Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var förut föreskrifvet jemte ärans förlust; men denna sistnämnda påföljd ansågs både olämplig och otillräcklig.
Derför utbyttes ock densamma emot frihets-straffet; och enahanda förhållande inträffar nu hvad angår kyrkoplikten.
Från omförmälda förening af straff-arter har man likväl ej hört hemtas skäl för anmärkning.
Edsöres-lagarne med deras förändrade innehåll anses tillfyllestgörande; och dea förening, Rikets Ständer antagit, synes destomindre böra blifva overksammare, som straffet, på samma gång det riktas mot den onda viljan i sin rot, innebär en påföljd för det frihetens missbruk, som viljans yttring innefattar.
Det är ock derföre som Rikets
Ständer funnit böter böra ingå i straffet för alla stölder, utom fjerde resan, då friheten fiör lifstiden förloras.
Om likväl, för lagens fulländning, den större latitud vid straffmätning, sorn innefattas i Lagberedningens af E. K. M.t vid 1844—1845 årens riksdag till Rikets Ständer öfverlemnade förslag till straff-lag, skulle vara nödig, så utgjorde visserligen straff-arternas förenämnda förening ett hinder; men utom det att någon betydligare utsträckning ej synes kunna gifvas detta system utan brottmåls-lagens totala reform eller omarbetning, synes en sådan utsträckning icke ovilkorligen nödvändig för vinnande af det föresätta målet.
Då 1844 års
Ständer godkände latitud-systemet, skedde det ock endast med hänsyn till en sådan total reform, men, enligt hvad erfarenheten visat, har ett bland de väsendtligaste hinder, som mött emot lagförslagets antagande, varit farhågan för den utsträckning ifrågavarande system deri erhållit; och meningarne i denna del synas under den sedermera förflutna lid, som medgifvit en noggrann och lugn pröfning af ämnet, allt mer och mer stadgat sig.
Frihets-straffet torde emellertid svårligen kunna användas utan någon latitud; men den kan ock till en viss män stå tillsamman med bibehållandet af de hufvudsakligaste grunder, hvarpå gällande lagar emot tjufnadsbrott hvila.
Då dessa lagar upptaga särskilda arter af stöld, såsom enkel stöld, hus-tjufnad, nidings-stöld, stöld ute å marken och kyrkotjufnad m. m., samt för hvarje art och åtskilliga modifikationer deraf stadga bestämda straff, på sätt inhemtas af 40, 42. 43 och 46 kap.
Missgernings-Balken jemte särskilda Författningar, har Lagberedningen blott såsom försvårande omständigheter vid stöldstraffets bestämmande antagit större delen af de förhållanden, hvilka gifvit anledning att i gällande lagstiftning indela tjufnadsbrotten på sätt nämndt är.
Då således domaren i berörde lagstiftning finner för hvarje fall ett, med afseende å lagstiftarens uppfattning om gerningens större eller mindre brottslighet, redan utsatt straff, öfverlemnas åt honom i Lagberedningens förslag att, efter eget omdöme, bestämma i hvad mån anmärkte förhållanden böra med - 544 Expeditions-Utskottets Förslag till anderd.
Skrifvelse, E:o 186. föra ett mer eller mindre långt frihets-straff, dock ej utöfver derför bestämda gränser, hvilka således måst gifvas den utsträckning, att de olika förhållanderne deraf kunna omfattas.
I nyare lagstiftningar hos andra folk är denna method äfven begagnad och eger onekligén åtskilliga fördelar.
Att med säkerhet afväga, till hvilken grad ett brott är svårare om det sker under vissa förhållanden, än under andra, är och förblir nemligen en omöjlighet, men att derför hvälfva bördan från lagstiftaren på domaren är ock betänkligt.
Den sednare är visserligen närmast i tillfälle att bedöma iörhällanderne; men hans omdöme blir dock alltid en följd af hans subjektiva uppfattning, hvaremot lagstiftaren har sitt säkra stöd i allmänna tänkesättet, i folkets föreställningar och i förhållandernas egna natur.
Del är derför sorn lagstiftaren kunnat stadga särskilda straff ej allenast å olika brott, utan äfven å brottens olika arter; och ej heller Lagberedningen har förmått undvika detta.
