Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit finnér ärendet kunna hos Sig a (göras, eller Rikets Ständer böra deruti besluta; så kan det troligen med skäl förmodas, att de från Kronans framgång i tvisteväg uppkomna olägenheter varda genom det blifvande beslutet afhulpna.
Erni.-Berättelse för år 48J9. 89
Det exempel af stridiga domar i högsta instants, hvilket här utgjort föremål för granskning, är ett bland dem, som blifvit mera allmänt bemärkta, i anseende till ämnets vigt och mängden af personer, som deri funnit sig interesserade.
Ett fall af enahanda stridighet har jag ansett vara för hand uti de tvenne olika domar angående testamentsbevakning, hvilka i min förra berättelse granskas (sid. 41 o. följ.) och som föranledt en äfven här omförmält, på Kongl.
Maj:ts nådiga pröfning ännu beroende underdånig anhållan om lagförklaring.
Under nästföljande exempel af krigslagarnes tillämpning förekommer äfven i ena punkten ett beslut, som synts mig icke öfverensstämma med ett annat, sex år förut meddelad t.
I dessa senare ej mindre, än i det förstnämnda fallet, hafva de olika afgjorda rättsfrågorne varit bland de vigtigaste, och hvardera i sin väg tillhört dem, som oftast finna tillämpning.
Dylika stridigheter imellan högsta instantsens domar hafva ej kunnat undgå att blifva föremål för klander.
Man vill veta, att det länge gällt för regel hos Konungens Högsta Domstol, att hvarje der (efter 1809) gifvet prejudikat skulle, i alldeles likartade fall, tjena till efterrättelse.
Denna förmodade föresats hos Högsta Domstolens Ledamöter väckte, mig veterligen, intet missnöje.
Det ansågs tillhöra en i högsta instants koncentrerad domaremakts åliggande att tillvägabringa enhet i lagskipningen.
Äfven om prejudikaterne någon gång skulle gifva anledning till anmärkningar, tyckte man dock en ostridig fördel ligga deruti, att man genom dem varnades mot anställande af mången onödig tvist, hvars utgång kunde förutses.
Sedermera har dock visat sig, att härmed ingen fast grund var lagd till lagskipningens enhet.
Förmodligen hafva skiljaktiga meningar uppstått äfven örn liilbörligheten af prejudikaternes autoritet, hvilken dock, i allt fall, svårligen skulle kunnat i längden bibehålla sig.
Och när de föllo, måste naturligtvis misstroende till lagskipningen uppkomma blott deraf, att man trodde en förut antagen grundsats öfvergifvas.
Men om ock med skäl i stället blifvit följd den grundsatsen, att lag allena gäller; så föranleder dock oundvikligen hvarje prof af stridiga beslut i enahanda sak den anmärkningen, att ettdera af dessa beslut, om icke båda, måste vara illa grundadt.
I krigslagfarenheten har ett prof af lagskipning förekommit, hvarpå min uppmärksamhet blifvit fästad genom ett utomordentligt uppseende bland krigsB.
Emb.-Berättelse för år 1849. 12 90 R.
Emb.-Berättelse för år 4849. befälets medlemmar, och som jag, vid närmare granskning, funnit mig böra här, såsom anmärkningsvärdt, upptaga.
Efter angifvelse af en Regementsbefälhafvare om åtskilliga afen Kapiten vid dess regemente begångna tjenstefel, har Kongl. Krigshofrätten förordnat åtal emot samma kapiten, och i följd deraf gifvit slutligt utslag den 27 December 1848, hvilket af kapitenen blifvit öfverklagadt; hvarefter Kongl. Maj:ts nådiga Utslag i ämnet fallit den 16 Augusti 1849.
Det är i vissa delar af detta mål, som besluten förekommit mig anmärkningsvärda.
