Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
på sätt ett handlingarne i målet bilagdt qvitto utvisade, emottagit afgifter för fem då redan gifna representationer med tillsammans 21 R:dr 32 sk. banko och samma år jemväl uppburit dylika afgifter för tvänne andra representationer med . 8 R:dr 32 sk., eller tillsammans 30 R:dr 16 sk., men, det oaktadt, den 30 Oktober 1840 hos Konungens befallningshafvande i länet tillkännagifvil, att, under nästförutgångna året, några skådespel, hvarför dylika afgifter bort utgöras, icke i Lindesberg blifvit uppförda, 47 samt att borgmästaren, i strid med gällande författningar, intill år 1843 uteslutit alla ofvannämnda representationsafgifter utur den öfver uppbörden årligen afgifna räkenskapen och i annan ordning deröfver upprättat och af* gifvit särkild redogörelse; alltså och emedan borgmästaren sålunda lill last folie, att han i embelets utöfning till Konungens befallningshafvande lemnnt sanningslösa och missledande uppgifter angående oftanämnda representationsäfgifter samt, genom mångårig försummelse alt sådane afgifter utfordra, vållat uppskof och hinder i redovisningen af allmänna medel, äfvensom alt han felat emot de föreskrifter angående sättet för uppbördens redovisning, som i gällande författningar voro meddelade; pröfvade, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, jemförd med Kongl, brefven den 10 December 1756 och den 12 November 1761, Kongl. Kammarrätten rättvist, det sku 11< borgmästaren Rubin, för uppenbar grof vårdslöshet och opålitlighet i embelels utöfning, under sex månaders tid vara förlustig sin i staden Lindesberg innehafvande borgiuästaretjenst med åtföljande lönförmåner; och förpligtades borgmästaren att, för hvad genom berörde hans försummelse i tjänstens utöfning Kongl. Maj:t och kronan samt Kongl, teaterns pensionsinrätl* ning frångått, vara ansvarig; i afseende hvarå, enär beloppet icke kunnat af advokatfiskals-embetet närmare uppgifvas eller med visshet bestämmas, samt då de för år 1839 till borgmästaren erlagda represeutations-afgifter under rättegången blifvit, i sammanhang med dylika afgifter för år 1840, redovisade, borgmästaren skulle ersätta hvad utaf belöpande afgifter för de af teaterföreslåndaren Mellblom år 1833 i Lindesberg gifna representationer till Kongl. Maj:t och kronan samt Kongl, teaterns pensionsinrältning ännu kunde vara oguldet, likasom de för en utaf C. J. Blank, enligt hans vid handlingarne i målet bilagde affisch, den 5 April 1838 i nämnde stad gifven så kallad scenisk aftonunderhållning bestämda enahanda afgifter.
Uti detta Kongl. Kammarrättens utslag har hos Kongl. Maj:t, genom underdåniga besvär, borgmästaren Rubin sökt ändring, eller ock att af gunst och nåd varda, ifrån det honom ådömda ansvar befriad.
Majus nådiga pröfning.c) #)
Sedan Konungens Högsta Domstol, på sätt dess protokoll för den 21 Oktober upplyser, vid målets föredragning i närvaro af Herrar Justitieråden Themptander, Stråle, Bredberg, Backman> Grefve Snoilsky, Grefve G. A. Sparre och Schmidt, funnit klaganden icke hafva anfört skäl, föranledande till ändring i Kammarrättens utslag, och ansett ej heller anledning förekomma att nåd för klaganden i underdånighet tillstyrka, har Kongl.
Majit,geller föregången 48 Hos mig hade förre kryddkramhandlare!! F. A.
Döling skyldig att träda i häkte, ehuru målet icke skall varit af den beskaffenhet, att Dölings häktande lagligen kunnat äga rum; öfver hvilken klagan Hr polismästaren, efter deraf erhållen del, inkommit med utlåtande, hvaremot Döling, enligt sin begäran fått afgifva skriftliga påminnelser och dervid ytterligare fullföljt sin klagan, som derefter förhlifvit hvilande i afbidan på utgången af det till Stockholms Kämnersrätt förvista målet.
