Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksmynt-kassan utgjorde någonting för mycket sväfvande och ombytligt, för att utgöra en fullt tjenlig grund för sedel-utgifningsrätten, borde den likväl vid bestämmandet af sedel-utgifningen icke uteslutas, enär derigenom uti sjelfva lagstiftningen skulle inläggas ett frö till försvagande af nämnde kassa.
Det vore nemligen klart, att en stor räntelös kassa för Bankerne medförde förlust, så framt ej deremot svarande egna sedlar finge utgifva».
Genom antagande af Utskottets förslag skulle man således sätta Bankernas enskilda fördel i strid med deras omsorg att alltid hålla en stark vexlings-kassa, och inleda Bank-administrationerne på en origtig väg.
Väl funnes å ena sidan en gräns, hvarutöfver Riksmyntkassans uppdrifning ej vidare medförde någon nytta, men å andra sidan funnes också en gräns, hvarunder denna kassa i vanliga läll aldrig borde hållas.
För vinnande af det sålunda angifna dubbla ändamål, nemligen sedel-emissionens inskränkning och dess grundande till viss del på Riksmynt-kassan, har det föreslagits, att rättigheten till sedel-emission måtte bestämmas efter samma hufvudgrunder, sorn förut, dock att sedel-emissionen på grund af grundfonds-hypotheken skulle inskränkas till halfva grundfondens belopp, i sammanhang hvarmed borde stadgas, det Banks kassa, då den understege en viss qvot af grundfonden, t. ex. tjugufem procent, skulle förstärkas eller fyllas till nämnde qvot; men utom detta förslag, hafva jemväl andra, hvilka likaledes åsyfta inskränkning i Bankernes rätt till sedel-emission, blifvit af serskilde talare framställde.
Så har man yrkat, dels att sedel-emissionen högst måtte få uppgå till ett belopp, motsvarande den del af grundfonden, hvilken blifvit i allmänt förvaringsrum nedsatt jemte innehafvande säkerhets-handlingar för beviljade kassa-kreditiver, i den mån dessa anlitades, dock härför icke till större belopp, än högst femtio procent af hela grundfonden; dels att Bankerna hädanefter måtte få utgifva sedlar endast till belopp, motsvarande sjutiofem procent af grundfonden och derutöfver på kreditiv-handlingar till ett belopp, icke öfverstigande hälften af den sedel-emission, hvartill de sålunda blifvit berättigade; dels ock slutligen att sedelutgifnings-rätt ej borde medgifvas på grund af andra säkerhets-handlingar för kassa-kreditiver, än de. som äro af samma beskaffenhet, som grundfonds-hypotheker; och har till stöd för inskränkning af den sedelutgifnings-rätt, som skulle ega rum på grund af kreditivhandlingar blifvit anlördt, att kreditiv-rörelsen kunde befordras på annan väg, nemligen derigenom att Bankerne bestämde en större skillnad emellan procenten lianko- och Lag-Ulskollels Utlåtande' N:o 6.
15 på insättningar och don på uttagningar, för hvilket förfarande något hinder i lag för närvarande icke förefunnes.
Men emot de åsigter, som sålunda blifvit uttalade om behofvet att inskränka Bankernes rätt till sedelutgifning, har å andra sidan blifvit invändt, att ett sådant behof ej vore för handen, ens i den mån Utskottet antagit.
Erfarenheten vittnade nemligen derom, att
Bankerne i allmänhet utvecklat en gagnande verksamhet oell dervid icke öfverskridit den dem förunnade rätt till sedel-utgifning eller ens begagnat den så vidsträckt, som lag medgåfve, och att följaktligen skäl saknades, serdeles under nuvarande brydsamma förhållanden, att genom restrictiva föreskrifter hämma deras verksamhet.
Mångfalden af dessa skiljaktiga meningar och förslag synes utvisa, att den rigtigaste normen för ifrågavarande sedelutgifnings-rätt är svår att finna.
