Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I de hymner man ännu eger af Synesius, som i en person förenade biskopen samt den skönhets- och vishetsträngtande hellenen (för en del af våra läsare säkerligen bekant genom Kingsleys roman Hypatia) bildar detta vemod en märkvärdig samklang med den kristna andakten.
Med den antika verldens undergång upphörde en sådan längtan tillika med förmågan att tillfredsställa henne.
Djursymbolen erhöll derefter en mer framstående plats.
Försinnligade fenicier och kananeer sin Gud såsom den kraftige tjuren, framstälde de kristne sin i gestalten af det tåliga lammet.
Konsiliet i Konstantinopel år 692 stadfäste lammsymbolen.
Såsom Aron en gyllene kalf lät påfven Sergius III förfärdiga ett lamm af guld och elfenben.
Puritaner, som uppreste sig deremot, behandlades som oroliga hufvuden och kättare.
På Karl den stores tid klagade en af dem, biskop Claudius af Turin, från hvilken valdenserna leda sina anor: ”Isti perversorum dogmatum auctores agnos vivos volunt vorare et in pariete pictos adorare.”
Påfven Urban Vitus förärade bysantinske kejsaren ett Guds-lamm.
En bifogad skrifvelse skildrade dess underbara kraft i följande munklatinska hexametrar:
Balsamus et munda cera cum chrismatis unda
Conficiunt agnum, quod munus do tibi magnum
Fonte velut naturn per mystica sanctificatum.
Fulgura desursum depellit, et omne malignum
Peccatum frangit, ut Christi sanguis et augit.
Prægnans servatur, simul et partus liberatur.
Dona refert dignis, virtutem destruit ignis.
Portatus munde de fluctibus eripit undæ.
Ännu år 1784 utkom en förordning af kurfursten Karl Theodor af Pfalz, som, hänvisande till S:t
Huberti underkraft, förbjöd användandet af ”verldsliga” läkemedel mot bett af galna hundar.
År 1240 hölls i Lüttich en stor regnprocession.
Tre gånger upprepad, förblef den utan verkan, ”emedan man vid anropandet af alla helgon hade förgätit Guds moder.
I ny procession sjöngs nu ”salve regina,” och ”regnet nedstörtade med sådan häftighet, att tåget måste skingra sig.”
Ett sätt, som presterskapet någon gång begagnade för att göra oväder var att föra en åsna framför kyrkdörren, hänga litanian om hennes hals och stoppa en hostia i hennes mun, samt derefter begrafva djuret lefvande.
Särdeles rik var
Medeltidskyrkan på förbannelse-formulärer af rysligt slag, vittnande om en oerhörd förvildning i känslor och tänkesätt.
Ett enda prof på dessa formulärer är mer än tillräckligt; det bifogas här:
”Genom Guds, den allsmägtige fadrens och sonens och den helige andes magt, kraft och välde och i den heliga jungfruns, vår herre Jesu Kristi moders namn, i kraft af de heliga englarne, erkeenglarne, S:t Michael och S:t Johannes döparen, i namn af den helige aposteln Petrus och alla apostlar, i namn af den helige Stefan och alla de heliga martyrer, och S:t Adelgunda och alla heliga jungfrur, äfvensom alla helgon i himmelen och på jorden, hvilka kraft är gifven att binda och lösa – fördöma, förbanna och från moderkyrkan utesluta vi genom förbannelsens band N. N. o. s. v.
Deras barn måtte blifva fader- och moderlösa; förbannade vare de på fältet; förbannade på åkern, i staden, i skogen, i sina hus och lador, i bädden, i kammaren, på rådhuset, i byn, till lands och vatten, förbannade vare de i kyrkan, på kyrkogården, i tingshuset, på torget och i kriget; de må tala, sofva, vaka, äta eller dricka, de må gå eller stå eller göra hvad de vilja, förbannade vare de till kropp och själ, till förnuft och alla sinnen, förbannad vare deras lifsfrukt, förbannad frukten af deras jord, förbannade vare alla deras lemmar, hufvudet, näsan, munnen, tänderna, strupen, ögonen och ögonbrynen, hjernan, svalget, tungan, bröstet, hjertat, lungan, lefvern, ben och armar, hud och hår; allt hvad hos dem är lefvande och rörligt från hufvudet till fotabjellet mätte vara förbannadt o. s. v.
