Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att dessa verkningar ej kunna blifva goda, det följer af sjelfva det menskliga kunskapsbegärets beskaffenhet.
Så snart detta en gång vaknat, låter det icke tillfredsställa sig med annat än kunskap.
Det löfte, man en gång gifvit om denna tillfredsställelse, måste hållas, vid äfventyr, att begäret urartar i otå lighet och misstankar.
Det må afspisas med hvilka skäl och anledningar som helst dertill, att den förut medgifna rättigheten till inhämtande af sanningar och allt menskligt vetande skall upphöra; så bringas det dock aldrig att glömma, att bland det vetande, som sålunda uppoffras, äfven mycken sanning måste gå förlorad.
Ofver denna förlust kan man ej anse siri klagan obefogad; och den skada, som det falska vetandet medförer, urskiljer man icke.
Ett allmänt missnöje hos de läsande kan således icke undvikas, och låter icke dämpa sig genom några argumenter till bevisande af tryckfrihetens mera skadande än gagnande verkningar.
Den upplyste må fatta dessa argumenter och finna dem huru öfvertygande som helst, så skola de dock för den vanliga läsaren aldrig blifva annat än sofismer, hvarmed man vill utestänga honom från sanning och upplysning, och han skall om bevekelsegrunden dertill aldrig göra sig annat begrepp, än att det är elaka och förtryckande afsigter, som man dermed vill befrämja.
Den svårighet eller tilläfventyrs omöjlighet, som sålunda visar sig vid tanken på en återgång från den frihet, man en gårig åt tryckpressen beviljat, synes lemna föga hopp att i en lagstiftning finna botemedel för det onda, som från denna frihet uppkommer.
Att återkomma till censuren, utöfvad i de ämnen, som skulle mest påkalla den, nemligen religiösa och politiska, skulle säkerligen hafva enahanda verkan på allmänna tänkesättet, som ett öppet erkännande, att man ville afskaffa den borgerliga och religiösa friheten.
Utan censur gilves åter ej annat medel till hämmande af tryckfrihetens missbruk, än strafflagar, hvilka låta använda sig på brott mot samhället, dess myndigheter eller enskilda personer, och uträtta lill dessas fredande, hvad de kunna, men deremot föga eiler icke låta använda sig på vilsefarande och förvillande meningar, och lika litet på sådana, hvaraf samhällets och dess medlemmars välfärd hotas, som på hvilka andra det vara må.
Nu är det likväl genom sådana villomeningar och förderfliga läror, som tryckfriheten isynnerhet utöfvar sin vådliga inflytelse; och en dast den minsta delen af det onda är det, som åtkommes genom strafflagarna, inskränkta till deras nyss anförda föremål.
Kan ingenting annat vinnas genom en lagstiftning till alböjande af tryckfrihetens ofog, och måste hela dess framfart emot den sanna upplysningen, till mehn för friheten, religiositeten, sederna, lemnäs opåtalt; sä torde det kunna påstås, att det vore mindre menligt, om ej heller något ansvar funnes utstakadt för oförrätter mot personer eller samhällsmyodigheter.
1 sjelfva verket är det väl ganska sällan som en enskild person verkligen lider någon skada till sitt välförtjenta förtroende eller medborgerliga anseende genom smädeskrifter, änskönt deras bestraffande uteblilver eller icke påfordras; och än mindre skulle troligen en sådan skada inträffa, om ingen strafflag funnes, efter hvilken rättvisa mot smädaren kunde anlitas.
Men om så förhåller sig med enskild person; än mindre har då smädelsen uträttat eller kan den komma att uträtta emot samhällets myndigheter, hvilkas åtgärder förgäfves vansiällas, då det gör tillfyllest att offentligen framlägga deras verkliga halt, för att skingra förvillelsen.
Det kan visserligen förefalla betänkligt att lemna illviljan och smädelusten så fritt fält, som de skulle få genom afskaffande af allt tryckfrihetsansvar; och det kunde väl hända, att mycken tillökning i missbruk, och möjligen äfven något mehn deraf, till en början företedde sig; men olägenheten skulle svårligen blifva långvarig; och dess slutliga försvinnande vore att med visshet förvänta från upphörandet af allt förtroende till den okontrollerade pressens uppgifter, hvilkas udd skulle förslöas genom hvarje upprepadt missbruk af den obegränsade friheten.