Vid närmare granskning torde det dock befinnas, att Utskottets förslag, som i det närmaste bibehåller
Bankerna vid deras nuvarande sedelutgifnings-rätt, uti sin enkelhet och den lätthet till kontroll det erbjuder, eger afgjorda företräden framför så väl nu gällande stadgande, som de särskilda inom Högloft.
Ridderskapet och Adeln framställda förslag.
Emot den yttrade farhågan, att Bankernes Riksmynts-kassa kunde nedsjunka till alltför lågt belopp, i händelse sedel-utgifning för densamma ej finge ega rum, inå det erinras, att de enskilda Bankerna alltid måste hålla så stor Riksmyntskassa, att den i hvilket ögonblick som helst är fullt tillräcklig till de utbetalningar från Banken i Riksmynt, hvilka kunna ifrågakomma.
En gifven följd häraf är, att ifrågavarande kassa alltid bör hållas något större, än högsta nödvändigheten kräfver.
Men det belopp, som motsvarar denna högsta nödvändighet, kan ingen annan bedöma än Bank-styrelsen sjelf, som har kännedom om alla sina förbindelser och den vanliga gången af rörelsen.
Sällan lärer dock denna kassa kunna nedsjuka under tjugufem procent af Bankens grundfond, men deremot oftast stå något högre.
Att uppdrifva den till större belopp, än rörelsens jemna och säkra gäng erfordrar, har ingalunda skäl för sig; och att i Privatbanks-kassorna nedlägga en större massa riksmynt, endast såsom säkerheter för utelöpande privatbanks-sedlar, vore föga bankmessigt, emedan det vore att betjena allmänheten med ett sämre bytesmedel, der det bättre kunde tillhandahållas.
En omständighet, som, vid bedömande af förevarande ämne, icke får förbises är, att de enskilda Bankerne kunna hafva sina affärer så ordnade, att de, hvilket ögonblick som helst, kunna anskaffa riksmynt från annat ställe, än Bankens kassakista; och denna omständighet, i förening med den af Utskottet i dess förra Betänkande anförda, att om enskild Bank egde rätt att å Riksmynts-kassa, som blifvit upplånad emot förskrifning, utgifva egna banksedlar, den skulle kunna utgifva dubbla förskrifningar för samma valuta, och detta till ganska enorma belopp, utvisar mer än tillräckligt, att den hos enskilda Bankerne inneliggande, till be - 16 Banko- och Lag Utskottets Utlåtande N:o 6. loppet fluetuerande Riksmynt-kassan, är alldeles otjenlig att taga till norm för dessa Bankers sedel-emission.
Om åter rättigheten till sedelutgifning på grund af kassa-kreditiv-handlingar, inskränktes eller borttoges, är det Utskottets öfvertygelse, att kreditiv-rörelsen snart skulle i samma mån inskränkas eller upphöra och utbytas emot diskontrörelse, till stor skada för näringarne; ty svårligen skulle Bank-styrelserna anse sig tillständigt, att bestämma högre procent på kreditiv-tagarnes uttagna belopp, än på de insatta, för att såmedelst hålla sig skadeslösa för den förlorade sedelutgifningsrätten.
Också äro kreditiv-handlingarne verkliga, i Bankernes vård beiintliga, valutor, hvilka, såsom norm för sedelutgifning måste medgifvas vara betydligt bättre, än den fluetuerande delen af Riksmynt-kassan,. som ena dagen kan vara mångfaldiga gånger större än den andra.
Att inskränka den sedelutgifning, som grundas på grundfonds-hypotheker, kan, efter Utskottets åsigt, icke eller gerna ifrågakomma, då dessa hypotheker måste i allmänhet antagas vara de bästa säkerheter Bankerne innehafva.
Då emellertid genom
Utskottets förslag åstadkommes en ganska betydlig inskränkning i sedel-utgifningsrättcn, och en ytterligare inskränkning, om ock under andra förhållanden önskvärd, under de närvarande synes vara betänklig, får Utskottet i fråga om Bankernes rätt till sedel-emission vidhålla sitt förut afgifna förslag. § 16.
