Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
* - • * *.
- ' c.
• V * • Och nu till en annan fråga, som jag hittills skjutit undan, — - den om böcker.
Det är allmänt bekant, att skriftställarbanan i Sverige endast bjuder ett knappt lefvebröd.
Publiken hos oss är så liten, invänder man.
Sanningen är, att den är mycket mindre, än den behöfde vara.
Man läser nog gärna de ' nya böcker ', som göra uppseende eller rekom- menderas af literaturens vinprofvare-tidnings- anmälarne.
B. om man kan få låna dem af någon vräkig ungkarl, som är nog lätt- sinnig att ge ut pengar på böcker.
— Mäng- den aktar sig noga för en sådan vidlyftighet.
Det finns ju så många roligare sätt att bruka sina pengar, exempelvis att ha en öfverflödig maträtt till supén eller en extra vinsort till middagen.
Och att yrka på reform i detta fall tror jag tills vidare vore förspilld möda • — huru lifligt man än må vara öfvertygad om, att litet mindre barbariskt öfverdåd i mat och dryck icke skulle vara till men för ett förfi- nadt sällskapslif.
Men — skulle man icke kunna öfverlemna åt herrarne själfva att förse sig med (praktiska) tändsticksställ och (bruk- bara) portföljer och i stället använda de kronor och ören, som man vill anslå åt dessa små vänlighetsbetygelser, i bokhandeln.
Där finns numera rätt mycket att välja på, i öfversätt- ning eller svenskt original.
Och äfven om man icke är road af skönliteratur, torde väl desse unge män ha lika mycken glädje af att under juldagarne få litet reda på hvad exempelvis hr Landin har att berätta om Argentina eller De Amicis om Oceanen som af att få ett af of- vannämnda mer eller mindre skräpande oting.
— Endast härigenom skulle man kunna ge en afsättning och omsättning åt literaturen för dagen, som skulle inverka högst betydligt på skriftställarnes ekonomiska ställning och på lusten för läsning i allmänhet.
Lusten för läsning och själfbildning står hos flertalet af svenska kvinnor alls icke i sam- manhang med deras ofta goda naturgåfvor.
Och i detta fall försöka de att göra sin lojhet och brist på intresse till en dygd.
Man har » icke råd » att köpa böcker och » icke tid » att läsa.
Men till stora, tidsödande, dyrbara handarbeten finner man både tid och pengar — året om och icke blott emot jul — och den anses för synnerligen flitig och aktnings- värd, som bredvid sitt husliga arbete frambrin- gar mest i den vägen.
Men skulle då icke unga mödrar göra mera nytta i världen genom att köpa en bordduk till salongen för / af den summa, som ett stort arbete skulle kosta, och egna resten af sina sparpengar och hela sin fritid åt att läsa sådant, som skulle kunna hjälpa dem att först förstå de fina barnasjälarna och med berättelser sysselsätta de ifriga barnasinnena, samt sedan ha något begrepp om de spörsmål och under, som sysselsätta ynglingen och flickan.
Grubbel och oro ligga i luften och gripa sinnena mera för hvarje dag.
De barn, som ännu äro lyckliga och små, få om tio år svåra gåtor att brottas med.
— Och ve den mor, som då sitter främ- mande för dem öfver sitt stora handarbete!
1 3 * * * Om denna lilla uppsats varit lämplig för ett julnummer vet jag ej.
För min del skulle jag vara nöjd, om jag med dessa rader kunnat förmå en enda kvinna att icke blott uppskjuta, utan helt och hållet inställa besöket i tapisserihandelns ' galanteri ' - afdelning, och att i julklapp af sin man önska sig någon värde- full bok i st. f. det öfliga » planschverket för förmaksbordet ».
MAN EVIGT.
JAG; SADE » DET » MEN MIG, ÄR ATT MÄNNEN MÅHÄNDA ATT KVINNORNA DET ÄR ALLDELES VISST. » KUNNA MÖJLIGT », KUNNA K.
