Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen finnes det ingenstädes bestämdt uttaladt att en sådan inkomsternas förflyttning ingått i Rikets Ständers afsigt, men då åtskilliga förslag i sådan syftning blefvo vid sistlidne riksdag väckta, och Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets betänkande i ämnet, hvarmed Rikets Ständers underdåniga skrifvelse i denna del ordagrannt öfverensstämmer, framkallat reservationer särskildt mot ett af Utskottets förslag följande, »orättmätigt dragande af tionden från den ena församlingen till den andra», hvarigenom antingen en allmän uppskattning af alla rikets pastorater skulle blifva nödvändig, eller ock de församlingar, som hittills allt för lågt aflönat sitt presterskap i all framtid skulle gynnäs på andra församlingars bekostnad; hinder läggas i vägen för större pastoraters delning, hvilken, sedan tionden vore på förhand disponerad till andra socknars presterskap, ej kunde ega rum förr än Rikets Ständer blifvit deröfver hörde och meddelat nödigt löneanslag o. s. v., lärer det vara nödvändigt, att genom fullständigare uttryck förekomma all tvetydighet.
Ett annat förhållande eger deremot naturligtvis rum med behaglig tids förlänings-spanmål och andra anslag, som tid efter annan blifvit vissa församlingar såsom bidrag för presterskapets aflöning tilldelade, och hvilka, när behofvet upphör, visserligen kunna indragas eller tili andra församlingar öfverflyttas.
Den ifrågavarande punkten eger dessutom en särskild vigt, med afseende på det behjertande Komministrarnes ställning i vissa orter med rätta kräfver.
Dat hade 14 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition JYz 46. ock utan tvifvel varit önskvärdt, om den kunnat erhålla någon förbättring, förr än nu i fråga varande reglering af presterskapets löner kan ifrågakomma.
Då emellertid Komministrarne ej mer än Pastorerne böra af Staten aflönas, och de förras förhållanden i särskilda orter både med hänseende till inkomster, tjenstgöringsskyldighet och lefnadskostnader äro så olika, att en gemensam grund för deras aflönande svårligen kan uppställas, samt bestämmandet af ett visst och för alla gällande förhållande mellan Pastors och Komministers löne-inkomster icke heller skulle medföra rättvisa och belåtenhet, synas olika föreskrifter härom böra blifva för särskilda fall meddelade, och utredningen af denna fråga lämpligen kunna till en blifvande Kommitté öfverlemnas. 2) Alt presterskapets inkomster, utan att ingå till Statsverket böra i annan ordning än omedelbart ur den enskilde medborgarens händer komma prester skåpet till godo. j?
Denna punkt, åsyftande att afhjelpa en af det nuvarande aflöningssättets väsendtliga olägenheter, torde i allo förtjena godkännande.
Visserligen finnér jag ingen oöfvinnerlig svårighet vid en ytterligare bestämmelse, att presterskapets inkomster skulle af Statens uppbördsmän debiteras, uppbäras och redovisas mot den uppbördsprocent, som skäligen kunde stadgas, men då denna fråga jemförelsevis blifvit föga afhandlad, och några från hvarandra afvikande föreskrifter angående uppbördssättet torde för särskilda orter blifva nödige, lärer en ytterligare utredning af ämnet böra föregå de stadganden, som i detta hänseende vidare kunna vara hehöfliga. 3)
Att all tionde, vare sig tertial-, smör, eller qvick-tionde utbytes emot' en gång jör alla bestämda a/gifter.
Detta är tvifvelaktigt den mest genomgripande af de förändringar i presterskapets nuvarande aflöningssätet, som af Rikets Ständer funnits tjenlige och kan jag under närvarande förhållanden icke å densamma tillstyrka Eders Majits nådiga bifall.
Ser man blott på verkställigheten, så skulle, då frågan gällde afgifternas bestämmande för all framtid, intet afseende kunna fästas vid de ofta godtyckliga af en Pastors större eller mindre efterlåtenhet eller en tiondegifvares större eller mindre frikostighet beroende afgifter, som hittills utgått, särdeles i de församlingar, der icke en allmän konvention angående presträttigheternas utgörande blifvit fastställd.
Den enda giltiga grund för beräkningen af de afgifter, mot hvilka tionden skulle utbytas, vore att för hvarje jordegendom, tionden fastställdes i enlighet med gällande författningar och afgifterna sattes i öfverensstämmelse dermed.