Det är genom sin djupaste förnedring, som tryckfriheten sålunda blir oskadlig; och det torde kunna antagas, att så redan i någon mån skett.
Härigenom förloras dock icke det verkliga gagn, hvilket henne ej kan frånkännas.
Ty oaktadt alla olägenheter, kan det väl icke påstås, att de svärmande förhoppningarne om hennes välgörande verkningar förblilvit till alla delar ouppfyllda.
Om spridandet af villfarelser varit förderfligt för den icke länkande, obildade hopen, och om en dålig litteratur onekligen vuxit till en fruktansvärd höjd; så hafva dock den bättre litteraturen och de grundliga kunskaperna icke häraf låtit hindra sig, och kunna icke hindras, att samtidigt tillväxa och draga fördel af friheten samt af sjelfva dessa villfarelser, hvaraf mängden bland läsare lider.
Men det mest påtagliga och för allmänna lifvet vigtiga gagn, som af friheten blifvit åstadkommet, är den allmänna kontrollen öfver samhällets förvaltning i alla dess grenar.
Om än tryckfriheten i alla andra ämnen vore skad - lig; så borde hon dock särskildt för detta beviljas.
Den borgerliga friheten skulle, under vissa vilkor, dem jag redan nämnt, sannolikt kunna bestå utan tryckfrihet äfven hädanefter, likasom den före tryckpressens uppfinning bestått.
Men utan offentlighet i rättvisans handhafvande och i förvaltningen af det allmännas medel jemte öfriga samhällsangelägenheter, som dermed sammanhänga, skulle det ej kunna hindras, att godtycket toge öfverhand och lagen och folkets bästa sattes å sido.
Den borgerliga frihet, som funnits utan denna kontroll, har i dess ställe utan tvifvel ägt andra, som numera, just i följd af utvidgade kommunikationer och uppslegrade jemlikhetsanspråk, ej äro användbara.
Att i nuvarande tid vilja undandraga samhällsförvaltningen den fullkomligare kontroll, som genom offentligheten i tryck blifvit möjlig, vore obestridligen detsamma, som att förråda den borgerliga friheten.
Alväger man sålunda mot hvarandra fördelarna och olägenheterna af tryckfriheten å ena och molifven till dess hämmande å andra sidan; så torde man möjligen kunna komma på den tankan, att bättre vore, om hela denna frihet, eller till och med allt, hvad boktryckerikonsten framalstrat, aldrig varit till; men svårligen skall man känna sig frestad till försök att afskaffa en redan beviljad frihet; och lika litet skall man föreställa sig, att någonting vore vunnet genom en lagskipning, som, sträfvande att förbättra lagens verkliga eller förmenta fel, dömde annorlunda, än dess innehåll fordrar.
Lagen må vara mer eller mindre gynnsam emot friheten; så alhjelpes det onda säkerligen icke dermed, att man i tillämpningen förknappar den frihet, som lagen gifvjt.
Verkan häraf är läst heldre densamma, som af försöken att genom lagstiftning inskränka friheten skulle uppstå.
Bättre vore säkerligen i tvifvelaktiga fall, att sjelfsvåldet gynnades genom alltför liberal lagtolkning, än alt genom en i minsta måtto öfverdrifven stränghet gifva förevändning till beskyllningar om obenägenhet mot friheten eller farhåga för dess välgrundade anspråk.
Utan tvifvel tillhörer det domaren att betrakta förvillelserna och ondskan med det förakt, som anslår öfvertygelsen om deras vanmakt, och aldrig glömma, att om de någonsin blifva vigtiga och vådliga, sådant förnämligast härrörer från den fruktan, man för dem visar.
Men om, på dessa grunder, frihetens bibehållande är åtminstone af lika stor vigt, som sjelfva dess införande; så må det utan tvifvel betraktas såsom väl betänkt, att tryckfrihetens vård blifvit af lagstiftaren vid sjelfva dess införande särskildt utmärkt bland de rättigheter, för hvilkas bevakande det embete är inrättadt, hvars förvaltning jag har att redovisa.
Det torde då icke böra läggas mig till last, om jag så förstått mitt uppdrag, att jag i detta ämne borde vara heldre för mycket än för litet sorgfällig, icke underlåta att anmärka eller att beifra hvarje steg, af domaremakt eller embetsmyndighet vidtaget, som innefattade någon art af förgripelse mot denna frihet.
