Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men däri misstager du dig.
vi äro nu jämnåriga.
Och någon annan öfverlägsenhet hos dig erkänner jag inte heller.
Du förebrår mig, att jag koketterat, men ett på samma gång så naivt och så hänsynslöst koketteri, som det hvar- med du söker fånga den stackars notarien, har man väl knappt sett maken till.
Afbryt mig inte, » fortsatte hon något kraftigare, då Anna gjorde en rörelse, » låt mig nu tala ut, hvad som så länge legat och jäst inom mig.
Därför att du är äldst och dessutom håller på med de där litterära dum- heterna, hvaraf ingen människa ännu sett något verkligt resultat, har du sett ner på oss yngre flickor, som om vi vore underordnade väsen.
Och då du nu blifvit förtjust i en karl, inbillar du dig, att det där är något alldeles säreget och oändligt olika, långt ädlare och upphöjdare, än om vi stac- kare skulle gå och förälska oss.
Men däri miss- tager du dig ännu en gång.
Trots din själfför- gudning är du dock ej annat än en vanlig kvinna, som till på köpet särdeles öppet visar sitt hjärtas önskningar och med all makt försöker eröfra den, som, troligen utan att vilja det eller ens veta därom, fängslat dig.
Bry dig därför inte om att visa dig öfverlägsen l ä n g r e.
det imponerar ej det minsta på mig. » Elsa hade under detta långa tal alldeles förfä- rad stirrat än på den talande än på Anna.
Den senare stod som bedöfvad.
En djup rod- nad hade så småningom uppstigit på de annars så bleka kinderna, och hennes bröst häfdes våld- samt.
Då Siri slutat o c h vände sig för att gå in till sig — det var i Elsas rum de nu befunno sig — höjde hon handen liksom för att hålla henne till- baka, men lät den åter falla och stod tyst.
Det var i stället Elsa, som svarade: » Kära Siri, » sade hon sakta, » hur kan du tala så?
Snälla Anna, blif ej ledsen, hon menar ej så illa, som det lät. » » Åhjo, » genmälde den äldre systern bittert, » det gör hon nog.
Men jag tager mig ej så djupt däraf, » tillade hon med hård och kall ton, » ty jag förstår nu orsaken till hennes smädelser.
H o n är svartsjuk och den, som lider af detta onda, är ej tillräknelig. » Därmed gick hon in i sitt rum och tillslöt dörren hårdt efter sig.
Siri tog några steg för att följa henne, men kvarhölls af Elsa, som slog armen om hennes lif och drog henne med mildt våld med sig in i hen- nes eget rum.
Efter någon tvekan kastade sig Siri i den unga systerns armar och brast i häf- tig gråt.
» Jag vet ej, hvad som varit med mig i dag, » snyftade hon, » det är, som om jag ej rådde mig själf, utan behärskades af något främmande inflytande. » » Det har kanske varit värmen, » sade Elsa lug- nande.
» Jag har tyckt mig märka, att du sett nå- got feberaktig ut hela dagen. » Hon fortfor så- lunda att tala vänligt ock gladt, utan att beröra det obehagliga uppträdet nyss, tills Siri slutat att gråta.
Hon tog då godnatt och ämnade gå in till sig, då Siri hejdade henne med frågan: » Säg mig uppriktigt, Elsa, tror du det är, som Anna sade? »
» Hvad då? » frågade Elsa, häpen öfver att åter befinna sig midt uppe i den farliga frågan.
» Jo, a t t.
att jag skulle vara svartsjuk, » gen- mälde Siri med en sorts förtviflans mod.
» A h », svarade Elsa lifligt, » hur kan du tänka dig det? » » Nej, » sade Siri med eftertryck, » någon svart- sjuka känner jag inte.
Hon må gärna behålla sin tråkiga notarie, och då du nu lagt ambargo på jägmästarn, får jag väl nöja mig med att sällskapa med Axel och doktorn. » » Men Siri.
» utropade Elsa sårad.
» Ja, är det inte besynnerligt, » svarade systern med en ny flod af tårar, » jag vet ej, hvar jag får alla elaka ord ifrån.
