Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär Utskottet under öfverläggning tagit hvad uti omförmäldte ämne är vordet framstäldt, i ändamål att besluta det utlåtande som deröfver borde afgifvas, har Utskottet ansett sig först böra anmärka att, ehuru den af Herr Schvan väckta motion synes äfven hafva till föremål att åstadkomma inskränkning af enskildte personers rätt, att ått annan viss person genom invisning öfverlåta uppbärandet af den förstnämndes ägande, mindre betydliga fordran hos tredje man, eller annan hans rätt, att hos denne sist» bemälte utfå större eller mindre Summa penningar, finner dock Utskottet att en sådan inskränkning desto mindre bör kunna medgifvas, som, utom det att ett sådant sätt till utfåendé af hvad den ena kan äga, att hos en annan utbekomma, är i Allmänna Ijagen, 4 Cap. 6 §, Utsöknings-Balken, omförmäldt, naturliga billigheten synes kräfva, att hvar och en, sorn innehafver rätt till erhållande af penningar hos annan person, ehuru ringa beloppet deraf än må vara, bör blifva öppet, att, då antingen längr® afstånd eller andre omständigheter hindra honom att sjelf hos den andra uppbära hvad honom tillkommer, eller han kan behöfva att genom denna tillgång gälda sin skuld till ea tredja a *#
Lag-Utskottets- Betänkande*i person, få åt denne sistnarode, eller den liana 1 öfrigt kan deram anlita, öfverlåta berörde siffi rätt, .
Utskottet tror alltså, att det föreslagne blott bär betraktas hafva afseende pä de invisnirigar, hvilka af enskilt
Man utgifvas å annan sådan person, och äro ställde till innehafvaren eller till viss Man eller Ordres, och såmedelst äro löpande, samt allmänt beteknas med namri af Assignationer, Sedan utfärdandet af dvlike invisningaf eller Assignationer på hvad summa sorn helst, enär de antingen äro tryckte eller i koppar graverade, redan blifvit, de förre genom Kongl, förordningar ne den 22 October 1766 och den 2 Augusti 1792, och de sednare genom Kongl, förklaringen den 2 7:de Martii nästlidit år förbudne, blifver således här endast fråga om de handskrifne invisningar eller Assignationer å, mindre belopp, hvilka, ställde till Innehafvaren eller viss Man och Ordres, af utgifvaren göras löpande. fänge hafva olika omdömen blifvit fattade, ej mindre angående nödvändigheten för dem sorn hafva en vidsträcktare handelsrörelse, eller bedrifva större Bergs-Bruk eller Manufacturiehandteringar, att få begagna omförmäldte sätt jned löpande invisningars meddelande , för atrr dermed bestrida de vid sådane rörelser och Itända teringar oftare inträffande, så väl större sorn mindre, penningeutgifter , än äfven huruvida, eller i hvad iner eller mindre mon1, dylike invisningars eller Assignationer® sättande i onnr lopp kan anses vara för det allmänna skadligt?
Lag-TJtskottets Betankanden.
201 53som skäl för bibehållandet af bemäldte personers rättighet, att få utgifva så beskaffade Assignationer, sorn nyss äro nämnde, har man iMaud andra velat uppgifva, att det för idkarne af besagde handelsrörelser och hanteringar skall blifva betungade, att städse vara försedde med det belopp Contante penningar , som för dem till förlag erfordras, samt att en betydlig lättnad skall desse deraf tillskyndas, att de, i mort af deras behofver , för uppköp dels af varor , hvilka till annor ort sedermera transporteras och föryttras, dels af rudimaterie]-, samt för betalning af arbetslöner och körslor med mera, kunna lemna invisningar å den eller de personer på annor ort, hvilka fått sig uppdragit, att deras varor' eller tillverkningar der afsätta:
Att för industriens underhjelpande och näringarnes lifvande fordras, att använda den enskildta Créditen:
Att dess vård och tillväxt jämväl är handelns och näringarnes; med mycket annat, sorn Utskottet anser blifva för vidlyftigt att här upprepa.
