Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I dag fredag uppföres for första gången det nya programmet » Kärlekens triumf », dramatisk le- gend på vers i 2 akter af Giuseppe Giacosa, be- myndigad öfversättning från italienskan af Helmer Key, samt » Familjelycka », komedi i 3 akter af Anne Charlotte Leffler, hertiginna di Cajanello.
Ett allt- igenom intressant program, som äfven gifves i morgon.
Svenska teatern gaf i onsdags för första gången » Kumlander », folklustspel med sång i 5 akter, efter en främmande idé af Harald Molander.
För dagen hinna vi endast nämna, huru de förnämsta rollerna äro fördelade: Kumlander, skofabrikör, hr Holm- quist; Filip och Klara, hans barn, hr Engelbrecht och fru Sternvall; Stagnell, ämbetsman, hr Stern- vall; Emma hans dotter, fröken Seelig; Mayer mu- siker, hr Textorius; Stark, verkgesäll, hr Lundberg; Larson, gesäll, hr Olsson; Lotta, piga, fru Lund- berg.
Bland dekorationerna må framhållas: en ut- sikt vid Siklasundet samt Berzelii park med Berns ' etablissement.
Vasateatern gifver fortfarande med framgång » Öre- grund — Östhammar », där särskildt hr Strömbergs » flax » - kupletter med nya inlägg för dagen väcka stormande bifall.
De båda celebra pianisterna, fruarna Teresa Car- renno och Margaretha Stern, hafva ytterligare, sedan vi senast omnämnde dem, gifvit hvar sitt par ända till trängsel af en entusiasmerad publik besökta kon- serter och därvid ytterligare haft tillfälle dokumen- tera sig som ett par af de gedignaste och mest framstående, ja i visst fall oöfverträffade konstnärer, som någonsin besökt vår svenska hufvudstad.
Att publiken kunnat räcka till för bådas alla konserter visar, att de två oförgätliga artisterna ej utöfvat nå- gon för hvarandra skadlig konkurrens, utan snarare kompletterat hvarandra.
V i helsa dem hjärtligt väl- komna åter än en gång!
Andra sångsoarén, anordnad af grefvinnan Math.
Taube, f. Grabow, prof. Hallström och hr Lejdström gafs i måndags för väl besatt salong i Musikaliska akademien.
Utförandet var på alla händer förträff- ligt och väckte stormande bifall.
Särskildt fängsla- des åhörarne af grefvinnan Taubes fortfarande lika sköna som formfulländade sång.
Brahms ' " Requiem, som för två veckor sedan ut- fördes af Filharmoniska Sällskapet och då emottogs af såväl kritik som allmänhet med odeladt bifall, kommer, på grund af från flere håll uttalade önsk- ningar, att gifvas ännu en gång af samma sällskap på en extra konsert tisdagen den 24 mars.
På det att en större allmänhet må blifva satt i tillfälle att åhöra det storslagna, andliga verket, gifves konserten denna gång i Östermalms kyrka till nedsatt inträdes- afgift af kr.
Haydns oratorium• * Skapelsen » uppföres som van- ligt långfredagen i Östermalms kyrka till förmån för frimurarebarnhuset med biträde af artister från k. operan under hr Hennebergs ledning.
Filharmoniska symfoniorkesterns tvänne sista abon- nementskonserter för säsongen äro bestämda att ega rum den 7 och 21 april.
Matiné gifves annandag påsk i Berns ' konsert- salong af fruarna Anna Lundberg och Selma Grun- der med biträde af fru Hwasser-Engelbrecht, Maur.
Grunder, B. Halidén m. fl.
Programmet upptager som slutnummer en alldeles ny » Bianca-imitation », utförd i olika kostymer af fru Anna Lundberg.
Att den matinén kommer att draga fullt hus, taga vi för gifvet.
