Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kände mig träffad, som en fågel, som i full fart tumlar mot en berg- vägg.
Det var något, som gick sönder inom mig — det kände jag — något s.wn aldrig skulle bli bra igen.
Att tänka sig, att hon kunde göra så, vet ni, det gjorde mig så ondt.
Afsky och leda plågade mig på samma gång, men därjämte ljöd i mina öron en ton, som allt mera tog form och uttryck i ord — det var det enda ordet: aldrig!
a l d r i g!
Jag nämnde ej för någon, hvad jag kände, och ett par dagar därefter reste jag min väg.
Jag har ej sett henne på tio år nu. » » Och hon, hvad sade hon när ni skildes? »
— Ingenting!
Hon såg på mig med stora, frågande ögon, alldeles som ni gör nu — — — så kramade hon min hand — jag hörde en suck — kanhända grät hon; men det såg jag inte, ty jag ville intet se, och så hade det redan börjat skymma. » » Ni älskar henne då fortfarande? » » Kanhända. » » Och om ni ännu en gång råkas, så för- låter ni henne, och allt blir godt och väl igen? » » Förlåta — det har jag redan gjordt; glömma — det ordet finns ej i den sanna kärlekens ordbok.
— Kanske jag nu får lof att bjuda er min arm?
Det spelar just nu upp till franoaisen. » Ahrne.
Glömmen ej " Iduns skollofskoloni! "
De minsta bidrag mottagas med tack- samhet; ingen, som något kan offra, skall draga sig undan — det är vårt vissa hopp!
Insänden därför, ärade läsarinnor, oför- töfvadt Edra bidrag till Redaktionen af i dun Stockholm, i postanvisning eller post- spar märken (ej frimärken).
Vid försändel- sen bör tydligt anglfvas, att den är afsedd för » Iduns skollofskoloni ».
Inom fjorton dagar bör allt vara afslutadt, att vi sedan ome- delbart må kunna skrida till det praktiska ordnandet af det goda verket.
Mätte den rikt mångfaldigas. '
P å af Idun.
d ö d s b ä d d e n.
Skiss af Wilma, Lindhé.
(SLUT FRÅN FÖREG.
N:R.)
| l e t ringde på tamburklockan, och hon W&gt; hörde det — hade längtat och väntat på detta besök, nu som alltid — mera i dag än någonsin.
Det var doktorn, som kommit regelbun- det hvarje förmiddag, allt sedan hon sjuknade.
Karin gick att öppna, hennes kängor knar- rade dubbelt under det fruktlösa försöket att gå på tåspetsarna, och Lisen kände mer än någonsin denna längtan efter mjuka, kärleks- fulla händer och smekande ljufva röster, som infunnit sig på samma gång som sjukdomen — eller väckts till lif däraf.
Doktorn hade ett godt, intelligent ansikte och såg glad ut — för att uppmunta den sjuka troligen.
» Hur är det i dag? » frågade han skämt- samt.
» Inga plågor — eller hur? » » Nej!
Jag ligger mest som i dvala — om inte den förfärliga mattigheten vore. » Små svettpärlor trängde fram kring läp- parna, blott af ansträngning att säga dessa få ord.
Doktorn nickade smått bekräftande.
» Kunna plågorna komma tillbaka? » » Nej!
bara lugn! » Hennes ögon hade sett så ängsligt spör- jande in i hans.
» Och om de komma? » » Finns det medel att få bukt med dem! » Hon låg tyst, med slutna ögon — de små vaxlika händerna fingrade på lakanet — så slog hon upp blicken med ett leende, som gjorde henne vacker — nästan ung.
» Hur lång tid har jag kvar? » » Det är inte godt att veta — om bara krafterna — — —?
» Det kom något af den forna energin i uttrycket.
» Jag vill veta det! » » Hm!
är det något särskildt? » » Ja. » » Man bör aldrig uppskjuta. » » Bör det göras i dag? » » Det går ju an att vänta — men — - för säkerhets skull. » » Tack doktor!