Jag har således i mina berättelser upptagit sådana fall, som jag trott anmärkningsvärda i detta afseende från en förfluten tid; och jag har anlitat domstol om ansvar för öfverträdelser, hvilka under min tjenstgöringstid förekommit mig såsom påkallande min embetshandläggning.
Härvid har jag ansett mitt förfarande icke kunna bero af någon urskuldande betänklighet, hämtad från personliga förhållanden, hvilka möjligen kunnat åberopas, vare sig till förringande af den lidandes rätt eller till förhöjande af anspråken emot honom.
Huru nära dessa betänkligheter än må komma till sjelfva gränsen af rätt; så äro de dock icke att dermed förblanda; och det öfverseende, hvilket i många fall kan äga sin goda grund i särskilda förhållanden, torde här svårligen någonsin böra äga rum.
Ej nog, att den förnärmades rätt, såsom jag förut anmärkt, är allas rätt, utan här förekommer äfven den vigtiga omständigheten att betrakta, att hvarje öfverträdelse, som strafflöst aflöper, förvandlar sig till ett prejudikat, hvilket en annan gång med begärlighet omfattas, om och när en benägenhet till inskränkande af denna så lätteligen fruktade och hatade frihet vill inrota sig.
Lyckas i dag en förföljelse mot den uslaste och föraktligaste bland srnädeskrifvare och pasqvillanter derföre, att man blyges att taga en sådan varelses försvar, änskönt hans rätt uppenbarligen förnärmas; så äfventyrar man, att i morgon en sanningens försvarare blilver behandlad på samma laglösa sätt, som man låtit gälla mot den förra.
Så skulle icke kunna hända, i fall man gjorde början med den aktningsvärda författaren, och om ej hans rätt redan i och med den andres vore till spillo gifven. — 56 — När man önskar njuta den sjelfständiga yttranderättens frukter, utan att betala dem med priset af de uppoffringar och olägenheter, som äro från dem oskiljaktiga; dä faller man naturligtvis på hvarjehanda försök att sätta vissa behagliga gränser för de farligaste utsväfningarna och missbruken af den vanskliga tryckfriheten.
Finner man för sig, såsom hos oss, en tryckfrihetslag, hvilken innehåller ej blott sjelfva frihetens regel, utan ock alla de undantag, hvari lagstiftningen just egentligen består; så underlåter man dock icke derföre att förutsätta behofvet af ytterligare undantag, dem lagstiftaren antingen förgätit eller ansett så tydligen följa af sakens natur samt af andra redan gifna lagar, att de varit öfverflödiga.
Sålunda har den föreställningen uppkommit, att den för allmän ordning i tjensteutöfning nödvändiga disciplinen bör hållas i helgd, utan intrång af tryckfriheten; och denna föreställning har ej allenast funnit inträde hos stora mängden af tjenstemän, utan äfven i lagskipriingen rönt åtskillig framgång.
Vissa tjenstebefattningar, förnämligast prestembetet, har man ansett vara oförenliga med den frihet i tanke och yttrande, sorn eljest medborgare tillkomme.
I hvarje fall, der personlig frihet förloras genom häktande eller undergående af straff, är man benägen att anse äfven tankens och yttrandets fria bruk förloradt, och påstår, att man i en sådan belägenhet hvarken äger rätt att författa eller att utgifva skrifter.
Jag skall företaga mig att särskildt undersöka dessa punkter, i hopp att deras utredande må blifva användbart till lösning äfven af andra möjligen i denna väg uppkommande frågor.
Med någon regel för lagtolkning lärer det väl icke öfverensstämma, att vid stiftandet af en lag, hvilken betraktar sig sjelf såsom fullständig och icke hänvisar tili andra, meningen skulle varit att lemna fritt fält åt utvidgande af denna lags undantag; och när densamma derjemte innehåller, att allt, hvad förut funnits i ämnet stadgadt, skall till kraft och verkan upphöra; må väl icke lagtolkaren antaga, att stadganden, som förut gällt, skola fortfara att gälla derföre, att de möjligen funnits i andra lagar, hvilkas öfriga innehåll ännu gäller.
Men om dessa reglor icke vöre i sig sjelfva tillräckliga och otvifvelaktiga; så kunde de i förevarande ämne understödjas och förklaras genom eftersinnande af det ögonmärke, hvarpå lagstiftarens blick varit fästad, och på de samhällsförhållanden, af hvilka det måste bero, huru mycket eller litet af de afsigter kan vinnas, för hvilka lagen erhållit sin tillvarelse.
