Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr banco; likväl och enär Landshöfdingen, oansedt dessa och öfriga i Kammarrättens utslag upptagne besvärande omständigheter, emot sitt nekande icke vore öfvertygad att hafva de af honom uppburne undsättningsmedlen till större eller mindre del tillgripit och till sin nytta användt, ansåge Kongl. Majit balans i förevarande fall ej hafva inträffat och något belopp i sådant afseende följaktligen icke kunna fastställas; men emedan Landshöfdingen, med hvars åliggande i egenskap af Landshöfding i länet, att hafva högsta inseendet deröfver, att berörde Kongl. Maj:ts och Kronans medel förbiefve under allmän vård, intilldess deras behöriga disposition för spannemåls anskaffande och låns meddelande kunde äga rum, det icke varit förenligt, att Landshöfdingen, fastän han ensam gått i befattning om de till undsättningen hörande åtgärder, och emottagit mot redovisningsskyldighet inför de honom underlydande Landskamereraren och Landssekreteraren samma medel till enskild förvaltning, likväl låtit desse tjenstemän åt sig förskottsvis utanordna undsättningsbeloppet, samt sålunda icke allenast undandragit medlen vederbörlig kontroll, utan äfven beredt sig nya förskott, långt innan någon utgift förestått och medan han af det redan uppburna innehaft betydliga behållningar, hvilket för nyssnämnde befattnings fullgörande destomindre erfordrats, sorn om än, efter hvad Landshöfdingen anmärkt, den iakttagna ordningen, att Ränteriets medel i allmänhet skola uti Rikets Ständers bank insättas, ansett?
kunna leda till menligt uppehåll vid hastigt påkommet behof af utbetalning utaf i fråga varande medel, den utväg stått öppen att hafva af deni enviss för detta ändamål anordnad summa i Ränteriet innestående; äfvensom, på sätt här ofvan är anfördt, Landshöfdingen vägrat att efterkomma det af behörig embetsmyndighet för Kronans räkning gjorde påstående om återlefverering till Landtränteriet af varande behållning; ty och då Landshöfdingen i nu anmärkte delar svårare felat i embetets utöfning, än att felaktigheten endast med penningeböter umgällas finge, pröfvade Kongl. Majit, med ändring af öfverklagade utslaget, rättvist att jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken döma Landshöfdingen att under en tid af tre månader mista sitt embete såsom Landshöfdinge; hvaremot i fråga om hans skyldighet att erlägga ränta å en del af i fråga varande medel, äfvensom hvad anginge dels Advokatfiskalsembetets fullföljda talan emot Landskamererare!! och Landssekreteraren, dels ock desse sistnämndes underdåniga klagan, Kongl.
Majit funné skäl icke vara å någondera sidan anförde, som kunde verka till ändring i Kammarrättens utslag.
143 I den nådeansökning, hvarmed Landshöfdingen sedermera till Kongl. Maj:t inkom, nekade han sig väl icke hafva felat; men han ville ådagalägga, att han felat, utan att veta det.
Han tillräknade sig derjemte såsom ett fel att i sina underdåniga besvär ej tillfyllestgörande hafva vederlagt ett af Kammarrättens domskäl, hvarpå han fann mycken vigt hafva blifvit lagd och hvarpå han trodde det nådiga Utslaget hufvudsakligen stödja sig, nemligen att han ansetts hafva den 9 December 1845 afgifvit redogörelse för den honom åliggande förvaltning, och såsom följd deraf jemväl blifvit ansedd skyldig att då redovisa för de kontanta medel, som hos honom innestodo.
Han anmärker derföre, att han den 9 Dec. 1845 icke hade afgifvit någon redovisning.
Han hade endast afgifvit en hvarken daterad eller underskrifven summarisk förteckning jemte verifikationer till förvarande i Landskontoret; och detta hade skett för att bestämma den prisfördelning, som af den uttagne spannemålen borde äga rum, och för att i säkerhet till Landskontoret inlemna säkerhetshandlingar.
Till bestyrkande häraf bifogade han afskrifter så väl af sjelfva förteckningen, hvilken endast upptager de för hvarje s. k. station allemnade spannemålsqvantiteter och kontanta undsättningsmedel, som ock af Landskontorets den 9 Dec. 1845 utgifua qvitto å de dervid fogade verifikationer, bestående uti vederbörande församlingars säkerhetshandlingar för de i förteckningen upptagne belopp dels i spannemål och dels i kontanta penningar, samt ändtligen af en prisfördelning på den under sommaren år 1845 uttagne undsältningsspannemål, med derå tecknadt intyg af Undsättningskommilteens Revisorer, dateradt den 21 Februari 1846 och hvari räkenskaperne förklaras hafva befunnits öfverensstämmande med bifogade verifikationer, prisfördelningen verkställd med samvetsgrann urskillning och det hela vittnande om omtanka och god disposition, hvarigenom spannemålen blifvit debiterad undsättningstagarna till mycket låga priser.