Det är emellertid lätt att inse, hvilken rubbning i bestående förhållanden derigenom skulle på en gång uppkomma, och hvilket allmänt missnöje deraf skulle förorsakas, äfven under antagande att presterskapet icke gjorde anspråk på afgifternas utgörande till tiondens hela belopp.
I alla händelser skulle ock den Svenska jorden sålunda för all framtid få vid sig fästad en beskattning, som visserligen bland alla blef den mest obilligt fördelade.
Särdeles skulle missförhållandet i afseende på hemmanens olika beskattning inom Kongl. Maj:ts Nåd.
15 skilda orter, äfven om afgifterna nu med största noggrannhet och rättvisa bestämdes, inom en ej aflägsen framtid blifva allt för uppenbart, då de delar af riket, der folket redan genom omtanka, flit och uppoffringar lyckats uppbringa jordens afkastning till en jemförelsevis betydlig höjd, skulle blifva vida mer betungade än de, i hvilka jordbruket först under sednaste tider börjat visa ett kraftigare framåtskridande, kanske snart nog ledande till samma mål.
Betraktar man åter förändringen till sin grund och beskaffenhet, så finner man att alla de fördelar, som af presterskapets nuvarande aflöningssätt härflyta, genom densamma upphäfvas.
Ett visst belopp kan ej under en längre följd af år blifva tillräckligt att fylla ett bestämdt behof, ännu mindre ett sådant, som oupphörligt måste stiga.
I den mån det ordinarie presterskapets antal behöfde ökas, eller det tillgängliga anslagsbeloppet blefve otillräckligt att motsvara presterskapets anspråk på anständig bergning, skulle Statens mellankomst påfordras, och man vore utan återhåll inne på en väg, hvars olägenheter ej fordra en vidlyftigare utveckling.
Detta bar sannolikt icke undfallit Rikets Ständers uppmärksamhet, men om, det oaktadt, de ansett sig böra stanna vid det anförda beslutet, torde detta möjligen härröra deraf, att de åtgärder, som tid efter annan blifvit vidtagna för tillvägabringande aT konventioner, om de ock i sin mån verkat fördelaktigt, likväl icke förmått afhjelpa alla de öfverklagade olägenheterna, hvartill icke heller någon ny utväg blifvit under riksdagen föreslagen.
Att utfinna en sådan, tillfredställande allas önskningar, lärer väl icke heller vara möjligt, men att framställa ett förslag, som afhjelper de olägenheter, hvilka Rikets Ständer ansett vara med det närvarande aflöningssättet förenade utan att det saknar någon af dess fördelar, torde icke möta samma svårigheter, och, det är ett försök härtill som jag i underdånighet anhåller att få underställa Eders Maj:ts nådiga pröfning.
De i afseende på konventioner angående presträttigheter utgörande hittills gällande föreskrifter hafva svårligen kunnat vara tillfredsställande.
Afsedt derifrån, att presterskapet bibehållit uppbörden af sina inkomster, och att en stor del af dessa, äfven sedan konvention blifvit ingången, varit godtyckliga och obestämda, — hvarom vid nästföljande punkt ytterligare kommer att talas, — hafva alla de, som i konventionernas uppgörande deltagit, med undantag af krono-ombudet, varit eller åtminstone med något skäl kunnat anses vara i frågan intresserade, hvilket förorsakat misstroende och hindrat dess ömsesidigt tillfredsställande lösning.
Konventioner icke blott inom samma stift utan i till hvarandra gränsande pastorater hafva kunnat uppgöras utan allt sammanhang med hvarandra och efter fullkomligt olika grunder, hvilket vållat, att de lönegifvare, som dervid minst vunnit, trott sig ega skäl att beklaga sig öfver liden orätt.
Dessutom har i sjelfva begreppet af konvention legat en svårighet, emedan den, som icke velat derpå ingå. icke kunnat härtill tvingas, till följd hvaraf stundom allt förblifvit i sitt gamla skick, och ännu oftare en del af en församling med Pastor haft viss öfverenskommelse, under det en annan del ut - 16 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition M 46. gjort sina afgifter efter författningarne, då i sjelfva verket föga varit vunnet, hvaremot de misslyckade underhandhngarne varit tillräckliga att framkalla bitterhet och öka oredan
Dessa olägenheter synas mig kunna undanrödjas, om både löntagare och löngifvare ville, i stället för konvention, underkasta sig en för femtio år i sender verkställd lönereglering af en nämnd, hvars pluralitet utgjordes af opartiske, länsvis och för en längre tid utsedde personer, och hvilken hade att bestämma det ordinarie presterskapets löner med afseende på gällande författningar, förut utgående afgifter inom församlingen, samt de afgifter, som af öfrige pastorater inom orten under likartade förhållanden utgå.