Förlåt mig, Elsa, och blif ej ond på mig, jag är kanske inte riktigt frisk. » Den godhjärtade Elsa kunde naturligtvis icke motstå denna bön, och då de båda systrarna en stund därefter begåfvo sig till hvila, var det som hade ett nytt, ännu starkare band förenat dem än syskonkärlekens, som ofta blott är en vana, hvilken ej tränger djupare än till ytan och för- svinner vid första starkare pröfning.
Då Anna kommit för sig själf, stannade hon och drog djupt efter andan.
Hon hade gått som se- gervinnare ur striden och häfdat sin för första gången bestridda öfverlägsenhet.
Hon hade såle- •des all anledning att känna sig nöjd o c h belåten, men gjorde hon det ock?
Att döma af hennes på en gång dystra och upprörda utseende var detta ingalunda fallet.
Förhållandet var att hon fullkomligt råkat ur jämnvikt.
Siris skarpa ord hade icke endast särat henne, de hade äfven ver- kat som en riktig uppenbarelse.
De hade i ett ryck sönderrifvit den slöja af andlig själbelåtenhet, hvari hon ända sedan sin barndom varit insvept, tack vare moderns förgudning och faderns brist på intresse för henne.
Och nu kände hon sig plötsligt vara kvinna, fann, att en man helt oför- märkt kommit att intaga den mest framstående platsen i hela hennes tillvaro.
Hon sökte förgäf- ves intala sig, att det blott var som deltagare i hennes litterära sysselsättningar, han intresserade henne.
Omedvetet följande sin vana att gå till botten med undersökningen, analyserade hon nu obarmhertigt sina egna känslor och fann till sin förödmjukelse, att det var mannen såsom sådan och ej den villige och kloke arbetskamraten hon satte högst.
Ja, förödmjukelse, ty huru högt hade hon ej ansett sig stå öfver allt sådant, som van- ligtvis utgör föremål för unga flickors intresse och drömmar.
nu då hon redan stod vid gränsen af medelåldern, skulle hon nödgas afsäga sig hvad hittills utgjort hennes stolthet och be- gynna lefva en vanlig kvinnas lif.
Huru hade det kommit därhän?
Hon erinrade sig, hur hon, då brodern före notariens första besök skildrade den- nes intelligens och beläsenhet, erfarit samma sorts intresse, som då hon väntade en ny bok.
Och ända tills nu hade hon aldrig tänkt på, att den otålighet, hvarmed hon motsett hans ankomst, och den glädje hon kännt öfver att så där uteslutande få njuta af hans sällskap, hade haft till grund annat än deras likstämmighet i litterära frågor.
Men hon skulle strida mot denna ovärdiga b ö - jelse!
Då hennes ögon nu blifvit öppnade, borde det ej vara svårt att behärska denna sällsamma fantasi.
Ty aldrig skulle hon öfvergifva sitt fria, själfständiga lif för att blifva slafvinna åt en man, därom var hon fullt ense med sig själf.
Huru mycket nöje hon än fann i det förtroliga umgän- get med honom, var det dock bättre att afstå dä- rifrån och i tid draga sig tillbaka än att möjligen genom ett helt lifs olycka få plikta för stundens njutning.
Så räsonerade Anna och kände sig åter belåten med sig själf, då hon fattat detta beslut, som lof- vade att återföra henne till den höjd hon hittills intagit.
Det var blott en tanke, som störde hennes nyvunna lugn, men hon förkastade den hvarje gång den framställde sig.
Det var j u också all- deles omöjligt, att Matle Ström med sitt goda huf- vud skulle kunna fängslas af en så ytlig varelse som Siri.
Och gick det likväl därhän, ja, då hade hon misstagit sig på honom och skulle så myc- ket lättare kunna bekämpa den känsla, som hon ännu ej ville gifva namnet kärlek.
Och så in- somnade denna kvinnliga filosof med föresatsen att från o c h med morgondagen återtaga sitt gamla, ensliga lif.
Societeten i Storeby var upprörd.
