Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I början ville han ej lemna något bestämdt svar på våra frågor; men slutligen, sedan vi flera gånger enträget ansatt honom, svarade han: “Nu, i detta ögonblick, är Peter III i Ryssland död uti sitt fängelse.“
Han uppgaf vidare äfven sjelfva dödssättet.
Till allas vår stora förundran slog denna Svedenborgs förutsägelse till punkt och pricka in med de underrättelser som vi straxt derefter genom tidningarne erhöllo om samma sak.
Slutligen anser jag (Jung-Stilling) mig böra tillägga, att sagesmannen till ofvanstående händelse är, enligt de noggranna efterspaningar jag om honom gjort, en för sin redlighet och sanningskärlek allmänt aktad och högt värderad man.“
Porthan, Svedenborg och Virgilius.
En gång under det Svedenborg var i London fick han besök af en ung finsk magister, den sedermera för sin utmärkta lärdom berömde professor Porthan i Åbo.
Denne, ehuru långt ifrån Svedenborgare, hade dels af nyfikenhet att få se den underlige mannen, dels af erkänsam aktning för hans kunskaper och moralitet, inställt sig i Svedenborgs förmak, der han af betjenten blef tillsagd att vänta, emedan hans herre hade en annan främmande hos sig.
Porthan hade af tillfällighet erhållit sin plats nära dörren till inre rummet, hvarest han hörde att en liflig konversation hölls, som, under gående fram och åter, emellanåt afbröts och af honom uppfattades mindre sammanhängande.
Han förnam dock tydligt att samtalet fördes på latin och angick Roms antiqviteter, hvilket ämne högligen intresserade honom.
Då han lyssnat en stund blef han underlig till mods, ty han hörde hela tiden blott en enda röst, mellan längre eller kortare pauser, hvarunder rösten tycktes hafva erhållit svar af någon, och fann så alltjemt i svaret ytterligare anledning till nya frågor.
Emellertid tog han för gifvet, att den han hörde var Svedenborg, hvilken ock tycktes vara högst belåten med sin gäst.
Hvem denne för öfrigt var kunde Porthan dock ej utspana, men väl att talet rörde sig om saker och personer i Rom under Augusti tidehvarf, samt att deribland förekom mycket för Svedenborg nytt.
Straxt derpå öppnades dörren och Svedenborg, igenkännelig efter porträtter, trädde ut i salen med högst förnöjd uppsyn.
Med en vänlig nickning helsade han i förbigående på Porthan, men var dock med den osynliga gäst, som han under de förbindligaste artigheter följde till yttre dörren och der tog afsked af, utbedjande sig att snart erhålla ett nytt besök.
Omedelbart derefter vände sig andeskådaren till Porthan och tilltalade honom, med en hjertlig handtryckning, sålunda: “Hjertligt välkommen, herr magister! ursäkta att jag låtit er vänta, men ni ser att jag hade besök.“
Den stackars Porthan, häpen och förlägen framstammade:
“Ja, jag tyckte mig förnimma det.“
“Och skulle ni kunna gissa hvem?“
“Omöjligt.“
“Tänk, min herre, sjelfva Virgilius!
Och vet ni, han är en förbåldt hygglig man.
Jag har städse om honom haft en god tanke, och han förtjenar det; han är lika anspråkslös som snillrik, och derjemte högst intressant och underhållande.“
“Så har jag ock föreställt mig honom“, inföll magistern.
“Riktigt! och han är sig fullkomligt lik.
Ni torde kanhända känna, att jag i min första ungdom sysselsatte mig mycket med romersk litteratur och äfven författade några Carmina, som trycktes i Skara?“
“Jag vet det, och alla kännare värdera dem högt.“
“Det fägnar mig; lika godt! det utgjorde min ungdoms käraste sysselsättning.
Men många år, andra studier, befattningar och tankar ligga mellan den tiden och nu.
