Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är nemligen billigt, att en hemmansbrukare icke allenast får berga den gröda, han utsått, utan ock hemta frukt af det arbete och de kostnader, han nedlagt för ett kommande års skörd och får utfodra den sednare på stället; men intet af allt detta ingår i beräkning för den, som hyrer endast och allenast hus å landet.
Äfven i afseende på fattigförsörjningen kan den åsigt
Utskottet hyllat hafva ett menligt inflytande derigenom, att en socken rätt ofta icke skulle kunna, inom den tid af 3 år, som gällande fattiglag utsätter såsom grund för bestämmandet af försörjningsort, blifva qvitt en osäker person, utan tvingas att för framtiden behålla honom och hela hans hushåll, hvilket befarade onda skall, efter min öfver tygelse, i betydlig mån försvåra, men alldeles icke underlätta utvägen för den fattige men ärlige, att erhålla husrum, en utväg, som likväl menskligheten bjuder att, så vidt möjligt är, hålla öppen.
För \ Lag-Ulskolleli Betänkande, JV? 11.
För min del skulle jag således vilja föreslå, att för flyttning å landet ur och i hus utan jord, bestämmas tvenne flyttningstider, en den 14 Mars och den andra den 14 September årligen, — att uppsägning till aflyttning från sådant hus sker minst 3 månader före flyttningstid, der annorlunda icke bevisligen aftaladt är, och att då den jord säljes, hvarå det hyrda huset star, köp bryter legostämma, så att hyresgäst är pligtig huset afflytta sedan han, före flyttningstid, som nämnd är, tillgodonjutit förberörde uppsägningstid; af Herr Ek, med tillkännagifvande att han instämmer i Herr Engzclls serskilda mening; af Riksdagsfullmäktigen A. \V. Uhr från Örebro Län: »Emot Utskottets genom votering afgjorda beslut får jag anmäla min reservation, och dervid anföra, att då ej någon inskränkning sker i någons hittills ägande rätt, att med gäst uppgöra kontrakt om hyra af hus å landet, hvarken i afseende på flyttnings- eller uppsägningstid, och då ej heller, genom ett lagstadgande derför, inhysandet af obehöriga personer kan befordras, så, enär kontrakter om hyra å landet ofta ej uppgöras, och oftast blott muntligen och utan vittnen, hvarigenom uppsägningstiden kan för hyresgästen, om han fått att göra med en krånglig värd, blifva allt för kort, och tvertom äfven mången gång svårighet uppstå för husägaren, att i behörig tid blifva af med gästen, anser jag det vara af behofvet påkalladt, att tid bestämmes i lag för flyttning i och ur hus å landet, äfvensom för uppsägning, der sådant genom särskildt kontrakt emellan husegaren och hyresgästen ej blifvit bestämdt, och att som flyttningstid bestämmes den 14 Mars efter tre månaders förut, eller sist före Thomé dag, skedd uppsägning; af Riksdagsfullmäktigen Erik Malmin, från Westerås län, med förklarande alt han biträder Riksdagsfullmäktigen
Uhrs särskilda mening. lith. till R.
I8S0 & 18SI.
7 Sami, i Afd., <S Haft.
STOCKHOLM, TRYCKT IIOS JOIL BECKMAN, Lag-Utskottets Betänkande N:o 12. 1 N:o 12.
Ank. till Exp. Etsk. d. 11 Mars 1851, kl. 4 e. in. Betänkande, i anledning af Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition angående ändring i 23 kap. 1 § Rättegångs-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den IS:de April 1849.
Samtlige Riks-stånden hafva till Lag-Utskottets behandling öfverlenmat förenämnde nådiga Proposition.
Den lyder sålunda: KONGL.
MALTS Nådiga Proposition till Rikets Ständer angående ändring i 23 kapitlet 1 § Rällegångs-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 18 April 1849; Gifven Stockholms Slott den 31 Januari 1851.
Genom 22 ^ Regerings-Formen är stadgadt, att uti Högsta
Domstolen ringare mål kunna pröfvas af fem ledamöter, så ock af fyra, der alla fyra om slutet ense äro, och 23 kapitlet 1 § Rättegångs-Balken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, förmår, att i llof-rätt likaledes minst fyra ledamöter fordras för att utgöra domfört antal.
Det synes dock mindre nödigt, att andra instansens domstolar äro sammansatta af lika många ledamöter, som högsta Domstolen, och af lagberedningen är jemväl af sådan anledning föreslaget, att Öfver-rätt skulle vara domför med tre ledamöter.
