Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härberget för » husvilla » tjänarinnor — » Tjänstflickornas hem » afser däremot att skydda ännu hederliga kvinnor, yngre och äldre, från att gå vind för våg.
Att » pigorna äro så dåliga » hör man, som en hvar vet, från nästan hvarje husmors läp- par, och äfven om detta vore sannt utan re- servation och utan att tjänstflickornas klagan öfver sina husmödrar å andra sidan toges i
betraktande, är det dock ej till husmödrarnas fördel, att det verkligen kan talas om » hus- villa » tjänarinnor.
Ty visserligen komma de flesta af dessa af egen drift från landsbygden för att i Stockholm få det bättre, » bli finare » o. s. v., men äfven bland hutvudstadens egen tjänande klass händer det oftare än man tror, att tjänstflickan vid flyttningstiden går från sin gamla plats, utan att hafva någon tillflyktsort eller något ställe, där hon kan finna skydd under natten.
Jag menar, att detta för hus- mödrarnas » klass » är en stor skam; barmhär- tighet plägar visas äfven den vildt främmande stackaren, som står ensam och hjälplös; och det är en samvetsplikt för hvarje kvinna, så lyckligt lottad, att hon äger hem och andra kvinnor i sin tjänst, att aldrig låta någon af dessa lämna sitt hus — det må för öfrigt hafva varit en » god » eller » dålig » tjänarinna — utan att vara viss om, att hon ej i brist af hem eller annan plats hamnar i elände.
En husmor borde väl alltid göra sig underrät- tad om sin tjänarinnas planer lör närmaste framtid och, där så nödigt är, hänvisa just till » tjänstflickornas hem ».
Först då kan med rätta ansvaret läggas uteslutande på tjänstflie- kan.
En kvinna, som för ett par år sedan stått skildrad i Idun, fröken Nordvall, såg och kände, att något fattades i den vård, en tjä- narinna borde åtnjuta, och hennes hjärta öm- made för den fara och frestelse, som mötte de platssökande, husvilla kvinnorna, vare sig dessa redan förut haft anställning i hufvudstaden eller voro nyanlända, mera oerfarna främlingar från landet.
Hennes lifsarbete blef stiftandet af detta » härberge », hvars verksamhet nu varat i öfver tio år, och som under denna tid hun- nit uträtta mycket godt, tillvunnit sig stor aktning och äfven allt mer och mer utvidgats, ehuru arbetet ännu fortgår under i ekonomiskt hänseende anspråkslösa förhållanden.
Den summa, med hvilken fröken Nordvall hade att börja, var endast 300 kr., men dessa hafva fört välsignelse med sig, och härberget har, som sagdt, utvidgats både till utrymme och verksamhet.
Att det dock fortfarande är i behof af understöd oeh hjälp, visar bl.
a. dess inkomst- och utgiftsstat; ty när den förra ut- gör 2,888 kronor, uppgår den senare till 3,624, hvilket dock måste anses ringa, då man besin- nar de dryga utgifterna, 1,500 kr.
till hyra, 194 till vebrand o. s. v. I denna summa ingår äfven kostnaden för morgonkaffe, frukost, mid- dag, kväll, sjukvård, tvätt, lyse m. m. åt här- bergets » kunder », de husvilla kvinnorna, samt vidare hjälp åt dem af dessa, som äro fullkom- ligt fattiga eller sjuka.
Förståndarinnan för härborget arbetar sålunda så godt som utan ersättning för egen räkning, drifven endast af den kärlekens anda, som besjälat hennes före- träderska, härbergets stiftarinna.
