Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men för ett sådant äfventyr blottställes nästan oundvikligen hvarje försök till lagreform, tilltagen på en gång i större utsträckning, än att den kan följas af en nog sorgfällig granskning.
Sådant var det grundfel, hvaraf jag trolt mig finna lagreformens framgång hos oss hindrad; och jag befarade, att delta föreställningssätt blifvit af erfarenheten alltför mycket bekräftadt.
— Skulden lill det vidtomfattande företag, hvarigenom var frambragt ett lagförslag, som i vidd öfverskred gränserna af en ändamålsenlig granskning och pröfning, hade jag icke funnit ligga i de föreskrifter, efter hvilka lagreformens gång från början haft att rätta sig.
Dessa föreskrifter voro beräknade efter behofvet och de vilkor, hvaraf framgångens möjlighet eller åtminstone sannolikhet berodde; och endast genom afvikelse derifrån har blifvit beredl det stillestånd, och derefter den motgång, hvari den stora angelägenheten invicklades.
Ty hvad som ålegat den tillförordnade Lagkommilteen, enligt dess första Instruktion, gifven genom Kongl. Brefvet den 14 Februari 1811, hade icke varit att uppgöra ett helt nytt lagsystem, icke nemligen alt föreslå ny lag i annat fall, än der beskrifven lag förut ej fanns, och för öfrigt vidtaga sammandragningar, uteslutningar, ändringar, tillägg, hvilket allt icke kunde sägas om författandet af ett helt nytt lagverk.
I denna instruktion stadgades nemligen: ”att 1734 års lagbok, i anseende tilldess yttre ”form och indelning i vissa balkar och kapitel, skulle tjena till grund och ef - R.
Just. Ombuc/sin.
Emb.-B er ätt else JÖr år 1848. 63 ”tei följd; all alla de påbud, som särsk ild l vore utfärdade och hörde till allmänna lagen, skulle sammandragas och der anföras i den ordning, ämnenas ”natur fordrade; att ur lagen borde uteslutas allt, hvad som antingen der eller ”i gällande författningar icke stöde i förhållande till förändrade omständigheter; alt der, hvarest fordrades ändring eller tillägg, sådanL finge föreslås; att ”för mål och redan kända händelser, hvarpå beskrifven lag icke funnes, ny ”lag måtte föreslås” &c. Hvad lagreformen förlorat genom den inträffade afvikelsen från denna instruktion, då Lagkommitteens arbete, i stället för det deri ålagda, blef utsträckt lill författande af ett nytt lagverk, hade först och främst visat sig deruti, att ifrån den tid, Lagkommitteens verksamhet börjades, vida mindre för lagarnes förbättrande blifvit gjordt, än som skulle skett, i fall ingen sådan kommitté funnits.
Om ej ett fullkomligt stillestånd i denna väg kunde sägas hafva ägt rum; så hade dock åtminstone icke så mycket blifvit uträttadt, som hade hunnit genom efterlefnad af instruktionen vara fullbordadt inom den deri afsedda tid, nemligen genom förslagets afslutande före slutet af Juni 1813, och dess pröfning vid nästföljande riksdag — åtminstone skulle, efter min tanka, ännu en riksdag dertill blifvit tillräcklig.
Hvad härmed skulle varit vunnet för lagstiftningens utbildande, ocb hvartill bordt läggas en under den sedermera förflutna tiden jemnt fortgående verksamhet för det vigtiga ändamålet, har jag trott öfverträffa all jemförelse med de obetydliga framsteg, som i stället kunnat ske, under alltjemt upprepade hänvisningar att afbida den förestående stora reformen, som en gång genom lagförslagets fullbordan och antagande skulle inträffa, och hvarförinnan alla partiella förändringar endast skulle leda till alltför mycket fram- och återgående vexlingar.
Ännu mer i ögonen fallande mäste dock verkan af instruktionens åsidosättande blifva, när det genomgripande nya förslaget, omsider färdigt, skulle förekomma till handläggning hos lagstiftande makten.
Då mäste del nemligen visa sig, på hvad grund dess opinionsförlroende hvilat, huru litet det dittills i sjelfva verket var kändt.
Början dertill hade skett med Strafflagsförslagets framläggande vid 1844 års riksdag.
De officiella granskningar, detsamma lika med förslaget lill civillag hade undergått, innan det kom under Lagberedningens behandling, hade föranledi en mängd af anmärkningar, hvilka, ehuru från trycket ulgifna, troligen voro för den stora allmänheten ännu mera okända, än sjelfva förslaget.
