Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu förhållandet vanligen är sådant, att borgenär icke eger rätt fordra försäljning af den del utaf panten, hvari inteckningen är dödad, så kan följaktligen omförmälde åtgärd eller försnmmelse af den gemensamma inteckningens innehafvare tillintetgöra möjligheten att utröna annan dels ansvarighet efter stadgade grunder; och följaktligen anser Utskottet hemälde inteckningshafvare desto hellre måga af inteckningens partiela dödande vidkännas det äfventyr, att han förlorar all talan emot egaren till sistnämnde del, då denne egare icke sjelf är gäldenär, som detta fullkomligen öfverensstämmer med hvad i 18 §. redan finnes stadgadt, till fördel för innehafvare af speciela inteekningar.
Ingressen till stadgandena i afseende å 19 §• bör jemkas och lämpa* efter den förändring af samma stadganden, Utskottet här nedan föreslår.
Vid ärendets förehafvande å nyo, har Utskottet trott sig finna det vara origtigt, att ovilkorligen förklara 19 §.
Intecknings-Förordningen böra tjena till efterrättelse för de fall, då de gemensamt intecknade fastigheterne äro i en egares hand.
Då man utgår från den grundsats, att, i fall t. ex. odelad inteckning är meddelad i fastigheterna a o.ch b samt serskild inteckning, på samma tid eller sedan, i a, berörde §. upphör att vara tillämplig, så snart äfven b serskildt intecknas eller säljes, i hvilken sistnämnda Lag-Utskottets Utlåtande Nio :66. 7 händelse köparen icke bör, mera än en inteckningshafvare, vara förbunden att, till förmon för den serskilda inteckningen i a, låta den gemensamma gälden medtaga större del af sin faslighet bj än som derå, i förhållande till Båda fastigheternas värden, rätteligen belöper; så lärer man äfven få medge, att den-tillfälligheten, att samma köpare sedermera tillhandlar sig a, och att således bägge fastighelerne derigenom komma i en egares liand, icke skäligen må kunna på honom hvälfva något åliggande, att med b ansvara, i vidsträcktare måtto, än lian gjorde förut.
Helt annat är förhållandet, derest lian iklädt sig skulden och således salt sig i första gäldenärens ställe.
Klen deraf, att’ samma person köpt bägge fasligheterne, följer ingalunda, att ett slikt åtagande skett, helst det ej alltid kan ens förutsättas, att han egt kännedom om inteckningarne.
Att af säljaren fordra gravations-bevis för ätt vinna en sådan kännedom, är väl ofta ett nyttigt försigtig hets-mått, men icke behöfligt för att freda sig från personelt ansvar för den intecknade gälden.. 17 §. i meranämnde Förordning är häruti bestämd.
Hvad beträffar anmälkningarne emot 1 morn. af Utskottets förslag; sa, ehuru Utskottet icke kan öfvergå på den mening, att, i motsats emot berörde förslag, det borde stadgas, att alla fasligheterne, derest en eller flere kommit i annor mans hand, eller blifvit serskildt intecknade, ovilkorligen skola på en auction försäljas, hvilket stadgande skulle understundom medföra- försäljningar 1 oträngd t mål, understundom åter icke kunnat' utan olägenhet verkställas, såsom fia fasligheterne äro i långt åtskiljda orter belägna, medger Utskottet likväl, att elen af Utskottet tillstyrkta föreskriften lian framkalla- tvisiigheler och omgångar, hvadan Utskottet, som ej linner detta ämne- hafva något oskiljaktigt samband med öfrige förevarande frågor, och ej heller försport klagan vara förd öfver bristande vägledning härutinnan af de grunder, Lag och Författningar redan gifva vid handen, tror berörde moment kunna utgå; såsom en följd hvaraf de senare momentens numer-ordning- och redactionen af det nuvarande atdra momentets esta punkt komma att undergå förändring; I Herr Strussenfelts reservation förekommer emot ,3 och \
Mom. dén erinran, att det vore rättast att betrakta ufven de serskilda inteckningarne såsom generelt tagne i alla delärne af panten, dock med den inskränkning, att-serskild inteckning icke må beräknas högre än det belopp, hvartill5 deh egendom, Iivari densamma blifvit lagen, vid försäljningen uppgår.