De följder, dem andre åter påstått skola härflyta af ifrågavarande Assignerings rättighet, saint af desse blifvit såsom skadlige ansedde, äro, att Assignationernes omlopp i de orter, der de mäst äro gängse, utträngt omloppet af Eikets Sedelmynt; att de derstädes påtrugas Allmänheten; att den vinst, sorn Assignationernes utgifvare äga, genom det de tillvinna sig anstånd med betalning af förfallna skulder, och sättas i tillfälle att tillskapa Capitaler, hvilka i deras rörelse kunna användas,kutan att betunga dem med ränta, skall njutas på det allmännas bekostnad; 8 0 2 Lag-Utskottets Betänkänden. att assignationerne utgöra en tillökning i rörelse-Capitalet, som äfven i någon nion skulle bidraga till vanvärde af det verkliga Sedelmyntet; att förväxling af assignationerne mot nyssnämnde mynt i en, från utsatte stället af deras inlösen aflägsen landsort, skall gifva anledning till beräknandet af -agio på deras belopp, och förlust för dem, som deraf blifvit innehafvare; jemte manga andra omständigheter.—•
Alla desse följder hafva dock af de förstnämnde blifvit bestridde till deras verklighet, äfvensom vederläggning af de andraga® skälen jemväl sökt åstadkommas.
Utan att Utskottet vill ingå uti en noggran forskning och utveckling af förrberörde omständigheter, hvarigenom Utskottet oundvikeligen skulle hänföras till en större vidlyftighet, än vid detta tillfälle kan vara lämplig och nödig, tror Utskottet sig dock kunna antaga följande såsom ostridigt:
Att hvarje Handlande med större rörelse, .Bergsbruks- eller Manufacturie-idkare, ehuru vistande på längre afstånd från den ort, der de varor, hvarmed handeln förnämligast drifves, eller producterne vanligen afsättas, desto mera bör kunna förse sig med så stort belopp af det allmänt gängse Sedelmyntet, att han dermed kan verkställa de oftare och stundom dageligen , för handteringens bedrifvande, förefallande mindre utgifter, utan att denne derigenom skall behöfva belasta sig med innehafvande af något betydligare förlags-Capital, helst han alltid bör vara i tillfälle, att med den lätta utväg; Postinrättningen lemnar, snart förse sig på stället med de belopp penningar, som Lag-Utskottets Betänk and en, 203 hnn efterhand kan i omförmälte ändamål behöfva:
Att detta deraf nog tydligen styrkes, genom det af erfarenheten bevittnade förhållande, att icke uti alla orter, der förenämnde handteringar med större omfattning drifvas, utan blott i någre, medlet att genom utfärdandet af assigriationer bestrida de fleste förefallande utgifter, är vordet af idkarne antagit:
Att, om än man icke vill såsom säkert bestämma, att den förenämnde vinst assignationernes utgifvare finna genom de sammas användande till betalning af deras skulder, egentligen erhålles på det allmännas bekostnad, den fördel, som dem tillfaller genom assignationernes af tillfällige händelser tillkomne förstöring, icke kan såsom behörig betraktas:
Att då det är ostridigt, att de fleste assignationer på mindre Summor, längre tid, i den ort, der de äro utgifne, förblifva i omlopp, både nyssnämde händelser skola inträffa, och jemväl utgifvarne deraf länge indraga till sig räntan å deras sammantagne penninge-belopp:
Att om än det kan anses vara öppet för hvar och en, som till Handlanden, Bergsbruks-eller Manufacturie - idkaren verkställt lefverering af varor, eller åt honom fullgjort något arbete, att efter eget behag i betalning derföre emottaga desses utgifvande Assignationer, eller att sådant vägra , det likväl nästan alltid skall blifva en nödvändighet för bemälte personer, att låta sig åtnöjas med berörde betalningssätt, enär, å ena sidan de äro i behof af ett hastigare godtgörande af deras fordringar, och å den andra Handlanden, Bergsbruks- eller Manufacturie-idkaren icke kan eller vill annorledes, än genom assignation full» Lag-Utskottets Eetankåndetu göra utbetalningen:
Att ilen svårighet derar nödvändigt mäste följa, att, dä antingen de, som emotragit Assignationen af »(gifvaren, eller de hvilka, efter deras omlopp emellan flere, blifva deraf innehafvare, skola verkställa utbetalningar? till andra Orters invånare, der assignations-utgifvarens namn och Credit icke aro kände, sä’ dane Sedlars antagande såsom god betalning skall sättas i fråga och uppgäld e ler agio derå äga rum, hvilket äfven ofta torde inträffa, när han-> del af förnödenheter skall ske i sjsdfva den Orten, der assignationerne äro mäst gängse, 1 anseende till den omgång och olägenhet, sorn tillskyndas emottagaren genom deras öfverstyrande till den ort, der de inlösas: Att Assignationerne icke äga egenskap hvarfen af löpande skuldebref, enär påstående emot utgifvaren om deras infriande icke förr kan väckas, än den person, på hvilken Assignationen är stäld, vägrat eller icke mäktat den sammas belopp gälda, samt ej eller af växel, då någon ovillkorlig
Skyldighet icke är bestämd, att under assignat tionernes omlopp, de skola af hvarje innehafvare endosseras eller transporteras; Och att, vid de händelser, att antingen Assignanten blir o« förmögen att sin skuld betala, samt om Cessions förmon sig anmäler, eller, vid hans timande död, efterlefvande'Maka eller arfvingar söka urarfva -görelse, eller ock de, till utycmsnde af tillståndet i den aflidnes bo, begära årsproclarna, en betydlig svårighet och kostnad skall tillskyndas serskildte innehafvarne af en mängd utspridde assignationer på mindre penninge - belopp, yid bevakandet af deras rätt hos Concosu-s-Dom"» Lag-Utskottets Betänk Anden. 305 stolen, hvilken kostnad äfven möjligen kan öfverstiga värdet af assignationen, och hvarigenorn således ett obehörigt lidande för allmänhet ten uppstår.