Dig Lucifer och hela ditt anhang besvärjer jag vid fadren, sonen och den helige ande, vid Kristi menniskoblifning och börd, jag besvärjer dig med alla helgons kraft och dygd, att du aldrig må lemna dem i ro, hvarken natt eller dag, tills du bragt dem i förderf, förderfvat dem i vatten eller fört dem till galgen eller låtit vilda djur sönderrifva dem eller fiender skära strupen af dem eller förderfvat dem i eld o. s. v. o. s. v.”
Man fann i Num. 5, 12 ff. äfven en biblisk grund för ordalierna.
I en kommande artikel, som behandlar folkmagien och hexeriprocesserna, skall närmare redogöras för ”Hexhammarens” innehåll.
Kulturhistorien borde ej förgäta denna bok, som är den kyrkliga dualismens mognaste frukt och klart ådagalägger de slutsatser, till hvilka han måste komma.
”Gott in der Geschichte”, III.
Ännu på Erasmi af Rotterdam tid bråkade theologerna med detta qvistiga spörsmål.
Detta medgifvande gör Cornelius Agrippa i sin ”Occulta Philosophia.” Theophrastus Paracelsus och andra voro mindre blygsamma.
Så resonnerade ännu Borrichius (Olaf Borch), som i medlet af 1600-talet var professor i kemi vid universitetet i Köpenhamn och skrifvit en bok om den egyptiske Hermes’ visdom.
Agrippa:
De occulta Philosophia 1.
I c. 24.
Uti en Magia Divina hafva vi funnit följande anvisning att tillvägabringa ett perpetuum mobile naturæ, hvilkens riktighet vi öfverlemna åt läsaren att pröfva.
”Under de tolf nätterna efter Juldagen samlas från fruktträd så mycket daggvatten, att det utgör 1½ mått, och förvaras väl innestängdt.
I Mars månad samlas ånyo daggvatten från både fruktträd och ängar och förvaras på en andra flaska.
Daggvatten, samladt i Maj, gjutes i en tredje, och vatten af åskregn, som om sommaren inträffar, på en fjerde.
Derefter blandas innehållet af de fyra flaskorna, och ett mått deraf gjutes i en stor genomskinlig glaskula, der det, väl innestängdt, skall förblifva en månad och ruttna.
Sätt det sedan öfver elden och underkasta det andra gradens hetta.
När det tillräckligt distillerats, återstår en honungstjock saft.
I denna återstod gjutes fyra gran astralisk tinktur.
Blandningen underkastas första gradens hetta, hvarvid hon förvandlar sig till en tjock kolsvart klump, som åter upplöser sig och skiljer sig åt, bildande nedantill en bläckartad vätska och ofvantill en dimma, hvaruti skönjas mångahanda färger och gestalter.
Dessa försvinna snart och allt blir till ett vatten, som börjar grönska, och det visar sig gröna platser, som blifva allt större, och berg och ljufliga fält, och vattnet minskas allt mer och mer.
Och när du nu ser, att ingen dagg mer uppstiger från jorden inne i glaset, så tag det vatten, som du vid distillationen erhöll, blanda deruti ett qvintin astralisk tinktur och gjut ett lod deraf i glaskulan.
Då börjar allt åter lefva och vexa.
För hvarje månad ingjuter du ett lod af denna blandning.
Är då glaskulan väl tilltäppt och om hon ej rubbas i sin ställning, så uppstiger efter hand en dunst, som förtätas till tvenne lysande stjernor, liknande solen och månan, och likasom denna sednare, så af- och tilltager den ena af dessa stjernor.
