Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett ungt par, som på våren återkom till Pitlekaj, bodde sålunda lyckligt och belåtet i ett enkelt glest och trasigt tält eller spetsigt skinnskjul, hvilket nedtill, der det var bredast, hade en genomskärning af endast 2½ meter.
En noggrann bouppteckning, som jag under de nygiftas frånvaro företog, visade, att deras hela bohag utgjordes af: en dålig lampa, en god amerikansk yxa, några renskinn, en liten spegelbit, en mängd tomma konservburkar från Vega, hvilka användes bland annat till kokkärl, en tombutelj, en elddrill, en kam, läder till ett par mockasiner, några sytillbehör och några mycket ofullständiga och bristfälliga jagtredskap.
Tschuktschisk åra. 1/16 af nat. storl.
Båtarne äro förfärdigade af hvalrosskinn, hopsydda och spända öfver ett lätt ribbverk af trä- och benbitar.
Ribbverkets olika delar äro hopbundna med remmar af skinn eller med strängar af hvalbarder.
Till form och storlek öfverensstämmer tschuktschernas storbåt, atkuat, af ryssarne kallad bajdar, fullkomligt med grönländarnes umiak eller qvinnobåt.
Den är så lätt, att fyra man kunna taga den på sina skuldror, och dock så rymlig, att trettio man kunna färdas i densamma.
Anatkuat, eller båtar afsedda för endast en man, ser man sällan; de äro vida sämre byggda och fulare än grönländarnes kajak.
De stora båtarne framros med bredbladiga åror, af hvilka hvarje man eller qvinna sköter endast en enda.
Medelst dessa åror kan ett tillräckligt antal roddare för en stund uppdrifva båtens fart till tio kilometer i timmen.
Liksom grönländarne låta de dock ofta rodden afstanna för hvila, skratt och pladder, ro sedan våldsamt under några minuter, hvila sig, ro åter hastigt o.s.v.
När hafvet är täckt med tunn nybildad is, sätta sig två män för ut i båten med
ena benet utom båtkanten för att trampa sönder isen.
Om vintern uppläggas båtarne, och i stället sättas hundslädarne i ordning.
Dessa äro af ett annat byggnadssätt än de grönländska, vanligen mycket lätta och smala, förfärdigade af något böjligt träslag samt skodda med skifvor af hvalkäkben, hvalrefben eller hvalbarder.
För att förbättra föret öfverdragas dessutom medarne innan afresan omsorgsfullt med ett två till tre millimeter tjockt lager af is genom att öfvergjuta dem upprepade gånger med vatten.24 Slädens olika bitar äro ej hopfogade med spik eller naglar, utan hopbundna med skinnremmar eller strängar af hvalbarder.
På den låga obeqväma sitsen ligger vanligen en skinnlapp, helst af isbjörn.
Antalet af hundar, som spännas för hvarje släda, är vexlande.
Jag har sett en tschuktsch åka efter två små magra hundar, hvilka dock syntes utan synnerlig ansträngning släpa fram sitt tunga lass öfver jemn hård snö.
För andra slädar har jag sett 10 till 12 hundar, och en lastsläde från Kolyma framsläpades af ett 28-spann.
Oftast äro hundarne spända det ena paret framom det andra efter en lång gemensam lina25, någon gång vid kortare utfärder flere än tvenne i bredd eller ock så oregelmessigt, att deras ställning till åkdonet endast tyckes hafva berott på draglinans tillfälliga längd och en nyck hos körsvennen.
Hundarne styras ej med tömmar utan med ständigt ropande och hojtande, beledsagadt af snärtar från en lång piska.
Dessutom finnes på hvarje ordentligt utrustad släde en kort och tjock staf, med jernbeslag och en mängd jernringar i öfre ändan.
När intet annat hjelper, kastas denna staf på den motspänstiga hunden.
Stafven är så tung, att djuret lätt får sin bane af ett dylikt kast.
Hundarne veta det och äro till följd deraf så rädda för detta grymma redskap, att redan rasslet med ringarne är tillräckligt att förmå dem till de yttersta ansträngningar.