Dessutom anmärkes i nämnde nådeansökning, att meningarne inom Högsta Domstolen om Landshöfdingens straffbarhet varit så delade, att blott genom en rösts pluralitet det ansvar blifvit förhöjdt, som Kammarrätten ålagt; och äfven de röster, sorn utgjort pluraliteten och dömt strängast, hade fritagit Landshöfdingen från den honom, tillvitade balance eller uppbördsbrist.
De öfrige tre Ledamöterne, som dömt lindrigare, ehuru de sak fall t, hade ej heller funnit honom skyldig att gälda ränta å de i fråga varande medlen, för hvilka ingen ränta var utfäst och ingen redovisningseller återbäringstid förfallen.
Skriften slutar med det yttrande, att om sö - 144 kanclea felat, han dock hvarken afvetat sitt fei eller kunnat förebrå sig det; och om detta kunde sägas utan straffbar okunnighet om någon gällande lag, som varit på hans förhållande lämplig; så trodde han sig icke sakna allt fog att af Kongl. Maj:ts
Nåd hoppas full befrielse från allt i saken honom ådömdt ansvar.
I stället för nåd fick Landshöfdingen sitt afsked utan ansökan, och genom detta afsked, åberopadt i Kongl. Maj:ts Utslag på nådeansökningen den 20 Mars 1849, ansågs frågan om suspension förfalla; men i anseende till förekomne bevekande omständigheter befriades, af gunst och nåd, Landshöfdingen från ingifvande af den honom ådömde ränta.
Att i utöfningen af en landshöfdinges embete hafva svårare felat, än att felaktigheten må endast med penningsböter umgällas, lärer väl också rätteligen kunna anses att hafva förlorat anspråket att bibehållas på en så vigtig förtroendepost.
Då Kammarrättens lindrigare utslag och den ännu lindrigare mening, sorn hade för sig den största möjliga minoritet af röster i Högsta Domstolen, ej ansågs tillräckligen motifvera en benådning, utan den ådömda bestraffningen måste gå i verkställighet; var således afsättningen kanhända oundviklig.
Vigten af de fyra stränga rösterna, som bestämde den tilltalade embetsmannens öde, framlyser härigenom desto starkare.
Vid bemödandet aLt göra mig reda för rättsförhållandet i detta ömtåliga ämne har jag ej kunnat undgå att fästa mig vid den vigt, som den sakfällde lägger på sin anmärkning, att ingen redovisningsdag för honom var inne den 9 December 1845, då han till Landskontoret aflemnade en förteckning på, hvad lian ditintills användt af undsättningsmedlen, med bifogade verifikationer på sina utgifter och vissa säkerhetshandlingar.
Den häri framträdande åsigt af ämnet, att anmärkningar öfver medlens förvaltning först dä vore behöriga, när redovisningsskyldighet vore för hand och antingen tid dertill försummad eller redovisningen felaktig, har efter nogasle öfvervägande synts mig äga sin goda grund, i brist hvaraf jag ej ens kan göra mig ett bestämdt begrepp om uppbörd och kontroll af allmänna medel.
Enligt allmänna uppbördsförfattningar måste alla uppburna medel, som icke finnas qvarliggande i Kronans kassa, kunna hvarje ögonblick redovisas.
Hvad som ej styrkes vara för sina -rätta ändamål utgifvet, måste alltid finnas i kassan qvarliggande.
Redovisningstiden efter allmänna uppbördsförfattningar är således alltid för hand; och derföre äger kassabrist (balance) rum, 145 rum, Så snart, vid inventering befinnes, att en deri saknad tillgång icke är för sitt behof använd.
Vore denna regel tillämplig på de bär i fråga varande medel; så hade deli tilltalade Landshöfdingen ej bordt från balauce frikännas, då medlen icke, hvad stund som helst, voro af honom antingen lefvererade eller fullt redovisade.
Ty hade de alltid bordt vara ettdera; så var, i brist deraf, ba lauce för hand, ehvad det kunde eller icke kunde visas, att medlen blifvit af Landshöfdingen tillgripna och lill hans nytta använda.
