Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla man, med undantag af kocken, som af ingen katastrof kunde förledas att lemna grytor och stekpannor, och som kringseglat Asien och Europa kanske utan att en enda gång hafva varit i land, rusade upp på däck.
Båtarne voro af skinn, byggda på samma sätt som eskimåernas umiaker eller qvinnobåtar.
De voro fullastade med skrattande och pladdrande infödingar, män, qvinnor och barn, hvilka med rop och åtbörder gåfvo till känna, att de ville komma om bord.
Maskinen stoppades, båtarne lade till, och en mängd skinnklädda, barhufvade varelser klättrade upp öfver relingen på ett sätt, som tydligen gaf till känna, att de sett fartyg förut.
Ett lifligt språkande började, men vi kommo snart under fund med, att ingen af båtarnes eller fartygets besättning kände något för båda gemensamt språk.
Det var en ledsam omständighet, men man hjelpte sig, så godt sig göra lät, med tecken.
Pladdret hindrades häraf icke, och stor glädje blef snart rådande, i synnerhet sedan några skänker utdelats, hufvudsakligast af tobak och holländska lerpipor.
Märkvärdigt var, att ingen af dem kunde tala ett enda ryskt ord, hvaremot en gosse kunde hjelpligt räkna till tio på engelska, hvilket visar, att infödingarne här stå mera i beröring med amerikanska hvalfångare än med ryska köpmän.
Sjelfva vidkändes de namnet tschuktsch eller tschautschu.
Tschuktschiska båtar.
Många af dem voro höga, resliga och väl växta män.
De voro klädda i åtsittande skinnbyxor och peskar af renskinn.
Hufvudet var bart, håret alldeles kortklippt, med undantag af en smal frans framtill, der håret hade en längd af 4 centimeter och var nedkammadt öfver pannan.
Några hade en mössa, af samma slag som ryssarne vid Chabarowa begagnade, instucken bak i bältet, men de tycktes anse väderleken ännu för varm för hufvudbonads begagnande.
De flestas hår var blåsvart och ytterst tätt.
Qvinnorna voro tatuerade med svarta eller svartblå streck öfver pannan och näsan, en mängd likadana streck på hakan och slutligen några granlåter på kinderna.
Ansigtstypen föreföll ej så obehaglig som samojedernas och eskimåernas.
Några af de unga flickorna voro till och med ej absolut fula.
I jemförelse med samojederna voro de äfven temligen rena och hade en vacker, nästan hvitröd hy.
Ett par af männen voro alldeles ljusletta.
Förmodligen voro de ättlingar af ryssar, hvilka af en eller annan anledning, som krigsfångar eller rymmare, kommit att lefva bland tschuktscherna och hos dem blifvit nationaliserade.
Efter en stund fortsatte vi vår färd, sedan tschuktscherna återvändt till sina båtar, synbarligen väl förnöjda med de skänker de erhållit, med den bladtobak som jag bundtvis utdelat, med lerpiporna, af hvilka hvar och en fick så många han kunde bära mellan fingrarne, med de granlåter och gamla kläder, som mina kamrater och manskapet strött omkring sig med gifmild hand.
Alla voro vi nämligen öfvertygade, att vi efter några dagar skulle framkomma till farvatten, der vinterkläder vore alldeles obehöfliga, der brist på ett eller annat lätt skulle kunna ersättas i närmaste hamn, och der bytesmedlet ej skulle utgöras af varor, utan af stämplade metallbitar och papperslappar.
Tschuktsch i regnrock af sältarmar.
Hela dagen den 7 sept. ångade vi vidare längs kusten i temligen fördelad is.
Om natten lade vi till vid en drifisflak.
Svabeln och trawlnätet utsattes och lemnade en mycket rik skörd.
Men om morgonen funno vi oss åter så omgifna af is och dimma, att vi, efter några fåfänga försök att genast komma vidare, nödgades lägga till vid ett större drifisstycke nära stranden.