Under raster fastbindas spannen vid den i snön nedstötta stafven.
Hundselen är gjord af tumsbreda skinnremmar, hvilka bilda ett hals- eller skulderband, som på ömse sidor medelst en rem är sammanbundet med ett midjeband, vid hvars ena sida dragremmen är fästad.
Tack vare det ypperliga skydd mot selbrytning, som hundarnes egen yfviga pels
Hundsko. 1/3 af nat. storl.
lemnar, behöfver föga omsorg egnas åt detta körtyg, och jag har ej sett en enda hund, som varit oanvändbar till följd af skafsår från selarne.
Deremot blifva deras fötter ofta såriga af den skarpa snön.
Till hvarje slädes utrustning hör derför ett antal hundskor af vidstående utseende.
De begagnas endast i nödfall.
Tschuktsch-hundarne äro af samma ras, men mindre än eskimå-hundarne i danska Grönland.
De äro varglika,
högbenta, långhåriga och raggiga.
Öronen äro korta, vanligen uppstående, färgen mycket vexlande, från svart eller hvit, svart- och hvitfläckig till grå eller gulbrun.
Under otaliga slägtled hafva de användts till dragare, hvaremot de som väktare varit obehöfliga bland ett folk, hos hvilket stöld eller åverkan ej synes förekomma.
Förmågan att skälla hafva de derför helt och hållet bortglömt, eller kanske aldrig egt.
Till och med en europe kan komma in i yttertältet, utan att de der befintliga hundarne med ett ljud underrätta sina i det inre tältet sofvande egare om främlingens ankomst.
Deremot äro de uthålliga, men föga snabba dragare.
De äro lika smutsiga och lika fredsälskande som sina egare.
Några strider mellan hundspann, som tillhöra olika tält, eller mellan tältplatsens hundar och främmandes förekomma sällan.
I Europa äro hundarne sina husbönders vänner och hvarandras fiender, här hvarandras vänner och sina husbönders trälar.
Om vintern tyckas de i nödfall hjelpa sig med mycket litet föda; de äro då ytterst magra och ligga för det mesta orörliga i någon snödrifva.
Ensamma lemna de sällan tältets granskap, ej ens för att leta efter föda eller för att jaga på egen hand och för egen räkning.
Detta synes mig vara så mycket besynnerligare, som de ofta flere dagar å rad, jag vore frestad att säga veckor, af sina husbönder icke erhålla någon mat.
Ett stycke af en hval, med vidsittande skinn och köttdelar, ursköljdt ur dynens frusna sandlager låg sålunda orördt några tusen steg från Pitlekaj, och tältens omgifningar, der de hungriga hundarne ständigt kringströko, utgjorde, såsom förr är nämdt, under vintern ett älsklingstillhåll för ripor och harar.
Redan några månader gamla valpar spännas in bland spannen för att i tid vänjas vid dragselen.
Under den kalla tiden är det hundarne tillåtet att vistas i yttertältet, hyndorna med sina valpar till och med i det inre.
Vi hade två skotska fårhundar med oss på Vega.
Dessa förskräckte infödingarne i början mycket med sitt skall.
Emot tschuktschernas hundar intogo de snart samma öfverlägsna ställning, som europeen tillmäter sig mot vilden.
Hanhunden hade ett afgjordt företräde hos de tschuktschiska hyndorna, och det till och med utan de strider, till hvilka en dylik ynnest hos de sköna plägar gifva anledning.
En talrik hundafkomma af blandad skotsk-tschuktschisk ras har härigenom uppkommit vid Pitlekaj.
Valparne hade helt och hållet faderns utseende och omfattades med stor förtjusning af infödingarne.
När en hund skulle dödas, stack tschuktschen honom med sitt spjut och lät honom sedan förblöda.
Äfven när bristen på födoämnen var så stor, att infödingarne i Pitlekaj och Jinretlen hufvudsakligast lefde på den mat vi skänkte dem, åto de icke de dödade hundarne.