Af Lagberedningen hade blifvit tillstyrkta talrika ändringar, som likväl förnämligast gällde endast redaktionen; och alla anmärkningar, som gått mera på djupet eller åsyftat rubbning af arbetets så kallade 64 R.
Emb.-Berättelsc för år 1848. ”grundvalar”, voro med tystnad förbigångna, under en äfven öppet utsagd förutsättning, att dessa grundvalar redan ägde lagstiftande maktens tysta bifall.
För den sålunda förberedda utgången bade imedlertid redan inom Lagberedningen farhåga uppstått, och ett förslag blifvit väckt, hvarmed åsyftades, att äfven i fall af det å bane varande förslagets ogillande, ändock en icke likgiltig fördel för det angelägna ändamålet möjligen måtte stå alL förvänta.
I egenskap af Lagberedningens ledamot hade nemligen jag redan vid den tid, då bearbetningen af Straffbalken börjades, bragt i fråga ett sådant förfaringssätt, att jemle fortsättande af lagförslagets granskning, den gällande lagen äfven måtte företagas till så beskaffad behandling, soin i Lagkommitteens instruktion var föreskrifven, och dervid det af Lagberedningen redan tillstyrkta philadelphiska straffsystemet tillämpas på nu gällande, sålunda reviderade brottmålslag.
De två särskilda förslag, hvilka skulle blifvit produkten af ett sådant förfarande, hade jag ansett böra för Kongl. Maj:t framläggas såsom allernatifver, med underdånig tillstyrkan alt dem såsom sådana till Rikets Ständer i Nåder öfverlemna, då förhoppning kunnat vara att, genom antagande af ettdera, bade blifvit afhulpet åtminstone det behof, som var mest trängande, det af ett förbättrad t straffsystem.
Svårigheterne för detta straffsystems realiserande hade föga ännu kommit i beräkning.
Men ehuru stora dessa svårigheter sedermera visat sig, bar jag dock vågat tro, att ett beslut om samma systems införande, sådant som af Rikets Sländer vid 1844 års riksdag fattades, icke skulle blifvit så utan praktisk påföljd, som det blef, om systemets tillämpning varit gjord på en redan gällande lag, hvarigenom samma besluts verkställighet ej kunnat på lika sätt förfalla, som nu inträffat, då hela den lagtext, på hvilken straffsystemet var tilläinpadt, bestod i ett förslag, som blef lemnadt utan pröfning.
För bristande tid vid 1844 års riksdag blef nemligen Lagutskottets bearbetning af det då första gången i Nåder proponerade lagförslaget icke i detalj fulländad, och förslaget således ej heller af Ständerna pröfvadt.
Redan då visade sig imedlertid, att förtroendet till förslaget aftog i samma mån, som kännedomen deraf utbreddes.
Äfven de ditintills för Nationalrepresentationen, så val som för allmänheten, så föga bekanta omdömen, hvilka vid den officiella granskningen blifvit fällda, kommo nu först under Lagutskottets ögon; och de öfverhand lagande betänkligheterne gjorde tiden för granskningens afslulande otillräcklig.
För att finna den häri röjda varsamhet välbetänkt, behöfver man säkerligen icke nedsätta lagförslaget.
Hvarje sådant, äfven det förträffligaste, måste med fl. St.
65 med misstänksam försigtighet emottagas af en klok lagstiftning.
Men ju mera omfattande det är, och ju mera nytt det innehåller, desto mindre får det på god tro antagas.
I ett land, som redan äger sina, med folkets fria samtycke antagna lagar, kan det hos lagstiftande folkrepresentanter ej vara ett fel, att de icke lätt äro benägne lill dessa lagars förändrande, än mindre till deras totala afskaffande och ersättande med nya.
Jag har trott, ått det i detta ämne minst skulle läggas ett folk till last att vara något konservativ, huru mycket man ock i allt annat må påyrka det hastiga fortskridandet.
Och hvad det här i fråga varande lagförslaget angick, förmodade jag det oväldiga omdömet en gång blifva, att det står hvarken mycket under eller betydligt öfver medelmåttan, således kan, i anseende till ämnets otaliga svårigheter, förutsättas vara behäftadt med fel och brister i oberäknelig mängd, och följaktligen farligt att i all dess vidd på god tro antaga — farligt, ej så mycket för dess hufvudgrunder, hvilka alltid lättast urskiljas och pröfvas, som för den qvantitatifva omfattningen och för den helt nya redaktionen, hvars möjliga bristfä 1 liglieter kunna vålla den svåraste förbistring i lagskipningen.
