Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt hvad de till Utskottet, efter det omförmälda Utlåtande blifvit af Riks-Stånden pröfvadt, ankomne Protokolls-Utdrag visa, har Borgare-Ståndet ock antagit det i samma Utlåtande framlagda förändrade författnings-förslag, hvaremot öfriga Riks-Ståud vidblifvit deras i ämnet förut fattade beslut.
Emellertid äro Ridd. och Adelns samt Preste- och Borgare-Ståndens beslut i hufvudsaken öfverensstämmande.
Dessa tre Riks-Stånd hafva nemligen beslutat utfärdande af en författning i en och samma syftning, ehuru sistnämde Riks-Stånds beslut, beträffande författningens innehåll, till en del skiljer sig från de andras; men då denna skiljaktighet icke upphäfver verkan af det) hufvudsakliga öfverensstämmelsen, samt tre
Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, hvadan något afseende ej kan fästas derå, att Bonde-Ståndet motsatt sig all lagstiftning i ämnet, är häraf en följd att det i Riksdags-Ordningens 73 § förutsatte fall inträffat, samt att det således åligger Utskottet att afgifva förslag till sammanjemkning af de skiljaktiga beslut, hvaruti Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet å ena, och Borgare-Ståndet, å andra sidan, stannat.
Pä sätt ofvan omförmäles afser denna skiljaktighet blott lydelsen af 4, 5 och 6 §§ i den beslutade författningen, om hvars innehåll i öfrigt bemälda Riks-Stånd äro ense; och får Utskottet i följd deraf vördsamt inbjuda Borgare-Ståndet att i denna del med Ridderskapet och Adeln samt Presteståndet sig förena.
Skulle denna inbjudning ej antagas och sammanjemkning på denna väg alltså ej kunna tillvägabringas, mäste, jemlikt Riksdags-Ordningens åberopade stadgande, omröstning öfver frågan i förstärkt Lag-Utskott anställas; Och får Utskottet, för sådan händelse, föreslå en så lydande P otering s-proposition.
Den, som anser 4, 5 och 6 uti ifrågaställde förordning angående allmänt kyrkomöte böra, på sätt Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet beslutat och Lag-Utskottet i Betänkandet M 47 föreslagit, lyda sålunda: Lag-Utskottets Memorial N:o 77. 3 § 4.
Allmänt kyrkomöte tillkommer endast att upptaga sådana kyrkliga mål, som Konungen till detsamma Öfverlemnar.
Ej ege dock mötet i dessa mål någon beslutande rätt; utan håfve det allena att Utlåtanden deri till Konungen afgifva. $ 5.
Har Konungen infordrat allmänt kyrkomötes Utlåtande i fråga om antagande af ny Psalm-, Evangelii- eller Kyrkohandbok eller Katekes, böra de af mötets medlemmar, som till P reste-ståndet höra, öfver frågan Betänkande afgifva, innan Utlåtande beslutes. § 6.
Pid beslut till Utlåtande ege hvarje mötets röstberättigade ledamot en röst.
Askas omröstning, då skall den sluten anställas. röstar
Ja: den det ej vill, röstar Nej; Finner Nej, atises Rikets Ständer hafva beslutat att omförmälda skola erhålla följande af Lag-Utskottet i Utlåtandet N:o 62 föreslagna och af Borgareståndet antagna, lydelse: § 4.
Kyrkomöte tillkommer att upptaga sådana kyrkliga mål, som
Konungen lill detsamma öfverlemnar eller hvarom fråga af någon dess ledamot väckes.
Ej ege dock mötet i dessa mål någon beslutande rätt: utan håfve det allena att deri till Konungen afgifva Utlåtanden eller göra underdåniga framställningar. § 5.
Ar fråga om antagande af ny Psalm-, Evangelii- eller Kyrkohandbok eller Katekes, böra de af mötets medlemmar, som till Preste-ståndet höra, Mfver frågan Betänkande afgifva, innan Utlåtande eller framställning beslutes. $ 6.
