Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» » Käre konsul, » förmanade friherrinnan, » kom ihåg ordet: edert tal 6kall vara ja, ja och nej, nej! » Konsuln tycktes ha svårt att behärska sig, och en pinsam tystnad följde, hvilken först afbröts af fröken Marianne, som gick fram till herr Aronson med en af hennes egen lilla hand ifylld kaffekopp och nu frå- gade: » Får det vara en chartreuse eller en Hennesy, hr Aronson? » Konsuln var så bestört öfver nyheten, att han icke ens bemärkte denna förtrolighet, men konsulinnan hostade meningsfullt, ehuru detta icke tycktes göra ringaste intryck på dottern.
H r Aronson drack sitt kaffe med en min, som hade han sväljt himmelsk nektar, men var tillika själf så upptagen af affären, att han knappt bemärkte den öfverlägsna köld, hvar- med han bemöttes.
Bankdirektören drog konsuln afsides, gamle och unge baron utbytte menande blie-
kar, friherrinnan försjönk i inre konteraplation, men vägde tankfullt den förgyllda sockertången i handen, likasom för alt beräkna dess värde.
De andra gäs- terna sågo på hvarandra, hvem som först skulle bryta upp, ty uppenbarligen var något i olag.
Om en stund togs också afsked, konsuln gick till sitt kon- tor med herr Aronson, och mor och dotter voro al- lena.
Konsulinnan antog en mycket allvarsam min.
» Du är mer än oförsiktig, mitt kära barn, » sade hon, » och det skulle mycket väl kunna hända, att baronen missförstår din nedlåtenhet mot din fars kontorist och drager sig tillbaka.
Tänk dig därför väl för, huru du uppför dig! » » Nedlåtenhet?
Det måtte väl ej komma någon nedlåtenhet i fråga af dottern till en köpman mot en sin fars medhjälpare, som i morgon, det vill säga om ett år eller par, kan vara hans vederlike, så duglig som alla, och pappa med, säga att han är! » » Bevars, bevars, hvad du tager varmt uti.
Jag kan väl ej föreställa mig, att min kloka Marianne har fått några dumma funderingar i sitt lilla hufvud.
Det skulle vara så mycket olämpligare just nu, när du väl ser, att du hvilken dag som helst kan bli fri- herrinna. » » Men om jag händelsevis inte skulle bry mig om att bli friherrinna? » » Hvad i all världens namn säger du? » » Jo, mamma, eftersom vi nu kommit att tala om detta, så låtom oss tala ut.
Jag tycker inte om ba- ron Gerhard, jag kan ej fördraga hans tillgjorda mor, och jag tycker, att vi äro för goda att låna oss åt den där komedien.
Och våra pengar, eftersom de väl lära vara hufvudsaken för det friherrliga herr- skapet, äro också för goda att kastas i gapet på de bägge herrarnes många björnar och reparera deras dåliga aflärer. » Konsulinnan var alldeles bestört.
» Du vill inte bli friherrinna ...
Förvillade barn, hvad är det jag hör!
D u skulle neka att gifta dig med en af de vackraste och elegantaste officerarne vid gardet, som älskar dig, och som kan bli kammar- herre när som helst och kan föra dig på hofvet och göra dig så lycklig och oss med!
Och pappa som gladt sig så mycket åt detta parti och kanske kunde bli kommendör till Oscarsdagen, om Ni voro förlof- vade.
Ack, min Gud, hvilket elände! » Hon grät bittra tårar.
» Kära mamma, » sade fröken Marianne med den obesvärade ton, som de unga nu för tiden äro vana att antaga, » var nu inte barnslig.
Låt mig sköta mitt hjärtas angelägenheter själf, och du skall få se, att när jag blir fru Aronson, skola både du och jag känna oss mycket lyckligare!
För si, fru Aronson skall jag bli, si! » Konsulinnan svimmade.
* * Under tiden hade konsuln gått till kontoret med ganska bekymrade tankar.