En skjuten korp hade de deremot intet emot att förtära.
När tschuktschen går ut på isen att jaga sälar, tager han sina hundar med sig, och det är dessa som föra hem fångsten, vanligen på så sätt att draglinan fästes omedelbart vid hufvudet af den dödade sälen, som derpå, vänd på ryggen och utan underlag, släpas öfver isen.
Efter en lycklig jagt återvände en af invånarne i Jinretlen från det öppna vattnet utanför kusten med fem sälar af hvilka den minsta var lagd på släden, de öfriga bundna den ena efter den andra i en lång rad.
Efter den sista sälen släpade den långa stång, som begagnades vid nätets utläggning.
Tschuktschernas drägt är förfärdigad af ren- och sälskinn.
Det förra har, emedan det är varmare, företräde som material för vinterdrägten.
Männen kläda sig om vintern i två päskar; den som bäres närmast kroppen är af tunnt skinn med håret inåt, den yttre är af tjockt skinn med håret utåt.
Dessutom bära de, då det regnar eller våt snö faller, en regnrock af tarmar eller af bomullstyg, hvilket de benämna kalikå.
En gång såg jag en dylik ytterrock förfärdigad af en art ren-sämskskinn, hvilket var af utmärkt beskaffenhet och tydligen hemberedt.
Det var ursprungligen hvitt, men hade blifvit prydt med breda bruna målade ränder.
Några röda och blåa ylleskjortor, som vi lemnat dem, buros äfvenledes utanpå skinnkläderna och väckte, för de granna färgernas skull, stor belåtenhet hos egarne.
Tschuktschernas päsk är kortare än lapparnes.
Den räcker ej fullt till knäna och är med en rem sammanhållen om lifvet.
Under päsken bäras två par byxor; det inre paret med håret inåt, det yttre med håret utåt.
Byxorna äro välgjorda, åtsittande och sluta ofvanom fotleden.
Fotbeklädnaden utgöres af ren- eller sälskinns-mockasiner, hvilka ofvan fotleden äro fastsurrade vid byxorna på samma sätt som är brukligt hos lapparne.
Sulorna äro af hvalrossskinn eller björnskinn och hafva hårsidan inåt.
På den öfriga delen af mockasinen ligger håret utåt.
Innanför skodonen har man sälskinnsstrumpor och hö.
Hufvudbonaden utgöres af en perlbroderad hufva, öfver hvilken vid sträng köld drages en ytterhufva kantad med hundskinn.
Ytterhufvan sluter ofta tätt till under hakan och utbreder sig med ett mycket välsittande slag öfver axlarna.
Till en fullständig drägt hör ytterligare en skinnhalsduk eller boa och en haklapp af flerdubbelt renskinn eller af olika slags skinn sammansydda i schackbrädlika rutor.
Om sommaren och långt in på hösten gå männen barhufvade, oaktadt de hafva håret på hjessan klippt intill roten.
Under den varma årstiden bortläggas i mån af värmens tilltagande en mängd af vinterplaggen, så att drägten slutligen utgöres endast af en päsk, regnrocken och ett par byxor.
Sommarmockasinerna äro ofta lika långskaftade som våra sjöstöflar.
I tälten bära männen endast korta, till höften gående skinnbyxor, jemte läderremmar (sundhetsremmar) om lif och armar.
Mansdrägten är föga utsirad.
Deremot bära männen ofta perlband i öronen och ett skinnband besatt med stora, smakfullt ordnade perlor eller ett läderband med några större perlor om pannan.
Läderbanden vilja de ej gerna skiljas vid, och en qvinna berättade, att perlorna i dem skulle utmärka antalet af dödade fiender.
Jag är dock fullt öfvertygad derom, att detta endast var tomt skryt.
Troligen förlade berätterskan en sägen från forna krigiska tider till nutiden, och vi hafva alltså här endast en tschuktschisk form af det äfven bland bildade nationer brukliga skrytet med krigiska våldsbragder.
