Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därmed torde vi nu ändtligen befinna oss i den ställningen, att vi kunna gifva det slutliga svaret på frågan om den filosofiska vetenskapens betydelse för mänskligheten.
Taga vi först i betraktande populär- eller erfarenhetsfilosofien, består denna som sagdt i ett af en viss erfarenhetssida framkalladt eftertänkande öfver det, som faktiskt är dess grund, metod och syfte, i förening med en tendens att gifva åt resultaten däraf universell giltighet.
Dess betydelse ligger först däri, att därigenom möjliggöres en utveckling hos den ifrågavarande erfarenhetssidan till större renhet på det sättet, att främmande obehöriga element utsöndras.
I två hänseenden är ett dylikt utsöndrande nödigt.
Vi ha ofvan sagt, att erfarenheten såsom allmänt mänsklig har den karakteren, att den tvingar sig på medvetandet och nödgar till erkännande af det gifna föremålets verklighet och detta på ett sådant sätt, att vi kunna inse, att ett sådant erkännande är en nödvändig förutsättning för vårt medvetandes funktionerande öfver hufvud.
Att icke tro på t. ex. sinnesförnimmelsernas vittnesbörd såsom sådant är, om det är fråga om lifvet själft och icke blott om spekulationen, helt säkert omöjligt för ett mänskligt medvetande.
Men i och med erfarenheten kan göra sig gällande ett tvång, som endast skenbarligen har samma karakter som det egentliga erfarenhetstvånget.
Det kan insmyga sig dels ett sådant, som är af blott individuellt ursprung, dels ett sådant som har sin grund i tillfälliga omständigheter öfver hufvud.
Som exempel på det förra kan nämnas hallucinationer och illusioner; exempel på det senare är vidskepliga föreställningar.
Dessa främmande elementer komma genom sin förbindelse med den verkliga erfarenheten att framträda med samma anspråk.
— Men det kan också hända, att den egentliga erfarenheten, utan att upptaga främmande elementer i sig, likväl förorenas, nämligen på det sättet, att från skilda håll uppsamlade erfarenheter hopgyttras utan urskillning.
Så förekommer det ju ofta bland ociviliserade folk och öfver hufvud i sådana lager, där allmänbildningen icke kunnat tränga igenom, att man af den religiösa och den yttre sinnliga erfarenheten gör ett mixtum kompositum af den mest besynnerliga art.
Naturföreteelserna fattas såsom omedelbara verkningar af gudomliga makter och man ser i de mest naturliga händelser ett ingripande af »Guds finger».
I båda dessa hänseenden behöfves en utsöndring och klarhet.
Utsöndringen åstadkommes ytterst af de särskilda erfarenhetssidornas egen utveckling — på djupet och på bredden.
Men sättet, hvarpå den försiggår är det, att en viss erfarenhetssidas mäktiga utveckling drager med sig en inåtvänd reflexion öfver, hvad som i den samma är det väsentliga, d. v. s. för med sig en erfarenhetsfilosofi.
Så vinnes en pröfvosten, hvarefter slagget kan skiljas från metallen, eller en regel, hvarefter kan pröfvas, om något, som gör anspråk på att gälla såsom erfarenhetssanning inom det ifrågavarande området, har rättsgiltiga grunder för detta sitt anspråk.
Och emedan erfarenhetsfilosofien uppstår i och med erfarenhetens egen utveckling och helt hvilar på dess grundval, står den i ett intimt förhållande till det allmänna medvetande, hvars lif just erfarenheten själf är.
Den kan därför tränga in i dess lägsta och dunklaste schakter för att därifrån verka såsom en omedelbar känsla, närmare bestämdt såsom ett samvete, som impulsivt sätter sig emot hvarje insmugglande af sådant gods, som på grund af den ifrågavarande erfarenhetssidans allmänna karakter icke får däri införas.
Vi skola genom exempel söka klargöra meningen med det nu anförda.
