Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dk det ar kvinnan i sa~nliallets alla lager, som inest drabbas af de lidanden, hvilka aga I *) De bfidtil föredrag, Iivilkas iiineli511 vi liiiï i hiif \ wMrag Atergifvit, Rterfiiiuas i sin helhet i den broschyr om rKvinnoniötet p5 hôtel Continen- tal,, soin i dagarile utkoiiimit.
Under rubfik ~Förpostf3ktning » ar likaledes dokt.
L. Lindroths före- drng i sedliglietsfiAgau, hnllet vid mötet S liôtel Continental den 12 Mars, tillgiiugligt i bokhaiideln.
sitt uppliof i osedligliet, d&amp; det ar kvinnan, hvilken det närmast &amp; liga ger att såsom moder eller iippfostrarinna värna oni det uppväxande släktet, bör det afven tillkomina henne att skänka lir brukspatron Taniins adla striifvniideii det moraliska iinderstöd, soin står i hennes makt att gifva.
I medvetandet af denna plikt och iinder inflytandet af sin inedaiisvariglietskänsla, önska ocksh de liar församlade uttala sin, af varmaste öfvertygelse betingade, ansliitning till lir Briikspatron Tamms motion.
» A t t alla allvarliga kvinnor i vårt land, elivaci stand de än må tillhara, af f ~ ~ l l a s 11järta te instämma i de &amp; sikter som gifvit sig ett uttryck genom denna resolntion och öfver hiifviid taget frarngiitt af liela mötet, därom äro vi fullt och fast öfver- tygade.
Och &amp; r det denna öfvertygelse, som f ' öraiiledt oss a t t p&amp; dessa blad lämna en ntförligare redogörelse för den märkliga sammankomsten i den förlioppniag, a t t vi därigenom i vilr miwi bidragit till, a t t den opinionsyttring i sedlighetens intresse som dar g.nf sig tillkaniia, ej blott må komma a t t kvarstå som ett vackert miiine, utan 1.ä.nda oss alla till en ma- ning och väckelse.
Seclan detta skrifkits liar herr Tainins motion varit före i Första Kainmaren, efter a t t liafva behaiicilats i det tillfälliga itsk skott, till hrilken den remitterats.
.Att redogöra för den märkliga cliskiission, .som med a~iledning cläraf agde rum, till- låter oss tyväm ej utrymmet.
Nog af, det var med ett enstäin- migt ja kainmarens ledamöter biföllo det förslag, som af f. d. stadsrådet Weimerberg framställts, och hvilket i det a l h a när- maste motsvarade livad motionären med sin motion åsyftat.
Eörslaget Ilade följ ande lydelse: » Att riksdagen måtte i skrifvelse anh %lla, a t t k. m: t tack-, tes taga i öfvervagaiide, liiir~~vida icke de lagbestämmelser, asom afse förekommande af osedlighet eller lockelse därtill, må ')) l; uizna göras mera v e r k s m a genom att fullständigas och i r öfrigt mera- lä~npws efter np radande f örhållanden, särslrildt sined afseende a tillsynen öfver dessa, bestäiiimelsers efterlefnad, &gt;samt därefter vidtaga de htgarder, som haraf Iruiuia föranledas.
D en kvinliga folkhögskolan.
fr. föïeg.
haft.)
Hvad vill då en folkhögskola för kvinnor åstadkomina?
Denna skola är på intet satt ii %got slags, pensions för bond- flickor, där dessa lära sig bli sfiiiaa i den mening, att de bli odug- liga för det arbete, livarifråii de oftast komma och till hvilket de i de allra flesta fall afveii återvända, arbetet i de enkla, större ocli smärre lieniiiien ute p&amp; landsbygden.
Denna iippfattniiig, som iiiider den kviiiliga skolaiis första år var allinan och liar och dar aniiu koni- mer fram, är försvunneii i de orter, dar skolan någon tid arbetat, livilket just .bevisar, att eleverna ej dar bli olustiga och ohågade för de plikter, lifvet staller på dem.
