Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
barn samt en syster, den sista ättlingen af släk- ten har många rent af glänsande ställen att upp- Fast roligt, det var det då långt ifrån, för ten Löwenström.
visa, särskildt inledningskören, den andra kören det bästa fattades j u, ni små styggor.
med sin briljanta orkestrering, det vackra sopran- Men nu ska vi ha ersättning för kotiljon- Frölzen Chauvin och advokateden.
Apel- solot samt slutkören.
lationsdomstolens i Paiis första afdelning har nu Konserten inleddes med en konsert-uvertyr ger och polkor och — Orkester, första gifvit sitt utlåtande rörande frågan, huruvida af Beethoven, hvarpå följde Agamemnons bekanta valsen!
T j o h e j!
! » juris doktor fröken Chauvin skulle hafva rätt att Och innan flickorna hunnit blinka, hade aflägga advokateden.
Utlåtandet var, såsom vän- recitativ och aria ur andra akten i Glucks opera tades, nekande och motiverades i en lång skrif- » Iphigenia i Aulis », högst förträffligt föredragen Gösta och Sven svingat hvar sin öfver af hr Lundqvist.
En godbit på programmet var relse, hvilken slutar med att framhålla, att » lag- disken och valsat ut, trots skrik och pro- stiftarna allena äga rätt att ändra lagarna och spinnvisan och balladen ur andra akten i Wag- ners opera » Den flygande holländaren ».
Kören tester.
proinulgera nya sådana, hvaremot domaremakten » Men hur visste n i?
» endast är befogad att tolka och tillämpa de be- och orkestern voro båda här alldeles ypperliga, stående lagarna ».
Fröken Chauvin lär ämna men hvad som satte spetsen på det hela var » Farbror sa — » ställa sig denna slutkläm till efterrättelse och fru Möllers högst förtjänstfulla utförande af balla- » Men han var j u inte h e m m a?
» den.
Det låg i hennes föredrag en dramatisk hänskjuta sin sak till kamrarnas slutligaafgörande.
kraft och ett lif, som till och med tycktes för- » Mötte honom på hemvägen. » läna stämman en större volym än vanligt.
Ej min- Ögonblickligen inne i situationen, upp- » Trotjänarinnan ».
För någon tid sedan af- dre förträfflig var fru Linden i Marys lilla parti.
stämde fru Lisen, som kvickt klättrat upp led vid Borgerskapets gubbhusinrättning härstä- (Skulle det ej vara möjligt att i en snar framtid få des anställda sjuttioåriga jungfrun Johanna Nor- upp » Den flygande holländaren » å k. operan med på pulpetstolen, m e d klar och ljudelig röst man.
Från det hon var tio år gammal hade hon dessa bägge sångerskor?)
— Välkändt är fru Möl- » A n der schönen blauen D o n a u ».
Och nu tjänat andra, men hade likväl under hela sitt lif lers föredrag af romanser och visor.
Hennes utfö- dansade de unga i den tidiga morgonstun- icke innehaft mer än tre tjänarinneplatser.
Ytterst rande af tre sånger af Kjerulf, hvilka hr Stenham- den, som de aldrig dansat förr, närmare, plikttrogen och samvetsgrann blef hon af sitt mar försett med ett särdeles fint och diskret orke- husbondefolk aktad och afhållen, på samma gång sterackompagnement, väckte därför ock det lifliga- tätare intill hvarann, m e d de heta, unga som hon var en värdig föresyn för sina kamra- ste bifall.
Återstår att nämna Brahms rhapsodi blickarna svindlande djupt i hvarandra.
Juvelerare 1 JakoTastoTgr 1 R i n g a r, A r m b a u d, Kedjor.
Silfverarbeten, Broscher, Xedje armband, Nålar, Bordsilfver.
Bref besvaras omgående.
Modernast Solidast I Billigast!
IDUN 396 Q Då slängde tryckeripojken sin tidnings- packe i golfvet.
Han hade minsann annat att göra än att stå där och titta på dansen, hur lifvadt det än kunde vara.
