Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under medgifvande af alla fördelarne utaf den möjligaste största frihet i Närings-lagstiftningen, — under det mest obetingade erkännande af sanningen i den sats, att Statens ingripande i näringarne för att, genom utöfvande af ett slags förmynderskap, medelbarligen eller omedelbarligen positivt verka för en eller annan såsom nyttig ansedd näringsgren, i de aldrafiesta fall icke allenast förfelar sitt ändamål, utan äfven verkar menligt, dymedelst att ett sådant ingripande från Statens sida i den enskildes hushållning är egnadt att förlama den enskilda omtanken, hvilken i allmänhet är all närings och industris mäktigaste häfstång, torde man likväl lika obctingadl böra erkänna Statens rätt och pligt att, der en närings fullkomligt fria utöfvande hotar samhällets välfärd och bestånd, på ett negativt sätt hejda denna närings fortgående på en för samhället så vådlig bana.
En sädan Statens mellankomst kan icke benämnas ingrepp i eganderätten.
Det är nemligen endast under Statens skydd den enskilde njuter och utöfvar sin eganderätt; och då Staten lemnar delta skydd, mäste den äfven, med afseende på vådorna för samhället i sin helhet af en alldeles oinskränkt frihet hos den enskilde, bestämma gränserna för denna frihet, så att den står tillsammans såväl med de öfrige individernas frihet, som med samhällets bestånd.
Af dessa skäl har i alla tider eganderätlen till den fasta egendomen, såsom utgörande, så alt säga.
Statens grund och botten, varit underkastad vissa inskränkningar, hvilka redan af ofvananförde grunder måste i ännu högre grad göra sig gällande i fråga om skogen, såsom skyddsmedel för odlingen och vegetationen, såsom vilkor för landets beboelighet; och Statens rättighet att förekomma dess fullkomliga utrotande bör således redan ur denna synpunkt icke kunna ifrågasättas.
Betraktar man skogsskötseln såsom en näringsgren, så företer sig i egenheterna hos skogen såsom naturalster ett nytt skäl till inskränkning i den lull— komligt fria utöfningen af denna näring.
Värdet af en skog ligger nemligen icke, såsom förhållandet är med annan fast egendom, i sjelfva marken, som, hvad beträffar skogen, icke lemnar ärliga, utan 100-åriga eller 200-åriga skördar.
Dess grund-kapital utgöres af marken, i förening med de derå växande träden, hvilka under den långa tidrymd, som erfordras för deras mognande, dels lemna och sjelfva utså frön för kommande skördar, dels gifva ett nödvändigt skydd åt de uppväxande telningarne och således äro vilkor för möjligheten af skogens återväxt.
Då nu genom skogens fullkomliga nedhuggande och således med uppoffrande af dess nyssnämnda grund-kapital kan, särdeles i tider af tillfälligtvis högt uppdrifna värden på skogsprodukter, skördas en ögonblicklig vinst af ett kapital utaf den betydenhet, att räntan derå vida ölverstiger hvad som genom ett naturenligt åli— tande af skogen kan ernås, så visar sig deraf olikheten emellan skogs-bushållningen 6 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande.
JK 29. och annan hushållning, der bristande omtanke eller ett onaturligt hushållningssätt vanligen inom kort tid straflar sig sjelf, och det deraf föranledda lidande snart tvingar lill en bättre hushållning, då deremot olägenheterna af skogens utrotande på de ställen, der den är behöflig, sällan drabba dem, som dertill varit orsaken, utan efterkommande generationer.
Det är således i egenskap af dessas målsman och såsom vårdare al det grundvärde, hvarmed naturens Herre begåfva! elt land, ett. grundvärde, som, om det förspilles, icke på århundraden och stundom aldrig kan återvinnas, Staten måste uppträda såsom medlare emellan den enskilda vinningslystnaden och det helas bestånd.
Men äfven bär böra de föreskrifter, som meddelas, inskränka sig inom de gränser, som bestämmas af ändamålet, förekommande af skogéns utrotande, der sådant kan anses för samhället vådligt.
Den bör således icke ingå i den enskildes förvaltning af sin skog. så vida denna förvaltning icke syftar till dess fullkomliga förstörande, lika litet som den obehörigen bör betaga tillfälle till eller vägra odling å skogsmark, der lokal-förhållanden icke göra en sådan vägran nödvändig.