Innan den kviiiliga folkhögskolan uppstod, funnos för den vuxna tinga landtflickan endast stadernas finare skolor, afsedda för en annan sanihallsklass, eller ock dessa enskilda s. k. a skolor, för iiiidervisning i klädsöiiinad, glansstrykning in.
Det är iiist under vistandet i dessa stadsskolor, soin den tinga flickan fr %n landet allt för ofta blir dragen bort fr&amp;n sin egentliga krets.
I folk- högskolaii; belagen på landet, blir 1ioii det icke.
Hon lefver dar i en taiikegkiig, som vanligen i m %ngt och mycket bhcle ar en aniiau ocli en högre # n den i hennes hein, men dock passar för detta, a r så att säga en till dettas förädling, verkande kraft; Iion lär sig i skolan se sitt eget lif med dess enkla förliållandeii i en annan saniiare belys- ning; kainratkretsen, liuf vudsakligast beståencle af landtflickor, knyter henne snarare till hennes sthncl, an drager henne därifrån.
Folkliögskolans inkl är ej att utveckla talanger, utan att gifva den iiiiga flickan en bildning, iiödvändig för Iieiine såsom blifvaiide niaka, husinoder, uppfostrarinna af barnen i kroppsligt och andligt .Iianseende, kort sagdt, skolan vill gifv ' a sina elever en allmän sjals- bildning och förbereda dem för deras värf.
i Izenznzet, vare sig de i detta komma att intaga en hiisinors öfverordnade eller eu tjänarinnas underordnade stallning.
Därför emottagas endast vuxqztl flickor; medel- åldern ar ' 18 $r, men under saniina kurs finnas elever från 17 till 34-36 &amp; r, och liksom det iiiider vintern stundom liander, att gifta män aninala sig soni elever, intriiffar det eller liar det inträffat, att en eller annan gift kvinna eller eiika iinder sommaren genoingatt den kvinliga skolan.
Eleverna tillhöra natiirligtvis till största delen den inera burgna lieminansagareklassen, inen tack vare statens alislag för mindre be- medlade elever, kiinna afven ett gaiiska stort antal fattigare yngre,.
kvinnor, sömnierskor, tjanarinnor ni.
f&amp; tillfälle att besöka skolan.
Döttrar af l~andtverkare och iniii@e köpinän i staderna börja afven ' allt inera, infinna sig.
Ganska vanligt är det, att larariiinor, sarskildt sinhskolelärariniior, anvanda sin soininarferie till en vistelse vid folk- högskolaii och ofta taga sig vikarie för att kunna genoingå hela h r - sen.
Detta inträffar t. ex. inycket ofta vid Tama.
Förlidet &amp; r hiinde det, att en koiniiiiiii i Jiiintland, i Östersiiiidstrakteii, bekostade sock- .nem intelligenta lärarinna resa till och iippeliåll vid Tärna iiii,der en del af soininarkiirsen.
t Hvad soin frainf ör allt gif ver f olkliögskolan dess egendomliga prägel, är den frihet, som råder inoin densainwa; ej en friliet liktydig ined oordning och sjalfsvild - en noggrann disciplin riider tvartoiii i livarje skola.
Men eleven koininer frivilligt, af egen drift, kommer ined liist och liig att iiiliäinta och lära.
Hon inötes af en larare eller larariiina, som i de allra flesta fall följt en inre kallelse, d i lian eller hon valt folklarareiis bana, och so111 frivilligt och med glädje vill gifva eleven det basta lian kan eller vet; det dagliga arbetet tynges ej af lex017 förhör ocli examen; det nppstbr inellaii lärare och elever ett hjärtligt personligt förliållande af öinsesidigt förtroende, och detta gifver det dagliga, plikttrogna timarbetet i skolan en stainpel af alldeles egendomlig glädje, en friskhet, so111 &amp; r efter Lir liåller sig ny, soin gör, att elevens intresse och larliist aldrig slappas och lära- rens lifligliet i undervisningen aldrig inattas.