Förunderligt är, att så få personer ihåg- komma denna anstalt med » frivilliga gåfvor »; en blick i räkenskaperna t. ex. för år 1890 visar, att, utom en större gåfva 500 kr.
och bidrag, tecknade på » lektor P. Waldenströms lista », årets frivilliga, af flere personer skänkta gärd endast uppgår till 18 kr.
samt inkomsten af » årsbidrag » till 25 kronor 1 — Och dock gifves det tusentals människor i Stockholm, som utan kännbar uppoffring kunde med ett litet bidrag understödja detta » här- berge », hvilket söker godtgöra åtskilligt, som kanske någon af dem själfva varit med om att framkalla, dä hon låtit en eller annan tjäna- rinna lämna sitt hus, utan att hafva tagit notis om dennas vidare öde.
Om härbergets verksamhet kan det föl- jande gifva en, ehuru svag, föreställning, ty — • jag upprepar det — hvarken siffror eller ord förmå återgifva den anda och ton, som öfva ett starkt inflytande på dessa oftast öfvergifna, ensamstående kvinnor.
A f det föregående framgår, att det är endast eller hufvudsakligast tjänarinnor, som emotta- gas i härberget.
Detta är öppet under hela året, men det är särskildt under höstflyttnin- garna mycket starkt anlitadt: i den lilla lokalen har under denna tid ända till 4 0 — 5 0 kvinnor på en gång funnit natthärberge.
Under år 1890 — uppgifter för år 1891 har jag ej lyckats erhälla — hade 506 tjänstflickor vistats i här- berget under tillsammans 2,689 dagar.
De erhålla här nattlogis med kaffe på morgonen för 35 öre; de som under någon tid stanna kvar, innan de lyckats skaffa sig någon plats eller anställning, erhålla äfven middag och kväll i härberget; föreståndarinnan sysselsätter dem dessutom med arbete; samlade i det största rummet omkring ett stort fyrkantigt bord sy och arbeta de åt sig själfva, laga sina kläder o. s. v. allt under föreståndarinnans handled- ning.
Dennas uppgift är också att vara dem behjälp- lig vid anskaffandet af platser.
En stor mängd husmödrar vänder sig också till henne för att få tjänarinnor.
Det är för henne naturligtvis ej lätt att härvidlag gifva räd, då hon ofta endast helt kort varit i beröring med den tjänstesökande; men hon har till grundsats att aldrig dölja något, vare sig godt eller ondt, som hon vet om någon af dessa, oeh hennes uppöfvade, skarpa blick behöfver ej länge följa någon härbergets gä^t, förrän hon ser, hvad denna i det närmaste går för.
Detta i före- ning med hennes ärlighet i uttalandet af sin mening har ingifvit husmödrarna ett stort och berättigadt förtroende till denna » tjänstflicks- byrå » af allra bästa slag.
Under är 1890 erhöllo 218 kvinnor anställ- ning genom hennes försorg; åtskilliga återvände till sina hem, och endast helt få — 21 — af- lägsnade sig, » utan att vidare låta höra af sig. » Dessa kvinnors ålder växlar mellan 2 0 — 5 0 år.
Men utom dem, som få bo och vistas i här- berget, finner också mången olycklig kvinna från gatan hjälp och en vänlig handräckning där, erhåller respenningar till sitt hem, får hjälp till ett ärligt arbete o. s. v. En oefter- giflig regel är, att ingen prostituerad kvinna får emottagas i själfva hemmet; en enda sådan vore naturligtvis alldeles tillräcklig för att göra stor skada både med hänsyn till härbergets rykte och de samtidigt med henne i härberget varande unga kvinnornas sedliga uppfattning och vandel.
Härbergets anda kräfver ordning, stillhet och ett hyfsadt uppförande, och föreståndarinnan äger förmå.a att göra sig gällande nästan endast med en blick ur sina klara, något genomträn- gande ögon.
Hela hennes väsen är för öfrigt hjärtligt och vinnande, men ytterst bestämdt.
oeh hennes sträfvan är, att härberget ej endast skall bli en räddoingsort i nöden, en tillfällig skyddsplats, utan ett ställe, dit tjänarinnan, äfven sedan hon erhållit anställning, gärna går för att » hälsa på », som vore det hennes rät- tighet att där alltjämt äga en tillflykt, viss som hon kan vara att där också alltid finna ett hjärta för sina bekymmer och en god, rätt- rådig handledning, när så behöfves.