HATA SVARADE ÄLSKA EVIGT, Herloffsohn.
IDUN 830 J u l e n på landet för 4 0 år sedan.
Tecknad ur minnet af Mathilda L&amp;nglet.
(Forts, och slut fr. sid.
676.)
Yl jusen åstadkom mos så, att man köpte lÅi den tjockaste vaxstapel, som stod att få, skar den i lagom långa bitar och band med tråd fast dessa i granen.
Våra prostgårds- flickor, som voro hvad man kallar påhittiga, satte öfverfullt med ljus i granen, men på- tände blott ungefär hälften; när dessa brunno ned, påtändes de återstående, och så räckte härligheten dubbelt längre.
Därute i köket hade den stora trebenta grytan redan klockan åtta på morgonen blif- vit satt öfver elden.
Här kokade nu jul- skinkan, ett stort stycke rimsaltadt oxkött samt icke så få alnar kött- och fläskkorf.
Den färdigkokta skinkan upplades på ett ofantligt fat och ställdes midt på det dukade köksbordet såsom skådorätt, ty ingen kunde ens i tankame gilla ett sådant illdåd som att röra skinkan förrän juldagen, då hon, glacerad, garnerad och försedd med af pap- per utklippt manschett, åter visade sig.
Ofantliga högar af bröd, väldiga skifvor af limpa, siktbröd och hvetebröd lågo upplagda på fat; tillbringare med färsköl och dricka stodo mellan faten, och af köttet och korf- ven var något uppskuret och framsatt.
Klockan half ett samlades tjänstfolk och herrskap i köket, lille Karl läste bordsbönen och så börjades » doppningen ».
Hvar och en beväpnade sig med en tvåstänglad stål- gaffel, högg därmed en brödskifva och gick till spiseln, där den stora grytan stod och puttrade öfver en glödhög, framdragen så långt som möjligt på hällen.
Brödet doppa- des nu i det feta, salta spadet, där skinkan m. m. kokat, och förtärdes med god smak af både gamla och unga.
Emellanåt för- friskade man sig med ett glas färsköl eller varierade måltiden med en bit korf och litet senap till det flottiga brödet.
Men bra mådde man, magkatarr hörde man aldrig ta- las om, och sur limpa och fläskspad ansåg man som en läckerhet.
Någon annan middag bestods ej, men un- gefär en timme senare fick man kaffe med dopp, och nu sparades ej på saffransbrödet.
Sedan tändes » julbrasan » i salen, och om- kring denna samlade sig nu barnen, medan far och mor i ett annat rum » lade in jul- klapparne ».
En ljuflig doft af lack och granbarr spred sig i rummen och fyllde med längtan och hopp de ungas hjärtan, där de sutto vid brasan och med sagor och samtal sökte fordrifva tiden.
När brasan brunnit ned, kom prostinnan ut i salen och tillsade flickorna att tända ljus.
Tjänstfolket inkallades, en af flickorna satte sig vid pianot och » tog upp » en jul- psalm, de öfriga stämde in, och detta var högtidens början.
Måhända klingade sången inte så rent, antagligen » detonerade » den ena och andra, men alla kände sig andäktiga och högtidligt stämda, och detta var j u huf- vudsaken.
Efter sångens slut önskade pro- sten alla de närvarande » god jul och Guds frid och välsignelse ».
Därefter utdelades tjänstefolkets julklappar, som mest bestodo af förkläden, halsdukar, strumpor och vantar.
Någon, som tjänat någon längre tid, kunde väl få en liten sjal eller ett » kjoltyg », men sådant hörde till un- dantagen.
Drängarne fingo ett par riksdaler, eller högst en » tvåabanko » i julpengar.
Därefter tändes julgranen, och sedan den behörigen beundrats, brötos julklapparne.
De smala vaxljusen brunno snart ned, men då tändes i förmaket de tjocka, hemstöpta gren- ljusen, och man slog sig ned därinne, trak- terade sig med äpplen och nötter, pepparka- kor och fikon, tills klockan slog åtta, då kvällsvarden framdukades.