Eöranledt af alla desse, i Utskottets tanka, oerjxotsägelige skal, finner Utskottet, att örn utgifvandet af till innebafvaren, eller till viss man och ordres siälde, saint således löpande, handskrifne invisningar eller assignationer utaf den ena enskilte personen på den andra', för närvarande icke kan helt och hållit förbjudas^ hvilket ock Utskottet, enär de ofvannämde till dess handläggning remitterade Mernorialer dertill ej gifva anledning, anser srg icke kunna föreslå , det likväl synes vara nödvändigt, att rättigheten för utfärdandet af dylike Assignationen begränsas, så att derigenom de ofordelaktige föl jder, hvilka, enligt hvad nyssberöröt är, af de samma härflyta, ina åtminstone till dethufvudsakligaste förekommas; Och som det är ostridigt, att om assignationen innefattar ett större penninge-belopp, dels hvar och en, som en sådan .emottager, mera noggrannt granskar och tillser hvad säkerhet och beqvämlighet han ka-n äga: till utfående af innehållet deraf uti allmänt gängse mynt, dels den samma icke kan med den lätthet och så vidsträckt, sorn då Assignationen är ställd på en mindre Summa kringlöpa, samt i allmänna rörelsen förblifva, tror Utskottet sig böra tillstyrka, att hädanefter det icke må blifva tillåtit, att utgifva så beskaffade Assignationer, som nu äro i fråga, på ringare Summa, än Ett Hundrade Riksdaler Banko, samt att en tid af o
Au» månader, efter kungörandet deraf i hvar» Lag-Utskottets Betänkandeti. je ort, må bestämmas, inom hvilken alla nu i omlopp varande Assignationer på mindre bélopp böra vara inlöste; genom hvilket yttrande Utskottet anser det vara tydligt, att det tillstyrkte icke har afseende på sådana assignationer, sorn äro ställde på Riksens Ständers Banque, för hvilka de Författningar äro gällande, som angående en sådan assignationsrätt finnas utfärdade.
Det har icke undfallit Utskottets uppmärksamhet, att de väckte och till Utskottets åtgärd lemnade förevarande förslag icke egentligen tillika innefatta föreslående af det äfventyr, som borde åtfölja öfverträdelsen af det Stadgande, hvilket genom de samma sökt åstadkommas, och hvars antagande Utskottet nu tillstyrkt; men vid öfvervägande af den härvid förekommande omständighet, att, om Utskottets berörde tillstyrkan skulle vinna Riksens Högloil.
Ständers bifall, och jemväl af Kongl, Maj:t i nåder gillas , en sådan Författning skulle blifva utan all verkan, och förordnandet således vara en död bokstaf om icke sådane band tillika läggas, som tillhålla vederbörande till efterlefnad deraf, har Utskottet ansett sig icke böra underlåta, att, i förening med detta sitt utlåtande, tillika föreslå det ansvar, som Utskottet finner lämpligt för öfverträdelser af det föreskrifne.
Dervid har Utskottet trott sig inse, att det stränga straff, som uti Kongl. Förbudet den 22 October 1766 emot utgifvandet af de så kallade valuter, är bestämdt, och hvilket jemväl uti Kongl, Kungörelsen den 2 Augusti 1792 och Kongl. Förklaringen deröfver den 27 Martii nästlidit år är vordet bibehållit mot utfärdandet af tryck - Lag-Utskottets Betänkanden. te och i koppar graverade assignationer, alt des* se åtgärder borde beläggas ined enahanda ansvar, sorn allmänna Lagen uti 7 Cap. Missgär* nings-Balken för falsk myntning utstakar, icke kan blifva vid nu ifrågavarande fall passande.