Men det kan i detta afseende icke hafva förhållit sig alldeles lika med de i fråga varande, som med uppbördsmedel i allmänhet.
De voro beviljade för ett behof, för hvilket de svårligen kunde på det sätt användas, att ingen ting utlemnades annorlunda än mot full redovisning i samma stund, utlemnandet skett*); och ehuru vid sjelfva beviljandet ingen ting särskildt om tid eller sätt for redovisning var föreskrifvet; kunde dock af sakens natur anses följa, att vid medlens förvaltning och redovisning borde så forfaras, som för ändamålet bäst och lämpligast kunde vara.
I öfvertygelse härom yttrar den tilltalade sig hafva både i egenskap af Landsliöfdinge och af Ordförande i länets Uudsättningskommitlé, med uppdrag af öfriga ledamöterna att upphandla spannemål, funnit denna handel böra ske i aflägsna orter och penningar dertill böra kunna efter behof och omständigheter användas; och då Kongl.
Statskontoret, som hade både dvlika ärenden och rikets medel om händer, ej dragit i betänkande alt till honom personligen utbetala de första förskotten; hade han ej kunnat föreställa sig, att han felade, när han sedermera af sina underlydande begärde och utan anmärkning erhöll enahanda förskott, som lian lill en början falt af den honom öfverordnade myndigheten.
Det hade förekommit honom såsom gifvet, att så brukats och brukades i andra län, emedan det vore för sakens utförande behötligt.
De undsättningstagandes fördel hade omisskänneligeu berott af hans enskilda verksamhet, i egenskap af deras ombud uti handelsföretag, hvilka erfordrade både hemlighet och fri disposition af medel för att lyckas; och kunde han ej någon forskottens uttagande förbjudande lag eller författning; men genom Statskontorets åtgärd att till honom enskildt *) Afsänduingen af medel (III en upphandling hade viii t. ex. genast kunnat med pnstbevis styrkas; men dermed bade medlen icke varit redovisade, då det var sjelfva upphandlingen och varans lefvererande, sorn skulle styrkas.
Jutt.-Ombudsmans Emb.-Berältelse lill 1850 års riksdag.
1*^ 146 utlemna medlen ägde han anledning att förmoda, det han äfven finge dem enskildt förvalta o. s. v. Friheten alt på detta sätt förfara vid de beviljade undsättningsmedlens användande förutsätter väl behof af någon särskild föreskrift om tid och sätt för dessa medels redovisande.
Men om ock en sadan föreskrift saknades; kunde det dock möjligen synas naturligare att densamma afbida, än att låta ändamålet för medlens beviljande förfelas.
Åtminstone har det förekommit mig ostridigt, att den tilltalade Landshöfilingens ställning sålunda varit bekymmersam.
Och om än hans föreställningssätt ej må linnas antagligt; har det dock synts mig så nära ursäktligt, att hans derpå grundade förfarande, så vida dermed ingen skada skedde, kunnat försonas med det lindrigaste möjliga ansvar, om än icke lemnäs alldeles ostralfadt.
Den förlust af en månads lön, hvartill Kongl.
Kammarrätten dömt, innefattade säkerligen tillräcklig stränghet; och till skyldigheten att betala ränta på de anmärkta medlen bar jag ej kunnat tinna någon anledning, dä dessa medel, i fall de legat, såsom yrkadi blifvit, i Ränteriets förvar, icke gifvit någon ränta, då Landshöfdingen är frikänd från beskyllningen att hafva dem tillgripit eller till sin nytta an vändt och då ingen förelagd återbelalningstid förflutit.
Denna mening, antagen af tre bland Högsta Domstolens Ledamöter, synes mig således hafva varit den strängaste, som kunde hämtas från en lag, hvilken föreskrifver val imellan strängare och lindrigare straff, från och med embetets förlust för alltid till och med det ringaste belopp af penningeböter, allt efter omständigheterna, och hvilken lag nemligen (1 kap. 12 § Rättegångsbalken) använder dessa straffgrader på intet ringare fel, än att hafva fällt orätt dom af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd.
Vid tillämpning af en sådan lag var säkerligen en månads landshöfdingelön en icke ringa penningebot. för en förseelse af så obestämd, att icke säga oegentlig halt, som den häri fråga varande.
Vore del rätt tillämpning af denna lag, att förklara en sådan förseelse vara svåra Le, än att den må endast med penningeböter umgällas; dä vet jag icke, huru de verkligen svåra fel skulle straffas, på hvilka samma lag måste finna tillämpning.