Det blir ej ett skolarbete af den art, att elev och larare draga en lättnadens suck, nar klockan slår och tiriinien ar ute; tvartom, nar kursen slutar, är saknaden vanligtvis lika stor i ömse 1iå11, och sär- skildt för liiraren ligger det en alldeles säregen iippehillelsekraft och sporre i den oinst3ncligBet, att lian %r efter &amp; r skall tala till nya, alltid lika förviiiitaiisfdla iingdoiiisskaror, hvilkas intresse ar latt att väcka, om inan försthr att ans18 de rlitta strfiigaïiia.
I folkliögskole- arbetet ligger det för en lärare nigot rent af nngdomsbevarande, som lirner lians sinne friskt och lians lijarta varint.
Och för eleverna äro i de flesta fall dessril ininader deras ung- doins gladaste tid; iniiiiiet daraf bevara de för lifvet; de, soin under någoii längre tid arbetat i folkliögskolaiis tjänst, Iiafva rik erfarenhet af detta.
För dessa det tiingq kroppsarbetets barn iir en tid soin denna, tillbragt i kamraters krets, i trägen sysselsattning med saker, soin för dein aga nyhetens liela behag - för deh är detta en sann livilotid, under livilken de sainla andlig kraft ocli spiinstighet för koininaiide dagar.
T y folkliögskolaiis inflytande tager ej slut, nar afskedsdageii ar inne.
Det stracker sig in i fraintiden, in i lienmen.
Det är faktiskt, att äkteiislxq allt mera ingås mellan shdana iiliga inan och kvinnor, so111 ömse 1131 genoingått folkliögskolaii; den andliga D jäiniibördig- heteii » är större, och detta förhållande gör, att fiistmäii allmänt sanda sina fastinör till skolan, liksom dessa senare i sainina riktning pk- verka sina fästmän; bröderna stiilla om, att deras systrar få- genoinga, en soniinarkurs o. s. v. Finnas i en familj niånga syskon, koinina de valiligen alla till skolan, ås efter år, i tur ocli ordning.
Och som '.
bevis på huru folkliögskolan slår rot i sina elevers Iijartan, vill jag exempelvis anföra, att jag mer än en gång i iinga hem, där båda inakariia en gång tillliört folkhögskolaiis iingdoni, hört inoderii säga till sin lilla dotter: » A r du snäll, så får du komnia till folkliögskolan.
när dn blir stor., Nöj ena på landet blif va genom folkliögskolans inverkan betydligt förändrade, och det Iiiiiider endast iiiidaiitagsvis, att forna elever del- taga i de mera råa bygdeförl~istelserna.
Däremot uppstt allt flera ocli flera disknssioiisföreningar ined sang ocli föredrag, till livilka äfven kvinnor talrikt infinna sig för att ined nöje ocli intresse lyssna till hvad som förekoninier, det m % gälla frågor af praktisk eller mera andlig iiatur, samt lifligt deltaga i sången.
Denna senare liar en särskildt stor och nppfostraiide betydelse för landsbygdens iingdorn: i skolan lär denna dels att begagna siii ' röst, dels att finna nöje i god sång; tdiika sånger inöfvas utantill ocli efter gehör, ocli härigenom ntträiiges allt niers den dåliga, sedeförstöraiide slagdängan.
, Både frin väfkammare och lagård får nian på landet numera liöra » Sländaii Iioii gara, 8 Strönikarlen spelar)), B Vintern rasat t!
bland våra fjällar D, %Vårt land, eller andra iingclotiiens alskliiigss %nger.
Skillnaden mellan förr och iiu betecknas ej ininst li&amp;igenoin.
E t t faktum är äfven, att sedan intresset för sång blifvit större, lia de förmögnare laiidtbriikariie allt mera skaffat sig orgelliarmonier; det är då i regel liusets dotter som förstår använda instrunientet, och afveii Iiiisandakten liar liar- igenom fått ett godt stöd.
Till detta senare liar dock i främsta rnni- inet den frikyrkliga rörelsen i vart.
land gif vit uppslag.
Bland de mindre bemedlade, t. ex. bland flickor iir den tjiinaiide klassen, ar guitarrspelnirig mycket omtyckt.