Virgilii oväntade visit återkallade mina ungdomsminnen; jag fann honom artig och meddelsam och frågade honom derför om flera saker, hvarom ingen bättre än han kan redogöra.
Han har lofvat mig att snart komma tillbaka.
– – – Men låt oss nu tala om något annat!
Kom hit, min vän, och sätt er i soffan; det är så länge se’n jag träffade någon landsman och en ung akademikus dertill!
Men hvad nytt ifrån Sverige?
Gör mig för all del reda för allt!“
Och derefter fortsatte
Porthan ännu en lång stund samtalet med den fryntlige gubben, hvilken han derefter besökte ganska ofta, utan att hos honom någonsin vidare finna något besynnerligt eller det minsta stötande uti hans resonnemang; tvärtom röjde Svedenborg städse både redighet och klarhet, i förening med en rikedom på kunskaper och insigter, som för en hvar gjorde hans umgänge högst intressant och angenämt.
Trovärdigheten för denna anekdot till dess hufvuddrag är nästan satt utom allt tvifvel.
Professor Atterbom påstår sig nämligen sjelf hafva erhållit densamma, i andra handen, från en intim vän till Porthan; den bestyrkes äfven af andra.
Förutsägelse af en persons död.
Svedenborg hade, så förmäler man, en afton varit tillsammans med några glada personer i ett privat hus.
Samtalet hade der rört sig om en mängd olika ämnen och slutligen blifvit ledt på andeskåderi och uppenbarelser ifrån andra verlden, hvarvid Svedenborg anförde flera högst märkliga tilldragelser.
Någon skulle dervid hafva frågat honom, om han kunde säga hvilken af de församlade gästerna skulle först dö.
Tvärt emot vanliga förhållandet var Svedenborg denna afton helt medgörlig, och, efter att hafva suttit tyst och sluten en liten stund, vände han sig till den person, som framställt den ömtåliga frågan, med följande svar:
“I morgon bittida kl. 5 och 45 minuter skall herr Olof Olofsson (en person af sällskapet, som då stod på något afstånd från de samtalande) uppgifva sin anda.“
Omkring samma tid begaf sig den person, som afhört denna profetia af Svedenborg, på väg till sin vän Olof Olofsson, men hann knappt 50 steg utom porten, förrän han mötte dennes betjent, som kom att underrätta honom att nämnde Olof Olofsson dött en kort stund förut af slaganfall.
Vid ankomsten till sorgehuset fann han vidare att döden inträffat precis samma klockslag som Svedenborg uppgifvit.
Klockan hade nämligen af sig sjelf afstannat och visade, till hans häpnad, jemnt 5 och 45 minuter.
Den första synen. “Det var i medlet af April 1745“, berättar Svedenborg. “Jag var i London, och spisade sent middag i mitt vanliga spisqvarter, der jag hade anhållit om ett eget rum, för att mera obehindradt kunna tänka öfver naturvetenskapliga föremål.
Jag var hungrig och åt med stor aptit.
Mot måltidens slut märkte jag att ett slags skymning utbredde sig öfver mina ögon, och jag såg i detsamma kammargolfvet öfvertäckt af de ohyggligaste krypande djur, såsom ormar, grodor etc.
Jag blef deröfver bestört, helst jag var helt och hållet vid mina sinnen och vid fullt medvetande.
Mörkret tog nu mer och mer öfverhand, men försvann dock snart igen, och jag såg nu en man sitta i ett hörn af rummet, hvilken genom sina ord förskräckte mig på det högsta.
Han sade nämligen:
“Ät icke så mycket!“
– Min syn förmörkades nu åter, men återvände snart, och jag var nu ensam i rummet.
Ett så oväntadt och märkvärdigt uppträde förskräckte mig och jag påskyndade min hemgång.
Emellertid lät jag min värd ingenting förmärka, men öfvertänkte ganska noga hvad som händt mig, och kunde ej anse det såsom verkan af en tillfällighet eller af någon fysisk orsak.
