Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På denna anteckning i diarium vore åtalet i denna punkt grundadt; och om jag borde medgifva, att diarium icke ensamt innefattade full eller half bevisning; så syntes, det »nig dock icke ens begripligt, hvarföre detta diarium, omedelbarligen efter dombokens granskning uppfattadt och derefter med liflig ed bekräftadt af den person, som detsamma uppsatt, skulle kunna betraktas såsom utgörande mindre än half bevisning om det deri upptagna förhållandet.
Häruppå har Kongl. Maj:ts nådiga beslut ännu icke hunnit meddelas.
Maj:ts här ofvan anmälta nådiga Utslag af den Uste sisth April uppå mina underdåniga besvär öfver Hofrättens utslag, angående åtalad försummelse af Rådstufvurätten i Engelholm med ransakning öfver en häktad person, gifvet den 13 Mars 1855, är af det innehåll, att enär genom handiingarne i målet blifvit upplyst, att fångens häktande föranledts af misstanka om delaktighet uti en stöld, derom ransakning med andra personer förut hos Rådstugurätten förevarit, samt blifvit till den 15 Mars 1852 uppskjuten, ansåge Kongl. Maj:t vid sådant förhållande, Rådstufvurätten, äfven om genast efter fångens häktande anmälan derom hos Rådstufvurätten skett, hafva ägt laglig anledning att låta undersökningen, jemväl i hvad den fången rörde, till nämnde dag anstå; hvadan Kongl. Majit icke funne skäl att göra ändring i det slut, hvari Hofrätten i målet stadnat.
Denna tillämpning af Kongl. Förordningen den 10 April 1810, angående tiden, inom hvilken häktade personer böra ställas för rätta, utgår icke från den ljusa föreställning om denna författnings lagstiftningsgrund, hvilken hittils synes hafva varit antagen.
I brist af all i lagen gifven föreskrift om formaliteter vid häktande, och deribland om rättighet för den — 99 — häktade att blifva genast underrättad om skälet till hans inspärrande och det brott, som honom tillvitas, syntes man halva påtänkt åtminstone den i nämnde förordning gifna föreskrift om tiden, hvarutöfver häktandet ej skulle kunna förlängas, innan den häktade blefve underrättad, hvarföre man gripit honom.
Förordningen handlar icke i allmänhet om fortskyndande af ransakningarna med fångna tilltalade, och syftar följaktligen icke att öfver hufvud förkorta fängelsetiden; och man skulle alldejes hafva förlorat begreppet om denna lags ändamål, i läll man trodde det ligga endast uti några dagars eller en och annan veckas minskning i hela summan af den tid, som frihetens förlust för en anklagad möjligtvis kan otillbörligen fortfara genom slapphet och försumlighet i ransakningen.
Man lärer då icke kunna föreställa sig någon annan giltig grund för den i fråga varande förordningens stadganden eller annan anledning till hela dess tillvarelse, än dels den här angilna syftningen att förkorta den grymma okunnighet, hvari en fånge möjligen kan lemnäs om anledningen till hans gripande, och dels den ej mindre vigtiga afsigten att så skyndsamt som möjligt öppna tillfälle för den anklagade fången till begagnande af sådana försvarsskal, genom hvilka det någongång kan blifva honom möjligt att genast ådagalägga sin oskuld och den villfarelse, som förledt till hans inspärrande, såsom t.
ex. att han icke är den person, för hvilken man tagit honom, eller att han vid den tid, då brottet begicks, befunnit sig på annan ort, än der det timade.
Till befrämjande af en sådan syftning har lagen icke behöft och icke nyttjat annat medel, än sjelfva föreskriften om tiden för den häktades första inställande inför rätta; och man kan icke fela mot lagens grund, utan att i och med detsamma öfverträda dess bokstaf.
Såsom klart och ovilkorligt har det derföre alltid förekommit mig, att denna bokstaf måste gälla, utan att behöfva annat motif, än det dess lydelse innebär.
