Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta bekräftas än ytterligare däraf, att människor, som lefva i djupt betryck och måste kämpa med svåra lidanden, dock ofta äro lyckliga.
Hvaraf kommer då lyckan?
Icke af rikedomen, ty i så fall skulle de rika aldrig hafva en ledsam dag, och det veta vi alla, att de hafva.
Icke af höghet och ära, ty just på samhällets höjder gäspar mången munnen ur led af blott tråkighet.
Icke i obegränsade njutningar, ty det se vi blott alltför ofta, att just det att ingen gräns är utstakad störtar i olycka.
Det är för den tänkande nästan solklart, att det som mängden räknar för lycka, nämligen öfverflödet, just detta är ofta nog ett hinder för lyckan.
Snarare skulle man då kunna säga, att måttlighet i allt är lyckan, så vida icke detta just vore ett medel att nå lyckan — och ganska ofta också att behålla henne.
Lyckan är alldeles personlig.
Det kan ej nekas, att somliga människor äro mer än andra personligen disponerade för lycka.
D e hafva något soligt i lynnet, något varmt i hjärtelaget, som gör, att de alltid försöka se den bästa sidan af allting, alltid äro tillhands med ny tröst både åt sig själfva och andra, alltid med nytt mod resa sig efter ödets slag.
Detta är, som sagdt, en förmånlig disposition, och icke alla äga den.
Men skulle den ej kunna i viss mån förvärfvas?
Man talar om, att barnen » brås på föräl- drarne », och naturligtvis spelar också detta någon roll.
Men ofta nog utvecklas detta » påbrå » ganska mycket, därigenom att föräl- drarne själfva icke bry sig om att bortarbeta sina egna fel och svagheter, utan måste låta barnen opåtaldt taga efter allt hvad de se och höra.
Om far och mor ständigt knota och äro missbelåtna, afundas andra deras besitt- ningar och ringakta sina egna, så vore det väl underligt, om barnen ej skulle blifva miss- nöjda, afundsamma och anspråksfulla.
Och om sedan lyckans håfvor också bokstafligen regna öfver dem, skall dock detta från barn- domen invanda knotande hindra dem från att blifva lyckliga, såvida icke någonting alldeles oförutsedt öppnar deras ögon.
Eller när de föräldrar, hvilkas tillgångar sådant tillstädja, göra sig all upptänklig möda att tillfredsställa barnens oupphörligt stegrade anspråk, utan att besinna, att de därigenom tillintetgöra hvarje möjlighet till lycka i fram- tiden — huru skulle då deras barn, en gång komna till mogen ålder, kunna förstå att vara lyckliga?
Det finnes ännu ett annat sätt att från- röfva sina barn den timliga lyckan.
Huru mången fattig moder säger icke i sitt oförstånd: » Min flicka eller min gosse skall bli lyckligare än jag, skall icke behöfva sträfva, icke för- saka så som jag, » o. s. v. Och så försaka både mor och far mer, än de borde och kunde, barnet växer upp med anspråk på lifvet, som aldrig kunna tillfredsställas, och blir vida mera olyckligt, än det hårdaste arbete och de bitt- raste försakelser kunnat åstakomma.
(Härmed är j u icke sagdt, att sorger, bekymmer och försakelser utgöra lyckan i lifvet, utan blott att man kan äga lyckan trots allt detta, och att rikedom och timliga fördelar icke gifva något bref på lyckan.)
Men huru då finna lyckan?
H v a d skall man göra, om nu lyckan beror på oss själfva?
Man skall] bjuda till att vara nöjd; man skall vara anspråkslös; man skall lära sig förstå, att lyckan bor inom, icke utom oss.
Det är en disciplin, som hvar och en kan ålägga sig själf, den att icke knota, att med tålamod fördraga, hvad som ej kan ändras, att med tacksamhet mottaga, hvad lifvet ger oss, att glädjas äfven åt små gåfvor och att taga vara på äfven de obetydligaste af lifvets glada och goda sidor.