Tänka vi på senare delen af vårt århundrade, torde väl kunna sägas, att särskildt den erfarenhetssida, som tager sig uttryck i naturvetenskaperna, härunder kommit till en mäktig utbildning.
Denna utbildning har dragit med sig en massa populärfilosofiska undersökningar, hvilande på naturvetenskaplig mark och bestående i försök att fixera, hvad som är det utmärkande för denna gren af erfarenheten.
Dessa undersökningar ha antingen haft mera filosofiskt skolade bärare sådana som Stuart Mill, Auguste Comte, Herbert Spencer m. fl., eller ock ha de anställts af naturvetenskapsmännen själfva.
Är det icke obestridligt, att de ha återverkat rensande på forskningen därigenom, att de gifvit den klara och bestämda normer, hvarefter den kan pröfva halten och sanningsvärdet vare sig af föregifna fakta eller af uppställda hypoteser?
Och är det icke så, att dessa filosofemer till och med uppammat ett s. a. s. naturvetenskapligt samvete, som alldeles instinktivt reagerar mot hvarje försök att arbeta efter andra metoder än de, som visat sig tillhöra naturvetenskapen?
Eller om vi vända oss till en annan sida af erfarenheten, den religiösa: måste det icke erkännas, att det eftertänkande öfver dess natur och art, som framträdt hos religionsstiftare sådana som Buddha och Jesus, verkat renande på den samma?
Tänk blott på de ur religiös synpunkt så djupa orden af Jesus: »Gud är en ande och de, som tillbedja honom, böra tillbedja honom i anda och sanning», eller på hans återförande af alla gudomliga bud till det enda:
Älska Gud af allt ditt hjärta och din nästa såsom dig själf och mycket mera af samma art.
Är det icke obestridligt att härigenom vunnits en norm för skiljandet af det sant religiösa lifvet från det, som egentligen endast har skenet däraf?
Och har icke denna norm i trots af, att man, drifven af mot religionen stridiga intressen, gjort allt för att utplåna den samma ur medvetandet, dock stilla, men säkert trängt in i den allmänna religiösa känslan, befriande den från de grofva sinnliga tillsatser, hvarmed den så lätt blir behäftad?
Gå vi till den specifikt moraliska erfarenheten, skola vi komma till liknande resultater.
Det torde kunna sägas, att betydelsen af ett sådant eftertänkande öfver dess natur och art, som träder fram hos de grekiska tänkarne, Sokrates och Plato, knappast kan öfverskattas.
Vi framhäfva blott deras betonande af att det moraliskt rätta icke består i lydnad af yttre påbud, utan i följande af en allmängiltig oskrifven lag i människans inre, och att den rätta handlingen har sitt värde icke i de fördelar, som den möjligen har med sig, utan i sig själf.
För vårt sedliga medvetande framträder nu visserligen alldeles omedelbart utan filosofiskt grubbleri det rätta såsom uttryckt i en inre allmän lag, samvetslagen, och den rätta handlingen såsom värdefull oafsedt de fördelar den har med sig för den handlande4.
Därför ligger det nära till hands att förbise betydelsen af de grekiska tänkarnes framhäfvande af dessa för oss själfklara satser.
Men låt oss betänka, huru saken fattades före Sokrates och Plato af de för öfrigt ingalunda ociviliserade grekerna.
Var det icke så, att man i allmänhet ansåg det rätta bestå i lydnad för gudarnes och statens auktoritativa påbud, hvilkas trotsande medförde de svåraste och farligaste konflikter — såvida man icke rent af var genomträngd af den sofistiska teorien om, att makt är rätt?
Månne det icke då kan sägas, att Sokrates och Plato genom sin filosofi visserligen icke frambragte det sedliga medvetandet själft, som har sina rötter i människonaturen, men dock utbildade det till ett rent medvetande hos grekerna?
Men betänk nu, att den grekiska kulturen jämte den nationellt judiska var den mark, hvarur kristendomen växte fram, och att hela det moderna åskådningssättet afgjordt har sina rötter i kristendomen.
