Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, som ej erhållit något bevis för uppgiften, att den vissa högre embetsmän och chefer, enligt särskilda instruktioner, åliggande skyldigheten att genom resor inom landet förvissa sig om de under deras inseende ställda embetsverk^ och institutioners tillstånd m. m. utöfvas på ett sätt, som bör få namn af missbruk, anser jemväl, att då denna skyldighet ej lämpligen kan upphöra, Staten i så fall äfven måste vidkännas de dermed förenade kostnader, hvilka dock i väsendtlig grad komma att minskas genom den förändring i beräkningsgrunden, hvarom ofvan är nämndt.
Med hänsyn till ändamålet med dessa inspektion sresor, egnar sig likväl det. som motionären benämner resultatet af desamma, icke väl till föremål för en sådan särskild underdånig embetsberättelse, som han föreslagit, och Utskottet inser ej heller, hvartill det utan tvifvel tidsödande arbetet dermed skulle gagna.
Ej heller förefinnes, efter Utskottets tanke, något skäl (det motionären ej heller angifvit) för att beröfva ifrågavarande embetsman det skrifbiträde, som under resorna är för dem nödigt, eller att belasta dem med sådant biträdes resekostnad, då biträde författningsenligt får af dem begagnas och alltså är, lika med dem sjelfve, stadt i en embetsutöfning, för hvilken Staten likasom i alla andra fall, bör bestrida kostnaden; likasom det lärer befinnas obilligt, att ålägga en embetsman af en viss lönegrad att med sin innehafvande lön, som ej är med afseende härpå anpassad, bestrida de kostnader, hvilka med traktamentsersättningen åsyftas, under sina ofta långvariga resor, hvilket skulle till ej obetydlig del medtaga lönen och försätta en sådan embetsman i sämre ställning i afseende på lönevilkor, än flere af de honom underordnade tjenstemän.
Utskottet föranlåtes alltså hemställa, att
Nettelbladts motion i nu berörda delar må lemnäs utan afseende.
Stockholm den 29 Januari 1863. -4Umänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 65. 3 JW 65.
Ank. till Exp.-Utek. den 2 Febr. 1863, kl. 11 f m.
Betänkande, i anledning af väckt' motion om förbud för fatligvårdsstyrelserna alt utackordera fattiga barn genom entreprenad-auktion, Uti en inom Välloflig» Borgare-Ståndet väckt samt till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion (JV2 298), har Herr Henschen anlört, att fat— tigvårdsstyrelserna flerestädes hafva, för att minska kostnaderna för fattiga hains underhäll, utackorderat dem efter offentliga utrop, hvaraf följt, att inroparen vid sådana s. k. auktioner, ju mer ersättningsbeloppet nedsättes, desto mera svälter och desto sämre kläder det barn, hvars vård sålunda blifvit honom anförtrodd, på det inropet måtte lemna någon vinst, som ofta är hans enda afsigt.
Dä detta hemska och demoraliserande bruk ej syntes väl förenligt med 2 mom. 6 § i Kongl. Maj:ts den 13 Juli 1853 utfärdade nådiga Förordning angående fattigvården i riket, har motionären för dess tillintetgörande, der det ännu fortfar, föreslagit, att sådana s. k. auktioner till fattiga barns utackorderande måtte ovilkorligen förbjudas.
Det af motionären åberopade 2 momentet i 6 § af Kongl. Förordningen den 13 Juli 1853 har denna lydelse: ”barn, som tillhöra fattigvården, skola icke allenast förses med uppehälle, utan äfven kristligen uppfostras och undervisas.
De må icke försörjas genom så kallad kringgång, utan skall stadig bostad dem anvisas, der uppsigten å deras uppfostran kan behörigen handhafvas.”
Med den hvarje lättigvårdssamhälle sålunda ålagda pligt, som derförutom har en annan och högre grund i den kristliga kärleken och barmhertigheten, stöde det visserligen illa tillsamman, om en församling med fästadt afseende uteslutande vid det billigaste priset, ät den minstbjudande öfverläte omhändertagandet af församlingens utfattiga barn: men Utskottet förmodar, att måhända endast en ensidig uppfattning af det sätt, hvarpå fattigvårdsstyrelse]na i flera orter sökt vinna kännedom om dem, hvilka äro hugade att sig åtaga ifrågavarande barns underhåll och vård, torde åt sjelfva handlingen kunna gifva en sådan pregel, som den af motionären framhållna.