Dennaåsigt kan Utskottet icke biträda.
Följande exempel torde- tjena alt utveckla', förhållandet.
8 Lng-\Jtskotteis U:l‘t Borgenären A har, (ill säkerhet för en fordran, slör 10,000
R:dr, tal git inteckning i gäldenärens treune egendomar:
x värd, feifer hvad den blifvande försäljningen utvisar) 6,666
R:dr 3a sk., y värd 3,333 R:dr 16 sk. och z värd 10,090 R:dr.
Borgenären B hur för 10,000
R:dr serskild inteckning i y, liktidig nied A:s inteckning deruti; Borgenären C har folio, 000 H:dr inteckning i a, liktidig med den yl har i sistnämnde egendom; ocdi Borgenären D liar för r,ooo R:dr inteckning i x efter A. ; då utgöra de med hvarandra liktidiga inteckningarne sammanlagdt 3o,ooo R:dr , och egendoms-värclena sammanlagdt 20,000 R;dr.
Om nu alla berörde inteckningar betraktas såsom generela , så utfår hvardera af de förstnämnde Irenne borgenärerne lika mycket, nemligen 66 och 2-3:djedels procent af sin fordran, med 6,666 R:dr 3a sk.
A får således icke mera än den tillgång håns pant x ensam lemnar, alltså intet för sina inteckningar i y och z.
B får lika utdelning med C, ehuru Bs pant är värd blott tredjedelen emot C:s pant.
D åter bekommer intet, ehuru D.s inteckning i x, om än senare än As der tagna inteckning, likväl kan vara äldre än B:s och C:s, Samt änskönt ett af ändamålen med nu ifrågavarande lagstiftning just är, aLf bestämma och bevara de i delar af pantén meddelade speciela inteckningars rätt.
Detta exempel förmodar
Utskottet tillräckligen visa oanvändbarheten af omförmälde grundsats.
Enligt Utskottets åsigt bör vid fördelningen tillgå på följande sätt:
Till utrönande hvad tillgång y lemnar för den gemensamma inteckningen, delas värdet 3,333 R:dr 16 sk. i förhållande till As och Bs fordringar, således här i tvänne lika delar.
Omförmälde tillgång är 1,666 R:dr 3a sk.
Efter samma grund finnes, att z lemnar såsom tillgång för yl 5 000 R:dr.
Jemlikt det förhållande, som 6,666 R:dr 3a sk., 1,666
R:dr 3a sk. och 5,ooo R:dr sammanlagdt hafva till hvartdera af dessa värden serskildt, bör nu den gemensamma gableu på hvardera panten fördelas.
På x belöper sig då 5,ooo R:dr, på y 1,260 R:dr samt på z 3,^50 R:dr.
B får det uppkommande öfverskottet i y, C får öfversko!tet i z och D får sin betalniirg ur öfverskottet i x, hvarefter det deri blifvande ytterligare öfverskott, 666
R:dr 3a sk., bör gå liil egaren till X,' om denne icke sjelf gjort skulden eller densamma å sig tagit, men eljest till inleckningshafvareu A, i hvilket sistnämnde fall y:s och zs deltagande i betalningen af A:s fordran i nion häraf minskas.
Denna minskning åter måste emellan y och z repartiseras i samma föi hållande., hvarefter de till gäldande af A:$ fordran bidragit, i hvilken sistnämnde omständighet Utskoltels förra Betänkande således’ rättas. Lon-Xjtskottttt TJtJdtnntJc N:o 166.