Och alla naturens skådespel, åska, blixt, regn, hagel, snö och dagg skola visa sig i din glaskula, likasom i den stora verlden derutanför.
Allt detta, om du har den store skaparen för ögonen, och i hjertat, samt döljer denna stora hemlighet för den onda verlden.”
Från andra delen af Göthes ”Faust” torde läsaren erinra sig doktor Wagner, Fausts förre famulus, ifrigt sysslande framför den kemiska ugnen med tillverkandet af en homunculus, en konstgjord menniska.
Samma Magia Divina, hvarur vi hemtat ofvanstående anvisning, låter oss äfven komma den lärde Wagners hemlighet på spåren: konsten att göra ”homunculos philosophicos.”
Man tager en kolf af skönaste kristallglas, gjuter deruti ett mått renaste Majdagg, samladt under fullmånan, samt två mått blod af en yngling och tre mått blod af en flicka.
Både ynglingen och flickan måste vara utan vank och lyte, samt, ”om möjligt,” kyska.
Sedan denna blandning jäst en månads tid och blifvit till en rödaktig jord, så afleder man medelst rör, lufttätt fästade vid kolfven, det ”menstruum,” som bildat sig ofvanför, tappar det på ett rent glas, blandar det med 1 gran animalisk tinktur, förer blandningen medelst rören in i kolfven, låter denne stå åter en månads tid i lindrig värma, och då bildar sig en blåsa, som snart organiserar sig till ett nät af små ådror och nerver.
Hvar fjerde vecka begjuten med det ofvannämnda menstruum, tillvexer blåsan under fyra månader.
När du då hör det pipa och lefva i glaset, så gå dit och du skall till din fröjd och förundran se derinom en den aldra vackraste yngling och dito flicka, ”på hvilka du af hjertats lust kan skåda, huru älskliga naturen har format dem, men de äro endast 1 qvarter höga.
De röra sig och vandra i glaset, och midt i detta uppvexer ett träd med allahanda ljufliga frukter.
Om du nu månadtligen ingjuter i kolfven 2 gran vegetabilisk tinktur, så kan du hålla dem vid lif hela 6 års tid.
När de äro 1 år gamla, kunna de upplysa dig om många naturens hemligheter.
De äro välvilliga till sinnelaget och lyda dig i allt.
Men efter det sjette årets förlopp skall du se, att det sköna paret, som hitintills ätit af alla frukter, utom af det träd, som först uppvexte midt i kolfven, numera börjar äta äfven af det.
Då bildar sig ofvan i kolfven en dimma, som blir tätare, antager blodröd färg och slutligen utslungar blixtar.
De begge homunculi äro helt förfärade och söka gömma sig.
Småningom är allt omkring dem förtorkadt och de dö, och det hela förvandlas till en rykande massa.
Är glaset icke mycket stort och starkt, springer det i stycken och anställer stor skada.
Äfven vår svenska allmänhet har, särdeles under det sjuttonde århundradet, hållits i en fortsatt fasa för dessa hemska aspekter, tack vare de astrologiska ”prognostica”, som den tiden utgjorde ett nödvändigt bihang till almanackan.
Så läses i en almanack, tryckt i Stockholm 1683, följande prognostikon:
”När jag uti thetta år betracktar
Saturnum och hans Lopp, så är thensamma hos then hitzige Leyone-Stiernan,– kommer emoot hösten ganska när intill Leyonets Hjertestierna och gör en quadrat uppå Martem, som står hos Scorpions-stiernan och kommer in til thess Hjertestierna.
O Älskelige Läsare, alla samptelige, I som akten eller förackten Guds och Naturens Under och Ordning, gifver dock acht uppå hvad Gud och Naturen med Tijden göra månde.
Jagh befarar så godt som itt Regn af hitzigt
Pestilentz-Förgifft, jagh säger hitzigt Förgifft:
Hvilket the Herrar Medici väl skola förstå, märckja och förnimma.