Första anklagelsepunkten rörde en af den tilltalades företrädare, såsom kompanichef, till manskapets fördel stiftad, af dess medel sammanskjuten kassa, hvars förvaltning, enligt derom upprättadl reglemente, borde af kompanichefen årligen redovisas inför en till kassans reviderande vald kommitté, och tillgångarne mot fullkomlig säkerhet vara utlånta, men som skall blifvit af den tilltalade så förvaltad, att under nio år, som han innehaft kapitenstjensten, ej någon revision ägt rum, och en större del af kassans medel varit af kapitenen såsom lån uttagen, utan någon derför ställd säkerhet.
Emot denna anklagelse har han invändt, att förvaltningen af kompanikassan ej skulle tillhöra hans tjenstebefattning, utan vöre ett enskildt uppdrag; hvarföre regementschefen ej varit berättigad att, på sätt som skett, ordres derom utfärda, och allmänna åklagaren ej heller vore behörig att härom föra talan; öfver hvilken invändning Kongl. Krigshofrätten utlåtit sig, alt kassans förvaltning vore genom reglementet uppdragen åt kompanichefen eller, om han vore af sjukdom eller frånvaro hindrad, åt en af de öfriga oflicerarne vid kompaniet; att detta uppdrag, såsom tillhörande samma tjenstebefattningar, icke kunde hänföras till uppdrag af enskild beskaffenhet; att följaktligen den tilltalade, då han under sin kompanichefstid åtagit sig kassans förvaltande, borde anses hafva derutinnan handlat i kraft af sin tjenstebefattning; att regementschefen, hvilken i egenskap af den tilltalades förman varit pligtig att ytterst vaka deröfver, att manskapet vederfores rätt, således äfven ägt rättighet att, orri anledning förefanns, låta granska den tilltalades förfarande och befordra rättelse i hvad felaktigt förelupit, samt att Krägsfiskals-embetet jemväl varit behörigt att i förevarande fråga talan föra.
Deremot innehåller Kongl.
Maj:ts nådiga Utslag, att det af förra kompanichefen upprättade förordnande elier så kallade reglemente för kassan, enligt hvilket den tilltalade innehaft förvaltningen af kassans medel, icke i sådan ordning blifvit gilladt och faststäldt, att iakttagandet af dess innehåll den tilltalade såsom tjenstepligt ålegat; att på hans godtfinnande alltså ankommit att R.
Emb.-Berättelse för år 48J9. 91 undandraga sig kassa vården, samt att ehuru han ett sådant uppdrag sig åtagit och såmedelst iklädt sig den redovisningsskyldighet, som å förvaltningen af annans tillhörighet följa bör, Regementschefen likväl saknat behörighet att genom ordres anbefalla den tilltalade att till revisorers granskning aflemna kassan tillhörande handlingar, och den tilltalade följaktligen icke varit förbunden att dessa ordres efterkomma; hvarföre och då icke i fråga satt vöre, att genom någon hans underlåtenhet i afseende å medlens vård förlust för kassan inträffat, så att han derigenom skulle hafva brustit i den tillsyn å manskapets fördelar, honom enligt tjenstgöringsreglementet tillkommit att iakttaga, Kongl. Maj:t funne, med undanrödjande af Krigshofrättens utslag härutinnan, skäligt den tilltalade från ansvar i dessa delar af målet frikänna.
Det logiska sammanhanget i detta beslut synes icke hålla profvet.
Ty om det är grundadt, att den tilltalade, i fall han genom missförvaltning ådragit kassan förlust, dermed ock skulle hafva "brustit i den tillsyn å manskapets ”fördelar, som honom enligt tjenstgöringsreglementet tillkommit att iakttaga"; och kan det icke nekas, att detta varit ett tjenstefel, för hvilket han kunnat af allmän åklagare tilltalas och af Iirigsdomstol dömas; så kunde ju ej heller Regementschefen frånkännas behörighet att härutinnan tillhålla kapitenen att fullgöra sin tjenstepligt, eller denne fritagas från skyldigheten att efterkomma de ordres, Regementschefen derom till honom utfärdade.