Kan det icke då utan fara för öfverdrift sägas, att Sokrates’ och Platos filosofemer varit en betydande faktor i utbildningen af vårt eget sedliga medvetandes renhet, och att de måste tagas med i räkningen, om man vill utreda, huru den allmänna moraliska känslan kunnat uppnå den relativt säkra etiska takt, som den onekligen har hos oss?
— Mycket kunde för öfrigt vara att nämna om det inflytande, som filosofien utöfvat på utbildningen af vårt sedliga medvetande.
Jag vill dock endast erinra om Kants i all sin enkelhet sublima ord: »Es ist überall nichts in der Welt, ja überhaupt auch ausser derselben zu denken möglich, was ohne Einschränkung für gut könnte gehalten werden, als allein ein guter Wille.»
Det torde icke rimligen kunna bestridas, att ett sådant fixerande af kärnan i den sedliga efarenheten är i stånd att mäktigt bidraga till dess renande från obehöriga element.
Men den sålunda åstadkomna renande utsöndringen är egentligen blott ett moment i en vida mera omfattande verkan af filosofien: erfarenhetens organiserande.
Vi skilde i individens lif mellan tvenne verksamhetsriktningar: en mera utåtvänd omedvetet organiserande, en mera inåtvänd reflekterande.
En analog skillnad kan göras också i fråga om mänsklighetens lif.
Vi finna å ena sidan, hurusom genom omedvetet verkande instinkter och tillfälliga, yttre omständigheter utbildas mer eller mindre starka organisationer af erfarenheter, dels samtidiga, dels aflösande hvarandra.
Hvarje särskild organisation innebär ett visst förhållande af öfver- och underordning mellan olika erfarenhetssidor.
Den underordnade sidan antingen rent af undertryckes eller göres i sin utveckling beroende af den öfverordnade.
För åskådliggörande häraf vill jag i största allmänhet nämna något om den olika ställning, som den moraliska erfarenheten under olika epoker intagit.
Hos grekerna i antiken — jag menar nu icke de grekiska filosoferna speciellt, utan grekerna i allmänhet — underordnades denna erfarenhet under en erfarenhet med mera opersonligt innehåll nämligen den estetiska erfarenheten af det måttfulla, harmoniska.
Sedligt lif blef därför för dem framför allt ett måttfullt, harmoniskt lif.
Detta sammanhänger därmed, att det personliga öfverhufvud fattades endast såsom en tillfällig egenskap hos ting.
Under medeltiden utsöndrades fullständigt den sida af erfarenheten, som har ett andligt, i egentlig mening personligt innehåll, den moraliskt-religiösa, från den med naturligt, opersonligt innehåll.
Därvid blef den förra den absolut öfverordnade, den senare sköts helt och hållet åt sidan.
Det sedliga lifvet framstod rent af såsom ett undertryckande af det naturliga.
Med renässancen inbröt en våldsam reaktion häremot, i det att tvärt om den sedliga erfarenheten undertrycktes och det goda fattades såsom bestående i en måttlös kraftig utveckling af människans natursidor.
Under den nyare tiden subordinerades visserligen åter naturen under anden åtminstone ur praktisk synpunkt och den sedliga erfarenheten trädde åter fram, men uppgiften blef nu icke att undertrycka naturen utan att ombilda den efter det högre personliga.
Å andra sidan finna vi i mänsklighetens lif en inåtvänd reflekterande verksamhet i den filosofiska vetenskapen.
Denna verkar visserligen närmast upplösande på den oreflekterade organisation af erfarenheter, som den finner för sig.
Men å andra sidan verkar den äfven positivt bildande.
Den organisation, som vinnes genom den omedvetna processen, uppstår så att säga utifrån eller verkas af för saken själf främmande yttre makter, instinkter och tillfälliga omständigheter.
Därför saknar den en inre enhet eller princip.
Men den filosofiska vetenskapen organiserar i tanken erfarenheten efter och genom en inre princip, vare sig denna träder klart fram eller icke, nämligen det allmänna medvetandets själfuppfattning.
