Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa förhållanden reglerades närmare genom Kongl. Brefvet den 29 Maj 1852, som tillika införde det stadgande, att ersättning för beviljad stockfångsträtt äfven skulle kunna meddelas de privilegierade sågverken under form af skogsområden, öfverlåtna till dem mot skogsränta, från hvilka områden, —• som skulle allt framgent åtfölja samma sågverk, hvilket ansvarade för skogsräntans behöriga utgörande, men, derest i framtiden sågverket skulle nedläggas, borde till Kronans disposition återfalla, —• sågverksegarne egde att årligen hugga och afhemta det, efter särskild undersökning af markens beskaffenhet och skogens vextlighet, bestämda antal af till sågtimmer tjenliga träd om minst 10 tum i lilländan, hvilket antal finge öfverskridas endast i den händelse att i framtiden utröntes, att, genom omsorgsfull vård och ordnad hushållning, skogen så förökats, att den, med sitt fulla bestånd, medgåfve årlig fällning af ett större antal träd, och tillstånd till en sådan högre afverkning erhållits.
Skogs-komitéen, som, i fråga om nybyggesväsendet, väl erfarit, att nybyggesanläggningarne haft stor del i den förstörelse af skogarne, som i Norrland egt rum, men ansåg, att om den föreslagna Skogs-styrelsen blefve inrättad, under hvars uppsigt äfven nybyggesskogarne borde komma, samt så tillräckligt antal 12 Sammans.
Betänkande N:o 50. af skogstjensteman och betjente anställdes, att behörig tillsyn jemväl å skogarne till och omkring nybyggena kunde utöfvas, skulle, så framt tillika författningarne angående nybyggesanläggningarne rätt handhades, de i afseende å skogarne öfverklagade olägenheterna af dessa anläggningar förekommas, i följd hvaraf och då, efter hvad Komitéen ansåg sig ega anledning att antaga, föga mark, passande för ytterligare nybyggens anläggande, funnes i de norra länen att disponera, Komitéen trodde sig icke böra föreslå någon ändring i gällande författningar rörande nybyggens anläggande, egnade deremot så mycket större uppmärksamhet åt den skada, Kronans skogar ledo genom brukens stockfångst.
Uti de från Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län till Komitéen inkomna yttranden hade blifvit uppgifvet: att de till sågverken för stockfångst upplåtna trakterna på sednare decennierna blifvit starkt anlitade; att sågverksegare i allmänhet betydligt öfverskrida den dem förunnade rätt till stockfångst från Kronans skogar; att behörig kontroll å sågverksprivilegiernas efterlefnad icke kunnat utöfvas; att hos sågverksegare i allmänhet icke försports någon böjelse för besparing af skogen eller för införande af en ändamålsenlig skogshushållning, och att trädvaruexporten så betydligt tilltagit, att dåvarande förbrukning af skogsprodukter dertill icke kunde fortfara såsom ditintills utan den menligaste inverkan på skogarnes framtida bestånd.
Dessa förhållanden syntes Komitéen vara af den beskaffenhet, att, med afseende å den stora betydelse skogarne i ifrågavarande län för landet egde och vid besinnande af den misshushållning med skog, som i allmänhet derstädes rådde, nödvändigheten syntes bjuda, att särskilda åtgärder till förekommande af sågverksprivilegiernas missbruk vidtoges.
Väl kunde ändamålet till en del vinnas, då de i Kongl. Brefvet den 29
Maj 1852 gifna föreskrifter komme till verkställighet, derest tillika tillräckligt antal skogstjensteman och betjente blefve i nämnda län anställde, så att nödig tillsyn å de till stockfångst upplåtna skogar kunde utöfvas; men för att, såvidt möjligt vore, säkerhet måtte erhållas derför, att det afsedda ändamålet skulle ernås, ansåg
Komitéen nödigt vara, att regelbunden skogshushållning infördes och fullföljdes å den mark, som enligt åberopade nådiga Bref må sågverksegare i Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län tilldelas antingen såsom hemman eller mot skogsränta.
Då denna mark är af krononatur, kunde
Staten föreskrifva en regelbunden hushållnings införande derå, och derigenom skulle dels Kronan beredas säkerhet, att skogens grundmassa å den upplåtna marken bibehölles, eller, med andra ord, att skogsmarkens värde icke förminskades, hvilket ej kunde anses tillförsäkradt genom nuvarande stadgande, att hemmans- eller skogsräntan städse skulle åtfölja sågverket, enär dess byggnader, efter skogens möjliga förödelse, skulle ega ringa eller intet värde, dels ock derjemte sågverksegaren erhålla visshet derom att i all framtid undfå det påräknade antalet sågstockar, hvadan en regelbunden skoghushållnings in - Sammans.