Jag gick hem; men följande natten inställde sig samme man återigen hos mig.
Jag förskräcktes nu alls icke.
Mannen sade: “Jag är Gud, verldens Skapare och Återlösare.
Jag har utvalt dig att för menniskorna utlägga den Heliga Skrifts andeliga mening, och skall sjelf diktera för dig hvad du skall skrifva.“
Samma natt öppnades, till mitt öfvertygande, andeverlden, himmelen och helvetet, der jag fann flera bekanta personer af alla stånd.
Ifrån denna dag afsade jag mig all verldslig lärdom och arbetade blott i andliga ting, i enlighet med hvad
Herren befallte mig att skrifva.
Dagligen öppnade Herren mina ögon, så att jag, fullt vaken, såg hvad som passerade i andra verlden och kunde när jag ville träffa tillhopa och samtala med englar och andar.“
Ifrån denna tid sysselsatte sig Svedenborg nästan uteslutande med andliga ämnen.
Redan i Augusti 1745 återkom han till Sverige, der han genast egnade sig åt ett flitigt studium af hebreiskan och genomläsandet af Gamla Testamentet.
Svedenborgs frieri.
Svedenborg var aldrig gift, men i sin ungdom förälskade han sig i Polhems andra dotter, den sköna Emerentia, som då endast var 14 år gammal.
Olyckligtvis förmådde han ej väcka någon genkärlek hos den unga flickan; detta oaktadt lofvade dock Polhem sin dotter åt honom och gaf honom derpå ett skriftligt kontrakt, hvarunder flickan nödgades skrifva sitt namn.
Emellertid dröjde det icke länge förrän den stackars flickan började ansättas af svåra själslidanden, hvarigenom hon dagligen mer och mer afmagrade.
Hennes bror, kammarherren Gabriel Polhem, intagen af medlidande för sin syster, bemäktigade sig då i hemlighet det olyckliga kontraktet.
Med djupaste bedröfvelse upptäckte Svedenborg sin förlust.
Hans oro deröfver var så stor, att den observerades af sjelfva den gamle Polhem, som nödvändigt ville gifva honom en ny förbindelse.
Detta undanbad sig dock Svedenborg.
Han hade nämligen förnummit den unga flickans ovilja för hans person och beslöt derför, ehuru påkostande det var, att för alltid slå henne ur hågen.
Han tog alltså ett varmt afsked af henne och lemnade Polhems hus med en dyr ed, att aldrig mera tänka hvarken på qvinnor eller giftermål.
Troget höll han äfven denna sin ed och sökte genom utländska resor förströ den häftiga sorg som förlusten af Emerentia i början förorsakade honom.
Aldrig kunde han dock glömma denna sin första och enda kärlek.
Emerentia blef sedermera gift med ett hofrättsråd
Rückersköld, med hvilken hon hade flera barn.
Ännu i sin högsta ålder emottog Svedenborg ofta besök af sin forna älskade Emerentias söner och mågar, och försäkrade dem, vid ett deras besök i hans trädgård i Stockholm, att han när som helst kunde få träffa och samtala med deras då redan aflidna moder.
Prosten Waldius, som i lifstiden varit nära bekant och flitigt umgåtts med Linné, berättar om denne store man följande: “En dag besökte jag arkiatern, medförande några ostindiska växter.
Jag träffade arkiatern, när han kom från föreläsningsrummet.
Jag sade mitt ärende och blef vänligt emottagen.
Vi följdes åt upp till hans rum.
När vi inkommit i hans museum, såg han åt bordet och stolen, som stod der bredvid, på hvilken han plägade sitta, när han studerade, och sade med hög röst och tydliga ord:
“Ja så! sitter du der du, Carl?
Ja, sitt i fred, jag skall ej störa dig.
– Jag tillät mig fråga: “Hvem tilltalar herr arkiatern sålunda?“
Linné svarade: “Jag tycker mig understundom sitta der (han pekade åt stolen) inbegripen i arbete.“
Linné skall ofta haft varsel, såsom bekant, ett slags förebud, tillkännagifvande en persons ankomst till något ställe, hans död m. m.
