Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Följden af denna föreskrift», säger nemligen motionären, »har ej sällan visat sig vara den att, om än gäldenären varit nog ärlig att så snart han förnummit sig icke kunna göra alla full rätt, åtminstone söka genom cession bereda alla lika rätt saint fördenskull till Rätten ingifvit ansökning om afträdande af sin egendom, utmätning mellankommer innan ansökningen hunnit att inför Rätten föredragas, derefter, i anseende till anmärkningar vid de nödiga bilagornas komplettering, samt slutligen »upptagas», hvarigenom också det ej sällan händt, att de närmast boende borgenärer, som lätt kunnat förnimma affärernas lutning åt sitt fall, tillskansat sig fördelar och för sina fordringar vunnit betäckning eller säkerhet på bekostnad af andre borgenärer, sorn om ställningen icke haft aning.» Bih. titt R.
Brot. ma & 1857.
7 Samt. 1 Afd. 12 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande JYl 20.
Då nu ett sådant förhållande i väsentlig mån skulle förekommas om ordet »upptagen» i omförmälde § blefve utbytt mot orden »till
Rätten ingifven», har motionären föreslagit ett sådant utbyte och att konkurs-lagens 8 § alltså måtte komma att lyda sålunda: »Konkursen skall anses börjad när gäldenärens afträdes-ansökning ingifven är, samt, om borgenärerne sjelfve sökt, att hans egendom afträdas må, då Rätten dertill bifall gifvit.»
Efter granskning af konkurs-lagens innehåll visar sig emellertid att den enstaka förändring motionären föreslagit, såsom för åsyftade ändamålet tillfyllestgörande, ej låter sig förenas med andra stadganden i denna lag eller inpassas i det system, som lagen uppställer.
Sedan det nemligen blifvit i \, 2 och 3 §§ af samma lag föreskrifvet, att den, hvilken vill afträda sin egendom, bör ingifva ansökning derom till vederbörlig domstol eller till dombafvanden å landet, med uppteckning af allt hvad han eger, af all gäld så ock af alla böcker, handlingar och skrifter, som boet röra, hvilken uppteckning bör vara med edsförpligtelse underskrifven, samt vidare i i § stadgadt, att, der gäldenär vid sin ansökning ej fogat bouppteckning, så underskrifven, som nyss är sagdt. må ansökningen ej upptagas, utan skall Rätten eller domhafvanden skrifva afslag derå; så innehåller slutligen 8 §, att konkursen skall anses börjad, då gäldenärens afträdes-ansökning upptagen är; och denna tidsbestämmelse är en naturlig följd af föregående stadgande, att afträdes-ansökning ej må upptagas, derest gäldenären dervid ej fogat en med edlig förpligtelse underskrifven bouppteckning, hvilket stadgande åter skulle komma att stå i uppenbar strid emot den af motionären föreslagna tidsbestämmelse.
Den förekommer visserligen i Lag-beredningens förslag till konkurs-lagstiftning; men beredningen har ej eller föreskrifvit så beskaffade vilkor för upptagandet af gäldenärs afträdes-ansökning, som gällande konkurs-lag.
Då, efter hvad nämndt är, denna lag fordrar att gäldenären vid ansökningen fogar en med edsförpligtelse underskrifven bouppteckning, vid påföljd att den eljest ej upptages, skulle underlåtenheten härutinnan, enligt beredningens förslag, ej hindra ansökningens upptagande, utan endast föranleda uppteckning utaf gäldenärs egendom af offentliga personer, efter Rättens eller domarens förordnande, hvaremellertid egendomen skulle stå undersåker vård.
En dylik omedelbar åtgärd å offentliga maktens sida hafva gällande konkurs-lags stiftare dock påtagligen funnit oförenlig med den af dem hyllade åsigt, att det, utom i det fall att borgenärer tvinga till konkurs, på gäldenären må bero att afträda sin egendom.
Rättigheten dertill synes hafva blifvit betraktad såsom, ej en skyldighet vid iråkad insolvens, utan en förmån; och för vinnande deråt har man ansett gäldenären sjelf böra iakttaga hvad för ändamålet erfordras.
Denna uppfattning af saken har emellertid vant en bland orsakerna till de
Jange hörda ropen pä en förbättrad konkurs-lagstiftning.