13 förande å ifrågavarande skogsmark skulle blifva ej mindre med Statens väl och säkerhet, än äfven med sågverksegarnes verkliga intresse öfverensstämmande.
Ehuru, på sätt ofvan antydt är, Skogs-komitéen lade mindre vigt vid den förödelse, som genom missbruk af nybyggesrätten drabbar de norrländska skogarne, och Kammar-kollegium, i utlåtande om dispositionen af öfverloppsmarkerna, afgifvet den 23 November 1859, tillstyrkt, att berörde marker borde, på sätt afvittringsförfattningarne föranledde, fortfarande lemnäs öppna för nybyggesanläggningar, och att till följd deraf någon annan åtgärd å Statens sida för det närvarande icke borde vidtagas, än att det tillsåges, att ifrågavarande marker vårdades, och under tiden intilldess de toges i anspråk för nybyggesanläggningar, så vidt tillfälle dertill yppades, gjordes fruktbärande för Staten genom skogsalsters försäljning efter utsyningar — hvari Kammar-kollegium dock väsendtligen skiljde sig från Skogs-komitéen, som, på sätt ofvan förmäles, ansåg, att nybyggesanläggningarne snart skulle, i anseende till brist på tjenlig mark, af sig sjelfva upp höra, och i 2 § af sitt förslag till förordning om skogarne i riket föreslog det stadgande, att Kronans skogar, bland hvilka, enligt 1 § af samma förslag, äfven öfverloppsmarkerna räknades, borde oförminskade bibehållas under Skogs-styrelsens vård och förvaltning, enligt på vetenskapliga grunder bygd hushållningsplan, och att Kronan skulle åtnjuta deras afkastning —• så har likväl Kongl. Maj:t, vid föredragning af Kammar-kollegii ofvanberörda utlåtande, som åtföljdes af vederbörande länsstyrelsers yttranden, och i sammanhang dermed, af en af numera aflidne Landshöfdingen i Norrbottens län, Per Henrik Widmark, under dea 16
Maj 1860, gjord underdånig hemställan, att, enär afvittringen då vore fullbordad eller hunnit nära sin fullbordan i åtskilliga socknar af samma län, undersökning måtte få anställas, hvilka delar af Kronans dervid bestämda öfverloppsmarker hade det sammanhängande läge, att de borde, efter ordentlig uppskattning och indelning, användas på det sätt, som rörande Kronans skogar i de nordliga länen i allmänhet blefve bestämdt, och hvilka delar deremot hade den spridda belägenhet, att de icke med fördel kunde af Kronan bibehållas, utan borde åt enskilde öfverlåtas, funnit skäligt i nåder föreskrifva, att under tiden, intilldess en sådan tillika anbefalld undersökning och reglering af öfverloppsmarkerne försiggått, inga nya anläggningar af nybyggen på afvittrade öfverloppsmarker må ega rum.
Detta meddelades Kammar-kollegium genom nådig Skrifvelse den 25 Maj 1860, hvars för ämnet betydelsefulla innehåll i öfrigt Utskottet anser sig böra meddela Rikets Ständer.
Vid öfvervägande af hvad i ämnet förekommit, hade Kongl. Maj:t i nåder funnit: ”att den grundsats, som i lagstiftningen rörande användandet af Kronans genom afvittring bestämda öfverloppsmarker hittills gjort sig gällande, nemligen att dessa marker, såsom det heter i Kammar-kollegii Cirkulär den 14 April 1824, vore, i anseende till folkbrist och felande kommunikationer, af föga värde och 14 Santmans.
Bes v.- och Ekon.-UtsJc.