Den tjänande klassen - ja, ej niinst denna ar, såsom jag re- dan antydt, talrikt representerad blsiid folkliögskolaiis elever, och en lärokurs liar för deni visat sig synnerligt ändamålsenlig.
Ty livad de iinga kvinnorna f r c m j ö r allt få lära sig är aktning för allt arlkjt arbete.
Det är ej minst detta, soni gör skolan för dem kär, ty de kanna sig Iiiirigenom styrkta just i den stallning de fatt, de f i en annan iippfattiiing af denna iiii förr och finna därmed också en helt ny glädje i ett troget utöfvande af de enklaste sysslor.
Såsoin regel gäller, att de unga kvinnor, soni ' varit goda elever p&amp; folkhög- skolan, bli de bästa tjiinarinnorna.
Sjalf äger jag en in %ngårig er- farenliet haraf.
Och denna kan bestyrkas af många andra Iiiisrnödrar.
Enar just denim sida af skolans inflytande - uppfattningen af arbetets heder i ocli för sig - enligt min tanke är en af de allra viktigaste, ehuru af inångeii ' motståndare betviflad, vill j ag framdraga n %gra fakta.
I Danmark, där det minera snart sagdt iir en regel, att de unga kvinnorna skola bevista eii eller flera, kurser vid folkliögskolan, är det en mycket liflig efterfrågan efter tjänare, som genomgått en sådan; dessa få alltid bättre platser, stuiidoni högre lön, inen framför allt ett annat b e m ö t a d e an de andra.
De anses och anse sig sjalfva såsoin hörande till familjen, och dennas intressen äro deras.
De Iiöga skran- ',
83 kor, s.0111 så ofta skilia skökets värld från salens,, &amp; o i nlånga hän- seenden iiedbriitna eller minskade.
Tjanariiiilorna liafva ofta sin plats vid familjebordet och bemötas lika höfligt soni andra fainiljemedlem- mar.
Detta ser inan @ fveqz inom de högre klasserna, till och rnecl i hiifviidstadeii, fönitsatt att ej endast tjänarinnan, iitaii ock liiisbonde- folket - herrskapet - delar denna ~folkhögskoleiippfattiiiiig~) I Dan- mark a r detta ingaliiiida sällsynt ens ibland föriiamt folk, ett för- hållande so111 har sin rot i griiiidtvigiaiiisnien.
I Danniark Iiiiiider det ej heller så sällan, att liiisbönderiia på egen bekostnad sanda sina tjänarinnor i skolan:, De få där ett nytt, klart ljus öfver lifvet samt lära förstå, att ocksa tjänarens kall liar sin stora betydelse för samliälletz,.
Författarinnan Ave liar en gång omtalat, att lion i Danmark vid ett tillfälle träffaäe Ii~striiii till ' en mindre bemedlad skollärare från landsbygden, som berättade, att Iion sändt sin enda piga till folkhögskolan.
» Blen ni har jii åtta barn och hiisli %ll, och ni vill jii ej anförtro bariien i t nigon okänd tjanst- flicka?
z, -, Det amiiar jag ej Iiellerz,, blef svaret, D jag tanker reda mig ensam iiiider de tre soniinarmånaderna - Nej, tala ej om upp- offring, det ar ju idel egennytta; jag f i r jii min jiiiigfrn tillbaka so111 en bättre, tänkande iniinniska, .hoppas jag, och detta kan väl vara värdt en siniila ökadt arbete iiiider en så kort tid., ' Detta genoiii folkhögskolearbetet åstadkomna förliållaiide mellan Iiiisinöclrar och tjänarinnor liar i förbigåeiide sagdt ledt därhän, att i Daiiinark afveii ininga af den biirgna inedelklassens döttrar under någon tid taga plats som tjänarinnor i goda lieni,.
detta dels för att föregh med ett gagnande, godt esempel, dels emedan föräldrarlie anse, att deras dotter först da kan bli en i verklig mening god Iiiisinoder, när Iion sjalf pröfvat tjäiiaiiniians kall.
