Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag qvarstår vid den mening i detta ämne, som jag i Lagberedningen biträdde, och hvilken uttalas i det derifrån år 1842 afgifna underdåniga utlåtande om domstolarnes organisation.
Denna mening går derpå ut, att verkligen permanenta domstolar på landet ej skulle vara gagneliga, och att det är just derföre, som de icke blifvit eller kunnat blifva införda.
På landet, der inställelse vid domstolen för de liesta rättsökande medförer besväret af en resa och deraf följande längre tidsspillan, är det en verklig angelägenhet, att icke oupphörligen vara blottställd för dylikt besvär, att äga vissa behöfliga mellantider, då man icke kan dermed oroas.
Dessa tider kallades i gamla lagarna fredstider, freder, om hvilkas åtnjutande allmogen tyckes hafva varit ej mindre angelägen, än om sjelfva tingen.
De veckoting, som i lagförslagets motifver åberopas ur gamla lagarna, voro säkert aldrig ämnade alt göra intrång i freden under de årstider, som icke voro tingsterminer.
I stället för verkligen permanenta tingsrätter, innehåller nu lagförslaget endast nio särskilda ting årligen, under namn af allmänna rättegångsdagar, med fyra veckors mellanskof, men med fortsättning af sessionerna hvarje gång på nästföljande dagar, tilldess alla målen förevarit.
Under de tider af året, då ting icke sålunda hålles hvar fjerde måndag och följande dagar, skola dock urtima ting, på hvarje rättsökandes begäran, kunna när som helst beviljas.
Onekligen får således den förfördelade, som önskar hastig upprättelse, oftare än nu tillfälle att lagföra sin motståndare, äfven utan att begära urtima ting.
Men om detta kan vara en fördel för den, som har verkligt fog att anlita rättvisan; så är det deremot ingalunda fördelaktigt för en 49 en fredlig medborgare att kunna så tätt och ofta utan fog oroas af en trätlysten vedersakare.
Äfven nu kan detta ske genom urtima ting; men deras kostsamhet och omvägen att i tvistemål söka tillstånd dertill i hofrätten äro icke olämpliga hinder för lättsinnigheten i anfall; och största delen af dem, som nödgas tvista vid lagtima tingen, njuta dock dessimellan fred för sådana anfall.
Redan de nio allmänna rättegångsdagarne, som i sjelfva verket äro lika många särskilda lagtima ting, till hvilka man kan stämmas, kosta nämnden aderton tingsresor om året, i stället för de sex, som nu till och från lagtima tingen behöfvas i de orter, der ting oftast hålles.
Dermed blir dock nämnden icke befriad från lönlösa resor äfven till urtima ting eller särskilda rättegångsdagar för brottmål.
Denna ökade besvärlighet af nämndemanstjensten måste blifva en kännbar olägenhet, hvilken vid lagförslagets pröfning ej kan lemnäs ur sigte; hvaraf följer, att min plan deremot bör räknas lill godo, det resorne för lagtima ting blifva endast åtta om året, och urtima tingen i brottmål försvinna.
För andra urtima ting uppstår ej annorlunda hinder, än att, i anseende till ständige domhafvandens sysselsättning vid landstingsrätten imellan liderna för lagtima häradsting, säi’skild domare oflast måste lill urtima tingens hållande förordnas; men häri ligger ingen olägenhet, då sådana urtima ting i allt fall bekostas af sökanden, och kostnaden icke ökas derigenom, att särskild domare förordnas.
En svår bristfällighet i min plan vore det, om den ledde tillförminskning i den lätta tillgänglighet, som hos våra domstolar med så mycket skäl värderas.
Men sådant kan ju icke påstås, då ej allenast lagtima tingens antal, i stället att minskas, blir ökadt från högst tre till fyra, utan ock tingslagen blifva öfver hufvud föga större, än de hittills varit, — större än små, men mindre än de stora häraderne •— och således en hvar kommer i tillfälle att besöka tinget, samt personligen der bevaka sin sak, hvarigenom deix ock är hos landstingsrätten bevakad, och sjelfva denna domstols dom kommer honom tillhanda vid nästföljande häradsting.
Om man ej får denna dom lika hastigt, som man kumxat få häradsrättens utslag; sä utfaller den dock skyndsamare, än hofrättens dom, mot hvilken den svarar, hittills möjligen kunnat utfalla — att räkna från sakens början.