•tPhilochoros » - föreställningarna, af oss omnämnda i förra numret, ega rum å Svenska teatern i afton (fredag) och i morgon middag (Maria bebådelsedag) efter ett synnerligen rikhaltigt och omvexlande pro- gram, upptagande en mängd gamla såväl folk- som societetsdanser, folkmelodier för sång, fiol och hand- klaver samt dessutom sång af en 4-dubbel kvartett Upsala-studenter ur det välbekanta sångsällskapet O. D.
Då föregående tillställningar af detta slag härstädes rönt det allra lifligaste intresse och bifall, är det att antaga, det de nu förestående skola draga fulla hus, så mycket hellre som ändamålet — bere- dande af medel för fortsatt arbete i syfte att väeka de bortdöende resterna af svenska folkdanser, berät- telser och folkmelodier till lif igen — ju är godt.
I DUN p å g e l FeniX- Berättelse för Idun af Mathilda Lönnberg.
där, vänta tills hans undersökningar blifvit afslu- lade.
Så kommer han åter, o c h vi resa tillsam- mans till Sverige, resa s o m man och hustru Då skall hans syster Julias bröllop firas i midnatts- solens land — och sedan återvända vi hit för alltid.
Hvad säger du om denna plan, onkel? » » Att genom den min käraste eller åtminstone näst käraste önskan går i fullbordan, » svarade den gamle ingeniören.
» När du inte ville ha Ar- chibald, ger jag dig åt ingen så gärna s o m åt Gunnar. » Belönad med hedersamt omnämnande vid f * * Iduns stora pristäfling.
illiam kommer hem för att genomgå navi- gationsskolan, han kan sedan få högre lön.
Ingeborg är mycket begåfvad i musika- liskt hänseende, men naturligtvis ur stånd att kunna utbilda sig här.
Morbror har nu lof- vat att bekosta hennes musikaliska uppfostran, och han ser i drömmen Ingeborg som en pryd- nad för scenen.
Greta och Arvid kunna förstås gå i skola hvar som helst, och jag har ett hälft löfte om en plats i postsparbanken, o m j a g kom- mer till Stockholm.
Mamma tvekar dock ännu att flytta.
Jag skulle ej göra det i hennes ställe.
Hon har här pappas graf och Lohmans.
De äro som alltid våra bästa, våra enda vänner, och vi komme att sakna dem mycket — » 1 Bertas förlofning gladde Gunnar särdeles.
Han omtalade det för Faithful och hennes onkel.
Han sade också, att han gärna ville fara hem o c h be- söka de sina samt öfvervara systerns bröllop.
» Ni har således besparingar n u?
» sade miss Faithful skämtande.
» Ja, nu har jag, » svarade han.
» Nå, det var förståndigt af er, » anmärkte mr Finestone, och så talade man icke vidare o m saken.
Men tiden gick, och Gunnar fann mr Finestone så öfverhopad med göromål, att det vore omöj- ligt att lemna h o n o m.
Den gamle ingeniören, helt förtjust öfver denna uppoffring, sände ett dyrbart smycke till bröllopsgåfva åt sin » unge väns » syster.
Mr Finestone fann nu Gunnar alldeles oumbär- lig.
Vid årets slut gaf han honom, oberäknadt den öfverenskomna lönen, fem procent af netto- inkomsten, men han fäste därvid ett vilkor, som kom Gunnar att rynka pannan och bita sig i läp- pen.
Detta belopp vore visserligen han egendom helt och hållet, men han borde ej skicka däraf till * sina släktingar, utau placera det på säkert håll här i Amerika.
Gunnar kunde emellertid icke annat än med tacksamhet mottaga denna så vänligt erbjudna " gåfva, äfven på de vilkor, som gifvaren uppställde.
Det var vid denna tid, som man ånyo började intressera sig för den ända sedan sextonde år- hundradet påtänkta frågan o m en förbindelse emel- lan Stilla hafvet och Atlanten genom Nicaragua- sjön.
Flere undersökningar beslötos, och den gamle Finestone intresserade sig varmt därför.