Det går också an att bearbeta sitt eget sinne och hjärta, att öfver- vinna sig själf, och blott och bart detta, att vinna seger öfver sig själf, är en försmak af lyckan.
Verklig lycka — det är frid med sig själf, med sin nästa, med sin Gud, det är kärlek, offer, försakelse, arbete i det godas tjänst.
Allt detta ger lycka, är lycka.
Men det kommer aldrig till den, som icke själf arbetar på att förskaffa sig det.
Däremot är det så, att j u mera man arbetar på denna lycka, dess rikare blifver hon, dess längre stannar hon kvar.
Mathilda ©ff Lang / et.
lifef h e m.
Af Laura FitinghofT.
jej, men du är ju en riktig liten häxa, en fe!
Kan du trolla, barnunge!
Blommor, bladväxter och — Anna, » — han mulnade — » har du lånat pengar?
Fiskar- gossen, konstverket, som jag tänkt skaffa till vårt hem, en gång » då vi bli rika » och j a g utan saknad kan undvara ett fjärdedels hun- dra!
Hur har du fått dem?
Och Snödrop- pen? » — Den unga frun bara skrattade, tänderna lyste som pärlor och ögonen glänste.
Det kom ett varmt glödande skimmer i dem från den flammande brasan.
Från blomstergrupperna vid fönstren spreds ett mildt ljus från ett par små lampor med skära kupor, till hälften dolda i det gröna.
Ljusglans och värme i hvar vrå.
» Ja, hvad är det! » af bröt den unga hust- run sin mans undrande utrop — » men ser du detta —!
» Hon gick fram till fönstret och började höja och sänka rullgardinen, hifvande som en
liten sjöman.
Han stod bredvid och såg ut gudomligt med den där » fiskargossen », som jf ?å 3 ?mocensen uti kotiljongen som ett frågetecken.
sitter där i det gröna och kastar hufvudet ' jtLan fäst en fjäril lätt vid hennes larm.
» Att anskaffa bilder och blommor, ser du, tillbaka, rusad bara af lyckan att lefva?
f) en darrar ännu kvar, dess trolska vinge, därtill fordras egentligen bara tur, ben att Och » Snödroppen » där borta under palmen springa med och se ' n en liten bra näsa att — så drömmande ocb omedveten, med så " öch vid dess åsyn färgas kinden varm.
snoka upp skatterna med.
Men rullgardiner / » mycken kraft och skönhet och ett svenskt Hon knäppte händerna och riktade tillintet- konstverk till på köpet!
Tycker du, att det gjord ögonen mot taket — » Nej vet Di, det är mycket tråkigt, att den har en bit af arm- zA ena sidan gods och guld i massa, var nästan oförskämdt, en spindel - — komma i bågen afslagen, » tillade den unga hustrun zÅ andra en i styfrar räknad lott, nerdinglande från mitt nyborstade tak — det och såg litet häpen och ångerfull ut.
skola vi bli två om. » — Den hänförda glansen i hennes mans ögon zA ena sidan ekipage och fuchsar, » Nej, nej, Kossy! » Han fängslade hennes slocknade.
armar.
» Det är en äkta liten lyckospindel — » Såg du inte efter det, då du köpte den, &lt;A andra knappa spår f agnsslantar blott!
araignée de soir grand espoir!
Den spinner eller har Fina åter hedrat sig? » j u bara lycka åt oss —!
» Den unga frun såg mycket förnärmad ut.
o » Ja visst! » Hon kysste honom.
En ny » Skulle inte jag se, att en bit af armbågen ljusreflex i ögonen — » Ja rullgardinen •• —!
var borta på ett konstverk?