I följande årgång af denna almanack förkunnas denna profetia:
”Emedan Saturnus och Mars i thetta Åhr hålla itt häfftigt Quadrat skeen uthi Martio, så är til at befahra, at en myckit sjuklig
Vår blifva torde.
Viid Hösttijden hålla bemälte Planeter Saturnus och Mars en sammankomst hoos then hitzige och pestilentzialiske Leyonets Stierna, tå alt hvad som uthi Vårtijden så småningom är antändt nu (tillijka) uthi ljusan Loga brinnandes varder och månge menniskior hopetahls lagandes åt Grafven.
Conjunktionen mellan Solen och Mars uthi sommarens Æquinoctial-Punct lärer stoor heeta, så uthi Lufften, som ock menniskiornas Kroppar tillbringa, och uti mången, som sig ey väl præserverat, en brännande Feber antända.”
År 1686 spår samma Stockholms-almanack:
”Thet är nogsampt bekant, at (Astrologice) altijd vidh the skarpe Saturni och Martis aspecter sig Siukdomar mehra yppa och utbreda än som andra Tijder.
Emedan och nu uthi thetta
Åhr uti Mayo quadrat mellan Saturnum och Martem infalla, och andra häfftige hitzige Aspecter komma thertil medh, så hafvom vi för thetta en siukligh Våhr, en siuklighare Sommar, och ganska siukligh Höst och Winter att befruckta, thå allahanda häfftige, hitzige och Gifftige Siukdomar starkt vara grasserandes, och genom Slagh och Hufvud-Yhra många hädanryckiandes.”
Med anledning af nämnda aspekter förutsäges ock, att de i fält varande soldaterna ”effter sin tyranniska Complexion thesto mehra sköflandes, rasandes, härjandes, brännandes, förstörandes och förtärandes varda”.
Så fortgår det år efter år med grymma profetior, allt på grund af ”Saturni och Martis hitzige aspekter”.
År 1690 är profeten mörkare i hågen än någonsin; efter att hafva förutsagt allt möjligt elände öfver det arma landet, utbrister han i följande mystiska utgjutelse af förtviflan:
”Men hvad Particularia eller Specialia uthi thetta Åhret vijdkommer, efter som then nyfijkne altijd hafver Lust til a veta, Hvilkendera, huru, hvarest, och när, så är til at svara:
När allt bär öfver ända, så finnes Specialia uti Generalibus.”
Ifrågavarande kalender-makare hette Joh.
Voigtz, kongl. mathematiker och astronom.
Vida beskedligare i sina spådomar äro de af mathescos professorn i Upsala Andreas Spole på 1690-talet redigerade almanackor.
En verklig upplysningsman för sin tid framträder i matheseos prof.
Andreas Riddermarck, som uti en af honom redigerad almanack, tryckt i Göteborg 1694, förklarar, att ”the astrologiske Märcktekn äre intet capable at föra oss hvarken Frid eller Krig, hvarföre är fåfängt någon Wisshet sluta effter det Ögnemärcke man har af dem”.
Adertonde århundradets almanackor röja snart nog inbrytandet af upplysningens tidehvarf; de astrologiska spådomarne försvinna småningom ur desamma och blifva föremål för begabberi.
Hvar och en af de särskilda aspekterna hade, jemte sitt gynnsamma eller ogynnsamma inflytande i allmänhet, äfven sin särskilda betydelse.
Quadraturen mellan Venus och Månen t. ex. lofvade goda utsigter för frieri och för resor.
Nordmanna-Mystik
NORDMANNA-MYSTIK
FRÅN NORDENS FORNTID
A. U. BÅÅTH
STOCKHOLM F. & G.
BEIJERS BOKFÖRLAGSAKTIEBOLAG.
IVAR HÆGGSTRÖMS BOKTRYCKERI, 1898.
Kännedomen om våra nordiska förfäders vidskepelse i tro och sedvänjor förskrifver sig uteslutande från Eddorna och de isländska sagorna.