Har lagstiftaren vid utfärdandet af vår tryckfrihetsförordning haft i sinnet att icke låta densamma gälla för dem, som stå under subordination i tjenst, så vidt deras förmän kunde af tryckfrihetens bruk finna sig förnärmade; har han stillatigande derifrån uteslutit presterskapet, i hvad Gudaläran beträffade; och har han fordrat en sjelfskrifven tystnad al alla dem, som för hvarje orsak lagligen förlorat sin personliga frihet; då är den högt förkunnade rättigheten, att utan några af den offentliga makten i förväg lagda hinder utgifva skrifter i tryck, underkastad inskränkningar af sådan vidd och betydenhet, att hvad som återstår tyckes vara af en alltför tvetydig öfvervigt.
För ändamålet af tankens fria verksamhet, för upplysningens frihet och sjelfva dess förvillelsers hämmande är det icke mindre angeläget, att lagen påbjuder, det ingen må för tryckfrihets missbruk kunna ansvar.a annorlunda, än inför allmän lag, och således tryckfriheten ej kunna någon efter speciella stadganden betagas, än att friheten finnes utsträckt till allt hvad som är eller kan blifva föremål för mensklig kunskap.
Lagen vill ej blott, att upplysningen skall kunna sträcka sig till allt möjligt menskligt vetande, som icke finnes i samma lag uttryckligen undantaget, utan ock att till förkofran af detta vetande samt till undanrödjande af villfarelser deri alle de må kunna bidraga, som dertill äga eller tro sig äga kallelse.
Vöre det annorlunda och finge lagens ord betraktas såsom toma och meningslösa deruti, att friheten för alla är gemensam; så att inskränkningar af den här i fråga varande art skulle medgifvas; då blefve, såsom jag anmärkt, inskränkningarne icke små, utan ganska vidsträckta och af den mest väsendtliga art.
Ty hvad först beträffar disciplinen eller det privilegium, som man önskar åt förmän hafva bibehållet till utkräfvande af undergifvenhet ej blott i tjensteutöfningen, utan äfven i yttranden, som underkastas allmänna omdömet genom tryck; så drabbar detta disciplinaranspråk säkerligen största delen af dem, som bäst förstå handhafvandet af samhällets tjenst, och skulle det dessa förmenas att under laglig ansvarighet — 57 — fritt yttra sig inför allmänna omdömet öfver tjensteförvaltningens gång i högre och lägre grader; så uppstode en högst kännbar saknad af kontroll på öfverordnade grader.
Hvarje förman, som förstått att blända sina egna förmäns skarpsynthet, eller ock saknade sådana, funne sig då befriad från den helsosama farhåga, som eljest alltid måste föresväfva honom, att alla öfriga, som hafva med honom i tjensten att göra och kunna lättast följa hans förfarande, lägga för allmänhetens ögon det felaktiga deruti.
Erfarenheten har ej saknat anstötliga prof deraf, att underhafvande yppat underslef och missförvaltning af förmän, der det eljest föga varit möjligt, att sanningen kommit i dagen.
Man kan väl icke veta, huru många dylika förhållanden förblifva dolda; men det är alldeles påtagligt, att de skulle blifva vida flera, om ej den helsosama farhågan funnes, hvarom nyss är taladt.
Det är sannt, att en förman ej ens genom disciplinen kan skydda sig mot all möjlighet för en underhafvande att röja hans fel, om denne äger mod att trotsa allt det äfventyr och lidande, som deraf kan följa; men så beskaffade uppoffringar kunna alltför sällan väntas; och det är ingalunda för mycket, om vägen till sanningens yppande blir så litet äfventyrlig som möjligt.
Ganska sällan kommer den, i allt fall, att begagnas; men det förhåller sig med denna, såsom med an dra tillbörliga kontroller, att gagnet hämtas vida mer af deras tillvarelse, än af deras bruk.
För öfrigt blifver statens tjenst mer än behöfligen tung, om förmanskapet skall innebära ej blott den till tjenstens utöfning nödiga makten, utan ock den, att fordra tystnad och blind undergifvenhet lör nyck och missbruk.
Det är nog, att man fullgör tjenstens pligter och lyder de befallningar, för hvilka lydnad rätteligen kan fordras.