Om ett hårstrå * A ena sidan präktiga salonger, Ser du, för en stackars kvinna att få upp vore borta vid ett ögonbryn skulle jag se det! » sådana fordras det mod — fysiskt, då man tor- Hennes man log litet tvätydigt.
nat upp två stolar på ett rangligt bord att » Och Fina, » fortsatte hon, verkligt retad.
tA andra kanske trenne rum och kök, stå på för att nå upp, och moraliskt, ty det » Just som om hon skulle få röra vid våra o är fruktansvärdt, hvilken viljekraft, hvilket konstsalcer,&gt;•&gt; hon lade en stolt tonvikt på det o4 ena sidan laler och visiter, tålamod och ihärdighet det kräfves.
Med den sista ordet.
» Men du — inte såg du, att här lilla borren har jag borrat sju hål, innan » Snödroppens » armbåge var borta? » flvem skall då segra?
Xyden mig den gåtan, jag fick bredden på gardinkäppen att passa » Ja, då den där lilla gröna slingan ligger iA andra endast hushållslråli och stök.
3 klara stjärnor uppå himlens hvalf!
till krokarne, och så har jag trott, att det öfver, så att man ej ser den —!
» varit bra, och krånglat mig ner och börjat » Nå, det är ju med flit gjordt, förstår du! » Skall Slmors vackra fjäril lyfta vingen bifva på snöret, och surr — så har jag haft » Det är väl något fel med » fiskargossen » iych lämna fältet fritt — för &lt;Arons kalf?
hela gardinen öfver mig och hållit på, att bli också, » frågade mannen oeh granskade miss- ihjälslagen af järntenen nere i ändan på den troget föremålet för sin fråga.
på köpet.
Men ser du mm / » » Å h, ingenting, » ifrade hustrun, » ett par Och så började hon sin sjömanöver igen, tår.
Det var j u bristen på dem, som gjorde i det hon ofrivilligt drog undan sitt hufvnd att jag fick den efterlängtade pjäsen så billigt.
och med ögon och öron uppmärksamt följde Som den nu är placerad, märkes ingen skada.
Den första fläcken.
den högra gardintrissan.
Men jag, som vet, att han är utan tår, och |et är märkvärdigt, huru fru B. alltid är Han drog henne häftigt från fönstret, och ser, huru lycklig han kan vara ändå, jag fin och ren.
Aldrig en fläck, ehuru.kläd- tycker, att han är älskligare och rarare än hon följde med gardinsnöret i handen.
» Gud bevare dig för sådana dumheter, någonsin.
På museerna gå vi j u och njuta ningen är nästan utsliten, och ändå vet jag, att af konstverk, som äro utan både armar och hon flitigt rör sig både i kök och källare.
Jag barn!
Tänk om du fallit ned.
» » Asch, du skall inte inbilla dig sådant!
ben oeh näsor, hvilket då är riktigt orimligt.
får lof att fråga henne därom. » » Det är en mycket enkel konst, » svarar fru Fina höll j u i stolsbenen hela tiden!
Men Och jag tyckte icke, att det skulle göra du kan tro, att jag sparat in åtskilligt genom något, att det var ett litet fel på våra konst- B. på denna fråga, » jag gnider alltid ytterst min handtverkarförmåga — Se här är räk- verk.
Jag tänkte, Ludvig, » — hon smög omsorgsfullt ut den första fläcken. » Den första sig intill honom.
— » att hemmet och vi är rent af demoraliserande.
Har man haft en ning! » Han tog gardinsnöret ur hennes hand och hustrur äro till att framhålla det vackra och klädning i månader utan fläck, kan man vara fastgjorde det, medan hon spraDg till dörren, det goda — och att på ett fint sätt dölja öfvertygad om, att den första fläck, som får sitta kvar, inom en vecka följes af tio- och bristerna.
Tror du inte, att det är rätt? » strök ner luggen och bugade sig tafatt.
tjogtals fläckar.
Han efter och nappade räkningen af henne.
» Om jag tror det — du hemmets genius, » Det var då skönt, nu får man åter prome- Läste: du välsignade lilla skatt till hustru! » nera på golfvet, » menade en husfader, då vid An — spikalt fast mattan i salången 3 kr.