När dimman lättat så mycket, att fartyget kunde skönjas från land, fingo vi åter besök af en mängd infödingar, hvilka såsom förut af oss undfägnades efter bästa förmåga.
De inbjödo oss med tydliga tecken att landstiga och besöka deras tält.
Då det i alla fall var omöjligt att strax fortsätta färden, antog jag inbjudningen, lät sätta ut en båt och gick jemte de flesta af kamraterna i land.
Stranden bildas här af en låg sandvall, som framgår mellan hafvet och en mindre, nästan i jemnhöjd dermed belägen grund lagun eller sötvattensjö.
Längre in höjer sig landet småningom till kala, snöfria eller af de sista dagarnes snöfall med ett tunnt snöpuder täckta bergshöjder.
Lagunbildningar antingen med sött eller salt vatten af samma slag som de, hvilka vi här sågo för första gången, äro betecknande för Sibiriens nordöstra kust.
Det är dessa bildningar, som gifvit upphof till påståendet, att vid Sibiriens nordkust gränserna mellan haf och land äro svåra att uppdraga.
Om vintern kan detta nog vara förhållandet, ty den låga vall, som skiljer lagunen från hafvet, är, när den blifvit snötäckt, svår att urskilja, och vid vinterfärder längs kusten kan det derför lätt hända, att man är långt in på land, medan man ännu tror sig vara ute på hafsisen.
Men sedan snön bortsmält, är gränsen skarp nog och hafvet ingalunda så långgrundt, som äldre uppgifter gifva vid handen.
En ständig ismuddring eger ock här rum under sommaren.
Redan helt nära stranden har man derför 2 meter djupt vatten och en kilometer längre ut 10 till 11 meter.
Utanför de höga berguddarne är det vanligen farbart vatten, till och med för djupgående fartyg, tätt intill klipputsprånget.
Tschuktschiskt tält.
Efter en fotografi af L.
Tschuktschernas byar uppslås vanligen på sjelfva den strandvall, som skiljer lagunen från hafvet.
Bostäderna utgöras af rymliga skinntält, hvilka omsluta en af varma väl beredda renskinn omgifven parallelipipedisk sofkammare, som upplyses och uppvärmes af en eller flere tranlampor.
Det är här som familjen sofver om sommaren, och här har den mest hela dygnet om sitt tillhåll under vintern.
Om sommaren, mindre ofta om vintern, eldar man dessutom i midten af det yttre tältet med ved, för hvilket ändamål ett hål öppnas i toppen på det brutna tälttaket.
Men att nödgas använda ved till det inre tältets uppvärmning anse tschuktscherna för höjden af bränslebrist.
Vi blefvo öfverallt mycket vänligt emottagna, och man bjöd oss hvad huset förmådde.
För tillfället var tillgången på föda riklig.
Uti ett tält kokades renkött i en stor gryta af gjutjern.
Vid ett annat höll man på att stycka och uttaga inelfvorna från två nyss skjutna eller slagtade renar.
Vid ett tredje sysslade en gumma med att ur renarnes våm uttaga det gröna, spenatlika innehållet och proppa det i en sälskinnssäck, tydligen för att förvaras till grönfoder under vintern.
Handen begagnades härvid som skopa, och de nakna armarna voro högt upp färgade af den just ej aptitliga spenaten, som dock, enligt meddelanden af danska kolonister i Grönland, ej skall hafva någon obehaglig smak.
Andra skinnsäckar fylda med tran stodo uppradade längs tältens väggar.
Man utbjöd tran till salu, och syntes förvånad öfver, att vi ej ville tillbyta oss något deraf.
I alla tält funnos sönderstyckade sälar, ett bevis att sälfångsten under de senare dagarne varit riklig.
Vid ett tält lågo två friska hvalrosshufvuden med stora vackra betar.
Jag sökte förgäfves tillbyta mig dessa hufvuden, men följande dagen utbjödos tänderna åt oss.
