Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För hvarje 6-tal abon- nenter, s o m s a m l a s, och f ö r hvilka afglften Insändes till Redaktionen af att läsa, skrifva, räkna och teckna, så att de kunde vara färdiga med allt senast vid fjor- ton års ålder, blef det nödvändigt att inöfva en särskild klass menniskor, som efter ett bestämdt system trattade allt detta i vissa, noga afmätta portioner in i barnens minnen.
Dessa personer undergingo först en egendom- lig behandling, särskildt lämpad till att vänja dem af med allt sjelfstäudigt tänkande, så att de, utan alt spilla tid på tings utred- ning och förklaring, skulle slå in de be- stämda kurserna.
Ja, min herre, jag sade verkligen slå in, ty visserligen hittade man på att formulera sjelfviskheten och äresjukan i satsen: kunskap är makt, samt hetsade dermed en hel mängd barn genom något, som kallades klasser; men icke alla barn föredraga känslan af tillfreds- stäld fåfänga och högmod framför lekar och praktiska arbeten. » Ljusa J-yjiisa aftonskyar.
aftonskyar, Långsamt medan sakta vaggar sländan liksom ljusa Fins I skära kvart i g ån?
sväfven, säfven på de, gyllne O, när qvällen of van jord sägen, bort I skgmrncr, strån.
natten fäller på, brinnen minnen aftonskyar, — o, hvi flyn der långt i fjärran dit I stilla dragen?
Aftonskyar, tagen mig på tysta vingar i då?
något bättre land, bort i Daniel qräl / solsbrandf Fallström.
Idun bör ej saknas i något hem; den vill för alla vara en god tomte, en tillförlitlig räd- gifvare.
Princip och erotik.
^ ^ T a n talade med mild, lugn röst, som f-Ykk ty^de på en i ämnet tillkämpad öfver- tygelse, oåtkomlig för vidare skiftnin- gar.
En viss välvillig öfverlägsenhet i tonen stämde öfverens med hans manliga utseende — gestalten lång och värdigt uppburen, blic- ken klar och vinnande.
Men hans sjelfsäkerhet tycktes snarare för- tryta än verka öfvertygande pä hans unga motståndarinna.
Än brusade hon upp vid hans påståenden, än anföll hon dem med skämt och ironi, alltid med varm känsla, af att hon hade rätt.
Hennes lifliga ögon talade om entusiasm och intelligens, och ett beslut- samt drag kring munnen gaf karaktär åt hennes väl formade drag.
Båda voro synbarligen intresserade af att utbyta tankar med hvar andra, och allt efter som samtalet fortskred, antog det en allvarli- gare prägel.
» Ni har en sådan förmåga, lektor Hallin, » M I pv I i M L / \ J IN Idun, erhålles c i t gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera- utbrast den unga flickan, » att föra folk bakom ljuset med skenbara sanningar.
Men låt oss en gång gå till grunden för våra åsigter!
Hvarför påstår ni, att männen böra hindra qviunan från allt deltagande i lagstiftningen?
Ä r det icke en orättvisa? » » På sätt och vis, fröken Signe.
Men glöm inte, att menskliga rättigheter måste utdelas inom samhället med en viss urskilning, så som pröfvad erfarenhet funnit vara lämpligast.
En stor del qvinnor nu för tiden inse icke, att de för det allmänna bästas skull böra uppgifva detta anspråk på absolut likställig- het med mannen.
Jag säger ej.
. » » Den högsta rätt bör alltid eftersträfvas och ej afprutas med hänsyn till mindre vig- tiga fördelar », afbröt Signe.
» Jag menar ej », fortsatte lektorn, » att det är förmätet af qvinnan att begära full lik- ställighet med mannen, men jag tror, att sam- hällets behof bäst tillgodoses, om hon fram- deles liksom hittills begränsar sin verksamhet inom vissa områden.