9 Vidkommande Hans Janssons anmärkning emot 5 morn., så anser Utskottet det vara uppenbart, att syftemålet med det i samma mom. föreslagna stadgiiule, är att bereda egare af serskilda, gemensamt inteqknade fastigheter tillfälle, att då inteckninganre qvarstå, oclt försäljning i det afseende, hvarom de föregående momenten handla, således ieke vidtages, få deras inbördes ansvarighet bestämd, med detr verkan och påföljd,att, ehvad olika köpeanbud framdeles en gång, då inteckningshafvarne vilja använd.1 panten, må kulina göras, egarne likväl sins emellan äro skyldige dela gälden, efter de, på sätt bär stadgas, lagde grunder.
Man bör förmoda, att försäljning efter delta moment icke ofta komme att gå i verkställighet, utan att pai terne vanligen förenade sig om föi delnings-grunden; och med afseende derå, har också Utskottet i sjelfva lagbudet lemnat anvisning på bevillnings-värdet, såsom en förmodligen i de flesta fall lämplig måttstock; men, i brist af åsämjande, kan det vara af vigt för någondera egaren, att ändock få ofvan omförmälde ansvarighet bestämd, hvilken åtgärd, utan att vara hinderlig för inteckningshafvarnes rätt, medför rättelse för egarne inböides, och äfven säkerhet, i den mon desse äro vederhäftige personer.
Utskottet vidblifver således sitt i den delen framlagda förslag.
Hvad slutligen beträffar den af Hans Jansson väckta fråga, om icke utmärkas borde, det de af Lag-Utskottet antagna grunder för delning af gemensam inteckning i flere fastigheter äfven böra gälla, då en fastighet, hvaruti inteckning är lemnad, sedermera klyfves, så emedan, efter en sådan klyfning, de serskilda delarne af panten onekligen utgöra serskilda fastigheter, och tvekan, om den af Utskottet föreslagna Lagens tillämpning på dem, såléde6 icke skäligen kan uppstå, anser Utskottet berörde erinran förfalla.
I öfverensstämmande med hvad Utskottet sålunda yttrat, hemslälles härmedelst vördsamligen, att till 18 §.
Intecknings-Förordningen måtte göras följande tillägg :■
År o fastigheterne uti ser skil de egares händer, må ej heller borgenär, som har den gemensamma inteckningen, låta densamma i någondera fastigheten serskildt dödas eller förfalla, utan samtycke af den öfrige Jastighetens egare; sker det, njute ej borgenären rätt till någon betalning utur sistberörde fastighet, med mindre Bihang till R.
Prot. i834. 7 Sami. 1 Afd, a Bandet. 5: te Häftet. 2 I.tig-TJ skottet sTJ cl 11 inde Nzo 1Q6, egaren deraf sjelf gjort skulden, eller densamma å sig tagit.
Och att i afseende å ig det mätte förklaras: att föreskriften i ig väl må tillämpas, dä en enda del af den gemensamt intecknade panten är med serskildt, å samma tid eller sedan tillkommen inteckning besvärad, och den öfriga delen finnes uti sådan egares hand, hvilken sjelf gjort skulden, eller den samma å sig tagit, men ej i frågor om deri serskilda inteckningens rättj dä sådan del af pantenj som dermed icke är besväradfinnes i annan egares hand, än nu sagdt är, eller om hvilken rätt flere, i serskilda af den omförmälda pantens delar, ä samma tid eller sedan tillkomna inteckningar hafva; i hvilka afseenden, äfvensom hvad beträffar den andel serskilda egare af fastigheter, som gemensamt äro för skuld intecknade, böra uti densammas gäldande hvar för sig taga, stadgas som följer. 1 Morn.
Skola fastigheter, sorn gemensamt äro för gäld intecknade, pä offentlig auction försäljas lill gälds betalning, och är, för gäldens fördelning, nödigt att få hvardera fastighetens värde bestämdt, dä skall, derest ej alla vederbörande annorlunda åsämjas, hvardera fastigheten serskildt utbjudas, antingen hel eller styckad, på sätt lämpligast finnes.