Hvarje afvikelse derifrån har jag således åtalat, så vidt den kommit till min kunskap; och jag har åtminstone aldrig förr än nu erfarit, att sjelfva föreställningssättet om lagens grund och mening kunde ogillas.
Under den 6 Mars 1850 hade Hellestads och Tjellmo Tingslags Häradsrätt (öreskrifvit, att en sakfälld person skulle, i saknad af böter, 6 R:dr 32 sk. banko, ådömde för fönsterinslagning af öfverdåd, i stället undergå fjorton dagars fängelse; och som jag trott alla böter, hvilka stadgas i lag eller författningar, derigenom allmänna lagen ändras eller tolkas, böra förvandlas tili fängelse vid vatten och bröd, när annan förvandling icke blifvit särskildt i lagen eller författningen föreskrifven, eller böterne kunde räknas till dem, om hvilka 2 §. af 32 kap.
Rättegångsbalken, jemförd med Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, handlar; så har jag låtit emot
Domhafvanden anställa åtal för den genom nämnda förvandling begångna olaglighet.
Sedan detta åtal blifvit inför Kongl, Göta Hofrätt utfördt, så har dess utslag deröfver fallit den 18 sisth April af innehåll, att som i Iråga varande böter icke vore af den beskaffenhet, att de, enligt 32 kap. 2 § Rättegångsbalken, sådant detta lagrum lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, bordt förvandlas till fängelse, utan såsom närmast jemförlige med dem, som ådömas enligt 20 kap. 6 § Missgerningsbalken, skolat, lika med dessa, till fängelse vid vatten och bröd förvandlas; alltså och i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, pröfvade Kongl.
Hofrätten rättvist döma den tilltalade
Domhafvanden, att för den förseelse vid
Domareembetets utöfning, han genom åtalade bötesförvandlingen sålunda låtit komma sig tjll last, böta tio riksdaler banko.
Öfver detta Utslag har underdånig klagan ej blifvit förd.
Kinot Krigsrätten vid Kongl.
Majds Flotta i Carlskrona hafva anmärkningar förekommit i anledning af gifna utslag, dels — 100 — a) öfver en Kronojungman, tilltalad för första resan stöld från kamrat, hvarföre han den 21 Mars 1853 blifvit dömd att straffas med fängelse vid valten och bröd i stället för spö samt dels b) öfver en Marinsoldat, tilltalad för rymning och förskingring af munderingspersedlar samt första resan stöld från kamrat, i följd hvaraf han den 16 Juni 1853 blifvit fälld, att 1 ena bot straffas med fängelse vid vatten och bröd i stället för spö; och har jag för den felaktighet, som jag ansett vara begången genom spöstraffets förvandlande i fängelse vid vatten och bröd låtit anställa åtal emot Krigsrättens Ordförande och Ledamöter, efter utförande hvaraf Kongl.
Krigs-Hofrätten genom särskilta utslag den 20 sisth Mars sig utlåtit angående utslaget öfver Jungmannen: att emedan, enligt hvad upplyst och medgifvet vore, efter det Jungmannen inför Krigsrätten erkännt, att han den 24 Febr. 1853 uti Matros- och Båtsmanskasernen i Carlskrona olofligen tillgripit åtskilliga, till 10 R:dr banko uppskattade klädespersedlar, tillhörige en hans kamrat, Krigsrätten genom ofvannämnda utslag, jemlikt åberopade lagrum och författningar, dömt Jungmannen att för berörde förbrytelse straffas med femton dagars fängelse vid vatten och bröd, å en Söndag undergå uppenbar kyrkoplikt samt stadgadt ersättningsbelopp utgifva; men enär 8 kap. 7 § Kongl. Krigsartiklarna uttryckligen stadgade, att den som första gången stjäl från kamrat, skall straffas med spö efter det stulnas värde och nio par derutöfver, samt detta stadgande ej förlorat sin gällande kraft genom 2 § i Kongl, cirkuläret den 26 November 1812, som från der bestämdt afskaffande af spöstraff undantoge, utom andra, det fall, då å förbrytelsen borde följa uppenbar kyrkoplikt, sorn för stöld ägde rum den tid, Krigsrättens ifrågavarande utslag meddelades, densakfällde bordt för sin berörda förbrytelse dömas till deremot svarande bestraffning af spö; ty funne Kongl. Krigshofrätten, att Krigs-Rätten, vid bestämmandet af den sakfälldes straff felat emot tydlig lag; och prölvade i följd deraf, utan afseende å hvad till urskuldande af det anmärkta origtiga förfarandet blifvit anfördt, Kongl.
