Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär de förändrade tullsatser, som i anledning häraf kunna komma att å dessa väfnader bestämmas, lära, ehuru föranledda af de särskilta underhandlingarna med Frankrike, böra till de belopp, som varda fastställda, såsom allmänna tillämpas, skulle komiterade visserligen helst sett, att denna fråga fått behandlas i sammanhang med den om tullregleringen för ylle-, linne- och bomullsvaror, m. m., men då angelägenheten af traktalsförhandlingarnes oafbrutna fullföljande icke torde sådant medgifva, hafva komiterade endast att, med uppoffring af den 7 fördel, en samtidig undersökning angående de för väfnadsartiklar i allmänhet lämpliga tullbestämmelser kunnat medföra, nu underdånigst sig yttra angående den tullnedsättning för siden väfnad er, hvilken vid omförmälda traktatsförhandlingar blifvit yrkad.
Otvifvelaktig! skulle komiterade vid den allmänna revisionen af tulltaxan och ulan hänsigt till andra förhållanden, än som i allmänhet, enligt komiterades tanka, böra på tullsatsernas bestämmande inverka, hafva funnit sig föranlåtne att tillstyrka betydlig nedsättning af de nu för sidenväfnader stadgade lullafgifter.
Dessa afgiiter, hufvudsakligen bestämda under inflytandet af och vid öfvergången från det förbudssystem, som länge herskade i vår tull-lagstiftning, kunna icke annat än genom sin öfverdrift förfela sitt ändamål, ehvad detta må afse statsinkomst eller skydd för inhemsk industri.
Äfven om icke bekanta tilldragelser under sednaste tiden faktiskt ådagalade ett sådant förhållande, bör det svårligen kunna förbises, att en tullafgift af 6
Rdr skålpundet för en vara, så smuggelbar som sidenväfnader, innebär och måste innebära allt för stor frestelse till tullförsnillning.
I grannländerna Danmark och Norge, der med införselstullarne å sidenväfnader uteslutande afsetts statsinkomst, och der den rådande meningen visserligen icke kan antagas hafva velat i någon mån från beskattning skona sidenförbrukaren, har likväl tullafgiften, just för statsinkomstens skull, varit satt vida lägre än hos oss.
Med den alltjemnt tillväxande rörelsen och dess oeftergifliga behof af lättnader i de många för den redbara handeln både hinderliga och betungande kontrollföreskrifter, hvilka under ett annat tull-lagstiftningssystem gjordes gällande, samt med upphörande af den i allmänna föreställningssättet mer och mer förhatliga visitationsrätten inom landet, bortföllo ock de hufvud sakliga, om ock vida mindre, än man föreställt sig, verksamma medel, hvarigenom en begången tullförsnillning stått att upptäcka.
Endast genom tullafgifternas nedsättning till en af allmänna medvetandet såsom rättvis och billig erkänd beskattning skola de förra, på förutsättning om svek grundade och derföre utdömda, kontrollåtgärderna kunna ersättas samt trygghet beredas statskassan i sin rätt och industriidkaren i sina på den stadgade tullafgiften grundade beräkningar.
För att emedlertid med all den noggrannhet, ämnets vigt kräfver, i detalj undersöka de förhållanden, hvilka vid tullafgifternas bestämmande för sidenväfnader böra tagas i betraktande, hafva komiterade tillkallat och hört åtskillige fabrikanter och handlande härstädes.
Genom jemförande af deras uppgifter, företedda varuprof och afgifna noggranna beräkningar såväl öfver inhemska tillverkningar, som öfver inköpspris och handelsomkostnader för utifrån hemtade likartade artiklar, samt efter i möjligaste måtto verkställd granskning af dessa beräkningar hafva komiterade funnit medelpriset på de allmännaste slagen helsidentyger och dukar, sådana de här hufvudsakligen tillverkas och förbrukas, kunna antagas utgöra omkring 40 Rdr skålpundet; i allmännhet något högre för de 8 Svenska, än de utländska tillverkningarne.
Beroende naturligtvis detta pris hufvudsakligast af priset på ämnet, hvilket under flera af de sednare åren stått ovanligt högt.
I den färdiga varans värde ingår tillverkningskostnaden härstädes med allenast omkring 9 Rdr skålpundet; och utgör således den nuvarande tullen, 6
Rdr per skålpund, på hela värdet omkring \ 5 procent, men på' tillverkningskostnaden, äfven efter den härstädes beräknade, omkring 66f procent.