Dessa sagor äro visserligen nedskrifna, först sedan kristendomen blifvit införd på ön Island, nämligen i det tolfte och de närmast följande århundradena, och man kunde därför vänta, att författarne låtit på många punkter sitt egna kristna åskådningssätt insmyga sig i stället för den värkliga tankegången hos de hedniska folk, som sagorna skildra.
Men detta synes dock i mycket ringa grad hafva varit fallet.
I allmänhet böra de fornnordiska urkunderna anses såsom synnerligen säkra källor, när det gäller att undersöka våra hedniska förfäders vidskepliga föreställningar.
Det är ett ofta och lifligt debatteradt spörsmål, huru vida dessa hafva sitt ursprungliga hem här i Norden eller om de äro lånade hos andra folkslag och blott vidare utvecklade af nordboarne.
De nordiska folken foro vida omkring icke blott som vikingar utan äfven som fredliga köpmän, hvilka kommo i mycket nära beröring med andra folkslag, och många nordboar hade såsom väringar länge fast uppehåll i den tidens kulturstater.
Det kan därför icke vara det minsta tvifvel om, att många af de föreställningar, som framträda ur sagorna, alldeles icke äro ursprungligt nordiska utan äro lånade ifrån skilda håll.
Emellertid bör det noga märkas, att den fornnordiska magien är af väsentligt annat slag än den magi, som samtidigt eller senare härskade i mellersta och södra Europa och som vi svenskar känna särskildt genom Viktor Rydbergs berömda arbete »Medeltidens magi».
I denna magi, som har sina yttersta rötter i Österlandet, äro andarne — d. v. s. immateriella, öfvermänskliga eller undermänskliga väsen — de egentligen drifvande och värksamma krafterna, hvilkas hjälp trollkarlen eller trollkvinnan måste förskaffa sig genom att besvärja och betvinga de onda, dämonerna, och beveka de goda.
I motsats till detta slags magi känner den fornnordiska inga i egentlig mening immateriella andeväsen.
Till den fornnordiska föreställningskretsen höra nämligen såsom personliga icke-mänskliga väsen endast varelser af ganska substantiell natur, hvilka äta, dricka, kunna få stryk och t. o. m. bli ihjälslagna.
Den besvärjelse, som förekommer, gäller icke andar utan tingens inre väsen, hvilket behärskas af den, som känner det rätta ordet eller tecknet.
Jag vill äfven här fästa läsarens uppmärksamhet på den nära förbindelse, som finnes mellan den skandinaviska och den finska eller lappska magien.
I det följande förekomma talrika bevis på, huru man betraktade finnarne såsom de största mästare i trolldom.
Sålunda läto höfdingar ute på Island t. o. m. hämta ditöfver finnar för att få dem att spå sig.
Ja, tron på deras synnerliga trolldomsskicklighet har bibehållit sig hos den nordiska allmogen ända ned till våra dagar.
Stoffet till föreliggande arbete har visat sig vara så rikt, att, då jag velat göra boken lämplig för allmänläsning, anförandet af alla ställen, som för specialforskaren skulle hafva varit af intresse, omöjligen kunnat ifrågakomma.
I alla händelser torde den, som i vetenskapligt syfte genomgår min framställning, finna, att den erbjuder en betydligt rikare samling fakta än den, som användts af den utmärkte forskaren Alfr.
Lehmann, hvilkens klara och grundliga undersökning af ämnet — i arbetet »Overtro og troldom fra ældste tider til vore dage» — i väsentliga delar tjänat till ledning för uppställningen af det följande.
Jag har trott mig bäst tjäna läsaren genom att låta ämnet passera för hans syn såsom en följd af taflor, så troget som möjligt bildade efter originalen och endast i mån af behof försedda med förevisarens förklarande ord.
För den stora allmänheten i vår tid kan kännedomen af ifrågavarande idékretsar icke anses likgiltig eller onyttig.