Förestånda- rinnan säger också själf, att så länge en af härbergets f. d. skyddslingar » har behof af att ' titta hem ' ibland, så länge man har anledning att tro, att hon åtminstone bjuder till att sköta sin plats; uteblir hon däremot, har hon van- ligen råkat i dåligt sällskap. » Härbergets första lokal var ett par små rum vid Grefgatan.
Den nuvarande är belägen vid Klara östra kyrkogata 7, denna trakt af Stock- holm som blifvit sä bekantgjord först genom Blanches romaner och sedau genom vissa Strind- bergs skildringar, klaratrakten med dess gam- maldags prägel, dess lummiga kyrkogård och dess utanför Klara skola ständigt lekande barn- flock.
(Forts.) Up notisboken.
Grefvinnan Björken stams jordfästning ägde i söndags e. m. rum i stora grafkapellet å Nya kyrkogården härstädes och förrättades af pastor Wad- ström.
Sedan själasörjaren hållit en längre kristlig betraktelse, öfvergicfc han till en skildring af den aflidnas lifsgärning.
Den med praktfulla kransar från Expressbyråns tjänare m. fl.
alldeles höljda kistan fördes därefter till grafven, där närvarande sångare uppstämde » Stilla skuggor », hvarmed jordfästningen afslutades.
* Raska flickor.
En tur till fots genom Skåne på två dagar har fullbordats af fröknarua Hilda Eriksson och Hanna Nyström från Malmö.
De bröto upp från Malmö på måndags morgon kl. 4, lågo i Hörby öfver natten samt anlände till Ahus på tisdagseftermiddagen.
De hurtiga fotgängerskorna buro själfva effekter om flere kilograms vikt.
Ett furstligt praktverk har nyligen utkom- mit i Tyskland och väckt stor uppmärksamhet.
Det är prinsessan Ludvig Ferdinand af Baiern, Marie de la Paz, infantinna af Spanien, som är utgifvar- inna af arbetet, hvilket säljes till förmån för något välgörande ändamål.
Ej mindre än 31 furstliga personer äro medarbetare och däribland kejserliga och kungliga psrsoner, ja, till och med påfven, som inleJt verket med en dikt, lofsjungande — fotogia- fien.
Konung Oscar af Soerige-Norge bidrager med en del aforismer om filosofi och tro.
* Shahens af persien mor har i dagarne i hög ålder aflidit i Teheran af influensa.
* Nli gäller det.
Den unga fransyska juris dok- torn fröken Chauvin vill nu skaffa sig praktik.
Hon ämnar nämligen uppträda i ett tryckfrihetsmål, som i denna vecka förekommer inom de parisiska dom- stolarne, i det hon vill försvara den anklagade.
Det är emellertid ännu oafgjordt, huruvida detta kommer att tillåtas henne.
Den bekanta kvinnliga presidentkandi- daten i Förenta staterna fru Victoria Woodhull Martin har begynnt utgifvandet af en tidskrift, The Humanitarian, hvars afsikt är att diskutera alla de frågor, som angå mänsklighetens välbefinnande.
En hjältinna.
En fru Gawantka i Sehlesien, som förlidet år med fara för sitt eget lif räddade en ung flicka, hvilken fallit i vattnet och höll på att drunkna, fick nyligen räddningsmedalj.
Det märkliga är, att fru Gawantka är 68 år gammal, svag och ej simkunnig.
Det goda och det sanna.
Det finnes kärlek till det goda för det godas skull oeh kärlek till sanningen för sanningens skull.
J ag har kännt många, isynnerhet kvin- nor, som älskat det goda för det godas skull, men verkligen m y c k e t få, och knappt någon kvinna, som älskat sanningen för sanningens egen skull.
D o c k utan den senare kan den förra blifva, som det tusen gånger händt, en källa till förföljelse af sanningen — förevändning o c h motiv till inkvisitorisk grymhet eller fana- tism.