Ett stadgande i denna syftning skulle dessutom medföra den fördel, att uppkommande balanser i Hof-rätterne kunde skyndsammare afarbetas — en fördel af desto större vigt, som antalet af till HofBih. till R.
St:s Brot. 1850 & 1851, 7 Sami. 1 Afd. 7 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande No 12. rätterna fullföljde vadc-mål betydligen stigit sedan Lagmans- och Kämners-rätler na blifvit indragna.
Majit vill alltså, efter Stats-rådcts och högsta Domsto lens hörande, härmed föreslå Rikets Ständer: att, med ändring af 23 kapitlet 1 § Rätlegångs-Balkcn, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, följande stadgande må antagas, nemligen: ”1 Hof-rält må ej färre än fyra ledamöter döma i mål, som å ära eller lif ga.
I andra mål må tre ledamöter utgöra domfört antal, der alla om slutet ense äro.”
De uti Stats-Rådet och högsta Domstolen i ärendet förda Protokoll bifogas ; och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen.
OSCAR. G. A. Sparre.”
I sammanhang härmed har Utskottet jemväl erhållit del af förenämnde Protokoll, deraf inhemtas att meningarne inom högsta
Domstolen icke varit ense om lämpligheten af ifrågaställda minskning i det antal ledamöter som i Hof-rätt erfordras på det rätten må anses domför; och vid den pröfning af frågan, som Utskottet förehaft, bar Utskottet ej eller kunnat finna de skäl, som i nåder blifvit anförda till stöd för minskningen, vara af den vigt, att de häfva de betänkligheter, som tala deremot.
I den rättegångs-process, som till iakttagande i Hof-rätt den 21 Juni 1615 utfärdades, stadgades alt, om icke flera än åtta af Hof-rättens ledamöter kunde å bestämd rättegångs-tima vara tillstädes, ”då skulle de icke dess mindre hafva makt upptaga alla förefallande ärenden och dem ransaka, skärskåda och döma;” — Och härigenom bestämdes således, att denna domstol icke var domför utan med åtta ledamöter; men genom Kongl. Brefvet den 8 Februari 1686 till Svea Hofrätt och Kongl. Resolutionen den 8 Januari 1687 förklarades att, derest någon af le damöterna vore sjuk eller eljest hade laga förfall, så finge de öfriga sju utgöra domfört antal.
Det inträffade likväl understundom, att så många af ledamöterne hade laga förfall, att sju icke kunde komma tillstädes, och derföre biel, medelst Kongl. Brefvet den 18 Mars 1699 förordnadt, att, ehuru Hof-rälterne voro försedda med Lag-Utskottets Betänkande N:o 12. 3 så många domare att ”en sådan casus, som förmäld är, sällan tima lärer”, skulle likväl, för sådan händelse, ”5 eller 4 af rättens ledamöter, då 4 uti sina votis äro alldeles ense, hållas för domföre till att afhjelpa sådana förefallande saker, som ej »ro af desto större vigt och svårhet5” —
Och detta förordnande var grunden till stadgandet uti 23 Kap. 1 § Rättegångs-Balken af 1734 års lag att i Hofrätt må ringare mål urskiljas af 5, så ock af fyra, då alla 4 om slutet ense äro, men att i vigtigare saker böra sju i rätten vara.
Då detta stadgande förevar under öfverläggning hos Ständerna, ifrågaställdes likväl om icke Hofrätt borde anses domför i ringare mål med 3 och i vigtigare med 5 ledamöter; men man ansåg betänkligt att i denna Öfver-Domstol lemna en saks afgörande åt 3 personer, emedan de kunde blifva skil jäktige, så att 2 skulle göra utslaget; och, med afseende å denna af Lag-kommissionen lemnade förklaring förföll frågan.
Sedermera Idof genom Kongl. Brefvet den 12 November 1772 förklarad! att endast dc mål, som å lif och ära gå, horde anses ibland de vigtigare, hvaruti sju Hofrältens ledamöter skulle utgöra domfört antal, och att alla öfriga mål tills vidare finge afgöras af fem ledamöter eller af 4, om de voro ense.
Men häraf följde att i Hofrätt fortfarande ovilkorligen fordrades på hvarje division 7 ledamöter.
Målens antal ökades emedlertid i så hög grad, att Götha Hofrätt, som då 1815 års riksmöte inföll, arbetade på 3 divisioner, icke kunde medhinna pröfningen af dit inkommande saker.