Statens ingripande i den enskildes dispositionsrätt öfver sin egendom saknas icke. 1 fråga om begagnande af malmstreck har Staten meddelat föreskrifter, som ända till detaljerna bestämma brytningssätlet i grufvorna.
Beträffande jaglen hafva likaledes inskränkande stadganden tid efter annan blifvit lemnade; äfvensom förbud blifvit utfärdadt mot nedhuggande invid stränder af träd, som gifva skydd vid (iskclek, samt, för att slutligen välja ett exempel, som ligger vårt ämne närmare, mot svedjande å sådan mark, som genom ett dylikt brukningssätt ansetts kunna lida skada.
Om af förut åberopade skäl skogarne för ett land äro ännu mera oumbärlige, än malmerne, jagten oell fisket, så torde
Statens belogenhet att meddela sådana inskränkningar i den enskildes dispositionsrätt öfver skogen, hvarigenom dess framtida bestånd iakttages, icke böra förnekas.
Man torde emedlertid häremot invända, att stigande upplysning skall göra ett sådant inblandande från Statens sida öfverflödigt.
För att bemöta denna invändning är nödigt alt kasta en blick på den erfarenhet, som andra länder och jemväl vårt eget i detta afseende lemnar, samt att derigenom inhemta vittnesbörd derom, huruvida en åt enskilda lemnad friare förvaltningsrätt öfver skogen till sina följder visat sig nyttig eller om icke strängare åtgärdor varit för ändamålet mera gagnande.
Det är kändt, att, till följd af de grundsatser, sorn, efter den stora Fransyska revolutionen gjorde sig gällande i Europa, skogsskötseln, hvilken ända till denna tid varit bunden af vissa inskränkningar, lemnades fri, så väl i Frankrike som i flera andra länder.
Följderna deraf hafva i förstnämnda land gifvit sig tillkänna derigenom att skogs-arealen, som uppgifves förut hafva utgjort 20 millioner hektarer, numera nedgått till 8 millioner.
Skogslörbärjningen fortgick derstädes, efter lossande Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, M 29. 7 af de gamla banden, med ett sådant raseri, att man inom få år åter måste göra åtskilliga inskränkningar i den medgifna friheten, genom förbud för den enskilde att utan dertill i behörig ordning utverkadt tillstånd företaga odling på skogsmark eller utrotande af skog.
Detta förbud bibehölls i Code Forestier af år 1827, som i Art. 219 stadgade, att under 20 års tid, räknade från lagens promulgerande, ingen fick afrödja eller uppodla skog, utan att hafva förut anmält sin afsigt hos UnderPrelekten, hvilken egde rätt att förbjuda det tillamnade företaget.
Uraktläte någon att ställa sig berörde föreskrift till efterrättelse, blefve han underkastad bötes-ansvar, från 300 till 1300 francs för hvarje afröjd hedar, samt skyldighet att inom viss tid af högst 3 år, göra den afröjda marken åter skogbärande.
Kommunerna hafva icke full eganderätt öfver sina skogar, blott nyttjanderätten, i afseende hvarå de böra ställa sig skogs-styrelsens föreskrifter till efterrättelse.
1 fråga om do enskilda skogsegarne, eger, såsom ofvan blilvit angifvet, enahanda förhållande rum; och behofvet af berörde stränga lag har med hvarje år visat sig starkare; såsom bevis hvarpå må anföras, alt södra Frankrike, som förut haft vackra ek-skogar, nu är så utblottadt derpå, att det knappast förmår förse flottan med dess behof af så dant virke.
Då det Romerskt-Tyska
Riket upplöstes och landeL uppfylldes af Franska arméer, måste äfven flera regeringar foga sig efter de åsigter, som i afseende på ekonomisk lagstiftning sattes i omlopp under den Franska revolutionen, samt äfven i Tyskland hade börjat blifva rådande.
Allt lemnades då fritt.
I Hannover, uti provinsen Ost-Friesland nedhöggos genast för öfver 100,000 Thaler skog; och inom kort kommo så väl landtbrukare, som andra näringsidkare uti den mest bekymmersamma belägenhet, hvilket föranledde regeringen att slutligen återinföra de gamla skogsordningarne, en åtgärd, som likväl icke kunnat återskänka landet sitt förra välstånd.
År 1811 försökte man de Fransyska theorierna om skogs - lagstiftning äfven i Preussen, derigenom att de privata skogarne, genom då utfärdad skogsordning, utan alla kontroller upplätos åt egarne.
