Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Knappt hade sista tonen förklingat, förrän Anna sköt bort spolrock och nystfot, kastade det gula förklädet öfver hufvudet och började vagga fram och tillbaka samt snyfta och gråta så våldsamt, att Tinnie, alldeles förfärad, sprang öfver förstugan in till » mamma » med den något förhastade underrättelsen, att » Sjun- gar-Anna håller på och dör! » Prestfrun började söka efter flaskan med nervdroppar och skyndade, när hon funnit den, ängsligt ut i salen.
Men nu var paroxysmen öfver, och den gamla satt, gråtögd och blek, men lugn, ehuru matt, åter vid sitt arbete.
Dropparne hälldes emellertid på en sockerbit, mottogos tacksamt och gjorde visst önskad verkan, ty efter en stund var Sångare-Anna kry igen och föredrog med vanlig bravur sina gamla kända stycken, såsom: Det går en jungfru uti en hage, Till henne kommer då ung sjöman: » Och hvarför går hon här så allena?
Gif mig sitt hjärta, som jag begär! » Här spelade, som man ser, rimmet just in- gen stor roll, men det var då mycket mera reson i visan, ty sjömannen visade sig till sist vara jungfruns » vän », som » för sju år se ' n reste bort » från henne.
En annan visa, som sjöngs på den mest jämmerliga ton man kan tänka sig, började så här: Och vore jag så fattig som fågelen är, Jag lefde dock förnöjder med vännen så kär; Lazarus han var ju fattig allt till sin död, Men änglar buro honom i Abrahams sköt.
I denna sång var rytmen litet osäker, men där en fot felades, fyllde Anna i med några drillar af egen komposition, och där » fötter » återigen öfverflödade, förökade hon melodien efter smak och behag.
Och så gick förmiddagen och flere dagar därtill; barnen lyssnade med oförminskad be- låtenhet till samma sagor och visor, spinnroc- ken snurrade, väfstolen smällde, arbetet gick undan med fart, * och Sjungare-Anna hade nä- stan svårt att packa sitt knyte och gifva sig ut på vandring igen.
Men hennes gamla otå- lighet dref henne dock till slut bort.
Blott en gång till hörde man henne sjunga sin egen visa.
Då satt hon på stranden, på en tämligen enslig plats, men en fiskare och hans dotter, som sutto i sin båt och gjorde i ordning långrefven, hörde henne och lyssnade förundrade.
Ty det var en så ovanlig klang i rösten, när hon började sjunga, och stäm- man mattades så besynnerligt på slutet, att de sista orden nästan endast hviskades fram.
De båda rodde ut och lade ut sin långref, och när de kommo till baka, satt Sjungare-Anna kvar på samma tufva, med ryggen stödd mot en hvitstammig björk, med slutna ögon och hopknäppta händer.
Men när de sågo närmare efter, så var hon död • — död med de orden på läpparne: » Dit upp, dit upp till Gud Fader kär! » Det är som något härinne gnager Det är väl sorgernas hårda tand; Det känns, som någonting drager, drager — En liten kind och en liten hand — Men tyst, så tyst!
Det får aldrig nämnas Det får ej hviskas ens ofvan jord; När döden kommer, ju allting jämnas, Hvad nytta gör dä ett fåfängt ord?
Jag är så trött, men jag får ej stanna, Jag måste upp och jag måste gå!
Men en gång bäddas väl stackars Anna, För sista gången på halm och strå; Då kommer kanske den lilla handen, Som flydde undan beständigt här, Och leder frigjorda, sälla anden Dit upp, dit upp till Gud Fader kär!
Allt i sin rätta tid.
Några ord om en riktig t i d s i n d e l n i n g.
t an förvånas ofta, då man har tillfälle att anställa jämförelser öfver det olika arbets- \ i^y pensum likställda familjer kunna uppvisa.
Medan en ganska respektabel portion arbete i ett hus går som en lek, kan man i ett annat knap- past med mycket pustande få det nödvändigaste utfördt.
Och det märkligaste är, att i det första huset behöfver man inte fjäska, allt går lugnt sin jämna gång, ingen tycks öfveransträngd, me- dan i det sistnämnda alla klaga öfver att ha för
mycket att göra o c h äro färdiga att digna under bördan.
Hvilken angenäm känsla erfar man ej i det hus, där individen lugnt och tyst förrättar sitt arbete som hjulet i en stor maskin, o c h hur obehagligt stämd blir man ej, där husmoderns kom- mandoord oafbrutet ljuda, där det slås i dörrar- na o c h allt är oro o c h rörelse.