Med anledning af 1 mom. af 16 § har blifvit anfördt, att de der förekommande ordalag »intilldess full betalning följer» skulle kunna så tolkas, att innehafvare af en Banks kreditsedel, fastän han underläte att för samma sedel affordra Banken betalning den dag, då, enligt Bankens tillkännagifvande, invexling af dess sedlar ånyo vidtage, likväl skulle kunna anses berättigad att jemväl efter nämnde dag uppbära sex procent ränta, intilldess full betalning följde.
Till förekommande af en sådan tolkning har Utskottet gifvit slutet af 16 % en annan lydelse. § 20.
Denna § har blifvit återremitterad i anledning af den anmärkning, att då enskild Bank genom att vara fordringsegare i en mängd konkurser, som berodde på utredning, kunde derigenom i sjelfva verket vara i vida sämre ställning, fastän det af räkenskaperne ej kunde utrönas, än om reservfonden och en tiondedel af grundfonden Banko- och Lag-Ulskollcls Ullätande N:o 6. 17 grundfonden gatt förlorade, borde efter 1 mom. i §:n införas ett tillägg af följande innehåll: »Lag samma vare, örn genom inträffade konkurser ibland Bankens gäldenärer 50 (40—30) procent af Bankens utestående fordringar blifva på utredning af dylika konkurser beroende.»
Ett sådant tillägg, eller något stadgande i den deruti angifna syftning kan Utskottet dock ej tillstyrka.
Det ändamål, som dermed afses, eller förebyggandet deraf att Banken skulle fortsätta sin rörelse efter det dess grundfond blifvit så försvagad att fara vore för Bankens bestånd, vinnes redan genom det af Utskottet föreslagna stadgande.
Vid bokslutet måste nemligen alltid en uppskattning ske af Bankens mindre säkra fordringar, bland hvilka naturligtvis de, som bero på konkurs ingå, och såsom Bankens tillgång uptages endast hvad som enligt denna uppskattning anses komma att utfalla.
Sålunda utredes på det enklaste sätt Bankens förlust på konkurserne.
Att åter betrakta hela den fordran, för hvilken Banken ingår i konkursen, såsom förlust, och sålunda såsom anledning för Banken att upphöra med sin rörelse, vore orimligt, heldst konkurs-massor kunna finnas af den beskaffenhet, att de lemna alla kreditorerne full betalning.
Skulle man lägga dylika, mer eller mindre tillfälliga förluster, som drabbade Bank, eller hvarmed den hotades, till grund för dess ställande under utredning, så funnes sådana af mångfaldigt slag, hvilka med lika mycket skäl som förlusterne af fordringar i konkurs, i nämnde afseende borde ifrågakomma.
Så kunde exempelvis brand, sjöskada, krigs-oroligheter åstadkomma enorma egendoinsförluster; och låt vara, att egendomen vore mot sådana skador försäkrad; — assurans-bolagen kunde ju blifva insolventa.
Någon absolut betryggande säkerhet förefinnes lika litet inom detta, som något annat område för menskliga beräkningar. § 21.
Emot det från nu gällande lagstiftning i denna § införda stadgande om en preskriptions-tid af två är, inom hvilken, då Bankbolag upplöstes eller råkade i konkurstillstånd, innehafvare af Bankens kredit-sedlar borde dem till infriande förete, vid förlust af all betainingsrätt, har ingen annan anmärkning förekommit, än att samma preskriptions-tid borde förkortas till ett år efter det kungörande, hvarigenom preskriptionen bestämmes, och skälet till en sådan förkortning skulle förefinnas deruti, att dä sedlarno löpte med sex procent ränta, det kunde hända att, om räntan folie, innehafvaren icke brydde sig om att låta inlösa dem förr än tiden vöre ute.