Pid beslut till Utlåtande eller framställning ege hvarje mötets röstberättigade ledamot en röst.
Åskas omröstning, då skall den sluten anställas.
Slockholm den 16 Februari 1S5S. Lag-Utskottets Memorial iV;o 77.
R eser våtto lier : af Herr Domprosten Bring, som aumälde att han, på gruud af 75 och 73 §§ Riksdag, s-Ordniugen, ansåg l:mo att, då förevarande fråga är af beskaffenhet att kunna förfalla, votering derom i Förstärkt
Utskott icke i någon händelse rätteligen kan ega rum; och 2:do att, om en sådan votering, i analogi med hvad i dylikt fall någon gång lärer skett, likväl företages, alla fyra Ståndens mening dervid böra komma under omröstning, enär Borgare-ståndets beslut i detta fall måste anses såsom ett annat, än Ridderskapet och Adelns samt Preste-ståndets, och således något sådant beslut af tre Stånd, som kan tillintetgöra det fjerdes, här icke förefinnes. af Riksdagsfullmäktige Per Frie Andersson från Westmanland, Bälter' Sven Ericsson från Kopparbergs ian.
Erik Olsson från Södermanlands län och Sven Haraldsson från Blekinge län. STOCKHOLM, tryekt hos J. W.
Lundberg, iStfS.
Lag-Utskottets Betänkande M 78. 1 N:o 78.
Ank. till Eip.-Utsk. den 18 Kebr. 1858, k. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående förändring af hvad lagen stadgar om Härads-nämnds röst-rätt.
»När dom i Härads-rätt fällas skall,» heter det i andra § af Rättegångs-balkens 23 kapitel, »underrätte Häradshöfding
Nämnden om saken och de skäl dertill äro, så ock hvad lag i thy fall säger.
Varder Nämnd från Häradshöfding skiljaktig, gälle den mening, som Nämnden faller på, och svare den för dom sin.
Äro ej alle i Nämnden ense, stånde vid det, som Häradshöfding rättvist pröfvar.»
Nu, enär detta lagrum hade sitt ursprung från den tid, då allmogen ej uppnått den bildningsgrad, som den numera intagit; samt den obetydliga vigt, som derigenom tillädes en Nämndemans röst, syntes vara den egentliga orsaken dertill att nämndemanna-befattningens anseende så minskats, att de mest duglige och erfarne vanligen sökte undandraga sig en dylik befattning, har Riksdagsfullmäktigen Anders Persson från Östergöthland, uti ett till Hedervärda Bonde-ståndet ingifvet memorial, föreslagit det måtte, med ändring af omförmälda lagrum, stadgas »att två tredjedelar af de i besluten deltagande Nämndemännen må ega öfverrösta Häradshöfdingen och den återstående tredjedelen af Nämnden;» och häröfver har LagUtskottets yttrande blifvit infordradt.
Detsamma kan emellertid ej blifva tillstyrkande.
Om än ostridigt är att allmogens bildning tilltagit, kan deremot ej medgifvas att stadgandet derom, att alla i nämnden skola vara ense, derest dess mening må gälla framför Häradshöfdingens, Bih. till R.
7 Sami. 1 Afd. 42 Haft. i 2 Lag-Utskottets Betänkande M 78. bidragit att minska nämndens anseende.
Detta stadgande är vida äldre än gällande lag.
Det har sin tillvaro från en tid då bondens rätt att deltaga i lagskipningen betraktades såsom en af hans yppersta förmåner; och ännu långt efter det 1734 års lagstiftare upptogo ifrågaställde stadgande, innefattade valet .till Nämndeman en utmärkelse, som äfven i allmänhet eftersträfvades.
Då utgjorde likväl valet endast ett uttryck af en enskild persons, af Iläradshöfdingens tänkesätt.
Huru mycket större utmärkelse ligger deremot icke i detta val efter det utöfningen deraf blifvit öfverlemnad till allmogen sjelf?