Ditto ett besök några skråmor kommit på det ny- spikatt fast och hängt upp diverse släktingar i olja målade, så omsorgsfullt aktade golfvet.
En och vårlandskap ditto 25 öre per styck för de stora, 15 öre för de små summa 5 kr.
borrning och upp- månad därpå tänkte ingen mera pä att akta sättning af rullgardiner fem lufter 10 kr.
An 25 öre golfvet.
32- lackérfernissa, putsat opp gungstol och salsmöbel — Per för 25 öre bronstinktur till förgyllning och arbe- tet dermed 3 kr.
Summa 21:25.
Hennes man hade satt sig i gungstolen vid brasan.
Hans ögon voro fuktiga, men han skrattade ändå så hjärtligt, att hon på pal- len bredvid honom blef nästan stött.
» D u förstår väl — det skall vara likt en riktig räkning med » A n » och » Per »! » » Visst! » Han skrattade ånyo.
» Var allvarsam nu, skall du få höra!
För hvar sak jag fått färdig utan främmande hjälp, har jag » betalt » i den här lilla asken af det där tillskottet till hushållet, som du gaf mig, till tapetserare och hjälpgumma.
Jag har knappt vågat se efter, huru mycket det hade blifvit, och när du kom hem den här gången från mötet, så ville jag promt, att du skulle ha din » fiskargosse » att fröjda din konstnärs- själ med, oeh jag älskar » Snödroppen ».
Själf kan jag ju ställa mitt hem i ordning, fint och snyggt och ordentligt ungefär som en billig tapetserare och en bra hjälpgumma.
Men taflorna, blommorna och lamporna, konstver- ken, — det som du tycker om — och jag med för öfrigt — ser du det!
Ä r det inte " ~Viu BabilJiiii ".
on u Den första fläck på sanningens spegel i den lilla barnasjälen fördunklar snart hela spegeln, om det ej genast med kärleksfullt allvar gnides ut.
Den första obestraffade olydnaden följes snart af flere.
Den första anmärkningen i betygsboken fyller snart hela boken.
Den första genomsvirade natten följes snart af flere, om ej allvarligt arbete utplånar dess minne.
Det första greppet i främmande kassa följes snart af storartad balans.
Det första steget på det sluttande planet följes snart af hejdlöst nedstörtande, om ej all- varlig ånger och försonande kärlek i tid hejda steget, omsorgsfullt utplåna den första näcken.
Må man ej rygga tillbaka för både allvar och bestämdhet, jjjjdå det gäller att gnida ren den lilla barnasjälen, men ^må man äfven.
vakta sig för att själf genom misstänksamhet och onödig stränghet sätta den första outplånliga fläcken på barnets rena sinne.
^^ sitter tyst ochgrulllar på sin framtid, 3 denna natt hon fora skall sitt val: " ^Den rike mannen " har till henne fr 3 går på zAmaranthcns stolta hal.
^tLan är ej mera ung — det må lekan JHen desto äldre adelsnamnet är, ' öch många hårstrån pryda ej hans h JHen desto fler kraschaner bröstet lä 3 morgon redan skall han hämta svar DYlen ack, en annan väntar ock sin d %n larndomsvän, som länge henne äl Så rik på kärlek, som hans m lärs är tom Maria Nyström.
En om, att kvinna skulle kunna förordnas till att innehafva för henne passande tjänstebefattnin- gar (han nämnde därvid särskildt befattningar i post- och telegrafverken samt klockare-, or- ganist- och skollärarebefattningar).
Kompetens härtill skulle hon förvärfva sig genom examen för den lärare eller vid det läroverk, som hon fann lämpligt.
Detta var Svenséns första för- sök att bereda kvinnan en friare, framför allt mera själfständig verksamhetskrets.
förklaring.
I Iduns senaste julnummer var under titeln » Pastorskans stora middag » intagen en skiss af den högt skattade författarinnan fru Anna Wahlenberg-Kjerrman.