Man har nemligen emot Lag-Utskottets Betänkande J\S 2!). 3 fiu gällande lag anmärkt, bland annat, att den icke, i likhet med flera andra länders D fj ' lagar, ålägger den gäldenär, som befinner sig insolvent, att afträda sm egendom till borgenärers förnöjande, samt att den. genom den frihet, som är lemnad gäldenär, ger anledning till egendoms förskingring och den ene borgenärens gynnande på den andres bekostnad.
Men ehuru sanningen häraf svårligen står att förneka, lärer likväl det af motionären nu anvisade medel, äfven om det skulle kunna begagnas, ej vara för ändamålet nog.
Det skulle ej verksammare, än gällande lagstiftning, tvinga gäldenärer till iakttagande af ordning i och uppmärksamhet på sina affärer, samt ej eller hindra dem att förhala tiden till borgenärers skada; och då derjemte i betraktande tages, att bouppteckning kan efter ingifvandet fullständigas, med förbehållen rättighet hvartill dylika handlingar ock ofta underskrifvas, men likväl i sitt mindre fullständiga skick vara nog för ansökningens upptagande; samt att det fall lärer vara sällsynt, då någon, som har reda på sina affärer, samt »är nog ärlig» att göra konkurs, då han förnimmer sig vara på obestånd, så ögonblickligt gör denna iakttagelse, att han ej, med bevarande af borgenärernes rätt, hinner fullgöra hvad nu för ändamålet oundgängligen erfordras; skulle fördelen af föreslagna lagföriindringen ej vara af den vigt, att dess ernående innefattar giltigt skäl till samma förändring.
På grund af hvad sålunda blifvit yttradt och då dertill lägges, att oftanämnda derest den erhölle den af motionären föreslagna lydelse, äfven skulle komma att lida af den inre motsägelse, att frivillig konkurs blefve ansedd börjad, då ansökningen är ingifven och gäldenären dymedelst tillkännagifvit sitt obestånd, men tvungen konkurs först då Rätten gifvit sitt bifall till derom gjord ansökning, oansedt detta bifall måste antagas såsom bevis derom, att gäldenärens obestånd jemväl i detta fall egt ruin då ansökningen gjordes, hemställer Utskottet vördsamligen, eril icke ifrågavarande förslag må lemnäs ulan afseende.
Vidare har Herr
Dalman föreslagit ändring af konkurs-lagens 47, 48, 49 och i)2 §§, hvilka, för den händelse att någon råkar i konkurs-tillstånd, föreskrifva, att han skall hålla sig inom sitt hus intill dess första dom i saken utgifven är, utan rättighet att derutom vistas vid andra tillfällen, än då han å Helgedag bevistar Gudstjenst, eller af Rätten eller ock af gode män eller syssloman, till upplysningars meddelande, kallad varder; att han likväl, sedan skriftvexlingen vid första domstol slutad är. må vid andra tillfällen, än nu sagdt är, vistas utom sitt hus, der borgenärerne medgifva och domaren pröfvar att det ske må; att om någon af borgenärerne påstår större säkerhet å gäldenärs person, Rätten må förordna, att han i sitt hus bevakas skall, på dens kostnad, som det påstått; samt att om gäldenär finnes utom sitt hus 4 Lag-Utskottets Betänkande M 2!). vid andra an nyssnämnda tillfällen, han må bysättas, derest någon af borgenärerne så äskar.
Nu enär den olyckliga belägenhet, hvari den gäldenär försättes, som nödgas göra konkurs, ej borde onödigt försvåras samt gäldenärens personliga frihet således ej vidare inskränkas, än oundgängligt vore, eller göras beroende af en borgenärs godtycke eller hämndlystnad, har Herr
Dalman yrkat, att ifrågaställde §§ måtte er hålla följande förändrade lydelse: § 47-
När gäldenär gjort ansökan om egendoms afträde, må han ej begifva sig från sitt hemvist vid andra tillfällen, än dä han besöker offentlig
Guds tjenst eller skall, efter kallelse, inställa sig vid Rätten till förhör, eller annorstädes till upplysnings afgifvande rörande konkurs-massan.
Sedan gäldenären besvurit bouppteckningen och öfverlemnat boet till af borgenärerne utsedde gode män, upphöre den inskränkning i hans personliga frihet, hvarom i 47 § stadgas; dock må han ej vistas längre bort, än att han kan, vid Rätten till förhör, eller annorstädes inom
Rättens domsaga till upplysnings afgifvande rörande konkurs-massan, personligen inställa sig åtta dagar efter kallelse; vare ock skyldig att för Rätten uppgifva stället der han vistas och, om det ligger utom domsagan, viss inom domsagan bosatt person, till hvilken kallelse å honom lemnäs må. § 49- Begifver gäldenär sig från sitt hemvist, utan att hafva iakttagit hvad honom åligger efter 48 §, vare bysättning underkastad till dess han sådant åliggande fullgjort.