Från urmin- nes tider hade » bruket », som Finnsboda i korthet kallades, utgjort medelpunkten för allt umgänges- lif och i synnerhet om somrarne, då ungdomen var hemma, hade den ena bjudningen och till- ställningen aflöst den andra.
Men hur var det i år?
På några högst få undantag när hade man knappt sett en skymt af bruksfamiljen.
» Ja, » sade fru postmästarinnan Strömberg, som med sina fyra döttrar och två söner kommit på ett lika kärt som oväntadt besök till sin intima väninna, fru apotekerskan Broms, » ja, att fru Col- lén tycker bäst om att få vara i fred för alla be- sök, det veta vi nog, och Anna har då i alla ti- der varit omöjlig, men den öfriga ungdomen och brukspatronen i första rummet bruka ju tycka om folk, så det är verkligen högst besynnerligt, att man nu för tiden aldrig hör af dem. » » Ja, det måste man medgifva, » genmälde fru Broms och tillade sakta och menande: » men de hafva nog sina skäl.
Vi skola tala om det sedan, ty J g hoppas ni äro goda och dricka en kopp.
» » Nej, jag tackar, » afbröt fru Strömberg, » inte ska ' du göra dig b e s v ä r.
vi tittade bara in lite ' i förbifarten » » Ah, det blir intet besvär, » sade fru Broms ar- tigt, » det blir i allra största enkelhet.
Jag skall bara säga åt Rosa, som har veckan.
Förlåt ett ögonblick.
Hedvig ^får hålla sällskap så länge.
Se så, inga invändningar.
jag är strax tillbaka. » Väl utkommen i köket, gaf hon sina känslor luft.
B yrå: 48, en Annonspris: Drottninggatan F r e d a g e n d e n 8 n o v e m b e r 1889.
Utgifning-stid: Redaktör och utgifvare: hvarje helgfri fredag.
endast 1 krona för qvartalet F R I T H I O F H E L L B E R G.
Infaller helgdag på fredagen, ut- Tidningen tr, 25 öre pr petitrad {-- 10 stafvelser).
Utländska annonser 5 0 öre raden.
postarvodet Ingen 2:dra årg.
Prenumeration sker kostar inberäknadt.
lösnumrnerförsäljning.
G ö r godt, v a r n y t t i g, lef i dina m ö d o r s m i n n e!
Då s k a l l du, af din dygd och andras aktning stödd, gifves tidningen näst föreg.
eller näatfölj.
I landsorten: å postans tal tern a.
1 Stockholm: hos redaktionen, I b o k - ladorna samt å tidningskontoren.
Gå ålderns dag emot med oförfäradt sinne och dödens — utan blygd att h a f v a v a r i t född.
(Kommen ihåg, ärade läsarinnor, att om hvar och en af Eder skaffar en enda ny abonnent på Idun, så fött-, dubblas tidningens upplaga, och vi bli derigenöm i tillfälle att göra den samma både innehålls- rikare oeh i alla afseenden intressantare.
För den lilla möda, 1 nedläggen härpå, fån I så- lunda sjelfva riklig ersättning Bedjen edra bekanta försöka Idun endast ett qvartal — den kostar ju blott en krona.
Oeh släppen dem ej, förr än I öfverlggat Eder om, att de verkligen prenumererat på tidningen.
I arbeten härigenom ej endast för oss, utan lika mycket för Eder sjelfva.
Qvinnan såsom prest.
ien inspiration, s o m fattar en m e n n i s k a o c h f ö r m å r henne att häugifvet e g n a sitt l i f åt att predika o m G u d o c h s ö k a v ä n d a menniskors hjertan till rättfärdighet, kan m a n förutsätta h o s hvarje uppriktig m a n, som v a l t det presterliga kallet.
M e n är d e t b l o t t mannen, s o m är m o t t a g l i g för d e n n a inspiration?
H a r G u d aldrig h o s qvinnan g e n o m sin iugifvelse u p p v ä c k t en helig vilja att m e d d e l a andra den insigt, d e känslor o c h tankar, h o n fått o m s a n n i n g e n?