Betänkande N:o 50. ”icke kunde med större nytta för det allmänna användas, än till nya hemmans anläggning, för att befordra landets uppodling och befolkning,” kunde i sin fortfarande tillämpning, sedan skogen numera vunnit ett förut icke anadt värde, leda derhän, att personer, under förevändning af nybyggens och hemmans anläggning, få tillegna sig ganska betydliga områden af de skogbärande öfverloppsmarkerna, men sedermera inskränka sina odlingsföretag till det minsta, som möjligen låter sig med jordens bibehållna besittning förena, och rigta sina hufvudsakliga sträfvanden på ett skogshygge, beräknadt för största möjliga vinst under de närmaste åren, men utan omtanka ens för skogens framtida bestånd och ännu mindre för landets varaktiga uppodling; att genom öfverloppsmarkernas upplåtande åt en så beskaffad företagsamhet, hvilken på flera ställen inom rikets norra län redan uppenbarat sig och visat sina förderfliga verkningar i afröjda skogar utan något i stället uppkommande åkerbruk af betydenhet, Kronan skulle afhända sig högst ansenliga jordrymder med derå vexande skogar, som under en omsorgsfull förvaltning och varsam afverkning kunna för all framtid lemna tillgång på sågstockar, bjelkar och andra trävaror af högt värde; då deremot samma marker, förvandlade till enskildes tillhörigheter, komme att under frihetsåren gifva Kronan ingen inkomst och efter denna tids förlopp, måhända med få undantag, hemfalla åt ödesmål eller utgöra ödsliga trakter med en och annan utfattig invånare, hvars åkertegar, i ett hårdt klimat, icke längre mot fjellvindar och frost hade ens det naturliga skyddet af någon mera tät och högvuxen skog; att det följaktligen vore högst angeläget att nu för Kronan bibehålla och sålunda äfven åt framtiden bevara de skogsmarker, som vid afvittringarna blifva öfriga samt, till följd af sitt läge och sin beskaffenhet, kunna såsom sammanhängande kronoskogar med fördel ställas under allmän förvaltning till en regelbunden, efter orternas luftstreck och naturliga kommunikationsvägar lämpad skogshushållning, beräknad på skogarnes framgena bestånd och tillvext; men att sådana vid afvittring öfverblifvande kronomarken hvilka, vare sig genom sitt läge i oregelbundna figurer inom och emellan byars och utbrutna hemmans områden eller annars genom sin särskilda beskaffenhet, icke kunna skyddas för olofliga afverkningar eller göras till föremål för en sammanhängande, ordnad skogshushållning, borde enligt de grunder, som kunde finnas lämpliga, till enskilde upplåtas.
Till följd häraf och enär de för Norrbottens län af Landshöfdingen Widmark föreslagna åtgärder för afskiljande af de öfverloppsmarker, som borde åt Kronan bibehållas, från dem, hvilka skulle åt enskilda upplåtas, vöre af beskaffenhet att lämpligen kunna till sina hufvudsakliga delar utföras i afseende på öfverloppsmarkerna i samtliga de Norrländska länen, Sammans.
Bes v.- och Ekon.-Utsi.
Betänkande N:o 50. 15 hade Kongl. Maj:t, före meddelandet af hufvudsakligt beslut i fråga om de Norrländska öfverloppsmarkernas användning, velat i nåder förordna, det Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Gefleborgs, Wester-Norrlands, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens län borde, hvar för sig, genom vederbörande landtmätare och jägeribetjening låta å Kronans genom afvittring bestämda skogsmarker verkställa undersökning jemte den uppskattning och indelning, som kunde erfordras, för att utröna, hvilka delar af dessa marker hade det sammanhängande läge och vore af den beskaffenhet, att de skäligen borde såsom kronoskogar bibehållas och användas, samt hvilka delar af öfverloppsmarkerna deremot hade den spridda belägenhet eller eljest vore af den natur, att de icke med nytta och förmån kunde af Kronan bibehållas, utan lämpligen borde, enligt de grunder, som kunde varda bestämda, åt enskilde öfverlåtas; att Länsstyrelserna derefter skulle till Kongl.
Majit inkomma med underdåniga förslag rörande förmånligaste sättet för nämnde skogars användande; börande nu omförmälda undersökningar och åtgärder, i den mån afvittriugsarbetet fortgått, utsträckas äfven till de skogsmarker, hvilka för närvarande ännu icke hunnit afvittras; samt att kostnaderna för ifrågavarande undersökningar skulle af Skogsplanterings-kassans medel, efter anordning å vederbörande landtränterier eller, om tillgång derstädes saknades, efter reqvisition hos Stats-kontoret, bestridas.