Till männens drägt hör vidare en ofta med perlor och silfverbeslag vackert prydd ögonskärm, som bäres i synnerhet om våren till skydd mot det starka, från snöslätten återkastade solljuset.
Vid denna tid på året är snöblindhet mycket allmän, men det oaktadt syntes snöbrillor af det slag, som eskimåerna och äfven samojederna begagna, här vara okända.
Männen äro icke tatuerade, men hafva stundom ett svart eller rödt kors måladt på kinden.
De bära håret klippt intill roten, med undantag af en kort tofs midt på hjessan och en kort frans vid hårfästet.
Qvinnorna hafva Tschuktschisk ansigtstatuering.
långt hår, benadt midt i pannan och hopflätadt med perlband till flätor nedhängande längs öronen.
De äro oftast tatuerade i ansigtet, någon gång äfven på armarne eller andra delar af kroppen.
Tatueringen sker småningom; möjligen inristas vissa streck först vid giftermålet.
Qvinnornas drägt är om vintern, liksom männens, dubbel.
Ytterpäsken, som är längre och vidare än männens, öfvergår nedtill till ett slags mycket vida byxor.
Äfven ärmarne äro ytterst vida, så att armen lätt kan indragas och utstickas.
Under ytterpäsken bäres en inre päsk eller pelsskjorta och under den ett par mycket korta byxor.
Omedelbart der ytterpäsken slutar, vidtaga mockasinerna.
I nacken är päsken starkt urringad, så att en del af ryggen är bar.
Jag har sett flickor gå med öfre delen af ryggen på detta sätt blottad äfven i köld af –30° till –40°.
Strumporna Tschuktschiska barn. a.
Flicka från Irgunnuk.
Palander. b.
Gosse från Pitlekaj, klädd i sin mors hufva.
Efter teckning af matrosen Hansson.
hafva håret inåt, äro kantade med hundskinn och gå upp till knäna.
Mockasinerna, haklappen, hufvorna och skinnhalsduken äro föga skilda från motsvarande plagg hos männen.
Öfver hufvud är qvinnodrägten mer utsirad än den manliga, och skinnen till densamma tyckas vara omsorgsfullare utvalda och beredda.
I det inre tältet gå qvinnorna ofta nästan nakna, endast med helt korta underbyxor af skinn eller »kalikå» eller ett smalt cingulum pudicitiæ.
På den nakna kroppen bäras dessutom en eller två läderremmar om ena armen, en läderrem om halsen, en dylik om lifvet och några jern-, mindre ofta koppar-armband om handlofvarne.
Dock tycka de yngre qvinnorna ej om att i denna drägt visa sig för främlingar, och de hasta derför vid deras inträde att skyla nedre delen af kroppen med päsken eller något annat till hands varande plagg.
När barnen blifvit några år gamla, få de samma slags drägter som föräldrarne, olika för gossar och flickor.
Som små stickas de in i ett vidt skinnfodral med nedtill hopsydda ben och ärmar.
Baktill finnes en fyrkantig lucka, Snöskor a. det vanliga slaget; b. afsedda att begagnas så, som bilden å motstående sida utvisar. 1/13 af nat. storl.
genom hvilken mossa (den hvita, döda delen af Sphagnum), afsedd att upptaga exkrementen, instickes och ömsas.
Vid ändan af ärmarna äro två öglor fästade, i hvilka barnets ben inträdas, då modern vill sätta det ifrån sig i något hörn af tältet.
Sjelfva drägten tyckes ej ömsas förr än den blir urvuxen.
I det inre tältet gå de äldre barnen fullkomligt nakna.
Så väl män som qvinnor begagna om vintern snöskor.
Utan dem vilja de ej gerna företaga någon längre vandring i lös snö.
De betrakta en sådan så mödosam, att de högt beklagade en af mitt manskap, som skulle utan snöskor efter ett yrväder gå från byn
Jinretlen till det 3 kilometer aflägsna fartyget.
En qvinnas medömkan gick slutligen så långt, att hon skänkte honom ett par, ett prof på gifmildhet, som vi eljest sällan rönte af våra tschuktschiska vänner.