Af handlingarne inhämtades, huruledes hos Öfverståthållare-embetet för polisärenden den 27 Mars 1843 förre handlanden Levander, under uppgift, alt Döling icke kunde i godo förmås att återlemna en af honom den 22
Döling nästpåfoljde dagen den 28 Mars, då Levander företedde den åberopade, af Döling den 22 December 1842 utgifna handlingen, innehållande, ”att Döling emotlagit en revers af C. W. Avall å 1232 R:dr 35 sk. 7 rst. riksgäldssedlar och forbonde sig att derför lemna valuta inom trenne dagar i 270 buteljer likör, dem han skulle kontant försälja efter 1 R:dr 12. sk. riksgäldssedlar buteljen, och hvilket skulle vara fullgjordt om en månad derefter och 50 buteljer deraf till då instundande Trettondedag jul;” förklarande Döling, som erkände sin förbindelse, att han till annan person lemnat den deri omnämnda revers.
49 hörde Öfverslåthullare-einbetets handläggning, utan borde upplagas vid domstol, hvarest
Döling, som icke på bedrägligt sätt förskaffat sig denna kommission, skulle vara beredd att derför visa redo, men Levander deremot, enär redovisningen utebli t vit, och Dölings mening påtagligen vore att genom bedrägeri och svek, i likhet med hvad lian förut gjort sig känd, förnärma Levanders rätt, yrkat Dölings inmanande i häkte, intill dess han rätt för sig gjort; förklarade Öfverståthållare-embetet, genom beslut sistnämnde dag, med kännedom deraf, att Döling ofta vaiit tilltalad för bedrägligt förhållande i handel och vandel samt derför äfven vid särskilda tillfällen blifvit häktad, Döling skyldig att genast träda i allmänt häkte; hvarefter Öfverståthållareembetet den 7 och 8 April fortsatte förhören och slutligen den 10 i samma månad, då Levander, till säkerhet lör hvars fordringsanspråk
Döling erbjudit andra hos honom vid häktandet anhållna skuldsedlar, ansett déssa icke innefatta ilen säkerhet, att Levander kunde bestämma sig för nedläggande af sin talan, hänvisade målet till fullföljd vid Stockholms Kämnersrätt, med tillägg, att Delling börtie i häkte afbida ransakning.
När målet sedermera O-“ ' O o den 27 i sistberörde månad hos Kämnersrätteil förekom, dervid Levander fullföljde sitt hos Öfverståthållare-embetet anmälda påstående om Dölings förpligtande att fullgöra hvad han, genom sin ifrågavarande förbindelse, sig åtagit, och Döling, jemte svaromål i hufvudsaken, yrkade, att han, som förmente sig icke hafva på något brottsligt sätt förfarit, mätte från häktet lösgifvas, meddelade Kämnersrätteil, som icke fann den emot Döling väckta talan så beskaffad, att han i och för detta mål borde i häkte hållas, förordnande derom, att han genast komine att till Öfverståthållare-embetet öfverlemnas, för att, i fall annat hinder icke molte, ställas på fri fot.
Under furlsatt handläggning af målet den 11 derpåföljde
Maj, då parterna til 1- städeskommo och, i anledning af Rättens uppmaning till dem att med hvarannan söka i godo bilägga saken, Levander yttrade, att, i händelse Döling, såsom han uppgifvit, i Öfverståthållare-embetet nedsatt tvänne skuldsedlar af andra personer, den ena a 200 R:dr R:gs och den andra å 83 R:dr 16 sk. banko, samt medgåfve, att Levander finge emottaga dessa skuldförbindelser, hvartill Döling äfven förmäite sig villig, Levander, som derigenom ansåge sig godtgjord för sin fordran hos Döling, ville nedlägga all vidare talan emot honom samt emedlertid begärde, att målets ytterligare företagande måtte tills vidare bero på Levanders anmälan, beslöt Kämnersrätteil, att vidare åtgärd med målet skulle hvila, intill dess begäran om dess fortsättande Just.-Ombudsman Emb.-Berält. för uren j844 och 1&4'>.
^ 50 framställdes, dock att sådant borde ske inom samma års sint, emedan i annat fall målet komme att ur Rättens diarier bortregistreras.
Efter skedd anmälan om målets fortsättning, voro parterne åter tillstädes den 23 December, af hvilka Levander, under förmälan, att den ena af de skuldsedlar, han af Döling fått emottaga, skulle befinnas utan allt värde, enär dess utgifvare vore omyndig, derföre yrkade, att Döling malte åläggas att sjelf indrifva den förskri fila summan eller af egna medel gälda densamma samt dessutom godtgöra Levauders besvär och kostnader; hvaremot Döling be HO 'O stridde ersättningsanspråket, men yttrade sig beredvillig att betalning folden oinförmälda skuldsedeln utsöka.