Detta skäl kan emellertid Utskottet icke tillerkänna synnerlig vigt, enär det väl högst sällan skulle inträffa, att någon, för den jemförelsevis ringa vinsten af ett års ränta, skulle underlåta att förete sedlarne till infriande.
Irol. 1836—1SS8. 6 Sami. 2 Afd. 4 Höft. 3 18 Sanko- och Lag-Utskotlcls Utlåtande N:o 6.
Dessutom torde för närvarande, da Privatbanks-sedlarne ännu hafva ganska vidsträckta omloppsbanor och våra kommunikations-anstalter ej ega synnerlig snabbhet, två år vara den kortaste tid, som skäligen kan i förevarande hänseende bestämmas.
Yigtigare är deremot den anmärkning, att det vore obilligt, att personer, som hade penningar insatta i en Bank, skulle, i händelse Banken gjorde konkurs, behöfva vänta två år på betalning, om Bankens affärer voro än så goda, men likväl icke erhålla mera än 3 procent ränta på sina penningar.
Svaret på denna anmärkning står i nära sammanhang med besvarande af de anmärkningar och yrkanden, hvilka under ärendets behandling hos Ilöglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet förekommit i fråga om den rätt som, vid Banks utredning eller konkurs, bör tillkomma innehafvarne af Bankens sedlar.
Den i sista mom. af förevarande § af Utskottet uttalade grundtanke, att banksedlarne, så vidt möjligt är, i hvarje händelse böra infrias till deras fulla nominella belopp, har, enligt hvad diskussionerne i ämnet utvisa, blifvit af nämnde Stånd gillad, hvilket åter icke är förhållandet med den form, i hvilken Utskottet uti sitt förslag framställt nämnde grundtanke.
Man har i allmänhet uppfattat sista mom. i §:n såsom ett stadgande af en slags tyst förmånsrätt åt innehafvarne af banksedlarne framför Bankernes öfrige fordririgsegare; och man har påyrkat att denna förmånsrätt borde närmare bestämmas, och rangeras in i serien af öfrige i lag stadgade förmånsrätter, så att kollision emellan dessa och den nu ifrågavarande oj måtte leda till svårare förvecklingar; och till ledning vid lösningen af det problem man sålunda förelagt Utskottet, hafva två serskilda förslag blifvit framställde, nemligen, det ena att slutet af 21 § måtte erhålla följande lydelse: »Kommande till följd häraf, i händelse af Bankens konkurs, med utdelning till borgenär, som icke eger förmånsrätt, att anstå, intilldess sagde två år förflutit, derest icke hela beloppet af alla utaf Banken ufgifne sedlar förut uti Riksmynt i allmänt förvar insattes.
För banksedel och annan bolagets skuld, ehvad ränta eljest derå blifvit utfäst, njute, när konkurs inträffar, foruringsegaren ränta efter sex för hundra om året från den dag offentlig stämning beslutes till dess betalning lemnäs.
Uti bolagets konkurs skall innehafvare af banksedel erhålla betalning framför annan icke förmånsrätt ägande fordrings-egare» ; samt det andra, af följande innehåll: »Yppar sig konkurs och af Bankens ställning sig visar, att dess utelöpande kredit-sedlar och andra förbindelser icke kunna godtgöras med de säkra fordringar, hvilka till Banken förfalla innan inställelsedagen i konkursen, åligger det den eller dem, som med Bankens utredning hafva befattning, att ifrån Bankens solidariske bolagsmän indrifva så stort tillskott, som till fullgörande af slik godtgörelse erfordras»; i sammanhang med hvilket sistnämnde förslag jemväl borde Banko- och Lag-Utskottets Utlåtande N:o 6. 19 föreskrifvas, dels att Bank skulle vara skyldig att i liqvid mottaga sina egna banksedlar till deras fulla nominella värde; dels ock att Bankens fordringsegare, så af ena som andra slaget, voro berättigade att efter inställelsedagen erhålla den utdelning, sorn kunde vinnas.