Var middagen enkel, så var kvällsvarden så mycket öfverdådigare.
Först lutfisk, hvit och dallrande med mäktig, hvit sås; så ris- grynsgröt, i timmar kokad i oskummad mjölk; därefter oxstek och stekt svinrygg, som det då hette — nu kallas det fläskcarré — och sist en stadig smörtårta med sviskonfyllning.
De funnos, som åto af alla dessa rätter och inte mådde illa ändå!
Julkvällen gick man tidigt till sängs, ty julottan började klockan half sju, och senast klockan sex skulle ljus brinna i alla prost- gårdens fönster, på det att äfven de till kyr- kan först anländande skulle se, att man icke där försofvit sig.
Kyrkan låg tämligen nära — man gick dit på mindre än tio minuter — men till julottan skulle alla åka.
Pro- stinnan blef hemma och vaktade elden och snoppade ljusen; alla andra skulle till kyrkan.
Denna låg på en kulle, och en hög präk- tig stentrappa ledde från uppkörsvägen dit upp.
Det var roligt att stå däruppe i den tidiga, mörka morgonstunden och höra bjäl- lerklangen från alla håll.
Då och då syntes ett rödt sken blänka fram öfver snön — det var herrskapet från » bruket », de åkte alltid till julottan med tända bloss och fack- lor.
Uppför trappan tågade damer i pels- verk och flor, bondgummor i styfva hemväfda ylleklädningar och doffelkappor, torpare i vadmalsrock och herrar i lifpels, rödkindade tjänstflickor och bleknosiga mamseller om hvarandra och strömmade in i den upplysta kyrkan.
Dennas eklärering åstadkoms me- dels sammanskott af ljus, tjocka, hemstöpta talgljus, som mera enkelt än smakfullt ned- stuckos i för ändamålet i pulpiturernas skil- jeväggar borrade hål.
I de stora kronorna i taket brunno också talgljus, men på altare och predikstol funnos stearinljus, skänkta af socknens herrgårdar.
Klockaren, som var ett slags » skjön-aand », hade med lock och pock åstadkommit en » dekoration » på altarväggen, bestående af en hög spetsig båge, fullsatt med ljuspipor, däri stearinljus brunno, allt- sammans bekostadt af kyrkans kassa och allmänt förklaradt såsom varande » grufligt vackert ».
Och när ljusen brunno, såg det nog bra ut, men då de tomma piporna på den hvitmålade ställningen sedan året om sutto där och gapade, var det just inte så till- talande.
Andedräkten stod som en rök därinne i kyrkan, och de osnoppade talgljusen brunno med sömnigt sken genom dimman.
Kallt var det, nästan som ute, ty uppvärmda kyr- kor hade ingen då hört talas om — icke på landet i hvarje fall — och dessutom stodo kyrkdörrarna mest hela tiden öppna.
Men ingen tänkte just på dessa obehag, och när den förutnämnde klockaren, som utmärkt " väl spelade orgel, tog upp den härliga psalmen: » V a r helsad sköna morgonstund », uppsteg i alla dessa enkla, hederliga människors sin- nen en så andaktsfull stämning, att den i och för sig var en gudstjänst.
Predikan var kort — samma prest skulle ju hålla en gudstjänst till, så fort ottsån- gen var slut.
D e flesta åkte hem då, och bland allmogen började nu den vildaste kapp- löpning, ty det var afgjord sak, att den, som först kom hem från julottan, skulle först få det kommande årets skörd inbergad.
En stund senare kom prosten hem, vanligen med kyrk- värdarne i sällskap.
I detsamma han steg inom salsdörren, påtände prostinnan » glög gen », en blandning af rom eller arrak, soc- ker och russin, som alltid om juldagen skulle vara redo vid frukosten.
Den stod där i en kopparkastrull, blank och röd som solen, och brann med en blåaktig låga, och det hela tog sig mot den snöhvita duken och det inbjudande frukostbordet ganska väl ut.