Tschuktscherna tyckas hafva fördom mot att afyttra hufvuden af dödade djur.
Enligt äldre resebeskrifvare egna de till och med hvalrosshufvudet ett slags dyrkan.
Barn funnos i mängd, friska och frodiga.
I det inre tältet gingo de större barnen nästan nakna, och härifrån såg jag dem utan skor eller andra kläder begifva sig ut och springa mellan tälten på den rimfrostklädda marken.
De mindre kringburos af så väl män som qvinnor på axlarne, hvarvid de voro så påpaltade, att de liknade skinnbollar.
Barnen behandlades med utmärkt vänlighet, och aldrig hörde man de äldre till dem yttra ett ondt ord.
Jag tillbytte mig här en mängd husgerådssaker och drägter, hvilka jag framdeles skall beskrifva.
Om morgonen den 9 sept. sökte vi ånga vidare, men nödgades snart af den täta dimman att åter lägga bi vid en grundis, hvilken, då dimman lättat, befans hafva strandat alldeles nära land.
Djupet var här 11 meter.
På detta ställe lågo vi till den 10 om morgonen.
Stranden bildades af en sandvall245, som strax ofvanom högsta vattenståndet var täckt med en tät gräsmatta, ett vittne derom att klimatet här, oaktadt granskapet till köldpolen, är vida gynsammare för växtlighetens utveckling än till och med de bäst gynnade delar af Spetsbergens vestkust.
Längre inåt land sågs en ganska hög, men snöfri bergsträckning och långt bortom den några höga snötoppar.
Inga isbräer funnos här, ehuru jag anser det sannolikt, att smärre glacierer kunna träffas i dalarne mellan de höga fjellen i det inre af landet.
Ej heller sågos några flyttblock hvarken i det inre kustlandet eller längs strandvallen.
Något sådant istäckt land som Grönland torde sålunda knappast för närvarande begränsa Sibiriens ishaf mot norr.
På ett par ställen vid hafsbandet i granskapet af vår ankarplats var den fasta klyften blottad.
Den bildade der 9 till 12 meter höga, tvärbranta strandafsatser, bestående af talkskiffer, mer eller mindre kiselblandad kalk och kiselskiffer.
Lagren voro nästan upprättstående, ströko från norr till söder och förde icke några försteningar.
I geologiskt hänseende voro derför dessa klippor af föga intresse.
Men de voro rikt lafklädda och lemnade dr Almqvist goda bidrag till kännedom om denna trakts förut alldeles okända lafflora.
Skörden af högre landväxter blef deremot till följd af den långt framskridna årstiden obetydlig, om ock af stort vetenskapligt intresse såsom kommande från en trakt, förut aldrig besökt af någon botaniker.
I hafvet draggade dr Kjellman förgäfves efter alger.
Af högre djur sågo vi endast en hvalross och några få sälar, men inga landdäggdjur.
Lemlar måtte dock tidtals förekomma i otrolig mängd, att döma af de hål och gångar, gräfda af dessa djur, som i alla riktningar genomkorsade marken.
Bland foglar var simsnäppan fortfarande den allmännaste arten i synnerhet på hafvet, der densamma i skaror af sex till sju stycken beskäftigt sam af och an mellan isbitarne.
Några tält träffades icke i granskapet af fartygets ankarplats, men på många ställen af stranden sågos märken efter gamla tältplatser, nedsotade kullerstenar, som användts till tältens uppspänning, sönderslagna husgerådssaker och framför allt benlemningar af säl, ren och hvalross.
På ett ställe lågo en mängd hvalrosskallar i en ring, möjligen lemningar af ett efter en större fångst anstäldt kalas.
Nära en tältplats, vid mynningen af en ännu ej utsinad eller utfrusen bäck, upptäckte dr Stuxberg några små kullar, innehållande brända ben.
Förbränningen hade varit så fullständig, att endast en af de funna benbitarne kunde af dr Almqvist bestämmas.