Å de nu omförmälda anmärkningar och förslag har Utskottet, vid ärendets förnyade behandling, fästat synnerligt afseende; och ehuru Utskottet fortfarande hyser den öfvertygelse, att Bank, inrättad och förvaltad under de garantier Utskottet föreslagit, icke gerna kan komma i den ställning, att den icke förmår fullt gälda alla sina förbindelser, har likväl Utskottet frånträdt förslaget om ovilkorlig inlösen af banksedlarne, jemväl under konkurs, samt åt dessa sedlar anvisat förmånsrätt endast framför
Bankens oprioriterade borgenärer; äfvensom be stämt att sex procent ränta under konkurstiden skall erläggas ej mindre å banksedlarne, än äfven ä depositions-bevisen; i enlighet hvarmed alltså slutet af 21 § erhållit förändrad redaktion.
Efter det Utskottet sålunda redogjort för alla de anmärkningar, sora varit af så väsendtlig beskaffenhet, att de kunna anses hafva föranledt eller medverkat till beslutad återremiss, äfvensom för de beslut Utskottet i hvarje fråga fattat, får Utskottet, som, i anledning af åtskilliga mindre redaktions-förändringar, hvilka ansetts behöfliga uti vissa, till innehållet oförändrade §§ i förslaget till förordning, aktar nödigt ånyo till Riks-Stånden öfverlemna detsamma in extenso, alltså, med hemställan, om icke Hedervärda Bonde-Ståndet ville frånträda sitt i ämnet förut fattade, beslut i de delar detsamma är stridande emot nedanstående förslag, tillstyrka, att Rikets Ständer dels för sin del besluta, dels ock hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att, med upphäfvande af Kongl. Kungörelsen, angående inrättande af enskilda Banker eller Diskonter, af den 14 Januari 1824; Kongl. Kungörelsen angående enskilda Banker, hvilka utgifva egna kreditsedlar, af den 0 Januari 1846; Kongl, förordningen angående vissa lagbestämmelser, med afseende på enskilda Banker, af den 6 Oktober 1848 och Kongl.
Kungörelsen om vissa ändringar och tillägg vid Kongl. Kungörelsen den 9 Januari 1846, angående enskilda Banker, sorn utgifva egna kreditsedlar, af den 10 November 1855, må utfärdas en sä lydande Banko- och Lag-Utskoltets Ullålande 1\':o 6.
Förordning, angående enskilda Banker.
Enskilde, som vilja förena sig i bolag i ändamål alt genom en vald Styrelse drifva bankrörelse, skola hus Konungen om Nådig tillåtelse dertill sig anmäla och dervid inlemna de af bolaget uppgjorda bolagsreglor samt reglemente för bunkens förvaltning.
Befinnas dessa öfverensstämma med denna lag sami lag och förordningar i öfrigt, och funer Konungen den bank-inrättning vara för landet nyttig, meddelas tillåtelse till bankrörelsens drifvande under en tid af högst tio år, räknade från bankens öppnande.
Önskar bank-bolaget förläggning af oktroj en erhålla; gore derom i den ordning, sorn nu är sagd, ansökan aderton månader innan den löpande oktroj en tilliindagår. § 2.
De, som om bank-bolags stiftande sig förena, böra vara Svenska medborgare, till antalet minst tjugo, och svaren de, en för alla och alla för en, för uppfyllandet af alla bank-bolagets förbindelser.
Vill bank-bolag berältgas att i sin rörelse utgifva egna, tryckta eller graverade banksedlar, efter hvad derom i 14 och to §§ sägs; då skall antalet af de solidariske bolagsmännen vara minst tretio. § 3.
De solidariske bolagsmännen stande öppet att, till förstärkande af bankens grundfond, med sig förena lottegare, hvilkas ansvarighet för bolagets förbindelser begränsas af deras lotters fulla belopp; dock må sådana lottegare icke uti bolaget inrymmas för mer, än högst hälften af det belopp, de solidariske bolagsmännen
xiii grundfonden insatt.