Krigshofrätten, jemlikt 14 kap. 95 § Kongl.
Krigsartiklarna, rättvist fälla Krigsrättens Ordförande och Ledamöter, för fel vid Domareembetets utöfning, att böta, Ordföranden och Auditören hvardera 6 R:dr 32 sk. banko samt öfriga Ledamöterna hvar för sig 3 R:dr 16 sk. nämde mynt; hvarjemte Ordföranden och Ledamöterne förpligtades att gemensamt, eller hvilkendera bäst gälda kunde, godtgöra den kostnad, som Kongl.
Majit och Kronan förorsakats genom verkställande af det ådömda straffet af femton dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilken kostnad, enligt från Konungens Befallningshafvande i Blekinge Län inkommen uträkning, uppgått till ett belopp af 1 R:dr 13 sk. 6 rist banko; Och angående utslaget öfver Marinsoldaten: att som enligt hvad upplyst och medgifvet vore, efter det denne inför Krigsrätten erkänt, att han den 10 April 1853 rymt från tjenstgöringsstationen och förskingrat munderingspersedlar, äfvensom från åtskilliga sina kamrater vid Marinregementet olofligen tillgripit sedermera tillrättakomna persedlar till sammanlagdt värde af Fem Ridr banko, Krigsrätten genom ofvanskrifne utslag, jemlikt åberopade lagrum och författningar, dömt den tilltalade, hvilken Krigsrätten ansett hafva gjort sig skyldig för rymningen och persedelförskingringen, till tjugosju par spö, och för stöld från kamrat till öfvanberörda värde till fjorton par spö, att i ena bot umgälla sina omförmälta förbrytelser med tjugosju dagars fängelse vid vatten oell bröd, å en Söndag undergå uppenbar kyrko plikt samt stadgadt ersättningsbelopp utgifva; men 8 kap. 7 § Kongl. Krigsartiklarna uttryckligen stadgade, att den som första gången begår stöld från kamrat, skall straffas med nio pär spö och spö derutöfver efter det stulnas värde, hvilket stadgande ej förlorat sin gällande kraft genom Kongl.
Cirkuläret den 26 Novb. 1812, som från der bestämdt afskaffande af spöstraff undantoge, utom andra, det fall, då å förbrytelsen borde följa uppenbar kyrkoplikt, som för stöld ägde rum den tid, Krigsrättens utslag meddelades, äfvensom Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 föreskrefve, att om någon för särskilta brott gjort sig skyldig till olika slag af straff, spö, fängelse vid vatten och bröd eller böter, alltsammans borde förvandlas till den svåraste straffarten, och denna vid i fråga varande fall, på sätt Krigsrätten ock antagit, varit spö; samt vid sådant förhållande den sakfällde bordt för samtliga sina förbrytelser dömas till deremot svarande bestraffning af spö; alltså funne Kongl.