Om nu så förhåller sig med det logiska sammanhanget af beslutet; hvilketdera af resultatets stridiga elementer skall väl då betraktas såsom det öfvervägande, och för hvilket, i händelse af sökt och meddelad förklaring, det motsatta kunde komma att vika?
Hvad som utgör hufvudelementet och ej kan hafva med ominne tillkommit, måste väl vara den grundsats, från hvilken undanrödjandet af Krigshofrättens beslut utgår, nemligen att kassavården varit ett uppdrag, som det ankommit på Kapitenens godtfinnande att undandraga sig, och att honom för densamma följaktligen ej kunnat, såsom för en tjenste pligt, affordras redovisning.
Kassan mäste, efter denna åsigt, betraktas såsom kompaniets enskilda egendom, hvilken efter dess ägares godtfinnande kan användas, såsom t. ex. imellan kompaniets manskap utdelas och försvinna.
Då likväl till kassans samlande bidragit ej blott de nu tjenande soldaterne, utan ock många deras företrädare, och den ej är stiftad till fördel för dem allena, som nu tjena, utan till fördel äfven för allt hädanefter vid kompaniet blifvande manskap; kan kompaniet för dagen visserligen ej äga rätt att om denna kassas använ - 92 R.
Emb.--Berättelse för år 1849. dande efter sitt välbehag besluta; utan den bör förvaltas och användas enligt det reglementes innehåll, som vid dess stiftande är upprättadt.
— Detta reglemente var icke i sådan ordning faststäldt, att dess iakttagande derföre blef tjenstepligt.
Men äfven utan reglemente, om kassans medel såsom ett rent fynd kommit i Kapitenens händer, endast med det vilkor, att såsom ett oförytterlig! kapital kompaniet tillhöra; måune det för Kapitenen icke blifvit en tjenstepligt att detta fynd upptaga och vårda?
Genom en blifvande fastställelse af samma reglemente i den ordning, som fordras att göra dess åtlydnad till tjenstepligt, kan man föreställa sig, huru kassan för framtiden må kunna i'äddas; men huru föreställa sig vården och tillsynen öfver densamma, i fall dylik fastställelse icke skulle sökas, eller för den tid, som dessförinnan förflyter eller redan förflutit?
Och likväl var det denna fråga, och endast denna, som utgjorde föremålet för den förehafda rättegången.
Man vet icke, huruvida, enligt Högsta
Domstolens mening, reglementets föreskrift om årliga revisioner bordt eller bör, så länge fastställelse ej tillkommit, på något sätt bringas till efterlefnad; men i fall sådant bordt ske; huru har väl dermed bordt tillgå, när Kapitenen tredskades och revision ej utan lagligt tvång kunde erhållas?
Regementschefen, som enligt Högsta Domstolens mening, ej kunnat å embetes vägnar lägga hand vid saken, kan ej heller annorlunda, än i och för embetet, dermed hafva att skaffa.
— Om af en händelse kompaniets manskap någon gång, utan att vara af befälet sammankalladt, likväl sammanträffade fulltaligt och kunde fatta ett beslut, att innehafvaren af kompaniets kassa (dess kapiten) skulle stämmas till allmän laga domstol, med påstående om redovisning inför revisorer, enligt reglementet; månne detta beslut, skulle vid vederbörlig domstol kunna betraktas såsom i laglig ordning tillkommet och i kompaniets namn gällande?
Vöre det ej fast heldre att anse såsom frukten af ett olofligt företag, stridande mot det i Krigsartiklarnes 5 kap. 19 §. gifna ovilkorliga förbud för krigsmanskap alt utan befälets ordres samlas?
Men om så är; hvilken utväg återstår väl då, i fall den officiella (för Regementschefen) ej är öppen?