Hvad förmannen derutöfver äskar i aktningsbevis och tjenstvillighet, måste han genom verkligt värde förtjena och vara nöjd, när han det frivilligt erhåller.
När det af brist på hyfsning eller af elakhet vägras honom, kan det icke nekas, att sådant någon gång länder tjensten till mehn, ehuru det oftare bör hända, att den, som gör sig till ofoget skyldig, sjelf snart och kraftigt umgäller sitt otillbörliga förfarande, och skandalen blifver utan påföljd för någon annan.
Men denna olägenhet för tjensten är i allt fall vida mindre, än hvad tjensten lider, när en förman insöfver sig i säkerheten om sin makt att genom disciplin göra sig respecterad utan afseende på förtjenst och värdighet; och detta är hvad lätteligen inträffar, när den yttersta tillflykten är stängd, att göra godtycket kraftlöst, nemligen att blotta detsamma för allmänhetens blickar.
Med denna kontroll på tjensteförvaltningen skulle äfven gå förlorad en annan fördel af yttranderättens frihet, utöfvad af underordnade tjenstemän.
Det är dessa, som i allmänhet innehafva nationens upplysning hvar i de ämnen, hvilka hans befattning tillhöra; och från deras kritik och forskning är det, som nationen förnämligast har att vänta de iakttagelser och anmärkningar, hvarigenom uppdagas bristerna i allmänna inrättningar, och anledning gifves till deras förbättrande.
Men friheten i sådana ämnens behandling är icke nog tryggad, i fall det kan hända, att någon dylik inrättnings förvaltare, under hvars förmanskap en författare af så beskaffade anmärkningar befinner sig, kan under förebärande af förolämpning mot sig tillgripa disciplinarstraff och tillskynda författaren oberäkneliga olägenheter.
Att eludera disciplinarmaktens utöfning emot tryckpressen, har för öfrigt ingen synnerlig svårighet, då dertill endast behöfves, att författaren förtiger sitt namn eller tinner någon annan, som lånar honom sitt.
Endast den helsosama, önskansvärda verkan af offentlig heten uteblifver derigenom, att tjenstemannen ej kan i egen person uppträda och stå för sina uppgifter.
Utvägar till försvar mot ohemult anfall kunna för förmannen aldrig brista, när han offentligen angifves; och hvarken hans myndighet eller hans värdighet lider af en oförskyld angripelse, hvars ofog kan på detta sätt ådagaläggas, när sådant befinnes nödigt.
Deremot skulle den värdigaste, mest förtjente förman kunna skadas genom lömska rykten, uppdiktade af illvilliga underhafvande och kringspridda utan allt behof af tryckpressens biträde.
Man vände saken huru som helst; jag kan icke inse, att det är genom tryckfrihetens bruk, som R.
Emb.-Berättelse lill 1856 års riksdag. 8 — 58 — våda för disciplinen uppkommer.
Jag kan för öfrigt åberopa de anmärkningar i ämnet, som finnas i min sista berättelse.
Hvad angår den särskilda inskränkningen af presterskapets yttranderätt i theologien; så har jag förut, nemligen i 1849 års berättelse, anfört exempel på de begrepp härom, som lagskjpningen företett.
Man har förbisett skillnaden imellan den renlärighet, som i embetsutöfning skall af religionsläraren iakttagas, och den anhängighet till den rena evangeliska läran, utan hvilken man ej kan erkännas för medlem af vår kyrka.
Man har icke undersökt, huru en tryckfrihet, sådan den hos oss finnes, vore möjlig utan denna skillnad; och under det man nödgats erkänna, att ett i tryck utgifvet arbete vore inför Tryckfrihetslagen ostrafiligt, har man föreställt sig, att dess författare kunde vara straffbar för detta samma arbetes innehåll.
I stället att erkänna tryckfrihetens enhet, sådan den är stadgad, eller gemensam för alla, har man företagit sig att förvandla det renläriga vetandet i Christendomen tili en enda kyrkodisciplin, efter hvilken man trott sig kunna lämpa tryckfriheten, så vidt den finge af kyrkans män utöfvas.