Den stora kaffespekula- tionen var misslyckad, därom kunde ej råda minsta tvifvel, och i stället för vinst hotades han med en mycket allvarsam förlust.
Han hade sålt el t ansen- ligt parti kaffe att levereras inom ett par dagar, och detta medfördes af den väntade tyska båten.
För att fullgöra leveransen hade han nu, då båten skulle läggas i nere dagars karantän, ingen annan utväg än att uppköpa samma kvantitet på platsen, och han kände alltför väl sina konkurrenter i spe- kulationen för att ej veta, att de skulle begagna sig af hans förlägenhet, så snart den blefve dem bekant, och stegra sitt pris på ett sätt, som skulle tillfoga honom en betydlig förlust.
Kort sagdt, han hade väntat att förijäna sina 20,000 kronor på affären, en summa som han förutsåg väl skulle komma att behöfvas för en del af utgifterna till det påtänkta giftermålet, och nu skulle han kanske i stället förlora nära nog samma belopp.
Och tjugutusen kronor äro pengar i våra dagar äfven för en af våra börsmatadorer.
Huru den där affären afvecklades och det just genom herr Aronsons kloka råd och energiska be- medling, det är något som en god del af Stockholms börs i dessa dagar talat om, men som skulle vara olämpligt att här närmare redogöra för.
Allt nog, redan samma afton efter ett ifrigt telegraferande och telefonerande åt olika håll, kunde konsuln se, att affären skulle klara sig ganska bra, och det var för den skull med helt belåten min han vid tiotiden på kvällen äter inträdde i sin våning.
Men vid denna husliga härd stod det ganska illa till.
Konsulinnan hade vid sitt vederfående efter slutad svimningsattack åter upptagit samtalet med sin dotter för att, som hon sade, söka bringa denna till förnut.
Men hvarken hägringen af friherreska- pets gloria eller vädjandet till de barnsliga känslorna eller andra af de använda förnuftsgrunderna hjälpte.
Och nu låg den arma modren, såsom hon själf be- nämnde sig, förgråten på kabinettssoflän och önskade sig döden.
Marianne hade gått in i sitt rum.
Genom sin mans hemkomst såg konsulinnan sina lifsandar en smula styrkta och vaknade åter till medvetande af den förfärliga utsikten till att icke blifva svägerska åt en baron och svärmor åt en an- nan samt därigenom så godt som adlad själf.
Men gränslös blef hennes häpnad, när hon, efter att för- siktigt ha meddelat sin man denna sakernas ställ- ring, fann honom taga den ganska trankilt.
» Vill Marianne nu så gärna ha Aronson, » förklarade han kort och godt, » så kan hon ju få honom.
. » Och när konsulinnan fällde något ord om mesal- lians och om skillnaden på rik och fattig, satte kon- suln henne i sitt knä, alldeles som om de bägge ännu varit unga, och så berättade han henne en liten historia.
» Det var en gång, » sade han, » för nu snart tret- tiofem år sedan en fattig bruksbokhållare, på hvilken den rike brukspatronens dotter låtit sina blickar falla.
Han hade älskat henne från första ögonblic- ket han såg henne, men han kände, såsom du nu gör, skillnaden mellan rik och fattig alltför väl, att han någonsin skulle vågat tänka på att begära hen- nes hand.
Hur det gick till, att ändock de bägge unga kommo att yppa sina känslor för hvarandra, det hör icke hit; allt nog, det skedde.
Och som den unga brukspatronsdottern var en frisk och öppen flicka, precis som vår Marianne är nu, så berättade hon för sina föräldrar, huru det var, och nekade be- stämdt att taga en annan friare.
Om hon hade tagit denne, så skulle hon med tiden blifvit lands- höfdingsfru, men äfven om hon kunnat förutse detta, hade hon visst ändå med all säkerhet blifvit sin fattige riddare trogen.