Genom att göra bekantskap med våra förfäders vidskepliga föreställningar lära vi känna deras själslif från en af dess viktigaste sidor.
Att de nutida skandinaverna, oaktadt kulturens framsteg under trettio eller flera generationer, ännu äga icke få beröringar med de gamles troslif: det skall den snart finna, som genomser följande serier af bilder från vår stams forntid.
Göteborg i september 1897.
A. U. Bååth.
SKYDDSANDAR
ONDA VÄSEN.
Skyddsandar.
Förutom de egentliga gudarne, Åsarne, omtala de fornnordiska sagorna åtskilliga lägre andliga väsen, fylgjor och vättar.
Dessa voro skyddsandar antingen för den enskilda mannen och kvinnan eller för en hel släkt, för en landsända eller ett helt land.
Hvarje person hade sin fylgja.
Denna var i grunden endast hans eller hennes själ, om hvilken man antog, att den understundom kunde uppenbara sig för andra människor i deras drömmar; och sådana drömsyner varslade alltid om kommande händelser.
Med dessa fylgjor komma vi senare att sysselsätta oss, då vi skärskåda de gamles drömmar.
Huru stark äfven tron på frändefylgjor eller släktvättar varit, framgår däraf, att de hedna fylgjorna, enligt folktron, kunde efterträdas af »kristna», något, hvaröfver de förra så ondgjordes, att de togo grundlig hämd på den svikande släkten.
Berättelsen om den isländske ynglingen Tidrande Sido-Halls sons död visar oss både hedna och kristna frändefylgjor.
Höfdingen Sido-Hall på gården Hof och den framsynte bonden Torhall, som äfven kallades Torhall spåman, voro mycket goda vänner; och de gästade ofta hvarandra.
Hall hade en son, som hette Tidrande, en mycket vacker och förhoppningsfull ung man.
Och honom älskade fadern mäst bland alla sina söner.
Tidrande var ständigt stadd på färder emellan länderna, och han var mycket omtyckt, hvart han kom, ty han var en sällsynt dugande man, anspråkslös och »blid emot hvarje barn».
En sommar bjöd Sido-Hall sin vän Torhall spåman till sig, och han tog som alltid emot honom med den största vänskap och bad honom ej fara hem igen, förrän höstgillet var hållet.
Under tiden återkom sonen Tidrande hem till Hof från en af sina utlandsfärder.
Han var nu aderton år gammal, och man lofprisade mycket hans mandom.
Blott Torhall spåman teg, när roset föll som ymnigast.
Då sporde Hall honom, hvad hans tystnad betydde.
»Säg mig det», tillade han, »ty allt hvad du säger synes mig märkligt.»
»Icke sitter jag tyst», svarade han, »för det jag har någonting emot dig eller honom eller för det jag mindre än andra ser, att han är en märklig man, som därtill äger ringa tankar om sig själf.
Men det kan hända, att man ej så länge just får glädjas åt honom, och varder då din sorg efter en så manlig son tillräckligt tung, fastän icke alla prisat för dig hans förtjänster.»
Då det led mot sommarens slut, visade Torhall spåman sig sorgsen; och när hans värd sporde honom, hvad som var på färde, svarade han:
»Jag tänker icke godt om det höstgille, du snart ärnar hålla, ty det faller mig in, att en spåman då varder dräpt.»
»Den saken kan jag klara», invände Hall leende; »jag äger en tioårig oxe, som jag kallar Spåmannen, enär han är klokare än de allra flesta nöt.
Den ärnar jag just slakta till höstgillet, för hvilket du ej behöfver ängslas, ty jag tänker, att det, likt mina andra gästabud, skall lända dig och mina öfriga vänner till heder.»
»Jag varnar dig för detta gille», återtog Torhall spåman, »ej därför, att jag är rädd om mitt eget lif.
Nej, ännu större och underligare tidender förestå, dem jag ej denna gång vill yppa.»
»Då skall häller icke gästabudet göras om intet», förklarade han.