Och trots all denna brådska är arbetets resultat här oftast min- dre o c h arbetets kvalitet underordnad.
När då herskarinnan i detta rike, klagande, men afundsjuk, får en inblick i ett välordnadt hushåll o c h hälft misslynt, hälft vetgirig, frågar den styrande: » Hur kan ni ha det så? » måste hon alltid få det öfver- raskande svaret: » Genom, en riklig indelning af arbetstiden. » Däri ligger hela hemligheten, hvars afslöjande blir till välsignelse för både stora och små.
Hus- modern måste icke blott lära sig indela sin egen tid, utan äfven samvetsgrannt o c h konsekvent ge- nomföra det för sina barn o c h tjänare.
På en riktig tidsindelning är hela samhällslif- vet bygdt och först och främst mannens lif.
Pla- nen för barnens undervisning pröfvas och fast- ställes j u oftast af staten.
Från o c h med det ögonblick barnet träder ut i lifvet och får sin plats på skolbänken inpräntar man, samtidigt med den smula lärdom, det lilla hufvudet kan motta- ga, äfven något annat, nämligen begynnelsegrun- derna till en riktig tidsindelning.
Den lille pysen, som för första gången kommer hem från skolan, visar stolt för sin moder schemat, som han ej ens ännu kan läsa, men o m hvilket han vet, att däri står upptecknadt ett antal timmar, som äro bestämda till arbete, till läsning.
Detta antal timmar växer, utan att själen, som småningom blifvit van vid detta arbete, känner sig nedtryckt däraf, och när mannen en dag träder ut för att ingå i ett kall, som kanske sysselsätter h o n o m många timmar om dagen, finner han sig lätt däri; han är j u van att se sin tid indelad, jämnt ar- bete förefaller honom icke tröttande.
Oaktadt kvinnorna ha detta goda föredöme i mannens regelbundna arbete, händer det likväl ofta, att de ej hemta lärdom däraf för sig själfva o c h för allt, som lyder under deras spira.
Hur lätt kunde ej detta gå för sig, o c h hur väl- görande verkar ej en riktig indelning både i fy- siskt o c h moraliskt hänseende!
Låtom oss först tala o m barnen.
Vid sidan om schemat från skolan borde man uppsätta ett liknande inom hemmet för alla dagens timmar.
Det borde börja från det ögonblick, barnen stiga upp o m morgonen, och sluta med den strängt be- stämda tid, då de skola gå till sängs.
Hvarenda kvart borde vara samvetsgrannt öfvervägd o c h indelad, i det hänsyn tages både till sanitära och andliga fordringar.
Barnen böra o m sommaren stiga upp kl. 6 och om vintern kl. 7, därpå ger man dem tillräcklig tid till toaletten o c h låter dem förstå, att det inte alls skall räknas dem till någon förtjänst, o m de skynda sig, emedan kroppen ovilkorligen skall lida däraf.
Öfver hufvud bör tiden för hvarje sysselsättning hvarken vara för rikt eller för knappt tillmätt, liksom man bör ge akt på, att indelningen ordentligt följes, emedan allt hastverk är upphetsande och befordrar nervositet.
När barnet är i ordning i rätt tid, kan det äf- ven med största smak äta sin frukost o c h till- ryggalägga vägen till skolan lagom fort; det blir ej tvunget att skada sin mage med att hälla i sig varmt kaffe o c h behöfver icke springa så fort som möjligt till skolan för att hinna dit i sista minuten och sedan sitta slött af utmattning den första kvarten af lektionen.
Äfven i hemmet bör man anslå lagom tid åt barnen att förbereda sig till skolan, att lära sig sina hemlexor, att promenera, att läsa » roliga » böcker, att leka o. s. v. Under sådana omständigheter skall barnet göra säkra framsteg, känna trefnad och finna glädje i att lära.
Och när sönernas skoltid är förbi, skola de själfva uppställa för sig en sträng tidsindelning och finna sig, på hvilken plats de än bli ställda.
Och döttrarna skola bli samvetsgranna och på- litliga hjälpredor åt sina mödrar i hemmet, utan att därvid försumma de sköna konsterna, som un- der åratal kostat så stora offer af pengar och möda, eller handarbetet, som är kvinnans tacksam- maste sysselsättning.
När de sedan en gång be- träda tröskeln till sitt eget hem, skall det falla sig lätt för dem att äfven där anvisa hvar och en sin andel af arbetet.