Då, såsom förut är anmärkt, varuvärdet hufvudsakligen beror af priset på råämnet, och detta sednare härstädes är tullfritt samt tillföljd af varans ringa transportkostnad icke skäligen bör stå den inhemske fabrikanten till nämnvärdt högre pris, än den utländska, framställer sig otvunget den erinran, hurusom den vanligen följda metoden att beräkna den inhemska industriens skydd efter procentförhållandet emellan tullafgiften och det dermed belagda fabrikatets värde måste leda till ett i hög grad förvillande omdöme.
Äfven om man eljest hyllar skyddssystemet, hvarom komiterade framdeles blifva i tillfälle att närmare utveckla sina åsigter, kan man dock ingalunda med något fog påstå, att detta system må sträckas ända derhän, att den Svenske fabrikanten äfven bör tillgodoräknas skydd för införsel af den tullfria råvaran.
Det är icke i denna införsel, han har att uthärda någon hotande täflan med den öfverlägsna utländska industrien.
Endast de olika vilkor, under hvilka förädlingsarbetet härstädes och i utlandet kan bedrifvas, måste således afses; och dessa olika vilkor finna sin mätare i den skiljaktiga tillverkningskostnaden, hvilken skiljaktighet åter, älven med de mest öfverdrifna föreställningar om utlandets företräden, omöjligen kan, hvad sidenväfnadsindustrien angår, rättfärdiga en skyddstull till omkring f af hela den Svenska tillverkningskostnadens belopp.
Annorlunda förhåller det sig visserligen, när tullafgifterna uteslutande betraktas såsom finanstullar, hvarvid staten uppbär en konsumtionsafgift i förhållande till det förbrukades värde; men i detta hänseende lärer väl svårligen såsom regel kunna uppställas anspråk på en beskattning af mera än några få procent af medborgarens årliga inkomst, ehvad denna beskattning hufvudsakligen uppbäres direkt eller indirekt.
Hvad vidare angår artikeln halfsidenväfnader, så utgöras dessa, ännu mera än helsidenväfnaderne, af en så oändlig mängd skiljaktiga slag och af så väsendtligt olika värde, att svårligen torde kunna uppgifvas någon riktig medelsiflra hvarken å detta värde eller å den nu gällande tullsatsens procentförhållande dertill.
Deremot utgöra halfsidenväfnader icke föremål för någon betydligare inhemsk tillverkning.
Liknande jemförelser med de här förut angående helsidenväfnader anförda äro komiterade vid dessa förhållanden icke i tillfälle att uppställa.
Ett förhållande, sorn dock kan af komiterade på grund af vunna upplysningar vitsordas, är, att nu gällande tullsats å halfsidenväfnader ofta uppgår till mera än 50 procent af varuvärdet.
Många och giltiga äro således skälen för en högst betydlig ne dsättning af tullafgifterna å så väl hel- som halfsidenväfnaderna.
Finge frågan härom behandlas oberoende af den förevarande Franska handelstraktaten, skulle komiterade likväl visserligen icke anse sig nu böra tillstyrka en nedsättning till hvad från Fransk sida blifvit yrkadt.
Komiterade tillåta sig ock att underdånigst uttala den mening, att de Franska underh andlarne vid frågan om dessa tullsatser hafva fästat en vigt, som åtminstone hvad den hittillsvarande afsättningen på Sverige angår, synes vara allt för högt uppskattad och troligen är föranledd af missuppfattning af det verkliga förhållandet.
Enligt den officiella statistiken för Sveriges utrikes handel, har importen af sidenvaror för de 5 åren 1858—1862 i medeltal och närmaste hela hundratal visat sig vara följande:
Silkessammets 1,100.
Siden 5,600. g yqo_ Halfsiden 1,900. g ggg Väfnader:
Helsiden: Fell) och Plys 1.100.
Sammet 2,800.
Andra slag 21.000. ^4 900 Halfsiden: Felb och Plys - 2,000.
Andra slag 28.500. .... — 30,500. 55,400.
Vantar och Strumpor:
Hel- och halfsiden 700. eller tillsammans 64,700; motsvarande närmast 27,500 kilogrammer.