Och aldrig har lagen, då den lernnade åt domaren att välja imellan straffgraderna, velat låta det ankomma på rent välbehag, att hardt straffa det ringa, och lindrigt det grofva felsteget.
Slutligen återkommer jag till jemförelsen imellan den stränghet, som vållade denna Landshöfd inges fall, och den frikännelse, som f. d. Öfverstå!- 147 hällaren Herr Friherre Sprengtporten fick åtnjuta.
Ingendera fördes till last att hafva öfvertriidt någon ”i lag eller författning bestämdt stadgad eller i ”och för tillfället särskildt meddelad föreskrift”; men dä Landshöfdingen icke destomindre dömdes lill urbota ansvar, såsom den der felat mot sin pligt att ”i egenskap af Landshöfding^ hafva högsta inseendet deröfver, att ”Kronans medel lörblefve under allmän vård, intilldess deras behöriga ”disposition kunde äga rum”; ansågs deremot Öfverståthållaren, genom de försummelser, jag tillvitat honom och hvilkas verklighet aldrig förnekades, icke hafva felat mot sin pligt att vårda hufvudstadens lugn och säkerhet.
Emot Landshöfdingen tillämpades 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, ehuru visserligen icke mera speciell användbar på vanvård af allmänna medel, än på uraktlåtenhet i de pligter, som tillhöra utöfningen af annan administratif befattning; men emot
Öfverståthållaren förklarades hvarken detta lagrum eller 9 kap. 5 § Utsökniiigsbalken äga tillämpning, enär Öfverståthållaren icke i sitt embete ”felat på något af de sätt, hvilka uti dessa lagrum rörande Konungens Befällningshafvandes och domares felaktighet i embetet ”omförmälas”.
Likasom oftanämnde Landshöfdinge tillräknade sig såsom fel, att icke hafva tillfyllestgörande vederlagt det domskäl, hvarpå han trodde sig hufvudsakligen vara fälld, så mäste äfven jag förebrå mig att icke hafva förmått på ett tillräckligen öfvertygande sätt bevisa min talan, för att i ett ämne af så stor vigt erhålla ett sådant utslag, som kunnat verksamt bidraga till skyddande af allmän ordning och säkerhet.
Jag tröstar mig endast med det hopp, alt om ännu en gång genom enahanda försummelse i dylik embetsutöfuing skulle blifva nödigt att anlita domaremakten om ansvar å de felande, bevisningen då skall bättre lyckas, och ändtligen blifva så klar, att motgång ej mer är alt befara.
Till bidragen att utreda lagskipningens tillstånd hörer vidare i ordningen att redovisa för de af Justitia Ombudsmans-embetet anställda åtal, uppå hvilka utslag fallit under den tid, som efter sista årsberättelses utgifvande förflutit.
Dervid har jag först att upptaga den talan, jag hos Kongl. Svea Hofrätt låtit utföra, i anledning af gjord angifvelse derom, att sedan Stora Kopparbergs bergslag vid allmän sammankomst inför Grufverätten i Fahlun den 16 Juli 1844 148 lagets entkilda verk förekommande stadgande, att lagtima bolagsstämma borde bållås inför Grufverätten den 15 Juli hvarje år, skulle förändras sålunda, att bolagsstämman komrne att hållas den andra helgefria lördagen i Juli månad, utan att någon närmare bestämmelse blifvit meddelad om stället för sammankomsten, än att densamma skulle äga rum i Fahlun, och 1815 års ordinarie bolagsstämma angående bergslagets enskilda verk hållits utom Grufverätten; men Kongl. Bergscollegium, der vederbörande Bergsfiskal anfört besvär öfver sä väl omfortnälta beslut, som de vid 1845 års stämma vidtagne åtgärder, genom utslag den 7
Maj 184G, jemte förklarande, alt tills vidare och intilldess annorlunda förorduades, Bergshauptmannen och Grufverätten allena vore behörige att kallelser lill allmänna bergslagssammankomsterna utfärda, samt alt följaktligen såsom i författningarna icke tillåtna mäste anses sådana allmänna sammanträden med bergsmännen och fjerdepartsägarna, hvilka i annan ordning utsattes eller utom Grufverätten holles, tillika upphäft och ogillat ofvannämnde beslutade ändring af reglementet för de enskilda verkens styrelse, äfvensom för kraftlösa förklarat de tillgöranden och beslut vid 1845 års bolagssammaukomst, hvilka kunnat