Då det nemligen å ena sidan åligger fattigvårdsstyrelsen att utackordera församlingens fattiga barn samt dervid tillse, att en kristlig uppfostran varder i det nya hemmet dem gifven, är det å den andra äfven styrelsens pligt att fästa afseende vid kostnaden, så att församlingen vid fullgörandet af ifrågavarande skyldighet ej öfver höfvan betungas.
För att kunna förena dessa håda aligganden, blifver det för sty - 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JV2 66. reisen ofta nära nog en nödvändighet att offentligen förut tillkännagifva, det anbud i berörda hänseende, enskildt eller å särskildt utlyst sammanträde, emottagas af styrelsen, som det derefter tillkommer att pröfva, hvilket af de gjorda anbuden lemnar församlingen bästa säkerheten, att de barns uppfostran, hvilka utackorderas, varder behörigen handhafd mot den skäligen minsta ersättning, som under sådant vilkor kan betingas.
Sker så, synes hvarken lagen vara öfverträdd, eller känslan för det passande anses sårad; sker annorlunda, innebär det en lagöfverttädelse, som då torde böra och kunna i laga ordning beifras.
Utkottet får derföre vördsamt hemställa, att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Ank till Betänkande, i anledning af väckta motioner angående ändringar och /tillägg i nu gällande stadganden om fattigvården i riket.
Inom Hedervärda Bonde-Ståndet hafva uti detta ämne blifvit väckta, samt till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterade följande motioner, nemligen: af O. J. L.
Lönnberg från Östergötland (motionen M 90), som föreslagit, att Rikets Ständer måtte, i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, att, med ändring af §§ 14 och 23 i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 13 Juli 1853, angående fattigvården i riket, skattskrifning ä tjenstgöringsorten må för manskap af värfvade arméen och flottan samt handtverkare och arbetare vid Kronans varf och verkstäder gälla till bestämmande af deras försörjningsort: samt att Rikets
Ständer i sammanhang dermed måtte anslå en tillräcklig summa för sådan fattigförsörjning att användas efter Kongl.
Maj:ts nådiga ompröfning; af Jöns Rundbäck från Göteborgs och Bohus län (motionen JYi 286), som yrkat, att 10 § af Kongl. Majrts nådiga Förordning af den 13 Juli 1853, rörande fattigvården, må erhålla ett tillägg i det syfte, att bolag, som ega fabrik ä en ort, men fabrikens styrelse förlagd ä en annan, icke mätte kunna undandraga sig fattigskatts erläggande till hvarje kommun, der de sin rörelse bedrifva; att hvarje fabriksidkare, som drifver den rörelse, att mera än tio arbetare dertill erfordras, må kännas skyldig att för hvarje sådan arbetare mänadtligen afsätta 25 öre till en Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande ,JV$‘ 66. 5 pensions- oell understöd sfond, som af kommunal-nämnden och fabriksidkaren gemensamt förvaltas på så sätt, att kapitalfonden icke utom vid inträffande svårare nöd må tillgripas, men den ärliga räntan deremot till understöd utdelas; samt att, slutligen en fattigvårds-inspektör, med hvilken befattning skol-inspektörsbefattningen möjligen kunde förenas, mätte för hvarje stift eller län utses för att öfvervaka så väl fattigförsörjningens handhafvande, som dertill anslagne medels förvaltning; och af Olof Olsson frän Wermlands län (motionen 339), som framhållit, hurusom de fattiges eller af kommunerna understöd tagandes antal under sednare åren betydligt tillvext, oaktadt arbetslönerna under samma tid stigit med minst 50 procent.
Orsaken till detta bekymmersamma förhållande trodde motionären kunna sökas i nu gällande fattigvårdslagstiftnings brister.