Härom berättar han sjelf: “Jag bodde på ena sidan om salen och min hustru på den andra.
Min hustru jemte flera personer, som voro hos henne, hör mig inkomma i salen, låsa upp min kammare, gå in, sedan gå ut igen och låsa igen dörren, troendes mig hafva der lagt hatt och käpp ifrån mig och nu komma in till henne; men då ingen kommer, säger hon: “Min man kommer straxt“, hvilket ock sker efter en half timma.
Detta sker ej en gång, utan många gånger, äfven straxt förr än jag kom hem, sedan jag varit i Stockholm.“
En annan berättelse lyder sålunda: “Klockan 12 på natten mellan den 12 och 13 Juli 1765 hör min hustru huru det länge går tungt af och an i mitt museo, väcker mig, som ock hör det tydligt och väl, fast jag visste, att ingen var der, att dörren var låst och nyckeln hos mig.
Efter några dagar får jag notifikation att min synnerlige och förtrognaste vän kommissarien Carl Clerck vid samma tid aflidit.
– Och sannerligen var gången så lik honom, att, om jag hört den i Stockholm, hade jag känt igen honom på gången.“
Många dylika tilldragelser kunde ännu anföras, som göra det ovedersägligt, att så kallade varsler icke äro helt och hållet tomma fantasispel, utan måste i sig innehålla något verkligt, ehuru för oss oförklarligt.
Prosten P. G.
Ahnfelt i Farhult skall, enligt hvad han sjelf omtalat, mer än en gång hafva visat sig för sina frånvarande vänner, och en längre tid gick en varsel före honom, hvar gång han var på väg till Thomander.
Denne hörde honom en god stund i sina trappor, innan Ahnfelt anländt till staden, der Th. bodde.
En gång hade han hörts köra upp för hans port en qvarts timma före sin ankomst.
Thomander gick ut att taga emot honom, men han fanns icke.
Då hade han sagt till sin fru: “Pål kommer snart“, och han kom ock ganska riktigt.
Den för sin fromhet och gudsfruktan utmärkte kyrkoherden i Jakobs och Johannis församlingar i Stockholm Erik Tollstadius, som afled 1759 i en ålder af 66 år, säges ofta hafva haft uppenbarelser, dock mera i form af aningar.
Sig sjelf ovetande skall han ock ofta ha varit ledsagad af englar, som af andra blifvit sedda.
För sin fromhet och sina skoningslösa predikningar mot tidens flacka kristendom blef han utsatt för en svår förföljelse af både prester och lekmän.
Under denna tid gick han en gång på gatan, då han vid en blick bakom sig fick se en man, som sträfvade att närma sig honom, för att stöta en blottad knif i hans rygg.
T. vände sig om och gick emot mannen, som nu af förskräckelse släppte knifven i gatan. “Jag är köpt“, sade han, “att mörda herr kyrkoherden, men jag har ej förmått komma närmare än på åtta steg.“
Han ville nämna dens namn, som köpt honom, men T. tillslöt hans mun, tog honom hem med sig och gjorde honom genom sin kristliga inverkan till en annan menniska.
En annan gång åkte han med hjuldon på Skeppsholmsbron, då hästen af någon anledning skenade.
Det bar af till en stenig plats, der både häst, åkdon och den åkande icke kunnat undgå att krossas.
T. syntes således förlorad, då plötsligt en man, klädd som matros, störtar ned utför berget, kastar sig mot hästen och stillar honom.
T. ville nu visa sin erkänsla med en hederlig gåfva, men då han räckte ut handen var hans räddare försvunnen.
En söndag, under hans predikan i S:t Jakobs kyrka, uppsteg i hans själ en känsla deraf, att någon af hans åhörare var nära att förgås af hunger och nöd.