Ibland länkbara inkast finnes visserligen äfven det, att i obetydliga saker, dem den rättsökande ämnat låta bero vid underrätts beslut, han nu skall tvingas att anlita en högre rätt, hvilket ej kan aflöpa utan större Jusl.-Ombudsmans Emb.-Berätt. till 1850 års riksdag.
7 50 kostnad.
Detta inkast måste så vida medgifvas, som det blir oundvikligt att, enligt hvad här också är beräknadt, stadga protokolls- och domslösen högre, än den hittills varit hos underrätterna.
Men denna högre kostnad blir en olägenhet endast under förutsättning af ett under nu varande förhållanden förut fatladt beslut att vid underrättens åtgärd låta bero; men på fullbordan af ett sådant beslut lärer dock föga kunna räknas; och blir man genom ett eller annat misstag hos underrätten nödsökad att söka högre rätt, i trots af sin föresats; så blifva både besvär och kostnad vid begge instantserna sammanlagda oundvikligen större, än de kunna blifva genom högre lösen för underrätts protokoll och landstingsrätts dom, sådana de i planen bär upptagas.
I de fall åter, då parterne, efter sakens utförande, skulle åsämjas att låta den pröfvas af härads- eller stadsrätten såsom domare utan appell, vore förhållandet enahanda, som det nu kan vara, om och när parter vid underrätt vilja träffa ett sådant åsämjande.
Och hvad fattiga rättsökande beträffar, hvilka redan den fördelen är förunnad att gratis utbekomma domstolarnes expeditioner; så är denna fördel för dem enahanda, oberoende af domstolarnes förändrade organisation.
De vinna blott en ny derigenom, alt de ej iner få så många domstolar att gratis anlita.
För göromålens gång och undvikande af onödiga, staten betungande kostnader är det redan omtalta, mycket omtvistade sportelsystemet i min tanka nödvändigt, men icke mer oumbärligt för min plan, än för hvilken annan som helst.
Alt imellan landstingsrältens ledamöter jemnt fördela arbetet, då en hvar af dem såsom domhafvande anvisades ett visst distrikt, vore hvarken mer eller mindre svårt, än att eljest vid reglering af domsagors omfång förskaffa hvarje domhafvande lika mycket göromål.
Välgrundad klagan öfver olikheten måste i ena och andra fallet uppstå, så snart aflöningen i penningar bestämmes.
Deremot försvinner all skälig anledning lill klagan, när större delen af inkomsterna beslår i sportler, hvilka rätta sig efter arbetet.
Då eftersträfva!’ fast heldre en hvar den arbetsamaste tjensten.
Men går det an att afskaffa sportlerna vid häradsrätter, sådana som de nuvarande, eller vid landsrätter, sådana de i lagförslaget förekomma; så kunna sportler ulan tvifvel äfvenså väl umbäras i domstolar, inrättade efter den bär uppgjorda planen.
Hvad denna plan i öfrigt har emot sig, såsom vidt utseende och sådan, att dess verkställighet fordrar genomgripande åtgärder, hvilka förutsätta enhällig och verksam öfvertygelse om dess vigt och gagnelighet, det har visserligen icke undfallit mig.
Att efter långvarigt öfvervägande betänkligheterne 51 hos mig sjelf försvunnit, berättigar mig icke till förlitande på rigtigheten af min tanka, och än mindre till förhoppning om dess gillande.
Men om jag i någon punkt kan vara säker på grunderna för min öfvertygelse; så är det i den här förevarande.
Ty derpå tror jag mig vara säker, att planens antagande icke skulle leda till financiella uppoffringar.
De nya kostnader, den komrae att medföra, härröra nemligen dels från uppbyggandet af 21 nya residentshus, bestigande sig kanhända, efter 50,000 R:dr för hvartdera, till en kapitalutgift af 1,050,000: — — och dels från ersättningar till parter och vittnen, för hvad deras ökade resekostnader komma alt öfverskjuta besparingen i fångforslingskoslnad.
Beloppet af ett sådant öfverskott kan visserligen icke beräknas; men det torde väl icke komma att blifva större, än beloppet af nu utgående fångforslingskostnader, hvilket, enligt Kongl. Fångvårdsstyrelsens sista årsberättelse, uppgått till 140,994 R:dr; och jag föreställer mig således, att
Justitiä-departementet skulle genom den förevarande planens antagande kunna komma att belastas med lika mycket under nu i fråga varande rubrik.