Den möjliga bästa riktningen diskuterades i hans salong, o c h man tvistade o m en kanal genom Managuasjön eller den rakare vägen genom R i o grandes dalgång.
Mr Finestone blef entusiast för detta företag, som syntes h o n o m så ärorikt o c h fruktbringande för Amerika.
S o m ung hade han en gång besökt Nicaragua, och hans berättelse väckte h o s hans niéce en liflig önskan alt få se dessa trakter.
» Hvad, onkel, o m vi skulle fara dit? » sade hon.
» Ni båda skulle afväga och undersöka de olika riktningarna.
Ni skulle göra det bäst och tillför- litligast. » Hon talade till sin onkel, men hennes blick hvilade på Gunnar.
Den uttryckte beundran och kanske ännu en annan känsla.
Gunnar såg det.
Det var ej första gången han trott sig märka nå- got dylikt, o c h han kände sig så underligt be- klämd, på samma gång s o m stolt och glad, ty hon var ändå en härlig kvinna, och han visste, det hon ville blifva hans.
Också denna afton råkades de båda i vinter- trädgården.
Det var ovisst, hvem s o m sade det första ordet eller det andra.
De förstodo och ville tillhöra hvarandra.
Och Faithful kom in till sin onkel i hans arbetskabinelt, h o n höll Gunnar vid handen, och icke blyg, s o m en nordisk flicka skulle varit, ulan leende, strålande, triumferande sade hon sin onkel deras hjärtans hemlighet.
» Nu, onkel, nu är han min — min fågel Fenix från nordens land — och allt är redan aftaladt Vi resa tillsammans till Nicaragua.
Hans namn skall nämnas i förbindelse med denna nya led för världshandel.
Sedan skola vi återvända till Filadelfia, du och jag, och vi skola vänta h o n o m I Och resan anträddes.
De skådade tillsammans Nicaraguas tjusande nejder, de färdades uppför San Juan.
De båda ingeniörerna mätte flodens djup och beräknade slussarnes höjd — ty detta var j u den en gång för alla gifna riktningen — och så anlände de till Nicaraguasjön.
De seglade omkring på den stora sjöns oroliga vatten, de in- trängde i dess tillflöden och beundrade denna rika natur.
Hos Faithful uppväckte den idel fröjd och beundran, men hos Gunnar födde den ett slags vemodsfull beklämning.
Han, som aldrig egentligen kännt hemsjuka, började nu lida däraf; men han bekämpade den med hela sin viljekraft.
Så närmade sig den tid, då Faithful skulle resa hem med sin onkel.
De båda unga trolofvade rodde tillsammans i en liten indiankanot ut på en lugn vik.
Hvitstammiga heliconier stodo ända nere i vattnet, emellan mörkbladiga ficusarter slin- grade sig blommande lianer, och på trädens gre- nar växte underbara orchideer, s o m sände sin döfvande vällukt långt utåt sjön.
Brokiga fåglar svärmade i träden, de amerikanska skatorna skreko och sladdrade, en svart fiskörn sväfvade med ut- sträckta vingar öfver vattnet, och de små hvita hägrarne garnerade stranden likt en skumkrans, uppkastad af vågen.
» Sjung för mig !.
Sjung, min fågel Fenix! » sade Faithful.
» Sjung en af ditt hemlands sånger! » På Gunnars läppar föddes omedelbart, han visste icke huru, den gamla vemodiga sången: » Vid Michaelidagen, s o m faller in i år.
Tänker jag bege mig härifrån.
— Och ingen hafver jag, som sörjer mig här, Ej heller fäller jag någon tår. » Den nordiska sångens vemodsfulla toner sväf- vade ut öfver vattnet och dogo bort.
Gunnar kände, att den uttalat hans innersta tanke.
Han skulle ej sörja, när han lemnade delta jordiska paradis, snarare glädjas.
Morgonen därpå skildes Gunnar från mr Fine- stone o c h Faithful.