Räcka de erbjudna köpeskillingarne sammanlagde icke till gäldande af den gemensamma inteckningen, vid iakttagande af hvad a mom. innehåller, och fordrar innehafvarén deraf, alt fastigheterne skola gemensamt i ett slag utbjudas och försäljas, då bör sådant ske, utom i den händelse, sorn i slutet af detta moni. omförmäles, och varde det senare budet gällande, derest detsamma är högre än de föregående, i annat fall blifva dessa beståndande.
Hvad för hela panten samfält således högre b judes, skall ä hvarje del deraf, i nion af den serskildt derföre erbjudna köpeskillingen, fördelas och dertill läggas.
Ej skola fastigheter uti serskilda
Län eller Städer, eller fastighet å landet och fastighet i stad, uti ett köp säljas, än dä att de för odelad inteckning häfta.
2 Moni. lika med 3 inom. i förra Betänkandet.
Finnes den på nyssberörde sätt utrönta tillgäng i någondera fastigheten, öfverstiga hvad, efter stadgad fördelningsgrund, utaf gemensamma inteckningen på samma f astighet belöper; gånge öfverskoltet till den borgenär, som i samma fastighet har Lag-U: skottets 1/thh/iiu’t N:o 167, liktidig eller senare obetald inteckning.
Finnes ej sådan inteckning , eller lemnar den ytterligare öfverskott, och är fastigheten uti sådan agares hand, hvilken sjelf gjort skulden eller densamma sig iklädt; tage dä, så vidt annans, rätt dertill föranleder, den gemensamma inteckningen sin betalning af berörde öfverskott, och varde alltså, i nion deraf, den öfriga fastighetens deltagande i gemensamma gulden minskad t. f morn. lika sned 5 moni. i förra Betänkandet.
Slutligen, och i likhet med hvad vid sistlidne Riksdag skedde i afseende på föreslagna ändringar i Concurs-Lagen, hemställer Utskottet, om icke den skrifvelse, Rikets Ständer torde komma att i förestående ämnen till Kongl. Majit i underdånighet aflåta, må innefatta den anhållan, att, derest Kongl. Majit skulle pröfva ett eller flera af de föreslagna stadgartdena icke böra antagas, men åter godkände andra, Kongl.
Majit täcktes åt de senare gifva dess Nådiga ' sanctiöh, så vidt ett nödigt sammanhang derigenom icke rubbas.
Ståckholm den 11 Nov, 1834- N:o 167.
Ankom till Exp.-Utsk. den &6
Hov, Utlåtande, öfver gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 1, i anledning af väckta motioner, om meddelande af vissa föreskrifter, rörande lagfart.
Della Betänkande har blifvit af HögloQ.
Ridderskapet och Adeln »ami Hedervärda Bonde-Ståndet lill Utskottet återremilteradt, på grund af gjorda anmärkningar, sorn liär nedan upptagas, hvaremot Högvördige P-resteStåudet gillat 1, 2 och 3 punk terne, men afslagit 4 punkten, och Yälloflige Borgare-Ståndet åter bifallit Betänkandet i dess helhet. ‘ Lag-Tlt skottet rAJtllt ande A: a 167, Hös Riddérskapet och Adeln har af Herr Friherre C. TV. Ehrenborgh blifvit erin rädt' mot Utskottets förslag, i 4 punkten: alt då Herr Friherre» vid förra Riksdagen deltagit1 j det af Rikets Ständer då aflåtna förslag till sådan föi ändring af Kongl. Förklaringen'den 14» Maji iSoS.^att, när lagfart sökesj.de handlingar, sorn styrka förre egarens åtkomst,, borde uppvisas, samt innehållet deraf i Lagfarts-Piotocollet antecknas; men att, om sådane handlingar ieke kundé företes» förre egarens åtkomst finge genom annan laglig bevisning styrkas,’* Herr Friherren härföre haft det skäl, att fall gifvas, . då?
det är omöjligt att förete äldre åtkomsthandlingar,-hvilka på flere sätt kunnat gå förlorade, serdeles genom eldsvåda.
Berörde förslag hade ej vunnit Konungens sanclion, och det vöre" en skyldighet alt respeetera den åsigt, sorn dervid gjort sig gällande; men detta hindrade ej att nu söka afböja en underdånig skrifvelse, i motsatt syftning mot den föregående.