Det var en menniskotand.
Efter bränningen hade benlemningarna och askan blifvit samlade i en grop och täckta först med torf och sedan med små flata stenar.
Tältplatserna föreföllo mig vara öfvergifna för endast några få år sedan, och äfven bensamlingarna tycktes ej vara gamla.
Man bör dock vara mycket försigtig, då man i de arktiska trakterna söker uppskatta en gammal tältplats’ ålder, emedan man vid bedömande af de förändringar, som jordytan med tiden undergår, lätt låter leda sig af erfarenheten från sydligare trakter.
Huru föga denna erfarenhet kan användas i den höga norden, visas af Rinks påstående, att man på Grönland vid några af de norska kolonisternas i århundraden ödelemnade stugor246 ännu kan urskilja gångstigar, en iakttagelse som jag knappast ville sätta tro till, innan jag sjelf sett något likartadt vid en sedan ett eller par århundraden tillbaka öfvergifven hustomt i bottnen af Jakobshavns isfjord på nordvestra Grönland.
Gångstigar, lika skarpa som om de varit trampade i går, utgingo här från ruinen af stugan i olika riktningar.
Det kan derför ganska väl hända, att de vid vår nuvarande ankarplats belägna tältplatserna voro äldre än man vid första påseendet kunde förmoda.
Några betydande afskrädeshögar funnos här ej.
Genomskärning af en tschuktschisk graf. 247 Efter teckning af A.
Stuxberg. a.
Lager af brända, starkt vittrade ben. b.
Lager af torf och risqvistar. c. Stenar.
Det var nu första gången ett fartyg lade till vid denna kust.
Vår hitkomst ansågs derför uppenbarligen af infödingarne som en mycket märklig händelse, och ryktet derom tycktes hafva spridt sig hastigt.
Vi mottogo nämligen, oaktadt tält icke funnos i granskapet, talrika besök.
Jag begagnade fortfarande tillfället att tillbyta mig en mängd för tschuktschernas lefnadssätt betecknande redskap.
Åtta år förut hade jag insamlat och uppköpt en mängd »ethnographica» i nordvestra Grönland, och jag förvånades nu öfver den stora öfverensstämmelse, som egde rum mellan de husgerådssaker, som inköptes af tschuktscherna, och dem man på Grönland träffar i gamla eskimågrafvar.
Min handel med infödingarne var för öfrigt denna gång förenad med ganska stor svårighet.
Jag led nämligen känbar brist på första vilkoret för handelsföretags jemna gång, begärlig valuta.
Emedan jag under 1875 och 1876 årens resor icke kunnat begagna de småsaker jag medförde för byte med infödingarne, men väl ryska sedelpengar, som med begärlighet mottogos, hade jag vid Vegas afresa från Sverige medtagit endast penningar, ej varor afsedda för byte.
Men penningar hade här föga användning.
En 25-rubelsedel värderades af tschuktscherna mindre än ett grant tvålomslag och ett guld- eller silfvermynt mindre än tenn- och messingsknappar.
Ett eller annat 50-örestycke kunde jag dock utprångla, men först sedan det blifvit medelst genomborrning lämpadt till örhänge.
De enda egentliga bytesvaror jag nu hade voro tobak och holländska lerpipor.
Af tobak hade jag endast några dussin bundtar, erhållna af det parti, som herr Sibiriakoff ämnat öfver Jenisej införa till Sibirien.
Öfvertygad som jag var att redan denna höst uppnå Stilla hafvet, strödde jag mitt tobaksförråd omkring mig med så gifmild hand, att förrådet snart blef slut och mina tschuktschiska vänners behof för flere veckor fyldt.
Jag drabbades således, hvad detta mynt beträffar, redan vid infrysningen af slösarens öde att snart blifva vid klen kassa.
Holländska lerpipor funnos åter i riklig mängd.