Han lofvade att påskynda sina undersökningar och komma efter så fort s o m möjligt.
» Och jag, » sade Faithful, » jag skall arbeta på en ny bur åt min fågel Fenix.
Men gå nu ej här och skaffa dig feber! » tillade hon ömt.
» Åh, nej, » svarade han leende, » jag aktar mig nog för feber, och chinin har jag med mig. » o * Gunnar fortsatte sina undersökningar.
Han ströfvade omkring i denna yppiga natur, s o m vis- serligen ingaf h o n o m beundran, men äfven ett slags motvilja.
Han tänkte på höstsommarens ljusa solbelysta nätter i hemlandet, när den mör- ka tropiknatten föll öfver h o n o m — han påminde sig de blommande häggarna och de om hösten rodnande rönnarna, när han såg palmerna och de präktiga mangoträden, o c h han drömde o m linnean i furuskogen, då ångan från bromeliace- ernas saftiga frukter och de mångskilftande orebi- deerna kom h o n o m att berusas af vällukter.
Nor- dens hvitstammiga björkar täflade j u också med tropikernas hvitstammiga heliconier.
Där höjde sig en blå o c h gul araspapegoja på en gren, det var s o m en flik af den blågula flaggan.
Och när solen brände honom med sina glödande strålar, föddes hos h o n o m en åtrå efter den kalla klara vinterdagen, då jorden är svept i rimfrost och solen väl lyser och glittrar på snön, men har lik- som förlorat förmågan att värma.
Han k o m uttröttad hem o c h lade sig.
Hans drömmar förde honom till hemmet.
Julia stod ute på trappan och skuggade ögonen med han- den.
Modern satt där vid fönstret och hennes ögon spanade efter sonen, och på de hvita hän- derna glänste hans ring.
Syskr nen stormade fram för att möta och välkomna h o n o m jämte Faith- ful.
Men så gick solen upp, tropikernas glödande sol smälte bort hans dröm.
Gunnar steg upp, trött och utmattad, men han gick ut ändå och ströfvade äfven denna dag med sina afvägningsinstrument.
Stockholm, Iduns N:r 52 (471) A. Prenumerationspris p r å r: Idun ensam kr.
5: - Iduns Modet., fjortondagsuppl.
&gt; 5: - Iduns Modet., månadsuppl.
» 8:- Barngarderoben &gt; 3: - Fredagen den 25 december 1896.
BYRÅ: K l a r a södra k y r k o g.
Uigifningstid hvarje helgfri fredag.
Lösnummerprls 15 öre Redaktionssekr.
(Iösn:r endast för kompletteringar.
Tryckeri Aktiebolag 9:de årg.
ANNONSPRIS: 35 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv Utländska annons.
70 öre pr nonp- rad ' Valborg Holmlund.
^••vallan har en konstnärsbana från begynnelsen varit mer ro- senströdd än den unga, i Finland högt uppburna primadon- nas, hvars intagande bild i dag pryder Iduns första sida.
Att redan vid 22 år hunnit bryta så många och rika lagrar, är icke ens bland konstens söndagsbarn mången beskärdt.
Intresset för den svenska konstens blomstring i Finlands huf- vudstad, af dubbel anledning hos oss stort, manar oss att närmare lära känna detaljerna i denna sällsynta konstnärs- karriére, som är ett eklatant bevis, att den sanna, öfver allt gunstsökeri höjda entusiasmen för det stora och nobla i kon- sten äfven på det sceniska området säkrast för till se- ger.
Att i Finland, det gamla broderlandet, där fröken Val- borg Holmlunds namn är vor- det så kärt, denna lilla teck- ning, ehuru knapphändig, skall mottagas med intresse, taga vi för afgjordt.
Valborg Holmlund är ett genuint stockholmsbarn.
Fa- dern förde i sin ungdom ett växlande lif i främmande land, men återvände sedermera till fädernestaden, där han blef del- ägare i fotogen-firman Jones &amp; C:o, som på Drottninggatan dref en fotogenhandel, den första i Stockholm och säker- ligen bekant för de flesta äl- dre stockholmare.