Oansedt stöld städse lill sin egentliga karakter är samma brott, om det föröfvas af tjenstehjon från husbonde, i kyrka eller från allmänna posten, har likväl Beredningen för dessa och några andra brottets olika yttringar utsatt olika straff och på sådant sätt fästat ett positivt afseende ä den större eller mindre våda för det allmänna, som brottet medför, brottslingens personliga förhållande till den, hvars egendom tillgripes, samt helgden af det rum, hvarest brottet föröfvas.
Det är ock på dylika brottets framstående egenskaper, sorn vära lagstiftare aktat, då de bestämt straff för stölders olika arter eller upptagit dessa såsom olika brott, fastän hörande till samma klass.
I folkets tänkesätt göres äfvep denna skillnad.
Det finner ett gröfre brott i kyrkostölden, än i den vanliga enkla ljufnaden, en större förbrytare i den, som tillgripit annans egendom efter inbrott, än om han föröfvat tillgreppet thy förutan; och hvad gällande lag i denna del innehåller må derför betraktas såsom ett uttryck af den allmänna rättskänslan.
Ehuru Rikets Ständer således ansett sig ej böra härutinnan i grunden frånträda den princip, som i lagstiftningen hittills blifvit hyllad, hafva likväl Rikets Ständer sökt att med denna princip förena den af Lagberedningen antagna.
Två brott, hvilka i del yttre framstå såsom lika, kunna nemligen sinsemellan vara olika med afseende å antingen utvärtes eller de brottsliges inre förhållanden.
Men om än lagstiftaren förmår uppfatta brottens allmännaste yttringar och derföre stadga straff, strandar han dock alltid vid försöket att bestämma berörde tillfälliga och i oändlighet skiftande förhållanden, samt i hvad mån de böra utöfva inflytande på det straff, gerningen i sina allmännaste yttringar medför.
Allt inflytande kunna de emellertid ej fränkännas utan åsidosättande af rättvisan; och derföre stadgade redan 1734 års lagstiftare, att den, som stjäl i kyrka af mindre värde än 100 daler, skall ligga i tveböte och dertill arbeta vid Konungens slott eller fästning ett eller flere år, efter som brottet är till.
Såsom en svårare art af stöld uppfattades stöld i kyrka, men till domaren öfverlemnades att, med afseende å de omständigheter, som kunde vara med brottet förenade, öka det straff, som samma brott i sin allmännelighet ovilkorligen borde ådraga förbrytaren; och denna grundsats har nu tillämpats i alla händelser.
Någon vådlig utsträckning af latitud-systemet har derigenom icke skett.
Derigenom att, så vidt sig göra låter, stöldens olika arter blifvit upptagne, i den mån de bero på föremål eller medel och således kunna karakteriseras genom objektiva kännetecken, har domaren erhållit en ledning, som undanrödjer det sken af godtycke, som han tilläfventyrs ej kunde undvika, derest till honom öfverlemnades att bedöma, hvad inflytande på straffet dessa kännetecken må utöfva; men derför hafva ock Rikets Ständer, ined ledning af Lagberedningens förslag, närmare än nu gällande lag gör, sökt angifva de objektiva grunder, som föranleda olika straff.
Rikets Expeditions-Ulskollels Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 186. 545 Rikets Ständer hafva härvid tillika utgått från den synpunkten att söka förbättra och utbilda, men icke till grunden omskapa gällande brottmåls-lagstiftning uti ifrågaställde hänseende; hvadan Rikets Ständer bibehållit den nuvarande skillnaden emellan snatteri och stöld, samt ej, lika med Lagberedningen, ansett snatteribot få ega rum, om skeppare, forman eller deras folk stjäl af hvad dem är förtrodt att föra, elier om andra till nidings-stölder i gällande lag hänförda fall inträffa, eller om man stjäl af annan under gudstjenst.
Rikets Ständer hafva dessutom, hvad snatteri angår, ej kunnat dela den åsigt, i enlighet hvarmed Lagberedningen ansett för samma brott böra dömas, så framt det tillgripna*ej stiger öfver Tolf riksdalers värde, då, likmätigt gällande lag, snatteribot ej kommer i fråga, derest värdet går öfver tio daler eller fem riksdaler riksgäldssedlar.
Om än, på sätt Beredningen yttrar, sistnämnde belopp, med afseende å penningevärdets förändring sedan år 1734, dä hade lika värde med tolf riksdaler i närvarande tid, tro likväl Rikets Ständer, vid betraktande deraf att förändringen i penningevärdet så småningom egt rum, denna förändring ej böra hafva den verkan, som Beredningen förmenat.