Och den filosofiska reflexionen är den enda mänskliga verksamhet, som är i stånd till ett dylikt ordnande af erfarenheten, emedan människan endast i den öfverblickar hela erfarenheten med alla dess olika sidor.
Därför kan först genom den en sann och egentlig organisation af mänsklighetens lif vinnas.
— Därvid är dock att märka, att den måste tränga in i och taga i sin tjänst de lägre omedvetet verkande sidorna af det mänskliga medvetandet, för att dess organisation af erfarenheten skall få den erforderliga styrkan.
Därför är det närmast den med erfarenheten i intimt samband stående erfarenhetsfilosofien, som kan verka organiserande.
Karakteren af den organisation, som den gifver, bestämmes af dess latenta princip.
Men denna, som är en viss riktning i det allmänna medvetandets själfuppfattning, bestämmes åter, såsom ofvan blifvit framställdt af den erfarenhetssida, som särskildt kommit att framhäfvas, alltså af den redan förefintliga organisationen af erfarenheten.
Man kan sålunda sammanfattande säga, att de olika formerna af erfarenhetsfilosofien hafva till bas hvar sin af redan gifna organisationer af erfarenheten, men i sin ordning skänka dessa en inre enhet, hvarigenom de blifva i sann och egentlig mening organisationer, hvar och en med ett efter en inre princip bestämdt subordinationsförhållande mellan lederna.
— Märk nu, att de särskilda principerna för de olika formerna af erfarenhetsfilosofi stå i ett logiskt samband inbördes, sammanhållna som de äro af det rent logiska tänkandet.
Därför ha ock dessa former tillika med de på dem grundade organisationerna af mänsklighetens andliga lif ett principiellt inre samband.
Men detta fördunklas af de i erfarenheten förekommande logiskt tillfälliga momenterna, hvilket har med sig, att de olika organisationerna framträda såsom motsatta och kämpa om öfverväldet.
Det allmänna medvetandet ligger i sitt konkreta lif i ett beständigt krig med sig själf.
De häftiga och lidelsefulla strider, som ofta utkämpas mellan representanter för olika åskådningssätt, exempelvis idealism och materialism, äro svallvågorna från denna kamp mellan stridiga organisationsformer.
Härmed är i själfva verket också betydelsen af den rena egentliga filosofiska vetenskapen ådagalagd.
Denna uppstår, såsom har blifvit utredt, på det sättet, att det allmänna medvetandet höjer till klarhet den från allt speciellt erfarenhetsinnehåll fria själfbetraktelse, som redan fanns till fröet såsom logisk stödjepunkt i erfarenhetsfilosofien.
Denna själfbetraktelse användes sedan såsom princip för erfarenhetens begreppsmässiga ordnande.
Den sålunda vunna ordningen är egentligen den samma, som förekommer i den motsvarande erfarenhetsfilosofien.
Men den har här, emedan principen blifvit bestämdt fixerad, vunnit i fasthet och säkerhet.
Alltså har den rena filosofiska vetenskapen den betydelsen, att den befäster erfarenhetsfilosofien.
Förmedelst denna kan den tränga in i mänsklighetens andliga lif och gifva fasthet och säkerhet åt dess organisation.
Men betydelsen däraf är äfven en annan.
Vi ha sett att det gifves olika arter af erfarenhetsfilosofi och att dessa ha med sig olika mot hvarandra stående organisationer af erfarenheten.
Vi ha äfven sett, att dessa organisationer ha ett principiellt inre samband genom ännu oklart framträdande principer, fast detta samband fördunklas af de (logiskt) tillfälliga erfarenhetsmomenterna och därför ej skönjes i erfarenheten själf.
I de rena filosofiska systemen träda nu principerna för de olika organisationerna af det allmänna medvetandets konkreta lif klart och rent i dagen, och det är möjligt att inse deras logiska samband.
Därför kan man där skönja det inre bandet, hvarmed de olika riktningarna och strömningarna i människosläktets andliga lif höra tillsammans såsom olika yttringar af ett enda lefvande helt.