Derigenom erhåller befattningen sin verkliga karakter af ett allmänt förtroende, hvars betydelse ökas genom vigten af de pligter den medför.
Uppfattas saken ur sådan synpunkt, bör nämndemanna-befaltningen äfven framdeles medföra anseende; sker ej så, vittnar ett dylikt förhållande åtminstone ej om tilltagande medborgerlig bildning.
Annan bildning kan ej heller förutsättas hos nämnden.
Egentlig lagkunskap får man nemligen af den hvarken fordra eller vänta; men dess röst vid besluten kan och skall vara allmänna vettets och rättskänslans kontrollerande motvigt, i händelse af skefhet i åsigter eller förgätenhet af pligt hos Häradshöfdingen.
Med detta ändamål skulle dock ej vara förenligt att tillerkänna en majoritet inom nämnden öfvervigt.
Endast genom öfverensstämmelse kan den anses vara ett allmänna vettets och rättskänslans uttryck.
Stridighet inom den jäfvar deremot sådant.
Och derföre tiilstyrkes vördsamt: att ifrågaställde motion måtte lemnäs utan afseende.
Stockholm den 18 Februari 1858. Lag-Utskottets Betänkande M 79. 3 N:o 79.
Ank. till Eip.-Utsk. d. 18 Febr. 1858, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående förändring dels af 25 Kapitlet I § Rättegångsbalken, dels ock af sättet för val af Nämndeman.
Uti särskilda af Höglofliga Ridderskapet och Adela och Hedervärda Bondeståndet till Lag-Utskottets behandling öfverlemnade memorial har blifvit föreslaget: 1:o) af Herr von Koch, N. S: att 23 Kapitlet 1 § Rättegångs-balken, sådant detta lagrum lyder i Kongl.
Förordningen den 23 Augusti 1851, måtte erhålla följande förändrade lydelse: »A Häradsting så ock vid Laga syn i jordatvist må ej dömas, der ej tre i nämnden äro.
Rådstufvu-rätt vare domför, der tre i rätten sitta.
I Hof-rätt skola ej flera än fern och ej färre än tre i rätten sitla.D 2:o) af Riksdagsfullmäktigen Herman Öbom från Norrbottens län att, enär
Ägodelnines-rätt består af ordförande och tre ledamöter, Härads-rätten må anses O o domför då tre Nämndemän när äro; 3:o) af Riksdagsfullmäktigen E. J. Rudberg från Kalmar län: att Härads-rätt må döma, der ordföranden har till biträde fyra Nämndemän; samt att i sammanhang dermed måtte stadgas: att blott sex Nämndemän skola i hvarje härad väljas; att valet skulle ske inför Härads-rätten af socknevis utsedde elektorer, och att de valde böra fem år qvarstå såsom Nämndemän, dock emot rättighet att, jemte de förmåner de redan ega, af Staten erhålla årlig lön, stor ett hundra Riksdaler Banko för hvardera; och i:o) af Riksdagsfullmäktigen Anders Larsson från Nerike: att Härads-rätt må, då Urtima Ting hålles för handläggning af brottmål, anses domför om tre Nämndemän i rätten sitta.
Af de genom omförmälda förslag väckta frågor, vili Utskottet till besvarande först upptaga den om förändring af hvad lagen stadgar * afseende pä domfört antal ledamöter i Hof-rätt.
Denna fråga är, efter hvad ofvanstående redogörelse visar, 4 Lag-Utskottets Betänkande Jtt 79. framställd af Herr von Koch, hvilken, med tillkännagifvande att hvad han i denna del yrkat, öfverensstämmer med Lagberedningens förslag, åberopat de af Beredningen till stöd derför anförde motiver.
Vid berörde öfverensstämmelse anser Utskottet sig emellertid ej kunna fästa den vigt, som motionären synes deruti finna.
Många år hafva nemligen icke förflutit sedan Rikets Ständer hade under pröfning hvad Beredningen i denna del föreslagit.
