Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Banken eller för dess räkning levereras, med undantag af kontrolleradt verksilfver, äldre Svenska silfvermyntsorter och sådant utländskt mynt, som erbjudes til! omedelbar invexling, efter de af Fuilmägtige fastställda pris, äfvensom allt guld, hvilket likaledes varder levereradt, med undantag af kontrolleradt dukat- och arbetsguld, kommer hädanefter att, i likhet med hvad hittills vanligt varit, undergå prof af vederbörande vid Myntverket, hvilkas deröfver utfärdande attester skola utvisa ej mindre verkliga beloppet i fint, än äfven värdet i Riksdaler eller Dukater. 16:de § i nu gällande Reglemente är af följande innehåll: “Énligt §: 1 i lagen för Rikets Ständers Bank af den 1 Mars 1830, jemförd med §§ 1 och 2 i lagen angående myntbestämningen af samma dag, är Banken ovilkorligen skyldig att, när så påfordras, sina sedlar med Svenskt silfvermynt inlösa efter den grund, att 128 Skillingar Banko eiler 4 R:dr R:ml gälla lika med en Riksdaler i silfver, efter den, med afseende å slagskattens beräkning i myntet, af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer förändrade 1664 ärs myntfot; börande Fuilmägtige tillse att, såvidt ske kan, prägladt sillvermynt af alla fastställda sorter städse finnes i förråd.
“ Denna § innefattar alltså allenast ett sammandrag af stadgandena i lagarne af den 1 Mars 1830 angående myntbestämningen samt för Rikets Ständers Bank, likväl med ett tillägg i slutet, som har afseende på tillhandahållandet af de särskilda silfvermyntvalörerna; och angående dessa äfvensom de valörer, hvari guldmynt skola präglas, är i § 22 intagen en hänvisning till de härom gällande Kongl.
Förordningarne af den 3 Februari 1855 och den 9 Maj 1835.
Vid granskningen af nu nämnda stadganden har Utskottet tagit under ompröfning en af Herr J.
Sundvallson inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt motion (N:o 62), deri föreslagits, att prägling och utvexling från Riksbanken af Silfverspecier matte upphöra; äfvensom Utskottet i sammanhang med hithörande frågor förehaft den af Rikets Ständers år 1865 församlade Revisorer uti 15 .§ af deras berättelse gjorda framställning, deri Revisorerne, efter att hafva omförmält dels hurusom den Svenska Specien innehåller större qvantitet finsilfver än Hamburger-Thalern, dels de förluster för landet, hvilka i följd häraf uppkomma genom det Svenska silfver— myntets utförande och nedsmältning, uttalat den åsigt att något annat verksamt medel till förekommande af dylika förluster icke torde finnas, än en förändring i grunden för utmyntning af det Svenska silfvermvntet.
Med anledning af nyssberörda två framställningar, af hvilka den utaf Herr Banko-Utskottets Betänkande N:o 15.
1 Sundvallson framställda, icke innefattar någon förändring i utmyntningsgrunden, utan allenast ett afskaffande af de högsta silfvermyntvalörerna, har Utskottet anmodat
Banko-fullmägtige att meddela utlåtande deröfver, huruvida det kunde anses med grunderna för landets myntväsende förenligt samt för Banken fördelaktigt att prägling och utvexling från Riksbanken af silfvermynt å 4 R:dr och 2 R:dr för framtiden inställdes; och anser Utskottet sig höra gifva Rikets Ständer del af hvad Fullmägtige med föranledande af Utskottets berörda anmodan anfört.
Fullmägtige hafva til! en början erinrat hurusom de af Rikets Ständers Revisorer afgifna berättelser innefattade upplysning derom, alt af de från Banken utvexlade silfvermynt största beloppet utgjorts af hela Silfverspecier eller 4 Riksdaler Riksmynt stycken, dock att denna utvexling de sednast förflutna två åren varit vida mindre än de nästförutgångna åren.
Att denna utvexling endast i ringa mån varit föranledd al rörelsens behof inom landet, visade sig deraf, att ifrågavarande myntsort blott undantagsvis förekomme i rörelsen, och det vore således antagligt att utvexlingen hufvudsakligen afsett liqvider på utrikes orter.
Detta användningssätt af nämnda myntsort kunde, såsom Fullmägtige hos Rikets Ständers år 1865 församlade Revisorer anmält, ej förebyggas, äfven om vexlar å små belopp å Banko-Mark af Banken trasserades, så länge Svenska silfvermyntet står i högre värde än Hamburger-Banko. emedan värdeskilnaden kunde tillgodogöras vid de liqvider, som å utrikes ort med silfver verkställas.
