Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De invändningar, som vid lagens stiftande gjordes emot berörda stadgande, gendrefvos dermed, att utlemnandet till hypotheksföreningarne i riket af Riksbypotheksbankens obligationer, i stället för kontanta penningar, skulle menligt inverka på kursen å de redan i allmänna rörelsen utsläppta obligationer och vid svårare kriser sånka priset till den grad att föreningarnes kredit deraf skulle lida betydligt afbräck.
Mankan icke förneka rigtigheten af denna invändning, för den händelse meningen vore att
Länshypotheksföreuingarne samtidigt uppträdde för att utbjuda större massor af de till
Iåns erhållna obligationerne på en gång; men det gifves dock en annan utväg, hvarigenom farhågan i berörda afseende torde kunna min - 94 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 63. skås.
Denna utväg vore, att Länsföreningarne i sin ordning utlemnade de från hypoteksbanken mottagne obligationerne direkte till låntagarne.
Detta är det enklaste och säkraste sättet att åstadkomma ett inhemskt fondsystem, hvilket, i många afseenden, skulle medföra stora fördelar i ett land med så ringa valuta i klingande mynt som Sverige.
De betänkligheter man hört framkastas emot detta förslag hafva varit, att den nödställde låntagaren, som af hypoteksföreningen finge mottaga räntebärande obligationer, i stället för mynt, skulle finna sig nödsakad afyttra dessa obligationer till så ringa pris, att hans förlust blefve oskäligt stor.
Att jemväl häruti ligger en sanning kan ieke bestridas; men af två onda ting väljer man vanligen det minst skadliga.
En låntagare, som vore så nödställd, att han såge sig föranlåten afyttra de lånfångna obligationerne till snart sagdt hvilket pris som helst, hade, å andra sidan, sannolikt ingen annan utväg, än att låta försälja hela sin fasta egendom till ett ännu lägre vrakpris.
Frågan är sålunda, hvilketdera alternativet som säkrast medför mannens ruin.
Många lika med mig anse det sednare alternativet långt mera skadligt än att en låntagare nödgas rabattera några procent af kapitalet vid realiserande af de till låns erhållna obligationerne.
Man hyser dessutom den säkra vissheten att de förmodade svårare följderna endast skola komma att inträffa under den aldra första öfvergångsperioden, och sådant är förhållandet nästan vid alla mera omfattande förändringar i ett lands penningeförhållanden.
Man eger dock den säkra vissheten att ett land, med väl ordnadt fondsystem, icke är utsatt för så stora olägenheter vid inträffande stagnationer i allmänna rörelsen som ett annat, hvars hufvudsakliga existens är baserad på utländska låneoperationer.
Erfarenheten inom vårt land har redan bekräftat denna sanning.
Den närvarande tidpunkten är dessutom mer än vanligt gynnsam för genomförandet af ett svenskt fondsystem.
Den på sednaste riksdagen stiftade nya privatbanks-lagen stadgar, att en fjerdedel af de grundfondsmedel privatbanksdelegarne sammanskjuta, skola förvandlas till lätt säljbara räntebärande obligationer.
Om man nu, samtidigt med privatbankernes ordnande efter den nya lagen, lemnade hypotbeksföreningarne den rättigheten att utlemna obligationer till sina låntagare; så skulle de sednare hafva ett ypperligt tillfälle att afsätta berörda obligationer hos privatbankerne.
Undersöker man närmare sjelfva grunden till det orimliga prisfall på svenska jorden, som för närvarande är ett kändt faktum; så skall mau finna, att detta icke uteslutande härleder sig från de låga priserne på jordbrukets produkter utan snarare från det orimligt stora antal fastigheter, som samtidigt utbjudas till salu på exsekutiva-, konkurs- eller frivilliga auktioner.
Huru många af desse säljare, som skulle kunna räddas genom obligationers erhållande såsom amorteringslån, kan man visserligen icke beräkna; men att ett ofantligt stort antal inteckningsegare skulle föredraga, att tillbyta sig obligationer i stället för sina inteckningar, detta är otvifvelaktig^
Man tänke sig blott hvilka besvär en inteckningsegare har, att vid tre eller flere auktioner infinna sig och bevaka att egendomarne icke säljas under det värde, hvarmed han vinner betäckning för sin fordran, äfvensom den risk en uteblifven inteckningsegare löper genom egendomens försäljning till ett lägre värde; så skall man finna att det för en sådan är betydligt mera beqvämt att tillegna sig obligationer än att möjligen nödgas sjelf inropa den till säkerhet för hans fordran intecknade panten.