Jag hade tillfälligtvis fått dem med mig derigenom, att två kistor dylika pipor, som skulle med 1876 års expedition införas till Sibirien, kommo till Trondhjem först efter Ymers afgång från denna stad.
De medtogos i stället på Vega och kommo nu, ehuru allt för bräckliga för tschuktschernas hårda fingrar, väl till pass vid smärre byten, såsom välkomstskänker till en större mängd vid fartyget samlade infödingar och som gåfvor till barnen för att göra föräldrarne mig väl bevågna.
En mängd silfvermynt med konung Oscars bild utdelade jag dessutom för att, om någon olycka inträffade, lemna en ledning för bedömandet af de ställen vi besökt.
Till gagn för framtida resande vill jag nämna, att de här begärligaste varorna äro grofva synålar och stoppnålar, grytor, knifvar (helst stora), yxor, sågar, borrar och andra redskap af jern, linne- och ylleskjortor (helst grant färgade, men äfven hvita), halsdukar, tobak och socker.
Härtill kommer det för alla vilda, folk så begärliga bränvinet, ett mynt af hvilket det visserligen fans riklig tillgång på Vega, men som jag ansåg mig förhindrad att använda.
För detta kan man erhålla snart sagdt hvad som helst af många bland infödingarne, men ingalunda af alla, ty äfven här finnas män, som ej smaka bränvin, utan med en åtbörd af förakt afvisa det glas, som bjudes dem.
Tschuktscherna äro eljest sluga och beräknande handelsmän, vana att tillvarataga sin egen fördel.
Härtill uppfostras de genom den byteshandel, som de förmedla mellan Amerika och Sibirien.
Månget till marknaden i Irbit kommande bäfverskinn härrör från ett i Amerika fångadt djur och har gått hand ur hand mellan amerikanska och sibiriska vildar, innan det slutligen nått den ryske köpmannen.
För denna byteshandel mellan Asiens och Amerikas polarfolk hålles ett slags marknad på en ö i Beringssund.
Vid den mest aflägsna handelsplats i Polar-Amerika sades man ännu för några år sedan stundom hafva betalt ett bäfverskinn med endast ett blad tobak.248 Ett utomordentligt vackert svart räfskinn utbjöd en tschuktsch åt mig för en gryta.
Beklagligen hade jag ingen, som jag kunde undvara.
Äfven här hafva dock prisen stigit.
När ryssarne först kommo till Kamtschatka, erhöllo de åtta sobelskinn för en knif och aderton för en yxa, och dock skrattade kamtschadalerna åt de godtrogna främlingarne, som så lätt läto lura sig.
I Jakutsk skall till och med, då ryssarne först slogo sig ned derstädes, en gryta hafva blifvit betald med så mycket sobelskinn, som kunde rymmas i densamma.249
Natten mot den 10 sept. betäckte sig hafsytan med en ganska tjock skorpa af nyfrusen is, men denna sönderbröts åter i fartygets granskap af kringdrifvande gamla isstycken.
Sjelfva drifisen tycktes hafva skingrats något.
Vi kastade derför loss för att fortsätta vår färd.
Till en början var en omväg mot vester nödig för kringgående af ett drifisfält.
Äfven här stängdes dock snart vår väg af ett band gammal is, som var så hårdt sammanbundet af den is, som bildats under nattens lopp, att en kanal genom detsamma kunde banas först efter ett par timmars arbete med yxor och isbillar.
På andra sidan om detta isband kommo vi åter i temligen isfritt vatten, men i stället blef dimman så tät, att vi, för att ej komma helt och hållet i besätt, åter måste lägga bi vid en grundis, belägen längre ut till sjös, men vestligare än vår förra rastplats.
Om natten mot den 11 var det häftig rörelse i isen.
Lyckligtvis klarnade luften om morgonen, så att vi kunde fortsätta vår väg bland temligen fördelad is, tills vi vid nattens inbrott som vanligt nödgades lägga till vid en grundis.