»Jag har intet mera att invända», slöt Torhall, »ty det, som är förut bestämdt, skall tima.»
Höstgillet hölls den fjortonde dagen i oktober månad, men endast få gäster infunno sig, ty vädret var hvasst och farligt att färdas i.
När man om aftonen satt sig till bords, sade Torhall spåman:
»Nu vill jag bedja eder alla härinne, att I följen detta mitt råd: ingen enda träde i stundande natt utom dörren!
Ty eljes kan mycket ondt följa; och hvad varsel här än kan komma att visa sig, gifve ingen akt därpå!»
Värden Sido-Hall bad alla därinne lystra den talandes ord, »ty de pläga gömma sanning», sade han, »och är det bäst att icke utsätta sig för farlighet, när man därtill icke är tvungen.»
Sonen Tidrande gick omkring och såg till gästerna, stilla och anspråkslös.
Då de bröto upp till hvila, anvisade han enhvar hans sängrum.
Själf satte han sig på bänken närmast dörren.
Då de flästa gästerna insomnat, bad någon där utanför, att man måtte öppna dörren; men ingen låtsade, som om han hörde det.
Trenne gånger framsades samma bön.
Då sprang
Tidrande upp och utbrast:
»Det är stor skam, att I härinne låtsen, som om I sofven.
Nya gäster torde hafva kommit.»
Han tog sitt svärd och gick ut.
Men när han trädt fram till en vedstapel, som stod där utanför husen, hörde han hästtraf dåna norrifrån.
Och han såg nio kvinnor komma ridande, alla i svarta kläder och med svängda svärd i sina händer.
Äfven söderifrån hörde han hästtraf närma sig.
Och snart såg han nio andra kvinnor komma, alla i ljusa kläder och på hvita hästar.
Då ville Tidrande springa in och berätta för gästerna dessa syner.
Men de svartklädda kvinnorna hunno på sina springare upp honom, och de kastade sig öfver honom.
Han värjde sig tappert.
En lång stund därefter vaknade Sido-Hall och frågade, om Tidrande ännu var uppe; men intet svar kom.
Torhall spåman inföll blott, att den frågan nog var för sent väckt.
Man gick ut; det var frostväder och månsken.
Tidrande såg man ligga sårad på marken.
Han blef inburen, och han förtalde allt, som det skett.
Nästa morgon dog han i gryningen och blef lagd i hög på hedniskt sätt.
Sedan lät Sido-Hall spörja rundt om i bygderna efter, hvad folk man sett färdas ute den natten, men ingen hade något besked att lämna, och ingen kunde häller tänka sig, att Tidrande haft ovänner.
Då frågade Hall sin vän spåmannen, huru det hängde samman med denna underliga händelse; och han svarade:
»Det vet jag icke; men jag gissar, att dessa kvinnor ej varit annat än era frändefylgjor.
Mig anar äfven, att här varder trosskifte i landet, och att hit kommer en bättre tro.
Dessa eder släkts diser, de svarta, som följt den gamla tron, torde hafva vetat af det stundande skiftet och att I, fränder, kommen att öfvergifva dem.
De hafva icke varit tillfreds med att dessförinnan lämna eder helt och hållet obeskattade, och för den skull hafva de tagit den ädle Tidrande ifrån eder.
De bättre diserna, de hvita, hafva däremot velat hjälpa honom, men de hafva ej förmått det.
Nu skolen I, fränder, dock sluta eder till dessa ljusa diser, som hafva den nya okända tron!»
Och Tidrandes död gick hans fader så djupt till sinnes, att denne ej längre trifdes på sin gård
Hof utan flyttade därifrån.
Äljes var det naturligtvis frändefylgjans uppgift att skydda släkten och dess enskilda medlemmar.
Då höfdingen Torsten Ingemundsson skaffat trollkvinnan Groa bostad nära sin egen gård, fick han af sin hustru höra ständiga förebråelser, för det han var förälskad i denna Groa, hvilken genom trolldom frammanat hans kärlek.