— Följden blefve emellertid att såväl Staten, som Banken tillskyndades utgifter, hvilka det vöre ganska önskvärdt att kunna förebygga.
Staten uppkomme omedelbar utgift deraf att den myntskatl, som skall till Kongl.
Myntverket erläggas af hvar och en, som låter derstädes utmynta silfver, vore otillräcklig för betäckande af de med myntningen förenade kostnader, och Bankens utgift härflöte af nödvändigheten att från utrikes ort indraga det för myntningen, för Bankens räkning, erforderliga silfver och att vid utmyntningen deraf erlägga myntskatt.
— Derest inställandet af prägling för Bankens räkning och utvexling derifrån af silfvermynt å 4 R:dr och 2 R:dr kunde leda till förminskning af berörda, för isynnerhet Banken, ganska be tydliga utgifter, skulle Fullmägtige ej tveka att understödja det väckta förslaget, men Fullmägtige befarade att den ifrågasatta åtgärden skulle kunna verka i motsatt rigtning, eller till ökande af utgifterna för åtminstone Kongl. Myntverket.
Enligt Kongl. Mynt-ordningen af den 9
Maj 1835 skola alla silfvermynt, som ut myntas på grund af Kongl. Förordningen om rikets mynt af den 3 Februari 1855, innehålla tre delar fint silfver mot en del koppar och således vara tolflödiga.
Väl finge, enligt först åberopade Kongl. Förordning, remedium i vigt vara högre för de mindre än för de större mynten, men som bestämmelsen af remedium medgåfve lika stor limit öfver som under den fastställda normala vigten, följde deraf, att om det ena myntstycket, inom gränserna för remedium, understege i vigt, ett annat deremot kunde öfverstiga normala vigten, så att, på sådant sätt, en stor qvantitet af samma myntsort kunde, på det hela, utvisa den bestämda normala 8 Banko-Utekottefs Betänkande N:o 15. vigten.
Det kunde derför icke antagas att utförsel af mynt å 1 R:dr och derunder skulle lemna ett sämre resultat för exportörer, än utförsel af mynt å 4 R:dr och 2 R:dr, men deremot vore det obestridligt, att emedan myntningskostnaden för alla mynt af 1 R:dr och derunder är större, än för mynt af högre valörer, förlusten för Staten och Banken ock blefve större då mynt af de lägre valörerna användes till utförsel; och till denna utförsel kunde förbudet att från Banken utvexla silfvermynt af 4 R:dr och 2 R:dr lätt leda.
— Men om ock deri ökade transportkostnad, som det mindre silfvermyntet sannolikt ådrager exportören, eller andra orsaker skulle afhålla vederbörande från användandet af mindre silfvermyntvalörer till liqvider å utrikes ort, kunde det ifrågasättas, huruvida det vore lämpligt att omöjliggöra utbekommandet från Banken af de högsta silfvermyntvalörerna.
Den under sednaste åren minskade utvexlingen af nämnda valörer syntes antyda att spekulation i stort å samma valör icke ilrågakommit, och någon betydlig förlust på denna vexling hade således icke uppstått.
Utvexlingen kunde deremot anses ha haft till hufvudsakligt syfte att för små liqvider å utrikes ort bereda sig ett derstädes kändt mynt; och till erhållande deraf i Banken borde väl den trafikerande kunna anses ega skäliga anspråk, då han till inlösen företer denna Banks egna sedlar.
I motsatt fal! och om de mindre silfvermynten icke vunne samma användbarhet å utrikes orter, som de större silfvermynten, kunde den trafikerande ofta nödsakas att göra uppoffringar, som, utan alt minska Kongl. Myntverkets utgifter, komme utländningen till godo.
Det borde för öfrigt ej lemnäs å sido att vägradt utgifvande från Banken af de högsta silfvermyntvalörerna möjligen kunde hos en och annan alstra föreställning om Bankens oförmåga att med silfver inlösa sina sedlar, en föreställning destomera förlåtlig, som
Bankens inställande af all silfverutvexling i början af detta århundrade föregicks af det förordnande att från Banken utgifva allenast den dåvarande minsta silfvermyntsorten.