Med iagttagande af det förhållande emellan brott och straff, som från all Lagstiftning bör anses oskiljaktigt, har Utskottet förmodat det närmast blifva förenligt, att den, som beträdes hafva, efter det den nu föreslagne Författning behörigen blifvit kungjord, utfärdat handskrifven, till innehafvaren eller viss man och Ordres, ställd Assignation å annan enskilt person, på mindre belopp, än det här förut nämnde, bör första gången, jemte skyldighet att gälda den sammig innehåll,. tillika i böter erlägga ett lika belopp; att den, som andra resan eller oftare dermed sig förser, skall, utom enahanda åliggande att utgifva assignationens värde, böta dubbelt «å mycket, som assignationen innehåller; men den, hvilken tredje resan sig häruti förbryter, tillika anses hafva förverkat medborgerligt förtroende, och han således hvarken få deltaga eller komma under omröstning vid val till så beskaffade Allmänna förrättningar, som af ett sådant förtroende bero, samt hans brott och straff varda till kännedom uti Allmänna Tidningarne lemnade; Och på det efterlefnaden desto nogare må handhafvas, samt skeende öfverträdelser säkrare beifras, tillstyrker Utskottet, att nämnde böter må blifva angifvarens ensak.
Detta allt, tillika med de serskilte yttranden tvenne af Utskottets ledamöter vid Målets 308 Lag-Utskottets Eetänkanden, förehafvande afgifva, varder dock till Riksens.
Hög foll.
Ständers vidare profning, och. godtfi»"* na<3de Vördsamt understäldc.
Stockholm den 35 Februari 1818* Utdrag af Protocollet, hållet uti Riksens liöglofi.
Ständers Lag-Utskott vid Urtima Riksdagen i Stockholm den 25. te Februari 1818.
Åter föredrogos de ifrån Vällofl. Ror.’ gare-Ståndet till Utskostet remitterade Memori-* aler af Herr A. L. Schwan och Herr Lindström, angående inskränkning uti private personers rätt, att utgifva invisningar; tillika med de, af lie-* ie Ledamöter inom Ståndet gjorde, i dess protocoll for den g nästlidne Januari införde anmärkningar rörande detta ämne.
Herr Borgmästaren Alin var likväl i så måtto af skiljaktig mening:
Att, i händelse det af Utskottet tillstyrkta förbud emot handskrifne, till innehafvaren eller vissman och ordres ställde, Assignationers utgifvande på mindre
Summa än roo Rd, skulle vinna bifall, vöre* enligt Herr Borgmästarens omdöme, öfverträdélsen af ett sådant förbud, både till dess natur och till dess verkan på Allmänna säkerheten, fullkomligen lika med utgifvandet af tryckta och graverade Assignationer; hvarföre äfven ansvaret i bägge dessa fall borde blifva enahanda; Och då Herr Borgmästaren, lika med ¥t»k«ttetg fleste Ledamöter, fann att nu för^g, Lag-Utskottets
Betänkandenl 209 varande remisser icke lemnade Utskottet tillfälle att pröfva, huruvida det i Kongl.
Kungörelsen den <2 Augusti 179* och Förklaringen deröfver den 27 Martii 1817, för tryckta och graverade Assignationers utgifvande, bestämda straff borde och kunde förändras, ansåg Herr Borgmästaren sig böra tillstyrka, att berörde straff måtte stadgas för utgifvandet af sådane handskrifne invisnirtgar, hvilka, efter Utskottets Förslag, skulle komma att förbjudas.
Herr Assessoren Dankwardt åter yttrader
Under de öfverläggningar, som föregått det af Höglofl.
Utskottet stadgade beslut, angående de i Allmänhet tillåtne handskrifne invisningar enskilte personer emellan, har jag funnit, det Höglofl.
Utskottet ansett de remitterade motianerne endast sträcka sig till detta ämne och icke medgifva någon granskning, i ett eller annat hänseende, af förhållandet med tryckte eller graverade invisningar, såsom redan genom Kongl. Kungörelsen den 2 Augusti 1792 och Kongl. Förklaringen deröfver den 27 Martii ;a8i7 alldeles förbudne; Men, då dels Herr Lindströms Motion uttryckligen innehållit begäran om en Förklaring af sistnämde Författning, dels ock det af Höglofl.