Imedlertid antogos vid 1844 års riksdag förslagets s. k. principer, innefattande äfven straffsystemet (det philadelphiska), för hvars realiserande åtgärderne dock inskränkte sig dertill, att medel beviljades för fortsatt uppförande af länshäkten med celler.
Deremot synes ingen fråga då hafva uppstått om hvad nödigt vore för den händelsen, att lagförslaget i dess helhet, vid en gång inträffande pröfning, hvarken oforändradt eller med förändringar blefve antaget.
Tankan på behofvel af någon annan förberedande åtgärd för lagreformen visade sig ännu icke hafva hunnit framtränga.
Säkerligen hoppades man alltjemt på förslagets slutliga antagande.
— Först när detsamma i dess helhet vid sista riksdag kom under pröfning, inställde sig äfven tankan på hvad, i händelse af dess förkastande, behöfde göras; och det kunde då ej förbises, att när sådant inträffade, lagreformen skulle tills vidare afstanna, om icke på något annat sätt sörjdes för dess framgång.
Riksståndens- beslut i ämnet vid denna riksdag blefvo icke sammanstämmande; och en egen tillfällighet i frågans behandling förorsakade, att ej något formligt Ständernes beslut ansågs fattadt, hvilket kunde till Kongl. Maj:t aflemnas.
Denna tillfällighet härrörde dock icke från verklig brist på beslut, hvarigenom Ständernes pluralitet uttalat sig, ehuru, det oaktadt, någon ting i sjelfva verket felades, som vållade, att pluralitetens uttalade mening icke blef upptagen i riksdagsbeslutet eller meddelad såsom svar på Kongl. Majrts nådigg Hill. till R.
Prot. 1847—1848. 2:a Sami. 9 66 B.
Jag har trott mig föranlåten att, med anteckning af förhållandet, till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning hemställa, hvad som i anledning deraf kunde vara i sin ordning att företaga, eller huruvida ärendet skulle lämpligen kunna i dess varande skick utan all åtgärd lemnäs.
Till Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, hvarigenom Slralflagsförslaget åt Ständerna öfverlemnades, har Lagutskottet vid sista riksdag ansett sig icke kunna tillstyrka bifall; hvaremot Utskottet i stället utarbetat eget förslag till ny strafflag samt lag om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff.
Utskottets belänkande har blifvit af Borgare- och Bondestånden återremitteradt med anmärkningar; men Ridderskapet och Adeln samt Presteståndet hafva afslagit
Utskottets lagförslag samt beslutit, ”att en underdånig skrifvelse skulle ”till Kongi. Maj:t aflålas, deri Rikets Ständer, med anmälan, att de ej heller ”kunnat antaga Kongl. Majrts nådiga Proposition, ville i underdånighet anhålla, ”att enär behofvet af en skyndsam förbättring i vissa delar af brottmålslag”stiftningen icke medgåfve det uppskof, som skulle erfordras för utarbetande ”af ett nytt förslag till strafflag, samt en dylik förbättring förmodades lämpligast böra börjas dels och förnämligast med ordnande af straffsystemet, isynnerhet hvad anginge frihetsstraffen, hvilka i senare tider erhållit en vidsträcktare tillämpning, än 1734 års lag förutsatte, dels med en förändring i ”lagstiftningen om straffen för stöld och rån, bedrägeri och förfalskning, Kongl. ”Maj:t ville låta utarbeta och till näst sammanträdande
Ständer framlägga ej ”mindre ett förslag lill lag om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff ”jemte de modifikationer i straffsystemet för öfrigt, sorn kunde anses nödiga, ”än äfven till en författning angående ofvanberörde förbrytelser.” Härefter har Lagutskottet å nyo förehaft ärendet, i anledning af Borgareoch Bondeståndens ålerremisser, men svarat genom utlåtande den 20 Oktober sisth år, att häraf ej kunde föranledas annan åtgärd från Utskottets sida, än att, med anmälan om Adelns och Presteståndels beslut, hemställa till de öfriga Stånden alt företaga ärendet till förnyad pröfning.
Detta utlåtande blef hos Borgareståndet föredraget den 23 Oktober, då det beslut fattades, att Ståndet ”vidhölle sin vid föregående riksdagen uttalade åsigt om nyttan och nödvändigheten af en reform i Kriminallagstiftningen, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de grunder, del af Lagberedningen uppgjorde förslag till ny ”strafflag innefattade, men likväl, i anseende till riksdagens förestående slut, ”varit förhindradt att ingå i slutlig pröfning af Lagutskottets betänkande, hva”dan Borgareståndet icke funne sig vara i tillfälle att med ärendet vidtaga ”annan åtgärd, än att lägga betänkandet och utlåtandet till handlingarna.” — R.