Denna författning måste likväl till en del återtagas redan år 1816, då den enskilde skogsegare!) ställdes under polis uppsigt. 1 Baden, elt af Tysklands mest skogrika länder, visade sig, det oaktadt, efter införande af den liberala skogs-lagstiflningen, snart tecken till skogsbrist, hvilken påkallade lagens mellankomst.
År 1831 utfärdades ock en skogs-ordning, Iivari så väl de allmänna sorn de enskilda skogarne af Staten togos i synnerligt hägn; och de deri meddelade föreskrifter förnyades, med åtskilliga tillägg, genom den ännu för Stor-Hertigdömet
Baden gällande skogs-lag af den 6 Mars 1843, enligt hvars 2 § ingen får till skogvaktare antaga en person, sorn icke är af kronans skogsbetjeningsstyrelse examinerad och gillad, samt hvars 89 § förbjuder odling på skogsmark, utan dertill erhållet tillstånd.
Skogarna böra så vårdas, alt, efter hvarje hygge, ofördröjligen ny skog i den afhuggnas Ställe bör uppdragas.
Ingen del af skogen får ligga öde.
Alla onödiga gångstigar, vägar och betesmarker skola igenläggas och 8 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, JVs 29. marken göras skogbärande.
Om privat skogsegare, som utrotar skog af mindre vidd, än 25 morgen, låter marken ett år ligga öde, så ålägges honom af vederbörande skogstjensteman att, enligt uppgjordt förslag, med skogsplantör besätta eller på annat sätt uppodla den afröjda marken, vid påföljd att eljest uppodlingen på skogsegarens bekostnad af skogsbetjeningen verkställes.
Jemväl i Bayern öfverlöt man år 1806 åt enskilde, att efter godtfinnande begagna sina skogar; och af kronans skogs-allmänningar blefvo äfven (lere till private upplåtne.
Följden häraf blef densamma, som i de öfrige länder, der de liberalare åsigterna i denna näringsgren gjorde sig gällande.
Inom få år voro nemligen stora skogar utödde och marken kal, ty ingen ville minska sin vinst med att nedlägga kostnader på skogs-såning eller skogs-plantering, då han icke dertill var förpligtad samt icke eller drefs dertill af eget intresse, efter som skörden efter gjord sådd ej står alt erhålla förr, än efter 80 till 120 år.
Länge fortfor dock icke denna sköfling, förr än brist iuställde sig och i sammanhang dermed vedpriset steg nära 100 procent.
För jordbruket hade äfven detta en högst menlig verkan.
Vin planteringen måste mångenstädes upphöra, af brist på käppar till stöd för vinrankorne; humleplanteringen måste inställas af brist på humlestanger; och då mulbete och strösamling i skogen måste förbjudas, för att undanrödja hinder för skogens tillväxt, fordrade nödvändigheten att kreaturens antal minskades; hvaraf blef en följd, att gödsel-tillgången blef för knapp för jordens bibehållande i häfd.
De private, i början glade öfver frihetens seger, erforo nu, att äfven friheten har sin gräns.
De sågo att man väl kunde förvandla skog till åker, då så behöfs, men icke tvertom; och äfven Bayern fick en skogs-ordning år 1837.
Stor-Brittanien är nu ett af Europas mest skogslösa länder, sedan, efter det stenkolen blifvit upptäckta, man upphört att handhafva de lagar, som voro stiftade till skogarnes skydd.
Nära en fjerdedel af landet utgöres af alldeles öde-mark, bestående dels af berg, likväl så beskaffade att de flesta kunna med matjord öfver klädas, samt dels af hedar.
Enahanda är förhållandet uti Italien och på Pyreneiska halfön, hvarest skogarne till största delen icke varit skyddade af några lagar.
Deremot ega Österrike och Sachsen sina herrliga skogar, öfverträffande ännu alla andra länders, i behåll; men der hafva från längre tider tillbaka funnits lagar, som förhindrat ett naturvidrigt anlitande af skogarne; och förbrytelser emot skogs-ordningen bestraffas med ända till 8 års arbete på tukthus.
Om således främmande länders erfarenhet ådagalägger vådan och omöjligheten af att åt den enskilde öfverlemna fullkomligt fri dispositionsrätt öfver skogen, så torde vårt eget lands erfarenhet vara icke mindre varnande.
I äldsta tider, då, pä sätt redan blifvit nämndt, skogen betraktades såsom fiende, rödjer sig hos lagstiftaren endast omsorg om bärande träd, hvarjemte odling å Lands- och Härads-allmänning utan tillstånd, i förra fallet af Land och Lagman, samt i det sednare af Härad och Häradshöfding, var förbjudet.