Stadgandena i Kongl. Förordningen den 13 Juli 1853, § 7, om fattigvårdsstyrelsens målsmans-och husbonderätt öfver den, som sjelf uppbär bidrag af fattigvården till sitt uppehälle, eller för hustru och barn åtnjuter full fattigförsörjning; om fattigvårdsstyrelsens rätt till ersättning, vare sig af arbetsförtjenst eller annan egendom utaf den, som genom lättja eller liknöjdhet förorsakar, att hustru eller barn till sitt uppehälle behöfva bidrag af fattigvården; om fattigvårdsstyrelsens magt att öfverlåta sig tillkommande husbonderätt ä annan; samt om dens behandling, som står under fattigvårdsstyrelsens husbondevälde, förlorade, enligt motionärens förmenande, ali beräknad kraft och verkan genom samma förordnings 1 §, hvarigenom hvarje socken är ovilkorligen ålagdt att lemna vård och försörjning åt sådana dess nödställda medlemmar, hvilka i anseende till bristande arbetsförmåga, vanförhet eller sjukdom äro urständsatte att sig sjelfva försörja, enär, med kännedom härom, mången dels lättsinnigt ingår äktenskap, dels ock handlöst öfverlemnar åt den socken, han tillhör, all omsorg om hustru och barn under det han sjelf å aflägsna orter söker arbete, hvars hela förtjenst han för sig sjelf använder.
Till stäfjande af detta sednare oskick, och på det fättigvårds-förordningen icke framgent, som hittills, må kunna kringgås och gäckas, har motionären föreslagit, att 7 § 2 mom. mätte efter orden: ”och eger styrelsen rättighet att af hans arbetsförtjenst eller annan hans egendom erhålla ersättning för sålunda uppkomna kostnader” erhålla följande tillägg: ”och skall för sådant ändamål en hvar, som utom det fattigvårdssamhälle, dit han hörer, söker anställning i arbete, vara pligtig att, sedan han hos pastor uttagit så kallad arbetsattest, uppvisa densamma hos ordföranden i fattigvården, hvilken derå skall meddela betyg, i fråga om personen har hustru och barn att försörja, de der således äro beroende af hans arbete, omtanke och flit, eller om han i öfrigt är känd för den stadga, omtanke och ordentlighet, att han kan och vill vårda sitt.
Skulle sökanden vara känd för liknöjdhet och oordentlighet, påtecknar ordföranden, att eho, som intager denne i sitt arbete, vare pligtig att qvarhålla hans halfva arbetsförtjenst samt öfversända densamma till ordföranden i det fattigvårdssamhälle, hvarifrån han utgått, för att användas till hans familjs nödtorftiga underhäll eller, om han ogift är. insättas i sparbank för dennes räkning eller ock öfverlemnas åt honom sjelf, om han visar verkligt behof af medlens nyttiga användande vid hemkomsten.
För vinnande af ordning och stadga härutinnan, skall det åligga en livar, som från annat fattigvårdssamhälle emottager arbetssökande, att, inom åtta dagar efter arbetarens anställning, till fattigvårdsstyrelsen der arbetet förrättas, lemna förteckning öfver antagne främmande arbetare, och skall dess ordförande genom skrifvelse till ordföranden i det fattigvårdssamhälle, hvarifrån arbetaren utgått, underrätta denne om vistelse och anställning.
Underlåter den, som arbetaren intagit, att lemna sådan uppgift, vare han förfallen till 10 R:dr Runt böter till fattigvår - 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 66. den, der arbetet skett, samt dessutom pligtig att ersätta halfva arbetsförtjensten till arbetarens fattigvårdssamhälle.
Tillika vare han förbunden, vid 5 R:dr R:mt böter, till fattigvården på stället, till arbetaren utfärda betyg öfver det belopp, som blifvit innehållet och öfversändt till arbetarens hembygd.
Ingen vare berättigad vid 15 R:dr
R:mt bot till fattigvården på arbetsstället i sitt arbete emottaga och använda den person, som ej är försedd med pastors och fattigvårdsstyrelsens ordförandes betyg från hembygden, sådant nu nämndt är, utan skall denne, hvarhelst han uppträder, anmälas hos vederbörande kronobetjening, som åligger att, enligt författningarne, honom till hembygden förpassa.
Utskottet har tagit i öfvervägande hvad inotionärerne hvar för sig sålunda framställt.
Hvad nu först angår C. J. L.
Lönnbergs motion, anser Utskottet visserligen, i likhet med motionären, att stadgandet i nu gällande fattigvårdsförordning, det skattskrifning å tjenstgöringsorten ej för manskap af värfvade arméen och flottan samt handtverkare och arbetare vid Kronans varf och verkstäder vid a (skedstagandet bestämmer deras försörjningsort, icke öfverensstänuner med den allmänna grundsats, som i fattigvärds-förordningen uttalas, att en hvar skall tillhöra det fattigvårdssamhälle, der han, dä behof af fattigunderstöd för honom uppstår, författningsenligt är eller bort vara mantalsskrifven; men Utskottet förmenar, att detta undantag från den allmänna regeln svårligen kan undvikas, enär derförutan de kommuner, inom hvilka dylikt manskap har sin tjenstgöring, skulle komma att, utöfver hvad billigt är, betungas med omsorg om den af samma manskgp. som vid afskedstagandet befunnes vara i behof af fattigunderstöd.