Till denna frukost hörde ovilkorligen pressylta och grisfötter.
Sedan juldagsmiddagen med surkål och skinka blifvit afäten, var den, så att säga, mera officiella delen af högtiden förbi.
An- nandagen var det för det mesta » julkalas » på något håll i bygden och sedan under » mellandagarne » och ut på nyåret, så länge » julmaten » räckte, höllo också julkalasen i.
Till dessa hörde alltid dans, danslekar och andra lekar, och både gamla och unga voro med om att » skära, skära hafre », fria på narri, m. m.
Nästan hvarje familj hade ef- ter själfva juldagarne hos sig några gäster, släkt och vänner, hemlösa ungkarlar o. s. v., som ökade den vanliga kretsen.
Nöjena voro anspråkslösa, men sinnet var lätt och gladt, och ehuru just ingen talade om » lifsglädje&gt; — sådant föll j u af sig själf — så visste ej häller någon, att det ens fanns något, som kallades lifsleda.
Litet finare kunde det hafva varit — myc- ket finare är det nu — men roligare, gladare, lyckligare juldagar — • se det kan omöjligen finnas!
Julen i England.
Skildrad för Idun af Anna Fleetwood-Derby.
^jj^Tvad som här först kommer en att märka, &lt;U, I att julen är i annalkande, det är ejjul- klappar som i Sverige, nej — det är något mera prosaiskt, de stora upplagen af russin, korinter, kanderade pomerans- och ci tronskal m. m. i kryddbodarnes fönster, redan i början af november.
Detta är en vink om att tiden nu är inne för att rusta i ordning plumpuddingen, eller, som den här kallas, » the Christmas Pudding » (julpuddingen).
Och ett rätt stort arbete är det.
Alla russin skola » stenas » och skäras i 3 å 4 delar, korinterna rensas, och deras små stjälkar plockas bort; de kanderade skalen, mandeln och citronskal skela skäras i mycket små bitar, mjöl, brödsmulor och kryddor tillvägas, njurtalgen hackas, och allt blötas med ägg och gammalt öl samt rö- ras om mycket väl, och framför allt: af alla, familjemedlemmarne — till och med minsta » baby » — ty det bär lycka med sig.
Julaftonen och julklapparne äro ej här som i Sverige, så att säga, julens medelpunkt, utan det är för » the Christmas Dinner » (juldagens middag), som tillredelserna egentligen ske, och mot hvilken de flesta se som mot festens glanspunkt.
Veckan före jul börja slaktare och fågel- handlare att behänga sina öppna bodar — både innan och utanför — med otroliga mas- sor af sina varor.
De förras präktiga får,
kalfvar och oxar äro utstyrda med den mest egendomliga ståt af bandrosetter, pappersblom- mor samt guirlander och knippor af grönt, framför allt af hollyn med dess vackra röda bär.
Och fågelbodarne!
Hvilken ofantlig mängd af vild fågel, kalkon, fasaner, höns, ankor, gäss m. m., äfven ordnade med grönt och band.
De trenne sistnämnda slagen tillhöra i allmänhet de mindre bemedlades julmiddag, medan de förra, jämte biff, utgöra » les pieces de résistance » på de rikas ymniga bord.
Hela husgafveln, ofvan och på bägge sidor om de vida, öppna ingångarne, samt väggar och diskar innanför, äro öfverfyllda med rad öfver rad af dylikt fjäderfä.
De äro mestadels f. d. befjädrade, ty nästan alla äro plockade, och inga säljas med fjäderklädnad och innanmäte.
Julklapparna spela, som sagdt, föga roll i England.
Presenter gifvas visserligen i famil- jer, där barn och ungdom finnas — hvarje medlem ger en julklapp till hvar och en af de andra — • men de äro sällan arbetade af gifvaren själf, utan köpta färdiga.