Uteblifver han å tid, då han, efter kallelse, sig inställa bordt, och är kallelse åtta dagar förut meddelad honom sjelf elier den person han till emottagande deraf uppgifvit; varde han genast hemtad.
Afviker han från det ställe, dit kan kallad eller hemtad blifvit, medan hans närvaro der fordras; varde i bysättningshäkte förvarad, till dess första dom i konkurs-saken faller, om någon af borgenärerne det påstår. § 52.
Afträdes gäldenärs egendom genom laga tvång; ställe han sig till efterrättelse hvad i 47 § föreskrifves, så snart Rättens beslut om egendomens afträdande honom kunnigt blifver.
Utskottef kan dock ej eller understödja detta förslag.
Lagstiftaren har med omförmälda inskränkning i gäldenärs frihet afsett ej allenast det ändamål att gäldenä - Lag-Utskottets Betänkande M 20. ren alltid må vara lill hands, då af honom fordras upplysningar i frågor, som höra till konkurs-målets och massans utredning, utan äfven tagit i betraktande att den, som gör konkurs, i sjelfva verket anses råka i ett slags anklagelse-tillstånd, intilldess hans redlighet blifvit uppenbar.
Detta tidsmoment anses ej inträffa innan borgenärerne sig inställt och bevakat sina fordringar samt gäldenärens förfarande blifvit pröfvadt.
A inställelsedagen och under derpå följande skriftvexling böra derföre de påståenden emot gäldenären framställas, hvartill hans förhållande ger anledning, så att det i sammanhang med konkurs-målets civila del må bedömas.
Men häraf torde finnas, att nu öfverklagade stadganden, angående gäldenärens personliga frihet stå i full harmoni med öfriga för konkurs-måls behandling gifna föreskrifter eller, med andra ord, hvila på samma princip, som dessa; hvaraf åter följer att upphäfvandet af samma stadganden eller deras förändring på föreslaget sätt, skulle störa sammanhanget i gällande konkurs-lagstiftning.
Härmed har Utskottet dock ej velat erkänna ofelbarheten af principen och den utsträckta tillämpning den erhållit, utan endast sökt antyda de förhållanden, somlägga hinder i vägen emot upphörandet af inskränkningen i gäldenärens personliga frihet, så snart han besvurit bouppteckningen och öfverlemnat sitt bo till gode män, efter hvad motionären yrkat.
Om man emellertid betraktar saken ur verklighetens synpunkt, så skall man finna, att oftanämnde stadganden nära nog aldrig i sin stränghet tillämpas.
Det är dock nödigt för borgenärer eller deras ombud, att, under massans utredning, alltid hafva gäldenären till hands.
De kunna af honom behöfva upplysningar, utan hvilka de tilläfventyrs blifva urståndsätta att med utredningen fortfara; och då skulle flere dagars uppskof kunna medföra betydlig skada.
Visserligen må man ömma för gäldenärs belägenhet; men man måste dock, vid bedömande af förevarande sak, taga borgenärernes rätt och billiga anspråk i betraktande och ej förgäta att gäldenären, hvars frihet, enligt 54 §, ej i någon mån inskränkes, derest han genast gitter visa att hans obestånd tillkommit endast af olycka, eljest måste anses hafva vållat borgenärernes lidande, hvadan det ej heller kan vara stridande emot rättvisan, om gäldenären får vidkännas ifrågaställa för bevakande af borgenärers rätt nödiga inskränkning, mot hvars användande i oträngdt mål gäldenärs rättighet till underhåll för sig och familj under den tid inskränkningen varar, utgör ett verksamt korrektiv.
Utskottet tillstyrker alltså med vördnad, att ej eller ifrågavarande förslag må vinna Rikets Ständers bifall.
Efter hvad här ofvan är antydt sammanhänger frågan om inskränkningen i gäl■ denärs personliga frihet med den om hans rättighet till underhåll för sig och familj. (i Lag-Utskottets Betänkande M '20.