Antag att den social- politiska tummelplatsen stode öppen för qvin- nan, då skulle i synnerhet de begåfvade af hennes kön lockas af äregirighet att få verka offentligt såsom reformerande förmågor och hem, barn och man nödvändigt försummas. » » För det första tror jag ej », genmälde Signe, » att det alltid är äregirighet, som drifver till verksamhet för det rätta, och för det andra vill jag fråga: har det uttrycket » i frihet och under ansvar » ingenting att betyda för lektor Hallin, då det gäller qvinnans rätt att sköta sina pligter som mor och maka?
Måste man stänga in qvinnan i hemmet, för att hon ej skall glömma bort det? » » Ja, jag tror det, » svarade lektorn.
» Fre- stelsen är så stor, att till och med de bästa qvinnor skulle falla derför.
Männen göra sålunda både samhället och qvinnan en tjenst genom att helt enkelt hindra henne från till- fället att svika sina pligter.
Detta låter strängt, men jag grundar denna åsigt på en annan djup öfvertygelse: att qvinnans lycka ligger just i detta beroende af mannen.
Att bådas lycka är så innerligt förenad med hennes hela öfverlåtande åt hans omsorg, att den fulla harmonien dem emellan aldrig skulle uppnås, om detta inbördes förhållande ändrades. » — Hans blick hade blifvit varmare och sökte frågande hennes.
Signe kände, att hon svagt rodnade.
Sedan länge visste hon, att han höll henne mycket kär.
Men nu ville hon ej ge vika för några känslor.
» Ert räsonnemang, herr lektor, är lika upp- rörande för min rättskänsla som föga öfver- tygande.
Ni kan ej bevisa ett enda af edra påståenden.
Ni vill stäfja millioner qvinnors längtan efter oberoende, derför att ni tror, att deras sanna lycka fordrar, att de äro be- roende.
Ni försvarar halfva mensklighetens underkastelse under orimliga lagar, derför att våra fördomsfulla, outvecklade samhällen an- nars skulle råka ur jemvigt.
Jag tror, att samhället aldrig går framåt i fullkomning, så länge qvinnans rättigheter undertryckas.
Det skulle vara en ovärderlig vinst att få henne med som arbetande medlem på alla områden. » » Fröken Signe, ni glömmer en vigtig faktor i edra beräkningar: att vi menniskor här på jorden äro fulla af fel, liksom alla förhållan- den, hvari vi lefva, delvis äro skefva.
Den ideela friheten kan ej här realiseras.
Friheten måste blifva inskränkt af lagar, för att vårt lif skall blifva oss sjelfva till gagn och andra icke till skada.
Äfven qvinnorna måste un- derkasta sig de bud, som gudomlig vishet och menskligt förstånd utfärdat.
Gillar ej fröken Signe bibeln som auktoritet? » » Jo, bibeln är för mig den högsta auktori- tet, men — märk väl — bibelns ande.
Hvar- för lösslita en och annan mening och ensi- digt använda den såsom försvar för orätt- visa och fördom?
Det är på detta sätt, som så många förvända begrepp och till och med brott åberopa bibeln som stöd.
Jag ser ej i bibeln en all utveckling hämmande lag- kodex, utan en till sann frihet inspirerande och understödjande kraft. » » Hvarför skall ni », frågade lektorn vän- ligt, » i sjudande ungdomsmod söka slita alla bojor?
Tro mig, man kan vara en sjelf- ständig personlighet, trots det man under- kastar sig andras förordningar.
För öfrigt hafva vi ett tydligt ord i den heliga skrift, för hvilket qvinnan i alla tider medvetet el- ler - omedvetet måst böja sig: mannen är qvinnans hufvud. » » Menar ni dermed, att det alltid skall så förblifva, tror jag ni missuppfattar aposteln Paulus.
Säkert tager han i det sammanhang dessa ord stå blott ett exempel från sin sam- tid för att bestyrka det föregående yttrandet.
Han konstaterar det faktum, som alla men- niskor då för tiden kunde iakttaga, att man- nen var qvinnans hufvud.
Qvinnan var ju omyndig som ett barn, fick ej representera sig sjelf.