» Ut, u t!
» ropade Disa, väckt ur sin yra af den väldiga dunsen.
» Vi ha inte t i d.
Allt ska vara färdigt till klockan 7.
Tidningsbnden — » » Men vi ska hjälpa till — » » Nif! » Det omätliga föraktet i flickornas ton 3 &lt;°
Men för att få sina kavaljerer att försvinna nödgades systrarna?
» o: £.3 "
M 10 »
- 1 B » ~ CO W o B Q • • • ö l 3° I |Q 0 im Cl) M C0 id o ö * * cg 3.
5 o " ra o 8 1 » Den där lilla Rutungen! » mumlade hon gång på gång harmsen för sig själf.
» Jag är j u hela två år äldre än h o n!
» » Käraste, käraste lilla Disa, ä inte också du trött och sömnig i k v ä l l?
» Göstas ton var så öm, att det snurrade rundt i Disas hufvud och hjärta.
» Jo, förfärligt, » medgaf hon, halft vilje- och besinningslös.
Men då Gösta slog sin arm kring hen- nes lif, stramade hon upp sig och gaf ho- nom en omild knuff i bröstet.
» A nej du, så klent står det inte till med mej ännu.
För en stund se ' n vete fåglarna, hur det hade gått, men nu — skulle det ju bara se ut, som om vi apade efter Rut och Sven.
Nu få vi allt gå där och vänta och vänta, tills mossan växer på oss — eller åtminstone till i morgon, » slog hon skälmaktigt om, då hon såg Göstas mörknande min, » för då — har jag inte varit uppe i ottan, utan då är jag klar i knoppen.
Och det vill du väl ändå, att jag skall vara » — hennes röst blef så sme- kande mjuk och varm — » då jag — då vi — Nå men Gösta då.
Gösta!
» Innehållsförteckning-.
Gustava Leffler, f ö d d M i t t a g; en åttioårs jubilar af A — a.
(M e d p o r t r a t t.)
— E n L u e i e v i s a; a i Emil Linders.
— » H u r flickorna fingo p l a t s e r »; a f Malvina Bråkenhielm.
— G o s s a r o c h s k j u t v a p e n: Ä n n u ett p a r i n i ä g g o c h n å g r a s l u t o r d.
— L u n g s o t s s a n a t o r i e r n a; af R.
— I j u l k l a p p s - bekymrens dagar.
— Som våra läsarinnor torde minnas.
— Från Iduns läsekrets: Ett nytt arbetsfält för kvinnan; af Intresserad.
I a f t o n s t u n d; af En svensk kvinna.
Au- gusta på Isa, och Tsa på Augusta, och EUen på Isa.
— M e d l i d a n d e; a f Ellen Bergström.
— O m det s k u l l e g ä l l a!
af Adelaide Nauckhoff.
— J r n o t i s b o k e n.
— T e a t e r och m u s i k — Ottefåglar; en midvinterskiss för I d u n af Tor- kel Berg.
o. s l u t.)
B Klarabergsgatan Tidningen kostar yrå: 54, en tr. A n n o ris p r i s: 2 5 öre pr petitrad (
Träffas i byrån kl. 10 — 11.
TJtg-ifaing-stid: hvarje helgfri fredag.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i bokladorna samt a tidningskontoren, K e j s a r i n n a n V i k t o r i a af T y s k l a n d och hennes yngste son Oskar.
dag meddela vi en bild, sådan den i all sin enkla skönhet helt säkert är hvarje af våra läsarinnor väl bekant och för hjertat kär — den unga modern, lutad öfver sitt barn.
Men den har der till ett än vidare intresse.
Den- na unga moder är nämli- gen det stora tyska rikets kejsarinna, och barnet är hennes yngste sön, hvilken vid denna tid fyller sitt första år.
Vi känna alla, att varma vänskapsband förena vårt eget konungahus med det tyska.
En af den unge, då nyss tronbestigne kejsar Wilhelms första resor stäl- des ock till vår egen huf- vudstad, der monarken med den personliga vänskapens värme och folket med in- stämmande sympati mot- togo och firade honom.