Då Fullmägtige, på grund af hvad sålunda anfördt blifvit, icke ansåge det vara för Banken lördelaktigt, att prägling och utvexling från Riksbanken af silfvermynt å 4 R:dr och 2 R:dr för framtiden inställdes, ehuru en sådan åtgärd, den der icke förutsatte ändring i hvarken den ena eller den andra af ofvan åberopade Kongl. Förordningar, följaktligen ej rubbade grunderna för landets myntväsende eller kunde anses vara med dessa grunder oförenlig, ville Fullmägtige deremot fästa uppmärksamhet på en i Banko-reglementet varande föreskrift, genom hvilkens förändring
Fullmägtige skulle erhålla mera frihet, än nu är fallet vid ordnandet af sillvermyntutvexlingen från Banken.
Den föreskrift, sorn innefattas i 16 § af Reglementet hade ursprungligen icke haft annat syftemål, än att i sammandrag framställa bestämmelserna om Bankens Ovilkorlig^ pligt att, vid anfordran, med Svenskt silfvermynt inlösa sina sedlar efter fastställd grund, och var således vid sin tillkomst befriad från alla för densamma främmande tillsatser; men redan vid 1844—1845 årens riksdag ansågo Rikets Ständer Banko-Utskottets Betänkande N:o 15.
9 Ständer nödigt att i denna föreskrift göra en förändring, som skulle för Bankostyrelsen angifva, att Banken icke vore förbunden att tillhandahålla allmänheten bestämdt den silfvermyntsort, som i utbyte mot Bankens sedlar äskades, hvadan efter orden: „är Banken ovilkorligen skyldig att, när så påfordras, sina sedlar med Svenskt silfvermynt,, tillädes „af de sorter, hvarå tillgång finnes,,.
De för denna förändring anförda skäl voro hufvudsakligen: att myntningen (ör Bankens räkning borde inskränkas inom vexelbehofvet i riket, enär myntningen af silfver medförde förlust lör Staten, samt att Banken, för de utländska liqviderna kunde tillhandahålla omyntadt silfver, hvilket ock dertill vore ändamålsenligare än myntadt.
Föreskriften bibehölls med berörda förändring till 1859—1860 årens riksdag, då, till följd af gjord framställning derom att Banken måtte förpligtas att till den, som sådant åstundade, dädanefter aljtid hålla hela Specier tillhanda i vexling, Rikets Ständer förordnade att, med uteslutande från föreskriften af orden : „af de sorter, hvarå tillgång finnes,,, vid densamma skulle fogas det sedermera bibehållna tillägget, så lydande: „börande Fullmägtige tillse att, så vidt ske kan, prägladt sillvermynt af alla fastställda sorter städse finnes i förråd.,, Som, tili stöd för detta tillägg uttalades den åsigt, att möjligheten för Banken atj i vexiingsväg tillhandahålla silfvermynt af hvarje särskild valör ej finge vara af annat beroende, än att Bankens reqvisitioner hos Kongl. Myntverket icke kunde inom förelagd tid fullgöras, hade
Fullmägtige funnit sig vara pligtige att öka förrådet al äfven de myntsorter, hvilka uttagas hufvudsakligen för att från riket exporteras, och af sådan anledning hade myntning af isynnerhet 4 R:dr R:mtstycken skett (ill belopp, mer än tillräckligt för att kunna tillhandahålla denna myntsort för ändamål, hvartill den, enligt Fullmägtiges förut uttalade åsigt, alltid borde vara i Banken tillgänglig; och hemställde Fullmägtige alltså, huruvida icke ofvanberörda slutmening i 16 § af Banko-reglementet måtte kunna derifrån borttagas.
Då Utskottet för det från Fullmägtige infordrade utlåtandet hemtat anledning jemväl af 15 § i den af sednast församlade Revisorer till Rikets Ständer aflåtna berättelse och nämnda § innefattade en af bemälde Revisorer uttalad åsigt att annat verksamt medel till förekommande af den förlust, som för Banken uppkommer deraf att Svenska silfvermyntet har högre värde, än lfamburger-Banko, icke funnes, än en förändring i grunden för utmyntning af Svenska silfvermyntet, hade Fullmägtige ansett sig böra erinra om hvad i denna fråga sednast förekommit.