Följande dag den 12 sept., då vi redan kommit ett godt stycke förbi Irkaipij eller Nordkap, mötte vi så tät is, att någon möjlighet ej fans att tränga vidare.
Vi måste derföre åter vända, och med knapp nöd kunde vi bana oss en väg till land bland de tätt hopade drifismassorna.
Här förtöjdes fartyget innanför en grundis, som strandat nära Irkaipijs nordligaste utsprång, tills en våldsam tidvattenström började att föra stora drifisbitar förbi fartygets förtöjningsplats.
Det flyttades nu och förankrades i en liten mot norr öppen bugt, som bildades af tvenne från fastlandet utskjutande berguddar.
Beklagligen uppehöllos vi här, i väntan på förändrade isförhållanden, till den 18 september.
Det var detta ofrivilliga dröjsmål, som måste anses för närmaste anledningen till vår öfvervintring.
Irkaipij.
Irkaipij är nordligaste udden på den del af Asien, som sågs af Cook år 1778.
Den kallades derför af honom Nordkap, ett namn som sedan dess blifvit upptaget på de flesta kartor, oaktadt det är vilseledande derigenom, att lika benämnda uddar finnas i de flesta länder.
Det är äfven oriktigt, emedan udden icke bildar det nordligaste utsprånget hvarken på hela Sibirien eller på någon betydligare del af landet.
Den nordligaste udden på Sibiriens fastland är nämligen Kap Tscheljuskin, den nordligaste på landet öster om Lena Swjatoinos, den nordligaste på kuststräckan öster om Tschaunbay Kap Schelagskoj o.s.v.
Nordkap bör derför utbytas mot det ursprungliga namnet Irkaipij, hvilket är väl bekant för alla infödingar mellan Tschaunbay och Beringssund.
Lemingar af ett Onkilon-hus a. sedt från sidan, b. uppifrån.
På det näs, som sammanbinder
Irkaipij med fasta landet, fans vid vårt besök en by, bestående af 16 tält.
Vi sågo här äfven ruiner, nämligen lemningar af en mängd gamla husplatser, som tillhört ett folk, kalladt Onkilon250, hvilket fordom bott i dessa trakter och för några hundra år sedan blifvit förjagadt af tschuktscherna, enligt hvad sägnen påstår, till några långt bort i polarhafvet belägna öar.
På dessa gamla husplatser anstälde dr Almqvist och löjtnant
Nordqvist gräfningar för att insamla bidrag till sagofolkets etnografi.
Husen tycktes hafva varit åtminstone delvis uppförda af hvalben och till hälften nedsänkta i jorden.
Afskrädeshögarne i granskapet innehöllo ben af flere hvalarter, deribland hvithval, samt af säl, hvalross, ren, björn, hund, räf och åtskilliga fogelarter.
Förutom dessa lemningar af jagtbytet träffades redskap af sten och ben, bland hvilka funnos stenyxor, som ännu, oaktadt de legat 250 år i jorden, voro fästade vid sina skaft af trä eller ben.
Till och med de remmar, med hvilka yxan varit fastbunden vid eller inkilad i skaftet, voro ännu i behåll.
Hvalrosständer251 hade åt ställets forna invånare, liksom åt de nuvarande tschuktscherna, lemnat ett ämne, som i många fall med större fördel än flintan kunde användas till lansspetsar, fogelpilar, fiskkrokar, isyxor m. m.
Mer eller mindre bearbetade hvalrosständer hittades derför vid gräfningarna i riklig mängd.
Äfven hvalben hade användts i stor skala, men några större stycken af mammutbetar funno vi ej, hvilket antyder, att folket ej stått i någon lifligare beröring med invånarne i de på mammut så rika trakterna vester ut.252 På många ställen voro de gamla onkilon-boningarna af tschuktscherna använda till späckkällare, och på andra tycktes gräfningar hafva anstälts i afskrädeshögarne för uppletande af hvalrosständer.