Och sedan Levander, på fråga, bestämdt förklarat sig i öfrigt icke hafva något ersättnings- eller ansvarspåstående att emot Döling framställa, stadnade Kämnersrätlen uti clet för parterna äfven afsagda beslut, att, med afseende å Levauders sistberördu förklarande och då brottmålsansvar, enligt lag, icke heller kunde äga ruin för Dölings underlåtenhet att inom bestämd tid fullgöra ilen af honom utbändigade förbindelsen, Rätten, jemte det Döling ifrån allt ansvar i målet frikändes, funne sig icke kunna med den af Levander väckta ersättningstalan, i den ordning målet till domstolen inkommit, Laga vidare befallning, utan ägde Levander att derom efter stämning utföra, orri hail trodde sig eler Lil 1 befogad.
Herr polismästaren Bergman hade uti sitt utlåtande öfver klagoskriften, i anledning af Dölings uppgift, att han skall för brottsligt förfarande varit oantastad ända till dess lian af t. f. polismästaren Hultberg blifvit, likasom nu, på förment olagligt sätt i häkte inmanad, åberopat och ådagalagt, huruledes Döling tillförne, uppå särskilda personers ansökningar, varit till Öfverståthållare-embetet inkallad, för att lemna redovisning för emottagna skuldebref å större och mindre summor, först år 1830 och sedermera år 1838 vid tvänne tillfällen, det sednare med den påföljd, att lian arresterades, vidare år 1839, år 1840 tvänne gånger och slutligen år 1841, af hvilka ansök ningsmål trenne till domstols åtgärd remitterades, ett lemnades beroende på sökanden sjelf att sin talan vid domstol utföra och tvänne förföl lo genom parterna emellan träffad förlikning; äfvensom att Döling är vorden sakfälld och dömd, dels genom Kongl. i\laj:ts utslag deli 10 April 1839, lör det lian sökt utprångla och beläna tvänne med falsk borgen försedda reverser, att böta 3000 R:dr banko, eller i brist deraf undergå tjugoåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilken bestraffning han jemväl kort derpå utstått, dels genom Stockholms Kämnersrätt?
lagakraftvunna utslag den 2 Februari 1842, att, för oredligt förfarande såsom ombudsman, böta 1000 R:dr eller, vid bristande tillgång, straffas med tjuguålla dagars fängelse vid vatten och bröd; hvarförutan, i afseende å bans lefnadsförhållanden för öfrigt kunde tilläggas, att lian skulle hafva fyra särskilda gånger lill sina borgenärer afslåtl sin egendom och, enligt vederbörandes bevis, vore år 1842 taxerad för borgerlig rörelse till 20 R:dr, trien att detta belopp och de öfriga honom påförda utskylder lill Kongl. Majit och Kronan blifvit, på grund af fattigdom, ur räkenskaperna afskrifna.
Hr polismästaren vidare, att i 2 § af Kongl, förordningen den 29 Juni 1833, huru med försvarslösa personer förhållas bör, benämndes en person, hvilken på förenämnda sätt är vorden tilltalad, dömd och med högsta kroppsplikt afstraffad, för vanartad, en benämning, som torde för Döling vara den lindrigaste, när han, efter hvad allmänt kändt vore, större delen af sin lefnad hämtat siii bergning af det lian bedrägligen kunnat åtkomma.
1 afseende å så beskaffade personer tillkomme det Konungens befallningshafvande och polismyndigheterna alt förfoga, om och huruvida desse borde på fri fot vistas, särdeles då bedrägligt förhållande lades dem till last.
Och som Döling, vid ifrågavarande tillfälle, ytterligare varit för dylika bedrägliga transaktioner angifven samt, i enlighet med målsägarens yrkande, förklarats skyldig att träda i häkte, ville Hr polismästaren hemställa, om han kunde anses hafva dervid förfarit så utan all laga anledning, alt åtal derför borde äga rum.
Vid öfvervägande af detta allt med hvad mera förekommit, ansåg jag frågan, huru Hr polismästaren Bergmans öfverklagade förfarande borde betraktas, hufvudsakligen bero på beskaffenheten af det mål, som emot Döling hos Öfverståthållare-embetet anmälies.
Dervid förekom, ali Levauders talan innefattade påslående om Dölings förpligtande i följd af sin skriftliga förbindelse, att antingen återställa den deri omnämnde skuldsedel, eller ock fullgöra förbindelsen samt betala ränta, jemte ersättning för den genom hans uraktlåtenhet vållade kostnad och skada.