Då vid 4850—1851 årens riksmöte fråga förevar om inskränkning i det antal ledamöter, som fordrades i Hof-rätt på det att rätten skulle vara domför, påyrkades, bland annat, att Lag-beredningens förslag skulle vid bestämmande af detta antal läggas till grund; men, ehuru en inskränkning i berörde hänseende ansågs böra ske, funno likväl Ständerne icke rådligt att, på sätt Beredningen föreslagit, sträcka inskränkningen derhän att Hof-rätt skulle kunna vara domför med tre ledamöter, ehvad de voro skiljaktiga eller ej, utan beslutades att i Hof-rätt må fem ledamöter utgöra domfört antal, så ock fyra, der tre af dem om slutet ense äro; och i enlighet med detta af Konungen gillade beslut, utfärdades Kongl. Förordningen den 23 Augusti 1851.
En erinran om detta förhållande synes ock innefatta tillfyllestgörande skäl emot den nu ilrågaställde förändringen.
Asigterna kunna visserligen vara olika i sjelfva saken; men deremot borde ej någon menings-skiljaktighet uppstå angående det mindre välbetänkta, som låge i förändringen af en lag, om hvilken regering och folk nyss blifvit ense, utan att förändringen är påkallad af inträffade förhållanden; och något sådant har motionären ej ens sökt uppgifva.
Ifrågavarande lag har tvärtom, så vidt Utskottet kunnat erfara, motsvarat det ändamål, som dermed åsyftats.
Det var hufvudsakligen att, utom Statsverkets alltför myckna betungande, sätta Hofrätterne i tillfälle att arbeta på flere divisioner än förut och att såmedelst kunna medhinna deras, genom Lagmans- och Kämners-rätternes indragning, betydligen ökade göromål.
Men för vinnande af detta ändamål ville ej folkets ombud, från hvilka förslaget till oftanämnde lag utgick, uppoffra säkerheten; och derföre vågade de ej heller antaga den grundsats, som
Lag-beredningen i förevarande fråga hyllat
Att de på den korta tid, som sedermera förflutit, förändrat mening, kan Utskottet icke föreställa sig, än mindre att de skulle vilja lyssna till ett förslag, hvars antagande vittnade om en osäkerhet i lagstiftningen, hvars närmaste följd vore minskning i det förtroende för lag, som en vis och försigtig lagstiftare städse bör söka upprätthålla.
Utskottet får alltså vördsamt, afstyrka bifall till Herr von Köchs förslag, så vidt det angår förändring af hvad som gäller i afseende på domfört antal ledamöter i Hofrätt, Lag-Utskottets Betänkande M 79.
5 Den andra frågan, som Utskottet har att besvara, rörer antalet af de Nämndemän, som skola sitta i Härads-rätt, då denna domstol utö/var doms-rätl.
De förslag, som i denna del blifvit framställde, äro jemväl hufvudsakligen hemtade från Lag-beredningens arbeten; och Herr von Koch har äfven i denna del hänfört sig till Beredningens motiver, hvilka öfriga motionärer ock i mer eller mindre mån upprepat.
Enligt desamma skulle ifrågaställde minskning egentligen vara behöflig på det att nämndemanna-befattningen må blifva mindre mödosam, än för närvarande, då Härads-rätt ej är domför, derest icke sju nämndemän äro tillstädes.
Men härvid är emellertid att anmärka hurusom Beredningen, i sammanhang med minskning i Nämndemännens antal, tillstyrkte ej allenast att Härads-rätten skulle blifva en permanent domstol, hvilket föranledde att man så vidt möjligt var sökte mildra Nämndens besvär, som i berörde händelse oundvikligen skulle ökas, utan äfven införande af jury i brottmål, hvilket i hög grad förändrade Nämndens betydelse och medgaf minskning i dess antal.
Annorlunda äro åter förhållandena för det närvarande.
Härads-rätten sammanträder blott å vissa tider; och Häradshöfding med Nämnd innehar den pröfnings-rätt, som, efter Beredningens förslag, skulle tillkomma jury, eller rättigheten att döma öfver anklagades skuld eller oskuld.