Hemkommen befallte han att hans chäs skulle förspännas och hämtaren med väl tillräckligt matförråd åtfölja.
Han satte sig i; drängen frågade, hvart han skulle köra?
“Ja se! det vet jag icke.
Slå på hästen och låt honom gå hvart han vill.“ Skedde så.
Hästen stannade vid ett hus på Ladugårdslandet.
“Gå nu in här och fråga, om icke här bor någon gammal qvinna“; – så långt vägledde honom känslan.
Drängen gick och återkom med nej.
“Gå in ännu en gång och fråga, om här icke har bott någon.“ – “Jo!“ svarades, “här har bott en gammal gumma uppe i en af vindskuporna, men hon har visst flyttat, ty vi ha nu ej sett henne på flera veckor.“ Tjenaren anmälte detta; “nej, hon bor qvar“, sade T., tog hämtaren i sin hand och tågade upp öfver trapporna till vindskupan.
Der träffar han en sjuk, åldrig gumma, som under en månads tid saknat föda och omvårdnad, som han aldrig förr sett, men som i 20 år varit hans trogna och trägna åhörarinna.
Hon undfägnades och kom sig för.
T. gick en gång på Stockholms gator och mötte en man, som han, så vidt man vet, hvarken sett eller känt förut.
“Om ni ej i denna dag återvänder ifrån ert utsväfvande lefnadssätt, så är ni död inom åtta dar.
Mins att Tollstadius sagt er det.“
Mannen studsade och teg; de gingo hvar sin väg utan vidare samtal.
Den varnade hejdade sig väl, men slog sedan allt i vädret och återgick till sina fråssande nöjen.
Efter tre dagar blef han dödligt sjuk och vaknade till besinning.
Han skickade efter T., som kom och vistades hos honom natt och dag, så vidt hans embete tillät, till dess han med godt samvete kunde tilldela honom nattvarden.
Efter åtta dagar var han död.
En dag, då T. skulle predika, hände sig, medan han gick i sin sal och öfvertänkte sitt blifvande föredrag, att en tiggare inkom.
Han hade intet att ge, men såg en plåt aflagd på behörigt rum.
Den tog han och lemnade tiggaren, och när hans hustru och pigan bestörta inrusade och klagade öfver, att han gifvit bort hvad som skulle vara till middagen för honom och de gäster, han brukade ha med sig, uttalade han sin fasta förtröstan, att Gud nog sände dem något i ställe.
Knappt hade han talat ut, förrän drängen hos en slagtare i församlingen inkom och lemnade honom på sin husbondes vägnar en hel kalf.
En annan gång, då äfven matförrådet i huset var nära slut, sände han sin piga till torget utan penningar, då hon skulle få se, “hvad Gud skulle göra“.
Knappt anländ till torget träffade pigan en norrlandsbonde, med hvilken hon kom i samspråk, och som, när han fick veta, att hon var i tjenst hos T., prisade henne lycklig samt frågade, om det ginge an att skicka till honom ett par tjädrar, hvarpå han gaf henne ett par sådana, de bästa han hade.
En underbar sägen fästade sig äfven vid honom ännu efter hans död.
Man berättade nämligen, att vid hans jordfästning i Jakobs kyrka hörde alla de närvarande, medan den aflidnes älsklingspsalm: “Jesus allt mitt goda är“, afsjöngs, en djup suck ur likkistan, för hvarje gång namnet Jesus nämndes.
Om hösten 1777, under hofvets vistelse på Gripsholm, hade hertig Carl af Södermanland en syn, som också torde få betraktas såsom ett slags profetia om kommande tilldragelser.
Då hertigen, åtföljd af grefve Clas Ekeblad, sent en afton skulle passera ur det lilla s. k. prins Fredriks förmak innanför gamla rikssalen, hände att han vid dörren länge blef hindrad af någon, som på andra sidan starkt höll emot rigeln; han lyckades slutligen vrida den upp, men just vid det han öppnade dörren, kom emot honom med stark fart en figur, hvars ansigte och kläder voro öfversköljda af blod.