Tack för allt — och mest för detta! » Hon räckte honom sin hand, och han visste, att han tryckte den för sista gången.
» Karin » sade hon, då de blifvit ensamma.
» Du måste uträtta något åt mig. » » Allt hvad du vill! » Den sjuka kunde ej fortsätta.
Hennes blickar hade fallit på Karin, där denna stod framför henne, svällande af helsa och lefnads- lust, med röda kinder och fasta, senfulla lem- mar.
Hvilken skilnad emellan dem båda!
Hon blundade för att slippa se.
» Är det en prest du önskar? » frågade K a - rin efter en stunds förlopp.
» Nej! » kom svaret, otåligt som ofta förut.
» Jag går raka vägen till min Gud och be- höfver inga medlare. » » Men ändå — vi äro ju syndare alla! » Lisen svarade ej.
Syndat hade hon väl mer än de flesta, om det var en synd att älska — alltid älska — tänka på och lefva för någon, som tillhörde en annan?
Men hvad oudt hade hon väl gjort denne?
V a r det ej en rikedom — en skatt, hon gifvit bort i tysthet?
En gåfva — den största som kan utdelas här i tiden.
Om den gått för- lorad?
Hvad mer!
Kunde den ens gå för- lorad?
— Eller om den gjort det — skulle den ej återfinnas en gång?
» Jag behöfver ingen prest, » sade hon ret- ligt.
» Gif mig bibeln! » Karin tog den från bokhyllan.
» Skall jag läsa för dig? » » Nej!
G i f mig den. » Mellan två, löst sammanfästade blad låg ett försegladt bref, och då Lisen fått det i sina händer drog ett skimmer af lycka öfver hennes ansikte.
En stund höll hon det kvar — det såg ut, som hade hon svårt att lemna det ifrån sig — så räckte hon det åt Karin, som nyfiket granskade adressen.
» Hofrättsrådet Hjorth!
Det är ju hans döttrar, som.
» Karin visste, att hon bleknade.
» Ä r det?
Jag trodde.
Skall han sätta upp ditt testamente? » Hon kunde ej låta bli att fråga, om det så gällt hennes lif.
Det är ju de där flickorna, som Lisen varit så svag för • — skola de ärfva henne, kanske?
Lisen betraktade henne förvånad.
Så små- log hon — fint, ironiskt, nästan skälmaktigt.
» Var lugn.
Jag har ju lofvat- Testamen- tet ligger i byrån där. » » Jag menade inte, tänkte inte! » stammade Karin förvirrad, men hon visste, att de brän- nande kinderna — ja, själfva röstens klang förrådt, hvad hon tänkt.
» Låt jungfrun gå, och stanna hos mig, » den sjuka.
» Jag lemnar dig på inga vilkor, » svarade Karin ifrigt.
Hon visste, ej hvad hon skulle säga eller göra för att utplåna det sagda.
Lisen hade varit en vacker kvinna, och ännu in i döden bibehöll ansiktet sin fina form, mun och ögon sitt vackra uttryck.
Sjukdomen hade återgifvit henne något af det skära, ungdomliga, som fordom präglat henne, och lidandet hade för länge sedan stämplat henne med sitt adelsmärke.
» Hjälp mig af med mössan, » bad hon, då Karin ombesörjt brefvet.
» Men om du förkyler dig? » Ett underligt leende blef svaret.
bad Det gråsprängda, lockiga håret föll ned öfver den hvita, spetsprydda nattdräkten.
Hennes hår hade varit så ovanligt vackert.
Alla hade tyckt det, och en gång — en so- lig vårmorgon — hade också han sagt nå- got därom.
De gingo tillsammans i växthu- set och hade småningom skiljt sig från den andra ungdomen.
— Solen sken så under- bart varm, och det doftade från gula och röda rosor.
Morgonen därpå skulle han fara, och hon hade tänkt, att då — just då — skulle han uttala de ord, som lågo på bådas läppar, brunno i bådas ögon.
» En spegel, » bad hon matt.
» Du är så vacker, att det är en glädje att se på dig, » sade Karin inställsamt, men hon menade, hvad hon sade.