D e n där unga flickan hade emellertid en pappa och en mamma, som icke voro så svaga och ömma för henne som Mariannes föräl- drar äro, utan de ville tvinga henne till konvenans- partiet, och för att icke bokhållaren skulle stå i vä- gen, kördes han tvärt ifrån sin plats.
Han fick en annan i en småstad, ty vackra betyg kunde hans förre principal icke neka honom Och så inträffade det kort därpå att, precis som det i år hotar, koleran kom till Sverige.
Alla möj- liga orter, spärrades och den, som anlände från ko- lerasmittad plats, måste ligga i tio dagars karantän, innan han fick komma in i någon annan stad.
Den unga brukspatronsdottern hade skickats till Stock- holm för att förströ 6 i g, men när koleran började gå där, skrefvo föräldrarne, att hon måste komma hem.
Och hon reste på ångbåten, och ångbåten förde henne till samma stad, där hennes älskling bodde.
Och hon hade skrlfvit och underrättat ho- nom om sin ankomst, för att de åtminstone skulle få se hvarandra och kanske på vederbörligt afstånd utväxla några ord.
Men när den unge mannen såg sin käresta stå på ängbåtens däck och nicka åt honom, glömde han både lag och förordning och förbudet att ha minsta beröring med » de misstänkta ».
Och innan ens land- gången blifvit utlagd och sundhetsinspektören kom- mit ombord, svängde han sig upp pä däcket och tog sin flicka i famn och kysste henne fem, sex gånger i hela den rysande församlingens åsyn.
Och följden af detta brott mot karantänsförfattningarna blef först och främst att de bägge två fördes tillsammans till karantänsanstalten, där händelsevis inga andra voro inlogerade under de tio dagarne, samt vidare att de blefvo gifta följande vår utan hänsyn till skillnaden mellan fattig och rik.
— Känner du, säg, möjligtvis till den där gamla historieu? » » Tyst, » sade konsulinnan och gömde sitt hufvud vid sin mans bröst.
» V i voro bra tokiga, men vi voro bra lyckliga både då och sedan! » Men mannen tog hennes hufvud och böjde det uppåt och kysste henne.
Och se, under det gråa håret hade hennes ansikte rodnat som en ung flickas.
E t t underbarn.
Af Ivar Dal.
å arnavärlden är vexlande och rik på varia- toner liksom blomsterriket.
Det finns barnsliga barn och lillgamla barn, odygdiga och olydiga, barn i barnaåren och fullvuxna barn.
Det finnes små lysande och eleganta skyltar på pappas och mammas upp- fostran, och det finns också en afdelning, som kallas enfants terribles.
Men den lilla planta, hvarom jag nu vill tala, hörde till klassen underbarn, som är mycket stor och talrik.
Och väl må man fråga, hvart alla dess medlemmar taga vägen.
Världen skulle vara rik på skrifvande, stu- derande, målaude, musicerande och talande snTlen, om underbarnens stora familj voro plantor af mångårig art.
Men deras tillvaro är såsom den stora sjö- ormens.
D e låta tala om sig vidt och bredt, de förvåna och intressera världen, n. b.
den värld, som tror på deras tillvaro, — och så — inom kort tystna de underbara sagorna af sig själfva, och man vet ej.hvarifrån de kommo, eller hvart de gått.
Man glömmer att de funnits.
Men den, som ej glömmer, det är under- barnet själf.
Det glömmer ej sin korta storhetstid.
Och den lille får en gång erfara, att hvilken fram- gång än må blifva honom beskärd, så stor, som då han var liten, kan han dock aldrig blifva.
Och lilla Elsa, hon med de gula lockarne på det fyndiga, kvicka lilla hufvudet, hon glömde ej heller.
Glömde ej ens, sedan lockarne räknat och fyndigheten försvunnit.