Hofrättens förstärkning med ytterligare en division blcf alltså af nöden.
Tillsättningen af 7 nya ledamöter ansågs dock vara alltför betungande för Slaten; och derför väcktes fråga om förhållandet dåmera fordrade det större antalet ledamöter för pröfning af de, såsom vigtigare ansedda målen, och om man således icke genom minskning deri, kunde vinna åsyftade ändamålet utan för stor tunga för det allmänna.
Man trodde ock en sådan minskning kunna ega rum, sedan genom åren 1778 och 1807 utkomne författningar blifvit föreskrifvet att Hofrätts utslag i lifssaker icke fa gå i verkställighet innan desamma blifvit Kongl. Maj:t i underdånighet hemställda, och i följd deraf biföllo Rikets Ständer Kongl. Maj:ts vid förenämnda riksmöte allåtna nådiga proposition, ali, med ändring af rättegångsbalkens ofvanåberopade §, stadgas måtte att i Hofrätt må cj färre än 5 ledamöter döma i mål, som å lif och ära går, men att i andra mål utgöra 4 domfört antal, der de äro ense om beslutet.
Det i enlighet härmed utfärdade stadgande, som gäller ännu, efterföljdes snart af ett annat, derigenom bestämdes att Rådhus Rätt är domför med tre ledamöter, i stället för 5, hvilket antal af 1734 års lagstiftare fordrades. 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 12.
Genom denna sednare bestämmelse återställdes äfven det af nämnde lagstiftare afsedda, men genom 1815 års omförmälde lagförändring rubbade förhållande emellan den lägre och den högre instansen.
Domstolarnes organism har nemligen ett vigtigt inflytande på instans-ordningen; och deraf följer att förändringar i någondera instansens organism måste vidtagas med den största varsamhet och städse med oaflåtlig uppmärksamhet på allas.
Dä en högre domstol skall pröfva och granska den lägres beslut har den grundsats i allmänhet i lagstiftningen blifvit följd, att den högre skall vara sammansatt af flera personer än den lägre.
Endast på så sätt kan den anses vara en lämpligen organiserad gransknings-domstol — endast derigenom kan man der vänta den djupare kritiken, det mognare bedömandet.
Att denna grundsats här i landet gjort sig gällande, synes af det ofvanstående.
Orsaken till det större antal ledamöter, som tillförene fordrats på det Hofrätt mätte anses domför, torde emedlertid förnämligast böra sökas deri, att Hofrätten varit den sista domstolen, utöfvat Konungens domsrätt; Men ehuru denna domsrätt numera frångått Hofrätten och blifvit uppdragen ät en ständig domstol, måste likväl Hofrätten vara så organiserad, att den motsvarar sin bestämmelse, såsom Öfverdomstol, såsom en mellanlänk i kedjan af instanser.
Med afseende å det rum den i denna kedja erhållit, synes den minskning i domföra antalet, som skedde år 1815, äfven ändamålsenlig.
Då i Högsta Domstolen sju ledamöter måste deltaga i alla vigtigare mål, kunna desamma afgöras i Hofrätt med fem ledamöter och i Rådhusrätten om 3 i rätten sitta.
Att Högsta Domstolen eger att afgöra jängare mål med 5 ledamöter eller 4, om de om beslutet sig förena, bör ieke omedelbart inverka på organisationen af Hofrätten.
Det förhållande att så fa ledamöter äro tillstädes i Högsta domstolen lärer emedlertid lyckligtvis höra till det sällsynta; Men, om än så oftare inträlfade, torde vid bestämmandet af Hofrättens organisation, enligt hvad redan är antydt, afseende hufvudsakligen böra fästas å beskaffenheten och organisationen af de domstolar, hvilkas beslut den bör granska och pröfva; och da möter den omständighet att i Rådhusrätt sitta tre ledamöter', eller lika antal, som, enligt det nådiga förslaget, skulle kunna utgöra domfört antal.
De åsigter Utskottet nu yttrat angående flertalet af domare i Öfver-rätt hvllades äfven af f. d. Lag-kommittén, som i dess förslag till rättegångs-balk tillstyrkte att i Hofrätt alltid skulle vara tillstädes från 5 lill 7 ledamöter; och härmed uttalades jemväl en annan princip, som i förevarande fråga ej är utan vigt, den nemligen alt man, vid bestämmandet af domfört antal i rätt, der hvarje le - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 12. 5 damot har individuel rösträtt, bör söka undvika sådant tal, att lika röster mot lika ofta kunna komma i fråga.