I sednare hänseendet stadgar konkurs-lagens 55 §, att gäldenär skall för sig, hustru och oförsörjda barn njuta underhåll af afträdda boet, intilldess första dom i konkurs saken fallit, hvilket underhåll bör bestämmas i förhållande till gäldenärs behof och med afseende å hans redlighet samt den större eller mindre förlust borgenärerne drabba kan, med förklarande derjemte, att underhållet upphör i händelse gäldenären, enligt 47 §, efter skriftvexlingens slut får vistas på fri fot.
I förstnämnde § har nu Herr Dalman äfven yrkat förändring, i enlighet med ett förslag så lydande: »Gäldenär, som ej lön, fordran eller annan tillgång eger, hvilken ej går i betalning för gäld, njute af konkurs-massan nödigt underhåll för sig, hustru och oförsörjda barn, under en tid af tre månader från konkursens början; så ock hvad som erfordras för resa och uppehälle, då han efter kallelse har att inställa sig vid Rätten till förhör eller annorstädes, till upplysnings afgifvande rörande konkurs-massan, dock ej mer, om han vistas utom domsagan. än som tarfvades om han derinom, å ort der han sist vistades, sig uppehölle.
För öfrigt eger han undantaga nödiga gång- och sängkläder för sig, hustru och oförsörjda barn.
Kommer tvist upp i anledning af hvad nu stadgadt är; pröfve
Rät ten, hvad gäldenären skäligen bestås eller tilldelas må.
Varder gäldenär efter 49 § i bysättningshäkte insatt; gånge kostnaden derför ur konkursmassan ut.» Hvad sålunda blifvit föreslaget har Utskottet tagit i öfvervägande; men då Utskottet ej kunnat tillstyrka den förändring af lagen i afseende på gäldenärs personliga frihet, som motionären påyrkat, samt förevarande förslag uppenbarligen blifvit framställdt under förutsättning om bifall till det förra, får Utskottet vördsamt hemställa , om icke nu omförmälda förslag jemväl må lemnäs utan afseende.
Uti konkurs-lagens 68 § stadgas, att, sedan offentlig stämning utfärdad blifvit, underrättelse derom skall meddelas kronans ombudsman i orten, alla kände inländske borgenärer samt de, hvilka hafva inteckning i gäldenärs fasta egendom, med föreskrift derjemte, att, om Rikets Ständers Rank eger inteckning i den afstådda egendomen, kallelsen till samma verk bör innehålla uppgift om inteckningens primitiva belopp, om den intecknade fastighetens namn samt om länet, häradet och socknen, der den är belägen.
Emot detta lagrum har likaledes åtskilliga anmärkningar nu blifvit framställda.
Så har nemligen blifvit erinradt: Lag-Utskottels Betänkande M 29. 7 af Herr Friherre af Schmidt: att då med Kronans Ombudsman i orten endast förstås Kronofogden i den ort, der gäldenär bor, men Kronofogde ej är berättigad att bevaka den fordran, som ett regemente tilläfventyrs eger hos gäldenär vid inträffad konkurs, emedan sådant tillhör Regements-skrifvaren, såsom regementets ombudsman; så enär denne dock ej erhåller kallelse eller kan af den kungörelse, som i tidnmgarne inflyter, angående offentliga stämningen, inhemta, huruvida han har behof af att bevaka, helst han ej alltid känner namnen på de personer, hvilka skola till regementet erlägga räntor eller tionde, syntes det äfven vara en brist i lagen att den ej föreskrifver, det särskild kallelse skall till Regements-skrifvare utfärdas; af Johan Johansson: att då den, hvilken gör konkurs, kan hafva egendom på annan ort än den, der han bor, vore det ock orätt, att endast Kronans Ombuds man i gäldenär ens boningsort skall kallas; — och af Herr Gråå: att enär skälet dertill, att i kallelse till Rikets Ständers Bank, i händelse den eger inteckning i afträdd fastighet, bör lemnäs uppgift om inteckningens primitiva belopp samt om intecknade fastighetens namn, jemte länet, häradet och socknen, der densamma är belägen, lage i svårigheten för Banken att, då eganderätten till intecknad fastighet öfvergått till annan person, än den ursprunglige låntagaren, utan att omsättning af lånet före nya egarens konkurs egt rum, hafva sig bekant, att