Huruvida vederbörande skulle kunna på ett sådant förslag ingå, måste väsendtligen bero af nämndens sammansättning, och jag har i detta hänseende föreställt mig, att nödig säkerhet vöre vunnen, om ordförande utsåges af Konungen efter förslag af Landshöfding och Biskop gemensamt, vidare Stiftets Konsistorium och länets Husbållnings-sällskap egde att utse hvardera en ledamot, samt att slutligen, jemte dessa trenne, — som borde tillsättas för tre år och så att en hvarje år ur nämnden utginge, — för hvarje lön som skulle bestämmas, i nämnden inginge tvänne inom församlingen eller i dess grannskap bosatte män, af hvilka församlingen och löntagaren eller, i händelse af ledighet, i hans ställe Kontraktsprosten hade att välja hvardera en.
Kronofogden eller Länsmannen i orten borde dessutom vid förrättningen vara tillstädes för upplysningars meddelande, dock utan att i besluten deltaga.
En olägenhet af detta förslag vore visserligen, att nämndens ständige ledamöter måste hafva rese-ersättning och traktamente för förrättningarne, men då icke, efter de första årens förlopp, särdeles många löneregleringar årligen kunde förekomma, synes mig härpå intet synnerligt afseende vara att fästa.
De här föreslagna löneregleringarne skulle medföra ett ökadt gagn, om nämndens åtgärder alltid skulle omfatta lönerna för hela det ordinarie presterskapet inom pastoratet, så att den icke blott egde att hos Kongl. Majit göra underdånig framställning angående öfverflödiga komministraturers indragning, utan ock att, efter vissa på förhand af Kongl. Majit och Rikets Ständer godkända grunder, göra den Domkapitlet nu tillkommande jemkning- mellan Pastors och Komministers löne-inkomster, der sådan kan vara af behof och billighet påkallad. 4)
All påskpenningar, jura slolai, matskott, offer, dagsverken med flere smärre extra ordinarie afgifter, utbytas emot vissa till beloppet bestämda ulskylder, alt utgå icke allenast af fastighetsegare, utan äfven af församlingarnes öfriga innevånare och uppbäras på enahanda sätt som om tionden bestämmes.
Mot denna punkt torde intet annat vara att anmärka, än att beloppet af deri omnämnda utskylder bör bestämmas för samma tid, som ersättningen för tionden och så beräknas, att all betalning till presterskapet för särskilda förrättningar må kunna Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition M 46. 17 kunna upphöra.
Val kunna tvifvelsmål uppstå om lämpligheten af detta sednare tillägg, och jag bestrider ej helt och hållet giltigheten af de skäl hvarpå de grundas, men jag har likväl trott dem böra vika för angelägenheten att icke göra presterskapets bergning beroende af tillfällighet eller godtycke, och framför allt att ej underkasta den samvetsgranne själasörjaren striden mellan känslan af eget behof och den sorgliga nödvändigheten att till dess fyllande taga, der hjertats röst kanske snarare skulle bjuda honom att gifva något mer än sitt embetsbiträde. 5)
Ali de boställen, som afses all af löntagaren bebos och brukas, beräknas lill en deras verkliga värde motsvarande inkomst.
På denna föreskrift ligger så mycket större vigt, som den utgör vilkoret för all skälig jemkning i aflöningen mellan Pastorer och Komministrar, äfvensom för afgörande huruvida de statsbidrag, som tid efter annan blifvit vissa församlingar till presterskapets aflöning meddelade, må kunna åter derifrån skiljas.
Det är derföre en stor olägenhet, att man i allmänhet öfver presterskapets boställen saknar behörigen upprättade kartor, hvilkas anskaffande 'emellertid skulle medföra en högst betydlig kostnad, till hvars bestridande tillgång icke förefinnes.