Men äfven häri synes det nådiga förslaget mindre tillfredsställande.
Enligt detsamma skulle nemligen fyra ledamöter komma att utgöra domfört antal i alla mål, ehvad de voro ense om besluten eller ej 5 och komme följaktligen, om två stadnade mot två, den mening, som ordföranden eller den äldste i rätten biträdde, att blifva gällande såsom rättens beslut.
En sådan meningsstrid skulle troligen ofta inträffa; men detta förhållande kunde ej annat än väcka rättsökandes misstroende.
De sago lika röster mot lika, och den, som under sådana förhållanden förlorat, skulle hafva svårt att fatta rättvisan af den öfvervigt, som blifvit tillagd den mening, som gått honom emot; och det är att befara att dylika meningsstridigheter komme att blifva lockelser lil! sakers fullföljd.
Man torde väl härvid anmärka att två ledamöters mening kan blifva rättens beslut äfven om fem deltagit i pröfningen; men sådant förutsätter dock flera meningar än Iva; och derigenom uppenbaras äfven ett djupare och mångsidigare begrundande af den pröfvade saken, hvilket jemväl undanrödjer det misstroende, som lika röster mot lika skola väcka.
Minst torde vara skäl att vidtaga en förändring, som minskar säkerheten i och förtroendet till Hof-rätten, då man, genom Lagmans- och Kämners-rätternes indragning, borttagit en af de instanser, hos hvilka rättsökande haft att påräkna granskning och bedömande af deras tvister.
Hof-rätternes göromål genom en sådan indragning skulle ökas var emedlertid naturligt; men ehuru häraf synes hafva blifvit en följd att Hof-rätterna måste arbeta på flera divisioner, torde man för att nå detta mål utan all förökning af ledamöternas antal och således utan att behöfva vidkännas derföre erforderliga kostnader, ej böra åsidosätta det vigtigare ändamålet med all lagskipning eller rättvisans främjande.
Den bör ej uppoffras för penningen; och derföre kan Utskottet ej eller, ur sådan synpunkt, finna skäl till den i nåder föreslagna lag-förändringen.
Det förekommer emedlertid Utskottet, som om någon modifikation uti hvad lagen i nu omförmälte hänseende stadgar, kan vidtagas ulan minskning i säkerheten, men lill en del verkande lill nyss antydda syftemål.
Pä sätt ofvan är uppgifvet stadgar gällande lag att i Hof-rätt må ej färre än lem ledamöter döma i mål som å lif och ära gå, men att i andra mål må 4 utgöra domfört antal der alla om slutet ense äro.
I följd af sistnämnde stadgande mäste ständigt 5 ledamöter vara tillstädes, emedan detta antal erfordras vid ringaste skiljaktighet bland de 4; och detta har åter varit anledningen dertill att 6 ledamöter måst finnas på hvarje division i Svea och Götha Hof-rätter i händelse förfall eller jäf skulle för någon ledamot inträffa.
Om nu det förklarades 6 Lag- Utskottets Betänkande, N:o 12. att 4 ledamöter utgöra domfört antal derest 3 äro om beslutet ense, så blefve deraf den följd att äfven om någon skiljaktighet deni emellan yppades, göromålen kunde någon tid fortgå, utan den örte, hvars närvaro i alla mål, som röra lif eller ära eller der icke tre kommo öfverens, deremot vore nödig j och härigenom skulle hvarje af Hof-rätternes divisioner kunna minskas till 5, hvaraf åter följde att nuvarande personal i nyssnämnde två Hof-rätter är tillräcklig för bildande af 5 divisioner i hvardera Hof-rätten, derest vice Presidenterne skulle komma att öfvertaga ordförandeskap, samt att blott 2 nya ledamöter erfordrades på det att skånska Hofrätten må kunna arbeta på 2 afdelningar.
I så måtto skulle den af Utskottet nu antydda förändring verka till det i frågas täll da ändamålet j och enligt hvad Utskottet yttrat synes förändringen cj böra verka till minskad säkerhet för rättsökande.
I Hof-rätt komme alltid målen att bedömas af flera domare än i Rådhus-rätt.
Vilkoret för att utgöra en högre instans uppfylldes således äfven framgent5 men dermed blefve ock förhållandet emellan Hof-rätt och högsta Domstolen nogare afmätt.