I ämnet hörde sakkunnige män, såväl fabrikanter som importörer, hafva sammanstämt i det yttrande, att införseln af sidenvaror till Sverige till blott t,:del utgöres af Franska varor och till f:delar af Tyska och Schweitziska till verkningar. 10
Men om äfven denna ur flera skäl antagliga beräkning till fördel för Frankrike något höjes, och man antager införseln af Franska siden varor till 10, ja till 12,000 kilogrammer årligen, synes det för komiterade alldeles gifvet, att tullnedsättningen i Sverige med några Francs par kilogrannne icke kan vara af någon nämnvärd vigt för Frankrikes sidenindustri; och att, då man vill söka ersättning för Frankrikes eftergifter åt vår sjöfart, sådan ersättning på flerfaldiga andra Franska industrialster i väsendtligare mån kan vinnas; hvadan ock, då de Franska underhandlarne uttryckligen förklarat sig beredvilliga att i möjligaste mån söka utjemna svårigheter, som härstädes möta för traktats-förhandlingarnes bringande till ett å ömse sidor önskvärdt slut, samt Sverige, å sin sida, genom vintullens reglerande, enligt de Franska underhandlarnes önskan, ådagalagt sin benägenhet att gå Frankrikes önskningar till mötes i afseende å en artikel af ojemförligt större vigt, frågan om sidentullen i Sverige synes icke böra, hvad den med hänsyn till importens obetydlighet på det hela för Frankrike icke heller förtjena!’, göras till ett sådant hufvudmoment eller vilkor för traktatsunderhandlingarne, som man deråt, enligt de komiterade tillställde handlingarne, synes hafva velat inrymma.
Härvid torde icke heller böra lemnäs oanmärkta de svårigheter, hvilka genom antagande af de från Fransk sida yrkade tullnedsättningar för sidenvätnader skulle uppstå vid det oafvisliga bemödandet att i möjligaste mån tillvägabringa följdriktiga tullafgifter å öfriga för Sveriges industri och statsinkomster vida vigtigare väfnadsartiklar.
Skulle emellertid, detta allt oaktadt, de Franska underhandlarne omöjligen kunna förmås att afstå från sina anspråk i berörda hänseende eller åtminstone att låta frågan derom hvila, intill dess de hunnit erfara, om icke den ersättning för eftergifterna till de Förenade Rikenas sjöfart, som billigtvis begäres, genom fördelning på importartiklarne i allmänhet kan till fullo vinnas, så måste komiterade för sin del obetingadt uttala den öfvertygelsen, att det för Sverige är af öfvervägande intresse, att de fördelar, hvilka på sätt ofvan är antydt, genom sjöfartstraktaten skulle komma Sverige till godo, icke uppoffras för någon skiljaktighet med hänsigt till tullsatserna å siden väfnader.
Enligt hvad de Svenska underhandlarne antydt, förmodas det blifva möjligt att såsom minimum betinga en tull af 5 francs par kilogramme, eller omkring 1 Rdr 50 öre per skålpund, för helsiden,- samt hälften deraf för halfsiden-väfnader och band.
För helsidenväfnader skulle denna tullsats utgöra 16f procent å den här ofvan beräknade Svenska tillverkningskostnaden; och ehuru denna tullsats samt den i yttersta fidi af Franska underhandlarne fordrade af endast 4 francs pär kilogramme, eller ungefärligen 1 Rdr 20 öre per skålpund, motsvarande 13,3 procent af nämnde tillverkningskostnad, ingalunda bör med giltiga skäl kunna befaras tillintetgöra den Svenska sidenindustrien, om denna eljest, efter sin långa medelst förbud och höga tullsatser skyddade tillvaro, öfvergått till en för Sverige 11 naturlig näring, skulle dock en så hastig öfvergång från nu gällande höga skydsstuilar som vid traktatsunderhandlingarne blifvit ifrågasatt, genom sitt inflytande på föreställningen hos näringens idkare sjelfve om behöfligheten af ett högre tullskydd möjligen förlama den kraft, som vid näringens inträde i de nya förhållandena mera än eljest tagas i anspråk.
För hvarje sådan öfvergång erfordras dessutom äfven i länder med högre utveckladt iudustrielt lif en beredelsetid, hvilken måste i samma mån utsträckas, som vilkoren för varuomsättning och nya anordningar, såsom hos oss, bero af mindre regelbundna kommunikationer, m. fl. förhållanden.
Så hafva ock i de handelstraktater, hvilka under sednare åren blifvit afslutade emellan Frankrike och åtskilliga andra länder, dessa å ömse sidor betingat och medgifvit ända till 3 till och med 5 års uppskof med tillämpningen af vissa traktaternas yttersta bestämmelser.