Åt en blifvande
Kommitté torde derföre böra öfverlemnas att afgifva förslag, huru den öfverklagade bristen skulle komma i sammanhang med socknekarte-verket eller annorledes utan Statens särskilda betungande afhjelpas.
Att i allmänhet presterskapet tillhörig jord, som icke kan i jörening med bostads-boslälle brukas, utarrenderas enligt samma grunder, som för de till
Staten as och inkomsten användas för presterskapets aflöning.
Till sin grund är visserligen denna punkt, efter min underdåniga förmening riktig, dock torde dervid trenne anmärkningar vara att göra.
Den första kanske mindre väsendtliga är, att de grunder, som vid utarrendering af de till Staten eller Boställs-direktioner indragna boställen följas, icke i allo torde vara i afseende på den presterskapet tillhöriga jord tillämplige, hvilket äfven vid behandlingen af frågan om utarrendering af presterskapets i Skåne mensal-hemman visat sig, hvarföre den med afseende härpå föreslagna bestämmelse torde böra göras mindre bindande.
Vidare lärer vara lämpligt att från den allmänna föreskriften undantaga de enkesäten, hvilka äro anslagna presterskapet i Göteborgs stift och hvilkas ändamål stundom skulle genom en utarrendering alldeles förfelas.
Den vigtigaste frågan gäller likväl sjelfva bostadsboställena.
I afseende på dessa hafva Rikets Ständer yttrat sig finna: »att någon vidsträcktare utarrendering af presterskapets boställen, än hvad beträffar sådane dertill anslagna särskilda hemman och lägenheter, hvilka icke lämpligen kunna i förening med boställena brukas, ej bör ega rum, enär för presten, lika så väl som för hvarje annan å landet bosatt person, är Bih. till R.
Prot, 1859 & 1860. 1 Sami. 1 Afd. 16 Haft. 3 eller Boställs-direktioner indragna boställen följ 18 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition M 46. af icke ringa vigt, att sjelf vara försedd med de jordbruks-alster, som eljest mången gång endast med största svårighet eller till höga pris kunna till fyllandet af de dagliga lefnadsbehofven erhållas, jemte det att fortskaffningsmedel äro för honom behöfligare än för mången annan, och således icke må blifva beroende af närboendes beredvillighet eller af stegrade foderpris, hvarförutan skötandet af ett mindre landtbruk hvarken kan vara oförenligt med eller särdeles hinderligt för den andliga verksamheten »
Under medgifvande att de af Rikets Ständer för bostadsboställenas bibehållande sålunda anförda skäl i allmänhet ega giltighet, kan jag icke undgå att anmärka, att sådane boställen verkligen finnas af den betydenhet, att deras ändamålsenliga skötsel icke alltid visat sig stå väl tillsammans med den för preslerskapet likväl vida angelägnare andliga värksamheten, till hvars försummande i någon måtto en stor frestelse derföre varit för handen.
Dessa allt för stora boställen hafva derjemte den olägenhet att deras vederbörliga skötande fordrar inventarier och förlags-kapital till ej obetydligt belopp, tvingande Pastor att börja sin bana med skuldsättning, som, ju samvetsgrannare han är, destomer neddrager honom i ekonomiska bestyr, för hvilka han ursprungligen icke egt böjelse.
Det är derföre icke heller alldeles sällsynt, att
Pastorer se sig föranlåtne att utarrendera jordbruket vid sina boställen, men då detta ej kanske för längre tid än deras innehafvande af tjensten, blir arrendatorns besittning oviss, afgifterna derefter lämpade och jordbruket mer eller mindre försummadt.
Der sådana förhållanden ega rum och der bostället är så stort, att från detsamma författningsenligt kan afsöndras en lägenhet tillräcklig att förse Pastor med hans behof af jordbruksalster, der torde ock en dylik afsöndring böra få ske och återstoden af bostället under vanliga vilkor utarrenderas åtminstone i alla de fall, då Domkapitlet, vid inträffande kyrko-ledighet, derom uttrycker sin önskan och församlingen åtager sig bestridandet af de med åtgärden förbundna kostnader. 7) Ali pastoraten, antingen för hela riket eller stiftsvis hänföras till tre klasser med några få lönegrader inom hvarje klass, så väl klasserna som lönegraderna inom desamma lämpade efter pastoratens storlek, folkmängd, besvärlighet m. m., och att detta äfven må gälla för komministralurer.