Banko- och Lag-Ulskotlels Ullålande A:o 6. 21 § 4- l:o.
Bank-bolags af de solidariske bolagsmännen insatta grundfond må ej understiga En million Riksdaler Riksmynt, motsvarande 250,000 Riksdaler Silfverspecie, och ej öfverstiga Fyra millioner Rikssdaler Riksmynt, motsvarande En million Riksdaler Silfverspecie. 2:o
Denna grundfond skall inom Ett år, räknadt från den dag, oktroj för Banken blifvit utfärdad, varda till fulla beloppet, dels i kontant, dels i goda hypotheher, insatt, i enlighet med hvad denna lag och Bolagets reglor i öfrigt derom närmare bestämma.
Har ej den grundfond blifvit inom, nu stadgade lid på vederbörligt sätt insatt; vare oktrojen förfallen. 3:o.
Hafva till förstärkande af grundfonden lottegare blif vit, efter hvad i 5 § stigs, uti bolaget inrymde; varde likaledes del belopp, hvarmed den ursprungliga grundfonden sålunda förstärkes, enligt de i nästföregående moment bestämda grunder, insatt inom ett år, räknadt från den dag, den dertill öppnade teckning blifvit af slutad. 4:o.
Grundfonden bör i lika lotter fördelas. hottbro f skall alltid ställas på namngifven person och må ej utfärdas förr, än hvad till grundfonden hörer är vordet insatt, såsom derom för hvartdera af de i 2 och 5 mom. särskildt berörda fall stadgas. 5:o.
Insatt grundfond må ej genom utdelning minskas så länge bankrörelsen fortfar, och icke heller vid dennas upphörande i vidsträcktare mån, än att återstoden fullt motsvarar beloppet af bolagets utelöpande och gällande förbindelser af alla slag. § 5. l:o. /lf grundfonden skola minst tjugufem procent kontant insättas. 2:o.
Såsom, grundfonds-hypothek, eller säkerhet för den del af grundfonden, som ej i kontant ska/l inbetalas, må antagas och godkännas mynladt eller kontrolleradi guld eller silfver, uti fast egendom intecknade skuldebref, aktier eller'allmänna verks och inrättningars räntebärande obligationer, hvilka af bolaget för sådant ändamål Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o G. godkännas, efter pröfning, som Konungens Befallningshafvande, eller den, han i sitt ställe förordnar, bör Öfvervara med rättighet att dervid göra anmärkning, om skäl dertill förekommer.
Vid utbyte af handlingar, tillhörande grundfondshypothek, för far es pä enahanda sätt, som vid den första gräfningen. 3:o.
Grundfonds-hypothek skall uti Landt-Ränteriet, eller annat allmänt förvaringsrum, nedläggas uti kassakista med serskilda lås, hvartill Styrelsen samt ett af Konungens Befallningshafvande utsedt allmänt ombud hafva hvar sin nyckel. 4:o. Enskild
Banks lottbref må ej uti sådan Batik såsom grundfonds-hiypothek antagas, och ej heller belånas. § 6.
Bolagsreglor na böra innefatta bestämmelser i följande hufvudsakliga ämnen: a) om beloppet af grundfonden; fe) om sältet för grundfondens bildande, hvarvid skall iakttagas, alt i alla händelser minst tretio, och, der bolaget vill egna banksedlar utgifva, minst sextio procent skola beslå af, eller genom
Styrelsens försorg förvandlas till så beskaffade grundfonds-hypotheker, som enligt denna lag skola i allmänt förvar nedläggas; c) huruvida lottegare med begränsad ansvarighet må inrymmas och pä hvad vilkor; d) om röstriltlighets ulöfvande vid bolagsstämma; e) om antalet af Styrelsens ledamöter, hvilka vid hufvudkontoret böra vara minst fem; f) om antalet af revisorer och om tiden för revisionen, som årligen bör förrättas; g) om Bankens rörelsegrenar, samt bland dessa serskildt om deposit- och kreditiv-rörelsen; h) örn sättet för vinnande af ändring i bolags-reg/orna; i) om liden för ordinarie bolagsstämma, som minst en gäng årligen bör hållas, och om vilkoren för sammankallande af extra bolagsstämma; Banko- och Lag-Ulskollels Ullålande N:o 6. 23 k) om den högre andel i vinsten, sorn framför lott-egare förbehålles solidarisk bolagsman, der sådan förmån honom skall tillkomma; 1) om bildandet af en reservfond och om den andel af årliga vinsten, som till densamma skall öfver för as; samt m) om de grunder, efter hvilka de intecknade skaldebref\ räntebärande obligationer och. aktier, hvilka såsom grundfonds-hypotliek få antagas, skola uppskattas. § 7- l:o.