Hvad sålunda i fråga om de nordliga kronoskogarnes användande förekommit, har Utskottet tagit i öfvervägande; och anser sig dervid böra i första rummet fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på det ofvan anmärkta innehållet af Kongl. Skrifvelsen den 25 Maj 1860, såsom innefattande anvisning till den med landets välförstådda intressen öfverensstämmande förändrade hushållning med rikets stora skogstillgångar i de norra länen, hvilken Utskottet efter noggrannt öfvervägande funnit sig böra hos Rikets
Ständer till fortsatt begagnande och vidare utbildning förorda.
Ett lands skogskapital är en förmögenhet, som icke i alla afseenden befinner sig i samma förhållanden med annat fast eller löst kapital och derför ej heller bör obetingadt bedömas efter de ekonomiska lagar, hvilka för öfrigt böra göra sig inom den industriela lagstiftningen gällande.
Skogarne kunna, i synnerhet i ett land med Sveriges nordliga läge, med allt skäl räknas till de s. k. naturliga kapitalen.
De utgöra vilkor för landets beboelighet genom deras inverkan på dess klimat, ett förhållande som Skogs-komitéen genom inhemtande af vetenskapliga auktoriteters yttranden till fullo utredt; de stå i detta afseende i samma kategori med luften, vattnet och de fysiska krafter, hvilka utgöra grunden och vilkoret för all industri; men de skilja sig från dem derigenom, att de kunna genom mensklig verksamhet tillintetgöras.
Den för de rent industriela förhållandena giltiga regeln, att förmögenheten bäst förkofras derigenom att 16 Sammans.
Betänkande N:o50. den af enskilde under betryggad eganderätt innehafves, kan ej heller i hela dess vidd tillämpas på skogskapitalet.
Skogar kunna i vårt klimat icke inom flera mansåldrar produceras, och företagsamheten rigtar sig derföre med större enskild vinst på de befintliga skogarnes förvandling till annat kapital, än på frambringandet af nya sådana eller deras bibehållande såsom en skenbart ofruktsam förmögenhet.
Men för Staten, hvars fortvaro sträcker sig öfver mans åldrar, finnes ett stort intresse fästadt vid skogarnes bibehållande i oförminskadt skick, såvida detta utgör ett vilkor, för att landet skall kunna bebos och odlas.
Härigenom uppkommer den kollision mellan enskilda och allmänna intressen, hvilken, hvarje gång denna lagstiftningsfråga varit å bane, delat sinnena mellan de förra och de sednare.
Det är emellertid representationens pligt att egna begge sin omvårdnad och att dervid tillse, huru de möjligen må kunna med hvarandra förlikas.
Utskottet, som, i anseende till den i synnerhet hos den jordbrukande klassen rådande farhågan för sådana åtgärder, hvilka kunde synas innebära någon inskränkning i den enskildes dispositionsrätt till skogen, icke anser sig böra förorda något reglementerande för hushällningssättet med de enskilda skogarna, hvarigenom säkerhet om skogarnas bestånd otvifvelagtigt skulle vinnas, har ansett att berörda ändamål skulle kunna uppnås äfven derigenom, att Staten, i större skala, än hittills skett, sjelf uppträder såsom skogsegare, hvarigenom det allmänna bästa kunde tillgodoses, utan att den enskildes rätt träddes för nära.
Då Utskottet mot den härmed uttalade grundsatsen kan vänta sig den invändningen, att Staten icke bör befatta sig med industriela företag, har Utskottet genom de förutskickade allmänna anmärkningarne velat påpeka, att afvikelsen från nyssnämnda regel för Statens ställning till industrien endast är skenbar, och grundar sig på den väsendtliga olikhet, som förefinnes mellan de särskilda föremålen för lagstiftningen i detta fall, och andra, som man kan vilja härmed jemföra.
Fastmera följer just af den större frihet, som i sednare tider, och särskildt vid innevarande riksdag genom exporttullarnes upphäfvande, blifvit lemnad åt den enskilda skogshushållningen, att Staten genom bevarande och tillökande af kronoskogarne i någon mån måste sörja derför, att landet ej blifver lemnadt till pris för de oberäkneliga olägenheter i klimatiskt och ekonomiskt hänseende, som skogsbrist skulle medföra.
Nödvändigheten af åtgärder i nu angifna rigtning har redan länge varit erkänd i länder, som äro vida mindre beroende af skogarne än Sverige.
Så har till exempel Frankrike 7 millioner och Preussen 6 millioner tunnland allmänna skogar, samt de flesta tyska stater från J till | af landets skogsvidd under allmän vård, då Sverige deremot med sitt nordliga läge ej eger fullt 2 millioner tunnland allmänna skogar, således mindre än Ts af landets till omkring 30 millioner tunnland beräknade skogsareal.
För Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-UtsJi.
Betänkande N:o 50. 17 Till utvidgande af Kronans skogsareal äro emellertid utvägarne olika för rikets södra och mellersta delar, och för Norrland.
Med sistnämnda del af riket, der faran af skogarnes förödelse är störst, eger det lyckliga förhållande rum, att Staten derstädes utan synnerliga uppoffringar kan vidtaga de erforderliga åtgärderna, allenast tiden icke försummas.
Den största delen af skogsarealen i de nordligaste länen och en betydlig del af skogarne i det öfriga Norrland är för det närvarande Kronans egendom; men enligt gällande författningar öfvergå nästan dagligen betydliga delar deraf på enskilda händer för att, efter hvad erfarenheten gifvit vid handen, i de flesta fall jernnäs med jorden.
Utskottet anser, att Kronan icke längre bör sålunda släppa ifrån sig denna för Staten nödvändiga egendom, utan att kraftiga åtgärder ofördröjligen böra vidtagas till densammas bevarande för det allmänna.
Ett sådant steg är visserligen taget genom ofvanomförmälda Kongl.
Skrifvelsen den 25 Maj 1860, sorn i öfrigt fullständigt angifver änledningarne till det onda och den rigtning i hvilken botemedlen böra sökas; men Utskottet befarar, att de föreskrifter, som innefattas i denna Kongl. Skrifvelse icke ega den omfattning, att de i och för sig kunna in ed hira någon kraftigare verkan.
Den Kongl. Skrifvelsen handlar nemligen endast om de redan afvittrade öfverhppsmarkerna, och ehuru det visserligen någon gång torde inträffa, att äfven å dem finnas trakter, som med fördel kunna af Kronan bibehållas, lära dock dessa, sedan vid den föregångna afvittringen de enskilda intressena ensamme fått göra sig gällande, i allmänhet vara till gränsor och belägenhet så beskaffade, att de hvarken kunna bevakas eller med någon fördel för Kronan användas, hvaraf blir följden, att äfven de måste, efter undersökning om förhållandena, tillspillogifvas.
Skall något genom föreskrifterna i nämnda Kongl.
Skrifvelse verkligen kunna uträttas, måste, enligt Utskottets öfvertygelse, de stadganden, som deri innehållas, utsträckas jemväl till de oafvitträde skogarna.
Derigenom blefve Kronan i tillfälle att, innan hinder af enskild jordeganderätt mötte, åt sig förbehålla sådana till skogsvext tjenliga, mellan naturliga begränsningar och flottningsleder belägna trakter, hvilka både kunde bevakas och till äfventyrs nu, men med all visshet i en framtid, inbringade Kronan full ersättning för de kostnader, hvilka deras vård och förvaltning komme att medföra.
De enskilde, hvilka icke till dessa kronoskogar kunna åberopa annan rätt, än den som Kronan till dem upplåtit på sådana vilkor, att den äfven kan genom en förändrad lagstiftning inskränkas eller återtagas, skulle snarare vinna än förlora på en sådan reglering.
Nybvggarne, hvilka alltid kunde af den för Kronans behof mindre tjenliga marken erhålla sina skogsanslag för redan anlagda nybyggen och hemman samt tillräckligt utrymme för odling, skulle likaväl vid kronoskogarne, som vid enskilda skogar, erhålla den arbetsförtjenst af hygge och skogskörslor, hvarförutan kolonisationen i dessa trakter Bih. till B.
Brot. 1862 & 1863. 4 Sami. 2 Åfd. 19 Haft. 3 18 Santmans. Stats-, Lag- samt Allm.
Besv.-och Ekon.-Jjlsk.
Betänkande N:o 50. icke lärer kunna ega någon framgång, och sågverksindustrien klefve väl genom den noggrannare bevakningen förhindrad att för tillfällig vinst hejdlöst konsumera Kronans skogar, men erhölle deremot en betryggad framtid, då den i alla fall komme att förädla de skogsalster, som kronoskogarne under en rationel hushållning allt framgent afkastade.
Men framför allt vunnes derigenom den stora fördelen, att dessa nordliga trakter bevarades från faran att genom skogsbrist blifva förvandlade till ödemarker.