A t t klart inse, att kärleken till det goda och det sanna är en oeh samma sak, kunna blott de, som älska båda uppriktigt o c h utan några biafsikter.
T. Goleridge.
IDUN 240 Valeria.
Novell af I.
Turgenjeff.
Fabio ville afvakta Valerias uppvaknande och först därefter gå till Ferrara.
Plötsligt hörde han någon lätt knacka på dör- ren.
Fabio öppnade och såg framför sig sin gamle trotjänare Antonio.
» Signor, » började gubben, » malajen har under- rättat oss, att signor Muzio är sjuk och önskar flytta in till staden med alla sina saker; förden- skull ber han er att lämna honom hjälp till in- packningen samt dessutom vid middagstiden ett erforderligt antal drag- och ridhästar jämte eskort.
Ger Ni ert samtycke?
» Hur har malajen kunnat meddela dig detta? » frågade Fabio.
» Karlen är ju stum. » » Se här, signor, det papper, på hvilket han skref alltsammans på vårt språk och utan ett enda fel. » » Och Muzio, säger du, är sjuk? » » Ja, mycket sjuk.
Ingen får se honom. » » Hvarför hafven I ej sändt efter läkare? » » Det tillät ej malajen. » » Och detta här påstår du, att han skrifvit? » » Ja, signor, det har han. » Fabio teg.
» Nåväl, gif honom, hvad han begär, » framstötte han slutligen.
Antonio försvann.
Fabio stod o c h såg efter sin tjänare, förvånad öfver hvad han hört.
- Huru förstå detta: Muzio lefver?
Och han visste verkligen icke, om han skulle glädja sig el- ler sörja öfver denna gåtfulla nyhet.
» Muzio s j u k?
För några timmar sedan såg jag j u ho- n o m död! » Fabio återvände till Valeria.
Hon hade vaknat och reste upp hufvudet.
De båda makarne utbytte en lång, betydelsefull blick.
» Är han borta? » framstötte hon plötsligt.
Fa- bio kunde ej tillbakahålla en rysning.
» Säg, svara mig!
Kanske har du.
Har han rest? » fortsatte hon.
Fabio blef lugnare.
» Nej, icke ännu; men i dag skall han bort. » » Och jag behöfver aldrig se honom mer? » » Nej aldrig. » » Och dessa ohyggliga drömmar skola aldrig återkomma? » » Nej l » Valeria drog en suck af outsäglig glädje.
Ett lycksaligt leende syntes åter på hennes läppar.
Hon sträckte ut armarne mot mannen.
» Och vi skola aldrig mera nämna hans namn, aldrig, hör d u!
Min älskling!
Jag skall ej sätta min fot utom detta rum, förrän han är borta.
Men sänd nu hit min kammarjungfru.
Dock, vänta ett ögonblick.
Tag först detta! » Hon visade på ett smycke, som låg på ett litet bord, pärlbandet, som hon fått af Muzio.
» Kasta detta genast i vår djupaste brunn!
Omfamna mig, jag är din Valeria.
Men kom ej åter hit, förrän han är härifrån. » Fabio tog smycket, pärlornas glans syntes ho- nom hafva blifvit matta.
Han verkställde sin hustrus befallning.
Därefter smög han sig ut i trädgården, på afstånd betrak- tande paviljongen, i hvars närhet man redan bör- jat pålastningen af Muzios saker.
Koffertar ut- buros, packningen fördelades på hästarne, men malajen syntes ännu ej till.
En obetvinglig känsla dref Fabio att ännu en gång se, hvad som försiggick i paviljongen.
Han ihågkom, att på dess baksida fanns en löndörr, hvarigenom man kunde direkt inträda i det rum, där Muzio legat på morgonen.
Han smög sig fram till denna dörr, fann henne olåst, förde det tunga draperiet åt sidan och kastade en blick in i rummet.
Muzio låg nu ej längre på mattan.