Ä r qvinnans ande ej i s a m m a grad s o m mannens mottag- lig f ö r intryck från d e t högsta, heliga väsen- det, eller har h o n m i n d r e f ö r m å g a att k l a r - g ö r a sina f ö r n i m m e l s e r till menniskors u p p - l y s n i n g?
Historien k a n b e s v a r a dessa frågor, alldenstund qvinnans sträfvan att få b e k l ä d a prestembetet ej är ett nyaste tidens försök till intrång p å ett för henne aldrig ä m n a d t o m r å d e, utan h a r d e n n a henues fordran un- der förflutna tider erkänts såsom berättigad.
I det g a m l a testamentet innehar qvinnan så- som profetissa o c h lärarinna a n d l i g a embeten, som hon ej i oförstånd eller trots eröfrat, utan fått sig anförtrodda, emedan h &gt;n h a d e den inre, h e l i g a kalieisen dertill.
Folket h ö r d e henne m e d andakt, o c h d e s k o l a aldrig g l ö m m a s, dessa q v i n n o r, s o m egnade G u d sin tjeust g e n o m sång o c h profetia.
B l a n d så- dana b i b l i s k a personligheter v o r o M i r j a m, som e l d a d e sitt f o l k till tacksamhet m o t b e - friaren J e h o v a h, o c h k o n u n g L e m u e l s m o d e r, som p r e d i k a d e f ö r sin s o n d e n vishet, s o m var henne gifven ofvanefter.
I vår tid, så v ä l s o m under förflutna tids- åldrar, finnas q v i n n o r m e d denna inre kallelse att predika.
D e r a s a n l a g ä r o ej a f det slag, s o m fordras för d e t praktiska lifvets syssel- sättningar.
D e r a s sinne är b o r t v ä u d t från den ä n d l i g a verlden o c h m e d allt sitt intresse riktadt på den eviga.
D e n öfversinliga till- varon framträder för d e m verkligare än den sinliga.
Själens strider förslå d e; d e känna de slitningar, s o m sarga tviflarens hjerta, d e stöta aldrig bort en o l i k a tänkande, t y d e veta, att allt m e n s k l i g t är inneslutet i den e v i g a kärleken.
V i l j a v i från vårt eget lands historia p å m i n n a oss några sådana q v i n n o r, möter oss strax ett n a m n, s o m b o r d e i hvarje svenskas hjerta v ä c k a beundran o c h eftertan- ke: Birgitta.
M e n h o n är ej ensam, fast hon i ryktbarhet t y c k e s enastående.
I alla tider o c h i alla l a n d h a r h o n själsfränder, h v i l k a l i k s o m h o n blifva ledare o c h rådgif- vare i a n d l i g a frågor f ö r hela sin omgifning.
D o c k förblir deras verksamhet i allmänhet innesluten i n o m en trång krets, ty d e få i c k e från predikstolen tala till en församlad m e - nighet.
» S å är G u d s vilja » — den u p p - fattningen har blifvit stadfästad inom kristen- heten.
M å n n e ej d e n n a uppfattning är m e n s k - ligt felaktig, i stället för att vara g u d o m l i g?
G u d k a n j u ej g ö r a sig s k y l d i till motsä- gelse i sin egen vilja.
G u d ger ej en men- niska sin heliga inspiration m e d f ö r b u d för henne att låta inspirationen k o m m a till för- verkligande.
N e j, G u d g i r anlag, p å d e t d e måtte ut- v e c k l a s o c h bära g o d frukt.
I n g e n får sitt p u n d, p å det han m å g r ä f v a ner d e t.
E n d e l röster h a höjt sig o c h förklarat, att qvinnan har l ä u i g h e t att vara, h v a d hon vill — äfven prest, men att hon är mindre l ä m p l i g j u s t f ö r detta embete.
H o n har ej mannens kraft att k u n n a inverka p å en stor menighet, ej hans k ä r l e k till teologiskt tän- kande.
Påståenden, s o m erfarenheten kull- kastar.
Ä t t e o l o g i s k t studium h a r hon ej fått e g n a sig, derför k u n n a vi ej b e d ö m a hen- nes kärlek till teologien.