Bodarne öf- verbjuda hvarandra därför i rikt och prydligt utställande af eleganta och lockande varor; i synnerhet om kvällarna förete de ofantliga bod- fönstren en strålande och vacker anblick.
Ut- om prislappar gifvas uppgifter sådana som: » Christmas Presents », » Useful Xmas Gifts » e t c, motsvarande de svenska anvisningarna: » passande för julklapp », o. s. v. Många bodar anordna särskilda afdelningar, kallade julbazarer, för allt hvad i småsaksväg kan lämpa sig för julen.
Utdelningen af julklappar sker juldagen; någon gång på aftonen, men i allmänhet för barn på så vis, att dessa aftonen förut upp- hängt sina strumpor på sängstolparne i förvän- tan, att de under natten skola fyllas af Sankt Klaus (julgubben), barnens sanne vän.
De små äro ej sena att på julmorgonen undersöka, hvad den snälle Klaus — i pappas och mam- mas person — • har stoppat in i deras strumpor.
Julgranen, som infördes i England af prins Albert af Saxen-Coburg Gotha (drottning Vic- torias gemål) är numera ganska allmän, och man ser hvarje år ett ökadt antal däraf utan- för blomster- och frukthandlares bodar.
Alla — från de små af / meters höjd till de 2 ä 3 meter höga — säljas med rötter i kruka.
De odlas i stor mängd af trädgårdsmästare på lan- det, men trifvas ej länge i Londons rökiga luft.
Med frukter, glitter och grannlåt klädas de i hemmen och tändas på juldagsaftonen.
x 2 Det är en gammal sed, att rummen skola dekoreras med holly, lager och annat vinter- grönt, hvarpå England ur så rikt.
Detta sker på julaftonen, och är det isynnerhet alla taflor och större vaser, som prydas på detta vis.
Då upphänges äfven — oftast i en dörröpp- ning — en bundt mistel, oeh en gammal tradition tillåter en herre att kyssa den dam, som oförsiktigt ställt sig därunder.
Med det intresse, hvarmed de flesta här om- fatta sin kyrka, är det helt naturligt, att kyrko- dekoreringen medels grönt och blommor, vid julen och andra högtider, här vunnit den all- männa spridning och tagit de storartade dimen- sioner, som nu är fallet.
Ett par söndagar förut tillkännagifves, till hvilken dag blommor och grönt skola vara insända, och under de yngre presternas (» the Curats ») ledning utföres dekoreringen af församlingens unga damer och äfven herrar.
I koret ordnas ståtliga blom- grupper, pelare och balustrader lindas med guirlander, men rikast klädas altaret, predik- stolen och dopfunten.
Julaftonen på kvällen oeh under juldagen hållas gudstjänster i de flesta kyrkor — dock ej i alla, ty » dissenters ».
erkänna ej andra helgdagar äu söndagarne.
Vid julaftonens korta gudstjänst sjungas i st. f. de vanliga hymnerna några af de gamla » Christmas Carols ».
Dessa, stundom blott hälft religiösa, sånger sjungas och spelas också både före och efter jul om nätterna af kringvandrande sångare och musi- kanter.
Äfven fattiga barn gå omkring om kvällarne och sjunga sina » Carols » utanför in- gångsporten (» or the doorstep ») för att belö- nas med ett par pence.
De nattliga musikan- terna infinna sig efter jul för att anhålla om » the Christmas B J X (julpengar) for the waits », som de kalla sig.
På landet bibehålles ännu å några orter det gamla bruket att under glädje och gamman draga hem från skogen » the Yule log », ett stycke af en trädstam, som skall brännas som julbrasa under juldagen.
Bokmarknaden öfverflödar på julböcker, och alla de mångfaldiga magasinen och illustrerade tidningarna ha sina julnummer.
Julkort äro ännu mycket i bruk, och till den grad är po- sten anlitad vid denna tid, att Londons » ge- neral post office » då måste öka sin kår med 3,000 extra män.