Klädd i en dyrbar dräkt, satt han i en länstol, men liknade fortfarande en död liksom vid Fabios första be- Sparsamma sök.
Det medvetslösa hufvudet var stödt mot stolens ryggstöd, och de i hvilställning på knäna placerade, utsträckta händerna aftecknade med sin gula färg skarpt sina konturer.
Bröstet rörde sig icke.
Omkring länstolen på golfvet, som man beströdt med torra örter, stodo några flata bägare, innehållande en mörk vätska, som spridde en stark, nästan kväfvande doft af mysk.
Rundt om hvar o c h en af dessa bägare ringlade sig en liten kopparfärgad orm, som då och då gnistrade med sina guldfärgade ö g o n; och midt för Muzio, på ungefär två stegs afstånd från denne, stod mala- jens långa figur, klädd i en brokig mantel, om- gjordad med en tigersvans samt med en hög hatt i form af en behornad tiara på hufvudet.
Liknade Muzio en död, så var däremot malajen idel lif och rörelse.
Än bugade han sig vördnads- fullt, i det han frammumlade böner, än åter ut- sträckte han kroppen i hela dess längd, höjande sig på tåspetsarne; än bredde han ut armarne, än rörde han dem energiskt i riktning mot Muzio o c h tycktes hota eller befalla, rynkande ögonbrynen och stampande i golfvet.
Alla dessa rörelser ko- stade honom synbarligen stor möda, ja, tycktes till och med förorsaka honom smärta.
Han an- dades tungt, och svetten strömmade utför hans ansikte.
Plötsligen blef han liksom vanmäktig och, efter ett djupt andetag och med pannan i djupa veck, drog han långsamt till sig sina krampaktigt slutna händer — alldeles som om han i dem hållit ett par starka tyglar — och till Fabios obeskrif- liga fasa lyfte sig Muzios hufvud långsamt från ryggstödet i riktning mot malajen.
Men när denne åter utsträckte händerna, föll Muzios hufvud tungt tillbaka.
Malajen upprepade sina rörelser, det ly- diga hufvudet likaså.
Den mörka vätskan i bä- garne började sjuda.
Själfva bägarne började vibrera, gifvande från sig ett svagt ljud, under det att de kopparfärgade ormarne vågformigt slingrade sig.
Nu tog malajen ett steg framåt.
Hans ögonbryn voro högt uppdragna och hans ögon onaturligt uppspärrade.
Han satte ock på samma sätt som förut Muzios hufvud i en gungande rörelse.
Och se, likets ögonlock började darra samt därefter tveksamt och sakta öppna sig.
Under dem syntes de blyfärgade pupillerna.
En blixt af stolt triumf och ondskefull glädje upplyste malajens anlete.
Han öppnade vidt läp- parne, och djupt ur sin strupe frambragte han ett långt tjut.
Muzios läppar öppnade sig äfvenledes, och en svag suck darrade på dem såsom ett svar på detta onaturliga ljud.
Men nu uthärdade Fabio icke längre; det före- föll honom, som om han varit vittne till en scen i helvetet!
Äfven han uppgaf elt skri och störtade ut under korstecken och ifriga böner — utan att se sig om.
Tre timmar senare kom trotjänaren Antonio till honom med underrättelse, att allt nu var i ord- ning, sakerna packade och signor Muzio färdig till uppbrott.
Utan att svara sin tjänare, gick Fabio ut på te- rassen, hvarifrån paviljongen var synlig.
Pack- hästarne passerade förbi h o n o m.
Vid själfva pa- viljongstrappan stod en präktig, korpsvart hingst, med sadel, så bred, att den syntes afsedd för två ryttare.
Där s t o d o ' o c k betjänterna med blottade hufvuden samt den beväpnade eskorten.
Pavil- jongens dörr öppnades, och ut trädde Muzio, stödd mot malajen samt nu klädd i sin vanliga dräkt.