Solidarisk bolagsman, dess arfvinge eller sterbhus-delegare, vare ej berättigad att under den för Ilankbolagets bestånd i stadgarne bestämda tid ifrån bolaget afgå, eller någon af sina lotter å annan person öfverlåta, med mindre bolaget dertill samtyckt.
Begäran derom anmälcs skriftligen hos Bolaget, och varde den begäran pröfvad å den ordinarie bolagsstämma, sorn hålles under nästföljande räkenskap s-år.
När solidarisk bolagsman från bolaget afgått eller ny bolagsman deruti vunnit inträde, skall uppgift derom, genom Styrelsens försorg, efter hvarje ordinarie bolagstämma, så väl aflemnas till vederbörande
Rådstufvurätt för att i dess inlecknings-protokoll inlagas, som ock i allmänna tidningarne kungöras. 3:o.
Ej må i bank-bolag antalet af de solidariske bolagsmännen någonsin understiga det, som i § 2 är stadgadt. 4:o.
Lott-egare, hvars ansvarighet är begränsad till fulla beloppet af hans lotter, må sina lotter till annan person öfverlåta, efter anmälan hos bolagets Styrelse, och ander iakttagande i öfrigt af de föreskrifter, bolaget i sådant afseende bestämt.
Bank-kontor må endast i stad Öppnas. § 9- Rätter domstol i sak mot bank-bolag, äfvensom då bank-bolag råkar i konkurs-tillstånd, eller söker årsstam - 24 Banko- och Lag Utskollels Ullålande N;o 6. ning å sina borgenärer, vare Rådstufm-rätt i den stad, der bolagets hufvud-kontor är beläget. § 10.
De/egarne i bank-bolag skola bland de solidariske bolagsmännen utse en ansvarig Styrelse, sorn eger att, enligt den instruktion, sorn af bolaget utfärdas, och under sådan kontroll af offentlig myndighet, aw/2 i denna lag stadgas, banken förvalta och i alla mål för bolaget lagligen tala och svara.
Ledamot af Styrelsen bör från sin befattning kunna skiljas, efter beslut, fattadt på lagligen utlyst bolagsstämma. § 11- Bank-bolag viå ej drifva handel med annat, än guld och silfver, ?//- ocå utrikes vexlar samt allmänna räntebärande papper, ej heller ega annan fastighet, «« >vo??2 för Bankens inrymmande är behöflig; men vare oförhindradi att inropa pantsatt eller utmätt egendom, som utbjudes på auktion, dervid bankens rätt och säkerhet kan vara beroende. dock med iakttagande deraf att sådan egendom åter varder försåld så snart detta utan förlust för banken kan ske. § 12.
Vid utlåning ege bank-bolag, dä räntan ej är ut fäs t högre än efter fern för hundradel om året och utlåningen ej är stäld på längre tid. än sex månader, vid lånets utgifvande afdraga räntan för hela lånetiden.
Betalar ej låntagaren å för fallodagen-; erlägge derefter, tilldess betalning sker, ränta efter en half för hundradel i månaden; börande lagsökning inom en månad från för fallotiden anställas.