Här i Stockholm mötte honom då budet, att hans familj förökats med en son, och kanonernas stämmor från den tyska regattan .be- svarades af saluten- från Kastellholmens batterier.
Som en uppmärksamhet mot den svenske konungen uppkallades den nyfödde med hans namn.
Konung- Oskar reste, som kändt, v sjelf senare ned till den lille prinsens döpelseakt, hvilken han öfvervar i egen- skap af fadder.
Kejsarinnan Augusta Vik- toria af Tyskland föddes den 22 oktober 1858 på slottet Dolzig vid Sommer- feld som äldsta barn till hertig Fredrik Kristian Au- gust af Slesvig-Holstein- Sonderburg-Augustenburg, en furste, som fått pröfva på många bekymmer un- der sin lefnad, som förlo- rade sina fäders tron och aldrig vann den åter, till- bringande sina dagar i en- samhet och försakelser.
Under de första åren af sin barndom förstod helt visst den lilla prinsessan ännu ej, hvarför fadern var så sorgsen och dyster och hvarför familjen lefde så indraget.
Många lyck- liga stunder tillbragte hon då under uppsigt af en en- gelsk guvernant, en miss Walker, som med utmärkta rekommendationer kommit från England att uppfostra den lilla prinsessan.
Sedan farfadern år 1869 aflidit, flyttade hennes fa- milj till Prinkenau i Scble- sien.
Der ' växte nu prin- sessan Viktoria upp till sammans med sina två
» dun u t k o m m e r qvartal I hufvudståden e n d a s t I hvårje krona, heigfrl fredag postarvodet o c h k o s i a r iör Inberäknadt.
yngre syskon.
Redan vid fjorton års ålder talade prinsessan flytande engelska och fran- ska och lärde sig dessutom äfven danska, emedan hon hade en dansk kammarjung- fru.
Lärare och konstnärer kallades till Prinkenau för att fullborda hennes uppfost- ran och leda hennes öfningar i musik och målning.
I pianospelning är kejsarinnan verklig virtuos.
För konster och vetenskaper försumma- des emellertid på intet vis utbildning i hus- liga sysslor; derför sörjde hennes moder, som jemte fadern på det noggrannaste öfver- vakade sina barn och uppfostrade dem ej blott till arbetsamhet, utan ock till enkelhet.
En svår förlust för den unga prinsessan var den älskade faderns död år 1880.
Det tomrum, som härigenom uppstod i familje- kretsen, var naturligtvis smärtsamt och svårt att fylla.
Men för prinsessan Vik- toria var redan af ödet en tröst i hennes sorg förutbestämd.
Ännu samma år kom hon i åtnjutande af en lycka, hvilken hon väl knapt någonsin drömt sig.
Emellan ' den dåvarande kronprinsens af Tyskland familj och den hertigliga familjen på Prinkenau herskade såväl förvandtskap som ganska träget umgänge, och prins Vil- helm särskildt kom ofta på besök till sina slägtingar i Schlesien.
Så småningom upp- stod härvid ett varmt tycke emellan honom och prinsessan Viktoria.
Den 2 juni 1880 firades deras förlofning högtidligt på slottet Babelsberg.
Då satt ännu gamle kejsar Vilhelm i full helsa och kraft i kretsen af de sina på sitt älsklingsslott.
Man var just i be- grepp att stiga till bordet, då ministern grefve von Schleinitz meddelade de i kon- versationsrummet församlade gästerna, att han på allra högsta uppdrag hade något att tillkännagifva.
Detta något var det unga parets förlofning.
Bröllopet stod den 27 februari följande år.
Den 15 juni 1888 bestego de den ty- ska kejsartronen.
Kejsarinnan Viktoria ser nu omkring sig en skara af fem barn, alla söner, af hvilka den yngste, den på vår af bildning äfven- ledes porträtterade prins Oskar, är född den 27 juli 1888.