Det är så ofantligt många andra skäl, som tula till förmån för friheten att utlemna obligationer såsom amorteringslån från hypotbeksföreningarne inom ri - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
95 ket att jag finner mig på det aldra högsta uppmanad hos Rikets Höglofliga Ständer yrka, att sista momentet uti 7 § af Kongl.
Förordningen om en allmän hypoteksbank för riket af den 26 April 1861 eller orden: “Ej må lån till föreningarne annorledes, än i kontanta penningar utlemnas“; måtte till all kraft och verkan upphäfvas.
Som anledning är till den förmodan, att ett, af dertill utaf delegarne i allmänna hypoteksbanken utsedde komiterade, uppgjordt förslag till åtskilliga förändringar uti Kongl. Maj:ts nådiga Förordningar af den 26 April 1861 kommer under Rikets Ständers pröfning; så tager jag mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, att berörda komitélörslag jemväl upptager till bibehållande ofvannämda stadgande, hvilket, i fall mitt förslag vinner bifall, torde böra utur förslaget utgå, samt öfrige stadganden uti nämnde nådiga Förordning rättas i öfverensstämmelse med ofvan påyrkade förändring.
Då ifrågavarande komitéförslag i sista momentet af 11 § innehåller, att hypoteksförening, som underlåter att till hypoteksbanken, å förfallodagen, liqvidera utfäst ränta, k apitalafbetalning och förvaltningsbidrag, bör erlägga en procent i månaden å berörda belopp, kan jag icke anse ett slikt procenteristadgande ens värdigt Rikets Ständer, hvadan jag vördsamt hemställer, att förslaget i denna del lemnäs utan afseende, eller ock att räntan be stämmes till högst en half procent i månaden.
C. A. Larsson, från Östergötlands län. »!:o 64.
Af Carl Anders Larsson från Östergötlands län, om sammanförande af Riksbankens särskilda fonder till allmänna fonden får utlåning med omsättningsrätt, m. m.
Då man under sednare tiden förmärkt, en icke ringa benägenhet hos såväl Rikets Ständer som den af Ständerna tillsatta Styrelse öfver Riksbanken, att i tidsenlig rigtning reformera denna Riksbank, så torde man numera kunna hoppas att förslag i sådan syftning kan hafva utsigt att vinna det afseende, som sakens vigt kräfver.
I allmänna statshushållningen är den regel numera antagen, att icke anslå någon särskild inkomsttitel för något visst ändamål.
Denna regel har dock icke ännu hunnit göra sig gällande vid förvaltningen af Riksbankens 96 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 64. medel.
I bankoreglementet finnas ännu qvar detaljerade föreskrifter huru hvarenda riksdaler skall användas för de olika ändamålen.
Bankoreglementena, särdeles de äldre, synas vara tillkomna under inflytelsen af det största misstroende mot Bankstyrelsens affärsskicklighet och förmåga att i förefallande olika omständigheter handla på det sätt, som står i förenlighet med det allmännas bästa.
Man synes ock, vid uppgörelsen af sednare riksdagars bankoreglementen, hafva helt och hållet förbisett tillvaron af de mångfaldiga källor till låneförskotter, som i sednare tider uppstått vid sidan af Riksbanken Om det i en förfluten tid kunnat vara behöfligt att åt de särskilda yrkena tillförsäkra ett visst låneförlag; så synes den tiden numera vara förbi, sedan enskilda banker och penninge-associationer slagit ned sina bopålar snart nog i minsta småstad.
Det stöter mången gång örat, då man får höra de högljuddaste klagomål öfver svårigheten att få låna behöfliga rörelsekapitaler. under det tiduingarne fyllas med annonser om upp- och utlåningar hos de mångtaliga bankiranstalterne.
Men förhållandet är verkligen behjertansvärdt.
Äfven om man frånräknar den del af svenske medborgare, hvilka under de svindlande spekulationernas tid tog sig, som man säger, vatten öfver hufvudet, och hvilkas affärsställning är sådan att den icke kan genom låuade medel upphjelpas; så återstå dock ett alltför stort antal jordbruksidkare, hvilka för närvarande befinna sig i den svåraste belägenhet.