Hans ansikte var likblekt och händerna hängde ned som på en död, men han gick, han rörde fötterna, o c h väl uppe på hästen, höll han sig rak och famlade efter lyglarne.
Malajen satte hans fötter i stigbyglarne, hoppade upp bakom honom i sadeln och gaf tecken till aftåg.
Hästarne kommo i långsam skridt, och när de passerade förbi huset, föreföll det Fabio, som om han i Muzios mörka ansikte sett två ljusa ringar.
Stockholm, Idum Kungl.
Mofboktr.
N:r 34 (557).
I duns Modet., fjortondagsuppl.
» Barngarderoben » Fredagen den 26 augusti 1898.
16, 1 tr.
: J. NoräMng.
Gina Den kvinna, hvars sympatiska bild Idun i dag bjuder sina läsa- rinnor och hvilken äfven i Sveriges land och hufvudstad gjort sig ett kändt och aktadt namn, bör till de första och inflytelserikaste förkämparne för den norska kvinnorörelsen.
I början af hennes bana gick det henne som många andra: hon gick tyst omkring och bar på alla dessa jäsande tankar, gömde dem väl i sitt sinne och ammade dem, tills de en vacker dag sprängde sig fram med lif och friskhet till gagn och glädje för hela samhället.
Gina Krog har näm- ligen icke hört till dem, som behöft att väckas, ty när hon kastade sig in i den offentliga striden, stod hon färdig med det mål för ögat, hon hade ställt sig och ville nå och hvilket hon allt fortfarande lika trofast käm- par för.
Fortfarande, ja!
— Ty man må icke tro, att det är så bekvämt här hemma hos oss i Norge att vara banbrytare i en sådan sak som kvinnornas.
Men hon har aldrig tappat modet.
Om hon emellanåt någon gång har känt sig modlös, så har detta endast ledt till, att hon kommit starkare och ännu mera öfvertygande åter.
Och när Gi- na Krog tar en sak om hand, kan man vara säker på, att den sättes igenom.
Bara åsynen af denna ståtliga gestalt lofvar så mycket, och hennes ord — det skrifna så väl som det talade — befäster till fullo denna upp- fattning.
Första gången Gina Krog uppträdde som författare under sitt fulla namn var med en följd artiklar i » Nyt tidskrift » år 1884: » Om kvinnosakens ställ- ning och närmaste uppgift i vårt land ».
Dessa artiklar, som slogo fullt igenom, väckte så utgifvare: ll; te årg.
Krog.
stor uppmärksamhet och funno så liflig anslutning, att man strax kunde taga itu med att organisera sig.
Den arbetsplan som blef följden är också den, som man till den dag i dag åren igenom i det väsentliga har följt.
I flere år har Gina Krog stått som medlem af » Norsk Kvindesags- forenings » styrelse, liksom hon har varit ordförande i den kvinnliga rösträttsföreningen sedan dess stiftande år 1885.
Äfven föreningens » sällskapsklubb » T har haft gläd- jen att se henne som sin sym- patiska och afhållna ordförande ända till i år, då hon måst afsäga sig alla dylika värf, eme- dan den af henne redigerade » tidskriften för kvinnornas sak » NylcBnäe allt mera lägger be- slag på hennes krafter och tid, ju mer den växer till i anseen- de och spridning.
Gina Krog har varit detta den norska kvin- norörelsens väckande och sam- lande organs redaktör från dess första begynnelse, men öfvertog från 1894 äfven dess utgifvande.
År 1893 uppträdde Gina Krog åter som en synnerligen upp- seendeväckande författarinna, i det hon sände ut i världen en bok om den norska kvinnans rättsliga och sociala ställning — en bok, som på grund af den förträffliga vägledning den bjuder måste betraktas som en källskrift.
Vid den internatio- nella kvinnokongressen i Chicago blef en större del af denna väl- skrifna och innehållsrika utred- ning noggrant refererad och därefter, om jag ej misstar mig, upptagen i det internationella kvinnobiblioteket därstädes.