Lag-kommitéen, som i denna domsrätt ej förordade någon förändring, ansåg sig ej heller kunna tillstyrka någon minskning i det antal, som nu fordras för full Nämnd. »Med mindre antal», yttrar Kommittéen, »kan Nämnden, efter Kommittéens begrepp, ej säkert svara mot sin bestämmelse»; och denna åsigt delar äfven Utskottet.
Det får nemligen här ej förbises att Nämnden kan, derest den är enhällig, öfverrösta Häradshöfdingen; och med denna makt, som, efter Utskottets i näst föregående betänkande tillkännagifna åsigt, synes böra oförändrad bibehållas, vore ifrågaställde minskning ej förenlig.
Man har visserligen till stöd derföre äfven åberopat
Ägodelnings-rättens sammansättning; men denna domstols verksamhet är väsendtligen olika med Härads-rättens.
Den är nemligen i första rummet inskränkt till ett enda föremål; detta föremål är vidare ej att lösa rätts-begrepp och slita juridiska frågor, utan att tillse huruvida bestående förhållanden blifvit ändamålsenligt ordnade; och för bedömande deraf fordras hufvudsakligen insigt i landthushållmngen.
Af denna orsak skall ock omförmälde domstol bestå af en lagfaren domare såsom ordförande jemte tre i landthushållmngen kunnige män; och den öfvervägande ekonomiska sidan af saken har ock föranledt att den lag, hvarigenom berörde domstol blifvit organiserad och till sin verksamhet bestämd, ansetts falla under den ekonomiska lagstiftningen.
Häraf torde således finnas att man ifrån beskaffenheten af nämnde domstol ej kan hemta giltigt skäl till förändring af de allmänna domstolarnes organisation; och det är således, med afseende på Härads-rättens verksamhet och befogenhet, som Utskottet vördsamt hemställer 6 Lag-Vt skot tets Betänkande M 80. om icke ifrågavarande förslag lill minskning af nämndemännens antal i Härads-rätt må lemnäs utan afseende.
Den tredje frågan, hvilken blifvit väckt af Riksdagsfullmäktigen Rudberg, angår sältet för val af Nämndemän och deras rättighet lill lön af Statsverket; men då förslaget i denna del blifvit framstäldt under förutsättning om bifall till motionärens yrkande angående minskning i Nämndemännens antal, synes Utskottet ej behöfva att från framställningens oförenlighet med institutionens nuvarande karakter och betydelse hemta stöd för sitt vördsamma tillstyrkande att Rikets Ständer måtte förklara del kan omförmälde förslag någon vidare åtgärd ej föranleda Stockholm den 18 Februari 1858.
Aok. till Exp.-Utsk. den 18 Febr. 1858, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående jäf emot Härads-nämd. 1 följd af Hedervärda Bonde-ståndets remiss å ett af Riksdagsfullmäktigen Erik Ersson från Gefleborgs län till Ståndet ingifvet memorial, åligger det Lag-Utskottet att afgifva utlåtande öfver ett i samma memorial framstäldt yrkande det måtte Rikets Ständer, för sin del, besluta en författning, hvarigenom förklaras »att uti mål rörande utbekommande af brandstod, eller allmän kassas fordran eller inteckning derför, eller uti frågor, som afse vederbörandes hörande och afgifvande af utlåtande angående skjutsskyldighet eller skjutsreglering eller vägförbindelsers anläggande eller ändrande, Häradseller Tingslags Nämnd icke må vara jäfvig derföre att samma Nämnd tillhör den menighet. som sådant mål eller sådan fråga angå kan»
Om likväl med detta förslag afses att Nämnd skall kunna deltaga i handläggningen och bedömandet af så beskaffade frågor, som i förslaget omförmälas, oansedt de, Lag-Utskottets Betänkande Jtä 80. 7 hvilka i Nämnden sitta, deraf kunna vanta synnerlig nytta eller skada, synes förslaget vara af den betänkliga art att bifall dertill ej bör ega rum.