Sedan, efter de långvariga Lag- samt Allni. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, M 29. 9 långvariga inre oroligheterna, Wasa-konungarne började införa en ordnad regeringsmakt, och principerna om kronans ursprungliga eganderätt till all jord vunno insteg, antogs, såsom följd deraf, kronans rätt icke allenast alt meddela föreskrifter i afseende å dispositionen af skatte-jorden, hvaraf skatterna skulle utgå, och följaktligen äfven af skatte-skogen, utan jemväl att för kronans eget behof förbehålla ek och masteträd å sådan skog.
I enlighet med den tidens åsigter om Statens behörighet att reglera näringarne, meddelas nu äfven föreskrifter om skogarnas användande, hufvudsakligen med afseende å den sig mäktigt utvecklande bergsnäringen; dervid, till följd af skogs-produkternas ringa värde och deraf äfvensom af de svåra kommunikationerna härrörande svårighet att göra skogsskötseln till föremål för en särskild hushållsgren, den grundsats gjorde sig gällande, att skogen endast vore adpertinens till jordbruket och att jordegaren således blott hade ovilkorlig rättighet till sitt nödtorftiga behof af skogsprodukter; hvaremot hans rätt alt begagna skogen till afsalu gjordes beroende af särskilda föreskrifter.
I denna syftning fortgick under 16:de och 17:de århundradet lagstiftningen om skogarne.
Vid 1638 års Riksdag, då detta ärende första gången synes hafva utgjort föremål för Rikets Ständers uppmärksamhet, uttalades farhågor för följderna af de många olagliga torp-anläggningar, som skett å allmänningar och annan oskift skog, äfvensom af det allt mera tilltagande svedjandet; och man beslöt, att dessa skogar skulle af vissa dertill utsedde personer, jemte Härads-Nämnden, häradsvis beses; hvarefter afgöras skulle, hvilka torp fmgo bestå eller borde utrifvas och hvarest nya lingö anläggas; hvarjemte man skulle gå i författning om en »ordning, huruledes skogarne icke så alldeles måtte tillintetgöras.»
I öfverensstämmelse med åsigterna om Regeringsmaktens centralisation förordnades också strax efter denna Riksdag 1638 en Riks-Jägmästare, hvars befattning likväl inskränktes till vården om kronans parker.
1 fråga åter om enskilde skogar förekommer för denna tid icke något vidare stadgande, än ett året derpå 1639 utfärdadt plakat mot svedjande på skogar, som lydde under bergsbruken, hvilket alldeles förbjöds vid 20 daler silfvermynt vite.
Siidan derefter i Riksdags-beslulen åren 1642 och 1643 enahanda åsigter blifvit uttalade om förbud mot allt svedjande i de orter, der bergsbruken antingen allaredan voro i flor eller gåfvo hopp om förkofran samt hemställan gjord alt i andra orter sådant måtte »tillåtas efter visst mått och förordning i de bysken, der hvarken bärande träd eller timmer skada skedde, att för hvarje bärande träd, som fälldes, fem nya borde planteras och fredas, äfvensom all en skogsordning mätte utfärdas, förmedelst hvilken allt missbruk mätte förhindras och likväl hvar och en njuta sitt nödtorftiga timmer och ved, men det sorn uti landet kunde göras nyttigt i åker och äng med rödjning och förbättring icke förbjudas», utkommo 1617 den 22 Mars stadga och ordning om skogarne i Riket samt en ordning och stadga öfver allahanda bärande skogsträn, hvilka sedermera, med några få ändringar och tillägg ånyo utBih. till R.
Prol. 1853 åt 1851. 7 Sami. 2 Afd 15 Hafi. 2 10 Lag- sami Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, M 29. färdades dun 29 Augusti 1664; hvarjemte, till afhjelpande af de brister, som gifvit sig tillkänna vid dessa författningars tillämpning dels i norra orterna, dels i Skaraborgs län, ulkommo, i afseende på de förra, förordningen den 49 December 1683 samt för Skaraborgs län stadgan om skogarnes rätta häfd derstädes den 3 Februari 1691.
De stadganden, som till allmänningarnes och krono-parkernes vård uti desse skogs-ordningar blefvo meddelade, synas mera haft till ändamål, att såsom kronans egendom freda dem från delegarnes såsom obefogadt intrång ansedda begagnande, än ordnande af deras förvaltning och vård på ett sätt, sorn kunnat göra införandet af en bättre skogshushållning möjligt.