I filosofiens historia uppenbarar sig den inre enhet, som trots allt finnes i den så ytterst komplicerade helhet, som vi kalla mänskligheten.
Vi ha nu sålunda funnit, att liksom den rena filosofi, som tillhör individen, genom sin princip uttrycker den inre enheten i hans lif, så uttrycka de många filosofiska systemen genom sina principer och deras inre eller logiska samband den inre enheten i mänsklighetens lif — erfarenheten.
Skillnaden mellan enhetens karakter i de båda fallen beror på den förut påpekade olikheten mellan individen såsom ett jag, som är bärare af mångfaldsmomenterna, och mänskligheten såsom en ursprunglig mångfald af individer, låt vara med inbördes sammanhang.
— I samband med olikheten mellan individen och mänskligheten står ock, att den enskildes filosofi såsom uttryckande hans inre genom reflexion vunna enhet alltid får en individuell färgläggning, bestämd af det egendomliga kynne, som utmärker hans fantasi, känsla och vilja.
Må det också vara en vetenskapligt fattad, sålunda allmängiltig princip, som utgör kärnan i den samma, alltid får den kött af honom själf, så vida den skall kunna tjäna såsom hans lifsunderlag.
Den enskildes filosofi har därför icke alltigenom en vetenskaplig karakter såsom förhållandet är med den filosofi, som tillhör mänskligheten.
— Slutligen må det framhållas såsom en följd af olikheten mellan individen och mänskligheten, att den förres i hans filosofi uttryckta enhet är mera ett afslutadt helt än den senares.
Väl bilda de hittills gifna vetenskapliga filosofiska principerna ett relativt afslutadt helt eller ett system i följd af deras logiska samband.
Men emedan mänsklighetens andliga lif, erfarenheten, icke kan betraktas såsom ett afslutadt helt, utan har en gränslös sträckning inåt och utåt, är en absolut fulländning af dess inre enhet eller af systemet af filosofiska principer icke tänkbar.
Däremot har individens andliga lif en viss begränsning, hvarför dess enhet kan vara ett mera inom sig slutet helt.
Här kanske du, min vän, om du verkligen kommit så långt som hit, drager en suck af lättnad och utbrister: »Ändtligen har jag arbetat mig igenom alla dessa abstraktioner, men behållningen?
Jag ville naturligtvis få veta något om, huruvida filosofien kunnat lösa något af de djupare problem, som intressera en tänkande människa, med ett ord, om den kan leda till sanningen och sålunda vara till nytta för människan.
Detta föreföll mig tvifvelaktigt då jag såg, huru den ene filosofen kritiserar den andre, och huru ömkligt de särskilda systemen spelat konungar i andens värld en dag eller två, men sedan kommit med bland samlingar af kuriosa från svunna tider.
Och här har jag blott fått läsa några besynnerliga resonnemanger om ’individens och mänsklighetens inre enhet’ etc. etc.» Ja, det är icke så utan, att du har rätt.
Icke har din högst naturliga åstundan blifvit tillfredsställd, åtminstone icke i den mening du åsyftat.
Men kanske dock på något sätt?
Låt oss taga för oss Pilatus’ bekanta fråga: hvad är sanning?
Hvad menas med »sanning» egentligen?
Är det icke efter vanlig uppfattning en föreställnings egenskap att öfverensstämma med sitt föremål eller för att uttrycka oss mera lärdt: dess objektiva realitet?
SENARE DELENS INNEHÅLL.
Elfte kapitlet.
Hopp om befrielse vid nyåret.
– Boves utfärd till det öppna vattnet.
– Blidväder och å nyo sträng köld.
– Fruset qvicksilfver.
– Populära föreläsningar.
– Brusewitz’ utflygt till Najtskaj.
– Förnyad brefsändning till hemmet.
– Infödingarnes berättelser om isförhållanden vid Tschuktsch-landets kust.
– Tschuktscherna förmedla varubytet mellan arktiska Amerika och Sibirien.