angå Stora Kopparbergs bergslag i allmänhet eller Fahlu grufva och kopparverket; hvaremot giltigheten af besluten i fråga om förvaltningen af de enskilda verken ansetts endast böra på behörig domstols pröfning ankomma, om och när klander deremot af den eller dem, som vederborde, i laga ordning anhängiggjordes; Bergsfiskalsenibetet dess rätt dock förbehållen alt, om några beslut skulle vara fattade eller dispositioner vidtagna, som på ett eller annat sätt kunde föranleda skada eller afsaknad för sjelfva hufvudverket, som vore Stora Kopparberget, derå föra särskild talan till ernående af den rättelse, omsländigheterne påfordrade; samt Kongl. Bergscollegium derjemte uti siirskilda skrifvelse!' till Grufverätten den 7
Maj 1848 anbefallt bemäité
Rätt att ofördröjligen utfärda och i tidningarna införa kallelse å fjerdepartsägarna eller samtlige delägarna uti bergslaget lill allmän ordinarie bolagsstämma inför Grufverätten den 15 påföljande Juli, tillika, på det alla vederbörande mätte af Kongl. Collegii ofvannämnde utslag erhålla behörig del lill sin efterrättelse, förständigat Grufverätten att genast låta utlysa allmän extra bolagssammaukomst, då utslaget borde offentligen uppläsas och Bergslagen sålunda delgifvas; så och efter det Grufverätten, meri anledning häraf, genom utfärdade kungörelser kallat
Bergslagsdelägarne dels till extra sammankomst den 4 Juli 1846, för att få del af Kongl. Bergseoliegii utslag, och dels lill lagtima bolagsstämma inför Grufverätten den 15 i samma må - 149 nåd, men Styrelsen öfver de särskilda verken jemväl kallat delägarne till allmän stämma angående nämnde verk oell Bergslagets enskilda angelägenheter lill den 11 Juli å Bergslagets stora magasiushus i Fahlun, hade vid Bergslagets extra sammanträde (leii 4 Juli, dervid endast fyra delägare, förande talan för 23 fjerdeparter, sig infunnit, Geschwornern Lundhqvist, hvilken i egenskap af tjenstförrättande Bergshauptman vid sammankomsten fört ordet, sedan en af delägarna föreslagit, att den lill den 11 Juli utsatte slämman matte inställas och införlifvas med den, som af Grufverätten blifvit utlyst lill den 15 i samma månad, yttrat sig skola med särdeles glädje uppfylla sin skyldighet att framställa proposition på nämnde förslag, och derefter jemväl, fastän en annan af Rättens Ledamöter yttrat den åsigt, att frågan icke kunde lill pröfning upptagas, då derom icke blifvit särskildt lyst, en sådan proposition framställt, då förslaget blifvit af närvarande delägare bifallet, hvarjemte delägarne på vidare proposition af Lundhqvist beslulit, att Direktionen för de enskilda verken skulle förståndigas att genast genom anslag å dess dörr underrätta Bergslagsdelägarne, att den af Direktionen utlyste stämman blifvit inställd.
Oell sedan
Direktionen derefter genom utdrag af protokollet blifvit underrättad om berörde beslut, meli uti skrifvelse lill Bergslagets Revisorer tillkännagifva, att
Direktionen, som fann sig ovillkorligt förbunden att efterkomma 1844 års bolagsstämmobeslut, icke kunnat fullgöra förständigande^ om återkallelse af kungörelsen angående bolagsstämmans hållande den 11 Juli, utan ansåge, att det då sammanträdande Bolaget borde, innan något annat ärende företoges, besluta, huruvida den utlysta enskilda stämman skulle fortgå eller införlifvas med den af Grufverätten utsatte, samt sistnämnde dag den 11 Juli tillförordnade Bergstiskalen inför Grufverätten anmält, att han till Kongl. Bergscollegium inberältat
Direktionens förfarande att i strid emot innehållet af Kongl. Collegii den 7 förutgångne
Maj meddelte utslag utlysa bolagsstämma att hållas utom Grufverätten, samt för sig anhållit om förhållningsordres, och att Bergsfiskalen till svar derå erhållit en skrifvelse af den ‘22 påfoljde Juni af innehåll, att Kongl. Collegium förväntade sig, att Bergsfiskalsembetet å sin sida iakttoge, hvad dess embclspligt fordrade, till upprätthållande af härutinnan stadgad ordning; har Geschwornern Lundhqvist, hvilken då ännu varit tjenstförrättande Bergshauptman, anmodat Grufverältens Ledamöter alt vara honom föl ja k lige till den så kallade lilla magasinssalen, der, enligt hvad hos Lundhqvist skulle blifvit anmält, den af