Sedan Rikshypotheksbankens styrelse satte hämsko på den för jordegare nyttiga amorteringslånerörelsen; så hafva de fleste jordegare varit uteslutande anvisade till privatbankernc i orterna, ty, vid det stora tillopp af lånesökatide hos diskontverket, hafva de behöfvande varit utsatta för så många omgångar och besvär, innan något lån kunnat erhållas, att de fleste afstått från försöket, sedan de sökta lånesummorna blifvit afprutade till så obetydliga belopp att ingen varit fullt betjent dermed utan samtidigt nödgats anlita äfven de privata låneanstalterne.
Det är för något hvar bekant, hvilken himmelskriande skilnad det är att återbetala ett lån hos Banko-diskonten jemförelsevis med privatbanken.
På ena stället nöjes man med en tiondedels amortering hvar tredje månad, och en räntefot å 5 procent, hvaremot de sednare ofta fordra hela kapitalets återbetalning på tre månader, under det räntefoten hålles 7 å 8 procent.
Ofta hör man personer, som icke närmare känna orsakerna till detta olika förhållande, skjuta skulden härföre på privatbanks-delegarne och dessas direktioner, troende att den höga räntan och den korta återbetalningstiden uteslutande leder sitt ursprung, om icke från begäret att preja allmänheten, åtminstone för att bereda delegarne oskälig vinst på sine tillskjutne grundfondsmedel.
Så är dock icke alltid förhållandet.
Exempel finnas, och dessa äro mindre sällsynta än mängden tror, då privatbankerna utbetala 1 å 2 procent mera för penningar, som de sjelfva anskaffa än för de penningar, som till allmänheten utlånas.
Detta låter osannolikt, men är dock ett faktum, som icke kan vederläggas, och möjligheten låter sig förklara af de fördelar, som ligga uti sedelutgifningsrätten.
För privatbankerne låter det sig icke göra att förändra systemet derhän, att de kunna lemna lån på längre tider och hålla räntan låg, ty desse låneanstalter äro alltför mycket beroende på sedelvexlingen, för att kunna binda sina kapitaler.
De måste fördenskull vara mer rörliga än en Statens penningeinstitution.
Men, om nu så är verkliga förhållandet, om privatbankerne, i förening med bankirbolagen, äro lämplige låneanstalter för handel, fabriker och öfrige industrigrenar Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 65. 97 industrigrenar — utom jordbruket — så frågas billigt: är det då fortfarande af nöden, att i bankoregleinentef bibehålla stadgandena uti 52 § litt.
A, B och O, äfvensom de i sammanhang dermed stående §§ 53 och 54?
Min oförgripliga mening är, att sjelfva splittringen af Riksbankens fonder gör denna, eljest så nyttiga, inrättning oförmögen att uppfylla sitt ändamål såsom man eger rätt att fordra af en slik inrättning.
I anledning häraf tager jag mig friheten vördsammast föreslå: att alla Riksbankens fonder sammanföras till allmänna fonden och utlånas med vanlig omsättningsrätt, företrädesvis åt sådana yrken, som tarfva längre tid för realiserande af sina produkter, mot den ränta, som Fullmägtige cga bestämma.
I sammanhang hvarmed Banko-Utskottet, torde vidtaga alla de förändringar i bankoreglementet, som häraf blifva en följd.
Slutligen torde icke böra lemnäs obemärkt de omständigheter, som orsaka att t. ex. enskilda bankiranstalter bär i bufvudstaden förmå uppdrifva sina låneoperationer till nära nog lika omfattning som Riksbanken, ehuru deras resurser äro ojemförligt mera inskränkta.
Den hufvudsakligaste af dessa orsaker är ostridigt
Riksbankens vägran att mottaga privat-bankernas kreditsedlar.
Ensamt berörda omständighet gör, att
Riksbanken går miste om nio tiondedelar af alla de depositioner, hvarpå öfriga bankinrättningar florera och skörda sin största vinst.
Då man eger skälig anledning till den förmodan att Baukostyrelsen kan vitsorda nämnda förhållande samt att tiden kunde vara inne att härutinnan vid taga nödig rättelse, hemställer jag: att ett stadgande i bankoreglementet måtte vidtagas, hvarigenom Fullmägtige lemnades fria händer att vid remissers eller depositioners insättning i banken låta mottaga privat-bankernas sedlar till de belopp, Fullmägtige ega föreskrifva.
Stockholm den 8 November 1865. C. A.