Utan tvekan antaga komiterade, på de grunder som här förut blifvit anförde, att den af Eders Kongl. Maj:t vid traktatsförhandlingarnes inledande erbjudna successiva nedsättning med 1
Rdr skålpundet för hel- och 50 öre för halfsiden under hvartdera af de 3 första åren kan försiggå, utan att den Svenska sidenindustrien af en sådan nedsättning i verkligheten skall erfara något märkhart inflytande.
I samma mån tullsatserna derefter skola ytterligare nedgå, inträder deremot onekligen denna industri mer och mer i täflan med den lagliga införseln; och komiterade se sig derföre föranlåtne underdånigst hemställa, om icke den ytterligare tullnedsättning, som vid traktatsunderhandlingarne slutligen må finnas oundviklig, också kunde lika fördelas på de näst derpå följande 3:ne åren, så att om exempelvis den slutliga tullsatsen må blifva bestämd till här ofvan förutsatte 1 Rdr 50 öre eller 1 Rdr 20 öre pr skålpund helsiden, den årliga tullnedsättningen derå inskränkes till 50 eller 60 öre skålpundet och i samma förhållande till 25 ä 30 öre för skålpundet halfsiden.
Dessa äro de frågor, om hvilka traktatsunderhandlingarne hittills ledt till framställningar af mera bestämd beskaffenhet, och öfver hvilka de Svenska underhandlarne, enligt komiterades uppfattning, afvakta Eders Kongl. Maj:ts definitva Nådiga beslut.
Komiterade hafva derföre trott sig höra, så skyndsamt förhållandena medgifvit, härom afgifva sitt underdåniga utlåtande, utan att detta hort uppehållas i afbidan på afslutandet af komiterades pågående undersökningar angående de flera artiklar, hvilka från Kejserliga Franska regeringens sida blifvit särskildt antydda såsom föremål för dess anspråk på nedsättning i bär nu gällande tullafgifter, 12 men angående hvilkas närmare bestämmande, så till beskaffenhet som till de äskade tullnedsättningarnes belopp, vidare framställningar från de Svenske underhandlarne synas vara att förvänta.
Ifrån komiterades här ofvan, angående tullsatserne å sidenväfnader, afgifna yttrande hafva undertecknade, Murén och Lenning, varit af skiljaktiga meningar, Murén i så motto, att han ansett tullnedsättningen, om den slutliga tullsatsen kan betingas till hvad de Svenske underhandlarne förmodat, eller \
Rdr 50 öre pr skålpund helsiden- och hälften deraf lör halfsidenväfnader, böra kunna genomföras på 3 år med respektive 1 Rdr 50 öre och 75 öre om året, samt på 4 år, om de af Franska underhandlarne fordrade tullsatser blifva antagne, och Lenning, i enlighet med det särskilta yttrande, som härvid underdånigst fogas.
Eders Kongl. Maj:ts underdånigste och tropligtigste tjenare och undersåter A.
G:son BENNICH. W. Karström.
C. F. af Ström.
P. murén. J. Lenning. E. Ljungstedt.
Majit underdånigst:
Utlåtande angående vissa på inledda underhandlingar om en Handels- och Sjöfarts-traktat med Frankrike beroende frågor. 13 Reservation.
Emot beslutet att vid en blifvande Handels- och Sjöfartstraktat med Frankrike medgifva en nedsättning af tullen å sidenväfnader till 5 francs eller möjligen ända till 4 francs par kilogramme samt till hälften mindre för halfsidenväfnader, anhåller jag vördsamt få nedlägga min reservation.
Enligt de upplysningar, Herrar Komiterade under behandlingen af detta ärende erhållit, utgör 6 Rdr Rmt per skålpund, den närvarande tullen i Sverige å sidenväfnader, cirka 13 ä 15 procent af varans värde, och skulle derföre densamma, nedsatt till 5 francs par kilogramme, eller cirka 1 Rdr 53 öre pr skålpund, komma att utgöra endast 3£ ä 4 procent af varuvärdet.
Den föreslagna tull satsen är enligt min tanka så låg, att den Svenska sidenindustriens bestånd derigenom äfventyras, hvilket jag anser så mycket obilligare, som det rika och mäktiga Frankrike ännu belägger införandet af de fleste bomulls- och ylleväfnader med en tull af 15 procent af varans värde.
Ännu högre är tullen i Frankrike å stångjern, ”en blott till hälften förädlad vara”, hvilken utgör öfver 20 ä 25 procent af varans värde.