Denna skiss synes hafva väckt ond blod hos åtskilliga medlemmar af landets aktade folkskollära- rekår, att döma af de skrifvelser, som ingått till såväl Iduns redaktion som di- rekt till författarinnan.
Att det ej varit författarinnans afsikt att med sin skiss det ringaste förnärma någon eller att framstäl- la de i skissen uppträdande skollärarne som typer, vare sig i ena eller andra hänseendet, för hela kåren, togo vi från början för gif- vet och äro ännu mer öfvertygade där- om efter vårt senaste samtal med henne.
Lika litet torde någon, som det allra min- sta följt med tidningen Idun under dess nu 4-åriga tillvaro och lagt märke till de tendenser, som alltid fått göra sig gällande vid tidningens redigering, kunna tillvita oss att i elakt uppsåt och för att skada en allmänt aktad och ansedd kår hafva intagit skissen.
Iduns utgifvare, själf son af en folkskollärare och med många anförvanter, som ägnat sig åt det maktpåliggande och aktningsvärda, om ock ej alltid så tack- samma, folkskollärarekallet, bör af dem, som känna honom, ej misstänkas för dylikt.
Det enkla sakförhållandet här är det, att författarinnan, hvars arbeten ju höra till våra mest lästa och omtyckta, med sin kända blick för det komiska och burleska fått fatt i ett ämne, vid hvars utveckling hon så mycket mindre kunnat undgå att så som hon gjort teckna de figurer, hvilka nu å vissa håll väckt anstöt, som hon grun- dat sin skiss på en verklig tilldragelse i en församling, hvars namn hon meddelat oss.
Och lika väl som det ej kan falla för- fattarinnan och redaktionen in att bedöma hela folkskollärarekåren efter ett par, tre mer än lofligt grofva och ohöfliga skrifvel- ser, som kommit dem tillhanda, så äro vi ock öfvertygade om, att de allra flesta af folkskollärarekårens medlemmar ej skola bryta stafven öfver oss för hvad i denna sak passerat.
d m Carl Johan Svensén.
såsom representant för Aspelands och Hand- börds härad intogs samtidigt af Carl Johan Svensén, då 43 år gammal och ägare till ett hemman i Tveta socken af Kalmar län.
Det var just Svensén, som bragte nya, icke minst för den tiden ovanliga ämnen under riksda- gens afgörande, oeh det var likaledes Svenson, som, irrande för humanitära, mindre materielt gagnande, men därför icke mindre praktiska reformer, ofta lämnade obeaktadt utlåtandenas oeh siffrornas torra språk, med hvilket han dock ingalunda var obekant, för att i kraftiga, bevekande ordalag vädja till rättskänslan hos sina kammarkamrater.
Föremålet för hans in- tresse, hans studier och hans vältalighet var detsamma, som det varit under många föregå- ende år, ända sedan han 1859 såsom ledamot af bondeståndet inträdde i riksdagen: det var kvinnan, och särskildt värnandet eller kanske snarare utvidgandet af kvinnans medborgerliga rättigheter.
Frågans första behandling tillkom det s. k. allmänna besvärs- och ekonomiutskottet.
För- slaget blef i det stora hela ej ovänligt mot- taget.
Utskottet erinrade om, att kvinnor re- dan förut kunde antagas till lärarinnor i folk- skolor, och utskottet erkände tillika statens plikt » att lämna utväg åt kvinnan att bereda sig den förbättring i ekonomisk ställning, hvar- till hennes anlag och insikter kunna berättiga henne ».
Utskottet föreslog också, att kvinna skulle få rätt att bekläda organistbefattningar och tjänster vid telegrafverket.
Men allden- stund frågan om kvinnas användande vid tele- grafverket just då var beroende på utredning, nöjde sig rikets ständer och sedermera rege- ringen med att lämna den begärda rättigheten rörande organistbefattningar.