Lisen lemnade spegeln ifrån sig med en suck.
» Låt det vara alldeles tyst — stör mig ej förr än han kommer.
— Jag skulle vilja sofva. » Karin satte sig framme vid fönstret med sitt arbete.
Klockan tickade som förut, medan minuterna skredo och skredo.
Eljes rådde dödstystnad i rummet, och de obetyd- ligaste ljud — synålens glidande genom ty- get eller trådens dragande upp och ned — blefvo dubbelt förnimbara.
Utanför, på gatan, där människohopen myllrade fram, var det lif och rörelse.
Vag- nar och fotgängare korsade hvarandra, och sorlet af prat, skratt, fotsteg, vagnsskrammel och hästtramp trängde dämpadt in i sjuk- rummet.
Snön smälte och droppade ned från taket i taktmässig enformighet.
Sparfvarne kvittrade.
Från våningen uppöfver hördes vals och polkamelodier aflösa hvarandra, och allt emellanåt skars rymden af en ånghvisslas gälla toner.
Alla dessa ljud utifrån, som nådde den sjuka likt en sista helsning från den värld, hon skulle lemna, upprörde henne.
Det syn- tes henne så ofattligt, så aflägset, det bru- sande lifvet därute, som fortgick alltjämt och skulle fortgå, äfven när hon var borta.
Men var det då så mycket, hon skulle lemna?
Skulle andra nå så mycket mera än hon nått?
Tidehvarf skulle följa på tidehvarf.
Uppfinningar göras, som förde släktet framåt — längre än någon nu lefvande tänkte eller anade — • men människohjärtat skulle blifva detsamma i alla tider.
Ingen skulle blifva lyckligare, än hon själf en gång varit — in- gen lida djupare än hon gjort.
Och kunde släktet också, genom kunskapens, vetandets och naturkrafternas förenade makt, göra sig oberoende af själens innersta komplicerade mekanism, där känslorna formas, härdas, för- ädlas och gripa hvarandra som kuggarne i ett hjul — blefve det alltid ett tillbaka- gående.
» Klockan fyra skulle han komma — så
fort han lemnat ämbetsrummet, » hade tjänste- flickan fått till svar.
Lisen fick en tesked konjak emellanåt för att uppehålla krafterna.
Marssolen lyste med dämpadt sken och kastade ljusreflexer öfver bädden, där hon låg, väntande med ett leende på läpparna.
Nu kommer han — hon anade det.
Nu skulle hon säga honom — a l l t.
» Gå! » hviskade hon feberaktigt.
» Gå! » — och låt ingen störa oss. » Karin lydde undrande, och aldrig under hela sin återstående lefnad har hon upphört att undra.
En högväxt, gråskäggig man, rak, spänstig och lefnadsfrisk, helsade helt flyktigt, liksom förströdd, och bad henne visa vägen till fröken Holms rum.
Utanför dörren lemnade hon honom, utan att få sin nyfikenhet stillad.
Det dröjde en timme, innan han kom till- baka, och när han kom, syntes han henne som förvandlad — gammal och böjd.
Tårar runno utför hans kinder, utan att han tyck- tes märka det, och han svarade ej på hen- nes frågor eller såg åt henne, där hon stod och höll tamburdörren öppen.
A f Lisen fick hon intet veta.
H o n öpp- nade aldrig ögonen — talade ej ett ord mera, var redan som död — • men öfver de härjade dragen, på hvilka den nedgående solens strå- lar smeksamt dröjde, låg ett skimmer af djup, innerlig lycka.
Nu var hennes längtan stillad.
Nu — på dödsbädden — behöfde hon ej blygas för sina känslor.
N u hade hon fått yppa, hvad mannen har rättighet att säga, till hvem han vill — men kvinnan till ingen — minst till den hon älskar helt och fullt.
leda flertalet.