M e n d e egenska- per, som fordras f ö r att blifva en g o d predikant, saknar h o n visserligen e j.
S å s o m författarinna har q v i n n a n visat, att h o n eger skarp p s y k o - l o g i s k b l i c k, fin iakttagelseförmåga o c h mäster- s k a p i att sätta sig in i andras förhållanden.
D e r t i l l k ä r l e k till nästan, m e d k ä n s l a f ö r d e lidande, hängifvenhet, entusiastisk, g r i p a n d e vältalighet o c h förstånd, s o m g e n o m o d l i n g k a n n å d e n högsta m e n s k l i g a f u l l k o m l i n g.
E n sådan q v i n n a, 3tark i sedlig renhet o c h ädel vilja, är d o c k förbjuden att bestiga pre- dikstolen.
A f h v a d s k ä l?
M a n säger: Q v i n - nans inflytande är störst i det privata lifvet, hennes m a k t är o e m o t s t å n d l i g — d e r h o n ej har n å g o n m a k t, hennes m i l d a, tjenande na- tur g ö r mest g a g n, d å h o n är b e r o e n d e a f andra, hennes v e k h e t o c h svaghet b e s k y d d a henne, p å s a m m a g å n g d e hålla henne inom hennes afskilda sfer.
Vidare: H o n skall ö f v a barmhertighet i det tysta, p r e d i k a utan ord, g e n o m stilla s k ö t a n d e a f sina plikter.
B l y g s a m h e t höfves hennes k ö n, o c h a l l sträf- van, s o m ej förenas m e d t i l l b a k a d r a g e n ö d - mjukhet, är hennes natur v i d r i g.
B e g ä r h o n en mans plats o c h röst för att tala offent- ligt, d å är hennes q v i n l i g h e t f ö r d e r f v a d.
H v a r o c h en a f oss igenkänner dessa o r d.
E m e l l e r t i d är k o n s e q v e n s e n a f d e n n a lära,
Idun u t k o m m e r I h u f v u d s t a d e n h v a r j e h e l g f r i f r e d a g o c h k o s t a r f S r qvartal e n d a s t I krona, p o s t a r v o d e t Inberäknadt.
— att t v å g o d a egenskaper k u n n a stå i strid m e d h v a r andra.
Blygsamheten skulle vara oförenlig med egenskapen att energiskt verka för idéeu o m det rätta.
D e n n a senare egen- s k a p är g o d hos mannen, o c h måste d å äf- ven vara g o d hos qvinnan, ty vi hafva sam- m a fullkomlighetsideal för b å d e mau o c h q v i o n a, o c h i n o m detta ideal k u n n a egenska- perna ej stå i strid m e d h v a r andra.
Den l a g för blygsamhet, som man ålagt q v i n n a n, torde s å l u n d a vara ogiltig.
I g a m l a testa- mentet lära vi o c k, att G u d s k a p a d e m a n och q v i n n a till j e m l i k a r att g e m e n s a m t be- sitta j o r d e n och r å d a öfver den.
M e n har den sanningen nägou g å n g blifvit b o r t g l ö m d eller undanskjuten, att q v i n n a n är mannens medegare till a l l t?
Q v i n n a n är menniska i s a m m a omfattande b e m ä r k e l s e s o m mannen.
H o n står i s a m m a f ö r h å l l a n d e s o m han till s k a p a r e n o c h till skapelsen, sålunda b ö r mannen i intet afse- ende ställa sig s o m m e d l a r e mellan henne o c h hennes G u d.
N ä r h o n fått kallelsen att b l i f v a hans tjenare, har h o n ingen högre plikt än att b l i f v a det.
Ä f v e n från ett annat o m r å d e kan m a n hemta skäl för qvinnans befogenhet att så- som prest lära o c h f ö r m a n a.
M o r a l i s k öfver- lägsenhet kan j u berättiga dertill.
Statisti- ken visar oss, att 9 5 procent a f förbrytare, drinkare o c h till sedlighetsbrott s k y l d i g a äro män.