Då det för framtiden torde blifva af synnerlig vigt för Sverige att söka erhålla en betydligare nedsättning af tullen å jern i Franrike, anser jag äfven på grund deraf klokheten bjuda, att tullen å sidenväfnader åtminstone icke för närvarande sättes alltför lågt, på det en framtida ytterligare nedsättning af tullen derå må kunna erbjudas såsom en ersättning för hvad Frankrike förlorar genom jerntullens minskning.
John Lenning. 14 i STORMÄKTIGSTE ALLERNÅDIGSTE KONUNG!
De af Eders Kongl. Majit
Nådigst tillförordnade komiterade för uppgörande al förslag till ny tulltaxa, hvilka redan under den 12 sistlidne Januari afgifvit underdånigt utlåtande angående åtskilliga på inledda underhandlingar om en Han - 15 dels- och Sjöfarts-traktat med Frankrike beroende frågor, hafva genom Nådig remiss den i nästlidne
Mars fått emottaga ytterligare handlingar angående berörda traktat, för att i anledning af deras innehåll med underdånigt utlåtande till Eders Kongl.
Maj:t inkomma; hvarjemte komiterade sedermera tid efter annan fått sig meddelade åtskilliga af Kejs. Franska Utrikes Ministern och här varande Franska sändebudet i ämnet aflåtna skrifvelser samt slutligen Svenske Ministerns i Paris skrifvelse af den 12 Mars med det öfver andra sammanträdet med traktatsunderhandlarne den 16 Februari hållna protokoll.
Underhandlingarne angående såväl Sjöfarts- som Handel straktaten hafva vid detta andra sammanträde bragt frågorna till en utveckling, som synes påkalla, hvad ock både från Franska sidan och af de Svensk-Norske underhandlarne blifvit hemstäldt, att dessa underhandlare erhålla, så vidt möjligt, bestämda instruktioner och fullmakter, på grund hvaraf de må kunna skrida till definitiva aftal.
Att någon sådan likställighet emelian de Franska och de Förenade Rikenas fullmäktiges ställningar icke kunnat tillvägabringas, som den, hvarom Kejs. Franska Utrikes Ministern i sin skrifvelse af den 22 Februari förmäler, och hvarigenom Svenske underhandlarne skulle hafva blifvit satte i tillfälle att, utan inhemtande af Eders Kongl. Maj:ts Nådiga befallningar, medgifva modifikationer i de från de Förenade
Rikenas sida framställda förslag, har sin naturliga förklaringsgrund i de skiljaktiga omständigheter, under hvilka underhandlingarne bedrifvas.
A ena sidan föras nemligen dessa underhandlingar under Franska regeringens egna ögon och genom medlemmar af samma regering; å den andra åter, långt aflägset från de länder, hvilkas intressen äro i fråga, och hvilkas på tullsatsernas bestämmande i särskilta delar inverkande förhållanden, huru fullständigt de fullmäktige än må beherrska sitt ämne, stundom måste på närmare håll undersökas och utredas.
Det är en sådan undersökning, komiterade nu förehaft, och, så vidt möjligt, utsträckt till alla hittills oafgjorda frågor, hvilka antagligen kunna blifva föremål för traktatsunderhandlingarne; och det är för resultaten af denna undersökning, komiterade nu gå att underdånigst redogöra.
Hvad först angår Sjöfartstraktaten, så hafva underhandlingarne redan ledt Staten till öfverensstämmelse i de hufvudsakliga grundsatserna; och för hvad som återstår att bestämma, eller sjelfva fartygsafgiften, äro de Förenade Rikenas fullmäktige redan försedde med alla härifrån erforderliga upplysningar.
Den från de Förenade Rikenas sida gjorda framställning om intagande i Lokal®nm Handelstraktaten af ett likartadt förbehåll med det i Fransk-Relgiska traktaten ga er förekommande om de kontraherande makternas ömsesidiga rätt att utöfver de tullsatser, som kunna öfverenskommas, med erforderliga lokala eller bamnumgälder belägga i traktaten upptagna, äfvensom andra varor, som i de respektiva länderna införas, har väl icke mött bestämdt ogillande från Frankrikes sida; men då så väl vid underhandlarnes sista sammanträde som i en sedermera af Kejserl. 16 Franska Utrikes Ministern den 22 Februari aflåten särskilt skrifvelse blifvit framkastade betänkligheter i afseende å ett sådant förbehåll, samt åtminstone ifrågasatts garantier emot tillfälliga förhöjningar af dessa lokala afgifter, sakna komiterade icke anledning att åter beröra denna fråga.