Klyftan mellan den yppiga boudoiren och ett renskuradt kök är lättare att komma öfver, än mången tror, och jag har kännt mången älskvärd fru, som i salon- gen hänförde genom sitt spirituella samtal, sitt fina, älskvärda sätt, under det hennes herre och man icke tröttnade på att skryta af, hvilken förträfflig mat hon, lagade och hvilken ypperlig husfru hon var.
Det vare långt ifrån mig att uttala en bannlysning öfver allt lyxhandarbete, då j u den kvinliga dräkten och våra boningsrums prydnad rent af fordra ett konstmessigt må- lararbete, och denna sysselsättning, som i alla tider varit så att säga en sed hos kvinnan, bör visst inte heller nu fördömas.
När vi ännu i museerna beundra de präktiga brode- rier, som uppstått under medeltidskvinnornas konstskickliga händer, skulle det vara stri- dande mot all rätt att förklara allt dylikt arbete öfverflödigt.
Men » för mycket och för litet skämmer allt », lyder det gamla ord- stäfvet, och det är emot detta för mycket, som några ord kunna vara på sin plats.
Jag känner unga flickor, som egna hela sin verksamhet åt prydliga handarbeten (och pianospel), medan de icke ha en aning om, hur den enklaste middag skall lagas.
Och märk väl, om än fästmannen blir förtjust öf- ver ett korrekt utfördt guldbroderi på en brefportfölj, skall den gifte mannen le ännu mera belåtet, om ett lyckadt middagsmål vi- sar honom hans kära hustrus skicklighet i kokkonsten.
Hur många fruar försumma ej under brådskan före jul hela sitt hushåll för att timtals sitta nedhukade öfver fina arbeten, som förstöra ögonen och ofta bereda motta- garne ett tvifvelaktigt nöje.
Min tanke är, att hvarje förståndig och praktisk moder måste inse, att det första kvinliga handarbete hon bör lära sina döttrar är » hushållssysslor ».
Hushållssysslor!
Det Några ord om " handarbete ".
låter j u så prosaiskt, men det är helt enkelt gripet ur lifvet.
— Den, som icke redan som ag läste nyligen i en kvinnotidning en barn lär sig sticka strumpor och tåligt bättra artikel, som började med de orden: » Det alla skador på sina kläder, den som icke finns många fruntimmer, i hvilkas ögon det lärt sig handtera slefven lika bra som nålen kviuliga handarbetet är något långtrådigt och och gör den praktiska erfarenheten till sin bästa kokbok, den skall säkerligen senare i obetydligt, j a rent af själsdödande ».
Dessa ord eggade mig att läsa mera af i ånger mången gång sucka och göra sig uppsatsen, hufvudsakligen af opposition, mången förebråelse, så vida icke Fortuna ty äfven mig föreföll hvad man i dagligt lägger i hennes sköte medlen att köpa sig tal kallar » handarbete » såsom det onyttigaste all möjlig hjälp.
Men de kvinnor, som tro- och dyrbaraste tidsfördrif, jag kunde tänka get uppfylla en husmoders plikter och flitigt mig, och det roade mig att se, med hvilka vänja sina händer till praktiskt arbete, skola ord författarinnan skulle belysa nyttan af det äfven ha många stunder öfriga till ett lyx- kvinliga handarbetet.
— • Redan efter några handarbete, och de skola finna en särskild korta satser hade jag klart för mig, att jag njutning i att åstadkomma prydliga broderier funnit en besläktad själ, som icke talade om med samma händer, som först och främst onyttigt krimskrams, utan om kvinnans in- egnade sig åt det nyttiga och nödvändiga.
gripande med egna flinka händer i ett väl- Britte.
ordnadt hushålls skötande, och sannt är väl, att den kvinna, som icke hos sig känner en längtan efter ett högre andligt sträfvande, Ett pingstminne.
den, som ödet icke gifvit någon högre kal- lelse att, uppfylla i lifvet — ej kan tänka nbäddad bland b l o m m a n d e körsbärs- och äppel- sig ett mera tacksamt, ett mera angenämt träd, låg den lilla e g e n d o m e n vid viken.
