du mer än andra hvad som stod skrifvet i stjärnorna.
J a g vet ej hvad det var för ett ryck, soni just då tog ht mig, men jag fick en sådan lust att språka iued Leria.
Det r a r en smal sak att locka upp henne.
Det behöfdes inte niera an vinka och r o p: » Lena, var snäll och ge oss ett glas friskt vatten, vi äro så lata .. &gt;, Hon smålog och gjorde en jakande rörelse med sitt lilla bara Iiufvud.
Torpar-Lena hade ett vinnande utseende, var smart, hvit, ljushårig.
De stora, mörkbli ögoiien fick man sällan se i all deras glans, ty Iion hö11 dein nästan alltid nedslagna, men uppfiiiigade inan en blick, koin inan ovillkorligen att tanka p$ ett skrauidt djur.
Bmellertid gick hon in i bondgarden efter glas och karafliii ocli kom snart uppstretandes med läskedrycken.
Xar vi druckit oss otörstiga, bad jag henne sl&amp; sig ner och prata bort en stund, och soni det ännu var långt till middag, gaf hon sig god ro.
Lillan satt ju dessutoni där nedanför, strax under hennes ögon, och lekte med grannbarnen.
Vi talade hit och dit och hur det sen gick till, så lyckades vi framlocka den dolda gnistan.
, Fröknarna ha nog hört att det ej ar riktigt som det bör vara hemma hos oss&gt;, sade hon öppenhjärtligt, 9 brän: ivinet liar förstört Iio- nom som mången annan.
Herre Glid, att sidant ska f å finnas! »
, Men nar han ar nykter, brukar han ju också v a r a.
ganska svår D, yttrade j ag tveksamt.
svår^, upprepade hon förtrytsamt, » inte är lian svår.
Han ar den bästa människa i världen, när han är nykter, ban sknlle aldrig rikt sin hand till att slå livarken mig eller lillan om ej fyllaii fatt makt med honom.
Sitt Iiaftiga liuinör har lian ju alltid förstks, men nar inan lirkar vackert med honom, ar lian inte stort värre han, an andra karlar.
J a g bör för resten ingenting saga, ty jag har ju fått det som jag har velat. » Dar gingo fru Magnussons ord igen, uttalade i resigner,ad ton.
Men min van Ella sade liksom litet iirsaktaiide: » lian ser bra ut, Lenas man, ingen af de andra karlarne liar liar ett sådant utse- ende: Han är ar s5 ståtlig ' ocli mörklagd.
» » Ja, jag liar nog f %tt höra talas om att han Iiörde till ' Rosare ' », " ' svarade Iion med ett svagt löje, » men det ar då bara förtal.
F a r lians var sined någonstans i Upsalatrakten och lian liar en farbror, som är riittare på en stor herregård.
Tank, lian smakar aldrig starkt och ar gift med en slaktarenka.
Så inte ar ICalle af dåligt folkslag, det ar då säkert.))
» Men Lena tyckte väl andå att lian såg bra i i t ~ envisades, Ella, som alltid grep e f t b poesiens fattiga glittertråd.
, Bra, åh » - hon såg förlaget åt sidan - ja.g vet inte det, det tänkte jag, nog inte på.
J a, jag tänkte väl ej på någonting om jag ska tala sanning.
Dar fattades minsann inga förmaningar.
F a r kältade i livar vrå 0~1.1 nior grät en vers öfver mig livar endaste dag.
' Jag såg dig hellre p&amp; b&amp;r a n sainmanlänkad ined det kräket ', sade hon ibland, ocli jag tror då aldrig att jag fått ta honom, o111 jag ej varit så veksint.
» Morbror min blef stollig, därför att lian hade förlorat på borgen, och de voro väl radda att det skiille g&amp; ' sainnia vageii nied mig.
Och det ä r ' då säkert, att när Kalle första lysningsdagen kom full till högtidsbordet, kändes det som hade man rört omkring i liufviidet på mig nied en visp.
Fast presteii redan hade sagt det, s a r jag ändå rädd för att far skiille stalla till spektakel ocli göra sliit på alltihop.))
~ H v a d säger ni », frågade jag häpet, » drack li&amp;n redan då? » » J a, det liar lian väl gjort sh långt jag kan minnas)), sade hon nied trött tonfall, » fast det liar blifvit allt vawe och varre.
Och alid % var det intet tvångsmid, visst ej, lillan föddes inte förr ' ii vi '
Imde varit gifta året öfver.
Och det var just det son1 förtrot de mina.
' Hade det varit för a t t liksom kasta ett litet flor öfver skain- men ', mente de, ' så hade man väl fått förlika sig med giftermålet, inen nii är det ju utan all reson, precis so111 a t t hoppa midt i sjön. » » &amp; leii hiir i all världen)), utbrast jag, stirrande på henne som på ett iinderdjiir, » hur i all världen kunde ni våga! » våga, kärleken vågar allt », inföll Ella kiickt.
Hon satt med de stora, blåa barnaögonen blickande i rymden.
J a g vet ej oni hon försökte klargöra en tanke, en förestallning, irien nar hoii åter begynte tala, fick blicken detta skygga, jäktade uttryck, som verkade.
nästan plågsamt.
, Visst hade jag kärlek till honom, det vill jag inte förneka,, sade hon lågt, » inen det betydde, nog inte stort.
Det var väl så a t t jag skulle till det har eländet.
Det var så .förelagdt ».
Ella stödde sitt lilla, krusiga Iinfviid mot lianden och betrak- tade henne med lifligaste intresse.
, Nornan », mumlade hon för sig själf, &gt;nornan ».