Huruvida berörde förhållande inträffar, beror emellertid på pröfning i förefallande fall; och de allmänna grundsatser, som uttalas i 13 Kap.
Rättegångs-balken, hvilket hendlar om jäf emot domaren, måste härvid, likasom i andra fall, hafva tillämplighet.
Att den händelse kan inträffa då Nämndens rätt icke i någon mån kan komma i fråga, är ostridigt, t, ex. om, då brandstod utkräfves, ingen af Nämnden eller någon närskyld är pligtig att deltaga i brandstoden.
I denna händelse behöfs dock icke föreslagna författningen; och då den således skulle, å ena sidan, blifva vådlig, och, å den andra, vara obehöflig, får Utskottet vördsamt tillstyrka ali ifrågavarande förslag måtte lemnäs utan afseende.
STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1858. Lag-Utskottets Utlåtande N:o Si. 1 i\:o 81.
Ank. till Exp.-Utsk. den 22 Febr. 1858, kl. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande N:o 28 öfver väckt fråga om, förändring af i 0 § 10 Kapitlet Handels-Balken.
Preste-Ståndet och VäJloll.
BorgareStåndet hafva, med afseende å framställda anmärkningar, till Lag-Utskottet återförvisat den fråga, hvaröfver yttrande blifvit meddeladt i Utskottets under N:o 28 afgifna, samt af Hedervärda Bonde-Ståndet bifallna, Betänkande.
I följd deraf har Utskottet till granskning förehaft de framställda anmärkningarna; och får nu Utskottet i anledning deraf sig utlåta.
De hufvudsakligaste af berörda anmärkningar äro: att Utskottets förslag derom, att borgenär bör, i händelse af löftesmäns död, åtnöjas med den borgen, som af gäldenären i stället erbjudes, derest den »skäligen antagas må», vore stridande emot rättvisa, enär de vilkor, hvaremot någon erhållit försträckning, ej skulle, utan försträckningsgifvarens förnärmande, kunna emot dennes vilja förändras; att af orden »skäligen antagas må», ej heller vore tydligt huruvida tvist om erbjuden borgens antaglighet borde af domaren pröfvas; att om flere för försträckningen ingått solidarisk borgen, förslaget ej innehöll något stadgande, som afsåg bevarande af medlöftesmäns rätt, ehuru den i väsentlig mån vore beroende af den nye Iöftesmannens vederhäftighet, samt Lag-beredningen, från hvars arbeten Utskottet hemtat sitt framlagda förslag, Bill. till R.
Prot. 1836—1858. 7 Sami. 1 Afd. 43 Haft. 1 2 Lag-Ulskollets Utlåtande N.-o 81. jemväl i sammanhang dermed hade för ändamålet tillstyrkt åtskilliga bestämmelser, hvilka Utskottet likväl förbisett; samt slutligen, att, enligt förslaget, ovisst vore om borgenär, hvilken, derest död löftesmäns arfvingar utverkat årsstämning, först genom erhållen kallelse, varder underrättad om löftesmannens frånfälle, behöfver å proklama-dagen anmäla sin fordran, eller har sin talan öppen ett år efter kallelsen.
Ingendera af dessa anmärkningar äro emellertid, efter Utskottets omdöme, af den beskaffenhet, att den bör föranleda någon förändring i Utskottets förslag.
Ilvad den förstnämnda angår, så synes en rättighet för borgenär att ensamt pröfva antagligheten af erbjuden borgen ej vara förenlig med ändamålet af ifrågaställda lagstiftning.
Det är att, såvidt ske kan, sätta död persons arfvingar i tillfälle att snart kunna verkställa utredning af den dödes bo.
Sådant skulle dock ej låta sig göra, derest utväg ej funnes för dem att blifva qvitt den aflidnes förbindelser.
Derföre har redan i fällande lagstiftning den grundsats blifvit C O o O hyllad, att gäld förfaller genom löftesmäns död.