G ä n - fält för sin verksamhet, för sitt » handarbete » garne voro nykrattade, gräsmattorna ljusgröna och pingstliljorna h a d e j u s t slagit ut liksom för än vid den husliga härden.
§ J Jag talar ej om de prydliga arbeten, i hvilka silkes- och guldtrådar konstmessigt samman- fogas till alla slags kuddar, dukar e t c, ej om ögonfängnader af fina pärlbroderier, utan om det välsignelserika handarbete, som består i att sticka sockor och strumpor, att flitigt sy och stoppa och att praktiskt handtera köksslefven.
Mången rynkar kanske föraktfullt på nä- san vid dessa ord, men detta bör ej vilse- att fira den instundande helgen.
Bien surrade flitigt i trädens kronor och lika flitigt arbetades i n o m hus för att feja och pynta.
Mor b a k a d e fina kakor och flickorna satte upp gardiner i salen och klädde m e d nyutslaget eklöf omkring kakelungnen.
Allt emellanåt kastades längtande blickar nedåt vägen.
G o s s a r n e skulle k o m m a h e m från skolan, och den äldste, adertonåringen, m e d hvita m ö s s a n på — o m lyckan var god.
M o r trodde s å sä- kert härpå — h o n log ibland för sig själf och tyckte, att allt h v a d h o n arbetat, sträfvat och för- sakat för att k u n n a hålla sönerna i skolan — det betydde intet e m o t den glädje, s o m nu väntade henne, o m allt lyckats v ä l.
Och s å dukades tebordet, och m a n fäste buket- ter af konvaljer .och sippor i hörnen p å duken.
Den h ö g k a r m a d e stolen sattes i högsätet för » Studenten », och femte klassisten skulle också ha sin hedersplats till höger o m far, och på m o r s ena sida skulle elfvaåringen sitta, h a n s o m nu borde fått flyttning till andra klassen.
Man kunde knappast bekämpa sin otålighet och för hvarenda sak, s o m sattes på bordet, gjordes en titt ut åt vägen.
M e n ä n n u syntes ingen till.
Solen hade sjunkit ned b a k o m skogstopparne i vester.
Trasten sjöng sina djupa vemodsfulla toner i hagen, och nere i vassen slog blomster- gäddan.
Det doftade s å härligt från björkskogen och de b l o m m a n d e träden.
Allt var s å skönt, så förhopp- ningsfullt!
Omsider uppfångades ljudet af vagnshjulen, och af bar det m e d systrarna att på genvägen g e n o m skogen m ö t a de a n k o m m a n d e.
Hur lustigt det gick öfver slätta och sten!
Och m o r stod på trappan m e d klappande hjärta.
där ser hon dem.
v i d kröken af vägen.
Och nu, se där!
h a n svänger den hvita troféen högt öfver hufvudet för att visa, att han har den.
j a, verkligen har den!
Snart omslutes h o n af älskande armar, och far hörs säga m e d af glädje och rörelse darrande röst: » D ä r har d u dem alla tre, m o r, de ha m e d he- der tagit sina e x a m i n a, och nu k u n n a vi fröjdas. » Jublet ville aldrig sluta den kvällen.
L å n g t se- dan aftonmåltiden v a r intagen, satt m a n ä n n u kvar och l y s s n a d e på d e kära gossarnes förtäljningar.
Till sist s m ö g sig m o r ut i bersån vid nötbus- karne för att riktigt i stillhet få h ö j a en tacksä- gelse ur sitt hjärtas djup.
P å vårhimlen lyste en och a n n a n stjärna, m e n i öster grydde m o r g o n - rodnaden.
Hertiginnan af Dalarne, som under en längre följd af år vistats i Schweiz, ämnar, som be- kant, inom kort återvända till Sverige för att kvar- stanna där, om hennes helsotillstånd så tillåter.
H e r - tiginnans afresa från Neuchåtel, där hon under en följd af år haft sin bostad, kommer att väcka sak- nad så väl hos stadens fattiga, hvilka prinsessan med frikostig hand understöd!, som äfven hos skandina- ver, som nppehålla sig därstädes.