– Utfärder i omgifningarna af vinterqvarteret.
– Väderleken under våren.
– Snösmältningen.
– Norrskenet.
– Flyttfoglarnes ankomst.
– Tshuktsch-landets djurverld.
– Noak Elisejs undsättningsexpedition.
– En märkvärdig fisk.
– Landet snöfritt.
– Befrielsen.
– Nordostpassagen fulländad 1
Tolfte kapitlet.
Tschuktschernas historia, kroppsbeskaffenhet, lynne och lefnadsvanor. 75
Trettonde kapitlet.
Utvecklingen af vår kunskap om Asiens nordkust.
– Herodot.
– Strabo.
– Plinius.
– Marco Polo. – Herbersteins karta.
– Sibiriens eröfring af ryssarne.
– Deschnews färder.
– Kustfart mellan Lena och Kolyma.
– Berättelser om öar i Ishafvet och äldre färder till desamma.
– Kamtschatkas upptäckt.
– Sjöfarten på Ochotska hafvet öppnas genom svenska krigsfångar.
– Den stora nordiska expeditionen.
– Bering. – Schalaurow. – Andrejews land.
– De Nysibiriska öarna.
– Hedenströms expeditioner.
– Anjou och Wrangel.
– Färder från Beringssund vester ut.
– Diktade polarfärder 151
Fjortonde kapitlet.
Färd genom Beringssund.
– Ankomst till Nunamo.
– Kustbefolkningen i nordöstra Asien.
– Sällsynt sälart.
– Rik växtlighet.
– Öfverresa till Amerika.
– Port Clarence.
– Eskimåerna.
– Åter-
resa till Asien.
– Konyam-bay.
– Naturförhållanden derstädes.
– Isen lossnar i Konyam-bays inre.
– S:t Lawrence-ön.
– Afresa till Beringön 219
Femtonde kapitlet.
Beringöns läge.
– Dess invånare.
– Öns upptäckt af Bering.
– Berings död. – Steller.
– Det forna och närvarande djurlifvet på ön: räfvar, hafsuttrar, sjökor, sjölejon och sjöbjörnar.
– Insamling af Rhytinaben.
– Besök på ett »rookery».
– Ön Toporkoff. – Alexander Dubowski. – Resa till Jokohama.
– Åskslag 258
Sextonde kapitlet.
Ankomst till Jokohama.
– Telegram afsändes till Europa.
– Ångaren »A. E.
Nordenskiölds» strandning.
– Fester i Japan.
– Sjöministern Kawamura.
– Prins Kito-Shira-Kava.
– Audiens hos Mikadon.
– Shogunernas grafvar.
– Kejserliga trädgården i Tokio. – Utställningen derstädes.
– Besök på Enoshima.
– Japanska seder och bruk.
– Thunberg och Kämpfer 297
Sjuttonde kapitlet.
Utfärd till Asamajama.
– Nakasendo-vägen.
– Takasaki.
– Svårighet att erhålla nattqvarter. – Badorten Ikaho.
– Massage i Japan.
– Svenska tändstickor.
– Färd i »kago».
– Savavatari. – Brottare.
– Kusatsu.
– De heta källorna och deras läkekraft.
– Rast vid Rokurigahara.
– Asamajamas topp.
– Nedstigningen.
– Färd öfver Usui-toge.
– Japanska skådespelare.
– Japansk folklifsbild.
– Återkomst till Jokohama 328
Adertonde kapitlet.
Afskedsmiddag i Jokohama.
– Kineserna i Japan.
– Resa till Kobe.
– Inköp af japanska böcker.
– Färd på jernväg till Kioto. – Biva-sjön och sagan om dess uppkomst.
– Draggning derstädes.
– Japanska danserskor.
– Kiotos märkvärdigheter.
– Kejserliga slottet.
– Templen.
– Svärd och svärdbärande.
– Sintoismen och buddismen.
– Porslinstillverkning, – Japansk poesi. – Fest i ett Budda-tempel.
– Segling genom Japans Inhaf.