Döling erkänt siri förbindelse samt i öfrigt med svar bemött Levanders påstående, men tillika invändt, att målet icke skulle tillhöra Öfverståthållare-embetet, utan borde vid domstol upptagas, anförde väl Levander, såsom anledning för sitt yrkande om Dölings inmanande i häkte, att dennes mening påtagligen vore alt genom bedrägeri och svek förnärma Levanders rätt; men Levander uppgaf icke, huruledes delta förmenta bedrägeri eller svek skulle af
Döling utföras, än mindre att sådant skett, hvarföre hans häktande yrkades icke o vilkorligt, utan till dess han rätt för sig gjort.
"Vid dessa förhållanden och sorn stämning eller käromål vore grunden för rättegång, syntes del efter min tanka' otvifvelaktig!, att Levanders emot Döling anmälda talan, för sig betraktad, var af tvistemåls egenskap och destomindre kunde, genom Dölings genmäle, förändras till den af brottmål, sorn han icke förnekade sin förbindelse eller undandrog sig dess fullgörande, ehuru i sednare afseendel framställdes flera erinringar, de der likväl oslridigt hade bort pröfvas, innan de kunde förkastas; hvilken pröfning åter, att sluta af hvad Öfverståthållare-embetets protokoll innehölle, alldeles åsidosattes.
Då nu målet, i följd af dess omlörmälda egenskap, rätteligen icke tillhört Öfverståthållare-embetet för polisärenden, samt detta embetes ytterligare befattning dermed således saknat stöd af lag, kunde fördenskull den omständigheten, alt
Dölings transaktion såsom bedräglig, lika litet som kännedomen derom, att Döling ofta skall varit tilltalad för bedrägligt förhållande i handel och vandel samt derför äfven vid särskilda tillfällen blifvit häktad, innefatta laga anledning för Öfverståthållare-embetet att, vid ifrågavarande tillfälle, förklara honom skyldig att i häkte träda; ett beslut, som ej heller i någon mån rättfärdigades, hvarken genom hvad hos Öfverståthållare-embetet vid de fortsatta förhören förefallit, utmärkande fastmera den vanliga gången af en redovisningst vist, hvilken finge bero på käranden att fullfölja eller nedlägga, eller genom målets hos domstolen erhållna lagenliga utveckling och slut, ådagaläggande till öfverflöd dess rätta egenskap af tvistemål, deri brottmålsansvar lagligen ej kunde äga rum, och visande derjemte vådan att göra afseende å en i sjelfva verket obestämd angifvelse, hvilken käranden sedermera icke ville eller med fog kunde vidare förklara.
Genom denna utredning af frågan, som bekräftade, att den sak, hvari Döling blifvit hos Öfverståthållare-embetet hörd, icke i något hänseende kunde räknas ibland dem, der svaranden eller den tilltalade lagligen finge i häkte manas, voro ock de lill styrko för Öfverståthållare-embetets beslut uppgifna grunder, i hvad de angingo sjelfva saken, fullkomligen vederlagda; hvaraf följde, att ej mindre samma beslut, än Öfverståthållare-embetets, när förhören slutades, meddelade förklarande, att Döling borde i häktet afbida företagande af den till Kämnersiätten förvisade ransakningen, måste finnas uppenbarligen lagstridiga, så vida icke detta omdöme kunde mildras genom andra härvid förekommande omständigheter.
Vid Ilr polismästarens uppgift örn de flera tillförne hos Öfverslålhållare - 53 embetet emot Döling anmälda mål, rörande yrkad redovisning för emottagna skuldebref, kunde då med skäl den erinran äga rum, alt beskaffenheten och utgången af dessa mål, så vidt derför vore redovisadt, icke rättfärdigade
Öfverslåthållare-embetets befogenhet att med dem laga befattning, och att således Öfverslåthållare-embetet deraf icke bort hämta någon anledning att det nu ifrågavarande upptaga.
Hr polismästaren i öfrigt anfört, dels om tvänne särskildt uppgifna, och till deras beskaffenhet bär ofvan beskrifna mål, deri Döling blifvit till böter fälld och, vid bristande tillgång dertill, kroppsplikt honom ålagd, dels om Dölings fyra särskilda gånger anbängiggjorda konkurser, dels ock om hans närvarande fattigdoms-lillstånd, lemnade väl tillförlitliga och Lill äfventyrs för andra nyttiga upplysningar om
Förordningen den 29 Juni 1833 utmärkte, måste efter min tanka destohellre sakna all grund, som åberopade stadgandet, deri omtalades person dömd och straffad för bedrägligt eller ärerörigt förhållande, eller tjufnad och andra gröfre brott, icke afsåge sådana gerningar, hvilka kunde med böter försonas och ej medförde förlust af rättigheten att tillhöra borgerskapet; en rättighet, hvarvid, efter hvad upplyst blifvit, Döling ännu var bibehållen, oansedt de flera åtal, för hvilka han varit blottställd, och de domar, som öfver honom blifvit lällda.