M e d detta för ögonen v o r e det f ö g a rättvist att säga q v i n n o r n a såsom slägte stå för l å g t för att t o l k a de högsta sanningar.
N å g r a kristna församlingar gifvas emellertid redan nu, der q v i n n a n får intaga sin plats j e m - sides m e d m a n n e n, med s a m m a rättighet s o m han att b e k l ä d a a n d l i g a embeten.
F ö r 25 år sedan prestvigdes i n o m universalistförsam- lingen i F ö r e n t a staterna O l y m p i a B r o w n, den första q v i n l i g a prest i kristenheten.
Hon förbiet ej l ä n g e ensam.
A n d r a församlingar följde exemplet.
U n i t a r i a n k y r k a n, baptist- o c h metodistförsamlingarna tillsatte q v i n l i g a pre- ster, o c h deras antal är nu, a l l a samfund in- beräkuade, 1 6 5.
Detta steg till erkännande a f q v i n n a n s värde är en frukt a f d e m o k r a t i e n s idé, som bringar en n y aera åt menskligheten, i det den visar, att alla äro b r ö d e r m e d s a m m a m e d f ö d d a rättigheter o c h friheter att lefva, t ä n k a o c h sträfva efter att blifva l y c k l i g a.
D e samfund i A m e r i k a, s o m hafva insett det rättvisa i q v i n n a n s fordran att få följa sin kallelse, äfven d å det gäller att f ö r k u n n a G u d s ord från predikstolen, hafva snart fått erfara, att hennes tjenst såsom prest haft väl- signelserika följder.
D e r a s q v i n l i g a prester äro utmärkta i sitt k a l l; en del a f d e m är stora vältalare, a l l a äro d e trogna själasörja- re, i h ö g grad sjelfuppoffrande.
F ö r de d ö - ende p å s j u k b ä d d e n äro de efterlängtade trö- stare o c h hjelpare.
D e äro församlingens för- trogna i b å d e a n d l i g o c h verldslig n ö d o c h t å l m o d i g a v ä n n e r åt de fattiga.
K a n s k e någon n u säger: j a g vill medgifva, att qvinnan duger till prest, men d å våra för- hållanden ej tillåta henne att v a r a det o c h allmänna opinionen talar m o t en reform i detta afseende, hvarför skall hon d å efter- sträfva denna v e r k s a m h e t?
V i svara m e d tillförsigt: derför att samhället b e h ö f v e r hen- nes tjenst j u s t såsom prest.
I striden för det g o d a b e h ö f v a s a l l a krafter, s o m vilja ställa sig i ledet.
V i hafva ej råd att bort- visa n å g o n för sedvänjas o c h f ö r d o m s s k u l l.
H v a r j e f ö r m å g a i det g o d a s tjenst h a r en vigtig mission.
Q v i n n a n m å intaga den post, dit hennes begåfning hänvisar henne, o c h der att T i d n i n g e n I n n e h å l l e r n ä s t a n u t e s l u t a n d e o r i g i n a l b i d r a g.
— Uppglf ' å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o e h a d r e s s s a m t e r l ä g g en k r o n a, så er.
h o n vet sig k u n n a uträtta n å g o t g o d t.
Mo- ral o c h sedlighet föraktas o c h t y c k a s nästan försvinna i de stora folkcentra.
K u n n a då d e röster blifva för m å n g a, s o m höjas m o t det o n d a?
F r i p 1 a t s. er.
vädrades i alla skolans Ty frukostiofvels Och der var bruk Man Der samlades dansade stund alt under denna i salen en oeh en timme fick För mer än en var denna En liten en livar ge lopp ut stackare Hon hade icke Med lexan Ett par utaf Elsa De skrattade de andra En förslulel » Jo, tvänne Ty hennes mor » Vi andra Men hon Elsa trösl.
betalar kunna göra, är hon lära sig på Och Elsa Hon kände hon intet beslöt sin här: alllid hvad vi ska ' vilja, da tvungen nåd lyda, sade, barnasjäl, i dag och höll det friplcds skulle tro, bero. » de stora i sin flitig, här. » hvad har en friplais, slygnel slälde, lon så lof att vara måste hon röst, ingen Och derför Att märkte.
andra Hon Men land.
i en vrå sig får hörde, i ål hvar kamraten flickor hand, leken, halfhög tog till ord i dämpad ser du, mager barnen med kort.
och bok i i dag ej gått läste nu Och hade för timme, och bröd bort, lefnadsglädjen, lid ta ' del i hon Att Men så blek i en vrå med var, timme lekte, vandrat Nu det hvar.
en del, och andra Oeh disciplin Stod klasser, sköna fylla ärligt, väl.