Vid 47 års ålder gifte han sig med en ung, fattig, men sällsynt vac- ker flicka, Carolina Sal ström, som i ett tio-årigt lyckligt äk- tenskap, afbrutet af mannens •V c död, skänkte honom tre barn.
Den yngsta af dessa, Valborg, föd- des den 28 jan.
Fadern hade varit en konstnärsnatur, som aldrig rätt förstått det praktiska lifvets kraf.
Han efterlämnade ingenting — utom ett nedärfdt konstnärskynne (en morbroder var den berömde skåde- spelaren Olof Ulrik Torsslow) och detta var också det enda arf, som kom barnen till del.
Un- der ganska bekymmersamma omständigheter uppväxte de tre flickorna.
Lilla Valborg kom liksom systrarna i fröken Whitlocks skola, men ansågs där långt ifrån såsom något geni.
Kantig och mager med linhvitt, tofvigt hår, gick hon där som » den grimnie sel- ling », hvars svanvingar väl knappast någon då anade.
Hennes passion var hästar och hundar och det jordiska pa- radis, som hägrade för hennes håg, var cirkus.
Det påstås t. o. m. att » Valle », såsom hon af de jämnåriga kamra- terna kallades, gick så långt i denna cirknspassion, att hon på allvar och med stor ihär- dighet — energi har alltid varit hennes mest framståen- de egenskap — tränade sig i hoppning och andra akroba- tiska konster.
Föga anade man då, att den konst, hvar- inom hon skulle skörda så lysande ' lagrar, var af en helt annan och högre art. Endast en förstod henne och de slum- rande anlagen, och för henne, den nästan dyrkade lärarinnan, bevarar hon alltjämt den var- maste kärlek.
Men den lä- rarinnan — fröken Ellen Key — har nu en särskild psy-
Nu ringa klockorna till dop.
Vid skiljovägen står en hop, Som öppnar, fylld af hopp, sin famn Åt nyfödd pilt, som skall ha namn, kologisk skarpblick.
— Hur och när i Val- borg Holmlunds sinne den första hågen för scenisk konst väcktes är icke godt att säga.
Säkert är att vid fjorton, års ålder en oemot- ståndlig lust för den dramatiska konsten mognat, och det var icke med denna flicka som med så många andra, som » svärma för teatern. » Hvad som länge legat på dju- pet hos henne och nu framträdde med oaf- vislig fordran på praktisk utöfning, var den allvarligaste konstnärsentusiasm, så myc- ket sannare som den först och främst hade att besegra en ovanligt inbunden och slu- ten naturs blyghet och motvilja för offent- ligheten.
Det fordrades säkerligen en oer- hörd själföfvervinnelse af den unga flic- kan för att taga steget ut.
Detta skedde, då hon i sällskap med en äldre dam, som länge varit hennes välgörarinna, begaf sig till August Lindberg, hvilken då med ett ntvaldt sällskap gasterade på Djurgårdste- atern.
Det berättas att hr Lindberg vid åsynen af den blyga fjortonåringen, som ville in vid teatern, tog på sig sin mest tragiska Ham- letsmih och höll ett föredrag om den dra- matiska konstens höga uppgift.
Vid ett se- nare tillfälle fick unga Valborg för mästa- ren bland regissörer uppläsa ett stycke.
Hon hade valt Andersens » Stoppnålen » och lyc- kades gifva så mycket uttryck åt den enkla fabeln, att Lindberg ansåg det » icke var så illa ».
Han har sedermera, ehuru förgäfves.
sökt förvärfva för sin trupp den primadonna, hvilken några år tidigare darrande uppläs- te inför honom sitt första stycke.
Fröken Holmlund arbetade från första stund träget mot det mål, hon satt som sitt lifs uppgift.