Hon mindes så klart den gången, då hon besvarat tant Marias straffpredikan med ett för tillfället föga passande citat: » Gamla fröken med egiden — höll ett kort och lämp- ligt tal — öfver pojkar nu för tiden — utan aga och moral. » Hon mindes, att pappa ändå måtte ha fun- nit det passande, ty han hade skrattat så hjärtligt och hviskat åt mamma: » Den un- gen har hufvud på skaft!
H o n kommer att bli något till kvick med tiden, hon. » Och mamma hade nickat och försökt att dölja sitt leende med en sträng blick på lilla Elsa.
H o n mindes, hur ofta hon varit medel- punkten för skrattande, beundrande tanter och farbröder, hur allt hvad hon sade måtte ha varit ofantligt kvickt och bra sagdt, eftersom det kunde roa människor så.
Hon mindes, hur hon deklamerat sina verser och sjungit sina visor, hur hon lyst med sina små kunskaper, och hur hennes första betygs- böcker exponerats högtidligt såsom konstverk.
Ty » hon hade ju så obegripligt lätt att lära, den söta ungen. » Ja, det var gladt att lefva på den tiden, och det var bra underligt, att världen blifvit så förändrad sen dess.
Ingen henne.
hundra stackare Leendet på en kvinnas mun kan tillstå dig allt och tillåta dig intet.
Kvinnor behöfva ofta mera tid till att göra intet än männen till arbete.
beundrande krets slöts mer omkring I skolan var hon ju bara en bland och en ganska illa behandlad liten bland de hundra.
Kamraterna skrattade visserligen åt henne, men det var bara för att göra narr af henne.
» Se på Elsa! » hette det, » nu skall hon visa sig på styfva linan igen för fröken.
Men det var inte värdt, att hon försöker att mor- ska sig den här gången.
Det lyckas inte! »
Och det lyckas inte heller.
Lärarinnan tycktes inte alls beundra hennes kvickhet.
Ja, hon sade till och med rent ut en gång, att Elsa var dum.
— Bara för att hon inte genast kunde säga, hvad 47 gånger 79 var!
— Men det var då en riktig orättvisa, ty dum var hon inte, det visste hon, för hon hade j u så ofta hört pappa säga, att hon var riktigt kvick.
Det förstås, att nu var det länge sedan han sade det.
Men han hade också blifvit så underlig på sista tiden, han liksom hela den öfriga sorgliga, grymma världen, som just nu hittat på att behandla lilla Elsa så illa.
Hade hon inte häromdagen, när hon sagt något till farbror Knut just i den stil, som fordom beundrats så, fått en sträng blick från pappa och ett kort: » Barn skall ses, men ej höras! » Ja, det var något nytt att lära.
Men lif- vet hade så många nya lärdomar att bjuda lilla Elsa på numera.
Och alltsom åren gingo och Elsas kjolar och flätor blefvo längre, var det isynnerhet en lexa, som föreföll svår att lära i grund, svårare än både algebra och Euklides, och det var, att det inte var världen, som var så stygg, utan hon själf, underbarnet med de gula loc- karne, som var både dum och obetydlig.
Ja, den lexan var så svår, att mamma mången gång måste ta sin flicka i famn och gråta med henne — och ge henne baklexa.
Det var baklexa i mer än ett fall.
Det var att försöka glömma sina allra första lär- domar i lifvet och lära sig nya i stället.
Men riktigt glömde hon ändå aldrig.
När hon ödmjukt måste böja hufvudet och inse, att hon inte kunde och inte förstod, hvad hon kanske borde förstå, då mindes hon en tid, då hon kunnat och förstått långt mer än hon behöft.
Och då berömmets och beundrans smekande solstrålar någon gång föllo på henne som på andra, då kände hon den vemodiga glädje, som den erfar, som för ett ögonblick förflyt- tas till den kära hemtrakt, där han ej mer får vistas.
Och hon mindes med saknad den tid, då man skänkt henne all den hyllning hon åstundade.
Nu fick hon aldrig, aldrig nog däraf.
Hon fick ej nog af kunskaper och talanger, ej nog af framgångar på något håll.