Enär Utskottet inheintat, att äfven i Dalarne, hvarest inom åtskilliga socknar öfYerloppsmarker, hvilka till äfventyrs kunnat med fördel för Kronans räkning bibehållas, blifvit åt hemmansegare eller jernverk upplåtna, ännu finnas betydliga oafvittrade skogar, af hvilka öfverloppsmarker komma att uppstå, förthy och då skogsafverkningen i denna provins under sednare åren tagit en betänklig tillvext, som, i synnerhet då allmogen derstädes icke visat något intresse för skogens bevarande, snart torde leda till skogsbrist, samt denna provins dessutom i anseende till läge och naturbeskaffenhet är i många afseenden att förlikna med de norrländska länen och äfven tillförene varit i åtskilliga delar hörande till skogshushållningen i likhet med dem betraktad, har Utskottet ansett lämpligt, att, hvad som i nu ifrågavarande afseende kan komma att stadgas för Norrland, äfven må gälla för Stora Kopparbergs län.
Till förökande af Kronans skogar i de norra länen, får Utskottet alltså i hufvudsakligen samma syfte, som finnes uttryckt i Skogs-styrelsens förslag, hemställa: om icke sådana trakter å Kronans öfverloppsmarker och oafvittrade skogar i Stora Kopparbergs, Gefleborgs, Wester-Norrlands, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens län, hvilka finnas dertill tjenliga, borde för kronoparker förklaras, ställas under vård och förvaltning af Skogsstyrelsen samt behandlas efter sådana, på vetenskapliga reglor grundade, hushållningsplaner, som afse skogens framtida bestånd och högsta afkastning.
I sammanhang härmed och på det att ett beslut i förenämnda syftning icke må under den tid, som förflyter emellan beslutets fattande och dess verkställande, föranleda åtgärder i motsatt rigtning, dymedelst att för Kronan lämpligt belägna marker åt enskilda sökande upplåtas till nybyggen, hvarigenom den afsedda regleringen blefve i väsendtlig grad försvårad och stamhåll för oloflig afverkning bereddes, anser Utskottet jemväl nödigt, att det förbud mot nybyggens anläggande ä öfverloppsmarkema i de Norrländska länen, intilldess undersökning och reglering af desamma försiggått, som genom Kongl. Maj.is nådiga Skrifvelse till Kammar-kollegium den .25 November 1860 meddelats, måtte utsträckas jemväl till Kronans blifvande öfverloppsmarker Santmans. Stats-, Lag• samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 50. 19 i Stora Kopparbergs län samt oafvittraäe skogar i Stora Kopparbergs, Westerbottens och Norrbottens län, att gälla intill dess undersökning försiggått, huruvida desamma i sin helhet eller till någon del må för honoparker förklaras.
Hvad härefter angår frågan om förökandet af Kronans skogar i öfriga delar af riket, hvilket icke lärer kunna ske annorlunda än genom inköp, så torde väl Statens medel icke i någon större skala eller utan trängande nödvändighet kunna under närvarande förhållanden för sådant ändamål användas, men erfarenheten har ådagalagt, att omständigheter kunna förekomma, då det är med Statens fördel förenligt att äfven med uppoffringar förvärfva skogar eller till skogsodling tjenliga men sköflade marker i trakter, der skogsbrist redan inträffat eller varit att befara.
Utskottet behöfver i sådan tafseende allenast erinra om kända åtgärder, såväl i äldre som sednare tider för skogs uppdragande å flygsandsfälten i riket samt om de mått och steg, som nyligen blifvit af Kongl. Maj:t vidtagna för att förvärfva större trakter till skogsodling på de s. k.
SYältorna i Elfsborgs län.
Ehuru användande af statsmedel för nämnda ändamål egentligen torde, ifrågakomma i mellersta och sydliga delarne af riket, kunna likväl också fäll inträffa, då uppoffringar för förvärfvande af enskildes skogsmarker i de norra länen blifva erforderliga för reglering till gränser och i andra hänseenden af de kronomarken hvilka kunna komma att såsom kronoparker ställas under allmän vård och förvaltning.
Utskottet får till följd häraf hemställa, att Rikets Ständer måtte godkänna den åsigt, att i orter, der sådant af klimatiska eller ekonomiska orsaker kan vara erforderligt och tillfälle dertill sig yppar, skogbärande eller till skogsodling tjenliga marker må för Kronans räkning förvätfvas, i den män medel för sådant ändamål redan af Kongl.
Majd disponeras eller af Rikets Stätider dertill anvisas.