Men på dessa kostnader, dels i kapital eller en gång för alla . 1,050,000: — — och dels i fortfarande årlig utgift , . . 141,000: — — har jag att qvitta, nemligen dels öfverflödiga minst 100 tingshus och lika många häradshäkten, hvilka visserligen kunna vara af ringa värde, och således må upptagas endast efter 100 R:dr hvartdera till kapitalbelopp 20,000: — — dels besparing af minst 145 nya cellhäkten, tillsammans innehållande ett icke mindre antal än 3,000 celler, och således beräknade att kosta efter 1,000 R:dr för hvarje cell . . . 3,000,000: — — tillsammans kapital 3,020,000: — — dels sparad bevakningskostnad vid alla dessa häkten, skattad vid hvartdera till minst 500 R:dr eller en årlig utgift af 72,500: dels ock besparing af den eljest oundvikliga förhöjningen i Hofrätternes årliga anslag . . 111,000: — — tillsammans fortfarande årlig utgift ....
183,500: — — således, efter afdrag af ökade kostnader, en återstod af besparing i kapitalutgift 1,970,000: — — och i fortfarande årlig utgift 49,500: — — 52 Härmed hoppas jag nu äfven den senare af de uppställda frågorna vara besvarad: hvad den framlagda planens förkastande måste komma att kosta.
Jag är härigenom öfvertygad, att de tillämnade och så högst önskans värda förbättringarne i fängelse- och straffsystem ej ens skola kunna upphinna sitt första nödvändiga stadium, en förbättrad anstalt för ransakningsfångars förvarande, om denna anstalt måste förenas med ända till 150 ransakningsdomstolar, försedda med hvar sitt häkte till fångarnes förvarande under större eller mindre del af ransakningstiden.
Härifrån är det, som jag hämtat det vigtigaste motifvet bland dem, som bestämt mig till framläggande af mitt välmenta förslag.
De delar af lagförslaget, som här kommit i fråga, äro härmed granskade endast i afseende på domstolsinrättningen.
Hvad som dervid blifvit anfördt om rättegångssättet i de delar, som närmast sammanhänga med domstolsinrättningen, innehåller icke fullständig granskning af lagförslaget; och hvad häruti felar, bör här tilläggas, innan jag öfvergår till andra ämnen.
Jag har betraktat frågorna om summa appellabilis, och om öfriga vilkor för högre rätts anlitande, under de förhållanden, som från mitt förslag härflyta.
Hvad jag härom yttrat, är icke lämpligt till den organisation, lagförslaget innehåller.
Summa appellabilis, om den vid talans fullföljande från en underrätt ens bör komma i fråga, måste der blifva lägre, än vid öfvergång från en domstol, som står närmast under den högsta.
Vid underrätt kan jag dock icke föreslå att åter upptaga summa appellabilis, sedan den en gång försvunnit.
Det är först vid klagan öfver hofrätts dom, som jag anser den vara oundgänglig.
Deri borde då rätteligen vara högre, än den jag bragt i fråga vid klagan öfver landstingsrätts dom; men delta torde dock icke vara behöfligt.
De skäl, jag för dess tillstyrkande anfört, gälla deremot ungefär lika äfven vid öfvergång från hofrätt.
I fråga om doms fullgörande *) härleda sig ökade svårigheter från de tre "instantserna.
Först blir fråga, huruvida underrätts dom, innan den vunnit laga kraft, skall fullgöras, eller ens vara verkställbar.
Lagförslaget medgifver delta senare endast för vissa arter af tvistemål, hvilka anses mest brådskande.
Men går det an i dessa mål; så kan icke gerna linnas giltigt skäl, hvarföre *) L. F. Rb. 2 del. kap. 33.
53 del icke skulle äfven i andra mål gå an.
Deremot tyckes om rättvisan i denna fråga något tvifvel svårligen kunna uppstå.
Af de tvistande skall endera vara i besittning af det omtvistade; och det kan ju icke bestridas, att dertill finnes mera behörighet hos den, som har en dom för sig, än hos den, som har en dom emot sig.
Det enda giltiga undantaget är det fall, som gäller äfven vid vädjande från hofrätt, att klagan öfver domen blefve onyttig, sedan den gått i verkställighet; och det måste, i allt annat fall, vara en angelägenhet af vigt, att den tappande icke uti undvikandet af verkställighet finner ett motif till obefogadt fullföljande af tvisten och ett förlängdt tillfälle att undansnilla sina tillgångar.