Ramen till snöskorna är gjord af trä, tvärslåarna af starka och väl spända remmar.
Denna snösko öfverensstämmer fullkomligt med indianens och är ytterst ändamålsenlig samt lätt att vänja sig vid.
Ett annat redskap för färd öfver snö utbjöds af en tschuktsch, som i början af februari åkte förbi fartyget.
De utgjordes af ett par ofantligt breda, å båda sidor uppböjda skidor af tunnt trä, klädt med sälskinn.
En aino-man åkande på skidor efter en ren.
Japansk teckning.
Jag hade svårt att förstå, huru dessa breda, otympliga don skulle kunna med fördel användas, tills jag af ofvanstående teckning lärde mig, att de måtte begagnas som ett slags slädar.
Bilden är hemtad ur ett japanskt arbete, hvars titel i öfversättning lyder:
Resa till norra delen af Japan (Jesso), 1804 (n:o 565 i det af mig hemförda japanska biblioteket).
Till följd af den svårighet, som tschuktschen om vintern har att genom smältning af snö öfver tranlampan skaffa sig vatten, kan någon tvättning af kroppen vid denna tid på året ej ifrågakomma.
Ansigtena äro dock renpiskade af yrsnö, men tillika under den kalla tiden oftast svullna eller såriga af frostskador.
Öfver hufvud är det klent bestäldt med tschuktschernas renlighetssinne, och framför allt är deras uppfattning af rent och orent betydligt afvikande från vår.
Sålunda begagna qvinnorna urin som skönhetsvatten.
Vid en gemensam måltid användes handen ofta som sked, och efter densamma går, i brist på vatten, en skål med nyss låten urin kring laget för händernas tvättning.
Jagtbägare (sugrör) 1/4 af nat. storl. b.
Snöskrapa 1/8 af nat. storl.
Ömsning af kläder förekommer sällan, och äfven när ytterdrägten är ren, ny och väl tillskuren af omsorgsfullt valda vackra skinn, är underdrägten mycket smutsig, och tillgång på ohyra riklig nog, ehuru mindre än man skulle väntat.
Maten förtäres ofta på ett för oss vämjeligt sätt, t.ex. så att en läckerbit går från mun till mun.
Matkärlen begagnas på mångahanda sätt och tvättas sällan o.s.v.
Såsom motsats härtill må anföras, att man, för att ej göra uppehållet i den trånga tältkammaren allt för obehagligt, derstädes strängt uppehåller åtskilliga ordningsregler.
Så t.ex. är det ej medgifvet att i det inre af tältet spotta på golfvet, utan det skall ske i ett kärl, som i nödfall användes till nattkärl.
I hvarje yttertält
ligger ett särskildt tillskuret renhorn, med hvilket man slår bort snö från kläderna, ytterpäsken aflägges gerna, innan man går in i det inre tältet, och snön aflägsnas omsorgsfullt från skodonen.
Den matta af hvalrosskinn, som täcker det inre tältgolfvet, är derför fullkomligt torr och ren.
Äfven det yttre tältet sopas rent och fritt från lös snö, och dagligen bortskyfflas med en spade af hvalben snön från tältdörren.
Hvarje sak i så väl det yttre som inre tältet lägges på sin bestämda plats o.s.v.
Tschuktschiska vapen och jagtredskap. 1.
Harpun 1/15. 2.
Spjut, funnet vid en graf 1/4 3.
Fogelslunga 1/8. 4.
Kaststpjut med tillhörande piskslunga ½. 5.
Fogelspjut med kastträ 1/12. 6.
Ljuster af ben 1/4. 7.
Pansar af elfenben 1/9.
Tschuktschisk båge och koger. 1/8 af nat. storl.
Till prydnader användas hufvudsakligast glasperlor, som dels hängas om halsen och i öronen, dels äro fastsydda på hufvan och andra klädesplagg eller inflätade i håret.
Dessutom begagnas broderier af ganska behagligt mönster.