Men Paulus säger ej: mannen skall alltid vara qvinnans hufvud.
Han förordnar ingenting för kommande tider i detta fall.
För öfrigt är det ej antagligt, att Paulus i verldsliga frågor velat upp- träda som myndighet för all framtid.
Säger han ej sjelf flerestädes, att han » talar af sig sjelf ».
» Er uppfattning öfverensstämmer ej med kristna bibeltolkares i allmänhet, men den är allt för införlifvad med hela ert själslif för att kunna rubbas.
Men, fröken Signe — käraste Signe » — nu låg der en innerlig hän- gifvenhet i lektorns röst, och han lutade sig fram emot henne, » skulle ni ej kunna skjuta dessa idéer om qvinnans frigörelse åt sidan, låta något annat bli hufvudsaken i ert lif, älska och lefva för en, som håller oändligt mycket af er.
Låt min frihet blifva er, mitt lefnadsverk blifva ert. » Han fattade hennes hand, och hon lät det ske.
» Kan en stor kärlek ej göra ert lif rikt, komma er att glömma hvad som fattas i rättigheter för att dess mer känna lyckan.
Kan jag ej — — vågar jag ej hoppas på den fjufva sällhet — — — —.
» De sista orden hördes blott som en svag hviskning, som dog bort.
Signes hand låg qvar i hans, hennes hjerta slog häftigt, och strupen kändes såsom sammansnörd.
Hastigt som tanken genomforo olika stämningar hen- nes själ.
Först ville hon slå armarna om hans hals och hviska, att hon älskade ho- nom, allt annat betydde föga.
Sedan såg hon som i en blixt hela deras framtida lif — grundstämning, lifsåskådning olika, aldrig full enighet, minst i de frågor, som lågo henne närmast om hjertat.
Hon drog ett djupt andetag och sade med sakta, bruten röst: » jag älskar er, men det kan aldrig, aldrig bli, som ni vill, om inte ni blir en annan eller också jag — men vi förändra oss ej.
Jag kan icke uppgifva det, som blifvit mitt lifs varmaste intresse, målet för min sträfvan på jorden.
Skulle jag upp- höra att verka för qvinnans frigörelse, skulle det bästa inom mig dö; jag skulle äfven un- der högsta lycka^känna förödmjukelse, samve- tets förebråelse, för det jag svikit mitt ideal. »
tion ske å närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör Rösten darrade, och tårar runno utför hen- nes kinder.
» O, att det skall kosta sådana offer att stå fast vid sin öfvertygelse! » Hon drog hastigt sin hand ur hans, reste sig och såg på honom m e d.
en blick, på en gång sorgsen och beslutsam.
» Farväl och förlåt » sade hon sakta och gick.
Han satt qvar, lugn som förut, men öf- ver hans drag hade lagt sig ett uttryck af lidande.
» Oh, denna qvinnornas kamp, skall den någonsin föra till frid? » utbrast han bittert.
Blad ur en » syflickas » dagbok.
Nutidsbild af » okänd » författare.
Den 3 april.
I dag är det jemt ett år sedan jag erhöll anställning på fröken Sophies syatelier, men hvilken årsdag!
Bara ovett o c h för- argelse.
Fröken Sophie gör mig ansvarig för en fläck, som kommit på fröken H:s blå sidenkläd- ning.
Jag tog den visserligen med mig hem i går och salt uppe till öfver midnatt för att få den färdig, men jag är säker på att fläcken fans der förut.
Jag kommer så väl ihåg, att jag undrade, hur den kommit dit.
Den kommer för resten aldrig att synas, men det är nog för den förnäma fröken H. att veta, att den finnes der, för att hon skall röra upp himmel och jord.
Fröken Sophie säger, att jag måste bära hem klädningen o c h säga, att jag råkat sätta dit fläcken (hvilket är osanning), och att om fröken H. är mycket ond, måste jag betala en ny våd.
Sköna utsigter!