Emb.-Berättelse för är 1848. 67 Hos Bondeståndet kom ärendet ej till afgörande, utan hvilade på Ståndets bord, när riksdagen den 24 Oktober afslöts.
Yid detta förhållande var det, som något
Ständernes allmänna beslut i ämnet icke bief affatladt eller lill svar på Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition expedieradt.
Huruvida häraf skall dragas någon följd, i afseende på de i särskilda
Stånd vidtagna beslutens formliga giltighet, har jag ansett för en fråga, hvaröfver väl någon tvekan vore möjlig, men som syntes bero af en annan, hvars lösning jag förmodade icke mola synnerlig svårighet, eller den, huruvida ett Ständernes beslut dock verkligen förefanns, hvilket bordt i dess varande skick afgå till Kongl. Maj:t, och ej skulle kunnat uteblifva, derest icke tidens korthet före riksdagens slut hindrat dess utfärdande.
Hade nemligen besluten, sådana de voro, kunnat såsom ett Ständernes allmänna beslut afgå; så syntes mig delta utan tvifvel hafva bordt ske; men hade det bordt ske; så saknades ju icke den formliga giltighet, hvarigenom besluten utgjorde ett allmånt, Ständernes beslut, behörigt att för Kongl. Maj:t framläggas.
I ett ämne, som genom tre Stånds sammanstämmande beslut är afgjordt, får säkerligen något hinder för utfärdande af detta beslut lika litet i vägen läggas derigenom, att fjerde Ståndet ännu icke afgjort ärendet, som genom beskaffenheten af hvad detta Stånd beslulit, så framt det icke skall ankomma på dess välbehag att återhålla de tre Ståndens lagstiftande makt.
Hade de tre Ståndens i förevarande ämne fattade beslut innehållit sammanstämmande bifall till Kongl. Maj:ls nådiga Proposition, och således en ny Kriminallag varit derigenom antagen; så skulle väl det fjerde Ståndets uteblifna beslut lika litet, som ett besluts fattande, hvarigenom delta Stånd afslagit den nådiga Propositionen, kunnat hindra den af de tre
Stånden antagna lagens utfärdande och efterlefnad.
Och lika litet borde med beslutets utgifvande förfaras annorlunda derföre, att af de Stånd, som yttrat sig, två sammanstämmande afslagit Kongl. Majlis nådiga Proposition, hvilken således i sjelfva verket var afslagen, ehvad de andra två Stånden yttrat sig eller ej.
Då nu delta var förhållandet, och genom Bondeståndets beslut, huru det än utfallit, ej kunnat åstadkommas någon ändring i del afslag, som redan var gifvet' genom två Stånds sammanstämmande beslut; kunde det, efter mitt begrepp, ej blifva tvifvel underkastadt, att delta afslag bordt meddelas genom det svar, som Ständerne hade att på Kongl. Maj:ts nådiga Proposition afgifva.
Något annat verkligt hinder för detta svars afgifvande har jag ej heller kunnat föreställa mig, än den otillräckliga liden, om så är, alt ett af Rikets Stän - 68 R.
Emb.-Berättelsc för år 1848. der verkligen fatladt beslut ej skall kunna utfärdas och blifva gällande endast derföre, att det icke hunnit utskrifvas, innan riksdagen är upplöst.
Härvid har dessutom bordt anmärkas, att ehuru icke lika beskaffade beslut blifvit fattade i de öfriga Stånden, del likväl visar sig dels i Borgareståndets redan anförda beslut, alt ingen slutlig pröfning af lagförslaget blifvit anställd och endast ett hufvudsakligt instämmande i grunderna af samma förslag uttaladt, dels ock i Bondeståndets öfverläggning den 7 September vid återremissen af Lagutskottets betänkande, att en stor pluralitet af Ståndet vägrat bifall till förslaget, så alt dettas ogillande ej der kunnat vara tvifvel underkastadt, i fall ämnet kommit till slutligt afgörande.