Därmed komma vi till en hufvudpunkt: tidsin- delningen för tjänarne.
Hvarje husmoder bör ej endast ha tänkt ut tidsindelningen för de dagli- gen återkommande göromålen, utan måste äfven i förväg tänka på o c h fördela arbetet för hela veckan.
Det bör vara hennes stolthet att kunna bestrida alla de periodiskt återvändande rengörin- garna med husets egna krafter, utan legd hjälp.
I en liten bok, som man ger hvarje tjänstflicka, när hon tillträder platsen, bör man inskrifva in- delningen för dagen o c h veckan, och hvarje duk- tig, flitig tjänare skall studera den samvetsgrannt för att sätta sig in i sitt arbete.
När hon sedan profvat indelningen o c h funnit den bra, skall hon lära sig att värdera den och glad gå till sitt ar- bete.
Om det än nu för tiden finns många dåliga tjänare, så finnas likväl ännu många bra flickor, som stanna trogna på sin post, då de se, att det arbete, som pålägges dem, icke öfverstiger deras krafter, utan att man underlättar deras sträfvan.
I den lilla boken bör, som redan anmärkts, icke blott dagens, utan hela veckans arbeten no- teras, och vi tillråda indelningen af hvarje månad i två stora arbetsperioder.
I de hus, där man tvättar hemma, bör hvarannan vecka offras till tvätten o c h klädernas lagning, de mellanliggande dagarne åt rengöring i stor stil.
Sålunda bör man anslå en dag till att piska möbler och mat- tor, en annan till grundlig mönstring af sängarne, en dag till att tvätta dörrar och fönster, en till att putsa silfret, dörrlåsen o c h tvätta prydnads- föremål.
Naturligtvis får man icke heller glömma den alltjämt återkommande putsningen o c h borstningen af möblerna, och den sjätte dagen bör man slutligen underkasta små o c h storas garderob en grundlig granskning.
På detta sätt kan arbetet aldrig sammanhopas, så att det blir en tryckande börda, o c h man behöfver ej bli vitne till, hur tjänarne använda de lediga timmar- ne för att sladdra med grannjungfrurna.
Alla dessa arbeten fordra likväl icke så lång tid, att man icke skulle kunna afstå en eller an- nan stund af dagen till tjänarnes fria disposition, så att de kunna få tid att laga sina kläder o c h ej vara tvungna att gå omkring s o m en skam för huset.
Förebrår man dem något med afseende på klädseln, ha de alltid till hands svaret: » Vi ha ingen tid för oss själfva. » Men om man har tilldelat dem en viss tid till egen disposition, kan man åberopa sig därpå, då de visa sig i smutsiga eller söndriga kläder.
Om man ej styr o m tvätten hemma, får man ännu bättre tid till de öfriga göromålen o c h kan i alla riktningar fordra ett ordentligt o c h utmärkt arbete.
Ibland kan det väl hända, att tjänarne oppone- ra sig mot den stränga indelningen o c h göra för- sök att fördela arbetet efter sitt eget hufvud.
I sådana fall bör husmodern ej pocka på sin ofel- barhet, utan lyssna till tjänarnes invändningar, pröfva dem o c h behålla det bästa.
Men är den indelning, husmodern själf gjort upp, den rikti- gaste, skall äfven hos de tjänande infinna sig en viss känsla af lugn o c h behag, som förmår dem att böja sig under matmoderns indelning af göro- målen.
Naturligtvis bör tiden o m sommaren såväl för barn som tjänare indelas annorlunda än under vinter- månaderna o c h för alla husets medlemmar med- föra ett större antal fritimmar.
Liksom barnet, styrkt af sommarluft o c h sommarferier, återupp- tar vinterns arbeten med ökade krafter, skola äf- ven tjänarne när de med sitt herrskap återvända från landet, vara bättre beredda att utföra allt det arbete, som väntar dem i vinterkvartalen, då husmodern under sommarmånaderna hållit töm- marne mindre stramt, o c h deras spänstighet skall oftast hålla ut till kommande vår.
Det är oför- svarligt, att så många husmödrar förbittra som- marvistelsen för sina tjänare genom att öfver- hopa dem med göromål, ja, genom att ofta neka dem att bvila ut på en afsides plats i det gröna, där de i fulla drag kunna njuta af den friska luf- ten, som är så nödvändig för hvarje människa, hon må vara hög eller låg.