På flere af Londons teatrar ges stora jul- pantomimer, egentligen talpjäser med sagor till motiv och féeriscener, öfverdådigt dyrbart och storartadt uppsatta samt en » great attraction » både för unga oeh gamla.
Mot barns uppträ- dande i dessa har från flere håll en stark op- position varit rådande.
Ett parlamentsbeslut förra året tillstädjer dock barn i pantomimer » under vissa lämpliga vilkor ».
julmiddagen samlas, så vidt möjligt, alla familjens medlemmar från när och fjärran.
Det gamla bruket att servera ett vildsvinshufvud — numera representeradt genom ett vanligt svinhufvud — fullföljes ännu på stora herre- säten och vid några af Oxfords » colleges ».
Hufvudet är prydt med en grön guirland, en citron är instucken i det öppna gapet och på ett silfverfat bäres det in med högtidlig ståt af » the butler » (munskänken), hvilken på ömse sidor åtföljes af betjänter, bärande brinnande vaxljus.
Denna ceremoni helsas af bordsgä- sterna med en » carol », på engelska med la- tinskt omkväde.
När plumpuddingen ställts på bordet, tillkommer det den yngsta familjemed- lemmen att däri placera en bärrik hollyqvist, allt under samtligas lifliga handklappningar.
Annandagen är ej kyrklig helgdag, men en af årets 4 » Bankholidays », stiftade på banki- ren, Sir John Lubbock ' s, förslag, för att ge fridagar åt den öfveransträngda affärsvärlden.
Dagen kallas » Boxing-Day » efter den, gamla seden, att på den dagen i » boxes » (lådor) ut- delas gåfvor till de fattiga.
Dessa » boxes » bestå numera i drickspengar, och slaktare- och bagardrängar, mjölkbud, tidningspojkar, lykt- tändare m. fl.
infinna sig denna eller följande dagar för att få sina » Christmas Boxes ».
Men hvad som mest utmärker julen i Eng- land är dock ett ständigt växande deltagande för nödställda likar.
De otaliga barmhertig- hetsinrättningarna sända före jul omkring sina upprop om hjälp, och stora summor fela ej att inflyta. '
» Christmas Dinners » och » Teas » samt förlustelser af mångfaldiga slag gifvas i all synnerhet för ålderstigna och barn.
Alla föreningar, alla hospital, arbetshus och många skolor o. s. v. hafva sina » entertainments »; få försumma att göra något för att under denna glädjens fest hjälpa,fröjda och omhulda dem, hvil- kas lif annars kanske eger högst få glada stunder.
Och detta är ju den ädlaste julglädjen — och det bästa sätt att » fira julen ».
f / i ^^yonungslig gåfva jtiar fallit i gyllene brand nyss på hans lott.
£De ädlaste kryddor i ' österland XHl öfverflöd har han fått.
fj \ len sägnen förtäljer: llomstren små, ' Som.
herdarnc strött öfver krabbans strå, ^De fägnadc mest hans öga.
^Haii mäktar ren med sin späda hand J) em föra mot barnamund.
%tt strå, förvissnadt från hedens • sand, förgylldes ydvart i samma stånd: blad blef grönare, blomstren, nyss Så bleka, rodnade under hans kyss " Och doftade mera Ifufligt.
Quds heliga blick till hjärtegrund, ' Tivar gärnings väsende går.
^N~u reses hans krabba kring jordens rund, ^Han tusendens hyllning får.
' Och, • liksom i sagan undrets glans J^örskonade herdarncs enkla krans ' Och halmen i guld förbytte, ' Så gifver han huldi välsignelse åt ^Den ringaste gåfva än, " ftians makt förgyller det vissna stråt ' Och skapar kärnor igen.
c J) et kärlekens, verk, som öfvas tyst, — ' Likt späda blomman, som barnet kysst får högre, skärare fägring.
Jjnna Knutson.
Ändå!
det kan se ut något, det, hjärter åt alla håll, en ljus väg — en — två — SSA fyra — åtta • — ser Maggie, ett sådant roligt bref; det blir väl till Tidasjö på nyårsbalen.