Sedan hon vintern 1 8 8 9 — 9 0 tagit lektioner för fru Fåhreus, kom hon 91 in vid Dramatiska teaterns elevskola och samma vår uppträdde hon vid elevuppvis- ningen som Abigael i Ambrosius.
I denna roll fick hon äfven inför Dramatiska tea- terns publik debutera.
Den uppmärksamhet, som från skilda håll ägnades fröken Holmlunds debut, visar i och för sig, att denna icke hört till de all- dagligaste tilldragelserna.
De yttre före- träden, den unga skådespelerskan ägde, kunde emellertid varit tillräcklig förklaringsgrund till publikens och kritikens ynnest.
Af » den grimme selling » hade nu vid 17 år blifvit en svan; den kantiga förvuxna skol- flickan hade utvecklat sig till en skönhet af första rang.
Det nobla ansiktet med de klara, själfulla ögonen, den höga, im- ponerande gestalten, den graciösa hållnin- gen väckte från det första offentliga fram- trädandet formlig entusiasm, och tidningarna hafva allt framgent, öfverallt där hon upp- trädt, icke nog kunnat prisa en apparition, som försynen så slösat sina håfvor öfver.
Men det fanns något mer hos den unga debutanten än yttre skönhet.
Hufvudsta- dens teaterkritici anmärkte redan nu, att hennes spel präglades af en högst ovanlig uppfattnings- och individualiseringsförmåga.
Man betonade det nobla, distinguerade och själfulla i hennes uppträdande, och man beklagade endast, att däröfver lågo en viss kylighet och reservation, som hindrade henne Man frågar bäfvande: Skall Frid Han heta eller kanske Strid?
Skall på hans fana läsas död?
Blir han de svagas goda stöd?
från att helt släppa sig lös.
Denna reserva- tion i spelet var emellertid icke blott en hos debutanter vanlig brist på själftillit.
Den sammanhängde med en tidigt markerad själs- förnämhet, som ryggade tillbaka för att inför publiken blotta hjärtats finaste käns- lor.
Men fröken Holmlund har sedermera vid mognadt konstnärsskap visat, att äfven roller, som röra sig på af den konventio- nella moralen bannlysta områden, kunna gifvas en fullödig, för de känsligaste sinnen njutbar tolkning, när de adlas af en djup och sant konstnärlig uppfattning.
— Sedan fröken Holmlund i juni 1892 lämnat Dramatiska teaterns elevskola (hon hade där varit kamrat med sin äldre syster, den be- gåfvade skådespelerskan fröken Thyra Holm- lund, som i första blomman af sitt konst- närsskap skördades af den obeveklige lie- mannen), fick hon redan samma höst enga- gement vid van der Osten-turnén hvars förnämsta kvinnliga hufvudroller — Desde- mona i Othello, Anna Darby i Edmond Kean m. fl.
— hon uppbar.
Det lider in- tet tvifvel att denna Osten-turné i konst- närligt hänseende lämnade mycket öfrigt att önska.
Sällskapet var hastigt och utan sträng urskillning sammanfördt och icke nog samspelt.
Desto vanskligare var det då för en ung, oerfaren skådespelerska att vid sidan af van der Osten utföra så svåra roller som de nyssnämnda.
Men hennes mod, energi och sällsynta intelligens hjälpte henne och — det kunna vi godt tillägga — Osten-turnén igenom.
Turnén blef, tack vare den unge skådespelerskan, en half suc- cés, då den utan henne skulle gjort ett af- gjordt flasco.
Med van der Osten kom fröken Holmlund till Finland och där, i Finlands hufvudstad, skulle hon finna sitt andra hem och den förstående publik, inför hvilken hon utveck- lades till en skådespelerska af första rang.
Jag har under genomgående af den sven- ska kritikens omdömen o m fröken Holm- lunds sceniska prestationer i Sverige på mer än ett ställe funnit uttalad en fråga, hvarför den unga skådespelerskan icke en- gagerades vid vår främsta scen.