På angelägenheten af en förändring i grunden lör utmyntningen fästades Rikets Ständers uppmärksamhet vid förra riksdagen, i följd af en inom Vällofliga Borgare-Ståndet då väckt och lill Utskottet remitterad motion (N:o 198), hvarigenom afsågs att gifva Svenska Silfverspecien lika värde med en och en half Vereins-thaler, och Banko-Utskottet, som erkände vigten af den ifrågaställa förändringen, tillstyrkte i Memorial N:o 25, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 6 Sami. 1 Afd. 8 Haft. 2 10 Banko-Utskottets Betänkande N:o i o. underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t i nåder täcktes låta genom vederbörande verkställa undersökning till utrönande deraf, huruvida en förändring i myntfoten i den genom omförmälda motion angifna syftning funnes verkställbar, samt derefter och för den händelse Kongl. Maj:t skulle anse densamma ändamålsenlig, nådigt förslag i ämnet till Rikets Ständer afgifva; men sedan Utskottet, vid behandling af erhållna återremisser å förenämnda Utlåtande, inhemtat, att Rikets Ständer då redan beslutat i underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl. Majit, efter genom sakkunnige man verkställd undersökning oell utredning, ville vidtaga de åtgärder, som kunde leda till antagande i de tre
Skandinaviska rikena af ett gemensamt system för mått, mål, vigt och mynt, ansåg Utskottet, enligt Memorial N:o 37, vid det förhållande att nämnda underdåniga skrifvelse i sig innefattade hvad som åsyftats att vinna genom det af Utskottet afgifna förslag, samma förslag ej böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, hvarvid Rikets Ständer läto bero.
De skäl, som i ofvannämnda motion blifvit anförda till stöd för det deri afgifna förslag om den förändring i grunden för det Svenska silfvermyntets ulmyntnirig, hvarigenom detta mynt blifvit lika i värde med de Tyska staternas mynt, syntes Fullmägtige tala för önskvärdheten af en undersökning om verkställbarheten af förändring i utmyutningsgruuderna i berörda eller någon annan syftning.
Till hvad Ranko-fullmäglige omförmält angående det vid sistförflutna riksdag ifrågasätta åvägabringandet af ett för de tre Skandinaviska rikena gemensamt mått-, vigt- och myntsystem, torde Utskottet böra foga den upplysning, att, sedan den af Rikets Ständer beslutade underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t inkommit, hade till en början och enär anledning förekommit att enahanda fråga om antagande i de Skandinaviska rikena af ett gemensamt mått-, vigt- och myntsystem äfven i Norge och Danmark blifvit väckt, upplysning härom från nämnda länder äskats; hvarefter och sedan de begärda upplysningarne inkommit samt, enligt desamma, förslaget att särskildt för de
Skandinaviska rikena antaga ett gemensamt mått-, vigt- och myntsystem, syntes, jemväl med afseende ä yppad fråga om införande i de Europeiska staterna i allmänhet af ett lika system i dessa hänseenden, icke kunna med utsigt lill framgång nu göras till föremål för vidare behandling, Kongl. Maj:t, vid ärendets förnyade föredragning den 2 September 1865, förklarat Rikets Ständers underdåniga framställning i denna del icke för närvarande till någon åtgärd föraideda.
Hvad nu först angår den ofvan omförmälda, af Rikets Ständers Revisorer gjorda framställningen, finner Utskottet denna framställning åsyfta en sådan förän dring af rikets mynt, som förutsätter jemväl förändring i de hufvudgrunder, hvilka äro bestämda genom nuvarande stadganden i iagarne angående myntbestämningen och för Rikets Ständers Bank; vid hvilket förhållande och då hvarken Revisorerne i ämnet afgifvit något bestämdt förslag i den syftning deras framställning antyder, ej heller annorledes vid innevarande riksdag något förslag rörande denna sak blifvit väckt och till Utskottet remitteradt, men det, enligt 2:dra § a(
Utskottets in - Banko-Utskottets Betänkande N:o 15. 1] struktion, är Utskottet uttryckligen förbjudet att omedelbart, till, öfverläggning upptaga något, sorn syftar till rubbning eller förändring uti de i samma § omföpmälda Bankens Imfvudgrunder, får Utskottet för Rikets Ständer tillkännagifva, 10:o. \ att Utskottet ansett sig förhindrad t att å Rikets Ständers Revisorers nu ifrågavarande framställning lästa något afseende.