Hans drägt var blå och gul, men dragen kunde hertigen icke urskilja, i anseende till den strömmande bloden.
Om en andeskådning, tillställd af mystikern Björnram, meddelar lifmedikus Sv.
Hedin i ett af sina bref följande:
“Gustaf III:s tidehvarf var rikt på händelser, och inom dess hof föreföllo saker, som man kan kalla vidunderliga.
Besynnerligt nog kan det förefalla en efterverld, att under ett så upplyst tidehvarf finna att Svedenborgianismen, andeskådningen, nummerlotteri-punkteringen och guldmakeriet voro gynnade af de mest högt uppsatte i konungens hof och att konungen sjelf deltog i dessa gyckelspel.
Jag skall icke mycket tala om Svedenborgianismen; den hade till hufvudmän kaptenlöjtnanten grefve Adam L ....... pt, hofstallmästaren M ..
ck och underståthållaren baron Axelsson.
I sammanhang med denna lära stod andeskådningen, och jag vet att tit. samlat mycket rörande det som föreföll på Gripsholm under hofvets vistande derstädes 1779 och 1780.
Det som tillställdes på Drottningholm 1782, såg jag sjelf, och händelsen huru jag kom att se det, var följande:
En gammal klockare vid Lofö kyrka, benämnd Ekelund, kom en morgon till mig mycket förskräckt öfver en händelse, som han ansåg för nästan öfvernaturlig.
Qvällen förut hade konungen sjelf med några af di förnämare herrarne vid hofvet förehaft i kyrkan någon hemlig tillställning, och då klockaren om morgonen skulle städa kyrkan, fann han, efter sin berättelse, ett glasrör, liknande en skrifpenna, men slutet i båda ändar och fyldt med ett rödt ämne.
Detta lilla glasrör, af nära ett halft qvarters längd, hade han stoppat i fickan af sina linnebyxor och vid lifvandet öfver en liten gärdesgård nära klockarestugan afbrutit detsamma, då eld antändt skjortan och byxorna, men som han vid den närbelägna brunnen genast släckt, icke utan att hafva fått ett brännsår på låret.
Den gamle mannen var fullt och fast öfvertygad, att någon trollkraft under allt detta varit förborgad och att brännsåret skulle blifva, om icke dödligt, åtminstone oläkligt.
Jag gaf honom genast upplysning om förhållandet med det lilla glasröret, hvarom han blef så mycket lättare öfvertygad, som jag hade till hands en dylik glascylinder, fylld med fosfor, hvilken jag afbröt, då genast fosforen tände sig vid luftens tillkomst.
Såsom erkänsla för den upplysning och tröst jag lemnat honom, begärde jag att han nästa gång, då en sådan hemlig samling skulle ega rum, borde underrätta mig derom, och emellertid utse för mig något ställe i gamla tornet, der jag osedd kunde iakttaga hvad som förehafvas skulle.
Klockaren lofvade hvad jag begärt, och några dagar derefter (det var i början af Augusti månad) kom han att tillsäga mig, att en hemlig sammankomst om aftonen skulle ega rum.
På utsatt tid inställde jag mig och fann en skäligen beqvämlig plats i tornet några trappsteg upp, der jag, om icke nog tydligen, likväl till en del kunde osedd observera hvad som förehades; jag hade emellertid ställt mig så, att jag kunde se de ankommande för att genast intaga min plats.
Björnram och en hans medhjelpare voro de första, som kommo vägen framåt, och som jag ansåg för de rätta aktörerna vid denna farce.
Inkomna i kyrkan, stängde de genast dörrarne och framtogo hvarjehanda saker, som jag icke så noga kunde urskilja.
Jag såg likväl att fina tagelsträngar fästades i ljuskronorna och att dervid häftades masker, hvilka åter voro fastsydda på något hvitt tyg, hvilket var utspändt på fina tunnband och upphissades med tagelsträngarne och åter nedsläpptes.