Jag har en- dast 6 kronor i veckan o c h dertill stackars mamma sjuk.
Hvad verlden ändå är hård o c h bitter mot den svage och fattige!
Jag är så trött, så trött!
Alltid ett ändlöst jägtande, alltid hårda ord och förakt.
Den 5 april.
Jag har varit med klädningen hos fröken H.
Jag kunde inte ljuga, men jag sade, att fröken Sophie trodde fläcken ditkommit genom mitt fel, o c h att jag inte kunde bevisa min oskuld.
Ah, ni skulle ha sett henne nu och hört hennes kalla föraktfulla svar: » Naturligtvis nekar ni!
Ingen bättre menniska har någonsin trott, att en sgjlicka skall tala sanning i ett dylikt fall.
Men det får jag säga, fortfar fröken Sophie att engagera så slarfviga o c h liknöjda arbeterskor som ni, tar jag mitt arbete från henne o c h skall nog också underrätta mina vänner, om hur man blir behandlad.
Fläcken kommer aldrig att synas.
Hvad pratar ni förslag.
Det är väl nog att den fins der.
Säg fröken Sophie, att jag vägrar emot- taga klädningen i sitt nuvarande skick.
Hon borde väl känna mig tillräckligt för att veta det. » Jag med, tänkte jag.
Hå hå ja, der går, på en gång, mer än en veckas förtjenst.
Fröken Sophie måtte väl låta mig få betala litet åt gången, fy annars svälta både mamma och jag ihjäl — och så godt vore kanske det.
När jag gick igenom de eleganta, dyrbart in- redda rummen och såg alla dessa kostbara små- saker, hvaraf den minstas värde skulle varit nog att ge mig mat för månader, öfverfölls jag af ett vansinnigt begär att slå omkull den dyrbart lastade ateniennen och kasta bilarne af vaserna i ansigtel på den högfärdiga, stolta qvinnan, jag nyss lemnat.
Jag tror det skulle gifvit mig någon lindring.
Om jag blifvit uppfödd att föra ett sådant lif ändå, men att tänka sig, att för tre år sen, endast tre år sen, då pappa ännu lefde, hade jag allt hvad jag önskade.
Hvarför har menniskan fått förmågan att minnas?
Man blir altid feg, då man bör vara stark o c h modig.
Den 6 april.
Fröken Sophie gick ovilligt in på att låta mig göra afbetalningar, och ändå har hon mig billigare än någon af de andra flickorna, men till mera nytta, ty jag har j u — tyvärr — fått både bildning o c h smak, hvilka båda egen- skaper hon totalt saknar, j a hon kan icke ens skrifva ut en räkning.
Kanske någon säger: » hvar- för inte lemna en sådan plats ».
Hur gerna skulle jag inte göra det, men tre års erfarenhet har lärt mig, all ingen annan plats kan erhållas, äfven- som att hvarken jag eller mamma kunna undvara mera föda än vi nu göra, o c h vi äro ej så m o - derna, att vi anse kanalen eller kloroform såsom ett slut på sorgerna.
I dag fick jag befallning att gå till fru K. för att profva och göra nödiga ändringar.
Fröken Sophie ger mig med afsigt alla de mest obehagliga göro- i r- \ I LJ I I Kl \ J IN användas och m arglnal lemnas.
Namn och adress torde alltid noga anglfvas, och kan i fullkomlig diskretlon från redaktionens sida påräknas.
mål.
Fru K. är en liten, mycket fet, gammal qvinna, på hvilken man inte kan profva bättre än på ett sängbolster, ombundet på midten.
Men hon är fåfäng, o c h hennes förfärliga smak upp- finner städse nya förskräckliga moder.
Hennes klädning var af utmärkt vackert grått siden, o c h satt så väl s o m någonting kunde göra på en sådan kropp.
» Tycker ni inte att färgen är något för allvarsam », sade hon missnöjd.
» Jag kunde aldrig tro, att fröken Sophie skulle garnera med grått; jag vill visst inte klä ' mig gammal förr än min tid kommer ».