Det är lycka, om nu ingen skada skett, utan kassan är i behåll och kan för framtiden skyddas genom reglementets fastställande i sådan ordning, som Högste
Domstolens beslut antydeiv
Men härmed är icke bevisadt, att rätt skett den förvaltare af kassan, hvilken vägrat underkasta sig sin chefs ordres om förvaltningens redovisande; och i händelse han under denna förvaltning begått sådana fel, hvarigenom kassan verkligen tagit skada eller för hvilka han i egenskap af tjensteman ej skulle kunnat undgå ansvar, såsom att han sjelf, och R.
Emb.-Berättelse för år t SJÖ.
93 det utan säkerhet, lånt kassans medel; är nu mera, i följd af det granskade nådiga Utslaget, ej någon rättsenlig, än mindre någon brukbar väg öppen till vinnande af rättelse och välförtjent ansvar.
Att kompaniets manskap i allt fall icke begagnar, hvilken utväg det än skulle hafva öppen, att ställa sin befälhafvande Kapiten till ansvar och redovisning, lärer kunna tagas för afgjordt.
En af anklagelsepunkterna härledde sig derifrån, att flere af kompaniets soldater, hvilka i Augusti månad 1840 med en kommendering afgått till Malmö, dervid skola, i saknad af li fm under ingsskor, som i nästförutgångna April månad bordt vara i rotekistorna nedlagda, måst begagna äldre skor, hvaraf några varit mycket slitna och andra för små.
Denna brist anmärktes i dubbelt afseende falla den tilltalade till last, enär han för större delen af kompaniet åtagit sig skornas anskaffande, och derföre redan i Februari månad uppburit betalning af soldaterna, hvilka det enligt
Beklädnadsreglementet ålåg att sjelfve förse sig med dessa persedlar.
Vid kommenderingens inspekterande före dess afgång hade nämnde brist yppat sig och föranledt förklarings infordrande från Kapitenen öfver den af en soldat gjorda uppgift, att hans lifmunderingsskor, som för året bordt tillsättas, icke från Kapitenen utbekommits.
Denne hade svarat, att han icke kunde förklara soldatens uppgift, enär skorna vore af truppen tillsatte.
Men sedan honom, i anledning deraf, blifvit meddeladt, att ej blott denne, utan flere andre af kompaniets soldater, hvilkas medförda skor befunnits af mindre god beskaffenhet, uppgifvit, att deras andra par lifmunderingsskor vore hos kompanichefen innestående; afgaf han den 10 påföljande November till tjenstgörande Majoren en i’apport, deri förmältes, att hos honom ej någon soldat hade skor innestående, utan att soldaterne dels sjelfve låtit förfärdiga, dels korporalskapsvis beställt sina skor, hvilka blifvit besigtigade, innan de i rotekistorna inlagts, dervid flera persedlar kasserats och andra i stället anskaffats.
Till bestyrkande häraf bifogades en Underofficerares rapport, afgifven den 16 September, af innehåll, att en del af de beställda skorna ansetts vara af så dålig beskaffenhet, att de ej emottagits förr, än skomakaren, som lefvererade dem, förbundit sig att förfärdiga andra i stället för dem, som kunde kasseras, samt alt ett annat korporalskaps skor blifvit af Kapitenen sjelf kasserade, hvarefter nya vore under arbete och bordt i Juli månad vara färdiga, men ännu icke, i anseende till Kapitenens sjukdom, blifvit besigtigade och godkände.
När utgifvaren af denna rapport blef på vittnesed hörd, förklarade han densamma vara origtig i så måtto, som han ej öfvervarit någon besigtning eller kassering af de i fråga varande persedlarna. 94 R.
Eml.-Rerättelse för år 4849.