Då det ordinarie presterskapets inkomster blifvit närmare än hittills bestämda och kända, kan och bör pastoraternas klassifikation ske med större säkerhet och noggranhet än måhända någon gång varit fallet.
Huruvida något annat sätt för denna åtgärd än det redan anbefallda, må vara behöfligt, är en fråga, till hvars besvarande Rikets Ständers underdåniga framställning icke lemnar ledning; så vida man kan antaga, att den måste ske i sammanhang med löne-regleringen, för att tjena till grund vid tillämpningen af följande punkt så lydande: 8)
Ätt lönerna för det ordinarie preslerskapet så beräknas, ali det extra ordinarie, såsom hittills, aflönas af det ordinarie, men ali dervid tillika bestämmes minimum af det aflöningsbelopp, som, förutom bostad och fri föda, bör vice Pastorer Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition JY§ 46. 19 och Adjunkter tillerkännas, och särskildt afseende fästas derå, all på en del ställen och orter inga ordinarie Komministrar finnas; vid hvilken punkt endast är att anmärka, att om man på förhand vill bestämma vice Pastorers och Adjunkters aflöning, med olika belopp inom pastorater af särskilda klasser, det ock torde vara lika nödigt att fastställa minimum af den ersättning, som skall dem gifvas, då omständigheterna hindra att gifva dem bostad och föda in natura, samt att båda dessa belopp utsättas i spanmål att utgå efter visst markegångspris, dels såsom en billighet, enär det ordinarie presterskapets löner hufvudsakligen komma alt efter sådan grund beräknas, dels för att hindra de ständiga jemkningar, som, till följd af stigande priser på lefnadsförnödenheter, skulle påkallas, om det extra ordinarie presterskapets inkomster fastställdes i penningar; 9) att lönerna beräknas uti en eller flera af de ränlepersedlar, sorn enligt grunderna för ränte-för enkling en äro för hvarje län bestämda, och utgå efter tioårig medelmarkegäng, dock att aldrig mer än en mindre del må beräknas i penningar.
Detta stadgande synes vara i alla afseenden riktigt till sin grund, dock torde med afseende på den i vissa orter ännu svåra afsättning böra åt den blifvande Kommittén lemnäs öppet att yttra sig, huruvida undantag ifrån den allmänna föreskriften om spanmåls lösande efter medelmarkegångspris i något fall skäligen bör ega rum, samt i sådan händelse äfven att föreslå, huru med uppbörden af den in natura leve rerade spanmålen bör tillgå. '10) Att löneregleringen sålunda uppgöres all den må kunna vinna tillämpning i mån af varande tjensleinnehafvares afgång och gällande konventioners tilländalöpande eller upphäfvande.
Uppställningen af denna punkt synes nästan antyda en föreställning, att regleringen af presterskapets löner skulle kunna på en gång för hela riket verkställas, ehuru den endast småningom kunde vinna tillämpning.
Att detta likväl icke ligger inom möjlighetens gräns, utan att derigenom skulle åstadkommas den största orättvisa eller allt för stor tidsutdrägt, anser jag alldeles uppenbart.
Uppgifter rörande presterskapets nuvarande aflöning äro visserligen infordrade och bemödandet för deras fullständigande fortgår, men om detta ock i allt öfrigt lyckades, skulle de ändock icke blifva fullt tillfredsställande utan en till hela riket sträckt och efter bestämda grunder skeende uppskattning af presterskapets boställen, hvartill flera år och betydliga kostnader skulle vara nödige.
Dessutom, äfven om man kunde med den yttersta noggranhet uppgifva, huru mycket hvarje ordinarie innehafvare af presteriig befattning åtnjuter, skulle dermed i sjelfva verket icke allt hvad man åsyftar, vara vunnet i anseende till den ojemnhet, hvarmed afgifterna utgå.
Jag har med full tillförlitlighet erfarit, att pastorater finnas, der tertial-tionden utgår med omkring en femtiondedel af skörden, under det ett annat på obetydligt afstånd finnes, der den icke utgör en tvåhundra femtiondedel.
En i ögonen lika fallande olikhet i afgifter eger jemväl ofta rum mellan hemman i samma pastorat, särdeles då allmän konven - 20 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition M 46. tion ej blifvit fastställd, utan pastor endast för sin tjenstetid med församlingen uppgjort öfverenskommelse angående sina lönevilkor.