E n frainst&amp;eiicle norsk folkhögskolemaii ber8ttade mig en g h g följ ande:, Jag var en gang på en folkliögskola, där det liölls ett mote, afsedt att vara en länk i utvecklingen af ett akta ocli s a m t män- niskolif.
J a g kom då att tala med en af tjaiistflickorna p&amp; skolan, en sådan som dem vi nii lyckats få, soni följa oss med lif och själ i vårt arbete.
J a g frågade henne, om det ej var ledsamt att stå dar i köket och ordna med maten, niedan vi andra liörde så in&amp;nga goda ord och hade det så mycket bättre än Iion.
Nej, svarade hon, det tyckte Iion alls inte, ty fiiniios ej de, som ordnade med maten, så kunde hela mötet ej komma till stånd, och därför hade hon lika myc- ken del i allt, som vid mötet kom ' fram till Guds ära och människors gagn, soin de, hvilka framförde de goda, anderika orden., Äfveii frhn svenska folkhögskolor kunna liknande exempel näm- nas, ocli ej f &amp; sådana; vid Tarna - jag nämner denna skola, emedan det helt iiatiwligt ar den, jag närmast känner - händer det nästan årligen, att bland eleverna finnes en eller annan tjänarinna, som nn- der sommaren blifvit ledig fr %n sin plats för att vid kursens slut åter- taga densamma.
J a g vet ett fall, d % det alls ej förmögna husbond- folket - Deii liten 8: dels Bemmaiisboiidev - helt och hållet bekostat
tjönarinnan, livaii so111 %ttgått för kursen, och detta ej allenast nnder en, utan under tvenne soiiirar; de tyckte nämligen, att redan första kursen gjort flickan sh glad, vänlig och villig.
Det var mig ofta ett alldeles särskildt nöje att hjälpa denna flicka tillrätta ined hennes liandarbeten, so111 alla voro afsedda att bli gåfvor till husbondfolket och soni bekostats ined de medel, flickan erhållit i statsbidrag: Detta endast soin iihgra fiol exempel.
Hvad jag däriiied vill hafva sagdt ar, att folkliögskolan lyfter tjäastefolks7classen på snnznza gång den lyfter landtbefolkningen i öfrigt.
Och detta, jag upprepar det, för- näniligast genom deii uggfattning af arbetet, som väckes hos tjaiiarne, i detta fall tjänarinnan, inen naturligtvis afven genoni de färdigheter, lioii förvärfvar och den hyfsning i sätt och väsen, som bibringas, lienne själf omedvetet och genoin indirekt inflytande af den i skolan rådande tonen och andan.
Alla skolans elever komm naturligtvis under inflytande af denna siida, och jag liar hört rika bergsinans- eller heininansliiistriir säga, att alla deras döttrar skiille genoingå folkliögskolari: wty därifrån koi~inia de sndlare, vänligare och flitigare än förr,.
Under hela den tid kursen varar hafva de unga kvinnorna sin uppmärksainhet lielt och liållet riktad pk hvad denna liar att bjiida.
dem; de bo antingen i skolans omedelbara naïliet eller ock, såsoin för- liållaiidet är vid Tarna, inom skolans område, och stå då naturligtvis iifven under lfirarnes omedelbara öfverinsikt.
FörU.drar eller målsinän ' behöfva shledes ej frukta, att de unga 5 främmande ort lämnas vind f ör.
Ur den lrvinliga folkliisgskolans ' syfte framgår snart, livilka iliro- 41nne ?z, som i henne förekonima.
A t t undervisningen ej sker genoin lexoï och föiliör, är redaii antydt, liksom ock att exainen ej anses nö- dig.
Amiieiia bestf~ af tvenne grupper: en hiiinanistisk och en prsk- tisk.
Elinrn nian iiigaliiiida pli folkliögskUlan satt ordet skristeiidoin » sisoiii niErik öfver ett mer eller mindre ledsamt » läroämne ?&gt;, är dock det religiösa elenzentet inom lienne starkt.
E n skola för kvinnors upp- lysning och bildning måste $ifveii gifva näring $t deras innersta själs lif; eljes blir.
den ofullständig ocli lyckas ej få va ?-aktigt inflytande öfver sina elevers sinnen och hjärtan.