Hon hade varit den främsta, det var svårt att finna sig i att kanske ej ens vara den andra eller tredje.
Och lifvets lycka kom och knackade på hennes dörr, såsom den en gång, en enda, kommer till de flestas.
Och hon öppnade med jubel sitt hjärtas portar för att välkomna den flyktige gästen, men då hon skådat ho- nom i ansiktet, gick ett drag af missräkning öfver hennes eget.
Det var ej lyckan, sådan hon en gång drömt sig den.
Det var ej kärleken, sådan hon en gång fått mottaga den.
Det var blott en matt skuggbild af all den hyllning, beundran oeh kärlek, som fordom kommit underbarnet till del.
Och spöket, som förgiftat en del af hennes lif, den bittra misstron mot en kärlekslös värld, reste då ibland upp hufvudet och käm- pade en kamp mot den sorgsna, blida ande, som sade henne, att det var hon, hon själf, som ej var värd kärlek.
Och så pinade hon både sig och honom, som hon velat skänka all lifvets lycka.
Hon frågade honom den ena dagen, om han » verkligen, verkligen älskade henne, om det var möjligt, att han kunde skänka sin kärlek åt en sådan som hon? » Och den andra dagen sade hon, att han hade » bedragit både henne och sig själf.
Hon kände med visshet att det ej var kär- lek, som han gaf henne.
T y den är en vär- mande, lifgifvande eld, det visste hon, och ej den ljumma dryck, som han räckte henne. » Och han, som kände, att han gaf henne det bästa hans hjärta ägde, stod där tveksam och undrande.
Men mamma hviskade åt honom med ett vemodigt leende, att hennes flicka » var inte bortskämd, och att hon därför hade svårt att tro på sin lycka; det var alltsammans. » Och pappa slog honom på axeln och sade, att » sådant där skulle han ej fästa sig vid!
Fruntimmer i allmänhet och fästmör isyn- nerhet ha alltid sina konstiga idéer, och dem skall man aldrig låtsas om.
Det är med dem som med vissa politiska frågor, ju mer man bråkar med dem, dess mer inkrånglade bli de. » Se, pappa var inte riksdagsman, men de funnos, som påstodo, att det varit e D tid, då han gärna skulle ha blifvit det.
Ja, så blef lilla Elsa gift.
Och för hen- nes sinne ryckte så småningom lifvet verk- lighet med alla dess tusen omsorger fram i första ledet, och de så kallade dumma inbill- ningarna trängdes i bakgrunden.
Men de funnos där likväl.
D e lefde uti den otillfredsställda längtan, som hvarje män- niskoande sluter inom sig, och som hos henne, det forna underbarnet, var starkare än hos ändra.
T y hon hade en klarare förnimmelse af ett förloradt paradis.
Och sorger och fröjder kommo i brokig rad, och lilla Elsa bar hvarje pröfning, hvarje sviken förväntan med stilla tålamod.
Den konsten hade hon j u lärt sig i unga år.
Men för henne blefvo lifvets fröjder så ofta svikna förväntningar blott.
Det hade hon som be- hållning från ännu yngre år.
Men en fröjd, en enda, motsvarade hennes förväntningar, och det var när man lade de små i hennes famn, de små, som voro hennes egna, och af hvilkas kärlek hon intet fordrade tillbaka.
T y på det området frågade hon ej efter hvad hon fick, blott hvad hon gaf.
Och den glädjen kunna inga beundrande tanter och farbröder, ingen exponerande pappa och mamma, nej, ingen underbarnsdressyr i världen förtaga.
nas hon af sina elever, både af dem som ännu vistas vid läroanstalten och af dem, som under årens lopp utgått därifrån.
En syster till Otto Lindblad, den beryk- tade kompositören, enkefru Ulrika Kristina Elisa- beth Nerman, har aflidit i Linköping i en ålder af 77 år.
* Italienska på studieresa i Sverige.