Larsson, från Östergötlands län.
Af Josef Smedberg från Elfsborgs län, om ändring af Kongl. Förordningen den 4 December 1863, i hvad den angår kartering af skuldebref och godkända räkningar.
Bland de flera indirekta beskattningar, som ganska ojemnt trycka samhällsindividen, är utan tvifvel stämpelpappersafgiften för skuldsedlar den mest orättBih. till R.
Prof. 1865 §■ 1866. 11 Sami. 4 Afd. 13 98 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 66. visa, emedan denna s. k. bevillning uteslutande drabbar den skuldbelastade, då deremot grunderna för all bevillning rättvisligen bör vara förmögenheten eller inkomsten.
När t. ex. tvänne personer köpa tillsammans en egendom för 10,000 R:dr och den ene kan betala sina 5,000 R:dr kontant, men den andre måste mot inteckning upplåna sitt kapital, så inträffar den omständigheten, att den förres bevillning till Staten blifver 1 R:dr 50 öre, men den sednares lö
R:dr 50 öre, då stämpelafgiften för hans skuldsedel inberäknas, hvarjemte han har en årlig ränteutgift å minst 300 R:dr.
Häremot torde kunna anmärkas, att stämpelafgiften icke erlägges årligen utan afbördas blott en gång.
Jag medgifver detta; men om ock inteckningen finge stå i tio år eller längre och afgiften fördelas på dessa år jemte ränta på det förskotterade beloppet, så blifver i allt fall den gäldbundnes bevillning till Staten mer än dubbelt så stor som dens, hvilken har sin egendom skuldfri, och således är det fattigdomen, som i detta fall har största kontributionen både till Slaten och den enskilde.
Mig synes det vara Staten ovärdigt att bereda sig inkomster på den fattiges bekostnad och anser det vara hög tid att afstå från dessa blodstyfrar, hvadan jag föreslår, att Rikets Ständer måtte, med upphäfvande af derom i nu gällande stämpelpappersförordning befintliga stadgande, besluta, att skuldebref af alla slag, godkända räkningar etc. måtte varda från stämpelafgift befriade.
Stockholm den 8 November 1865. J. Smedberg, från Elfsborgs län.
Af Josef Smedberg från Elfsborgs län, angående ändring af gällande stadganden i fråga om utmätning.
Då klagan öfver utmätning föres, meddela Konungens Befallningshafvande i länen, troligen af brist på något lagstadgande i ämnet, å besvären resolution af innehåll, att vederbörande kronofogde anbefalles infordra utmätningssökandens och öfriga vidkommandes förklaringar, de der inom viss tid från delfåendet och vid bestämdt vite skola aflemnas.
Deremot föreskrifves för klaganden hvarken tid, inom hvilken remissakten skall vara till kronofogden ingifven eller äfventyr för underlåtenhet att stadgandet i resolutionen uppfylla, till följd hvaraf och då handlingarna icke ifrån Konungens Befallningshafvande tillsändas kronofogden, utan utlemnas till besväranden, samt då det är i hög grad tvifvelaktigt huruvida Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
99 det utmätta må kunna säljas förr än öfver utmätningen anförda besvär blifvit pröfvade, en tredskande gäldenär eller innehafvaren af ett icke laglikmätigt behandladt köpeaftal om lösören har sig öppet lemnadt att huru länge som helst fördröja verkställigheten af ett laga kraftvunnet utslag angående penningefordran.
Han behöfver nemligen för vinnande af detta ändamål endast uppvisa besvärshandlingarne vid hvarje tillfälle, då auktion af utmätta godset utlyses, utan att likväl någonsin inlemna sagda handlingar till kronofogden, hvarigenom åter beBvärens slutliga afgörande omöjliggöres.
I län med små fögderier, der utsökningsärendena ombesörjas och kunna handhafvas af kronofogden personligen, är måhända antydda olägenheten mindre kännbar.
Men i större län, såsom t. ex. min hemort, der all under-exsekutor tillkommande verkställighet öfverlåtes åt länsmännnen, är påpekade olägenheten i hög jgrad hinderlig för utsökningsmålens bringande till slut och inverkar således störande på det allmänna affärstillståndet.