Idar: vöre ej fråga om den lagfarts-sökandes• egen’ åtkomsthandling, utan om hans fångesmans; och' Herr Friherren" förmenade ingen Domare kunna tillåta sig att efterge anskaffandet af handlingar, som bekräfta säljarens: åtkomst, när sådane. finnas, men trodde likväl, å andia sidan, det vara allt för hård t, att,, för motsatt fall, , utesluta möjligheten af all annan bevisning.
Hös - Böndé-Stdndet' är - anförd t af' Anders Danielsson från Elfsborgs Iian: att lian visserligen instämde i Utskottets afstyrkande af bifall till de i 1 punkten omförmäldé motioner, men trodde dén i samma punkt föreslagna lagförklaring vara mindre nödig,, enär Kongl. Brefvet den 20 April 1827 redan antydde hvad Utskottet dermed åsyftat.'—-Vid 4 punkten åter funne Anders
Danielsson sig föranlåten anmärka, huruledes han mera än en gång varit vittne dertill, att åtkomsthandlingar, hvilka icke passerat
Domstol och således icke i ÄVchiven kunnat återfås,,funnits genom eldsvådor eller andra olyckshändelser förstörde, och att, derest nu den principen antogs såsom ovilkorligen gällande,,att åtkomst till fast egendom aldrig finge styrkas med annan bevisning,-än-desse handlingar, så blefve, i nämnde fall, omöjligt att afhända sig en egendom,, hvartill egande-nätten icke kunde styrkas på sådant sätt.
Han medgaf, .att r8ö5 års Kongl. Förklaring vore i detta hänseende klar och bestämd, men trodde den icke rimligen kunna efterlefvas, och hemställde, huru man ville, att, vid omförmälda, ofta nog inträffande förhållande, skulle förfaras.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med Anders Danielsson hafva .äfven’yttrat sig Tuf ve Månsson från Malmöhus Län, iY'ils Persson från Sö - Lag-Utskottets Utlåtande N:o» 167- dermanlands Län, Lars Hansson frän Bolms Län, Hans Jarlsson frän Elfsborgs Län, Ola Jeppsson frän Blekinge, Botvid Jonsson li an Östergöl Iliand, Anders Larsson från Upsala Län, Anders Ericsson oell Eric Hansson frän Örebro Län, Jöran Jonasson från Kronobergs
Län och Lars Janssson Från Elfsborgs Län.
Hvad nu först angår Anders Danielssons erinran vid första punkten af Betänkandet, så tolde det vara nog att anmärka, att del af honom åberopade Kongl. Cirfculair-Brefvet, angående expedilions-lösen, väl innehåller, ”att köpare af fast-egendom, den han a Bländer sig, innan laga stånd iums köp åkommit, ej skall vara pligtig alt, enär lian iakttagit hvad honom i öfrigt, enligt Lag och Författningar, åligger fullgöra, fastebref å sådan egendom utlösa, ” men icke lärer kunna anses härigenom meddela enahanda stadgande, som det af Utskottet i nämnde punkt afgilna förslag innefattar.
Beträffande åter de emot förslaget i /pde punkten rigtade anmärkningar, så får Utskottet påminna, att lagfarten, hvarken är eller bör vara någon bekräftelse på en olaga'åtkomst, och att den ingalunda hindrar rätter egare att, äfven efter lagastånds-lidens utgång, taga sitt åter.
Lagfartens tilläfventyrs mest väsendtliga ändamål är att utgöra en tillförlitlig upplysning om den persons egande-rätt, som lagfarten vunnit.
Men härtill fordras nödvändigt, att den icke får beviljas, med' mindre fångesmannens åtkomst är lagligen styrkt; och hvad bevisnings-sättet angår, så kan icke, i fråga om egande-rätt till fast egendom, efter Utskottets tanka, andra bevis, än skriftliga handlingar, göra tillfyllest.