Ett sådant obetänk- samt handlingssätt straffar sig själf; tjänarne bli antingen ovilliga, då de skola taga itu med vin- tergöromålen, o m man ej unnat dem litet frihet under sommaren, eller också ha de ej blifvit stärkta af landtluften o c h kunna ej fullgöra sina plikter.
Båda delarne kasta skugga öfver hemmet, s o m lider däraf både med hänsyn till den behagliga prägel, som bör hvila öfver det hela, och till det arbete, som utföres.
Men slutligen får en husmoder icke glömma att indela sin egen tid riktigt, så att alla de kraf, lifvet ställer på en hustru, moder o c h husets her- skarinna, måtte uppfyllas.
Hon bör bestämma den tid, hon vill använda både till allvarligt arbete o c h underhållande läs- ning, till uppsyn öfver barnen, till att represen- tera utom hemmet o c h — last but not least — den tid hon med friskt sinne och med det glada medvetandet, att hon uppfyllt sina plikter, kan offra åt mannens förströelse.
När han kommer hem från dagens arbete, bör han kunna få hvila ut i samtal med de sina o c h aldrig få svaret: » Förlåt, men jag har något jag måste uträtta. » Den mest otillbörliga o c h den mest förkastliga af all tidsindelning är den, s o m beröfvar h o n o m dessa stunder af förtroligt samspråk, om hvilket han alltid förnöjd bör kunna säga: » För dessa stunder kämpar och arbetar jag gärna! » Hvarje husmoder, som i sin indelning af dagen glömmer dessa timmar — hon må vara en aldrig så duktig matmoder — måste vi gifva det vitt- nesbördet, att hon icke förstått indela sin tid rätt.
Jenny Neumann.
Nytillträdande abonnenter kunna mot insändande af 40 öre i frimärken er- hålla X d u n s j u l n u m m e r med porträtt af tid- ningens redaktör och nitton a f de mest framstå- ende kvinliga och manliga medarbetarne.
Numret innehåller dessutom 20 sidor intressant och om- växlande text samt torde i detta afseende vara den rikhaltigaste jultidning, som någonsin utkommit.
Föräldrar och barn.
Små verklighetsbilder, samlade af Lo / a.
» flflEom, låt mig fläta ditt hår, jag kan inte med de där loekarne. » — » Nej, nej, mamma, flätor äro inte vackra; låt mig be- hålla lockarne! » — » Visst inte, du skall ha flätor. » Modern slätar ut håret; barnet grå- ter öfver sina lockar — och modern löser åter upp flätorna och lockar barnets hår.
Louise lät sina saker slängas ruudt om- kring.
På måndagen lågo söndagskläderna på soffa och stolar.
» Barn då, du är för oordentlig!
Hvart skall det ta vägen med dig? » Och medan modern talar på så sätt, samlar hon ihop Louises kläder och hänger in dem i skåpet.
Ett barn skar sig i fingret.
» A h, stackars liten, » ropade modern.
Och medan hon sö- ker förbinda såret, fortsätter hon med sin ve- klagan.
» Hvad skall farmor säga? » — » Gör det mera ondt? » — » Å h, min lilla stackare! » — » Sitt bara stilla, så går Maria efter en kaka åt dig. » * * * Ett annat barn föll och slog sig ett hål i hufvudet.
Barnet grät, men modern förstod att beherska sig.
H o n tvättade såret och förband det.
Medan barnet ännu skrek, var modern lugn och kysste det blott.
D å bar- net blef lugnare, sade hon: » Se, så vackert solen skiner!
Så snart jag är i ordning, skola vi gå och se, om det finnes några mogna smultron.
Minns du, hvar vi hittade så stora smultron sist.
Men i dag gå vi en annan väg, som är vackrare. » — Barnet glömde smärtorna och såret.
— Och när det åter skulle förbindas, väntade modern till ett gladt ögonblick, berättade något intressant, och allt var i ordning i en handvändning.
* Två barn kifvades.
bas inte, barn!
Man ligt till hvarandra och förmanade modern.
— är tidningen, som jag » Var ' snälla och gnab- skall alltid tala vän- vara tillmötesgående, » Fadern kom.
» Hvar lade här på bordet i
morse? » — » Det är inte godt att veta, hvart den har tagit vägen. » — » D u måste ändå ha sett den, då du dukade af. » — » D å fin- ge j a g minsann göra, om jag skulle hålla reda på, hvart allting tar vägen! » • — » Ja, men nu vill j a g ha den; laga, att du får reda på den. » — » Sök den själf, om du vill ha den. » — Modern flyttade sin stol, fadern gick och slog dörren hårdt i lås.