Häraf och enär ingen torde vilja påstå, att blott fattigdom utmärkte vanart, visade sig äfven, att ej mindre Hr polismästarens ifrån en oriktig lagtolkning häiledda erinran om Konungens befallningsbafvandes och polismyndigheternas makt att afgöra, om vanartiga personer finge vistas på fri fot eller icke, än Hr polismästarens bedömande af Dölings fordna lefnad måste för närvarande fall befinnas ulan vigt och tillämpning.
Då sålunda de särskilda af Hr polismästaren Bergman anförda omständigheter lagligen icke kunnat hafva någon inflytelse å behandlingen af ifrågavarande sak, med hvilken Öfverståthållare-embetet rätteligen ej ägt alt sig befatta, och samma omständigheter ej heller inneburit giltig anledning att beröfva Döling personlig frihet, q v ars lod, utan förändring, den anmärkta lagstridigheten af Öfverståthållare-embetets förfärande att inmana
Ett sådant förfarande, om än tillkommet af orätt fattadt förstånd om lagen och dess föreskrifter samt utförd t af missledt nit i embetels utöfning, innebar likväl en lagöfverträdelse 54 af dea eflertänkliga art, att den icke borde utan beifran lemnäs.
Jag fann inig alltså föranlåten att fullfölja hvad sålunda anmärkt blifvit, och, jemLe skrifvelse härom af den 12 Februari 1844, öfverlemna handlingarne i detta mål till advokalfiskals-embetel i Kongl. Svea Hofrätt, för att inför Kongl. Hofrätten emot Hr polismästaren Bergman anställa och ullöra den talan, lag och sakens beskaffenhet påkallade, dervid til Hälle borde beredas
Döling, alt blifva börd och anmäla det ersällningspåstående, hvartill han kunde finna sig befogad.
Sedan advokalfiskals-embetet, till följd häraf, inför Kongl. Hofrätten anställt sin talan emot Hr polismästaren Bergman och dervid, på ofvan antydda grunder, yrkat, alt Hr polismästaren, för Öfverslåthållare-embelets omföl mälda lagstridiga förordnanden, måtte, med stöd af 9 kap. 5 § Ulsökningsbalken jemförd med 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, dömas alt böta trehundra daler silfvermynt med etthundra riksdaler banko, äfvensom förpliglas att icke allenast godtgöra
Döling för det lidande, honom, pä sätt berördt är, tillskyndats, utan ock, jemlikt stadgandet i Kongl, brefvet den 11 December 1766, ersätta Kongl.
Majit och kronan kostnaden lor
Dölings underhåll i häktet den lid han, såsom nämndt är, derstädes förvarats, har ej mindre Hr polismästaren Bergman med ytterligare förklaring inkommit, än äfven
Döling ägt tillfälle att ersättningsanspråk anmäla; hvarefter Kongl. Hofrätten, genom utslag den 11 Juli 1845, sig yttrat, att som upplyst och medgilvet vore, alt sedan förre kryddkrainhandlanden Levander hos ÖfverstålhåHare-embetet lör polisärenden anmält, alt förre handlanden Döling den 22 December 1842 fått af Levander emottaga en skuldsedel å 1232 Ridt35 sk. 7 rst.