Och detta blef hela resultatet af Svenséns första försök.
Men han släppte icke sitt tag.
Följande riksdag 1862 framlade han ånyo ett förslag om rätt för kvinna att antagas till befattnin- gar i statens tjänst, särskildt vid post- och telegrafverken samt vid allmänna sjukvården.
» Kvinnan måste frigöras i arbete och förvärf, » förklarade Svensén, och han sökte visa nödvän- digheten däraf, genom att anföra det faktum, Frithiof Hellberg.
att den 31 december 1855 funnos i riket 111,096 flere kvinnor än män.
Vare sig nu denna hänvisning till siffrornas språk gjorde verkan eller folkrepresentanterna tänkt när- mare på saken, säkert är, att Svensén fick, icke sin vilja fram, men i stället ett ampelt erkännande för sina idéer.
Rikets ständer förklarade sig nämligen anse » tidpunkten vara inne att utvidga kvinnans rätt till anställning få dessa dagar har årets riksdag högtidligen i det allmännas tjänst ».
Samtidigt anhöllo 0 S &gt; öppnats.
Vi ha ansett det vara en lämplig ständerna, att regeringen måtte vidtaga åtgär- tidpunkt att bringa våra läsarinnor bilden af der i denna riktning.
Sådana åtgärder vid- en man, som kanske i högre grad än någon togos också i fråga om anställning i postver- annan inom den svenska riksförsamlingen käm- ket.
Telegrafverket blef däremot stängdt för pat för häfdandet af kvinnans anspråk oeh rätt.
kvinnan; åtminstone blef hennes anställande Det var en gång, då andra kammarens kal- därstädes beroende på telegrafstyrelsens pröf- marbänk var något annorlunda, än den nu är, då man därifrån hvarken borde A.
P. Daniel- Svenséns offentliga bana var densamma, som ning i hvarje fall.
sons allvarliga eller Nils Petersons i Runtorp flertalet före och efter honom vandrat.
Den Outtröttlig i striden för sina idéer återkom torroliga yttranden om grundskatter och indel- började med en allt lifligare verksamhet i kom- Svensén redan riksdagen 1865 med ett förslag ningsverk, tullar och värneplikt, vägunderhåll- munens tjänst, och efter kommunens förtroende till utvidgande af kvinnans medborgerliga rät- ning oeh rösträtt.
Den gången — det var följde snart valkretsens.
tigheter.
Han ville med detta förslag bereda 1867 års riksdag — sutto på denna bänk, som Vid 1859 års riksdag intog Svensén första kvinnan rätt till akademiska examina samt rätt alltid haft att framvisa en eller annan märklig gången en plats i svenska riksdagen.
Han var till anställning vid statens järnvägstrafik och representant, Emil Key, den skriftlärde bland då medlem af det hedervärda bondeståndet.
till passande befattningar på den civila tjänste- landtmannapartiet, Jonas Jonasson i Gullaboås, Hans kamrater i ståndet behöfde ej länge vara mannabanan.
Inom riksdagen tyckes denna den store fredsvännen, och rektor Dahm, den be- i okunnighet om, hvars andas barn han var.
fråga hafva framkallat åtskillig oro.
Bland de kante pedagogen och läroboksförfattaren.
Platsen Redan samma riksdag väckte Svensén förslag, många yttranden och reservationer, till hvilka F ö r I d u n s re a on Carl Johan Svensén.
Svenséns uppträdande eller kanske snarare hans sätt att uttrycka sig var icke en bondes.
Det väckte därför uppseende, och det var så mycket mera ägnadt att framkalla förvåning, som Svensén aldrig fått någon omfattande bok- lig bildning.
En fattig bondson från Ålems socken (Kalmar län) hade han fått nöja sig med de kunskaper, som kunde meddelas i Ålems folkskola.
Lyckligtvis intog denna skola en särskildt gynnad ställning.
Den var grund- lagd af riksrådet Johan Skytte och ägde ända sedan den tiden vissa privilegier.