Det vore visserligen möjligt, att tillåta lagfart, fastän bevisningen om fångesmannens åtkomst funnes ofullständig, eller alldeles saknades; men då upphörde också lagfarten att medföra den säkerhet, som i afseende på egande- och intecknings-rätten är af så stor vigt.
De olägenheter, som saknaden af fullständiga åtkomst-handlingar tillskyndar, skulle icke kunna afhjelpas derigenom, att Lagens nuvarande fordringar på dessa handlingars företeende vid lagfarten eftergifvas, utan hafva sin grund i sjelfva sakens natur, och begränsas endast genom den i i8o5 års Kongl.
Förklaring stadgade praescriplions-tid.
På grund häraf, och då emot hvad Utskottet i 2 och 3 punkterna hemställt, någon erinran icke förekommit, får Utskottet sitt förra Betänkande, oförändraclt, ånyo vördsamt öfverlemna till de Biks-Stånds pröfning hvilka återförvisningen meddelt.
Stockholm den 21 Nor. i83.|. »4 L«g-\51 skottets tJttttande N:o 168.
' • 't ' ; Ankom till Exp.-Utsk, den 26 Jfor, Utlåtande, öfver gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 122j i anledning af väckta motioner, angående förändring i vissa delar af nuvarande lagstadganden om giftorätt och aifsrätt m. m.
Omförmälda, af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln afslagna, men ad Vällofl. Borgare-Ståndet bifallna Betänkande har af Högvördige Preste-Ståndet samt Hedervärda Bonde-Ståndet, på grund af gjorda anmärkningar, blifvit till Utskottet återremitterndt.
Hos Preste-Ståndet hafva, emot införande af principen om likhet i giftorätten och arfsrätten, yttrat sig: Herr Contracts-Prosten Nibelius: att skälen för den tillstyrkte lagförändringen icke syntes nog gällande, och att densammas antagande ofelbart skulle föranleda till en mera utsträckt hemmansklyfning, Man hade såsom skäl för afskaffande af den olika arfsrätten anfört, alt den naturliga rättvisan fordrade, det barnen, hvilka egde lika anspråk på föräldrarnes kärlek och omvårdnad, också borde få lika dela föräldrarnes qvarlåtenskap; men Herr Prosten trodde föräldrarnes pligt emot barnen egentligen bestå deruti, att Sörja för deras uppfostran, och sedermera fördela sin egendom dem emellan etter behof; varande, efter hans tanka, behofvet lör allmogens söner större än för döttrarne.
Herr Lector Bergqvist: att det enda uppgifna hufvudskälet för lagförändringen vore att afhjelpa en förment orättvisa.
Innefattade nuvarande
Lag verkligen en orättvisa emot qvinnokönet, så vore visserligen detta skäl ensamt tillräckligt, men Herr Lectorn hyste en annan åsigt.
Rättvisa bestod icke i likhet utan i proportion, eller att gifva hvar och en hvad honom, efter sitt läge, krafter, behof, och billiga, på af naturen bestämda rättigheter och skyldigheter beroende anspråk tillkomma bör.
— Qvinuan skulle icke uppfylla sin bestämmelse bättre derföre, att hon fick större giftorätt eller arfsrätt.
Hon hade ingen egentlig glädje deraf utan i inbillningen.
Hon stod ju alltid under mannens förmynderskap.
Bet vore en balthet i åtgärd, att tilldela henne medlen, utan rättighet att använda dem, och att efter behag råda deröfver.
Skulle qvinnans rätt vindiceras, sä borde hon, till alla delar, utan undantag, få sig tillerkände samma medberger - Lftg-Tltskotvts Utlåtande N:o 168. liga rättigheter, samt erkänna och fullgöra samma skyldigheter, som mannen, i afseende på boels förvaltning, representant-kallec ra. m.
Sådant ledde lik viii till följder, som visade jemlikhels-principens oläglighet.
Den Lag, sora stadgar olika arfvedel för son och dotter på landet, ansåg Herr Lectorn ligga djupare, än raan stundom föreställde sig, och hvila på naturen af bäggederas af Skaparen bestämda olika krafter och ändamål.