Banken är fordringsegare hos den i kallelsen uppgifna gäldenär, men det vore lika angeläget för andra inteckningshafvare att erhålla de upplysningar, som sålunda skola i kallelsebref meddelas Banken, borde en föreskrift derom ej eller saknas; — Varande i följd häraf föreslaget: af Friherre af Schmidt, att 1 mom. af omförmälda § måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Kronans ombudsman i orten och, om gäldenären innehar jord å landet, hvars ränta eller tionde ej är Kronan behållen, den auktoritet eller person. till hvilken samma ränta eller tionde är anslagen, äfvensom alla öfriga kända inländska borgenärer, skola om stämningen särskildt underrättas;» af Johan Johansson, att till berörda mom. lägges ett stadgande af innehåll: »Att Kronans ombudsmän i den eller de orter, der gäldenären eger eller innehafver egendom eller annat yrke, hvaraf krono-utskylder utgå, skola om konkurs-stämning genom särskild kallelse underrättas;» samt af Herr Gråå, det stadgas måtte: »Att hvad i hänseende till Rikets Ständers Bank finnes i ofvanåberopade 68 § af konkurs-lagen förordnadt, skall tillämpas i afseende på alla de kallelser, som af konkurs-domaren till vederbörande inteckningshafvare utfärdas. » s La g-tfjl skottets Betänkande Jti 21) Efter öfvervägande af hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget, jemte de anmärkningar, som hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln blifvit, före remissen af Herr Friherre af Schmidts motion, i anledning deraf framställda, får Utskottet afgifva följande yttrande:
Dcå det i konkurs-lagen redan är ålagdt domaren att utfärda särskild kallelse ä hvarje uppgifven fordringsegare i gäldbundet bo, men det deremot ej tillhör honom att handla efter den enskilda kännedom han tilläfventyrs kan ega om gäldenärs a(- färer, och således att kalla andra fordringsegare än de uppgifna; då följaktligen en föreskrift för domaren att särskildt låta kalla den, som har att bevaka den fordran, som något regemente eller Kronan kan i konkurs ega, vore öfverflödig, om fordringen är uppgifven, och olämplig, derest domaren angående fordringens tillvaro ej i gjord uppgift vinner kännedom; och då föreskriften, att Rikets Ständers Bank skall i kallelse, till bevakande af intecknad fordran, erhålla de upplysningar, som ofvan förmälas, har sin grund i för Banken särskilda förhållanden, såsom den vidlyftiga rörelse, som Banken bedrifver, de vilkor, hvaremot den emot inteckning i fastighet lemnar lån, hvarigenom en längre tid alltid åtgår, innan desamma blifva inbetalda, och den af dessa omständigheter orsakade svårighet, om ej omöjlighet för denna inrättnings styrelse att, så framt särskild anmälan ej göres, vinna kunskap om de under tiden inträffade ombyten i eganderätten till intecknade fastigheten, utan hvilken kunskap styrelsen ej kan veta på hvad grund Banken kallas såsom uppgifven borgenär, derest nye egaren gör konkurs, får Utskottet vördsamt afstyrka bifall lill ifrågavarande motioner, angående förändring i konkurslagens 68 §.
Slutligen har Herr
Dalman yrkat, att 87 § konkurs-lagen, som bjuder att allt hvad af gäldenärer och borgenärer i konkurssak skriftligen anlöres, med dertill hörande bevis, skall tväfalt ingifvas, med föreskrift att Rätten bör låta sammanhäfta afskrifter och hålla dem parterne tillhanda alt vid.
Rätten läsas, måtte förändras till följande lydelse: »Allt hvad af gäldenär eller borgenärer i konkurssak skriftligen anföres, med dertill hörande bevis, skall tväfalt ingifvas, och late Rätten sammanhäfta afskrifterna och utlemna dem, der sä äskas, till massans syssloman, all hållas parterne tillhandan
Efter motionärens åsigt vore det nemligen lämpligare, att afskrifterne eller den så kallade duplett-akten utlemnas till dem, hvilka erhållit förtroendet alt vara sysslo män, Lag-Utskottets Betänkande M 29. män, enär desse, med hvilka borgenärerne hade närmare beröring, behöfde jemn tillgång till handlingarne i konkursen; men denna åsigt delar dock ej Utskottet.
Skälet till konkurs-lagens omförmälda föreskrift är det, att borgenärer behöfva taga kännedom af handlingarne i konkurssak för, bland annat, granskning af väckta anspråk samt framställning och besvarande af ömsesidiga anmärkningar.
Borgenärerne äro ock här städse att anse som hvarandras vederparter, men vid sådant förhållande kan det ej vara lämpligt, att sysslomannen, hvilka vanligen utses bland borgenärerne, berättigas att taga vård om handlingar, hvarpå deras vederparters rätt kan bero.