Åh kors, sådana granna kort har jag då aldrig sett — ruter kung — till på köpet — unge löjtnanten förstås, hm, hm. » » Karin, du får inte prata några dumheter.
Ska ' du spå, ska ' du spå ordentligt. » Maggies lilla mörklockiga hufvud skakades energiskt.
Karin såg upp med en liten slug blick ur sina plirande blå ögon, små och ljusa som omogna blåbär, men med ett uttryck af innerlig godhet.
» För mig själf, för vännen, för huset, hvad som ska ' ske ».
Karin lade med en viss skicklighet, som vittnade om mångårig vana, ut de olika högarne.
» Hvad som ska ' ske, är jag allra nyfiknast på, » försäkrade Maggie.
» Det ser rart ut också, vill jag lofva.
Jag •kan rakt inte hjälpa det.
Ser hon här, Maggie, förlofningsringen. » Maggie makade förtretad och rodnande ihop korten med sina små hvita händer och gaf de sjutton årens hela förkrossande förakt åt mam- sel Karins spåkonst.
» Det slår aldrig in ändå, så det är just inte mycket värdt, » sade hon och kröp upp i soff- hörnet, så långt hon kunde komma, liksom för att skydda sig för stormen, som skakade de sekelgamla lindarna och hven i fönstersprin- gorna, och höstregnet, som oafbrutet slog emot rutorna.
Härinne var det varmt och godt i mamsell Karins kammare.
Från köket hördes ett mun- tert slammer med spiselringar och kastruller, ett torroligt infall af gårdsdrängen, som belö- nades af pigornas högljudda skrattsalfvor.
Dörren till venster förde genom en lång gång in i handkammaren.
Där var mamsell Karins värld, där hade hon nu ställt upp och tagit ned syltburkarnes prydliga rader i trettio år, vägt upp kryddor till baken, lagt upp smör och bakverk, där var hon nästan suverän, och det var endast lilla Maggie, husets yngsta, som vågade trotsa den gamla husmamsellens makt.
Men mamsell Karin var visst icke någon vre- sig gammal flicka, tvärtom; hennes skratt kunde genljuda ända upp till salongen ibland, så att hennes nåd måste draga på munnen och undra, hvad de nu hade för sig därnere igen.
Hennes lilla rum var en sådan där gammal- modig jungfrubur med pärlfärgade möbler, ordent- ligt följande väggarna, ljusa tapeter, hvita knutna gardiner, en byrå med virkad duk på och cf- versällad med saker, vaser, små byster, eaude- cologneflaskor och skrin.
Det var här Maggie trifdes så väl, i den hårdt stoppade soffan med sitt rödrandiga öfver- drag.
På bordet framför henne stod vanligen något nämnarn att fördrifva skymningen med, och när lampan tändes, blef mamsell Karin en värdig sibylla.
Nu satt emellertid Maggie all- deles tyst, och de vackra, tänkande ögonen följde med ett drömmande uttryck de skiftande reflexerna frän brasan i kakelugnen.
» Hvad tänker min lilla fröken pä? » undrade Karin.
» På lifvet, Karin. » Mellan dessa bägge hade det aldrig varit så noga med titlarne.
De hade ju tillbringat hela sitt lif tillsammans.
€$$0, » Det var fasligt djupsinnigt det.
Jag tän- ker på min lilla kaffepanna, jag, om det ska ' vara för bitti ' att sätta på den än. » Maggie satte ut de röda läpparne, men plöts- ligt lystes det unga älskliga ansiktet upp af ett nytt intresse.
Hon såg med tindrande ögon på Karin och frågade hastigt: » Har inte Karin haft någon historia, någon sådan där som man kallar en ungdomssaga?
Åh bestämdt, tala om, säg raraste Karin, tala om! » Hon smekte öfvertalande Karins tjocka ar- mar och smög sin hand i hennes stora, för- kylda, hvars sträfva fingrar återgåfvo smeknin- garna.