Krigshofrätten, — 101 — att Krigsrätten vid bestämmande af straffet felat emot tydlig lag; och prÖfvade i följd deraf, utan afseende å hvad till urskuldande af det anmärkta origtiga förfarandet blifvit anfördt, Kongl. Krigshofrätten, jemlikt 14 kap. 95 § Kongl. Krigsartiklarna, rättvist fälla Krigsrättens Ordförande och Ledamöter, för fel vid domareembetets utöfning, att böta, Ordföranden och Auditören hvardera Sex R:dr 32 sk., samt de öfriga Ledamöterna hvar för sig Tre R:dr 16 sk.; hvarjemte Ordföranden och Ledamöterne förpligtades, att gemensamt, eller hvilkendera bäst gälda kunde, godtgöra den kostnad, Kongl. Maj:t och Kronan förorsakats genom verkställigheten af det ådömda straffet af tjugosju dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilken kostnad, enligt från Konungens Refallningshafvande i Blekinge
Län inkommen uträkning, uppgått till ett belopp af En R:dr 46 sk. 6 r:st. banko.
Ofver detta utslag har underdånig klagan ej blifvit förd.
Enligt hvad min till Riksdagen 1853 afgifna berättelse innehåller, har jag fört underdånig klagan öfver det af Kongl. Göta Hofrätt den 19 Juli samma år gifna utslag, hvarigenom Domhafvanden i Marks Härad undgått ansvar för fångars lösgifvande, hvilka voro sakfällda, men ännu icke afstraffade; och har Kongl. Majit uppå dessa underdåniga besvär meddelat nådigt Utslag den 28 sistl.
April, innehållande att som den tilltalade
Domhafvanden, enligt det af honom afgifna, förut åberopade intyg den 22 Maj 1852, medgifvit, det i fråga varande fångar blifvit, efter hans tillsägelse till Länsmannen, lösgifne, och förklarat sig beredd att åtgärdens laglighet försvara, samt Domhafvanden följaktligen måste antagas hafva berörde åtgärd å embetets vägnar vidtagit; men han dervid i så måtto felaktigt förfarit, att han utom Rätten gifvit en föreskrift, hvilken bordt på Häradsrätten ankomma och i dess protokoll intagas; helst på de sak fälldes qvarhållande i häkte eller Digifvande berott beskaffenheten af den besvärshänvisning, som skolat dem i sammanhang med Häradsrättens utslag meddelas; alltså funne Kongl. Majit, med ändring af Holrättens utslag, Domhafvanden för detta sitt origtiga förfarande, hvarigenom någon skada likväl icke skett, cj kunna undgå att, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, böta Åtta Riksdaler 16 sk. banko.
Hos mig har blifvit angifvet, att Domhafvanden i Carlstads, Kihls och Grums härad, skall uti ett den 2 April 1853 utfärdadt gravationsbevis å hemmanet Gråberg, i mantal Kronoskatte i Hammarö socken, beräknat och uppburit såsom lösen Sex Ridr i stället för Två Ridr banko, hvaraf jag funnit mig föranlåten att förordna åtal emot bemälte
Domhafvande för det härigenom begångna embetsfel; och sedan detta åtal blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt utfördt; så har Kongl. Hofrätten genom utslag den 27 sistl.
Maj sig utlåtit: att som upplyst vore, det tilltalade
Domhafvanden för ofvannämnda gravationsbevis, lydande å hemmanet Gråberg, j mantal Kronoskatte i Hammarö socken, beräknat och efter anteckning å expedilioncn tagit såsom lösen Sex Ridr banko; alltså och emedan nyssnämnde hemman, enligt Domhafvandens egen uppgift, ej innefattade serskilta hemmansnummer samt om än detsamma vid gravationsbevisets utfärdande varit, på sätt Domhafvanden invändt, deladt imellan flera ägare, hvilkas andelar i hemmanet vore särskildt intecknade, det ifrågakomna gravationsbeviset i allt fall ej kunde, pä sådan grund och em.(^t innehållet af bevisets rubrik, anses lyda å mer, än en hemmansdel; ty och då Domhafvanjden, vid berörde förhållande, ej varit, enligt Kongl.