Utrifvandet af redan anlagda torp, som ej blifvit, efter af kronan förut erhållet tillstånd, å allmänning upptagne, samt derjemte ansågos kunna göra skäl till kronan för ’/4 mantal påbjöds.
Till svedjande eller nybygges anläggning fordrades först Landsböfdingens bifall, innan dertill kunde af Lagmans- eller Härads-Rätt gifvas tillåtelse; och stadgades, att alla, som utan sålunda erhållet tillstånd funnos svedja eller hafva nedsatt sig på skogarne, skulle fångas och såsom skadedjur bortskaffas.
Desse föreskrifter omfattade likväl icke ödeskogarne i de norra orterna, hvilka, jemte det genom ofvannämnda förordning af år 1683, föreskrefs, att de kronan tillkommande sträckor deraf borde från bygde lagens afvittras, ställdes under Bergs-kollegii uppsigt, för att, bergverken till nytta, emellan bruken fördelas.
Begagnandet af krono-parkerne, hvartill kronan till vallat sig uteslutande rätt, medgals emedlertid efter band, till dess genom Resolutionen på Allmogens besvär den 29 Augusti 1664, allmän bestämmelse om rättighet till skogsfång derifrån utfärdades.
För alt komma i åtnjutande af denna rätt borde dock inför vederbörande jägeri-betjenl behofvet genom husesyns-bevis styrkas.
Tillsynen öfver skogarne anförtroddes genom Resolutionen dun 14 Augusti 1682, då Riks-Jägmäslaresysslan indrogs, åt fyra jägeri-fiskaler, jemte Landshöfdingarne, hvarförutan i spetsen för läns—jägeristaten ställdes Ofver-Jägmästare.
Hvad enskildes skogar beträffar, betogs genom 1647 och 1664 årens skogs-ordningar, skattehemmansegare rättighet att å sin skog fälla bärande träd samt jordegare i gemen alt svedja ä mark, som ej lät rödja sig lill åker och äng, utan att tillåtelse dertill erhållits vid anställd syn å stället; och stadgades, vidkommande oskiftad skog, alt svedjande och afverkning derå lill afsalu ej linge ske samt sågqvarnar ej uppbyggas, så framt ej alla delegarne dertill gifvit sitt samtycke, ett samtycke, som äfven erfordrades för utöfvande i sådan skog af den adeln eljest tillkommande rättighet att fälla bärande trud.
Vid 1668 års Riksdag blef allmogen, genom förbudet mot fällande al maste-träd utan hembud till kronan, ytterligare inskränkt i skogens fria nyttjanderätt; och, lill skogs-växtens befrämjande, föreskrefs, att hvar och en borde, vid 3 markers bot för hvarje hugget bärande träd, återplantcra och från boskapen freda två nya af samma slag; hvarjemte, enligt 1691 års skogs-ordning för Skaraborgs län, hvarje bonde derstädes var förpligtad att årligen plantera 12 pilar.
Lag- samt Allm, Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, JVs 29. 11 Dels i anseende till desse lagars dåliga handbafvande af den fåtaliga och illa lönta skogs- och krono-betjeningen samt dels till följd af allmogens egen ringaktning för de ekonomiska lagbuden, om hvars lämplighet åsiglerna äfven hos regeringen voro vacklande, uteblefvo emedlertid till större delen de resultater, man med berörde lagstiftnings-åtgärder trott sig skola vinna; och klagan öfver skogarnes vanvård blef allt mera högljudd.
Man synes likväl hafva uraktlåtit att taga grundligare kännedom om egentliga orsaken till denna vanvård och om de i andra länder till dess förekommande vidtagna åtgärder, ty de föreskrifter, som under nästpåföljande sekel till förekommande af skogarnes vanvård utfärdades, medlörde lika litet som de föregående, åsyftad verkan.
För att till lif uppkalla fabriker, manufakturer och dermed sammanhang egande näringar inskränktes ytterligare, på andra näringars bekostnad, allmogens nyttjanderätt till skog.
Rättigheten att nyttja allmänningar blef nu ej längre grundad på eganderätt, ulan på erkändt behof, och kunde således likaväl tillkomma de ursprungliga intressenterna, som andra, vare sig näringsidkare eller privata; och regeringens behörighet att bestämma allmänningarnes användande till det ena eller det andra af dessa ändamål ansågs gifven, på grund af kronans påstådda eganderätt till dem.