Råda egde döma med fyra ledamöter, men i högsta Domstolen fordrades allas enstämmighet, då det i Hof-rätt vore tillfyllest om tre af de fyra delade samma mening.
Den högsta instansens högre vigt och betydelse erkändes dermed.
Då Utskottet således anser att den af Kongl.
Majit i nåder föreslagna förändring skulle rubba det förhållande som bör finnas emellan domstolsinstanserna och verka till minskad säkerhet för rättsökande, men att den af Utskottet angifna modification deremot komme att, med bibehållande af nämnde säkerhet, leda till ett nogare afmätt förhållande emellan den högsta och den andra instansen, än det nu befintliga, samt dessutom till det vigtiga, ehuru, med afseende å sakens betydelse, mera underordnade målet eller besparing för det allmänna, får Utskottet vördsamt tillstyrka alt Rikets Ständer mätte förklara del Kongl.
MajUs ifrågavarande nådiga proposition icke kan bifallas; men deremot, med anledning af den genom samma proposition väckta fråga, besluta: alt 3:dje och 4:de Morn. af 23 Kap. i §.
Rättegångsbalken, sådana de lyda i Kongl. Förordningen den 18 April 1849, skola erhålla följande lydelse:
I Hofrätt må ej färre än fem Ledamöter döma i mål, som å ära eller lif gå.
I andra mål må fyra ledamöter utgöra domfört antal, der tre af deni om slutet ense äro.
Stockholm den 4 Februarii 1851.
Lag--U/skottets Betänkande, N.-o 12. 7 Reservationer: af Herr Cederschiöld, //. 7’.:
Denna fråga, hvars utgång sannolikt i de flestes ögon anses vara af mindre betydenhet, är deremot, enligt min åsigt, en bland de vigtigare, som Lag-Utskottet kommer att afhandla $ och det skulle derföre utan tvifvel vara väl, om Rikets Ständer deråt ville egna en allvarlig uppmärksamhet.
Från det beslut, som af Lag-Utskottet fattats, angående domfört antal ledamöter i Hof-rätt, har jag varit skiljaktig i så måtto, att jag ansett tre ledamöter, hvarken flere eller färre, höra derstädes döma uti alla mål.
Det förslag, som den nådiga propositionen innehåller, har ej gifvit mig anledning att frånträda denna min åsigt, för hvilken det således nu åligger mig att uppgifva skälen.
Vid bestämmandet af det antal ledamöter, som uti en domstol skola döma, bör, efter mitt förmenande, afvikelse icke göras från någondera af följande 2:ne grundsatser, nemligen:
För det första böra lika beskaffade mål aldrig afgöras af olika antal ledamöter.
Det kan icke vara rättsenligt, att åt slumpen eller åt tillfälliga omständigheter öfverlemna att bestämma, om de dömandes antal skall uti förekommande frågor blifva större eller mindre, enär sakens utgång, eller sjelfva domslutet ofta bestämmes deraf, om en ledamot mer eller mindre kommer att deltaga deruti.
Lagen hör derföre bestämdt utsätta de ledamöters antal, som uti rätten skola döma.
Den för brott tilltalade, likasom den tvistande parten, känner då på förhand antalet af sina domare och har rätt att fordra det hvarken flere eller fäiTe än lagen innehåller, må i beslutet deltaga.
För det andra bör de dömandes antal alltid vara udda.
Ty, om det är jemt, så kunna, när rösterne äro skiljaktige, på hvardera sidan stadna lika många, och då skall uti tvistemål antingen den mening, sorn främsta ledamoten bifaller, blifva rättens beslut, eller ock Ytterligare en ledamot tillkallas för att detsamma bestäm / «j O ma.
Intetdera af dessa alternativer tillfredsställer mina fordringar af en klok lagstiftning.
I förra fallet, det vill säga, när främste ledamotens mening blifver rättens beslut, skall detsamma gifva den sålunda tappande ofta lika, men någon gång större anledning än den vinnande att tro sin sak vara rättvis, helst det utan tvifvel kan inträffa att den äldste ledamoten är bland de dömande just den, till hvars åsigters öfverensstämmelse med det rätta man hyser minsta förtroende. 8 Lag-Viskottcts Betänkande, N:o 12.
I det sednare fallet åter, eller då ytterligare en ledamot tillkallas, lemnäs åt denne en allt för stor makt, enär han då kan anses så godt som ensam afgöra sakens utgång.