Vid aftonlampan.
Wl,|let är o m den tid p å året, d å mörkret éSg^j faller tidigt p å o m eftermiddagarne, o c h d å litet h v a r föredrager att slå sig i ro i det väl o m b o n a d e hemmet.
N ä r rullgardi- nerna äro fälda, när m å h ä n d a regnet p i s k a r rutorna der ute, men der inne är v a r m t o c h ljust, då känner man den stora välsignelsen a f ett stilla familjelif.
D a g e n m e d sin sträf- v a n, sina m å n g a bestyr o c h k a n s k e b e k y m - mer skingrar familjens m e d l e m m a r åt skilda håll.
M a n n e n har hufvudet fullt för att k u n n a skaffa u p p h ä l l e åt sig o c h d e sina, hustrun v å r d a r o c h v i d m a k t h å l l e r h e m m e t, o c h barnen sträfva i s k o l a n att inhemta kun- skaper o c h vetande för att d e r i g e n ö m s k a p a sig framtid o c h o b e r o e n d e.
S å g å timmarne fort, o c h det är först v i d m i d d a g s b o r d e t, man ser h v a r andra igen.
D e t är nu s o m belö- ningen efter dagens arbete vinkar, det är nu man erfar känslan a f ett g e m e n s a m t l i f o c h en g e m e n s a m uppfostrande ande, som i kär- lek s a m m a n h å l l e r det hela.
D e t är i d e n n a l i l l a verld, i hemmets o c h föl trolighetens krets, s o m q v i n n a n b ö r herska o c h m e d ö m h e t o c h fin takt gifva ton o c h ledning.
Stilla o c h fridsam sväfvar hon o m - kring o c h har en b l i c k för allt.
H o n kän- ner mannens s m a k o c h v a k a r öfver barnens tankar, o c h det är g e n o m sitt b e h a g h o n g ö r hemmet kärt för m a k e n o c h k o m m e r h o n o m att g l ö m m a ungkarlslifvets v a n o r.
M a n påstår ofta, att g a m l a, g o d a tider försvinna, o c h att familjelifvet ej mera är som förr, o c h det k a n n o g i m å n g t o c h m y c - ket v a r a en l e d s a m sanning; men n o g se vi äfven nu, huru i h e m m e n g a m l a o c h u n g a s a m l a sig o m aftonen i förtrolig krets kring salsbordet o c h » i d k a f a m i l j e l i f ».
Lampan kastar sitt m i l d a sken öfver alla, ifrån den h v i t l o c k i g a m o r m o r, der h o n sitter i sin karm- stol, stickande p å sin s t r u m p a o c h berättande u n g d o m s m i n n e n, ä n d a till minsta pysen, s o m b y g g e r korthus — s o m ramla.
D e t är nu det n ö j s a m m a arbetets tid o c h den stund p å dagen, d å k r o p p o c h själ få en b e h a g l i g hvila.
S a m t a l e t flyter lätt, o c h sinnet är mjukt, o c h verldens o r o når ej in g e n o m de d u b b l a fön- stren.
O c h när samspråket mattas af, tager familjefadern fram en g o d b o k från h y l l a n o c h läser h ö g t o m andra f o l k s l a g s seder o c h b r u k eller forna tiders hjeltar o c h strider.
S å flyter q v ä l l e n sakta o c h fridfullt fram, till dess måltiden d u k a s, efter hvars t i l l g o d o - njutande m a n tager ett g l a d t » g o d n a t t » a f h v a r andra o c h g å r till h v i l a.
O c h så är dagen all.