Det kun- skapsmått, den meddelade, sträckte sig också utöfver hvad som bestods i de allmänna folk- skolorna.
Men lika litet som det var tillräck- ligt för en folkets representant, lika litet till- fredsställde det Svenséns lifliga och energiska lynne.
Kroppsarbetet vid jordbruket lämnade alltid någon stund öfver, och den använde Svensén noggrant till att förkofra och vidga sitt vetande.
I eget hem fortsatte han seder- mera att fullkomna sin bildning, och vid detta arbete utöfvade otvifvelaktigt hans intelligenta hustru ett ej obetydligt inflytande på honom.
Såsom detta förslag förelåg, led det emel- lertid af en oformlighet, den nämligen, att kvinnan kunde förvärfva sig kompetens till dessa platser endast på en krokväg.
Svensén själf torde nog hafva märkt denna brist, ehuru han af sitt sangviniska lynne och sitt lifliga intresse för saken förmåddes att framlägga för- slaget.
I den varmhjärtade motivering, hvar- med han inleder sin motion, framhåller han också med eftertryck den af ständerna förut behandlade frågan om » kvinnans undervisning och upptagande inom fosterlandets bildnings- anstalter », och han betonar särskildt, att, om nu staten ej hade något att uppoffra för kvin- nans intellektuella bildning, den åtminstone kunde lämna henne tillträde till lämpliga tjänster.
den gaf anledning, höra flere berömda namn, såsom exempelvis frih.
J. G-.
S. Åker- hielm, grefve R.
de la Gardie, herrar P. von Ehrenheim, C. Treffenberg och professor Rib- bing.
Den sistnämnde framkom härvid med påståendet, att den filosofiska gradens absolve- rande » liksom i allmänhet vetenskap i ordets strängaste bemärkelse för kvinna helt enkelt är omöjlig ».
Erfarenheten har sedan visat, att denna den filosofiske professorns sats ej hållit streck.
Allehanda farhågor och förslag uttalades i riksdagen under denna frågas be- handling.
En ledamot af prästeståndet ansåg, att den ogifta kvinnan borde försörja sig ge- nom handarbete, och ville därför höja tullen å fruntimmersprydnader.
Andra befarade, att samtliga statens ämbeten skulle råka i hän- derna på kvinnor.
Frågan förevar flere gån- ger hos stånden, men stötte på motstånd, sär- skildt hos prästeståndet.
Slutligen löstes den dock så, att rikets ständer anhöllo, att k. m:t ville vidtaga åtgärder, hvarigenom kvinnan skulle få rätt till anställning i lämpliga tjän- ster och befattningar samt rätt att aflägga de kunskapsprof, som fordras för dylik anställning.
Det var den sista ståndsriksdagen, som på detta sätt, tack vare Carl Johan Svenséns ini- tiativ, sökte värna om kvinnans medborgerliga rättigheter.
De praktiska resultaten af detta beslut kommo visserligen ej genast, men otvif- velaktigt står det i ett nära samband med re- geringens beslut af 1869 och 1873, genom hvilka kvinnan erhöll rätt att aflägga såväl student- examen som flere akademiska examina.
Naturligtvis hade Svensén under sin politi- ska bana hunnit syssla med mångahanda andra ärenden.
Hans anföranden och förslag gingo i afgjordt liberal anda och han stack ej under stol med hvad han tyckte och tänkte.
Inom riks- dagen blef han, ehuru många hånade honom för hans verksamhet till kvinnans bästa, an- sedd, och 1868 var han en af dem, som del- togo i stiftandet af det s. k. nyliberala partiet.
Svensén hade nu nått ett mål.
Hans lif- liga natur nöjde sig dock ej därmed.
Sedan han nu ordnat kvinnans medborgerliga rättig- heter, blef det hans uppgift att söka gifva henne en ställning inom äktenskapet.
Han väckte i detta syfte förslag i fråga om gifto- mannarätten.