Utskottet föreslagna förbudet att utgifva handskrifne invisningar till Sedelhafvaren eller viss man och Ordres på mindre Summa än 100 R:d otvifvelaktigt med det, mot alla tryckta och graverade, redan utkomna äger ett hära sammanhang, särdeles i anseende till de ansvar, som med penningeböter för de förre nu är funnit lämpeligt, och för fälläng tiil Riks-St, Fröt. igty • tgig. 7'-de Sami* N:r *7, 510 Lag-Utskottets Betänk anden. de sednare, till följd af berörde Författningar, hittills varit, lika sorn för falsk myntning enligt Allmän Lag, gällande, har jag för mindel trott det vara oundvikligt att äfven vid detta tillfälle söka bringa dessa strafflagar till ett sinsemellan med brottens verkliga egenskap mera förenligt förhållande, än det skulle vara om sistnämnde svåra och till gerningen visserligen icke lämplige ansvar för utgifvande af tryckte eller graverade invisniDgaf finge förblifva sådant det r,u är; Och det är derföre mot Höglofl.
Utskottets inskränkta åtgärd i denna del, jag får mig reservera, med anhållan att denna reservation må Höglofl.
Utskottets Betänkande till de respective Stånden åtfölja.
— Och skulle dessa särskilta yttranden utskrifvas för att Betänkandet till Riksens Höglofl.
Ständers Leur-Ut skotts Utlåtande angående den uti ser skildte till Högvördige Preste-Ständet och Hedervärda Bonde-Ståndet ingifne Memorialer väckte fråga om skärpande af det nu för tjuf noder stadgade straff m. tn.
H os Högvördige Preste*Ståndet har Herr Prosten D. Aspelin, uti ingifvit Memorial, väckt fråga om nödvändigheten af upplifvandet utaf de Allmänna Lagens Stadganden, rörande straffet för tjufnader , som genom Kongl.
Förordnin - Lag-Utskottets Betänianden, sii gen den ?o Januari!
1779 blifvit ändrade och mildrade; Äfvensom uti serskilte till Hedervärda Bonde-Ståndet inlemnade Memorialer af Riks* dags-Fullmäktige Pehr Nilsson fran Christianstads Fän, Alans Pehrsson från Blekinge Fän, Peter Pehrsson frän Calmare Fän, Carl Fredric Berg fran Götheborgs och Bohus Fän samt Johan Magnus Wessing från Westmanland, och genom muntelige anföranden till Ståndets Protocoll den 10 December nästlidit år, af Riksdags-Fullmäktige Nils Mänsson från Malmöhus Fän, Jon Göransson från Öland, Anders Danielsson från Elfsborgs Fän, Perr Bengtson och Peter Andersson från Halland, Anders Sandsten från Jönköpings Fän, Anders Nilsson från Wermeland och Anders Joachimsson från Östergöthland, skiljaktiga yrkanden blifvit framstälde, sorn alla hafva till föremål, att straffet å tjufnader måtte skärpas, att de för sådant brott häcktade personers forslande från den ena till den andra Domstolen, för vidare ransaknings undergående , måtte förekommas, och att, då stölder i synerhet föröfvas af obehörigt kringstrykande sysslolöse personer, anstalter till förhindrande utaf ett sådant kringstrykande må vidtagas, i Sammanhang hvarmed är vordet hernstäldt, att rättigheten till Soldaters permitterande från de värfvade Regemente! kunde upphöra eller åtminstone inskränkas. Riksdags-Fullmäglige Berg och Wessing hafva ock föreslagit, den förre, att den, sorn första resan begår stöld, icke må umgälla sitt brott med böter eller de samma till vatten och bröds straff förvandlas; att de, sorn dölja tjuf eller gömma tjufgods, äfvensom de, hvilka icke uppenbara hvad Lag-Utskottets Betänkande?!, de angående en föröfvad tjufnad hafva sig kunnigt, ledande till den brottsligas upptäckande, borde undergå lika straff som tjufven j att stöld och snatteri af Tjenstehjon må på enahanda sätt straffas, men tjenstehjonet tillika vara pliktigt att tjena ett år utan lön, om Husbonden det äskar; samt att alla, som bevisligen på minsta sätt vore i en tjufsak inblandade, borde en för alla och alla för en ansvara för gäldandet af det stulna; Äfvensom den sednare, eller Wessing åter, att den, söm andra resan stjäl, må strängt straffas och bränmärkas, samt att dödsstraff för tredje resan stölld och för all Kyrkotjufnad må stadgas.