I Bondeståndet yttrades nemligen vid detta tillfälle: 1) af Nils Strindlund från Wester-Norrlands län och femton Ledamöter, som med honom instämde: att de hvarken vore nöjde med det nya förslaget eller de principer, som blifvit lagde till grund för detsamma; att det öfverginge de skattdragandes förmåga att sätta i verket de bestämmelser, som betänkandet och det vid föregående riksdag bifallne principbetänkandet innehölie, och hvilka skulle ådraga landet ett kostnadsbelopp af mer än 8,600,000 R:dr banco; att om broltmålslagstiflningen fortginge i den anda, den börjat, brotten då komme att på ett förfärligt sätt öka sig; att rån och stölder sedan 1840 års riksdag, då stralfen mildrades, tills datum fördubblat sig; att det nya straffsystemet icke vore i andra länder antaget annorlunda, än för att dermed experimentera; alt
Feuerbachska lagstiftningsprinciperne redan vore förkastade o. s. v. och bar äfven en och annan af dessa Ledamöter instämt i Grefve Sparres hos Lagutskottet afgifna reservation, hvilken är af enahanda lydelse med Adelns och Presteståndets beslut; 2) af Gustaf Johansson från Kronobergs län och fyra Ledamöter, som med honom sig förenat: att den föreslagna lagen vore alltför mild, till bestyrkande hvaraf några exempel ur lagförslaget blifvit anförda; att en lag, som innehölle sådana sladganden, icke kunde förbättras; att återremiss deraf tjente till ingen ting; att isynnerhet behöfdes skärpta straff för stölder och rån, bedrägeri och förfalskning; att om Kongl.
Maj:t till nästa riksdag afläte en nådig
Proposition till lag om sådana straff, en sådan lätteligen kunde antagas, samt alt Talarne härom instämde i Grefve Sparres reservation; och hafva någre af dem äfv„en klandrat en alltför stor latitud i straffmätningen; 3) af Petter Jönsson från Jönköpings län och sju hans mening biträdande: att de i det närmaste instämde i Grefve Sparres reservation och önskade, Il, St.
Emb.-Berättelse för år 1848. 69 att Kongl. Maj:t mätte fä kännedom om fattandet af ett sådant beslut i Bondeståndet, och att folket dymedelst måtte blifva lugnadt; 4) af Jonas Petter Danielsson från Calmar län: alt om frågan kunde återremitteras, för att blifva hvilande lill nästa riksdag, han icke hade någon ting deremot; men blefve frågan endast om bifall eller afslag till belänkandet, han då måste rösta för det senare alternatifvet; 5) af Vice Talmannen Nils Persson och trettio med honom instämmande Ledamöter: att de yrkade återremiss, hvarefter frågan skulle hvila till nästa riksdag, då Lagutskottet borde deruti göra jemkningar efter den klaf, hvartill Ständernes öfverläggningar vid varande riksdag kunde föranleda; och liar en af dessa Talare yttrat, alt han icke i alla delar vore belåten med arbetet, men gillade synnerligen dess grunder, samt 6) af Lars Wenander från Bohus län: alt både Lagutskottets betänkande och Kongl. Maj:ts nådiga Proposition borde återlemnas till Kongl. Maj:t, som torde uppdraga åt Högsta Domstolen, Hofrätterna m. fl. juridiska verk, att granska förslagen, hvarpå vid nästa riksdag kunde vara att förvänta förnyad nådig proposition, som jemväl borde omfatta en ny rättegångsordning.
Ståndets samtlige tillstädesvarande Ledamöter voro 76; och de, som på ofvanskrifne sätt yttrat sig, voro sammanräknade 62, bland hvilka således ingen var nöjd med förslaget.
Huru litet detta var gilladt ens af dem, som stannade vid alt återremiltera det, hvilket skedde med 47 röster mot 29 — eller rättare, huru mycket af förslagets innehåll som af de 62 i fråga varande Talarna icke gillades, visar sig uti sjelfva Nils Perssons yttrande, biträdt af trettio, som tvifvelsutan alle tillhörde de återremitterande och voro just de lindrigast klandrande.
Desse ville, alt
Lagutskottet vid en blifvande riksdag skulle göra jemkningar efter den klaf, hvartill Ständernes öfverläggningar vid den varande riksdagen kunde föranleda.
Det var obestämdt, huru långt sådana jemkningar skulle sträcka sig; dock låg deri bestämdt, att förslaget, sådant det nu fanns, icke kunde vänta framgång.
Och om meningen var, att i klåfven till jemkning skulle inlagas alla Ståndens vid denna riksdag hållna öfverläggningar; så anvisades genom denna klaf ett vidsträckt fält för jemkn ingen.