Majits förnyade nådiga Taxa å Expeditionslösen den 15 Maj 1821, berättigad att för omförmälta handling erhålla såsom lösen mer, än Två Ridr banko, och den af Domhafvanden beräknade samt gravationsbeviset åtecknade lösen följaktligen varit Fyra Ridr banko högre, än vederbordt; funne Kongl. Hofrätten, jemlikt 4 mom. i åberopade Taxa å expeditions lösen, Domhafvanden ej kunna undgå att, för det losen blifvit berörde handling origtigt påtecknad, böta Tjugo
Ridr banko, en tredjedel till Kronan och två tredjedelar till Angilvarén; varande
Domhafvanden derjemte ålagdt att till Angifvaren, af hvars tillgångar omförmälte lösen, efter hvad ostridigt vore, blifvit betalt, återbära det af Domhafvanden dervid obehörigen uppburna belopp Fyra Riksdaler banko.
Öfver detta utslag har
Domhafvanden anfört underdåniga besvär.
I anledning af angifvelse derom, att hos Rådstufvurätten i Arboga obehörigt dröjsmål ägt rum med afdömandet af en derstädes anhängiggjord konkurs, har jag funnit mig föranlåten att förordna åtal emot bemälte
Rätt; och sedan detta åtal blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt utfördt; så har Kongl. Hofrättens utslag deröfver fallit den 27 sisth Maj, hvarigenom förklaras, att som, hvad anginge åtalet emot Borgmästaren, upplyst vore, att uti omförmälte Konkurssak, hvilken, sedan skriftvexlingen deruti slutats den 4 Oktober 1852, enligt 85 § Konkurslagen bordt, så fort ske kunnat, föredragas och ofördröjligen till afgörande förekomma, dom ej utfärdats förr, än den 27 November 1854; och Borgmästaren medgifvit, att han, hvilken såsom af Kongl. Maj:t kallad till ledamot uti en kommittée, den 29 April 1852 erhållit ledighet från Borgmästareembetets förvaltning, med rättighet att uti embetets utöfning inträda de tider, då han ej vore af omförmälta uppdrag hindrad, hos sig behållit handlingarna uti förenämnde konkurssak, i afsigt att sjelf densamma utarbeta, men enär göromålen i Kommittéen befunnits trägnare, än att någon tid för annan sysselsättning blefve öfrig, och sedan Borgmästaren blifvit utsedd till fullmäktig vid sist hållna riksdag, återställt handlingarna till Rådstufvurättens tillf.
Ordförande, hvarvid dock saknats det vid andra uppropet i saken den 20 September 1842 hållna, af Borgmästaren förda protokoll, hvilket ej förr, än i Oktober månad 1854 blifvit utskrifvet och tillförordnade Ordföranden aflemnadt; alltså och då Borgmästaren genom berörda, af honom erkända förfarande, att längre tid efter det han frånträdde Borgmästare-embetets utöfning, hos sig behålla ifrågavarande handlingar, och då desamma till Rådstufvurättens tillf.
Ordförande aflemnades, icke hafva målet för Rådstufvurätten föredragit, eller för detsammas utarbetning vidtagit någon åtgärd, väsendtligen vållat det dröjsmål, som med målets afgörande vid Rådstufvurätten till den 13 Nov. 1854 ägt rum, pröfvade Kongl.
Hofrätten rättvist, med tillämpning af 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken, fälla Borgmästaren, att för hvad honom i anförda måtto till last låge, böta 50 daler siifvermynt med Sexton R:dr 32 sk. banko.
Beträffande åter den emot tvenne af Rådmännen jemväl anställda talan; så emedan icke visadt vore, att sedan handlingarne blifvit af Borgmästaren till den af dem, som förestått Borgmästareembetet, allemnade, sådant dröjsmål med målets föredragning och öfriga handläggning låge tillf.
Borgmästaren till last, som borde till ansvar lagligen föranleda, eller den andre
Rådmannen varit till uppehåll med målets afgörande vållande, funne Kongl. Hofrätten skäligt att de tilltalade Rådmännen från åtalet befria; varande den sistnämnde
Rådmannens väckta påstående om upprättelse utan afseende lemnadt.