Vidkommande dernäst det förslå", om uteslutande
Irån 16:de §:n af den deri förekommande slutmening, hvarigenom det ålagts Fullmägtige tillse att, så vidt ske kan, prägladt siifvermynt af alla fastställda sorter städse finnes i förråd, till framställande af hvilket förslag
Fullmägtige hemtat anledning af det ofvan berörda, från dem infordrade utlåtandet i fråga om dels Herr Sundvallsons motion dels sednast församlade Revisorers framställning angående förändring i nu stadgade utmyntningsgrund, får Utskottet, under hänvisning till de här ofvan intagna upplysningar rörande tillkomsten af det ifrågavarande stadgandet, hvilka Fullmägtige i sitt utlåtande meddelat, fästa uppmärksamheten derpå, att frågan i sjelfva verket gäller huruvida den, hvilken mot Bankens sedlar vill förskaffa sig klingande mynt, är berättigad att fordra sådant af deri valör, han för sig finner lämplig, eller det skall vara Banken öppet lemnadt att härutinnan handla endast efter dess fördel eller godtfinnande.
I (le bestämmelser, som angående realisationen ursprungligen beslötos, blef, så vidt Utskottet har sig bekant, icke någonting i denna fråga stadgadt, utan berördes densamma först genom de i 101 § af 1845 års Banko-reglemente intagna, här ofvan vid relereringen af Fullmägtiges utlåtande anförda ord, enligt hvilka Bankens skyldighet att emot dess sedlar utlemna siifvermynt ansågs böra vara inskränkt till de sorter, hvarå tillgång funnes.
En förändrad åsigt gjorde sig deremot gällande vid 1859—1860 årens riksdag, då, till följd af gjord framställning om Bankens förpligtigandp att till den, sorn sådant öst.undade, alltid hålla hela Specier tillhanda i vexling, uti det utfärdade
Reglementets § 98 intogs den i § 16 af nuvarande Reglemente bibehållna slutmeningen, hvilken innebär ett erkännande af skyldighet för Banken att åt den, sorn för dess sedlar begär klingande mynt, utlemna sådant af den myntsort, sedelhafvare!) för sitt behof finner ändamålsenlig, ehuru med en i orden „sä vidt ske kan,, inlagd inskränkning, hvilken föranleddes deraf, att möjligheten för Banken att tillhandahålla siifvermynt af hvarje särskild valör berodde derpå, i hvad män Bankens reqvisitioner hos Kongl.
Mynt verket kunde af detta fullgöras.
Oafsedt de i sjelfva saken grundade skäl, som bjuda att alla de uti gällande förordningar bestämda myntsorter böra, åtminstone så vidt ske kan, hållas tillgängliga, synes älven den omständigheten icke sakna vigt att, om Bankens skyldighet att tillhandahålla alla gällande myntsorter, efter att under en längre tid hafva varit uttryckligen stadgad, återigen, på sätt med det ifrågasatta borttagandet af slutmeningen i 16 § åsyftas, inskränktes, sådant med sannolikhet kan antagas komma 12 Banko-Utskottets Betänkande N:o 15. att föranleda ett, om än aldrig så ogrundadt, likväl för Banken sjelf menligt misstroende till Bankens förmåga att under alla förhållanden honorera sina förbindelser.
För öfrigt synes det, som om den större frihet vid ordnandet af silfverutvexlingen från Banken, hvilken Fullmägtige genom deras förslag afsett att åt sig bereda, svårligen skulle kunna utöfvas på ett med billighet öfverensstämmande sätt, då de vederbörande, hvilka skulle ega att i hvarje särskildt fall afgöra om den myntsort, som äskades, eller någon annan borde utlemnas, knappast kunde, åtminstone utan ett obehörigt inträngande i dei vexlingssökandes enskilda angelägenheter, bedöma, huruvida deras begäran vore af beskaffenhet att böra villfaras eller icke.
Utskottet, som alltså icke kan tillstyrka bifall till Fullmägtiges hemställan om borttagande af slutmeningen i nuvarande 16 §, hemställer, ll:o. att samma § må bibehållas oförändrad, sådan den här ofvan är anförd.
Deremot får Utskottet, instämmande i hvad Fullmägtige i fråga om den af Herr Sumlvallson väckta motion anfört, för Rikets Ständer föreslå, 12:o. att, med afslag å samma motion, nuvarande Reglementes 22 § må få oförändrad lyda sålunda:
Silfvermynt präglas af de i Kongl.
Förordningen under den 3 Februari 1855, och guldmynt af de i Kongl. Förordningen under den 9 Maj 1835 uppräknade valörer.