Till höjande af päskarnes utseende äro ofta skinnremmar eller svansar af murmeldjur, ekorrar m. m. vid dem fastsydda.
Ofta är en af olika skinn konstgjord brokig svans fästad baktill på hufvan, eller är skinnet till hufvan så valdt, att djurets öron utskjuta på sidan om hufvudet.
Jemte perlorna äro fästade amuletter, träklykor, små benhufvuden eller benbilder, metallbitar, mynt m. m.
Ett barn hade om halsen ett gammalt kinesiskt mynt med fyrkantigt hål i midten, jemte ett nytt amerikanskt femcent-stycke.
Fordom måtte vackra och goda vapen stått i högt pris hos ett så krigiskt folk som tschuktscherna, men nu utgöra vapen i egentlig mening sällsynta fornsaker, hvilka dock fortfarande betraktas med en viss vördnad och derför
mindre gerna bortbytas.
Den lans, som träffades vid det på tundran utlagda liket (bild 2 å sid. 109), visar genom sina ännu delvis bibehållna guldsirater, att den blifvit smidd af en konstfärdig hand.
Förmodligen är den ett gammalt krigsbyte från striden med kosackerna.
Genom byte förvärfvadeTschuktschiska pilar.
1/9 af nat. storl. a.
En pilspets ½ af nat. storl.
jag ett pansar af elfenben (bild 7 å sid. 109) och lemningar af ett annat.
Pansarplåtarne bestå af 12 c.m. långa, 4 c.m. breda och nära 1 c.m. tjocka elfenbenskifvor, i hvilkas kanter hål blifvit borrade för de läderremmar, med hvilka skifvorna äro fastbundna vid hvarandra.
Denna bindning har verkstälts så, att hela pansarskjortan, då den ej användes, kan fällas ihop.
Jemte spjut och pansar begagnade de forna tschuktscherna båge för krigsbruk.
Numera användes detta vapen endast för jagt, men det tyckes, som om det äfven för detta ändamål snart skulle komma ur bruk.
Några af infödingarne sköta dock ännu bågen med temligen stor träffsäkerhet.
De bågar, jag tillbytte mig, bestodo vanligen af en illa arbetad, föga böjd, fjädrande träbit, hvars ändar voro hopspända med en skinnrem.
Endast några gamla bågar hade en ädlare form.
De voro större och förfärdigade med omsorg, t.ex. omgifna med näfver och förstärkta med en konstig flätning af senor på yttersidan.
Pilarne äro af mångahanda slag, dels försedda med ben- eller träspets, dels skodda med jern.
Riktfjädrar saknas oftast.
Skaftet utgöres af en klumpigt arbetad trästicka.
Äfven pilbössor eller armborst begagnas stundom.
Leksaksbågar, med omsorgsfullt arbetade, jernskodda pilar, sågo vi äfven.
I tältplatserna nära vinterstationen funnos ett par slaglåsgevär, jemte knallhattar, bly och krut.
De begagnades tydligen föga, och mitt försök att medelst löfte om en bössa med nödigt förråd af krut och bly locka tschuktscherna till långa resor misslyckades helt och hållet.
Då den tschuktsch, som fört våra bref till Nischni Kolymsk, efter återkomsten belönades med en röd skjorta, ett gevär, knallhattar, kulor och krut, ville han utbyta geväret med tillbehör mot en yxa.
Tschuktschernas hufvudnäring består af jagt och fiske.
Båda utfalla vissa tider af året mycket rikligt, men blifva under den kalla årstiden föga gifvande, hvarvid, till följd af vildens ringa förtänksamhet, stor brist uppstår så väl på föda som på bränsle och medel att smälta snö.
Hvad deras jagt- och fiskredskap beträffar, kan jag ej lemna så fullständiga upplysningar jag skulle önska, emedan de mycket omsorgsfullt undveko att taga någon af Vegas jägare med sig på sina jagtfärder.
Snadden fångas med nät, gjorda af starka sälskinnsremmar.
Näten utläggas om sommaren bland grundisarne vid stranden.