D e n norska författarinnan Clara Tschudi, som till- bragt en del af vintern i Canton Neuchåtel, har från prinsessans sida varit föremål för en smickrande uppmärksamhet.
Fröken Tschudi har ofta varit hennes gäst, och prinsessan har visat lifligt intresse för hennes litterära arbeten.
Hvinnolcltibben hade den 1 6 dennes samman- träde i sin lokal vid Hamngatan för utseende af styrelse.
Medlemmar al den samma blefvo: fruarna N.
Frölander, Leche, Sachs och Boström sam frök- narna Hiibner, Gumoslius, Ullmark, Tibell, Nyqvist, Myhrman, H.
Andersson och Lindström.
Nyvalda äro fru Sachs oeh samtliga fröknarna, utom de tre förstnämnda.
D e afgångna hade undanbedt sig åter val.
Föreningen för gift kvinnas eganderätt hade den 16 dennes årsmöte.
A f de upplästa års- och revisionsberättelserna fram- gick, att föreningens verksamhet under året företrä- desvis varit riktad på kvinnans allmännare delta- gande i stadsfullmäktigval samt val af skolråd och fattigvårdsstyrelse.
Föreningen har också under det gångna året haft den glädjen att för första gången se en kvinna vald till skolrådsledamot, nämligen i Östermalms församling.
På föreningens initiativ har dessutom af en erfaren praktisk jurist utarbetats ett testamentsformulär till tjänst för föräldrar, som ön- ska tillförsäkra sin gifta dotter någon förmögenhet, under vilkor att det testamenterade skall tillhöra henne enskildt och förvaltas af henne själf.
Detta praktiska formulär, som distribueras af firman F.
Svanström, tillhandahålles allmänhetten i rikets alla boklådor mot ett pris af 5 0 öre.
V i d val af styrelse omvaldes, de som nu voro i tur att afgå, nämligen fru Ankarsvärd,] fröken Ceder- schiöld samt redaktör E.
B e c k m a n; i stället för hr A.
Hedin, som på grund af helsoskäl afsagt sig sitt ledamotskap, insattes lektor M.
Höjer, och till supp- leant utsågs fröken Ellen Fries.
Till revisorer val-
des fru L i n d af Hageby ' och öfverstelöjtnant von Koch med fröknarna E v a Fryxell och A n n a Rylan- der som suppleanter.
Ur Starileys fästmö.
D e n berömde upptäcktsresan- den har förlofvat sig, så lyder i dessa dagar våra tidningars stora nyhet.
Och underrättelsen bekräf- tas af de engelska tidningarna med senaste post.
H a n s utkorade, miss Dorothy Tennant, bor i Rich- mond terrace, Whitehall i London, och hennes fa- der var nu mer afiidne mr Charles Tennant.
Bröl- lopet skall, enligt de engelska tidningarne, ega rum redan i juni.
Förlofningen lär ingåtts redan innan Stanley be- gaf sig ut på sin sista äfventyrliga expedition.
M i s s Tennant har sålunda under dessa tre år lefvat i ständig oro och ångest för sin trolofvade, hon har gång på gång erfarit rykten om hans död, än hade han omkommit i ett afrikanskt träsk, än hade han blifvit mördad af blodtörstiga infödingar, än var han af mahdisterna förd som fånge till Chartum.
Om de förlofvades framtidsplaner är ännu ingen- ting med visshet kändt, dock anse miss Tennants vänner det för säkert, att hon, om Stanley återvän- der till Afrika, kommer att åtfölja honom.
Miss Tennant är en skicklig målarinna, och hen- nes specialitet är scener från barnlifvet i Londons fattigkvarter.
a » Teater och musik.
I lördags gafs den sista af de åtta framgångsrika gästspelsföreställningar, till hvilka Heinrich Bötel enligt kontrakt förbundit sig.
Där- vid uppfördes » Martha ».
Emellertid ha sedan un- derhandlingar pågått i syfte att få till stånd några extra Bötel-föreställningar under loppet af de när- m a s t e dagarne.