Då likväl de af mig nu omnämnde 2:ne principer, nemligen att de döman des antal bör vara i lagen bestämdt, och alltid udda, icke blifvit lagda till grund hvarken för den nådiga propositionen eller för Lag-Utskottets förslag, bar jag ej ansett mig kunna biträda någondera.
Jag skall nu yttra några ord särskildt om hvardera förslaget.
Hvad sålunda först den nådiga propositionen beträffar, så innehåller det deruti framställda lagförslaget 2:ne morn., af hvilka det ena stadgar alt ”i Hof-rätt må ej färre än fyra ledamöter döma i mål, som å ära eller lif gå.”
Här förbjudes endast att de demandes antal må vara mindre än fyra, men icke att det må vara större, och att det får vara huru stort som helst.
Antalet af de dömande bär således icke blifvit till sitt maximum bestämdt, hvadan ock den förste af ofvannämnde principer härvid ej iakttagits.
Om nu bland de fyra dömande två fria och två fälla, så skall den tilltalade från ansvar för det åtalade brottet befrias, hvaraf följden kan blifva att den verkligt brottslige ej sällan undgår straff.
En principenlig lagstiftning synes mig dock fordra, att det beslut, hvarigenom den tilltalade, vare sig frikännes, eller dömes till ansvar, alltid bör i sig innefatta den mening, som flertalet bland de dömande uttryckt.
Vidare beter det uti det Kongl. Förslaget: ”1 andra mål må tre ledamöter utgöra domfört antal der alla om slutet ense äro.”
Då de icke äro ense om slutet, måste således en fjerde ledamot tillkallas.
Men om nu i brottmål två bland de tre ledamöterne friat den tilltalade, hvartill skall det dä tjena att tillkalla den fjerde?
Dennes röst kommer ju icke att i ringaste mon inverka på sakens utgång; ty, då Iva bland de tre ledamöterne ansett den tilltalade böra frikännas, så måste han blifva fri, ehvad den fjerde ledamoten förklarar honom skyldig eller icke.
Om åter i tvistemål den äldste ledamoten instämmer uti en af de andra två ledamöternes mening, så tjenar det ju ej heller till någonting att tillkalla den fjerde •, ty, hvilken åsigt än denne kommer att uttala, skall den ledamotens me ning, hvaruti den äldste redan instämt, dock alltid blifva rättens beslut.
Beträffande derefter det af Utskottet framställda förslaget, så är det efter min åsigt likaledes felaktigt, dels deruti, att de dömandes antal ej blifvit bestämdt, utan Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 12. 9 utan skulle få vara huru stort som helst, dels ock deruti, att fyra skulle utgöra domfört antal, hvaraf följden blefve, att då, vid omröstning, två stadnade mot två, ytterligare en ledamot måste tillkallas, hvilken derefter, på sätt förut nämndt är, kunde anses ensam bestämma sakens utgång.
Sedan jag nu ej allenast påpekat de fel, som, efter mitt förmenande, finnas uti håda de ifrågavarande förslagen, utan äfven sökt visa att de .demandes antal alltid hör vara udda, samt aldrig olika stort uti enahanda slags mål, så återstår nu att säga hvarföre jag bland de två udda talen fem och tre gifvit företräde åt det sednare.
Om man, derest det domföra antalet bestämdes till fem ledamöter på hvardera af Hof-rätternes divisioner, kunde hoppas att ledamots-platserne hädanefter skulle fortfarande komma att beklädas af män, som voro i besittning af de egenskaper, hvilka dessa vigtiga embeten i så hög grad taga i anspråk, så skulle jag måhända lemna företrädet åt femtalet, under förutsättning, att den större låugsamheten i ärendenas handläggning, som derigenom förorsakades, möjligtvis skulle kunna öfvervägas af den mångsidigare pröfningen, som man af flertalet hade att förvänta.
Men, vid bedömandet af denna fråga har jag trott det ej böra förbises alt, så vida ledamots-platserna i Hof-rätten hädanefter fortfarande skola kunna besättas med sådane män, som jag nu omnämnt, ovilkorligen nödigt är att desse embetsmäns löner betydligen höjas utöfver det ringa belopp, de nu utgöra.
Ty, om detta icke sker, torde det med visshet kunna antagas, att i allmänhet ingen med större skicklighet begåfvad man skall annat än i nödfall emottaga ett ledamotsembete i Hof-rätt, och då platserna derstädes likväl måste hållas besatte, skall följden således blifva, att man vid sig yppande ledigheter nödgas välja emellan de mindre skicklige kandidater, som sig dertill anmäla.