Djuret trasslar in sig deri och qväfves, då det ej mer kan komma upp till ytan att hemta andan.
Om vintern fångas sälen dels med nät i råkar på isen, dels med harpun, när den kryper upp ur sitt hål; slutligen fångas den äfven med en öfver sälhålet lagd snara af remmar.
För att undvika förlusten af det värderika, i tschuktschernas tycke ytterst läckra sälblodet, dödar man ej djuren med eggjern, om det kan undvikas, utan med upprepade slag i hufvudet.
Björnen nedlägges med lans eller knif, den senare enligt en tschuktsch’ påstående det säkraste vapnet, hvalross och större sälarter med harpun (se bild 1 å sid.
109) eller lans af ungefär samma slag som grönländarnes.
Äfven hvalen harpuneras, men med en harpun, som är betydligt gröfre än den vanliga, och vid hvilken ända till sex uppblåsta sälskinn äro fästade.
För att döda en hval måste en mängd dylika harpuner stötas i den.
Foglar fångas med snaror eller dödas med fogelkastspjut, pilar och slungor.
De sistnämnda (bild 3 å sid. 109) bestå af en mängd runda benkulor, fästade vid sammanknutna läderremmar.
Några fjädrar äro ofta fastsatta vid knuten för att öka luftens motstånd mot denna del af slungan.
När slungan kastas, spridas benkulorna derigenom åt alla håll, och träffsannolikheten blir större.
Hvarje man och pojke bär om sommaren en dylik slunga på sig, oftast bunden om pannan, och är genast till reds att med den kasta mot förbiflygande fogelskaror.
Äfven användas vanliga slungor, bestående af två remmar och en vid dem fästad skinnbit.
Fogelkastspjuten (bild 5 å sid. 109) likna fullkomligt eskimåernas.
Ett slags snaror begagnades af pojkarne vid Jinretlen för att fånga småfogel åt vår zoolog.
De voro förfärdigade af bardfibrer.
Fiskar fångas dels med nät dels med krok eller med ett slags ljuster (bild 6 å sid. 109).
Näten äro förfärdigade af sentråd.
Jag tillbytte mig flere sådana och förvånades öfver det ringa värde infödingarne satte på dem, oaktadt det dryga arbete, som måste hafva erfordrats för trådens förfärdigande och nätets knytning.
Stundom användas näten äfven till notdragning.
Metspöna bestå af ett endast 30 centimeter långt skaft, vid hvilket en kort ref af senor är fästad.
Refvens yttersta ända löper genom ett stort sänke af elfenben, hvarifrån utgå tre eller fyra tafsar med hvar sin krok af vare sig endast ben, eller ock ben och koppar eller ben och jern.
Kroken är försedd med tre eller fyra åt olika håll vända spetsar.
Jag har förut omtalat, huru metspöna om hösten användas för fångande af ismört, äfvensom huru det tillgår vid det gifvande vinterfisket i närheten af Tjapka.
Äfven för kust-tschuktschen tyckes renkött utgöra ett vigtigt födoämne.
Förmodligen upphandlar han sitt förråd deraf från ren-tschuktscherna mot tran, skinnremmar, hvalrosständer och kanske fisk.
Jag antager, att en del af det frusna renblod, som invånarne i byarna vid vår vinterstation använde till soppa, hade förvärfvats på samma sätt.
Vildrenar eller förvildade renar jagas med lasso.
Dylika djur tyckas dock numera ej förekomma i någon större mängd på Tschuktsch-halfön.
Utom fisk och kött förtära tschuktscherna ofantliga massor grönsaker och andra ämnen ur växtriket26.
De vigtigaste bland dessa utgöras af blad och unga qvistar af en mängd olika växtarter (t. ex.
Salix, Rhodiola m. fl.), hvilka hopsamlas och rensas samt förvaras i säckar af sälskinn.
Med eller utan afsigt får anrättningen under loppet af sommaren surna.
Om hösten fryser alltsammans till en klump af det utspända sälskinnets form.