Att bifall till lagförslaget var vägradt ej blott af tvenne Stånd, d. v. s. af den andel i Nationalrepresentationen, som till afslag i dylika ämnen erfordras, men ännu derutöfver af minst ett Stånds pluralitet, förmodade jag således, vid uppmärksamhet på hela sammanhanget, icke kunna bestridas.
Utan 70 B.
Emb.-Berättelse för är 1848. tvifvel kunde dessa Stånds beslut, såsom icke formligen, i egenskap af ett Ständernes beslut, utfärdade eller i riksdagsbeslutet intagna, betraktas såsom oflicielt okända, och Kongl. Majrts
Rådgifvare på detta sätt undgå att derå fästa officielt afseende.
Men dermed trodde jag ingen ting vara för ändamålet vunnet.
Då det vore bos Ständerna, som lagreformens framgång skulle sökas; vore det ej derföre mindre angeläget att dervid rådfiåga deras kända tänkesätt, om ock kännedomen af dessa tänkesätt icke blifvit formligen meddelad.
Då ingen anledning funnes att deri vänta förändring vid en kommande riksdag; kunde, efter all sannolikhet, ingen ting då för saken uträttas, om ej från Regeringens sida imedlertid vidtoges ändamålsenliga åtgärder.
Hvad som dertill fordrades, vore visserligen icke lätt alt veta.
Jag bade åtminstone funnit mig skyldig att till utredande deraf göra ett försök.
Det vore väl sanni, att motviljan för lagförslaget, hos de flesta ännu föga grundad på kännedom af dess öfriga innehåll, förnämligast härrört från misstroende till de så kallade frihetsstraffen och från fruktan för de kostnader, cellsvstemet medförde.
Men i besluten förekomme dock icke ordalag, som utmärkte, att man i det hela förkastat frihetsstraffen, om hvilka fast mer, uti Adelns och Presteslåndets beslut, blifvit medgifvet, att de i senafe tider erhållit en vidsträcktare tillämpning; hvarföre man, isynnerhet hvad dem angick, önskat straffsystemets ordnande.
Likväl hade så mycket blifvit återtaget af det vid 1844 ars riksdag bifallna principbetänkandet, att cellsyslemet nu ej skulle kunna, utan stridighet mot önskningarna, utsträckas på en gång till ett helt nytt strafflagsförslag, då man till dervid erforderliga kostnader icke gjort något anslag, och endast utmärkt vissa delar af en brottmålslag, hvilka borde företrädesvis rned skyndsamhet undergå förbättring.
Vid utarbetande af det härtill begärda för slag skulle således icke kunna påtänkas att använda frihetsstraffen allena eller företrädesvis.
Tilläfventyrs måste förhoppningen inskränkas derhän, alt kunna gifva frihetsstraffen så mycken tillämpning, som vore nödvändig, för alt vinna erfarenhet af deras verkningar.
Detta ändamål syntes mig möjligt att uppnå utan större kostnader, än som i allt fall komme alt åtgå till utförande af det började arbetet med länshäktenas ombyggande till cellfängelser.
Del borde ej betviflas, alt Ständerne härtill beviljade nödiga medel; och i dessa byggnader, så vida de skulle för sitt ändamål blifva tillräckliga, borde alltid något utrymme finnas öfrigt, hvilket då kunde användas för straffångar, såsom ock för närvarande händelsen är i de redan färdiga cellhäktena.
Genom begagnande af detta, om än 11.
71 tillfälliga utrymme, kunde åtminstone vinnas en erfarenhet, hvilken en gång, och snart nog, torde blifva afgörande till den goda sakens fördel *).
De brott, på hvilka rönet skulle synas mig böra anställas, vore företrädesvis stölder, första gången föröfvade.
För hela denna klass af brott kunde den i fråga varande bestraffningsutvägen icke blifva tillräcklig; och straffbestämmelsen för dessa brott i allmänhet finge således ej heller derpå grundas.
Hvad jag trodde kunna göras, inskränkte sig dertill att, i mån af utrymme för tillfället, förvandla ådömda kroppsstraff för nämnde art af brott till ensamhetsfängelse för sådana individer, af hvilka mesta anledning visade sig alt derigenom vänta förbättring.
Kroppsslraffen skulle således bibehållas, och förvandlingen hero af särskilda förfoganden för tillfället.
Bestämmandet af sättet och vilkoren komme att ingå i det förslag, som Kongl. Maj:l i Nåder funne godt att låta utarbeta, för att Ständerna vid nästa riksdag, enligt de två Ståndens önskan, föreläggas.