Riksgäldssedel', emot skriftlig förbindelse alt inom två dagar tillhandahålla Levander 270 buteljer likör såsom valuta för skuldsedeln, och samma likör till uppgifvet pris för Levanders räkning inom viss tid i Januari 1843 försälja, men ej kunde i godo förmås att återställa skuldsedeln eller sin berörda förbindelse fullgöra, samt i anseende härtill icke allenast yrkat, att
Döling måtte tillhållas återlemna skuldsedcdn eller uppfylla sin förbindelse samt belala ränta och ersätta Levander den skada, som vore honom tillskyndad, utan ock, enär Döling, vid förhör, som i anledning häraf blifvit af Öfverståthållare-embetet med honom anställda, icke gittal återskaffa skuldsedeln eller gifva ulfäst valuta för densamma, till vilat Döling att, genom bedrägeri och svek, vilja Levander förnärma, och hemställt, om icke Döling lorly borde i häkte inmanas, Hr polismästaren Bergman, å Öfverslåthållare-embelels vägnar, genom beslut den 5 näslpåföljde April 55 förordnat, att Döling, hvilken för bedrägligt förhållande i bandel och vandel ofia varit tilltalad och jemväl häktad, skulle inmanas i häkte, och genom beslut den 27 i samma månad, då målet blifvit för vidare handläggning till domstol hänskjutet, löreski ifvit, det Döling borde i häkte afbida ransakning; men det tillmäle, genom hvilket sålunda blifvit af Levander hos Öfverståthållare-embetet väckt fråga ej mindre om skuldfordran än om svekfullt och bedrägligt förhållande af Döling i honom af Levander anförtrodd sysslomanna-befatilling, icke afsett brott af urbota beskaffenhet och följaktligen, emot grunderna för lagens stadgande i 1 kap. 1 och 2 Straflbalken, ej kunnat utgöra laga skäl att Döling i häkte inmana; alltså och då vicj det förhållande, alt Döling ej var vid ifrågakomna tillfälle till Öfverståthållare-embetet inkallad, för alt i öfverensstämmelse med Kongl, förordningen angående försvarslösa personer den 19 Juni 1833 behandlas, något yttrande, huruvida Döling, i anseende dertill, att han tillförne blifvit sakfälld för delaktighet i förfalskningsbrott, utprångling och belåning af skuldsedlar, försedda med falsk borgen, samt oredligt förfarande i egenskap af syssloman, varit att betrakta såsom vanartad person och förty kunnat af Öfverståthållare-embetet i förvar tagas, icke i detta mål erfordrades, men vid jemförelse af omständigheterna i målet och Hr polismästarens förklaranden ej antagas må, att Hr polismästarens olagliga beslut om Dölings häktande tillkommit af hat och illvilja eller för egen eller andras vinning, pröfvade Kongl. Hofrätten, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, lätt vist, det Hr polismästaren Bergman för den felaktighet, som härutinnan honom lill last folie, skulle böta femtio daler silfvermynt med sexton riksdaler 32 sk. samt ersätta
Döling för det V O honom genom samma beslut tillskyndade lidande med tjugo riksdaler banko; hvarförutan Hr polismästaren föi pligtades återgälda Kongl.
Majit och kronan kostnaden för Dölings underhåll i häktet intill dess han, i följd af Kämnersrättens den 27 April 1843 meddelade beslut, biel derutur lösgifven.
Hofrättens utslag, som hos Kongl. Majit blifvit ä svarandens sida anförda, hafva ännu icke till pröfning förekommit.
Den speciella redovisningen för de genom mina embetsålgärder inledda anmärkningsmål och deras utgång är nu slutad.
Det har redan i början af denna berättelse bl i I vit sagdt, att antalet af dessa mål under ifrågavarande tidrymd, likasom under de nästförutgångna fyra åren, betydligen förminskats emot tilllörne, tillbaka räknadt lill år 1834; och orsakerna dertill äro äfven 56 antydda.
Men delta förhållande påkallar destomera nödvändigheten alt nu, i likhet med hvad förr iakttagits, fästa uppmärksamhet å de af öfriga vederbörande i förrberörda hänseenden väckta och fallföljda mål, för att sålunda bereda en öfversigt af hvad i synnerhet emot lagskipningen blifvit anmärkt, och derigenom gifva grund för ett omdöme uti den vigtiga frågan, huru de lagskipande myndigheterna uppfyllt sin bestämmelse och motsvarat samhällets rättmätiga anspråk.
Af sådan art förekommer egentligen blott t vänne mål, hos Kongl.
Hös Listers Häradsrätt, under ordförande af häradshöfdingen Hr hofrättsrådet och i idda ren S. E. Trägårdh, hade bönderne Jon Nilsson i Knutstorp, Måns Olsson i Melby, Mattis Jönsson i Kulla, Lars Mattisson i Mörrum och Nils Håkansson i Kullarp den 7 Maj 1822, vid utförande af deras till häradsrätten instämda talan alt få i börd lösa ett sextondedels mantal N:o 53 Hosaby, såsom bördeskilling nedsatt 1444 R:dr 21 sk. 4 rst. bauko.
Då, efter bördelvistens slut, bördemänneu anmälte sig, för att återfå bordeskillingen, blefvo de, under hvarjehanda förevändningar, i många års tid uppehållna i deras lagliga rätt.