Till afhjelpande häraf får jag derföre ödmjukast föreslå att Rikets Ständer, för sin del, täcktes besluta en förordning af innehåll att, då klagan öfver utmätning af lösören föres, förelägger Konungens Befallningshafvande klaganden att inom Tjugo dagar från den, då^resolution meddelades, vid talans förlust, till kronofogden i orten besvärsakten aflemna, och åligge under-exsekutor att, derest besvärshandlingarne icke inom Eyrationdefemte dagen, efter det utmätning egt rum, till kronofogden inkommit, den exsekutiva åtgärden fortsätta och afsluta utan afseende på de besvär, som möjligen kunna hafva blifvit anförda.
Om remiss bäxaif till vederbörligt Utskott anhålles.
Af Carl Isak Bengtsson från Kronobergs län, om anslag för väganliiggning emellan sjön Bolmen och Wieslanda station i Sunnerbo härad.
Nu då allmänna rörelsen hufvudsakligen drages åt de provinser, som lyckats få jernvägarne inom sina gränser, så inses ju tydligen, att ju lättare och bättre kommunikationsanstalter, som finnas i en ort, ju mera tilltager välmågan. 100 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
.\:o 61.
Sunnerbo härad i Kronobergs län hoppades en tid att få jernvägen dragen genom Lagaådaleu, men blef häri gäckadt.
Detta härad eger en stor del jord, som kan göras fruktbar och består af 23 socknar, utgörande 750& förmedladt mantal på en areal af 648,000 tunnland med en folkmängd af 40,000 personer, flera vigtiga handelsplatser, hvaraf köpingen Ljungby närmar sig till stad och, om ej brist på kommunikation funnes snart nog skulle kunna mäta sig med länets enda stad, Wexiö.
Flera verk och inrättningar finnas, hvilka ej fullkomligen kunna drifvas i brist på kommunikation.
Köpingen Ljungby, som är belägen tätt vid Laga å, med rik vattentillgång samt prägtiga vattenfall, der flera större fabriker kunde anläggas, äfvensom hela häradet har ingenstädes att afsätta sina produkter, deraf betydlig skog, än i de skånska städerna samt Halmstad, dit transportvägen utgör 7 å 8 mil.
Skogsprodukterne vid sjön Bolmens stränder hafva nästan intet värde, derföre att de ligga ännu för aflägset från södra stambanan för att dit kunna forslas, förr än de gamla krokiga vägarna blifva förbättrade och i sammanhang dermed nya anlagda.
En sådan fullt ändamålsenlig, d. v. s. i det närmaste motsvarande ortens alla behof och fordringar, kan åstakommas genom en direkt trafiklinies dragande från sjön Bolmens östra strand öfver Ljungby köping vidare till Wäreboda och vidare till Wieslanda jernvägsstation, utgörande denna föreslagna vägsträcka en längd af cirka 3 mil, och är anläggningskostnaden sålunda beräknad: från Bolmstad till Ljungby 62,614 R:dr, från Ljungby till Wäreboda 101,100 R:dr, från Wäreboda till Wieslanda 63,325 R:dr.
Summa R:dr R:mt 227,039.
Förutom en preliminär undersökning, verkställd af sakkunnig person, hvilkenf häradsboerna sjelfva bekostat, har en noggrannare undersökning med detaljerad plau och kostnadsförslag blifvit upprättad af Chefen för Södra Vägoch Yatteubyggnads-distriktet, Öfverste-löjtnanten och Riddaren A. Remmer, hvilka handlingar, tillika med Kongl.
Styrelsens öfver Väg- och Vattenbyggnader i riket, i dess till Kongl. Maj:t afgifna berättelse, upptagna förteckning på dem, sorn .företrädesvis borde företagas till utförande, komma att åtfölja Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Höglofliga Ständer i berörda vägfråga.
Ju flera bibanor och kommunikationsleder, som genomkorsa en provins och tillstöta stambanorna, ju mera direkt nytta och inkomst uppstår derigenom så väl för de enskilde som Statens jernvägar, allt genom ökad trafik; och att utbreda sig i all den nytta, som ifrågavarande väganläggning skulle tillskynda Sunnerbo härad, som är den fattigaste provins i södra Sverige för sitt isolerade läge, utan några kommunikationer, vore här öfverflödigt, enär en hvar lättast kan tänka sig nyttan af en£ändamålsenlig och förbättrad kommunikation.