Våra undersökningar betraktades af tschuktscherna med misstroende.
En gammal man kom liksom af en tillfällighet från det inre af landet förbi det ställe, hvarest vi arbetade, dröjde der en stund, betraktande vårt göromål med skenbar likgiltighet, tills han öfvertygat sig, att vi af enfald eller någon annan för honom obegriplig orsak undveko att röra späckkällrarne, men i stället rotade efter gamla benbitar och stenflisor.
Redskap funna i ruinen af ett onkilon-hus. 1.
Mejsel af sten med skaft af ben ½. 2, 4.
Knifvar af skiffer. 1/3. 3, 7.
Spjutspetsar af skiffer 1/3. 5.
Spjutspets af ben. 1/3. 6.
Sked af ben. 1/3.
Lemningar efter gamla boningar träffades äfven högst upp bland Irkaipijs stenrös, och här var kanske onkilonfolkets allra sista tillflyktsort.
Flerstädes på sluttningarna af berget sågos stora bensamlingar, bestående dels af en mängd (på ett ställe ända till 50) lafbevuxna björnskallar, lagda i ring med nosen inåt, dels af ren-, isbjörn-253 och hvalrosskallar blandade om hvarandra i en mindre regelmessig krets, i hvars midt renhorn funnos uppstaplade.
Jemte renhornen träffades ett pannben med vidsittande horndelar af elg.
Bredvid de öfriga benen lågo otaliga, för det mesta friska och ej med lafvar betäckta tinningben af säl.
Andra sälben saknades nästan helt och hållet, hvilket visar, att tinningbenen icke voro lemningar af vittrade sälskallar, utan af en eller annan anledning under senare tider blifvit hopade på stället.
Delar af menniskoskelett träffades ej i granskapet.
Helt säkert utgöra derför dessa ställen offerplatser, som gått i arf från det ena folket till det andra.
Om det folk, som fordom bott här, berättar Wrangel följande:
»Som bekant, bebos hafskusten vid
Anadyr-bugten af ett folk, som genom kroppsbyggnad, klädedrägt och språk ögonskenligen skiljer sig från tschuktscherna, och som kallar sig Onkilon, sjöfolk.
I beskrifningen öfver kapten Billings resa genom tschuktschernas land uppvisar denne den nära slägtskap, som detta kustfolks språk eger med aleuternas vid Kadjak, hvilka äro af samma urstam som grönländarna.
Sägnen påstod, att för 200 år sedan dessa onkilon intogo hela Tschuktscherkusten, från kap Schelagskoj ända till Beringssund, och verkligen finner man ännu på hela denna sträcka qvarlefvor af deras jordhyddor, hvilka måtte hafva varit ganska olika med tschuktschernas nuvarande boningar; de hafva formen af små kullar, äro till hälften ingräfda i marken och ofvan tillslutna med hvalfiskrefben, som äro öfverhöljda med ett tjockt lager af jord.
En häftig misshällighet mellan Krächoj, dessa nordasiatiska eskimåers höfding, och en errim eller höfding bland rentschuktscherna utbröt i öppen fejd.
Krächoj drog det kortare strået och såg sig tvungen att fly och utvandra med sitt folk; allt sedan har hela kusten förblifvit öde och obebodd.
Om denna onkilons utvandring berättade invånarne i byn Irkaipij, hvarest
Krächoj äfven skall hafva uppehållit sig, följande.
Denne hade dödat en tschuktschisk errim och förföljdes derför ifrigt af den mördades son, hvars efterspaningar han en längre tid undgick.
Ändtligen trodde sig
Krächoj hafva funnit en säker tillflyktsort på Irkaipijs klippa, hvarest han förskansade sig bakom ett slags naturlig mur, som ännu kan ses.
Men den unge tschuktscher-errim, drifven af begär att hämnas sin faders död, finner medel att smyga sig in till förskansningen och dödar Krächojs son.