I sjelfva verket kan skillnaden emellan snatteri och stöld ej ur stränga rättsbegrepp försvaras.
Men den har dock från vår äldre lagstiftning bibehållits och derigenom införlifvals med folkets begrepp; och den har den praktiska nytta att från den, som begår ett ringare tillgrepp, hvilket ej sällan har sin grund i obetänksamhet och lättsinne, afvärja den vanära, hvarmed allmänna tänkesättet stämplar den, som begår stöld.
I dessa omständigheter har således skillnaden sitt försvar.
Men gränsen är nu tio daler; och att sätta den högre, vöre att minska straffet för stöld, hvilket åter innehure en åtgärd i motsatt syftning mot den, hvilken allmänna rösten påkallar, och som i följd deraf säkerligen komme att mötas med ogillande.
Uti 1734 års lag uppdrages emellertid för vissa läll en annan gräns mellan snatteri och stöld. 1 5 §. af Missgernings-Balkens 40 kap. stadgas nemligen, alt den, som stjäl frukt ur trädgård, humblegård, rofvogård och kålgård, ållon eller nötter till full mansbörda eller lass, skall, likasom den, hvilken stjäl ett lass huggen ved, timmer och gärdsel, slå tjufsrätt, men, om det mindre är, böta för snatteri.
Här är det således icke värdet, utan myckenheten, som afgör, huruvida en gerning skall för stöld eller snatteri anses.
Giltiga skäl för detta stadgande synas ej vara för handen.
Man har anmärkt det obestämda i begreppen »full mansbörda och lass», hvilka kunna leda till den uppenbaraste orättvisa.
Med full mansbörda kan nemligen ej menas annat, än så mycket man kan bära.
Nu händer dock, att hvad som är full mansbörda för en, ej ens utgör en half för en annan, hvilket heror på krafterna; men deraf följer, att ett tillgrepp kunde på grund af lag komma att straffas hårdare, om det föröfvats af en svag än af en stark person.
Dermed stämplades emellertid den kroppsliga svagheten till ett brott; och vidare torde ej behöfva anmärkas, för att ådagalägga den orättvisa, som ligger uti gällande lags omförmälda bestämmelser, hvilken orättvisa ej lärer kunna fullständigt undanrödjas på annat sätt, än att i detta fall, liksom i andra, lägga värdet till grund.
Härvid kan visserligen erinras, att en alltför stor myckenhet jordfrukt eller halm eller hö behöfde tillgripas innan tillgreppet blir stöld; men vid bestämmande af gränsen mellan snatteri och stöld har man haft afseende på den skada, som förorsakas; och skadan beror på värdet och ej derpå, huruvida det tillgripna är af större eller mindre volym.
Om emellertid skäl än äro att ej såsom stöld stämpla tillgrepp af ringare belopp, som ej särskildt äro utmärkta för större ondska, dä de första gången föröfvas, hafva likväl Rikets Ständer ansett sig ej kunna bibehålla det stadgande i nu gällande Bih. lill R.
1SS3 & 1854. 10 Sami. 1 Afd. 69 546 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, A’.-o 186. lag, att straff för snatteri får ega rum två gånger.
Förhållandet synes nemligen vara helt och hållet förändradt, då den, som en gång snattat och derför blifvit straffad, återkommer.
Då han ej låtit sig rälta af den varning han första gången erhållit, vittnar återfallet om en inrotad böjelse för tjufnad, ty sådan är gerningens egentliga karakter, ehuru lagstiftaren genom ett mildare namn och ett mildare straff deråt gifvit en annan färg; och dermed försvinna motiverna till undantaget.
Gerningen framstår nu såsom en yttring af den onda viljan, med brottets alla kännetecken, och skonsamheten måste gifva vika för rättvisan, som kräfver, det ge ruin gar straffas efter deras beskaffenhet.
Lagberedningen har ock föreslagit, att andra resan snatteri skall för stöld anses; och dermed öfverenssläinmer den af Rikets Ständer nu antagna författning, hvilken ock afviker från gällande lag, hvad ansvaret för snatteri angår.
Ehuru detta ansvar jemväl i berörda författning blifvit utsatt i böter, hafva likväl Rikets Ständer ansett beloppet deraf ej böra bero af det snattades värde, pä sätt nu är förhållandet; och på det den varning, som bör ligga i straffet, ej må sakna allvar, har det blifvit stadgadt alt, om snattaren ej orkar böta, han skall i stället undergå fängelse vid vatten och bröd.