Det är sådant som företrädesvis alstrar missnöje, men det kan aldrig synas af infordrade uppgifter, ej heller afbjelpas genom en allmän på grund af dem skeende lönereglering, utan endast på det sätt, att inom hvarje pastorat, så väl sjelfva lönen som dess fördelning, efter noggrann pröfning och ett billigt afvägande af alla dithörande förhållanden, bestämmes.
Dot är derföre ock till förekommande af all tvetydighet i afseende på denna sist anförda punkt, som jag anser densamma endast böra uttrycka, att lönereglering skall ske, så snart ordinarie presterlig tjenst, sedan grunderna för regleringen äro fastställda, blifver ledig eller, om derförinnan fastställd pastoralie-konvention längre tid är gällande, så snart denna tid tilländagår, men att den må ega rum äfven under nuvarande innehafvares tjenstetid och oberoende af förut fastställd konvention, såvida innehafvaren och församlingen i önskan derom sig förena.
'På grund af hvad jag sålunda i underdånighet anfört, hemställer jag lika underdånigt, det täcktes Eders Majit godkänna och i nådig proposition till Rikets Ständer fram ställa de grunder för en reglering af presterskapets aflöning, som äro upptagna i det förslag till nådig proposition i ämnet, hvilket jag jämväl nu torde få underställa Eders Kongl. Majits nådiga pröfning.
Härefter uppläste Herr
Departements-chefen till justering nämnde förslag; och behagade Kongl. Majit, uppå Stats-Rådets öfriga ledamöters underdåniga tillstyrkan, detsamma gilla, och förordna att nådig proposition, sådan den finnes detta protokoll bilagd, skulle till Rikets Ständer afgå.
Ex protocollo F. A. Dahlgren. STOCKHOLM, tryckt hos Eric Westrell, 4 859 Msmgt.
Proposition N:o ij. i 1^:0 -II.
Ank. till Exp.-ITtsk. den 51 Nov. 18.59, kl 11 f. m. KONGL. MAJ:TS Nådiga Proposition till Pikets Ständer, angående utbyte af f. d. Förare-bostället trid Södermanlands liegemen le. % mantal IVreta, emot kronoskatte-hemmanen Fröberga, IVesterg arden V2 och Östergården % mantal, i Nyköpings Län; Gifven Stockholms Slott den 8 November 1859.
Resolutionen den 2 December 1746 har Förare-bostället vid Oster Rekarne kompani af Södermanlands Regemente kronohemmanet Wreta N:o 1 örn | mantal i Husby socken och Oster Rekarne Härad af Nyköpings Län, blifvit pä behaglig tid och till dess indelnings-hafvaren åter ville samma boställe tillträda, under arrende upplåtet åt Ofverste-Löj titan ten Conrad Gustaf von Siegroth, som deremot ät Regementet, afstod ett sitt halfva skattehemman Westergården i Kroberga by inom Arila socken, att af indelnings-hafvaren i stället disponeras, fritt från soldat-prestationen, årliga räntan samt flera af hemmanet utgörande skyldigheter, dem Ofverste-löjtnanten sjelf ville svara för, utom det att han tili indelnings-hafvaren af Löjtnants-bostället Kroberga, J mantal, öfverlöt sitt i samma by belägna Julels skattehemman, Östergården benämndt, att såsom skatte-egare nyttja och bruka under berörde arrendetid ; och har Kongl. Majit ej allenast enligt, nådigt Bref den 19 September 1809, enär både RegementsISili.
Ull. 11.
Prot 1839 S; 1860.
I Sami. 1 Afd. 17 Haft. L 2 Kongl.
Maj Is Kihl. Proposition X:o 47. chefen, indelnings-hafvaren och Siegrothska arfvingarne önskade beståndet af förenämnde utbyte af Wreta emot Kroberga, funnit inga vidare hinder möta för ntarrenderingen af Kroberga, på sätt författningarne stadgade, utan ock sedermera genom nådigt Bref om Imielta Annéens lönereglering den 2 Februari 1833 anslagit alla berörda 3:ne hemmansdelar Kroberga om tillsammans I4 mantal, tili boställe åt Chefen för Oster Rekarne kompani, hvilket dock ej i sin helhet fått tillträdas förr än den 14 Mars 1856, enär en del deraf intilldess innehafts af f. (I.
Fanjunkaren Hjulhammar.