För att studera svenska slöjden och slöjdundervisningen har fru Adele von Portugall, föreståndarinna för det berömda Fröbelska institutet i Neapel, anländt till Nääs och skall sedan besöka skolor i Göteborg och Stockholm.
Den åldriga skriftställarinnan, fru Wend- la Hebbe, fyllde den 8 dennes åttiofyra år.
Den gamla damen är ännu vid oförminskade kropps- och själsförmögenheter.
* Stockholms sömmerskeförbund hade i sön- dags anordnat offentligt möte, till hvilket hufvud- stadens sömmerskor inbjudits.
V i d detsamma utta- lades allmänt den åsikteo, att organisationen, äfven hvad kvinnorna angår, är det enda medlet för åstad- kommande af en bättre ställning för arbetarne.
För beredande af en tillförlitlig och utförlig statistik öf- ver arbetsförhållandena inom facket beslöts att från arbeterskorna vid de olika etablissementen infordra uppgifter om arbetstid, lönevillkor m. m.
En kvinnlig jockey.
I Chicago vistas för närvarande ett ungt fruntimmer från S:t Josef, Mis- souri, fröken Frances Milfred, som söker anställning som jockey.
Fröken Milfred är en vacker blondin och anses vara en ryttarinna af första rang.
Då hon sökte anställningen sade hon: » Jag väger precis 160 skålpund.
Jag vill själf förtjäna mitt lifsuppehälle, och jag tror, ait en joc- keys yrke är det som mest tilltalar mig.
Sedan min tidigaste ungdom är jag van att styra hästar och sedan 4 år anses jag i S:t Josef för den bästa ryttarinnan.
Mina föräldrar sätta ' sig naturligtvis emot mina pla- ner, men o m jag måste fara till världens ända för att få min önskan uppfylld, skall jag göra det. » * » Hjälp mot koleran » heter en liten skrift, som utgifvits från Göteborg.
Den innehåller en mängd goda råd och anvisningar, dels för de friska till skydd mot farsoten, dels åt dem, som, när far- soten kommer in i landet, angripas af densamma.
Innehållets koncentrerade form och det på sak gå- ende framställningssättet göra skriften synnerligen lämplig och förståelig för den stora allmänheten.
Chicago-utställningen.
Damkomiléns byrå har nu öppnats i Arfprinsens palats vid Gustaf Adolfs torg, hvarest lokal af kronprinsen godhets- fullt blifvit ställd till damkomiténs förfogande.
Byrån hålles öppen hvarje helgfri dag, mellan kl. 11 — 2.
Ny manufaktur affär har denna vecka öpp- nats i huset n:r 27 Drottninggatan af hr Oscar Ja- cobsson, förut delägare och föreståndare i den väl- kända firman Fr. Marcus.
Den centralt belägna affärslokalen med sitt breda skyltfönster har fått en elegant inredning och försetts med elektrisk belys- ning.
Innanför butikslokalen finnes ett särskildt, likaledes mycket trefligt anordnadt rum, där kunderna hafva tillfälle se, huru tygerna taga sig ut vid ljus.
En öfvenaskning beredde hr Jacobsson de damer, som under de första dagarne gjorde uppköp i hans affär, i det han till en hvar ötverlämnade en liten bukett, omvirad med ett gult sidenband, hvarpå lä- stes orden: Välkommen åter.
* Fredrika Limnell f. En inom hufvudsta- dens vetenskapliga, litterära oeh konstnärliga kretsar mycket bekant personlighet bortgick måndags afton, då änketru Chatarina Fredrika Limnell, f. Forsberg, efter en längre tids sjuklighet afled å sitt sommar- ställe Lyran vid Mälaren, 76 år gammal.
Idun äm- nar med första återkomma till en utförligare skil- dring af den märkliga kvinnans lifsgärning.
* Efter en ädel lifsgärning afled i Bollnäs prostgård förliden lördag döfstummelärarinnan frö- ken Anna Carolina Rydén.