1 anseende lill de flere arter stöld, som upptagas i den nu antagna författningen, har emellertid en svårighet uppstått, hvilken Lagberedningen till en del hvälft pä domaren i att nemligen för alla de olika arterna utsätta straff.
Det hörer likväl nära nog till omöjligheterna att bestämma, i hvad grad det ena brottet är svårare än det andra, samt alt derefter i arithmetiskt förhållande beräkna straffen.
I bestämmandet deraf blir alltid något godtyckligt, och i ingen omständighet uppenbaras så det subjektiva omdömet.
Men liksom den enskilde försvinner i folket, som i sig upplager alla, så bortfalla dessa enskildes omdömen i folkets allmänna tänkesätt, hvilket utgör sammanfattningen af de förra, renade från individualitetens ensidigheter; och då detta tänkesätt, denna allmänna uppfattning om det rätta har sitt vanligaste uttryck i lagarne och deras tillämpning, saknas ej ledning i det fall, hvarom fråga är.
Med afseende å denna genom det allmänna folkmedvetandet anvisade ledning, hafva alltså Rikets Ständer, lika med gällande lag, betraktat hustjufnad och nidings-stölder, till hvilka sistnämnda hänföras, bland andra, stöld vid eldsvåda, af forman utaf det gods, han emottagit alt föra, samt från barn yngre än tolf år, såsom svårare än enkel stöld, men bland nidings-stölder iikväl vissa, såsom stöld vid eldsvåda, gröfre än de andra, — stöld af i bete gående häst och boskap svårare än annan stöld ute å marken, — kyrkotjufnad såsom en bland de grofsta af stölder o. s. v.
Men dermed är dock ledningen i sjelfva verket slut.
I följd af de flere olika, sins emellan ej ens jemförliga straff, som användts emot stölder, kan man ej draga någon säkrare slutsats i afseende på lagstiftarens uppfattning angående det inbördes förhållandet mellan dessa brott med hänsyn till deras straffbarhet, utom i de fall, derför med penningar botås må.
Då nemligen lagstiftaren i dessa fall bestämt böterna för enkel stöld första resan till tre gånger så mycket det stulna värdt är, har han deremot utsatt böterna för en del andra stölder till fyradubbelt tjufnadens värde och för andra till sexdubbelt; och härvid hafva Rikets Ständer fästat sin uppmärksamhet vid författningens utarbetande.
Men ehuru Rikets Ständer, på redan anförda grunder, ansett böter böra ingå i straffet för stöld, hafva likväl Rikets Ständer funnit den förhöjning i straffet, som en svårare eller itererad stöld påkallar, ej vidare böra ega rum genom böternas mångdubbling, utan i det tillagda frihets-straffet.
Den objektiva skadan har i vår broltmåls-lagstiftning vunnit synnerligt afseende.
Men om man lägger alltför mycken vigt vid denna skada, denna brottets mången gång tillfälliga följd, förbises lätteligen att brottet har sin rot i den onda viljan, samt att Expeditions-Utskotlets Förslag till underd.
547 det är i den män gerning.en uppenbarar större eller mindre ondska i viljan, sorn den blir straffbar.
Skadan eller följden är emellertid brottets uppenbarelse i det Yttre; och derför måste den alltid vid bestämning af straff utöfva ett stort inflytande.
Det är denna åsigt, som gifvit Rikets Ständer anledning att alltid låta det stulnas värde utgöra grund för böternas belopp, äfvensom att, för den händelse någon, genom tillgrepp af ett belopp utaf särdeles betydligt värde, ådagalägger en större afsigt att skada och således en högre grad af brottslighet, bestämma tillökning af straff.
Denna tillökning lagger ock ett hinder för den brottslige att snart få njuta af hvad han genom brottet åtkommit och lyckats dölja, samt beröfvar honom dermed den mildring i straffet, som föreställningen om en sådan njutning eljest kunde medföra; och då det blifvit öfverlemnadt ål domaren att bestämma om och i hvad mån denna strafltillökning må ega rum, samt den brottsliges beredvillighet att godtgöra den skada, han genom sitt brott åstadkommit, städse utgör skäl till skonsamhet, har omförmälda, i 10 §. influtna stadgande äfven sin praktiska grund deri, att det innefattar ett motiv för den brottslige att återställa hvad han beröfva t sin nästa.