Kristendomen miste dock i folkhög- skolan uttala sig på ett helt annat sätt &amp; n i folkskola och nattvards- skola, deii måste framsti icke såsoin ett läroämne, utan såsom en lifs- &amp; skådning.
P&amp; så sätt frainkoininer den så att säga, p % en omvägs, livilket p i folkliögskoleinötet i Upsala förlidet år iittalades vara # önske- niål; w den genomströininar det dagliga lifvet ocli skolundervisningen.
Direkt påverlzaii i denna sak genom närgångna frågor o. d. ligger na- tiiïligtvis fj ärran från en verklig iingdomslärare, och eleven iitsättes icke för famn af en sjalftagen andlig myndighet % den förres sida.
Detta skulle lielt visst af alla målsman för våra folkhögskolor anses förkastligt.
När religionen i en och annan skola framkommer direkt, sker detta i form af föredrag, knutna till bibeln ocli praktiskt tilläm- pade pk lifvets alla förliållanden.
I de skolor i och utom Sverige, dar
jag för inin del haft tillfälle att göra iakttagelser, äro dessa föredrag i allmanliet de af eleverna slzest värderade, och ofta liar jag hört sven- ska elever, som koniinit liufviidsakligast för Iiandslöjdens skiill, yttra: wom vi också ej alls finge lära handarbete, skulle vi dock anse vår tid väl använd, då vi få lyssna till dessa föredrag. » Erfarenheten i Sverige a r således densainina soni i Finland: landsbygdens iingdoin finner sig ej tillfredställd endast af undervisning i de s. k. praktiska ainnena; den vill Iiafva näring äfven för hjärtats och andens lif.
Det ä r oeinotsägligt, att sången, både den man sjiinger och den.
man lios våra.
bästa skalder läser, är inii~tig att förädla, lifva och stärka själen, ocli i lieminet, kvinnans värld, liar den sin frainsta plats, I folkliögskolans undervisning intager sången stort r i m; den förekoin- mer ej endast under vissa tiinniar, utan regelbiindet före och efter wfria föredraga, lektioner i historia, geografi, litteratur m.
in., då sån- gens innehåll alltid står i simband med den koiliinande eller afslutade lektionen.
Sarskilda sångböcker - lanipliga både för hemmen och för andra skolor - äro utgifna.
: ':) De unga flickor, soni koinina till folkliögskolan, liafva i vanliga fall sina folkskolekiirser ganska bra inprentade; vid den historiska undervisningen t. ex. kommer det darför mindre an på att iiiliira ele- verna historiska data och namn an att gifva dem, om jag så far siiga, historiskt sinne&gt;, .lära dem, att fosterlandet sanit kunskap om och kärlek .till detta ej är en angelägenhet för nian allenast, utan ock för kvinnor.
Den kände författaren och folkläraren, norinannen Clw.
Briiiin, Iivilken 1864 skyndade från Rom, dar han då vistades, fijr att såsom .frivillig deltaga i danska kriget, berättar följande.
Han blef iiiider kriget jämte den danska afdelning, han tillhörde, koinmen- clerad till en liten ö i ~ ä r a den egentliga krigsskådeplatsen.
Han fick då sitt kvarter i en boiidstiiga; liiistrnn har var ytterst förvånad öf- ver att nigon af fri.
vilja s&amp; kunde sätta lif och lemniar på spel; - * fädernesland » och kampen för detta voro begrepp, dem hon alls ej kiinde fatta.
Till slut yttrade lion till en grannkvinna:, Ja, du kan tro, a t F d r e l a n d og saadant noget, det liar nok noget a t betyde for saadanlie Folk.
2 wDetta yttrande,, säger Bruiin, wslog mig.
Det s a r i all sin trolijartenhet ett fiillgodt vittnesbörd om, huru alldeles intet fosterlan- det betydde för henne och heiiiies likar.
Och denna inblick i den danske bondens ställning till kriget fick jag hundradetals gånger be- kräftad.