Hedersamt J o m n ä m d v i d I d u n s 6:te pristäfling.
ag satt i Humlegården, Min bok på bänken låg; Jag kunde icke låsa, På barnen blott jag såg.
De tumlade i sanden I ystert stirn, de små, Och mycket var att lära För den, som hörde på.
Det var en mångfald lekar, Som vexlade gestalt, Och barnen hördes jubla Ocli fröjda sig åt allt.
Blott en och annan liten Stod tafatt och såg ned Med Jingrarne i munnen Och fick ej vara med.
ett — i n | I VJ \ J | 1 1 tidningen IN n ä r m a s t e Innehåller postanstalt En liten tös jag hörde, Som frågade helt gladt: • » Kan jag med er få leka, Ni leka visst ' ta ' fatt '? » Men ifrån barnamunnar Ljöd hvassa svaret nu: » Nehej, vi leka boll, du, Och ingen boll har du! » Den Och Till Men Der Hon Och Blb lilla hängde läppen sväljde tyst en tår; nästa grupp hon vandrar, samma öde får.
lekte de med dockor, hade docka ej, så på alla böner svaret samma nej.
Jag gick från Humlegården Till första bod, jag såg, Och köpte boll och docka Till tröst för sorgsen håg.
- Nu, må ni tro, på vänner Blef ingen brist, minsann; Nu togs hon med i ringen, Så god som någon ann '.
nästan n a m n uteslutande o c h adress originalbidrag.
— U p p g i f i i s a m t e r i ä g g en krona, s å er- tid och under vissa minuter mångenstädes åt- följdes af det hiskligaste skrål, oqvädinsord samt ohyggliga svordomar från pojkläppar.
Skogarne måste på många, många ställen fridlysas, som man kan se i den tidens dags- press.
Fruktträdgårdar måste nattetid skyddas af vakt, och ni kan döma om den allmänna bildningen, då ni hör, att de välsinnade i lan- det måste bilda föreningar för att skydda småfåglar och andra djur mot skadelystnaden och råheten.
Ja, det blef till och med nöd- vändigt att utfärda lagar mot djurplågeri, oeh det sedan flere generationer läst lexor i zoologi, så svetten rann i kapp med tårarne ned for unga, bleka kinder.
Ändtligen, då man började medgifva, att de bildningsfrön, vi utsått, alstrat draktän- der, beqvärnade man sig till att fråga qvin- nan till råds mot det mångskiftande onda, som hotade familj och samhälle, och då vi- sade det sig, Gud ske lof, att många möd- rar icke allenast insett faran af att vid skol- bänk och lexa fjettra det sprittande vårlifvet, den vaknande verksamhets- och skaparedrif- ten hos barn och ungdom.
Tänkande qvin- nor hade länge insett och länge beklagat den inbillade nödvändigheten af att sammanföra flere hundra barn för att låta dem undergå ett slags fabriksmessig behandling, utan hän- syn till olika anlag och egendomligheter, och så började hemmen så småningom att åter- börda sin rätt till barnen samt att upptaga sina pligter mot dem.
Det gick ej fort.
A c k nej, fördomens magt är stor och skenväsendets icke mindre!
Men detta senare började blekna, då en mor här, A ve.
en der i stad och bygd sporde sig, om det IV.
då verkligen kunde vara så konstigt att lära &lt;Ji !Ji|edan jag utbytt helsningar med den gam- ett barn läsa, då man sjef kunde det, och så försökte man, hvad moderskärlek kunde J S s » le, sade han: » Det var med afsigt, som jag i går ej i uträtta på undervisningens olika områden.
detalj skildrade osederna hos dåtidens ung- När denna kärlek är af äkta slaget och ej dom, ty dels lär det unga sinnet ej något en apMrlelc, är den skarpsynt och nästan godt genom skildringar af det onda och ve- profetiskt långsynt, och så upptäckte först en, derstyggliga, dels kunna der lätt gro upp hög- så flere mödrar, att barn med största lätthet mod och sjelfrättfärdighet genom jemförelser lärde sig allra först en hel del praktiska ting, emellan den tidens barn och nutidens.