Direktionen utlyste bolagsstämma skulle hållas; hvaref - 150 ter Lundhqvist, åtföljd af Bergsrådmännen Falhem, Ihrman och Engström samt tillförordnade Bergsfiskalen, begifvit sig till nämnde säl, der åtskilliga fjerdepartsägare då varit församlade och hvarest Lundhqvist först tillfrågat de närvarande, om de hade för afsigt alt hålla den af Direktionen utlysta stämman, och då i anledning deraf blifvit genmält, att som stämman ännu icke vore konstituerad och ordförande vald, frågan då ej kunde besvaras, men att den sannolikt genast efter stämmans behöriga konstituerande skulle till afgörande förekomma, vänligen uppmanat delägarne att, till undvikande af vidare obehag, sjelfviIligt afstå från stämmans hållande, men då delägarne det oaktadt vidhållit, hvad de förut yttrat, tagit plats vid ett i rummet framstäldt bord och, under åberopande af förfaltuingarne, som förbjöde idla bergslagssammånkomster utom Grufverätten, Kongl. Bergscollegii ofvan Omförmälte utslag och Bergslagets beslut den 4- u 1 i, förklarat sig anse den ifrågavarande slämman icke kunna hållas, och då häremot blifvit af några bland delägarna anmärkt, alt Kongl. Bergscollegii utslag ännu ej vunnit laga kraft och att
Bergslagets åberopade beslut icke tillkommit i laga ordning, tillagt, att sammankomsten vid laga ansvar upplöstes och förbjödes, äfvensom vidare, då delägarne syntes ej vilja ställa sig nämnde förbud till efterrättelse, att han för Kronans och Bergslagets säkerhet nödgades förklara, att alla handlingar och räkenskaper, till stämman hörande och på bordet befintliga, skulle förseglas och hos Grufverätten förvaras till den ordinarie bolagsstämman iidor Grufverätten, då de skulle komma att i vanlig ordning för Bergslaget föredragas; till följd hvaraf jemväl samma handlingar blifvit, oaktadt erinran af delägarne, att handlingarne vore deras enskilda egendom, på tillsägelse af Lundhqvist, utaf Bergsfiskalen förseglade, hvaruppå Lundhqvist, med sig tagande handlingarna, återvändt till Grufverätten, der handlingarne blifvit i Rättens kista nedlagde.
Vid den härefter den 15 Juli 1846 utsatte bolagsstämma inför Grufverätteu hade ofvanberörde handlingar blifvit utur
Rättens kista framtagne och deras försegling bruten; men enär samtlige då närvarande delägare, efter det framställd jäfsanmärkning emot Grufverättens Ordförande och Ledamöter blifvit ogillad, ifrån sessionsrummet bortgått, hade stämman blifvit upplöst, utan alt någon handlingarnes föredragning kommit i fråga; hvarefter Grufverätten genom beslut den 18 i samma månad, uti hvilket Geschwornern Lundhqvist samt Rådmännen Falhem, Ihrman och Engström deltagit, förordnat, att omförmälte handlingar skulle förblifva hos Grufverätten intill den bolagsstämma, om hvilken Rätten samma dag gjorde hem - 151 ställan hos Kongl. Bergscollegium, då desamma, hvilka under tiden icke linge för allmänheten vara tillgängliga, skulle för Bergslaget och Grufverätten föredragas; men dä vid nämnde bolagsstämma, sorn inför Grufverätten blifvit hållen den 9 och 10 påföljande September, dclägarne beslutit, att endast vissa uppgifna ämnen skulle lill öfverläggning förekomma, hade någon föredragning af de seqvestrerade handlingarna ej heller då ägt rum; och sedan Rådmannen P. Linderholm derefter å Direktionens vägnar hos Grufverättens Notarie anhållit om handlingarnes utbekommande, bade, i anledning deraf Grufverättens Heste Ledamöter, Hendigen Lundhqvist, Falhem, Ihrman och Engström, genom beslut dcu 23 September 1846 förklarat, atjt ile seqvestrerade handlingarne skulle i enlighet med beslutet den 18 förutgångne Juli fortfarande hos Rätten förvaras, intilldess de inför Bergslaget å bolagsstämma föredragits eller beslut om deras utlemnande kunde från högre ort anlända; hvarefter och sedan Kongl.