Någon väsendtlig tunga kan det ej eller blifva för ett fattigvårdssamhälle, ^ att inom sig åter upptaga en person, hvilken förut tillhört detsama, enär, i fråga om detta slag af understöds behöfvande, ersättning för deras underhåll utgår af allmänna medel, på sätt förordningen uttryckligen föreskrifver.
Att denna ersättning ej bör, såsom uppgifves hafva skett, understiga de kostnader, hvilka derigenom skola betäckas, synes redan vara med den derom gällande föreskriftens innehåll fullkomligt öfverensstämmande, ehuru Staten ej kan eftergifva sin rätt att granska , ett anspråk, hvilket afser en statsutgift
.Men härförutom torde äfven billigheten fordra, att ett fattigvårdssamhälles omsorg om ifrågavarande fattighjon icke vidtager förr, än de till kommunen anlända, samt att deras återsändande till försörjningsorten af Staten ombestyres och bekostas.
Pä detta sätt medför äfven förflyttningen den minsta utgift, enär Staten genom sina ombets- och tjenstemän lättare är i tillfälle att densamma verkställa, än en möjligen långt aflägsen församling, hvilken härför sällan eger annan utväg, än att genom särskildt ombud verkställa äterhemtningen, hvarigenom de med ett fattighjons transporterande förenade utgifter ej obetydligt ökas.
På dessa skäl får Utskottet till motionen i så måtto tillstyrka bifall, att Rikets Ständer måtte, i underdånig skrifvelse till Kongl.
Majit anhålla om det tillägg i nu gällande fattigvårds-förordning den lii Juli 1853. att afskedadt Kronans manskap, dess hustrur och barn, som för framtida vård böra återtagas af den kommun, hvilken desamma i fråga härom författningsenligt tillhöra, skola på Statens bekostnad och genom föranstaltande af vederbörande i den ort, der de sig befinna, till nämnda kommun åferförsändas.
Beträffande sedermera Jöns Rundbäcks motion, sä synes det Utskottet, hvad första punkten angår, eller att bolag skall åläggas utgifva fattigskatt i den kommun, der det fäbriksrörelse bedrifver, som någon särskild åtgärd härför icke erfordras, Allmänna Besvära- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JVs> 66. 7 då denna skyldighet redan nu förefinnes, och dess utgörande, i händelse af tredska, på laglig väg kan framtvingas.
Beträffande andra punkten i samma motion, medgifver Utskottet, det fabriker eller andra inrättningar, för hvilkas behöriga drifvande en större arbetspersonal erfordras, mången gång, vid missgynnande konjunkturer för industrien, framkalla, synnerligen ä landsbygden, allvarsamma bekymmer för fattigvårdsstyrelsen inom den kommun de tillhöra, men Uskottet anser ej, att fabriksidkaren eller den, sorn af omständigheterna tvingas att lemna af honom eljest använda arbetare utan sysselsättning, rättvisligen kan, utöfver hvad nu i lag är bestämdt, åläggas att bidraga till deras underhåll.
10 § 2 mom. af nu gällande fattigvårds-förordning stadgar nemligen, att egare af fabriks-, bruks- eller grufve-rörelse, der ett större antal arbetare, som utgöra egna matlag, begagnas, eller innehafvare af jord å landet, som 1 sin tjenst antagit statfolk eller å egorna upplåtit bostad eller plats dertill åt s. k. inhyseshjon eller backstugusittare, vare, då sådant finnes för fattigvården medföra väsendtlig större tunga, än som motsvaras af de bidrag, hvilka, enligt samina §:s 1 moment skola utgöras, pligtig att derutöfver särskildt bidraga, samt att sådant bidrag, då öfverenskommelse derom ej kan träffas, skall af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande bestämmas, dock högst till 5 R:dr 16 sk.
Banko för hvarje matlag af ofvannämnda beskaffenhet.