Själf döfstum hade hon efter genomgången lärokurs ägnat sig åt sina van- lottade likars tjänst och i nere år med nit och tro- het skött lärarinnebefattningen vid statens läroanstalt för öfveråriga döfstnmma i Bollnäs.
Närmast sak- Teater och musik.
o p e r a n skulle börjat sin nya säsong i mån- dags med uppförandet af » Figaros bröllop ».
På grund af sjukdomsfall måste emellertid representatio- nen inställas.
I onsdags stod » Den bergtagna » på programmet med fru Brag för första gången i titel- rollen; men som detta nummer då redan är lagdt i press, måste vi uppskjuta vårt uttalande därom till nästa gång.
Färdiga att gif.vas äro för öfrigt ope- rorna » Regementets dotter » och » Gioconda » med fru Ostberg i titelrollerna.
Till förste kapellmästare har utnämnts hr Conrad Nordquist.
Som kapellmästare under innevarande spelar fun- gera för öfrigt hrr K. Henneberg eeh A.
Som kormästare har engagerats hr Max Strand- berg, hvilken under föregående år uppträdt i flere framstående tenorpa / tier.
» Jag ror gärna, » lofvade Emil till allmän för- våning.
» Ab, » upprepade Margareta.
» Tror du, jag törs taga Inga med? » frågade Henriette.
» Ja bevars, det kan du visst, låt Lisett följa gifver i morgon lördag sin med och se efter henne. » första nyhet för säsongen, nämligen den danske un- Precis half fem lågo de två båtarne nere vid ge dramatikern Gustav Esmanns lustspel » Den kära stranden, tio minuters väg från Annedal, prydda familjen », som i vintras gjorde mycken lycka i K ö - med stora löfruskor, som gåfvo en treflig mid- benhavn.
sommarsprägel åt utfärden; det var en liten öfver- raskning, som stam-Gustaf uttänkt och verkställt på egen hand.
välbekanta kammarmusiksoaréer Nu stod han där med mössan i hand och myste skola säkerligen äfven under det nu ingångna mu- förnöj dt åt de glada utrop, hans påhitt fram- sikåret vinna samma anslutning och intresse som kallade.
Biljetter till desamma finnas redan att tillgå » Det var snällt, Gustaf, » sade Henriette med hos hrr musikhandlare.
en nick.
Gustaf skrapade med foten.
» Jag ty-ty-tyckte, dä såg så to-tomt ut annars, » förklarade han.
Matkorgen stufvades in i den största båten, där Henriette, som hade en lindrig rädsla för sjön, tagit plats med Inga, Torsten, Annie, Lisett o c h stam-Gustaf.
Emil, Otto, Margareta o c h Dora slogo sig ner i den andra.
» Torsten, båten är väl säker, » frågade Henri- ette med en ängslig blick, då den sköts ut o c h af farten runkade till något; hon grep tag i kan- Novell ten som för att hålla sig kvar.
» Du lilla toka, » log han, » visst är den säker, inte behöfver du vara rädd, det är j u kaf lugnt ÄMTJ P a l m.
och bara en halftimmes väg att ro. » » Va-va-var in-inte rä-rädd, frun, » lugnade Gustaf Belönad med hedersomnämnande vid Iduns sista och fattade årorna.
» Frö-frö-frökens klä-klä-kläd- ning slä-släpar i sjö-sjön, » upplyste han.
pristäfling.
» Ni få inte ro så fort, » ropades från andra bå- (Forts.) ten, hvars ojämna årslag vittnade om ovana rod- dare, » vi hinna inte med er, » och Emil tog ett l å g r a dagar därefter var Otto så älskvärd att i v ett paket på posten sända Dora en brosch, fö- tag med årorna, som tycktes vilja pejla sjöns djup, och vände båten på sned, men dref den reställande en otäck, svartbent, tjock spindel med obetydligt framåt.
röda ögon, hvilken han fått skrifva efter på flere ställen, innan han lyckats få.