Härförutan har jemväl Riksdags-Fullmäktigen Olof Mänsson från Blekinge, uti ett till Hedervärda Ståndet inlemnadt Memoriak, yrkat antagande af den förändring uti 21 §. af 10 Cap.
Battegångs-Balken, att deruti måtte antagas ett stadgande af sådan lydelse: ’’Då häktad person, ’’inlf>r Domstol för stöld tilltalad, bekänner sig ”hafva ett eller flere dylika brott å andra or?’ter begåit, eller ransakningen dertill gifver anledning, bör Domaren, genom brefväxling med ”Domaren i den eller de orter, der brotten sko”la vara begångne, om deras verklighet och till-j ”varelse äska undersökning, och en sådan undersökning, medelst Målsägandens hörande, deras 'uppgift å stöldens belopp och den sednares e^deliga fästande, genast anställa, samt den Do”mare, sorn en sådan undersökning begärt, ofördröjligen meddelas.
Finnes deraf, att anledning icke är, hvarken att någon på de uppgif*”ne stallen varit med tjufven i gerningen del - Lag-Utskottets T.etankanden.
513 ”aktig, eller målsäganden och den, som sin E”gendom förlorat, påstår, att han genom tjufvens ”afsändande till undersökning å hvarje ställe, ”kan till sin egendoms återfående förhjelpas, ä’’ge då Domaren, sorn först vid målet hand lågt, * att det till slut bringa otfh med Dom afhjelpa.” Förrberörde Memorialer och anföranden äro till Lag-Utskottet remitterade, som i anledning deraf företagit sig pröfningen af hvad uti de samina blifvit anfördt.
Att tjufnadsbrott under den senast förfiutne tid tilltagit, anser val Utskottet ovedersägeligt, såsom af erfarenheten styrkt.
Detta förhållande tror dock
Utskottet icke endast föranledt af en antagen större mildhet uti strafflagarne, utan att anledning dertill närmast bör sökas uti en tillväxande fallenhet för lättja, sysslolöshet och utsväfningar, hvaraf följden blifver, att, då antingen egne tillgångar eller de, hvilka utan serdeles möda kunna anskaffas, icke förslå til fyllande af mer och mindre nödige behof, den lättjefulle, sysslolöse och utsväfvande förfaller i laster och deribland äfven till den, att genom olofligt afhändande af annans egendom bereda sig saknad utväg till fortsättande af berörde påbegynte lefnadssätt.
En antagen större stränghet och hårdhet uti Lagstiftningen vid bestämmandet af bestraffningarne å sådane laster kan icke blifva det rätta medlet att till en början använda, i ändamål att förekomma föröfvandet deraf, då genom de sammas åläggande icke blott bör afses den brotsliges rättvisa lidande för sin förbrytelse och andras varnande från enahanda afsteg från sed - m Lag-Utskottets Betänkanden. ligheten, titan jemväl den brotttliges förbättring skall vara bestraffningens föremal.
En vilseförd brottsling bör icke i de straff honom öfvergå finna omöjligheten för sig, att genom en förbättrad lefnad återgå till en nyttig och verksam medlem uti samhället, och att under oafbruten fortsättning deraf se tillfälle att , med glömska af det framfarna, återvinna och stadga ett förloradt förtroende.
Så länge detta hopp om förbättring återstår, blifver det ock en obillighet och skadlig hårdhet uti Lagstiftningen, att betaga den fallne medel till dess upprättelse, hvarigenom han för Samhället alldeles går förlorad; Och det är först då, när berörde hopp kan betragtas vara helt och hållet försvunnit, som Samhället kan anses hafva rätt, att för alltid från sig skilja en vanartig medlem, hvilken föraktat de straffande varningar, han fått röna för dess återförande till dygd och Samhälls-ordning.
Med dessa grundsatser, dem Utskottet förmodar vara oemotsägliga, linner Utskottet icke förenligt, att, på sätt uti flere af de ofvan omförmäldte
Memorialer är vordet föreslagit, tillstyrka upphäfvande af de förändringar uti Allmänna Lagens stadgande i 40 Cap. 3 §„ 41 Cap, 2 §. och 46 Cap. 1 §. Missgärnings-Balken, som genom Kongl.
Förordningen den 20 Januari!