Och livilken inblick i 7zela bondklassens ställning i vår tid till allt det, som wsådant där folkr sätter värde på, till all den inansk- liga bildningens förmåner!
w Hans tanke gick till det norska folket; han återvände fran dan- ska kriget med en brinnande önskan a t t kunna lära norska bönder, * ') ~Eggelings shngboks, 300 sbnger, och w400 shgem, utgifna af Theodor Holniberg ocli Cecilia Bblith-Holmberg.
.den satsen: » Det är ljuft ocli det är en ära .att f % lefva, arbeta oclr dö för fosterlaiidet.
» d a g förstod, att skulle det n&amp;goilsin bli något af Norge so111 folk, så niaste våra böiider komma att älska sitt fädernesland, sa niåste de lara att siitta värde p i att tillliöra det iiorska folket ... Ocli så blef jag ense nied mig sjalf om, att jag ville .g&amp; ut ocli försöka lära norska bönder att alska sitt fosterlaiid. » Briiiiii är som bekant en af ' Norges främste, mest iippbiiriie folklärare, kand ocli aktad äfven i Sverige.
Sainina tankegång är eniellerticl drifkrafteii äfven i de svenska folkhögskoleiiiäiinens historiska iiildervisiiing.
I sainrnanliang med det Iiistoriska går kannedonien om landets natur, språk, litteratiir o. s. v. Ocli såväl liistorieii som litteratiiren gif va rik anledning till inblick ej endast i det fosterlä~zciska, iitan afveil i det rent wzämkliga, äro en god Iijalp vid försöken att liira eleven förstå » hvad det ä r att vara människa:) i sann, ädel betydelse, att lära lieiine, att det iikta inänsk- liga i grund och botten är sant gudomligt.
A t t lära folkets barn förstå betydelsen af god litteratzu iir ock en folktiögskolans uppgift.
Detta sker mindre genom litteraturliisto- riska föredrag an genoni ett direkt införande i själfva litteratnren, såväl iinder ordinarie lektionstimniar soni under den s. k.
~kvallstiin- meii », 7-8 e. m., den enda tiiunie på dagen, då eleven snmtic2igt får syssla med liandarbete och Iiöra läsas eller berättas.
wICvallstimmenw har den diibbla uppgiften att verka uppfriskande samt att vänja den unga kvinnan vid den för allmogens döttrar, s v h a konsten att p&amp; en gång syssla med ett enkelt arbete och fiista iippmärksamlieteii vid det eller som läses.
Resultatet Iiaraf är!
a t t i s. k.
~folkl~ögskolekretsar~ i de Iiein, livilkas barn gatt i folkliögsk~lan, ej sällan förekoninier högtlasiiing om aftnarna sasoiii ett uppfriskaiide fainiljenöje.
Undervisningen i svenskch spiiket åsyftar att lara eleverna a t t lasa viil högt såväl vers som prosa, väl uppfatta inneli %llet samt nagor- lurida felfritt skriftligen uppsatta sina tankar.
Utom vanlig rattstaf- ning f % de därför flitigt öfva sig ' i författaiidet af sin&amp; uppsatser, huf viidsakligast i brefforin.
Niist gåfvan af en frisk själ star närmast i varde gafvan af en frisk kropp.
Htilsolti~.an är ocksh ett af den kvinliga folkhögskolans viktigaste äinnen; det ar på en gång praktiskt nyttigt och i högsta måtto tankeväckande, och det Bidrager i förvånande grad att rycka ' iipp ocli intressera afven de vid all tankeverksainliet inest ovana.
Fru H. Holmström på Hvilan i Skåne liar vid ctt tillfälle p % följande satt skildrat Iiuru detta äinne läses där: underv vis ni ii gen har liaiicllat om människokroppens byggnad, Iialsovård, nggot sjiikvird, något kemi ocli fysik, i synnerhet med hansyn till den liusliga ekonomin; dessutom hafva Iiållits lektioner om födoiimnenas beståndsdplar, saiiimansättning, tillagning och förvaring, om tviitt ni.
m. och de .senare åren äfven.