Med deras vård och bevakning blef dock ej bättre bestäldt än förut.
Denna förblef nemligen en angelägenhet för delegarne, som borde aflöna skogvaktare samt hvarje år bland sig välja tvänne uppsyningsman, hvilka, jemte två dertill utsedde nämndemän, skulle vaka öfver allmänningens vård; hvarjemte Härads-Rätterne anbefalldes att hvartannat eller hvart tredje år företaga besigtning å skogen.
Allmänningarne, isynnerhet i de folkrikare provinserna, blefvo emedlertid så medtagna, dels genom åverkan, sorn i ej ringa skala der bedrefs, dels genom skogsbetjenles bedrägliga förhållande, dels ock genom alltför frikostiga ulsyningar, att de efta måste fridlysas.
Under sådana omständigheter uppstod fråga om allmänningarnes delning, en åtgärd, som, beträffande socken-allmänningarne i Skaraborgs län, blifvit genom Resolutionen på Adelns besvär den 12 Juli 1731 tillåten, såvida ej några bruk eller bergverk deraf kunde taga skada.
Äfven för Östergöthland meddelades, genom Resolutionen den 8 Januari 1735, en dylik tillåtelse; och genom den öfver 1734 års skogsordning den 5 April 1739 utfärdade förklaring utsträcktes samma rättighet till hela riket, såsom skäl hvarför åberopades den förbättrade skogshushållning, som deraf skulle blifva en följd.
I afseende på Härads-allmänningarne anhöll allmogen vid 1734 års Riksdag om enahanda tillåtelse; men regeringen förklarade då, att dessa voro kronans tillhörigheter och behöfliga till brandskadades hjelp, publika byggnaders underhållande m. m.; hvarföre denna begäran afslogs, helst det vore att befara, det ifrågavarande allmänningar snart skulle blifva uthuggne.
Vid 1762 års Riksdag förnyade allmogen sin berörda anhållan, med hemställan om allmänningarnes delning mellan socknarne, men utan bättre framgång.
' Man afvisade saken med löfte, att den skulle tagas i öfvervägande vid författandet af den då under arbete varande nya skogs - 12 Lag- samt Allm.
Hest'.- oell Ekonomi Utskottens Betänkande, JY° 29. ordningen.
Åt »manufakturister och fabrikörer» medgafs rättighet att å de eljest i synnerligt hägn tagna kronoparkerne åtnjuta utsyning af virke, som erfordrades för deras verks underhållande; hvarjemte till skogväxt oduglige kärr och mossar å desse allmänningar till ängsodiing upplätos.
Den skillnad emellan frälse- och skatte-skogarne, som under den föregående tiden utbildats, bekräftades nu formligen dels genom 10—16 kap. af 1734 års lag, dels ock genom de derefter utgifna skogs-ordningar.
Rättigheten att svedja, som tillförene icke varit egare af frälsejord förunnad, tillerkändes honom uti 14 kap. 4 § Byggniriga-Balken ; och befriades han från återplantei ings-skyldighet af bärande träd.
Deremot vann den mindre fullständiga äganderätt lill skatteskogen, som dittills egentligen gjordt sig blott i praxis gällande, nu i lagarne ett uttryck genom de förbud och inskränkningar, hvarmedelst man trodde sig kunna förebygga den öfverklagade misshushållningen med dessa skogar.
Så infördes i 10, 13 och 14 kap.
Byggninga-Balken förbuden för skatteman att fälla bärande träd och masteträd samt svedja utom hägnad ; och uti 10 köp. 8 § samma balk ålades honom vid vite, att så sparsamt begagna sin skog, alt densamma ej utöddes och hemmanet förderfvades; hvarförutan såväl speciela föreskrifter, angående sättet för skogens användande, som stadgande af böter för missbruk dervid i sistnämnda § meddelades.
Likväl blef, med Jägeri-statens vid 1765 års
Riksdag beslutade upplösning, dess uppsigt öfver skatteskogen borttagen och anläggningen af torp icke allenast fri, ulan äfven skattefrihet medgifven dessa lägenheter.
Dessa eftergifter härledde sig dock sannolikt ej från någon öfvertygelse om skadligheten af de band, som tryckte en viss samhällsklass till åtskilliga gynnade intressens fördel, utan höra med mera skäl anses såsom nödtvungna medgifvanden för allmogens upprepade klagomål.