Öfver detta förhållande yttrade sig Krigshofrätten, att som, emot hvad sålunda förekommit, icke visas kunnat, det skor blifvit kasserade, samt Kapitenen vid undersökning inför Krigsrätten erkänt, att ett korporalskaps skor blifvit utan föregången besigtning i rotekistorna inlagda, alltså och enär Ka pitenens i rapporten derom gjorda uppgifter således icke vore med rätta och af honom kända förhållandet instämmande, ansåge Krigshofrätten Kapitenen vara förvunnen alt hafva, med vetskap om origtigheten af de i Underofficerarens rapport förekommande uppgifter, till tjenstgörande Majoren insändt samma rapport och uti sin den 10 November till Majorsexpeditionen aflåtne skrifvelse, med åberopande deraf, sökt styrka åtskilliga i denna skrifvelse uppgifna, emot sanningen stridande förhållanden, samt alt Kapitenen derföre gjort sig skyldig till ansvar, enligt 2 kap. 29 §.
Krigsartiklarna.
Maj:ts nådiga Utslag är deremot af sådan lydelse, att emedan Underofficerarens rapport icke innehölle, det denne tillstädes varit vid någon besigtning eller kassering af de skopersedlar, som år 1840 blifvit vid kompaniet tillsatta, samt den i rapporten förekommande uppgift, att skor blifvit af Kapitenen kasserade, vore af denne vitsordad och, såsom omfattande en enskild fråga imellan honom och handtverkarne, ej af beskaffenhet att erfordra vidare bevisning; ty och då i öfrigt icke visadt vore, i hvad mån nämnde rapport från verkliga förhållandet afveke, blefve
Krigshofrätlens utslag härutinnan undanröjdt och den tilltalade från det honom derigenom ådömde ansvar befriad.
Den anmärkning, som härvid först erbjuder sig, rörer omdömet om Underofficerarens rapport.
Icke uttryckligen, det är sannt, innehåller denna rapport, att dess utgifvare tillstädes varit vid besigtningar och kasseringar.
Endast implicite, d. v. s, genom förutsättning, innehåller den detta, så vida det nemligen var omöjligt att veta det, som utgifvaren i rapporten intygat, utan att hafva öfvervarit besigtningarna och de dervid skedda kasseringar.
Men det är ju icke möjligt, att rapportens utgifvare kunde veta, dels huru dåliga de beställda skorna auselts vara, och dels att vissa af dem blifvit af Kapitenen sjelf kasserade, utan att rapportgifvaren tillstädes varit vid besigtning och kassering af dessa skor.
När han derföre på sin vittnesed förklarade, att han vid sådana tillfällen ej varit tillstädes, och att rapporten derföre var origtig; förklarade han ju i och med detsamma rapportens hela innehåll angående nämnde förrättningar för grundlöst.
Härmed bevisas, att det domskäl, som i Kongl. Maj:ls nådiga Utslag nyttjas, var förfeladt, då dermed icke undanröjdes den begagnade rapportens af dess utgifvare erkända sanningslöshet.
För Kapitenen, som begagnade sam - R.
Emb.-Berättelsc för år 4849.
95 ma rapport, kunde det ej vara obekant, huruvida rapportgifvaren varit tillstädes vid besigtningarna eller ej, då Kapitenen sjelf skulle hafva hållit dessa förrättningar; och han har icke bjudit till att vederlägga rapportgifvarens vittnesmål (d. v. s. bevisa hans förnekade närvaro.)
Således visste ju Kapitenen, att rapporten innehöll, hvad dess utgifvare ej kunde veta; och detta innebar väl oemotsägligen, att
Kapitenen visste rapporten vara falsk, om ock det factum, den innehöll, varit grundadt.
Dessutom hade, lika med den omförmälte, äfven en annan Underofficerare på vittnesed förklarat, att han icke ägde någon kännedom om skornas besigtigande eller visste, att något par blifvit kasseradt; men begge intygade, att
Kapitenen det oaktadt anmodat dem att lemna honom bevis, att vid vederbörlig besigtning skor blifvit kasserade, hvilken begäran Underofficerarne då likväl icke efterkommit.