Att dylika lokala afgifter, med hvilka uteslutande afses att betäcka omkostnaderna för uppehållande af de anstalter, som för trafikens beqvämlighet erfordras, lika litet kunna inom de Förenade Rikena som inom något annat sjöfartsidkande land umbäras, torde knappast behöfva erinras.
A andra sidan måste det ligga i hvarje lands och följaktligen i hvarje regerings intresse att icke tillstädja dylika kommunerna, men icke statskassan, tillflytande afgifter, med hvilka rörelsen och ytterst förbrukaren dock betungas, utöfver det för ändamålet allra oundgängligaste belopp.
De Svenska städernas, jemförelsevis med landsbygden, obetydliga folkmängd och inflytande bör ock öfvertyga derom, att några öfverdrifna bidrag till förmån för städerna icke skulle af folket lidas.
Och någon säkrare garanti emot' oskälig förhöjning af dylika afgifter, hvilka härstädes endast efter Eders Kongl.
Maj:ts Nådiga pröfning få uppbäras, synes följaktligen icke kunna erbjudas.
De förfoganden, Eders Kongl. Majit helt nyligen anbefallt i afseende å framtida ordnandet af dessa lokala afgifter ,måste, om kännedom derom meddelas den Franska regeringen, ytterligare häfva hvarje tvifvel i detta hänseende.
Då de ifrågavarande afgifterna, härstädes alltid låga, såsom Frankrikes härvarande Minister troligen inhemtat, likväl utgå efter olika grunder i olika städer och äfven för tullfria varor, skulle ett förbehåll om afgifternas begränsning till någon viss procent af tullsatsen, huru låg denna procent än bestämdes, omöjliggöra en rättvis fördelning på varutrafiken af de bidrag, som för dennas egen skull böra utgöras; och då af det här redan antagna system följer, att fullkomlig tullfrihet mer och mer bör utsträckas till en mängd artiklar, kunde till och med befaras, att dessa åtgärder i riktningen till en vidgad handelsfrihet blefve hämmade af ett förbehåll, tillkommet just i ändamål att lindra handelns bördor.
Komiterade föreställa sig, att en antydan på dessa förhållanden skall vara nog för undanrödjande af de å Frankrikes sida i detta hänseende omförmälda betänkligheter.
Innan komiterade öfvergå till närmare redogörelse angående de särskilta tullsatser, som enligt deras tanka vid traktaten kunna ifrågakomma, torde en trän Frankrikes sida framhållen önskan, att de varuartiklar, hvilka med handelstraktaten afses, måtte för begge de förenade rikena bringas till lika benämningar, icke böra helt och hållet lemnäs å sido, ehuru en närmare kännedom om de Förenade Rikenas inbördes och hvartdera rikets inre förhållanden gör hvarje utveckling af hindren för en sådan ”likabenämnings” tillvägabringande i sammanhang med Franska traktatsförhandlingarne öfverflödig.
M Så önskvärd den åtgärd vore, hvarigenom de Förenade Rikenas tulltaxor kunde bringas till fullkomlig likhet beträffande så väl varuklassifikation som avgifter, erfordrades dock härtill icke blott gemensamma förberedande arbeten af sakkunnige män från begge rikena, utan ock samtycke från de begge ländernas särskilta representantförsamlingar och regeringar.
I de olika varuklassifikationerna är det nämligen icke blott namnets utan beskattningens skiljaktighet som uttryckes; och det kan således icke undvikas, att Sveriges och Norges i vissa delar olika tulltaxor måste följas, då fråga är om bestämmande af tullafgifter, som inom det ena eller andra landel skola tillämpas.
Att dessa afgifter emellertid för sådana varor, som den ifrågavarande traktaten skall omfatta, bringas till möjligen närmaste likhet inom begge rikena är otvifvelaktigt icke blott önskvärdt, utan i hög grad angeläget; och de Förenade Rikenas underhandlare synas ock häråt hafva egnat synnerlig omsorg.
Först i det underdåniga betänkande, hvilket komiterade hafva att i sammanhang med förslag till ny tulltaxa framdeles afgifva, torde blifva rätta stället att söka närmare utveckla de allmänna grundsatser, på hvilka en för Sveriges förhållanden tidsenlig tull-lagstiftning, enligt komiterades mening, hör byggas.
Att dessa grundsatser icke stå i strid med de fordringar, Frankrike i allmänhet framställt på mer och mindre betydliga nedsättningar i flera här ännu gällande tullafgifter torde vara nog att nu underdånigst anmäla.