(Hon är så säkert 50 år, som en dag).
» Klädningen är utmärkt vacker », svarade jag.
» Jaha, de ' ä den visst för en äldre person, men jag skulle j u se ut som ett så ' nt der svampträd, som öfverallt är beläckt med grå mossa.
Tror ni inte, att en sidovåd och väst af ljusröd plysch skulle lysa upp den litet?
Rödt klär mig utmärkt! » Jag såg på hennes breda, vulgära, upphettade ansigte.
Sannerligen det behöfde lysas upp; myc- ket förr tvärtom.
Jag skakade endast på hufvudet, men hon höll envist fast vid sin åsigt.
» Sätt er der », sade hon, » och tråckla på västen och sidovåden.
Här har ni ett stycke utmärkt vacker plysch, som jag köpte i går.
Ni skall få se, hvilken skilnad det blir. » Ja, nog såg jag skilnaden; men inte var det till hennes fördel, ty hennes oformliga figur såg om möjligt ännu mera klumpig ut, och ansiglet ännu simplare än förr.
Hon var emellertid för- tjust: nu passade klädningen utmärkt!
Jag ar- betade träget i flere timmar, men inte den ringaste förfriskning bjöd hon mig, o c h jag gick derifrån alldeles utröttad för att vid hemkomsten mötas af ett riktigt åskväder.
Det var fröken Sophie, som urladdade sig all både positiv och negativ elektricitet.
» Hvad är din mening med att bli borta så länge », skrek hon.
» Du vet mer än väl, att du behöfves här hemma, men naturligtvis går du o c h drifver på gatorna.
Hva ' säger du?
Befalde fru K. dig att stanna?
Satte hon ljusröd plysch på den grå sidenklädningen?
Är du rent tokig, som gjorde något sådant? » Här var hon tvungen alt hemta andan, hvarför jag passade på att saktmodigt säga: » Hvad skulle jag göra, fröken?
Hon befalde mig göra det, och jag kunde ej förolämpa henne genom att neka?
Hon är j u en af edra bästa kunder. » » Du är ett nöt!
Du har ej menskligt förstånd », afbröt hon, vildt gestikulerande.
» Hvem har sagt, du skulle förolämpa henne.
Du kunde j u genom litet smicker fått henne att ändra tanke, men du är ovanligt dum.
Nu går hon ut med den der bondgranna klädningen, och alla menniskor skola skratta och fråga, hvem som gjort den der gamla feta käringen till ett så ' nt åkerspöke.
Följden blir, att ingen kommer hit mera o c h jag förlorar alla mina kunder.
Du kommer aldrig att bli nåhting här i verlden. » Ja, nog har hon rätt, att jag aldrig blir någon- ting under ett sådant kommando.
Det känner jag, ty jag är alldeles tillintetgjord.
Hur litet tänkte jag i mina välmaktsdagar på de flickor, som kommo att profva mina klädningar.
Nog minnes jag, att de sågo bleka och trötta ut, men aldrig anade jag, hvilket lif de måste föra, ty det finnes tyvärr icke endast en fröken Sophie.
Jag var dock aldrig ovänlig mot dem, och det är ändå en tröst.
Den 16 april.
Jag föll i vanmakt öfver syma- skinen i går, och fröken Sophie gaf mig i för- skräckelsen ett glas vin; hade hon också gifvit mig litet mat, skulle jag välsignat henne.
Jag har nu, till dess min skuld är betald, ej råd att äta annat än potatismos o c h lingon, o c h detta är just ingen närande föda.
Stackars mamma vet o m ingenting; hon skall ju ha sin medicin och en bit köttmat då o c h då, o c h så skall hyran betalas jemte litet ved, ty jag kan ej elda upp flere stolar utan att mamma märker det, och då kan j u ingen undra på, om till och med potatis- moset ibland torkar in.
I går hade jag ej ätit på hela dagen.
Det värsta af allt är, att de andra flickorna ana, hur det är, o c h det sårar min stolthet.