Den genom att deltaga — låt vara på lek — i mogna menniskan bör deremot lära känna förekommande hemsysslor eller yrken samt forntidens mörka skuggsidor, när hon har be- genom att få sina frågor ärligt besvarade.
hof deraf för sin gerning eller för att bidraga Häraf lärde mödrarna sjelfva att förstå, huru till att hindra samhället att återfalla i gamla som verklighetslifvet är allt för det mindre villfarelser.
barnet — sjelfva sagan gripes ju af barnets fantasi som ett stycke verklighet — och att Derför kan jag för eder, främling från ett fjerran land, omtala, att i den aflägsna tid, det rent tänkta, det abstrakta, som ej kan jag skildrar, var medvetandet om eganderät- gripas af barnens fantasi så, att det står i ten till barnen samt ansvaret för deras upp- lefvande bilder för denna, är otjenligt som fostran så utplånad t, att det t, o. m. röjer undervisningsämne för barn.
Snart märkte sig i den tidens språkbruk, i det alla barn, mödrarna äfven, att de hade en hel mängd från det de kunde tala rent, tills de blifvit saker att förtälja sina barn, saker som för- vuxna, kallades skolans barn.
Oeh på sko- träffligt lämpade sig till att väcka barnens lan lades också hela arbetet och ansvaret för tankelif samt öppna deras ögon för det stora det unga slägtets upptuktelse.
Men på grund och underbara i naturen; än var det något af den tankeoreda, som kännetecknade flertalet djur, någon växt, en sten eller ett föremål af den tidens föräldrar, klagades dock högljudt af metall, som väckte barnets undran och öfver skolstraffeu, hvilka naturligtvis också kräfde en liten berättelse, utan att barnet voro både olämpliga och vanmägtiga mot pinades med att sitta stilla under timmar barn- och ungdomsskaror, hvilka aldrig känt för att låtsa höra på.
hemtuktens uppfostrande magt.
En skara Föräldrarnes feberaktiga ängslan, att bar- » skolbarn » var liktydig med en skara vil- nen ej inom en viss, temligen späd ålder skulle dar eller skadedjur.
De nedtrampade offent- lära sig läsa, försvann så småningom, när man liga planteringar, bröto ned skogarnes unga såg, att de små lärde ofantligt mycket mera träd, när de ej genom ett ovårdsamt handte- genom att se, höra och deltaga i lifvets be- rande af eld vållade svåra eldsvådor.
styr, samt att de hade vida lättare för att lära Ett par af den tidens författare påstå, att sig läsa, sedan de tillegnat sig ett större ord- pojkar rökade cigarrer lika ostraffadt, som vi förråd samt fått begrepp om, hvad läskonsten tömma ett glas vatten; men det förefaller tjenar till. » mig dock otroligt.
» Men staten, staten, hur kunde den tåla I hvarje fall är det säkert, att de på sko- sådana oregelbundna undervisningssätt? » spor- lornas gårdsplatser anbefalda lekarne på viss de jag.
Fragment u r e n o t r y c k t reseskildring, s k ä n k t åt
hällos nenter, ett n u m m e r s o m Ivackan samlas, och u n d e r för hela hvilka qvartalet.
afglften För Insändes » A c k, min unge vän », log den gamle, » sta- ten hade så länge nödgats tåla tusentals » skol- pligtiga » barns orgelbundna skolgång och kände sig slutligen vanmägtig gent emot följderna af ett mer än sekelgammalt skolkningssystem och officielt skenväsen, att den med tyst glädje såg hur hem efter hem åtog sig de små barnen, lärde dem lydnad, tukt, sannings- kärlek och gudsfruktan, den enda grund på hvilken en sann bildning kan byggas. » » Afskaffades då genom riksdagsbeslut alla statens barnskolor? » inföll jag häftigt, som om min egen framtida bana varit hotad af något, som kanske varit ifrågasatt på en aflägsen ö för hundra år sedan.