S o m resultat af dessa har den värderade gästen ingått på att medverka vid ä n n u trenne föreställningar; den första af dessa, den till i m å n d a g s annonserade » Hugenotterna », m å s t e dock på grund af hr Bötels iråkade heshet inställas.
ett k v i n n o l i f s historia af Johan Nordling.
* * På främmande jord.
dystert regnig kväll stannade S o n j a och ^23 * hennes far, efter en tre dygns forcerad resa, vid bangården i W i e s b a d e n.
Trots det afskyvärda vädret hvimlade platformen af täta människoska- ror — anländande kurgäster m e d familjer och följe, nyfikna från platsen, ifriga och högröstade hotellvaktmästare och villautbjudare, hvilka m e d hvarandra k ä m p a d e en energisk och ganska o m i l d strid om det ro- o c h h e l s o s ö k a n d e människobytet.
Uppe på backsluttningen b a k o m den lilla b y n Bernsdorf var det skog, en tät, sval, grön och härlig skog, m e s t furu, m e n m e d ett och annat löfträd, s o m m e d sin ljusare grönska och s t a m stack af helt bjärt m o t den blågröna tallfonden.
Alldeles i skogsbrynet låg den lilla r ö d m å l a d e stugan, framför stugan gick gärdesgården, och öfver gärdesgården, j u s t där den stora m o s s i g a eken förirrat sig in b l a n d björk och tall, ledde stättan.
D ä r nedanför på andra sidan sluttade ängsbacken utför ä n d a till sjöstranden.
Stackars S o n j a var efter d e sista dagarnes oro s å fysiskt och andligt förlamad, att hon knappast längre kunde stå på sina ben, ej tänka en redig tanke.
A l l t d a n s a d e o m i hennes h u f v u d: tele- gram — Kurt Stråle — Käthe Bentson — förlof- ning — resa — sjuksängar — död och olycka.
Oh, det var ett kaos af s m ä r t s a m m a aflektioner, dem hennes tanke ej längre förmådde reda, en- dast ett doft s m ä r t s a m t h a m r a n d e innanför hen- nes tinningar, s o m brände s o m eld.
Just där brukade h a n stå strax bredvid stättan, den stora slokiga filthatten på nacken, rocken af och cigaretten i m u n.
S å kunde han hänga m e d armarne öfver gärdesgården t i m m e efter t i m m e, dag för dag, m e d den höga, s u s a n d e skogen b a k o m sig och sjön för sina ögon och bara stirra dit ned och beundra dagrarne, s o m lekte i vassen och glittrade på vattnet, fåran, s o m plöjdes upp af fiskarbåtarne, och änderna, s o m m e d sträckta halsar lyfte sina tunga vingar till flygt.
» Stackars m i n lilla flicka — ändtligen äro vi då f r a m m e », sade grefven och lutade sig ö m t orolig n e d öfver dottern, hvilken s o m i en dvala halflåg i det m j u k a vaggonhörnet, då den artigt bugande konduktören öppnade kupédörren.
» H v a d du främst af allt nu m å s t e ha är hvila och grundlig s ö m n; och du får inte på vilkor h ä n g e dig åt något s o m helst annat b e k y m m e r, förr än d u riktigt åter- hemtat dina krafter. » Han gjorde studier, sade han själf.
H a n drömde, påstod h a n s v ä n Ernst Törne, s o m för s o m m a r e n slagit upp sina bopålar ej långt ifrån i den andra utändan af b y n och flitig och glad tillbragte hela sin dag i skog och mark framför sitt staffli m e d palett och pensel i hand.
nära N ä s t a n buren af fadren k o m hon ut ur den bull- rande stationshallen och upp i vagnen, s o m fick » Othello », Verdis bekanta, yngsta 4-aktsopera, order att köra till N a s s a u e r Hof.
Efter en hastigt expedierad måltid, under hvil- kommer, enligt h v a d officiöst uppgifves, verkligen ken S o n j a m e d största ansträngning tvang sig att att uppföras å Kungl.
Operan under innevarande s m a k a några smulor af fileten, då hon såg den säsong.