Här- af framgår fullt ut arbetets ka- raktär af att vara en objektiv öfversikt.
Och för att så tro- get som möjligt klargöra för
Iduns läsarinnor, hvad Gina Krog i detta sitt verk belyst och framhållit för den stora all- mänheten angående hur långt man då var kom- men här i Norge vis ä vis kvinnornas rätts- liga, ekonomiska och sociala villkor, skall jag tillåta mig anföra några rader ur en aktad kritikers utlåtande.
» I en knapp, men ele- gant form », heter det, » och med lagom utför- lighet redogör författarinnan för kvinnornas privaträttsliga och särskildt den gifta kvinnans rättsliga ställning i stat och kommun och spe- cielt utförligt för de offentliga ämbeten, hon kan innehafva.
1 supplerande redogörelser få vi besked om den kvinnliga undervisningen allt ifrån folkskolan upp till universitetets fackstudier och slutligen i ett utförligt kapitel en utmärkt framställning af den norska kvin- nans sociala ställning i dess helhet. » Man förstår, hvilket arbete här är nedlagdt, och att det är genomfördt med det varmaste intresse, därför borga författarinnans namn och verksamhet tillräckligt.
Och i denna aDda har så Gina Krogs arbete med allt större och större räckvidd spridt sig ut öfver stad och bygd, öfver land och strand, om jag så får säga.
Denna ihärdighet är så mycket mera värd att lägga märke till, som det ju är en själfklar sak, att kvinnornas arbete på sin egen utveckling hos oss som oftast mötes af mot- stånd, ja, till och med emellanåt från vårt eget läger.
Man må för öfrigt erinra sig, hvad Gina Krog sade på kvinnokonferensen i Stock- holm nu förliden höst: » Förvrängningar, spe och förföljelse i pressen och dylikt — hvad betyder det alltsammans?
' Rakt intet att tala om vid jämförelse med hvad vi upplefvat af glädje.
Först de spirande drömmarne i bar- na-, i ungdomssinnet, men som gömde sig väl undan, enär de trodde, att de voro helt en- samma i världen, — så att möta det igen hos en, hos flere, att se det lysa öfver alla land!
Att efter en slik töckennatt ' se mor- gonrodnaden färga fjälltopparno — kanske är det en vackrare syn än den de, som kommit före oss, och de, som följa närmast efter oss, ha sett och få se. » Och säkert är det, att rundt om i landet har Gina Krog mäktat väcka många kvinnors slumrande själslif och tankar till nyttig id i samhällets tjänst.
Och det gör hon icke minst genom sitt personliga uppträdande, ty Gina Krog besitter äfven som talarinna mycket be- tydande gåfvor.
Hon icke blott rycker med, utan genomtränger och belyser klart och öfver- tygande det ämne, hon behandlar.
Hennes framställning är hurtig och välformad — ofta bildrik, poetisk, ja, humoristisk.
Som t. ex. då hon nu nyligen i vår kvinnoklubb höll fö- redrag om kvinnokonferensen i Stockholm.
Jag önskar bara så innerligt, att konferensens mänga deltagarinnor hade hört henne och det vackra, sympatiska sätt, hvarpå hon talade om denna och de svenska kvinnornas prisvärda sträf- vanden.
Att Gina Krog som alla framstående män- niskor, och specielt när de höra till de så kallade » kvinnosakskvinnorna », har många mot sig, säger sig själft.
Ty ännu är vårt sam- hälle för litet och för snobbigt att icke upp- träda rätt så våldsamt mot den eller dem, som gå i spetsen för vore det än den ärligaste sak i världen — och som en sådan må väl kvinnornas kamp för sin rätt i all rimlighets namn kunna betecknas.
Ja, mången en dust har Gina Krog fått pröfva för sitt köns kraf på att få räknas med, och många äro också de segrar hennes mod och orubbliga fasthet och trofasthet hemfört till vinning för tusen- den af frihetsträngtande andar landet rundt, trots motstånd och skilda meningar.