Frida P. sade i dag » kom o c h ät frukost med mig Maria.
Mamma har tagit fel och gifvit mig dubbla ransoner. » Gud välsigne dig Frida!
Jag förstod dig o c h var för hungrig att neka.
Jag tror, att jag åt upp alltsammans ensam — o c h ändå är jag nu lika hungrig igen.
Den 24 april.
Jag har varit för sjuk o c h trött att kunna skrifva på en tid.
Jag gör det annars alltid, när jag kan.
Det kan j u vara bra att få en påminnelse om mitt nuvarande lif, då bättre tider komma, ty jag kan aldrig tro, att jag kan vara dömd till en sådan tillvaro som nu för hela mitt lif.
Det har varit en tröttsam dag, mycket trött- sam.
Mamma var sämre på morgonon, o c h jag frågade fröken Sophie, om jag ej finge taga mitt arbete med mig hem, men hon svarade: » jag vågar ej riskera dylikt vidare, du kan få litet linnesöm med dig hem, men, som du vet, be- talar jag mindre för sådant arbete, o c h så måste du nödvändigt först gå till fru F. och profva hen- nes barns klädningar. » Fru F. är en pedantisk dam, som jemt anmär- ker öfver de minsta småsaker.
Hon grälade på barnen, för att de ej stodo stilla, och jag måste ändra och ändra, så att det gick rundt i hufvudet på mig.
Hennes fullväxta dotter Bertha såg det nog också, ty jag hörde henne säga: » Mamma, fröken Maria ser så sjuk ut, låt henne sluta nu. » » Hon har betaldt för sitt arbete », blef det lik- nöjda, hårda svaret.
Men dottern var bestämd, o c h med en vänlig blick tog hon arbetet från ' mig o c h sade: » Ni är sjuk, fröken Maria.
Barnen kunna godt vänta med sina klädningar.
Ni måste gå hem. » Dotterns uppträdande gjorde, att modren ansåg sig ej kunna fortsätta i samma anda s o m förut, hon sade också något vänligare: » Ja, ni ser verk- ligen sjuk ut, det är öfveransträngning, jag kän- ner till sådant der.
Ni behöfver absolut hvila under en tid, och fullkomligt lugn, men ni kom- mer väl med klädningarne i morgon. » » Det behöfver ni visst inte, » afbröt dottern, » flickorna ha ingen brådska. » Gud välsigne, den flickan!
Gud välsigne alla dessa hjertan, som ömma för de fattiga och svaga, ty det finnes några, hvilka, fastän uppfödda i i lyx och öfverflöd, likväl genom någon gudom- lig ingifvelse tyckas fatta o c h förstå, att en fat- tig har känslor o c h behof som andra menniskor.
Mamma sof, när jag kom hem, och jag ville derför ej väcka henne, hon sofver fortfarande lugnt och godt.
Den 25 april.
Min älskade moder vaknade aldrig mera.
Jag vet inte, när hon dog, det var så tyst o c h lugnt hela natten.
Jag har nu gjort henne den sista tjensten, så långt jag kunnat.
Jag har skrifvit till morbror W., o c h han kommer hit i morgon för att ställa om det öfriga.
Han är en mycket snäll man — hvarför har jag ej skrifvit till honom förr?
Nu är det j u för sent.
Det är besynnerligt, men jag känner ingen sorg eller smärta, endast trötthet.
Jag skrifver med svårighet, men jag vill, att morbror skall se, hur vi haft det.
Jag är så trött, så trött — det skall bli skönt att få sofva — — — — — — — — — — — Ett par dagar derefter omtalade tidningarna, hurusom en gammal, obotligt sjuk qvinna jemte sin dotter af en slägting, som kommit för att besöka dem, blifvit funna döda i sitt rum.
Flickan hade dagen förut skött sitt arbete s o m vanligt, på den syateliern, der hon hade anställ- ning.
Läkaren förklarade, att hon dött af hjert- slag.