» Icke en enda af dessa inrättningar in- drogos; de fingo stå qvar och vissna som rotlösa växter, och detta skedde temligen snart.
Ty då en bättre anda vaknat bland oss, blef det allt färre och färre familjer, som sveko sina förnämsta pligter mot barnen och lemnade dem åt främmande personers mer eller mindre godtyckliga behandling, och ännu färre blefvo äfven nu de unga män och qvinnor, hvilka underkastade sig mödan att inlära en metod, som visat sig själsmördande för både undervisare och lärjungar ».
» Nå, och så gaf edert folk naturligtvis all boklig kunskap på båten, blef en klunga arbetsbin, uppdrog afveln, samlade rikedomar i eder lilla samhällskupa, föraktade veten- skap, skön konst och alla högre andliga sträfvanden », antog jag utan vidare.
» Ser det då ut bland oss, som om vi un- der det senare seklet varit dylika barbarer? » smålog den gamle, och jag tillstod villigt, att inga spår af en dylik andefattig lifsåsigt syntes till.
» Ni, som läst så mycket », fort- for gubben, » känner helt säkert berättelsen om, hur det lyckades att införa potatisodling i Frankrike.
Man säger ju, att så länge re- geringen påbjöd och uppmanade folket att odla och förtära den nya växtens rotknölar, blefvo dessa ringaktade och afskydda, så att ingen fattig ville smaka dem; men så blef ett stort potatisfält förklaradt för kungens tillhörighet, d. v. s., dessa potatisar skulle på kungens och hofvets bord; ingen obehörig finge röra en enda af dem.
D å skedde, hvad man åsyftat; det öppna, obevakade fältet fick en stor dragningskraft för allmänheten, och den näring, som ringaktades, så länge man sökte påtruga folket den samma, fick nu värde, då det var förenadt med någon möda att förskaffa sig den samma, och då fältet natte- tid blifvit tömdt, var smaken för potatis utbredd så, att dess odling kunde anses vara tryggad.
Så ungefär blef det här med kunskapen eller rättare sagdt med den uppfostrande lifs- upplysningen.
När föräldrarne märkte, att lagen om skoltvång ej längre tillämpades, och att det hemliga kriget, med lögn till försvars- vapen, som förts mot skolmyndigheterna, ej mera behöfde tillgripas, studsade allmänheten, liksom man gör då en spänning, dervid man satt hälarne i marken, hastigt upphör, och man kände, hur ansvaret for barnens upp- fostran nu var lagdt helt och hållet på för- äldrarne eller barnens målsmän.
De, som voro för slappa, för okunniga och lätjefulla, fingo åtminstone så mycket kraft, att de drefvo barnen in i statens skolor.
D e mera vakna och energiska sågo sig om efter andra medel till att bibringa barnen en lämplig och uppfostrande undervisning — — » » Era, der hade varit en näringsväg för våra många examinerade unga flickor och ynglingar, hvilka ha så svårt att vinna ut- hvarje till 5 - tal abon- Redaktionen af i r \ | I U U l 1 1 ldun, erhållas IN mentet cct räcker.
gratlsexemplar A r o de s a m l a d e komst », afbröt jag, obeskrifligt glad och glömsk af, att den gamle talade om en länge sedan förfluten tid och om folket ute » på en ö midt i hafvet, » som det heter i de gre- kiska sagorna.
Den gamle trodde, att jag skämtade, och inföll leende: » Nej tack, unge vän!
Vi hade haft mer än nog af blinda, mer än nog af oförståndiga, handledande barnsligheten, för att det kunde falla föräldrar in att frivilligt sätta en oerfaren, sjelf ouppfostrad ungdom till undervisare i hemmen.