Vid 26 §, hvilken innehåller bestämmelser angående hvad som skall såsom Bankens sedelstock anses och beräknas, hafva Fullmägtige dels anmärkt att, till följd af förändrade arbetsordningar inom Bankens kontor, numera icke användas invisningar och insättningsbevis af den beskaffenhet, att de kunna hänföras under utelöpande sedlar, dels fästat uppmärksamhet på en i punkten b) befintlig oegentlighet, ithy att derstädes omnämnas, utan inskränkning, medel innestående på räkningar i Depositionskontoret, under det likväl sedermera i punkten c) omförmälas särskildt vissa medel, som jemväl innestå på räkningar i Depositionskontoret, och får Utskottet, efter iakttagande af i dessa delar erforderliga ändringar, föreslå följande lydelse åt det stadgande, som kommer att motsvara nuvarande § 26: 13:o.
Såsom Bankens sedelstock anses och beräknas: a) utelöpande sedlar; b) medel, insatta på räkningar i Depositionskontoret och ej Banken tillhöriga; \ Banko-Utskottets Betänkande N:o 15.
13 c) obegagnade andelar af fåne- o-h krediti vförlagen, tillhörande de särskilda lånegreriarne; dock skall frän sålanda beräknad sedelstock afdragas; l:o) förskott till invexling af förslitna sedlar; 2:o) invexlade otydliga sedlar; och 3:o) förskott till postvexelräkningen.
Genom 27 § i Reglementet angifves maximum för den del af sedelstocken, som icke motsvaras af Bankens metalliska kassa; och har Utskottet i sammanhang med denna § förehaft en hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Cederschiöld.
, Rudolf\ väckt motion, (N:o 132), deri föreslagits: l:o att enskilda bankinrätlningar hädanefter icke må ega rättighet att utgifva egna tryckta eller graverade sedlar (skuldsedlar) samt att sådana banker ej må grundas på utländska lån; 2:o att från Rikets Ständers Bank skola utgifvas dels silfversedlar, såsom hittills, och dels stadsfastighetssedlar; 3:o att stadsfastighetssedlarne böra till utseende och valör vara fullkomligt lika med silfversedlarne, blott med skilnad i afseende på innehållet, hvaruti bör ingå att de inlösas med silfversedlar å det ställe, som sedeln tillkännagifver; 4:o att uti de flera, eller till en början kanske endast färre städer, der desamma må finnas behöfliga, skola inrättas statslånekontor, grundade på fond af en million eller mera eller mindre, allt efter ortens behof, från hvilka kontor lån erhållas i statsfastighetssedlar; ' 5:o att dessa lånekontor förses med erforderligt belopp silfversedlar för inlö sen af statsfastighetssedlar, som möjligen ifrågakommer, men sannolikt icke i någon betydligare mån i frågasättes, och att lånekontoren i detta afseende sättas i förbindelse med ränterierna ; 6:o att jemte det belopp statsfastighetssedlar, som för lånekontoren är nödigt, särskildt utgifves och ställes till Riksgälds-kontorels disposition, för jernvägsarbete! m. fl. föremål intill nästa riksdag, en summa af t. ex. 30 millioner Riksdaler statsfastighetssedlar, hvilka, i afseende på deras inlösen emot silfversedlar, i den mån sådant möjligen ifrågasättes, lämpligen fördelas på statslånekontoren, som besörja iidösningen; yttrande motionären tillika, för den händelse hans förslag icke funnes antagligt i sin helhet, utan de enskilda bankerna ansåges böra få förblifva vid rättighet att utgifva tryckta eller graverade skuldsedlar, att intet hinder deraf syntes uppstå för Staten att bredvid de enskilda bankerna eller lika med dem äfven utgifva sedlar, grundade, likasom deras, på värde i fast gods; äfvensom motionären slutligen, derest intetdera af nu nämnda förslag kunde vinna afseende, ifrågasatt att, till undvikande af alltför stor utländsk skuldsättning, tillgång borde beredas på det sätt, att Staten upptoge ett utländskt lån af t. ex. 5 millioner Riksdaler, 14 Banko- Utskottets Betänkande N:o 15. som i ädla metaller inlades i Bankens hvalf och mot hvilken tillökning i metalliska kassan Banken utan fara borde kunna utgifva sex gånger så mycket i myntrepreseutativer.
Första punkten i denna motion berör visserligen ett ämne, som icke egentligen står i sammanhang med Banko-reglementets föreskrifter; men då motionärens förslag i nämnda punkt om förbud för enskilda banker att utgifva egna banksedlar tydligen förutsätter antagandet af hans i de följande punkterna framställda förslag, hvilka direkt afse en fullkomlig förändring af grunden för och föreskrifterna om Riksbankens sedelutgifning, har Utskottet ansett sig kunna vid detta tillfälle yttra sig öfver Herr Cederschiölds motion i dess helhet.