Att vid detta förhållande ytterligare ålägga fabriksidkare en särskild årlig afgift för hvarje af honom använd arbetare, för att vid förefallande behof användas till understöd åt samma arbetare, finner Utskottet, då fabriksidkaren detta oaktadt är lika förpligtad att bidraga till kommunens öfriga understödstagares underhåll, ej öfverensstämma med den billighet samt rättigheters och skyldigheters noga afvägande mot hvarandra, som, i fråga om beskattning, böra ligga till grund för all lagstiftning.
Att förordna inspektörer, hvilka skulle tillse, huru fattigförsörjningen i allmänhet handhafves samt dithörande medel förvaltas, anser Utskottet ej vara af behofvet påkalladt.
Genom dessa tjenstemäns aflöning skulle dessutom omkostnaderna för fattigvården ytterligare stegras, enär sannolikt vore, att denna och skol-inspektörs-befattningen ej i de flesta fall komme, på sätt motionären föreslagit, att förenas.
Af nu anförda skäl hemställer Utskottet: att Rundbäcks motion må lemnäs utan afseende.
Hvad slutligen angår det af Olof Olsson öfverklagade oskick, att fullt arbetsför person mången gäng, under förevändning att ä annan ort söka arbete, liknöjdt öfvergifver de sina lör längre tider, kastande hela omsorgen om dem på fattigvårdsstyrelsen, samt utan att under sin bortovaro eller ens när han till hemmet slutligen återvänder, bidraga till deras uppehälle, är väl sådant, efter hvad Utskottet har sig bekant, icke sällsynt.
Ett lagstiftande i detta grannlaga ämne möter dock, efter Utskottets förmenande, väsendtliga svårigheter, och man skall genom ett misstag om lämpligaste sättet för afhjelpande af det onda, lätt kunna framkalla ett värre.
Utan att underkänna motionens vackra syfte, fruk'ar Utskottet, att ett antagande af det föreslagna tillägget till nu gällande fattigvärds-förordnings 7:de §:s 2 mom. snarare skulle aflägsna än närma hvad man dermed eftersträfvat. äfven om det i öfrigt vore utförbart.
Men äfven häremot möta svårigheter, dels för arbetssökanden att erhålla arbete, då han icke egde rent frejd-bevis, dels för arbetsgifvaren att kunna kontrollera af arbetssökanden företedda attester, att sedermera kunna innehålla en del af arbetsförtjensten, då denna till en början merändels måste förskjutas, samt slutligen att den till vederbörande öfversända, och dels för fattig - 8 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande.
J\p 67. vårdsstyrelsen att i hvarje särskildt läll utreda, hvar den person arbetat, till andel i hvars arbetsförtjenst styrelsen vore berättigad, hvilket sednare till och med ofta blefve omöjligt, när arbetaren, såsom i gränsprovinserna ej sällan händer, i något af grannrikena sökt och erhållit arbete.
Skulle dock nu uppräknade olägenheter kunna undanrödjas, anser Utskottet, det andra sådana at ännu betänkligare art genom motionens antagande skola framkallas.
Om det redan nu inträffar, att personer, hvilka en gång öfverlemnat sig åt lättja, liderlighet eller liknöjdhet om sin familj, sällan återvända till ett ordentligt och arbetsamt lefnadssätt, vore detta än mindre att hoppas, om de en gång genom sitt. uppförande kommit derhän, att de ej längre sjelfva fingo uppbära sin arbetsförtjenst.
Otvifvelaktig! skulle denna ställning äfven minska deras omtanke om deras egen framtid.
— Utskottet anser emellertid nu gällande lagstiftning i ämnet, der den rigtigt tillämpas, lemna åt fattigvårdsstyrelserna ali den magt öfver deras understödstagare, sorn lämpligen kan åt dem uppdragas, enär dessa sednare ej blott stå under styrelsernas målsmans- och husbondevälde, utan äfven vid visad tredska, sjelfsvåld, oordentlighet eller sturskhet kunna, efter anmälan af vederbörande styrelse, komma att behandlas såsom försvarslösa.
Med stöd af hvad Utskottet sålunda anfört, får Utskottet hemställa, om icke Olof Olssons motion må lemnäs ut n afseende.
Stockholm den 29 Januari 1863. JW 07. Ank. till Exp.-Utsk. den 2 Febr. 1S63. kl 11 f. ro. Betänkande, i anledning af väckt motion om inrättande af ett ÖfverKonsistorium.