Hvad angår Preste- och Borgarebarn, så hade sönerne, genom deras kostsammare uppfostran till embete eller borgerligt yrke, utbekommit ofta mer än dubbel arfslott, och således borde de få mindre, stundom ej någon del i arfvet, utom i nion af det rättvisa anspråk, jordegendoms natur eger på ett billigt afseende i lagstiftningen.
Herr Biskop af Wingård: alt detta förslag vore så skiljdt från landets gamla sed och innebure en så stor förändring i allmogens fordna förhållanden, att Herr Biskopen ej kunde undertrycka sina tvifvel om dess antaglighet, åtminstone ännu.
— Herr Biskopen bekände sig öppet till dem, som ville taga lärdom af erfarenheten, och icke påskynda förändringar} efter abstracta theorier.
Hän fruktade, att Bonde-Ståndets välstånd skulle genom ifrågavarande stadgande äfventyras, och hyste den mening, att från våra gamla arfslagar, till stor del, härledde sig vår allmoges bildning, välmåga och sjelfständighet.
Herr Biskop Hedrén: alt en så vigtig lagförändring, som den ifrågavarande, syntes fordra, såsom vilkor för dess antagande, att den gamla Lagen blifvit öfvcrklagad, såsom orättvis och olämplig.
— Derom hade väl ofta blifvit ordadt inom andra Glassér, men föga inom dem, som saken egentligen rör.
Hufvudgrunden för arfsrälten kunde ej vara föräldrars kärlek för sina barn, ty den borde vara lika för dem alla, ej heller det ena barnets större behof än det andras, ty detta vöre en osäker norm, utan man måste gå tillbaka till den första grunden, sjelfva sam hälls-inrättningen.
— Kortligen, förr än opinionen vore så allmänt förberedd, att alla jordegare finna sig missnöjde med den gamla Lagen, borde ingen förändring vidtagas.
Herr Doctor Lindahl-, att då ingen lärer kunna visa, det vår nu gällande
Lag om arfslägt för Bonde-Ståndet haft några menliga följder, den ock borde få blifva framgent bestående.
_ Antagandet af lagförändringen trodde Herr Doetorn sannolikt i längden medföra Bonde-Ståndets obestånd.
För likheten i gifto- och arfsrälten hafva åter följande Ledamöter af Preste-Ståndet sig utlåtit, nemligen Herr Doctor Hasselrothj Herr Professor GrubbeHerr Lector Laurenius, Herr Prosten Mittag, Herr Domprosten Holmström, Herr Contracts-Prosten flordinHerr Doctor Björkman, iG L*g-U skottets U '/'■'inde A’:o i^8- Herr Prosten Hallström, Herr Prosten Åstrand, Herr Doctor Grenander, Herr Stais-Rådel och Presidenten Poppius, Herr Kyrkoherden Bergvall, Harr Contracls-Prosteu Afzelius, in. il. andre, sorn med desse Talare in— varande likväl utaf någre häribland uttryckt den opinion, att den ifrågavarande lagförändringen icke torde böra i annat fall antagas vid innevarande Riksdag, än så vida, inom de Riks-Slånd, hvilka frågan närmast ngår, en afgjord pluralitet yttrade sig för densamma.
Endast tvänne speciela anmärkningar finnas vara inom Preste-Ståndet framställde, nemligen: 1:0 af Herr Doctor Björkman, vid förslaget till 3 Gap. i/{. §•
Ärfda-Balken, att han trodde sidoarfvingar böra bibehålla deras arfsrätt sådan den 1111 är, utan inskränkning till viss tid; oell 2:0 af Herr Doclor Björkman samt Herr Doctor Lindahl, vid förslaget till ändring af 3 oell 4 punkterna i 1 §. g Cap. Ärfda-Balken, att de ansågo sterbhusdelegare i Presthus böra bibehållas vid deras nu egande rätt att till boupptecknings förrättande kalla den de hade förtroende lill.