Men då denna omständighet ej bör försämra gäldenärens rätt, har lagstiftaren, genom rättigheten för honom att ställa ny borgen, sökt bevara arfvingarnas intresse, utan att tvinga gäldenären att före bestämd förfallotid betala sin skuld; och härutinnan har Utskottet ej föreslagit någon förändring af hvad som finnes stadgadt i 10 § af Ilandcls-Balkens 10 Kapitel.
Skulle emellertid borgenären kunna godtyckligt förkasta erbjuden borgen, så vore lagens ändamål helt och hållet förfeladt.
En sådan rätt är honom ej heller i berörda lagrum tillagd; men, lika med Lag-beredningen, har Utskottet funnit nödigt begagna sådana ordalag, hvilka förekomma allt missförstånd i denna del.
Således har Utskottet, genom orden »som skäligen antagas måv, icke förändrat, utan blott förtydligat gällande lag härutinnan; och något annat har motionären med framställningen ej yrkat.
Att pröfningen af borgens antaglighet, derest tvist derom uppstår, ytterst måste ankomma på domaren, är uppenbart.
Honom tillkommer nemligen att pröfva alla stridiga förhållanden, för hvilkas lösning föreskrifter finnas i lag, såvida ej undantag för något särskildt fall blifvit gjordt; och ett dylikt undantag eger nu ej rum.
Den ifrågaställda pröfningsrätten är jemväl i andra likartade fall förbehållen domaren.
Således eger han, bland annat, pröfva antagligheten af en i rättegång ställd borgen för kostnad och skada, då löftesmannens vederhäftighet ifrågasattes af den, hvars säkerhet borgen afser; och häri ligger ett ytterligare bevis derom, att Utskottet ej haft för afsigt att införa någon nyhet i lagstiftningen.
Hvad som blifvit anmärkt i afseende på behofvct af ett stadgande till bevarande af solidariskt förbundne löftesmäns rätt, grundas på förutsättningen att ifrågavarande lagrum angår ett förhållande, hvarpå det dock ej har tillämplighet.
I detsamma förutsattes nemligen blott att en löftesman finnes.
Om flere talas Lcig-Utskollets Utlåtande N:o 81. 3 hvarken i de stadganden, som förut förekomma i omförmälda Kapitel, och med hvilka oftaberörda lagrum har sammanhang, eller i detsamma.
Först, i 11 § nämnes om flere löftesmän; och på sådan grund har man äfven i lagskipningen antagit, att den 10 § endast har tillämpning på den händelse, att den döde varit ensam löftesman.
Om någon utsträckning af lagrummets tillämplighet är nu ej fråga; och derföre göres ej behof af ett stadgande i anmärkta syftning.
I följd deraf, och då för bedömande af hvad verkan mellankommen årsproklama må utöfva på borgenärens rätt i förevarande fall, ej fordras andra, än redan gifna föreskrifter, får Utskottet till förnyad pröfning af de Riks-Stånd, hvilka till Utskottet återremitterat den väckta frågan, oförändradt återlemna Utskottets afgifna förslag, att nemligen 10 § 10 Kapitlet llandels-Balken må erhålla följande förändrade lydelse:
Dör löftesman medan han under borgen står, vare borgenär skyldig att fordra ny borgen af gäldenär.
Ställer ej denne ny borgen, sorn skäligen antagas må, dä skall borgenären inom ett år, sedan lö/tesmannens arfvingar kungjort honom dödsfallet, eller han det eljest bevisligen veta fått, kräfva betalning af arfvingarne, om löftesmannen borgat som för egen gäld, eller lagsöka gäld enär en, om borgen ej så ingången är, eller håfve sedan ej någon rätt emot arfvingarne.
Ilar, innan den lid för lagsökning, som nu sagd är, tilländagått, gäldenären råkat i konkurstillstånd, vare borgenärs rätt emot arfvingarne ock bevarad, om han sin fordran i konkursen bevakar.
Stockholm den 22 Februari 1858. 4. Lag-Utskottets Betänkande N:o 82 ÄT:o 82.