Häraf följer, alt än mindre någon tvekan må uppstå om verkställbarhet af hofrätts dom, som med underrätts sammanstämmer.
När deremot hofrätten upphäfver underrätts dom, måste fråga blifva, antingen all rätt till doms fullbordan, vid sådant förhållande, skall förfalla och redan meddelad verkställighet återgå, eller hofrältens dom i stället för underrättens bör i fullbordan ställas.
Lagförslaget besvarar denna fråga på det sätt, att i mål, der verkställighet följt på underrätlens dom, äfven hofrättens deremot stridande dom skall verkställas, men att i andra mål hvarken den ena eller andra går i fullbordan.
Om nu, enligt hvad jag förmenar, lika bör förfaras med alla mål, och således alla underrätts-domar vara verkställbara; så inser jag väl icke, att härifrån uppkommer något ökadt skäl att låta verkställa äfven alla hofrättsdomar, som icke med underrätts sammanstämma.
Men då jag antagit för grundsats, alt öfverklagad dom bör efterlefvas, lill dess den blir ändrad; måste jag anse det olämpligt att annorlunda förfara med en hofrätts dom derföre, att den är stridande mot underrättens.
Efterlefnaden af den sednare kan ej skäligen få fortfara, i strid med den förra.
Således bör, efter min tanka, den, som i öfverrätt vunnit, äga att, utan hinder af sakens fullföljande hos Högsta Domstolen, erhålla verkställighet å öfverrättens dom, ehvad den öfverensstämmer med underrätlens eller icke, så framt ej ändringssökandet derigenom blir onyttigt.
Att verkställigheten bör ske genom omant fullgörande af dom, såsom vilkor för talans fullföljande, har jag ansett nödvändigt på redan anförda grunder.
Lagkommitteens motifver för borttagande af ett sådant vilkor åberopas äfven af Lagberedningen, men hafva synts mig vara bland de mest misslyckade.
De gå ut på ingen ting mindre, än att bevisa, det ”stadgandet om doms fullgörande verkar snarare emot än för det ändamålet, att den vinnande skall ”utan uppehåll komma i åtnjutande af sin rätt och den tappande sättas i den 54 ”belägenhet, att han ej drager fördel af sakens oskäliga fullföljande”.
Möjligen kan ett eller annat exempel visas, då frågan, huruvida dom varit rätteligen fullgjord, led t till ”invicklade och långvariga tvister”, sådana som i motifverna beskrifvas; men dessa fall hafva dock varit och måste alltid blifva ganska få, af det naturliga skäl, att å ena sidan den fullgörandes (den tappandes) egen fördel fordrar att icke genom brist i fullgörandet äfventyra hinder för sin talans upptagande, och å andra sidan den vinnande endast skulle tillskynda sig sjelf förlust, om han, i stället att begagna lyftningsfördelen och försäkra sig om besittningen af hvad han vunnit,' föreloge sig att utan skäl klandra fullgörandet.
Hvad erfarenheten, tvertemot Lagkornmitteens uppgift, ådagalagt är, att i allmänhet, och med så få undantag, som troligen ifrån någon regel äro möjliga, föreskriflerne om doms fullgörande blifvit rätteligen iakttagna.
Det i fråga varande stadgandet om doms fullgörande har således visserligen icke verkat snarare emot än för ändamålet, utan det har tvertom ofelbart verkat rätt kraftigt för sitt ändamål; och genom dess samverkan med öfriga för samma ändamål gifna föreskrifter är det, som obefogad klagan öfver domstolars beslut blifvit hållen inom hittills iakttagna skrankor.
Att mången sådan klagan icke destomindre blifvit förd, har visserligen visat sig; men man har ju af hindrens verksamhet ej kunnat begära mer, än att i allmänhet endast sådan klagan blifvit fullföljd, om hvars framgång den klagande gjort sig någon förhoppning.
Det är härutinnan, som förhållandet måste ändra sig, i den mån de helsosama hindren borttagas.
Lika säkert, som man hittills i allmänhet klagat endast i hopp om framgång (när man ej kunnat klaga utan prästanda), lika säkert skall man då klaga, ”för att draga fördel af sakens oskäliga fullföljande och ”hindra den vinnande att utan uppehåll komma i åtnjutande af sin rätt”.
Alla de hinder, som deremot kunna i vägen läggas vid utmätningsförsök och åtgärder lill tvungen verkställighet, äro för väl kända, att behöfva här upprepas.