Till förnyande af de förslag, som i detta ämne tid efter annan varit väckta, har Herr Bogeman, C. A., uti en inom Höglofliga Ridderskapei och Adeln afgifven motion {JW 261) trott sig finna ökad anledning dels i de söndringar inom kyrkan, som alltmera allmänt förspörjas, dels i nödvändigheten att bevaka den förestående vigtiga angelägenheten: presterskapets lönereglering, så att densamma ”inom de olika stiften någorlunda enstämmigt utföres”, dels i bristande öfveruppsigt derå, huru de rika anslagen till folkskolan användas, ”så att icke till och med inom samma Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande J\G 67. stift, såsom från Dalarne det lärer inberättats, i den ena socknen undervisning och upplysning främjas, under det att i den andra, straxt bredvid, trolldomshistorier i mörker florera.” Anseende, att tillsynen ä allt detta är öfver en enda mans (Ecklesiastik-ministernsj höfva, så framt han ej har under sig ett rådgörande och rådgifvande kollegium, som ”bereder, skiljer eller sammanför ärendena, allt efter deras lika eller olika beskaffenhet”, har motionären, med åberopande tillika af äldre förslag i ämnet, deribland det af framlidne Stats-sekreteraren för Ecklesiastikärenden, sedermera Presidenten von Hartmansdorff, vid 1853 års riksdag afgifna, hemställt, att Rikets Ständer måtte förnya deras underdåniga anhållan om inrättande af ett Ofver-konsistorium efter de grunder, som den framlidne store Konungen Gustaf Adolf och hans Riks-kanceller Axel Oxenstjerna utstakat, sammansatt till hälften af andliga och till hälften af verldsliga män såsom ledamöter.”
Då med ornförmälda hemställan säges åsyftas ett ”förnyande” af en utaf Rikets Ständer hos Kongl. Majit förut gjord underdånig anhållan, mäste till en början erinras, att den af Rikets Ständer vid 1854 års riksdag beslutna underdåniga framställning, hvilken motionären torde afse, icke hade alldeles samma innehåll, som motionärens nu väckta förslag i det att nemligen Rikets Ständer dä endast beslöto att i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes låta utarbeta och till nästsammanträdande
Ständer afgifva ”förslag till inrättande af ett embetsverk, som kunde handlägga och i andra instansen besluta öfver de till Ecklesiastik-departeinentet hörande ärenden, och å hvilket de Universitets-kanslererna, Serafirner-ordensgillet och Sundhets-kollegium tillkommande ärenden således skulle öfverflyttas.”
Detta beslut framkallades hufvudsakligen af ett utaf motionären åberopadt, af Herr von Hartmansdorff väckt förslag, enligt hvilket den ifrågasatta instansen, åt hvilken föreslogs benämningen Ecklesiastik-kollegium, skulle omfatta ej mindre kyrkoväsendet och den allmänna undervisningen, än äfven fattig- och helsovården: men Kongl. Majit fann, efter det utlåtanden från vederbörande blifvit afgifna, berörde underdåniga anhållan ej föranleda till vidare åtgärd.
— Vid påföljande riksdag väcktes ånyo motion i ämnet; men allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet afstyrkte all åtgärd i anledning deraf; och Utskottets Betänkande godkändes af Rikets Ständer.
Redan dä voro nemligen flera förslag väckta, åsyltande att, genom tillvägabringandet afen kyrklig representation, bereda försa mlingarne mera deltagande, än som dittills egt rum, i handhafvandet af de kyrkliga angelägenheterna; och detta deltagande ansågs göra en ytterligare instans i sådana angelägenheter mera obehöflig.
Hvad undervisningsväsendet angick, hade Kongl.
Majit redan föreslagit aflöning ät en särskild Expeditions-sekreterare, som skulle hafva till åliggande att med sorgfällig uppmärksamhet följa alla frågor, som rörde allmänna uppfostran och undervisningen eller dermed egde sammanhang, samt för Departements-chefen föreslå de åtgärder, som i dessa afseenden ansåges behöfliga och gagneliga; att utarbeta de förslag och utlåtanden i dithörande ämnen, hvarom han af Departements-chefen erhölle uppdrag; samt att, efter derom af bemälde
Chef erhållen befallning, verkställa inspektionsresor till läroverken, för att om deras tillstånd och de vid dem följda undervisningsmethoder m. m. afgifva redogörelse.
För sä vidt alltså med förslaget om det särskilda cmbetsverket, eller Ecklesiastik-kollegium, åsyftades att bereda en noggrann tillsyn ä undervisningsväsendet och en pä sakkännedom grunBih. till B.