Dä Rikets Ständer således sökt att lämpa straffen efter brottens beskaffenhet, sådana de i allmänhet uppfattas, hafva Rikets Ständer icke kunnat låta det hårda stadgande, sorn lili döden straffar den, hvilken stjäl det ringaste vid eldsvåda eller från strandadt fartyg eller under andra dermed jern förliga förhållanden, längre i lagen qvarstå.
Så vidt Rikets Ständer erfarit, har af omförmälda brott endast det förstnämnda eller stöld vid eldsvåda, åtminstone under sednare tider, förekommit, och sådant endast några fä gånger; och ehuru domaren ej kunnat undgå att derför döma till döden, har dock
Konungen alltid ät förbrytaren gifvit en mildring, som allmänna rättskänslan kräfver och som utgjort en grund för hvad Rikets Ständer härutinnan antagit.
Inom lagskipuingen hafva skiljaktiga meningar förekommit derom, huruvida straff föi' inbrott bör tillämpas, om någon olofligen borttager från annan ett läst skrin eller kista eller annan tillsluten förvarings-persedel och, sedan han således blifvit innehafvare deraf, med våld eller list öppnar densamma och tillgriper hvad deri finnes förvaradt.
Å ena sidan har man nemligen erinrat att, då inbrott ej är annat än ett försök till stöld, straff derför ej kan tillämpas sedan, genom hela förvarings-persedelns tillgripande med allt hvad deri finnes, förbrytaren redan stulit alltsammans och blott begagnar hvad han genom stölden åtkommit; hvaremot man å den andra invändt, att förvarings-persedels öppnande utgjort ett moment i brottets fullbordan; och som Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 bestämmer, att lagens stadgande angående inbrott skall tillämpas för öppnande eller uppbrytande af förvarings-persedlar, utan inskränkning lill tid eller ställe, har den sednare meningen ock varit den som allmännast gjort sig i lagskipningen gällande.
Emellertid synes denna mening endast kunna hafva afseende å det förhållande, alt man ur den öppnade förvarings-persedeln verkligen tager något, som i den blifvit förvaradt.
Stjäl man ett tillslutet skrin, i hvilket ej något finnes, och uppbryter detsamma, så inträder onekligen ett annat förhållande.
Persedeln måste dä antagas vara stulen för dess egen skuld och icke för innehållets; och densammas uppbrytande sker således icke för att åtkomma något.
Men utan sådan afsigt kan åtgärden omöjligen betraktas såsom inbrott eller försök till stöld. 1 allt fäll lärer man svårligen kunna bestrida det grundade i anmärkningen att, sedan ett tilläst skrin blifvit stulet, med allt hvad deri finnes, uppbrytandet ej kan hänföras till inbrott för att stjäla.
Uti 1734 års lag talas blott om den, som bryter sig in i något rum eller hus till att stjäla.
Men begreppet utvidgades småningom; ordet rum blef tolkadt såsom 548 Expeditions-Vtskoltets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 186. förvarings-rum; och genom 1807 års förklaring sanktionerades den utvidgade tolkningen.
Det synes likväl som om man då hufvudsakligen tänkt sig ,det förhållande, att någon intränger i annans bostad och, för att stjäla, der uppbryter kistor, skåp eller dylikt; och det måste äfven medgifvas att detta förfarande jemväl låter hänföra sig till inbrott.
1 detta fall hafva meningarne ej heller 'varit delade vid tillämpning af berörde förklaring.
Skiljaktigheterna hafva, på sätt nämndt är, först förekommit då förbrytaren borttager hela förvarings-persedeln.
Särskilda länders lagstiftningar hafva i förevarande hänseende olika bestämmelser.
Den Franska lagen sluter sig närmast till vår nu gällande lag; hvaremot de Tyska lagarne, i allmänhet, till inbrott blott hänföra ett med våld eller list verkstäldt in trängande i annans gård, hus, rum eller fartyg, och såsom försvårande omständighet vid stöld upptaga om någon dervid, på våldsamt eller listigt sätt, öppnar skåp, kista eller annan förvarings-persedel, som med lås, försegling eller dylikt, stängsel tillsluten är; och denna sednare åsigt har hyllats af Lagberedningen, som tillagt, att det ej inverkar på saken, om öppnandet sker inom eller utom hus.