Barnen, som skulle tala vänligt och vara tillmötesgående, sågo och hörde det.
* * Fru N.
gick och gällde för att vara en god kristen och en god mor.
H o n var verk- ligen noggrann med att barnen skulle vara vänliga och godhjärtade och förlåtande mot sina ovänner.
— Så hade barnen en dag lekt med farbroderns barn, muntert och gladt.
Då de kommo hem, berättade de för modern, hur trefligt de hade haft tillsammans.
Meu i stället för att glädja sig, sade modern: » Hvarför leka ni med farbror Gustafs barn?
Ni borde inte alls hållas med dem.
H a ni glömt, att pappa ligger i process med deras far om arfvet efter onkel H a n s?
» En söndags morgon läste en mor en be- traktelse öfver kärlek och uppoffring.
» Inte sannt, ni vilja ju alltid älska hvarandra, men ej blott hvarandra inbördes; ni skola också älska grann arnes barn och alla människor.
Inte sannt, ni vilja j u gärna hjälpa och glädja andra? » — » Ja, snälla mamma; i dag är det Julie B:s födelsedag, och så ge vi henne en af våra söta kaniner, så blir hon så glad. » — » Edra kaniner?
Nej, ge henne hellre er bilderbok, den bry ni er j u ändå inte längre om! » * é Lilla Nina hade bedragit föräldrarne.
Be- drägeriet blef upptäckt, men barnet nekade håjrdnackadt till allt.
» Denna gång skall hon inte slippa undan på så sätt, » sade för- äldrarne, och de beslöto att stänga in barnet på soppa, vatten och bröd, till dess det till- stod sin förseelse.
Halfannan dag gick; så kunde modern inte längre kufva sitt svaga hjärta, och barnet släpptes ut under bannor och förmaningar.
— Senare sade Nina till en väninna: » Å h, j a g visste nog, att mam- ma snart skulle släppa ut mig. » Det dröjde inte länge, förr än modern åter beklagade sig öfver sin vanartige dotter.
3 .§I8,„.$ * fi .. - rf._- » U-.
- * M r » Min Elisabet är förfärligt slarfvig, hon låter allting ligga, glömmer allt, » klagade en mor för barnets lärare.
» J a g har gjordt mig mycket besvär för att vänja barnet af med sina fel, men förgäfves!
Jag ber er ha ett godt öga på henne, ty på det här viset kan det inte fortfara.
Mitt barn måste för- ändra sig. » — » Jag skall göra, hvad jag kan, » svarade läraren.
Några dagar därefter kom barnet till skolan utan sin skrifbok.
» H v a r är boken? » frågade läraren.
» Gå hem och hemta den. » Barnet gick, men kom ej tillbaka, och då läraren lät fråga, hvart barnet blef af, svarade modern, att hon ej » nändes sända barnet i skolan för andra gången i det dåliga vädret. » till rätta och placera i en naturlig ställning å gräs- mattan, sedan jag ögonblicket förut blifvit vittne till en öfverhalning, som den lilla gjort.
Under det jag pysslade med att bygga en slags mur kring barnet af några i hast anskaffade lösa stenar, ankom modern.
» Att frun vågar lemna den lilla ensam så här, är det inte riskabelt? » frågade jag.
» Ähnej, jag är j u ej så långt borta!
Och, för re- sten, lillan är så snäll.
Ä r inte sockergrynet mitt så ' tnält, tå tnält ' », jollrade den lyckliga modern.
Den lilla svarade med att ge ifrån sig en liten grymtning ur sugrörsmynningen, hvarefter denna hastigt smalnade af från en röd prick till ett rödt streck i det lilla ansigtet.
» Ja så, krataj hon, pi-ip, sa ' mamma! » fortfor modern och kittlade puppan.
Derefter återtog hon, vänd till mig, med något obeskrifiigt öfverförtjust i blick och ton: i&gt;Ar hon inte rysligt sötf » » Ähjo, ganska mycket, hon påminner frappant om en buddhaistisk husgud », svarade jag.
Liknelsen måtte ej ha varit träffande, ty i stället för ett erkännande fick jag en mildt förebrående blick till svar.
Det intresse, jag visat den lilla, hade emellertid till följd, att modern, så ofta hon i något ärende behöfde aflägsna sig, bad mig ha ett öga på henne.
I början gick allt bra, när min värdinna ej dröjde ute allt för många minuter.
Visade den lilla då tecken till oro, fann jag alltid på något sätt att lugna henne.