&amp; e, det var så », fortfor Lena, som synbarligen kände en slags lättnad af a t t riktigt få tala iit, » det var så a t t gamla farmor bodde Iios oss och hade sin lilla uiiclantagskammare på ett hörn.
Hon var alltid så dann med mig och när de andra grälade och tråkade, gick jag in till henne och fick tröst.
Hon, som var förståndig på allt, inpräntade da Iios mig, att inan al.drig ska strida mot ' ödet.
Om det så ska g å genom gladje eller sorg eller eld eller vatten, öfver graf- var eller öfver rosor, inanniskan niaste gå till sitt öde.
Och ' det sa Iioii, den ganila, Beskedliga stackarn, inte bara till mig utan till far med.
Men han snoppade af henne förstås och svarade som så, a t t nar lian köpte en häst., synade lian alltid honoin i minnen.
» J a g för min del tror ' att farinor hade ratt.
Hvad som ä r oss förelagdt, det inRste vi g&amp; igenom.
För resten står det ju i Guds klara ord: » I din bok voro alla mina lefnadsdagar upptecknade innan annu en af dem var kom in en.^ Hon teg en stund och ryckte tanklöst upp en lång, ljusröd åker- vinda, livars blomster hastigt srnulades för vinden.
f fröknarna få inte tycka,illa vara », htertog hon så med en liten min af sjalfkansla, » jag liar inåhanda pratat för fritt, ineii nar inaii har ett godt sam- vete, beliöfver inan ju inte alltid gå och tiga$.
Härmed sade Iion farväl och gick sina färde.
Vi hörde henne ropa till sig barnet och sedan sinåtrallande vaiidra i vag hemåt.
Då tog min van Ella eddan i sitt sköt, bladdrade en stiind och läste sedan upp följande strofer: » Vid sitt lif lioii, intet Låda visste Och vid sin % öden Intet brott, Som en flack vore Eller vara tycktes; Stränga Nornor Styrt det så., » Nej, den folliförestiillningen ar annu ej döds, sade Ella tankfullt; &gt;nornan hjälper ännu m#nniskan att draga inånget tiingt lass.
Hon ' liar öfverlefvat både trollen och nacken och tomtegubben. » ' Lift eratur.
Tecknin.gar ur Svenska adelns familjelii?
i gamla tider af ' Ellen Fries.
Stockliolni, P.
A. Nordstedt c&amp; Söners förlag.
Det ar ined gliidje nian välkomnar ett nytt arbete med skil- dringar från forna tider af författariiinan till ~RiIarkvardiga svenska kvinnor », och det nya arbetet uppfyller alla förhoppningar, som vänner till fröken Fries ' författareskap kunnat stalla p % detsamma.
sTecknin- gar ur svenska adelns faniiljelif~ äro rika på kultiirhistoriska deltaljer, de .låta oss blicka in i åtskilliga svenska hem under 1500-, 1600: och 1700-talet och lara käiiiia n8gi.a af tidens personligheter i deras hvar- dagslif, i deras förliållande till deras narniaste, så som de sjalfva skildrat sig i bref eller dagboksanteckningar.
Materialet till detta arbete ar till största delen l i e ~ t a d t från hittills otryckta kallor, imstadels brefsanilingar, och förf.
liar nedlagt iiigcket arbete p&amp; att medels jämförelse iiiecl samtida handlingar fullstan- (liga och beriktiga sina iippgif ter.
Såsom helt naturligt %r, då det ar tafior ur familjelifvet, som upprullas, spela kvinnorna en stor roll i dessa teckningar.
första uppsatsen s Grefvinnorna Ebba&gt;, livilken grundar sig på bief-, '.
samlingar inom Leijonhufvudska slakteri, skildras ett par kraftfulla damer från 1500- och 1600-talet.
Först Ebba Lilliehöök, dotter till Måns Bryntessou Lillieliöök, som fikat efter Gustaf 1: s krona och darfore fick plikta med sitt lif.
Dottern blef gift med kung, Göstas svåger Sten Eriksson ~eijonhufvud, hvilken endast genom en slamp.
undgick döden ' vid Stureinorden i Upsala 1567, men följande å r på Stortorget i Stockholm.
blef nedstucken af en af konung Eriks drabanter under liertigarnes uppror.
F r u Ebba, eller gref Ebba, soin hon gärna kallade sig, se ' an hon efter mannens död af Johan III upphöjts i grefligt st3nd och fått Raseborgs grefskap i Finland för sig och sina söner, var en amper dain.
Sedan hon vid 39 års ålder blifvit enka, förvaltade hon sjalf med kraftig hand sina agendomar och lade i dagen stor affarsskicklighet.
Hon tog verksam del i stridorna mellan Gustaf Vasas söner ocli skröt gärna med, a t t hon skaffat sin makes systerson (Johan III) kronan.
Hon låg i beständiga tvister och processer med sina söner rörande arfvet efter deras far, i egotvister med grannar och imderhafvande.
Till sönerna skref hoii l h g a bref, i hvilka hvarken fattas skarpa ord och förebråelser eller moderliga förmaningar.
och till regering och.
råd sände hon långa skrifvelser för a t t få ratt i sina inånga processer.
Den andra grefvinnan Ebba ax Ebba Lillieliööks sondotter Ebba Leijoriliufvud, första gången gift iried den sista Stiiren, andra gången med Klas Karlsson Horn, äfven hon en myndig och amper fru och en dugande litisfrii och affärskvinna, so111 förde ett strängt regemente på sina n~hnga gods och gårdar.
Skildringen af fru Ebbas långa enkestånd, d&amp; hon lefde oingifven af flere unga kvinliga släktin~ar, innehliller en mängd ovärderliga detaljer frlinlifvet i lialg och söcken p i de stora adelsgodsen.