Hvad som skulle vara vunnet för kyrkan, i fall sådan mening vore den, som Tryckfrihetslagen stadgar, eller som kunde dermed förenas, har jag icke kunnat inse; ty jag fattar ej, hvilken mindre skadlig verkan ett af tryck utgifvet arbete, som för trosläran vöre skadligt, skulle åstadkomma derföre, att dess författare icke vore en religionslärare; och det är mig lika litet begripligt, hvad större skada för kyrkan en prest skulle vålla derigenom, att han vore känd såsom författare till ett dylikt arbete, än om han i allt läll icke dolde, att han hyste samma tankar, som man i detta arbete läste.
Nu förhåller det sig likväl så, att om skriften, söm hålles för skadlig och möjligen så är, dock icke är straffbar enligt Tryckfrihetsförordningen, densamma;, ej heller kan innehålla annan irrlärighet, än som för alla är lika strafflös, d. v. s. sådan, som, ehuru möjligen stridande mot satser i våra bekännelseböcker, likväl icke strider emot den i sjelfva dessa böcker antagna enda lärogrund, det heliga Ordet, och till hvilken irrlärighet följaktligen religionsläraren lika ostraffligen som någon annan kan göra sig skyldig, endast det icke sker i utöfningen af hans tjenst.
Har han deremot genom sin tryckta skrift begått en sådan afvikelse från den rena evangeliska läran, att han derföre i allmänna lifvet kan straffas; så är denna afvikelse straffbar äfven efter Tryckfrihetsförordningen, ej mindre för religionsläraren, än för hvar och en annan; likasom den i allmänna lifvet är ej mindre straffbar för lekmannen, än för presten.
Straffet är också icke otillräckligt, emedan presten genom dess undergående sättes ur tillfälle att prestembetet utöfva.
Detta visar kan hända, huru grundligt man tänker i ämnet, när man utbreder sig öfver den stora våda för kyrkan, som skulle uppstå deraf, att presterna finge lika obehindradt, som eljest hvar man, yttra sig i theologiska ämnen.
Så snart man gör skilnad emellan lärofriheten i kyrkans tjenst och den samvetsfrihet, som vår Tryckfrihetslag i öfverensstämmelse med vår kyrkas läroböcker beviljat hvar och en kyrkans medlem, och hvars utöfvande hvarken i läroböckerna eller Tryckfrihetslagen mera förmenas prestmannen, än hvarje annan christen; kan man icke undgå att inse, huru gagnlöst det vore, om i stället funnes en särskild för läroståndet samvetsförtryckande lag, den der påbjöde, att allt hvad en prest yttrar i religiöst ämne, måste vara af enahanda innehåll med det, han i predikostolen kan yttra.
Genom en sådan lag skulle väl dessutom föga annat vinnas, än att prester, som i religionsämnen ville utgifva skrifter, underläte att utsätta sina namn och derigenom undginge åtal, när skrifterna icke vore sådana, för hvilka hvarje annan författare kunde fällas till ansvar.
Om man föreställer sig, att sålunda ändock en anstötlighet för enfaldiga troende vore förebyggd; så kan dock omöjligen antagas, att Tryckfrihetslagen haft för afsigt kyrkans fredlysande mot all tvist om de menskliga lärosatserna, utan att då bevilja enahanda fredlysning emot hvilka författare det vara måtte; och dessutom hade man vid en sådan lagtolkning, som den ifrågavarande, icke betänkt, att den dermed vunna fördelen kostade uppoffring af en annan, hvars vigt lagen torde hafva betraktat såsom ännu högre.
Den tryckfrihet, som finnes, är tillräcklig för att medgifva en icke ringa frihet i theologiska undersökningar; och om det skulle — 59 — furutsättas, att ingen prest vågade i dessa undersökningar inblanda sig med så mycken frihet, att hans bokstafliga renlärighet enligt läroböckerna kunde missförstås samt följden deraf blifva, att han kunde tilltalas och fallas för irriärighet, ehuru för ingen del skyldig till någon afvikelse från trons rätta norm och grund, d. v. s. till någon sådan, för hvilken annan författare kunde straffas; då komme försigtigheten att förbjuda hvarje prestman allt deltagande i dylika undersökningar.
Men det är hos dessa, som sakkännedomen i dylika ämnen förnämligast bör väntas; oell att de från undersökningarna afhålla sig, vill således detsamma säga, som att vid uppkommande meningsstrider i dessa ämnen de kunnigaste, och som egentligen böra vara deni vuxna, måste a i hålla sig från framställande af den upplysning, dem eljest tillhörde att meddela; och att kyrkan härpå skulle vinna, lärer väl svårligen böra antagas.