Men häraf skulle ock löija, att den, sorn i annans bostad, i afsigt att stjäla, uppbryter en kassakista, ej gör sig saker till inbrott eller för detta vådliga försök till stöld får vidkännas någon' påföljd, derest han finner kistan tom eller blir hindrad att borttaga hvad deri linnes.
Efter hvad ofvan är visadt stöde dock en sådan bestämmelse i strid med vår gällande lagstiftning; och skäl synes destomindre vara, att i denna för rätts-säkerheten vigliga princip derifrån afvika, som ostridigt är, att förbrytaren i detta fall uppenbarar en brottslighet af enahanda beskaffenhet, som den han ådagalägger, då han medelst inbrott banar sig väg i annans runi eller hus.
Men, efter hvad ofvan blifvit yttradt, inträder ett annat förhållande, då någon, sedan han borttagit en förvarings-persedel, öppnar densamma för att åtkomma hvad deri linnes förvaradt.
Persedelns öppnande kan då ej anses ske i afsigt att stjäla det förvarade, såsom i och med persedeln redan stulet; och skulle detta öppnande betraktas såsom inbrott i detta ords legala betydelse, så hörde det äfven till konseqvensen, att lika betrakta öppnandet om förbrytaren väntat att finna något i persedeln, men blir bedragen.
Således torde ej heller omförmälda förhållande kunna hänföras til! inbrott.
Men sjelfva stölden antager dock derigenom en vida brottsligare karakter, än om förvarings-persedelns öppnande ej erfordrats för att åtkomma innehållet; och en stöld, som utmärkes af denna försvärande omständighet, bör derför hårdare bestraffas än den icke qvalificerade.
1 den nu antagna författningen hafva Rikets Ständer sökt undanrödja den tvetydighet, som i. denna del af lagstiftningen för närvarande förefinnes, äfvensom Rikets Ständer sökt, med ledning af Lagberedningens förslag, närmare bestämma hvad till inbrott skall hänföras; Och hafva för öfrigt, i de fall Rikets Ständer ansett afvikelse ifrån de principer, nu gällande lag hyllar, böra och kunna ega rum, de af Lagberedningen antagna blifvit följda.
Hvad beträffar det andra brott, som utgör föremål för nu antagna författning, eller Rån, så förekommer härvid att, ehuru rån utgör ett af angrepp ä person och egendom sammansatt brott, hafva likväl 1734 års lagstiftare stämplat dylika angrepp under vissa förhållanden såsom gröfre brott samt jemväl upptagit desamma under en särskild klass, under namn af röfveri.
Så finner man af 21 kap. Missgernings-Ralken, Expeditions-Utskottets Förslag lill anderd.
549 hurusom den, hvilken med våld föröfvat tillgrepp i öppna sjön eller från strandadt fartyg, eller vid vådeld eller vattunöd, eller under farsot, eller då fiende tränger, eller der något undan annan fara bergadt är, skall stralfas för röfveri; hvarjemte Kongl. Förordningen den 5 Mars 1735 innehåller, att den, som öfverfaller posten samt borttager antingen postväskan eller något derutur, skall såsom röfvare dömas.
Lagberedningen åter har endast såsom svårare arter af rån upptagit omförmälde, under röfveri i gällande lag stämplade våldsamma angrepp, samt belt och hållet från broliens olika klasser uteslutit röfveri, hvilken benämning Beredningen dock bibehållit å rån i öppen sjö på sjöfarande.
Om man ensamt ser på brottens hufvudmomenter, så finnes i sjelfva verket ej heller annan skillnad emellan det rån, som afses i 20 kap. 9 §.
Missgernings-Balkén, och det i nästpåföljande kap. omtalade brott eller röfveri, än den Lagberedningen, på sött nämndt är, gjort.
Visserligen har man af de i 1 §. af sistnämnde kap. begagnade uttryck: »Lägger sig någon att röfva till lands eller vatten» o. s. v., velat hemta stöd för den åsigt, att det i samma lagrum afsedda brott förutsätter ett mera stadgadt uppsåt än det tillfälliga rånet, en så stor förhärdelse i det onda, att man gjort brottet till, snart sagdt, en handtering; men i röfveri vid eldsvåda, under farsot, m. m., synas dylika förutsättningar ej ingå.
Den, som med våld tillgriper något vid berörde eller andra likartade tillfällen, han röfvar dock, efter hvad i åberopade kapitels 4 och 5 §§. sägs.