Der far och mor voro af arbete eller grof okunnighet hindrade att lära barnen de första grunderna, i hvad man hade vant sig att kalla » småskolekun- skaper », der anlitades någon äldre man eller qvinna, helst någon nära slägting, som ingen- ting hade att göra, eller någon god vän, som åtog sig detta enkla arbete. » » Mot kontant erkänsla naturligtvis och för de förmögna; de fattiga, åt dem blefvo sta- tens skolor naturligtvis goda nog! » utbrast jag- » » Så hade det varit under skoltvångets dagar », svarade gubben med eftertryck, » ty då sökte så många som möjligt att få sina barn i dyra enskilda skolor, äfven om också dessa voro af samma art som statens, och det blef under tidens lopp då allt mer och mer van- ligt, att uttrycket: » Statens skolbarn », som det hette på vårt språk, blef liktydigt med » fattiga, okunniga barn, bestämda till tjenare och kroppsarbetare ».
Meu vi hade nu lyck- ligtvis börjat räkna med en faktor, som vi förut skjutit åt sidan, och sedan vi fått den in i folklifvet, kom der nya drifkrafter in i samhället; man vaknade till full och klar insigt om, att hvarje mor och far hade gåf- vor — låt vara slumrande — till att gifva barnen deras första uppfostrande undervisning, och att läraregerningen för andras barn ej är ett mekaniskt yrke, hvilket kan inläras som ett sådant, utan består af anlag, som kunna väckas, och en kallelse, hvilken bör följas. » » Den faktor ni nämde var väl er religion, kan jag tänka.
Hade detta folk då, redan så långt tillbaka i tiden, hunnit afskaffa re- ligionsundervisning i skolorna? » frågade jag, lifiigt intresserad.
En lätt rysning genomfor den gamle.
» Jag känner mig trött nu; men vi skola fortsätta ämnet i morgon, om ni behagar », sade han, bekämpande en sinnesrörelse, till hvilken jag ej kunde finna orsaken.
F r å n italienskan af Gudrun.
I. ftir hela den abonnenterna tid, under färre än hvilken 5, t o r d e abonne- prenumera- F r å n gallerierna, från f o l k m a s s a n, s o m ser, h ö r o c h röres, steg ett m u m m e l nedåt s o m ett o b e s t ä m d t sorl o c h f ö r l o r a d e sig i d e n fina p u b l i k e n s k o r r e k t a tystnad.
Fjädersolfjädrarna s l ö t o sig m e d ett lätt slag, s o m när foglar slå i h o p sina v i n g a r, o c h u n d e r allmän rörelse sigtades ö g o n, kikare, g l a s ö g o n dit, der d e t d i k t a d e d r a m a t u t v e c k l a d e sig i l i f o c h ljus.
Och u n d e r allt detta h ö j d e d e t e n s k i l d a dramat o h ö r d t sitt r o p af h e m l i g smärta.
H o n satt i l o g e n b r e d v i d sin m o d e r, d e t stackars barnet, h v i t, s m ä c k e r o c h ren, s o m den h v i t a gar- d e n i a n i h e n n e s m ö r k a hår.
D e n fina b a r m e n h o t a d e ej att s p r ä n g a s ö n d e r sitt s i d e n o m h ö l j e, d e tätt slutna läpparna, darrade e j, o c h ö g o n e n förblefvo torra, d å de betraktade det g r y m m a skådespelet der b o r t a i en af s i d o l o g e r n a till v e n s t e r.
De n y f ö r l o f v a d e sutto der b r e d v i d h v a r andra, h v i s k a n d e m e d h u f v u d e n a lutade tätt till s a m m a n s, så att deras hår nästan b l a n d a d e s.
H o n, b l o n d, täck o c h l i t e n; h a n, stor o c h stark, m e d detta s m ä k - tande l e e n d e, s o m v a r en l ö g n, o c h i k n a p p h å l e t d e n hvita g a r d e n i a n s o m, v a r ett b e d r ä g e r i.
M u s i k e n uttryckte n u ett vildt u t t b r o t t af lidelse, af berusning, af triumf; o c h h o n, den stackars öfver- gifna, såg sin kärleks tråd s p i n n a ut sig i s k u g g a n, d e n n a fina tråd, s o m d e t varit a n d r a så lätt att sönderslita, m e n s o m h a d e sårat h e n n e smärtsammare, än o m d e n trängt in i h e n n e s kött.