Ibland fick hon något oskadligt att Vi meddela här för dem af våra läsarinnor, suga på, såsom en marmorbrefpress eller en obegag- nad och för sitt ändamål opraktisk rakstrigel, som som med intresse följa företeelserna inom vår musikvärld, porträtt af den unga debutant, jag en gång fått i julklapp, eller ock placerade jag barnet i dess korgvagn, agerade själf häst och drog som i dagarne med så mycken framgång å den lilla kring trädgården, under det grannarne i vår operascen kreerat Lakmés roll.
fönstren rundt omkring åsågo uppträdet med samma Fröken Petrini är född i Falun 1 8 6 7.
R e - intresse, som om de suttit på en cirkus.
En gång, under en dylik cirkusrepresentation, dan som barn visade hon det lifligaste intresse trädde brefbäraren in på gården och lemnade mig för sång och musik och fick vid 1 6 års ålder ett bref.
börja taga sånglektioner.
Aret därpå in- » Hvad ser jag, doktorn har familj, och jag som trott, att doktorn var ungkarl, » sade han.
trädde hon vid härvarande musikkonservatorium, » Det är alldeles riktigt, jag är också ungkarl, där hon stannade i fyra år.
Sedan dess har gudskelof, » svarade jag.
hon under två års tid idkat allvarliga och » Jaså, hm, nåja, ursäkta, det ligger j u intet ondt grundliga studier för den berömde sångläraren i att — att en ungkarl är barnkär, ville jag säga », professor Bax i Paris, i hvilken stad hon återtog karlen och gick.
Från denna stund lade jag märke till, att jag, så äfven uppträdde på flere matinéer och soaréer fort jag gick ut på gatan, genast blef föremål för en samt skördade lifligt bifall.
Lakmés parti har viss obehaglig uppmärksamhet från stadsbornas sida.
kompositören själf till största delen genomgått I ansiktet tycktes man betrakta mig med en slags med henne.
Rörande hennes debut i detta ömkan, men när jag vände ryggen till, hörde jag parti hänvisa vi till annat ställe i tidningen.
allt som oftast fnissjiingar bakom mig.
Jag grubblade förgäfves öfver orsakerna till detta uppförande och gick ständigt i nervös oro, att nå- got var i olag i min toalett, när jag visade mig ute, att mina byxhängslen dinglade kring mina ben eller något i den stilen.
Snart kom jag dock på det klara med rätta sammanhanget.
En vacker dag hade min värdinna åter gått ut i Grotesk af John Johnson.
staden i ett ärende och, utan att ens be mig om tillåtelse därtill, kastat sitt barn i armarna på mig.
Ty när jag, efter att själf ha varit ute i trädgår- in hederlige och lärde vän Agaton E.
, ett 1-Sc mönster för redbarhet, sanningskärlek och den några ögonblick, kom in till mig, satt ungen midt på golfvet i mitt rum, hvaremot allt sökande ~ " ' °ö~&gt;- goda seder, är pappa till den här historien, efter modern var lönlös möda.
Under de första hvilket j a g förutskickar som en lämplig inledning, emedan jag ansett en sådan behöflig.
N u till saken!
minuterna var flickan lugn, men så började hon visa åtksilliga symptom till dåligt lynne, som oroade Min vän berättade: För några år se ' n tillbringade jag sommarferierna mig.
Jag genomgick raskt hela programmet af för- i det lilla naturskönt belägna X-köping, där jag, ströelser för att åter bringa den lillas humör i jämn- tillsammans med ett förut för mig obekant ungt folk, vikt, men förgäfves.
Eakstrigeln och marmorbref- hyrde en liten kåk med trädgårdstäppa.
Mitt värd- pressen voro nu lika litet i smaken som allt annat, folk, hvilket, liksom jag, var fullkomligt främmande som förut intresserat.
Efter endast fem minuters förlopp var j a g ett rof för den ytterligaste förtviffan.
för omgifningen, egde ett litet barn, för hvars skull » sommarnöjet » egentligen blifvit hyrdt.
Mannen, Den lilla, som börjat med en stilla kvidan, hvil- hindrad af sin tjenstgöring i Stockholm, helsade en- ken dock hastigt öfvergick i våldsam gråt, grät icke dast på sin familj om söndagarna; hela den öfriga längre.
Gråten hade stegrats till vilda tjut, som om delen af veckan måste jag ensam representera det en lössläppt orkan spelat i ett orgelverk.
En kör af maskulina könet i vår lilla koloni.