Min mening hade varit, att Borgmästarens långvariga försummelse icke bordt lända Rådmännen till ursäkt för deras föga mindre långvariga uraktlåtenhet att från Borgmästaren återfordra handlingarna och draga försorg om ärendets handläggning.
Alen jag har dock icke ansett min motgång i denna del vara af den vigt, att saken derföre bordt af mig vidare fullföljas.
Efter det Konungens Befallningshafvande i Stockholms
Län uti skrifvelse till Domhafvanden i Sotholms härad äskat ransakning med en häktad person, hvilken den 18 Nov. 1852 till länshäktet inkommit, angifven för förfalskningsbrott och olofligt tillgrepp, samt Domhafvanden i anledning deraf uti skrifvelse till Konungens Befallningshafvande den 25 i samma — 103 — månad, med anmälan, att ransakning blifvit utsatt att med fången företagas å urtima ting i tingshuset vid Wester-Hanninge kyrka den 15 nästpåföljande Dec., anmodat Konungens Befallningshafvande att låta fången från häktet afsändas för att å nämnde tid inför Häradsrätten inställas, men Konungens Befallningshafvande underlåtit att derom gå i författning; har jag funnit mig föranlåten att emot Konungens Befallningshafvande låta anställa åtal för den sålunda begångna försummelsen; och sedan detta åtal blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt utfördt; så har Kongl. Hofrättens utslag i detta mål blifvit utfärdadt den 11 sisth Juni, så lydande, att emedan Konungens Befallningshafvande, som, efter hvad upplyst vore, tidigt före ofvanberörda den 15 December erhållit
Domhafvandens skrifvelse angående fångens inställande vid det till samma dag utsatta urtima ting, likväl underlåtit att derom föranstalta; samt den af Konungens Befallningshafvande åberopade omständighet, att den från fången anhållne handling, som ansågs vara falsk och för inskaffande af upplysningar i fråga derom blifvit till Östergöthlands län afsänd, ännu berörde den 15 December derifrån icke återkommit, desto mindre bordt, på sätt Konungens Befallningshafvandes förklaring innehölle, anses utgöra någon anledning att icke låta utsända fången till nämnda urtima ting, som han var jemväl för annat brott än förfalskning angifven, och i allt fall enligt Kongl. Förordningen den 10 April 1810 fången ovilkorligen skolat inom tre veckor, efter det underrättelse om hans inmanande i häkte blifvit
Domhafvanden meddelad, för Rätta ställas; alltså och med tillämpning af 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken, jemförd med 9 Kap. 5 §.
Utsökningsbalken, funne Kongl. Hofrätten skäligt döma vederbörande Landshöfding och Landssekreterare, för hvad i anförda måtto dem vid utöfning af Konungens Befallningshafvandes embete till last låge, att böta tillsammans femtio daler silfvermynt med sexton Riksdaler 32 sk. banko.
Det uti 1854 års berättelse upptagna aktionsmål emot en tillförordnad Domhafvande i Södra Möre för orätt dom i ett konkursmål, är nu af Kongl. Majit afgjordt genom nådigt utslag uppå Domhafvandens, Direktionens för Calmar stads Sparbank och mina besvär den 9 sistlidna Juli af innehåll, att Kongl.
Majit funnit skäl icke vara anlördt, som i Hofrättens öfverklagade utslag i fråga om det Domhafvanden för felaktigt domslut ådömda ansvar kunde verka ändring; men att hvad deremot anginge de af mig och Sparbanksdirektionen emot Domhafvanden framställda ersättningspåståenden, Kongl.