– Landstigning vid Hirosami och Shimonoseki. – Nagasaki. – Utflygt till Mogi. – Insamling af växtförsteningar.
– Afsked från Japan 363
Nittonde kapitlet.
Hongkong och Kanton.
– Stensliperierna i Kanton.
– Politiska förhållanden i en engelsk koloni.
– Infödingarnes behandling.
– Resa till
Labuan.
– Kolgrufvorna derstädes.
– Utflygt till stranden af Borneo. – Malajbyar.
– Singapore.
– Färd till Ceylon.
– Point de Galle.
– Ädelstensgrufvorna vid Ratnapora.
– Besök i tempel.
– Inköp af manuskripter.
– Ceylons befolkning.
– Dr Almqvists utflygt till det inre af ön 397
Tjugonde kapitlet.
Hemresa.
– Julen 1879.
– Aden.
– Sues.
– Kairo.
– Utfärd till pyramiderna och Mokattambergen.
– Förstenade trädstammar.
– Sueskanalen.
– Nattlig landstigning på Sicilien. – Napoli.
– Roma. – Expeditionens deltagare skiljas.
– Lisboa.
– England. – Paris.
– Kjöbenhavn.
– Högtidligt intåg i Stockholm.
– Fester derstädes.
– Slutord 439
Öfversigt af Vegas färd 467
Register 469
A. E. NORDENSKIÖLD framför titeln.
LOUIS PALANDER sid.
Karta öfver Ryssland, ur Sigismund von Herbersteins Comentari della Moscovia, Venezia 1550.
Karta öfver Gamla Verldens nordkust från Norge till Beringssund, med Vegaexpeditionens kurs, efter äldre och nyare källor samt under Vegas resa gjorda observationer, af N.
Selander, kapten i Generalstaben (i två blad).
Träsnitten äro, der ej annorlunda nedan angifves, utförda å herr Wilhelm Meyers xylografiska anstalt i Stockholm.
Vega sedd från stranden vid Jinretlen, ritad af professor P. D. Holm 1
Tältplatsen
Pitlekaj öfvergifven af invånarna, rit. af hr R.
Haglund 3
Notti och hans hustru Aitanga, rit. af hr O.
Sörling, xylogr. af fröken Ida Falander 8
Karta öfver trakten kring Vegas vinterqvarter (zinkografi) 16
Sofkammaren i ett tschuktschiskt tält, rit. af hr O. Sörling 23
Tschuktschisk lampa och skål att sätta under densamma, rit. af densamme 24
Genomskärning af en tschuktschisk lampa, rit, af dens. 25
Tschuktschisk schamantrumma, rit. af dens. 26
Kusten mellan Padljonna och Enjurmi, rit. af hr R.
Haglund 28
Armring af koppar, rit. af hr O. Sörling 29
Ön Idlidljas norra ända, rit. af hr R.
Haglund 30
Den vanliga norrskensbågen vid Vegas vinterqvarter, rit. af dens.
Norrsken d. 3 mars 1879 45
Dubbla norrskensbågar d. 20 mars 1879 45
Elliptiskt norrsken d. 21 mars 1879 kl. 2 t.
15 m. f. m.
Elliptiskt norrsken d. 21 mars 1879 kl. 3 t. f. m 45
Sångfoglar i Vegas rigg, rit. af hr R.
Haglund 46
Skedsnäppa från Tschuktsch-landet (Eurynorhynchus pygmæus Lin.), rit. af hr M.
Westergren 48
Skedsnäppans näbb, rit. af dens.
Murmeldjur från Tschuktsch-landet, rit. af dens.
Stegocephalus Kessleri Stuxb., rit. af dens. 54
Sabinea septemcarinata Sabine, rit. af dens. 54
Acanthostephia Malmgreni (Goës), rit. af dens. 55
Ophioglypha nodosa (Lütken), rit. af dens. 55
Noak Elisej, rit. och xylogr. af fröken Ida Falander 56
Skalbaggar från Pitlekaj, rit. af hr M.
Westergren 60