Från den tillvitelse, som grnndlagt Krigshofrättens utslag, att hafva, med vetskap om origtigheten af uppgifterna i Underofficerarens rapport, densamma till MajorsexpediLionen insändt, bar då den tilltalade icke med skäl kunnat frikännas.
Men för att fälla honom enligt Krigsartiklarnes af Krigshofrätten åberopade stadgande i 2 kap. 29 §., måste äfven antagas, att denna osannfärdiga rapport blifvit af den tilltalade afgifven ”till annors förfång”.
Huru dermed förhåller sig, kan vara någon tvist underkastadt, hvartill dock undersökningen i Krigshofrätten ej synes hafva sträckt sig.
Afsigten med rapporten var att urskulda det dröjsmål, som inträffat med tillsättningen af 1840f års lifmunderingsskor, hvilken bordt vara gjord i April månad, men icke ännu var fulländad, när kommenderingen lill Malmö afgick i påföljande Augusti.
Det är i denna afsigt, som äfven rapportens uppgift, att skor blifvit af Kapitenen kasserade, af denne åberopades; och dess tillförlitlighet kan följaktligen hvarken vara styrkt med det af Högsta Domstolen begagnade skäl, att samma uppgift var af Kapitenen vitsordad, eller anses ”såsom omfattande en ”enskild fråga imellan honom och handtverkarna, hvilken fråga ej vore al ”beskaffenhet alt erfordra vidare bevisning”.
Hade redan i April månad förhållandet varit sådant, som Kapitenen den 10 November till Majorsexpeditionen uppgaf, att hos honom ej någon soldat hade skor innestående; då hade ingen rapport om de lefvererade skornas besigtigande eller kasserande behöft kamma i fråga.
Den blef endast behöflig till försummelsens urskuldande; och Kapitenens vitsord kunde lika litet gälla till ett sådant urskuldande för honom sjelf, som giltiga bevis till dess bestyrkande kunde umbäras.
Att dermed sammanblanda den enskilda frågan imellan honom och handtverkarna, är att alldeles förlora ur sigte bevisningens föremål. 96 B.
Emb.-Berättelse för år 48i9.
Kan det nu rätteligen sägas, att denna afsigt, för hvilken en veterligen falsk rapport aflemnades, var ”annors förfång”?
Efter bokstafven säkerligen icke.
Men lagens mening kan här icke vara lika inskränkt, som bokstafven, derest ej något annat lagställe finnes, hvarefter en oloflig afsigt af den beskaffenhet, som här förekommer, gör en falsk rapport straffbar.
Om denna afsigt icke nu mera, vid rapportens afgifvande, lände till annors förfång; så innehar den dock ett försök att undandraga sig påföljderna af en handling, hvilken redan förut hade ländt till andras förfång.
Soldaterne, som till sin Kapiten redan i Februari månad erlagt betalningen för sina lifmunderingsskor, hade ännu i Augusti månad icke alle erhållit dessa persedlar.
Det kan väl icke nekas, att de eller deras rotar derigenom lidit förfång.
Och då i Krigsartiklarna ej finnes något annat stadgande, som enkom handlar om bestraffande af osannfärdig rapport i förevarande ämne; måste väl det åberopade stadgandet kunna antingen på denna grund ensamt tillämpas, eller ock förklaras genom den åtalade brottslighetens hänförande under ett begrepp af större omfattning, hvarefter den ej kan undgå bestraffning.
Tjenstens missbruk i allmänhet, hvilket i 2 kap. 33 §. af Krigsartiklarna kallas ”missbruk af den makt och myndighet, som embetet eller tjenste”befattningen tillstadd är, på hvad sätt det helst vara må, och derå straff ”ej finnes särskildt stadgadt”, bestraffas i detta lagställe, ehvad det sker ”till ”annors förfång, för egen vinning, enskild hämnd eller andra afsigter”.