I, som läsen delta, veten, huru stor del hunger och umbäranden hade i hennes sorgliga öde.
Och I, mina sköna, stolta läsarinnor, handen på hjertat!
Hafven I någon gång lagt sten på dy- lik börda?
ge af Iduns ärade läsarinnor, som ej prenume- rerat till årets slut, torde o f ö r dröj l i g e n förnya prenumerationen till nu instundande qvartalsskifte, på det intet afbrott i expedi- tionen måtte behöfva ega rum.
Sent ankom- mande prenumeranter löpa risk att gå miste om ett eller annat af de första numren i det nga qvartalet, all den stund upplagans storlek bestämmes efter antalet abonnenter, som tecknat sig vid utgången af näst föregå- ende qvartal.
Såsom vi förut haft nöjet meddela visar sig Idun oupphörligt vinna allt vidsträcktare sp&gt;ridning — en omständighet, som oaflåtligt
skall sporra redaktionen till nya ansträng- ningar.
Sålunda hafva vi beslutit att fr. o. m. den 1 instundande juli minst en gång i månaden lemna ett 12-sidigt nummer i stället för ett 8-sidigt.
Och äfven i andra, hänseen- den hoppas vi på bästa sått kunna tillgodose våra ärade läsarinnor.
Till dessa våra ärade läsarinnor våga vi emellertid ställa den förhoppningen och rikta den vördsamma uppmaningen, att de på allt sått skola stödja oss, särskildt genom att hos vänner och bekanta, der Idun ännu ej vunnit inträde, varmt rekommendera den samma.
Betänker /, blott: om hvar och en läsarinna af Idun skaffade e n e n d a ny abonnent — - och hvilken qvinna eger ej så mycken över- talningsförmåga?
— så skulle den tillökning af upplagan, som detta åstadkomme, sätta utgifvaren i stånd att ytterligare utvidga tid- ningen och må hända göra hvarje nummer minst 12-sidigt.
En mängd intressanta saker och uppsatser, som nu af brist på idrgmme måste uteslutas, skulle då kunna få plats i » damernas egen tidning. » Vi räkna i detta fall på hvarje läsarinnas goda vilja och oemotståndliga övertalnings- förmåga.
Glömmen ej att i tid förnya prenumera- tionen — helst till årets slut • — I, hvilkas abonnement utlöper med innevarande månad!
Med utmärkt högaktning R e d a k t i o n e n.
Flickskolelärar em ötet.
fBie dagliga tidningarna ha samtliga un- der den senast gångna veckan lera- nat utförliga referat från det här i hufvud- staden nyss afhållna flickskoleläraremötet, och vi äro alltså såväl härigenom före- komna, s o m vi ej heller inom vårt trånga utrymme kunnat offra plats för ett detalje- radt refererande af de mångsidiga förhand- ligarna.
Vi ha emellertid ej velat låta denna tilldragelse gå förbi alldeles opåtaldt i våra spalter, då den j u varit egnad att särskildt intressera alla de svenska qvin- nor, hvilka som mödrar eller annars upp- fostrare o c h undervisare stå det uppväxande qvinliga slägtet nära.
Mötets förhandlingar hafva hufvudsakli- gen rört sig o m de förslag o c h framställ- ningar, som flickskolekomitén gjort i sitt bekanta utlåtande, för hvars hufvudsakliga tendens vi förut under året haft anledning i korthet redogöra.
Man kan icke just säga, att dessa framställningar i allmänhet vunnit allt för välvilligt mottagande af mö- tet.
I flere punkter hafva de antingen rent af ogillats eller underkastats en ganska när- gången granskning.
Främst bland de frågor, som vid mötets olika sammankomster behandlades, ställa vi frågan o m samundervisning mellan flic- kor o c h gossar, samskolefrågan, angående hvilken mötet visserligen icke syntes vara benäget att instämma i det förslag, som af komitén framstälts; dock v o r o sympatierna för samundervisningen eller åtminstone för anställandet af försök dermed af alla utta- landen att döma ganska allmänna.