Öfver onödighelen af dessa omvägar, och allt det ökade lidande, som den vinnande derigenom tillskyndas, i stället att besväret med skäl drabbar den tappande sjelf, när lian skall fullgöra eller dertill styrka sin oförmögenhet, har jag yttrat min tanka.
Lagkornmitteens uttryck, att den öfverklagade domen ”helt enkelt går i ”verkställighet, lika oinskränkt och på enahanda sätt, som om den hade vunnit laga kraft”, mäste tagas i ganska inskränkt bemärkelse, när det sättes i förening med de ord, som omedelbart följa, att nemligen detta sker ”med ”vilkor i allmänhet, att den, som yrkar ett sådant verkställande, skall sätta 55 ”vederhäftig borgen för del skadestånd eller den återbäring, hvartill han kan ”kännås skyldig, i fall domen sedermera upphäfves”.
Ty detta är en ganska väsendtlig inskränkning af verkställigheten, jemförelsevis med den, som äger rum, när domen vunnit laga kraft; och vill den vinnande icke blottställa sig för en alltför äfventyrlig efterräkning, i händelse domen ändras; så måste verkställigheten inskränka sig till just jemnt sådan, som den hittills å icke laga kraftvunna domar kunnat meddelas, och hvilken lagen icke funnit utesluta behofvet af doms fullgörande genom omant utgifvande af hvad dömdt är, såsom vilkor for anlitande af högre rätt
I sammanhang härmed står en särskild, privilegierad utväg till rättegångsmissbruk, den s. k. låttigdomsvägen eller rättigheten att, utan doms fullgörande och utan att ställa säkerhet för motpartens skadeslöshet, likasom utan skyldighet alt gälda lösen för handlingar, eller erlägga vadepenningar eller revisionsskilling, genom alla instantser utföra hvilken talan som helst — en rättighet, som tillkommer den obemedlade sakägaren och missbrukas ända derhän, att i den verkliga sakägarens ställe, när denne är bemedlad, uppträder en transportinnehafvare af hans talan, hvilken kan styrka sin medellöshet och sålunda begagnar fattigdomens privilegium.
Att på detta sätt allt försök till återhåll i rättegångsmissbruket kan gäckas, är uppenbart.
När en verkligen obemedlad person uppträder för en sak, som i sjelfva verket är hans egen; böra honom visserligen icke föreläggas vilkor, hvilkas omöjlighet blefve för honom enahanda med ett förbud att söka sin rätt.
Men huruvida hans talan verkligen är hans egen, och icke öfverlåten af rätta sakägaren under förbehåll och vilkor, som berättiga denne att, elter tvistens slut, åter inträda i sin afstådda rätt, är ofta icke lätt att utröna; och knappast kan derom någon annan forskning anställas, än att fordra ed så väl af den synliga sakägaren, som af den person, hvars talan han antingen under rättegången eller inom viss kort tid dessförinnan genom öfverlåtelse åtkommit, att den förre talar för sin egen och ingen annans räkning, och alt den senare icke förbehållit sig att af sakens ulgång njuta någon fördel, allt vid äfventyr, att fatligdomsfördelen eljest för transportinnehafvaren går förlorad.
Huru beskaffad den säkerhet bör vara, som vid öfvergång från lägre till högre rätt skall af den klagande ställas för den kostnad och skada, han i och för fullföljandet kan dömas skyldig alt gälda, är en fråga, som synes mig böra ställas i sammanhang med frågan om någon utväg till ersättning för det ålerhållsmedel, som nu ligger i revisionsskillingen och hvars afskaffande utan vederlag jag redan förklarat mig icke kunna tillstyrka.
Om det ej mer anses 56 lämpligt, att en afgift för sakens fullföljande nedsättes, för alt, i händelse af den öfverklagade domens fastställande, tillfalla domaren sjelf, som dömt; så kan det åtminstone icke vara olämpligt, att en anstalt vidtages för ett hittills alltför litet befrämjadt, för att icke säga alltför litet behjertadt, ändamål, den vinnande partens skadeslöshållande, och att denna anstalt blir ett återhållsmedel för obefogad klagan.
Frågan om skyldighet att gälda rättegångskostnad är ett ämne af icke iinga svårigheter, och jag torde kunna hoppas ursäkt, i fall ett försök till dess utredande icke utan någon vidlyftighet kan åstadkommas.