För vår k. dramatiska teaters egen skull vore det utan tvifvel godt, om så skedde, men icke bör fröken Holmlund, såsom förhållandena nu gestaltat sig hos oss, ha anledning att sörja.
T y i Finlands hufvudstad hålles kon- stens fana högt och konstnärerna själfva stå — något som icke är oviktigt — högt inom det sociala lifvet.
För en person med fröken Holmlunds ideela anläggning och rena hjärtelag är det en lifssak att lefva i en milieu, där hon finner sympati och aktning.
Och det har hon i rikt mått fun- nit i vårt gamla broderland.
Fröken Holmlund blef emellertid i tillfälle att, innan hon fästes stadigvarande vid Hel- singfors svenska teater, gifva ett par af sina bästa roller inför svensk publik.
Under sä- songen 1 8 9 3 — 9 4 företog hon som prima- donna vid det finska Arppeska sällskapet en turné genom Sverige och uppträdde där- vid som Magda i Sudermanns » Hemmet » och som Marguerite Gautier i Dumas ' » Ka- melia-damen » — två mycket fordrande rol- ler, just ägnade att pröfva, o m den unga, fi- rade skådespelerskans konst var äkta guld.
Hon bestod profvet på ett glänsande sätt.
Kritiken uttryckte enstämmigt sin beun- dran för detta eleganta enkla spel, som var fritt från allt koketteri och all falsk patos.
Man må förlåta henne, om hon icke illu- soriskt återgaf Kamelia-damen som demimon- dens drottning eller till fullo lyckades karak- tärisera det excentriska och världserfarna hos Magda.
De rent mänskliga faserna af dessa karaktärer framställde hon med så mycken sanning och känsla, att publiken från första stunden rycktes med och slut- ligen fördes till stormande bifall.
Från hösten 1894 finna vi fröken Holmlund vid svenska teatern i Helsingfors, hvarest hon utfört en hel rad af den moderna reperto- arens förnämligare roller.
Hon har som hän- gifven Ibsentolkare lärt den finska publiken förstå och uppskatta den store mästarens senare arbeten.
Och som bevis på hennes mångsidighet kan nämnas, att hon i madame Sans Géne ' s titelroll firat en verklig triumf, icke uteslu- tande bygd på pojkaktig uppsluppenhet, u- tan än mer på en nobel och hjärtevarm känsla.
Hennes verksamhet i Helsingfors har endast afbrutits af två studieresor, den första till Danmark och Tyskland i septem- ber 1895, den andra till Paris, där hon se- dan sommarens början vistats och ännu vistas.
Man hade hoppats att denna hösttermin få se henne uppträda i gästroller i Stockholm, men troligen stannar fröken Holmlund i Pa- ris till dess engagementet i Helsingfors å nyo i januari tager sin början.
Likvisst tro vi oss icke alldeles böra öfvergifva hoppet att till den svenska konsten få återbörda denna unga konstnärinna, hvars bana innebär så rika löften.
- " • ^nglasiämmor.
T den helga julenatten • sväfva öfver land och vatten änglar, sjungande i kör om det ljus som aldrig dör.
Liksom förr i Betlehem fromma hjärtan höra dem, fromma själar, som försaka hvilans lugn i pliktens vaka.
Du, som tror dig glömd, allena, lyssna till de stämmor rena, lyfta blicken opp mot skyn. '
O, då öppnas andens syn, in i himlens glans du ser.
Fall på dina knän då ner,
lär dig utan klagan lida, lär dig hoppas och för bida.
Du som i förmäten yra tror dig världar kunna styra, tror materien vara allt, känn din dårskaps rätta halt, bed i julenatt en bön, lyss till änglasången skön, lyss till orden evigt sanna, närande som öknens manna.
Du som mödans väg ses vandra, glömmande dig själf för andra, som i lifvets heta strid gifver lindring, tröst och frid, du med himlen i ditt bröst, höj i julenatt din röst, lik en ängels stämma klingar glädjebudet som du bringar.