Och som osannfärdig rapport ostridigt är ett missbruk af embete, hvilket här skett till egen vinning (fredande från ansvar för försummelse, och nemligen försummelse att behörigen använda uppburna medel), om ej derjemte till andras förfång; så kan ju efter detta lagstadgande, jemfördt med den åberopade 29 §., den osannfärdiga rapporten icke undslippa bestraffning.
Ibland anklagelsepunkterna förekommer också, att sedan den tilltalade vid tillträdet till chefsskapet för kompaniet blifvit underrättad, det flere af kompaniets soldater ägde innestående fordran, för det de under förutgångna åren bestridt brefbäring imellan Chefen och Majorerna vid regementet, och derföre reqvirerat 15 lhdr 24 sk. 6 rst. banko, som blifvit af Kapitenen qvitterade, för att i ersättning för brefbäringen bemälte soldater tillställas, betalning af samma medel till åtskilliga bland manskapet ej ägt ruin.
Emot hvad härom genom flera vid undersökningen afhörda vittnens berättelser förekommit, hade Kapitenen hvarken med qvitto eller annorledes kunnat styrka sin gjorda uppgift, att penningarne sedermera blifvit till manskapet utdelade; hvarföre Krigshofrätten förklarade, att äfven om, såsom Kapitenen R.
Emb.-Beråltelse för år 1849. 97 till sill fredande anfört, tio år förflutit, sedan manskapets fordran tillkom, och flera generalmönstringar för sig gått, utan att anmälan om någon fordran i omförmälte hänseende, blifvit gjord, Kapiteneu dock ej kunde undgå att för underlåtenhet att i fråga varande medel utdela, vidkännas ansvar enligt 8 kap. 11 §.
Krigsartiklarna; men då anspråk på ersättning för samma medel icke blifvit af någon bland manskapet väckt, erfordrades derom ej något yttrande.
— Deremot innehåller Kongl. Maj:ts nådiga Utslag, att då någon anmälan om Kapitenens underlåtenhet att medlen utdela icke skett vid de flera generalmönstringar, som vid regementet förefallit, efter det lian beloppet utqvitterat, och följaktligen någon talan om medlens utbekommande, emot 13 kap. 8 §.
Krigsartiklarna och Kongl.
Cirkuläret den 20 Juli 1833, nu mera ej kunde äga rum, samt Kapiteneu, emot hvars bestridande icke visadt vore, att beloppet till större eller mindre del bos honom innestode, vid sådant förhållande ej lagligen kunde vidkännas någon bevisningsskyldighet om tiden och sättet, då medlen blifvit till manskapet utbetalta, Kongl. Maj:t pröfvade rättvist, med ändring af öfverklagade utslaget, Kapitenen från ansvar jemväl i denna del af målet frikänna.
Härmed äro ett par större rättsfrågor besvarade på ett sätt, som synts mig i ej ringa mån eftertänkligt.
Den ena af dessa frågor är: kan en uppbördsman, som emottagit allmänna medel till utdelning, undgå att anses innehafva dessa medel, så länge han icke för dem redovisat?
Är det icke, mot en uppbördsmans bestridande, tillräckligen visadt, att de emottagna medlen bos honom innestå, tilldess han för dem redogjort; så vill det troligen blifva svårt att göra sig ett bestämdt begrepp om redovisningsskyldighet för allmänna medel, ja nära nog om hvarje redovisning för hvad annan tillhörer.
Skall den redoskyldige icke vidkännas bevisningsskyldighet om tiden och sättet, då medlen, som borde utbetalas, blifvit utbetalta, utan i stället kunna förneka, att de bos honom innestå, ända tilldess han härom öfvertygas genom annan bevisning, än den, att han medlen emottagit; då befrias han från en pligt, som efter allmän rättsgrund säkerligen åligger hvarje innehafvare och förvaltare af annans penningar och tillhörigheter.