— Att noga utröna de kostnader, som verkligen blifvit använda på en rättegångs utförande, är för domaren sällan möjligt; och ännu svårare är oftast att afgöra, huru mycket af den verkligen använda kostnaden varit behöfligt och alltså bör åläggas den tappande att godtgöra.
Vid sådant förhållande har man antagit för regel, att heldre tilldöma för litet än för mycket; och beloppet blir i allmänhet så ringa, att föga någon vinnande befinner sig verkligen skadeslös.
Antingen rättegångarnes tal härigenom ökas eller minskas, torde vara vanskligt att afgöra, då rättvisan, i samma mån den blir mindre afskräckande för den orättrådiga och han deraf uppmuntras att djerfvare göra henne motstånd, deremot måste blifva mindre lofvande för hvar och en, som på henne äger grundade anspråk, och således denne i lika mån från hennes anlitande afhållas.
Så vida det imedlertid ostridigt är en rättvisans fordran, att den vinnande blir skadeslös, och det för sannolikt bör antagas, att rättvisans befrämjande snarare skall minska än öka tvisternes antal, men i all händelse lagstiftarens pligt är att främja rätt; uppstår ingen tvekan derom, att skadestånd, och derigenom oafkortadt utbekommande af hvad som förklaras vara rättmätigt anspårk, bör den vinnande beredas, så vidt ske kan.
Jemkningen på bans kostnader och förluster bör såsom regel förkastas.
Men om detta erkännes, och man derjemte finnér, att en absolut noggrannhet är omöjlig att åstadkomma; så blir ju ej annan utväg öfrig, än att, med bibehållande af det absolut rätta till ögonmärke, ombyta billighetsregeln och, i fall af ovisshet, blottställa sig att bevilja för mycket heldre än för litet.
Utom sådana kostnader, på hvilka taxa bör vara gifven, såsom expeditionslösen, skjutslega, dagtraktamente, för hvilka ersättningen således är lätt att bestämma, förekomma andra, om hvilka omdömet, till hvad belopp de må hafva varit behöfliga, ofta ej kan byggas på bestämd grund.
Om t. ex. vittnen kallas utöfver behof, eller om besigtningar, sakkunniga mäns undersök - 57 sökningar eller värderingar utan behof användas; så är det ofta svårt att efteråt afgöra, huruvida behofvet kunnat i förväg bedömas.
Svårast af allt är dock frågan om behöfligheten af rättegångsbiträde, i afseende nemligen på målets tvistiga beskaffenhet, på tvistämnets högre eller lägre värde, på graden af sakägarens egen skicklighet till sakeus utförande.
Men fastän fullkomligen bestämda föreskrifter i ämnet ej äro möjliga; bör man likväl kunna komma verkligheten så nära, att i hvarje fall kan utsättas ett belopp, icke lägre än hvad som behöft påkostas målets utförande, utan att dock obilligt uppstegras öfver det bästa pris, som stålt att erhålla.
En tariff bör kunna uppgöras, innehållande: a) för hvarje instants ett visst belopp, hvartill kostnaden för ett måls utförande vid samma instants måste skattas, utan afseende på tvistens penningevärde, parlernes personlighet, deras boningsort, deras behof af biträde, sakens vidlyftighet och invicklade beskaffenhet samt b) det tillägg, som med afseende på hvardera af dessa omständigheter bör göras.
Enligt en sådan tariff kunde det åligga så väl underrätt, som öfverrätt, när missnöje mot någonderas dom anmältes, att utsätta, hvad som minst i kostnadsersättning till den vädjandes motpart borde utgå, i fall målet fullföljdes och ändring i motvädjade domen icke vunnes.
Om då stadgades, att detta belopp, i fall af sådan utgång, borde ovilkorligen tilldömas vid domens fastställande, alltid med' tillägg ej blott af skadestånd för särskilda genom rättegången vållade förluster, utan ock af en förhöjning i ersättningsbeloppet för rättegångskostnaden, svarande mot hvad som utöfver ta riffen kunde visas hafva blifvit verkligen påkostadt och varit behöfligt; så skulle äfven det stadgande kunna tilläggas, att nämnde uppskattade belopp (med uteslutande af tilläggen), sådant det i motvädjade domen vore bestämdt, måste af den vädjande före fullföljandet nedsättas i allmänt förvar, med vilkor att icke kunna återtagas i annat fall, än om domen underginge ändring, och att eljest få af den vinnande motparten lyftas.