Ödmjukligen^får jag härmed hemställa, det måtte Rikets Ständer till anläggande af en väg i Sunnerbo härad mellan sjön Bolmens östra strand och Wieslanda station vid Statens södra stambana, för sin del, bevilja ett anslag, antingen på en gång eller fördeladt i frenne delar, i öfverensstämmelse med den uppgjorda arbetsplanen, att lyftas i mån af behof, till ett belopp motsvarande tvåtredjedelar af den beräknade anläggningskostnaden eller 151,360 R:dr R:mt, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
101 hvaremot häradsboerna förbinda sig att med den återstående tredjedelen 75,679 R:dr R:mt till arbetets utförande bidraga.
Stockholm den 8 November 1865. C. I.
Bengtsson, från Kronobergs län.
Af Urik Johan Rudberg från Calmar län, om förhöjning af postskjutslegan på öland.
Bland de många onera, som på Öland i synnerhet hårdt. trycka jordbruket, är postföringen, hvilken från långliga tider tillbaka der infördes, utan att sedermera på ett eller annat sätt undergått någon förbättring, då likvisst många andra orter inom riket blifvit hugnade med sådana i denna fråga: dels genom de införda postdiligenserna, dels genom jernvägarna, och dels genom förhöjd postskjutslega; oaktadt denna sednare- - förhöjning af postskjutslegan —, har likväl
Ölands postskjutsskyldige hemmansinnehafvare ännu ej kommit i åtanka af någon sorts förhöjning i detta afseende, ehuru motion vid flera föregående riksdagar härom varit väckt.
Denna fråga står således ännu på samma ställe, som för 40 år tillbaka, då det ålades vissa hemmansinnehafvare att föra posten mot en låg forsellön, som likvisst, efter dåvarande mindre postföring, någorlunda motsvarade sitt ändamål.
Deremot har postföringen under sednare åren tre-, ja mcmy-dubbelt blifvit förökad, utan att legan i minsta mån derföre blifvit förhöjd; tvertom qvarstår den vid det gamla, nemligen med 40 öre per mil, beräknadt för endast en häst.
Många andra omständigheter kunna här anföras, som tala för nödvändigheten af en förhöjd postskjutslega, såsom de: att en postdräng den tiden, då detta onus ålades vissa hemman, kostade ‘25 högst 30 R:dr R:mt, då den nu deremot ej fås under 75 å 100 R:dr Runt årligen; att i de äldre tiderna kunde man med lätthet ridande fortskaffa posten, ty en, högst tvänne väskor utgjorde då hela posten, då den nu deremot består af en hel mängd sådana, hvarföre den nu snart sagdt utgör fullt lass och måste ofta, under svårt väglag och väder, i synnerhet under höst, vinter och vår fortskaffas medelst tvänne hästar, utan att lega för mera än en häst betalas; samma är förhållandet, när Gotlandsposten går öfver Öland, då postiljon densamma alltid åtföljer, att tvänne hästar alltid måste begagnas.
102 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Uppmanad af mina komitenter ock med biläggande af en del af post hemmansinnehafvarnes härjemte åtföljda skrifvelse, föranlåtes jag att i ämnet väcka motion och, för att de postskjutsskyldige hemmansinnehafvare måtte komma i någon likhet med de reservskjutsskyldige, vågar jag föreslå: l:o att postskjutslegan för Öland måtte höjas och utgå i likhet med hvad för gästgifvare- och reservskjuts å landet stadgadt blifvit, eller 2:o att postskjutsen måtte ställas på entreprenad, eller ock 3:o på reserven befordras.
Stockholm den 8 November 1865. E. J. Rudberg. från Calmar län.
N:0 69.
Af Erik Johan Rudberg från Calmar län, om statsanslag för inrättande af en landtbruksskola pä öland.
Vid flera föregående riksdagar har jag väckt fråga om anslag till en landtbruksskola på ön Öland, utan att Rikets Ständer härå fästat någon synnerlig uppmärksamhet.
Jag förnyar derföre ännu en gång detta mitt förslag med den fasta öfvertygelse, att det måtte vid innevarande riksdag vinna framgång.
Såsom bekant är hafva nästan alla rikets samtliga provinser fått statsanslag för inrättande af landtbruksskolor; men tyvärr finnes ännu en, till hvilken dessa nyttiga undervisningsanstalter ännu ej hunnit att bana sig väg och denna provins är Öland.
Söndrad från fasta landet och med ett jordbruk, som i flera afseenden betydligt skiljer sig från fastlandets, är denna i många hänsenden vanlottade ö i det mest trängande behof af en dylik skola.