Denna omständighet hafva stiftarne af gällande konkurs-lag ej kunnat förbise; och derföre hafva de visligen föreskrifvit, att konkurs-handlingar skola städse finnas tillgänglige för borgenärer på ett sådant ställe och under sådan vård, att den enes granskningsrätt ej i någon mån blifver beroende af den andres; och vidare torde ej behöfva anföras till stöd för Utskottets vördsamma hemställan. om icke ifrågaställda § må förblifva oförändrad.
Stockholm den 31 Mars 18S7.
Brot. 1856' å 1857. 7 Sami. i A/d. 12 Haft. 1 STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1857. Lag-Utskottets Utlåtande M 30. t N:o 30.
Exp. Utsk. den 12 Maj 1857, kl. 1 e. m.
Vtlåtande. i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande N:o 9, öfver väckt motion om förändring af 15 Kap. 4 § Giftermålsbalken.
Berörde anmärkningar äro framställda inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, som. på grund deraf, till Utskottet återvisat den fråga, öfver hvilken Utskottet afgifvit omförmälda Betänkande, hvilket Högvördiga Preste-ståndet och Hedervärda Bonde-ståndet godkänt, men Vällofliga Borgare-ståndet afslagit; och som frågan, genom sistnämnde tre Riks-stånds beslut, icke blifvit afgjord, tillhör det Utskottet att upptaga densamma till den af framställda anmärkningarne påkallade förnyade pröfning.
Af dessa anmärkningar äro visserligen en del riktade mot hvarje lagstiftnings åtgärd i anledning af väckta motionen; men då frågan, det oansedt, blifvit till Utskottet återremitterad, synes deraf kunna antagas, att en motsatt åsigt varit den, som allmännast gjort sig gällande.
Den, som rätt uppfattat frågans vigt och betydelse, lärer ej eller kunna instämma med dem, som förmenat, att den ifrågaställa lagförändringen blott skulle medföra olägenheter, utan att i någon mån gagna, och dessutom endast kunna hänföras till sådana specialiteter, som, enligt regel, borde i lagstiftningen undvikas.
Han förbiser nemligen icke att ju lösare man gör, ju mindre afseende lagstiftaren fäster vid varaktigheten af de band, som i yttre måtto förena makar, destomer undergräfves helgden af denna förening; och han stämplar icke såsom en gagnlös specialitet lagstiftarens bemödande att vårda sig om och söka bevara de för samhällets bestånd vigtigaste elementer.
Han inser väl att fall gifvas, då lagstiftaren måste tillåta upplösning af äktenskap, men han vet äfven att endast nödvändigheten rättfärdigar brytningen af denna för hela lifvet ingångna förening.
Erfarenheten inom andra Christna samhällen varnar ock emot alltför mycken lätthet i Bih. till R.
Prot. 1856 & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 13 Uäft. t t Lag-Utskottets Utlåtande M 30. förevarande hänseende; och ingen, som fördomsfritt öfverväger saken, lärer gilla en lag, under skydd hvaraf sådana missbruk, som de af motionären öfverklagade och af särskilda talare inom Ridderskapet och Adeln bekräftade, kunna ega rum.
Ostridigt är ock att stiftarne af 1734 års lag, med deras stränga uppfattning af äktenskapet, i så väl andligt, som borgerligt hänseende, ej förutsågo möjligheten af dylika missbruk.
Då de erkände öfvergifvande af hem och fosterjord såsom en anledning till äktenskaps-skillnad, förutsattes såsom uppenbart att sådant egt rum af ondska och motvilja samt i uppsåt att ej mera blifva och bo med den öfvergifna.
Det var ett, utan den sistnämndes begifvande, af den andra vidtaget brottsligt förfarande, som erkändes såsom skäl tili skillnad, der den brottslige icke inom förelagd tid återvände, och ej en, efter ömsesidig öfverenskommelse, företagen utflygt till ett annat land; och då lagen, utan åsidosättande af äktenskapets betydelse, ej kan i sednare förhållandet erkänna ett giltigt motiv till upplösning af äktenskap, om än svårigheter skulle möta emot dess förekommande, torde det vara nödigt att gifva lagen sådan lydelse, att dess ursprungliga och med sakens väsende öfverensstämmande mening varder, så vidt sig göra låter, uppenbar.
Detta har äfven varit afsigten med Utskottets förslag.