Majit, vid det upplysta förhållande, att Sparbankens i Anders Nilssons konkurs bevakade och till betalning fastställda fordran kunnat fullt utgå ur den bland tillgångarna i konkursmassan influtna köpeskilling för det försålda, till
Sparbankens säkerhet intecknade halfva hemmanet Mortorp, derest icke, i följd af den genom Häradsrättens laga kraft vunna dom för innestående förmyndaremedel hos Anders Nilsson lagstridigl stadgade förmånsrätt, berörda köpeskilling, jemte någon del af öfriga tillgångarna, medtagits till godtgörande af dessa medel, så att
Sparbankens fordran derigenom gått alldeles förlorad, pröfvade rättvist berörda påståenden i så måtto bifalla, att
Domhafvanden, i förmågo af 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken, ålades att äfven upprätta den skada, som genom Häradsrättens orätta dom sålunda vållats och att följaktligen till Sparbanken utgifva dess omförmälda fordran Ett Tusen Riksdaler banko jemte 6 procent oafkortad ränta derå från den 1 Januari 1848, till dess betalning följde.
Innan tryckningen af denna berättelse slutats, har Kongl. Majit uppå mina underdåniga besvär uti det här ofvan sid. 79 omförmälta aktionsmål emot Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län meddelat nådigt utslag den 24 sisth Juli, hvari förklaras att ehuru, vid det förhållande, att Redevägs Häradsrätt öfver den sa k fällde i edsöresmåi meddelade utslag varit af beskaffenhet att skola underställas Hofrättens pröfning, Konungens Befallningshafvande i — 104 — Elfsborgs län felaktigt förfarit deruti att, på grund allenast af inkommet utdrag af Häradsrättens saköreslängd, verkställighet af samma utslag medelst uttagande af de den sakfällde ådömde böter eller, vid saknad tillgång, hans befordrande till i stället utsatt kroppsstraff blifvit begärd hos Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs län, der den sakfällde var boende; likväl och enär dennes hållande i Skaraborgs länshäkte under det sistbemälte Konungens Befallningshafvande, efter det den sakfällde den 18 November 1850 i berörda ändamål af kronobetjeningen dit införpassades, sökte bereda upplysning, huruvida utslaget vore af Hofrätten faststäldt eller åtminstone dess pröfning understäldt, så att den sakfälde först den 23 påföljande
December, med anledning af hvad då angående utslagets upphäfvande uppdagades, blef åter frigifven, icke kunde anses såsom en genom ofvannämnda begäran påkallad verkstäliighetsåtgärd, Kongl.
Majit pröfvade rättvist på det sätt fastställa Hofrättens domslut, att ansvar eller ersättningsskyldighet för hvad åtaladt blifvit icke kunde ådötnas.
Den fortgående granskningen af Konungens Högsta
Domstols åtgärder, så vidt de kommit till min kunskap, har äfven nu företett några anmärkningar, hvilka jag bordt här framlägga.
Vid Westra Göinge Häradsrätt hade blifvit anhängig en tvist, som afgjordes genom Häradsrättens utslag den 20 Dec. 1851, rörande anspråk af en afsöndrad lägenhets innehafvare på godtgörelse för mistning af lägenheten genom laga skifte å det hemman, hvartill densamma hörde.
Hemmansägaren hade sökt undandraga sig ersättningsskyldigheten på den grund, att afsöndringen från hemmanet vore i strid med lagens föreskrift om skattskyldig jords minskning; dock som han härom icke uttagit stämning; så ansåg Häradsrätten sig icke kunna ingå i pröfning af detta ämne, men dömde, utan hinder deraf, hemmansägaren att gälda den ersättning, som lägenhetens innehafvare uti stämningen påyrkat.
Jordägarens sålunda ogillade påstående, att icke dömas till efterlefnad af ett kontrakt, hvilket såsom stridande mot författningarna ej kunde lagligen bestå, fullföljdes hos högre rätt men blef ej mindre af Hofrätten än Högsta Domstolen förkastadt och Häradsrättens beslut faststäldt, enligt hvad Kongl. Majits nådiga dom af den 23 September 1853 utvisar.