Sedan detta machineri var färdigt, ströddes rökpulver rundt omkring på golfvet.
Icke långt derefter inkom konungen med fem stycken herrar, ibland hvilka jag igenkände hofstallmästaren Munck och statssekreteraren Schröderheim.
Kyrkan var ganska dunkelt upplyst och rökpulfret antändes.
Åskådarne ställdes i en ganska besvärande ställning, och höllo dragna värjor sins emellan.
Björnram gjorde några korsningar och frammumlade vissa mystiska ord, hvarpå medhjelparen, som var undangömd, småningom uppdrog den ena masken med det hvita tyget, som liknade en liksvepning.
Denna mask föreställde Gustaf II Adolfs ansigte.
Den svängde sig något vid uppdragningen och nedsläpptes åter ganska sakta; den andra fantomen åter föreställde Adolf Fredriks ansigte, hvarvid tillgick som vid den förra.
Ehuru jag hade sett hela tillställningen, så kan jag icke neka att detta spektakel hade något imponerande.
Sedan båda fantomerna voro nersänkta, antändes förmodligen frön af Lycopodium, som blixtrade med ett sakta blekt sken.
Jag kunde ej se hvad som vidare förehades.
De åskådande bortgingo, och jag kröp fram från mitt gömställe, mycket eftertänksam, om jag skulle våga att yppa bedrägeriet för konungen sjelf eller för någon af vederbörande.
Jag fann likväl, att jag borde vänta till något passande tillfälle, som ock inträffade.“
Den ryktbare tänkaren, general-amiralen grefve C. G.
Ehrensvärd var äfven bland dem, som sökte Björnrams bekantskap, och denne förstod att så väcka hans intresse för saken, att han för hela tre veckor förlorade sömnen.
Ändtligen bestämdes en midnatt till ett besök på Johannis kyrkogård i Stockholm, och Björnram, klädd i en fantastisk drägt, med en staf i handen, begaf sig dit i sällskap med Ehrensvärd.
Om utgången af detta besök finnas tvänne olika berättelser.
Enligt den ena, uppflammade öfverallt ur grafvarne på kyrkogården förfärliga lågor emot dem; enligt den andra, mera säkra, hunno de kyrkodörren, hvilken, ehuru riglad, uppflög vid ett slag af Björnrams trollstaf, men slogs straxt igen, hvarvid ett häftigt sken uppflammade emot dem.
Vid dess låga såg Ehrensvärd på Björnram och fann honom dödsblek.
Hexmästaren frågade nu om
Ehrensvärd önskade att operationen skulle fortsättas, men tillkännagaf äfven att, i anseende till någon förglömd omständighet vid förberedelserna, försöket att ånyo öppna kyrkodörren skulle vara högst farligt; hvarpå Ehrensvärd förklarade sig helst vilja gå hem.
Följande dagen tillskref Ehrensvärd sin lärare i trollkonsten ett bref, hvaruti han tackade honom för sin möda i undervisningen, men tillkännagaf sitt beslut att hädanefter aldrig mer sysselsätta sig med några försök i andeskåderiet.
Ett minne lemnade likväl
Ehrensvärd af denna händelse uti en handteckning, som föreställde denna scen på Johannis kyrkogård.
Professorn, doktor Sven Bruhn, i början af århundradet lektor vid gymnasium i Strengnäs, berättade en gång följande:
“Jag hade, under några dagar, varit borta hos en god vän på landet.
Då jag sällan bestod mig sådana nöjen, icke af snålhet, ej heller af missbelåtenhet med naturen och landtlifvet, utan af en mångårig vana att sitta inne vid min pipa och bland mina böcker – med ett ord af ett outsläckligt begär att vara hemma – så vantrifdes jag vanligen utomhus, särdeles om det gällde en längre tid, jag måtte vara i så godt och trefligt sällskap som helst.