Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om denna «furste» berättas det besynnerliga, att han fått korgen af en rik «Tandlers» (så kallas tapetserare eller möbelhandlare) dotter och sedan gifte sig med en trädgårdsmästares – ehuru Tandlers-dotterns afslag i våra tider är något ej mindre underbart.
– Efterträdaren, en son till den berömde juristen v. Abel i Wetzlar, skall ej sakna skicklighet, men är ytterst bigott.
Dock tros det, att han har rosenkransen hängande öfver sitt arbetsbord lika mycket af politik, som af andelig ifver.
Följden är i båda händelser densamma: att nemligen katolicismen och munkväsendet dag från dag göra större framsteg i landet.
Uti Bayern såsom i de flesta öfriga tyska stater fordras enligt lag kungligt placet för alla apostoliska förordningar, innan de få publiceras i landet.
Men detta iakttages numera icke i Bayern, så att vägen står fullkomligt öppen för ultramontanska inflytanden.
Också skall det protestantiska Öfverkonsistorium på allt vis befrämja katolicismens öfvertag.
Dess chef, Roth, f. d. entreprenör för armeen, skall helt och hållet stå till ministerns disposition.
Till bedröfliga tecken hörer, att Niethhammer, fordom den modige Fichtes vän och medarbetare, såsom ledamot af samma konsistorium härtill äfven lånar sin röst.
Ett dylikt tidens tecken är äfven bigotteriet i staden Augsburg.
Fordom, såsom fri riksstad, ett bland protestantismens starkaste stöd, skall denna stad numera i katolsk ifver öfverträffa sjelfva München.
Dess invånare äro af sjelfva Bayrarne ansedda för ett otålsamt, högmodigt och tråkigt slägte.
Staden är ganska vacker.
Isynnerhet ger den breda Maximiliangatan med sina fem springbrunnar en präktig anblick.
Rådhuset är en skön byggnad, som äfven till sitt inre vittnar om stadens fordna makt och rikedom.
Dômen och St.
Afra-kyrkan äro föremål för resandes uppmärksamhet, den förra för sina taflor, glasmålningar och prakten i dess fjorton kapell, den sednare genom sina djerfva hvalf ett af den götiska byggnadskonstens märkvärdigare monumenter.
Augsburg hade i sina blomstringsdagar åttatio tusen invånare, nu endast 30,000.
Varuhandeln är numera icke så stor, men i stället penningemarknaden blomstrande, så att staden räknar ett betydligt antal bankirhus, näst Frankfurt am Mayn och Wien de största i Tyskland.
Augsburg går förnämsta handeln mellan Triest och Rheinländerna samt Holland.
Jernbanan mellan Augsburg och München är en bland de mest begagnade i Tyskland.
Man gör resan mellan båda städerna, 8½ tyska mil, på 2½ timma.
Den förra stadens vallar och närmaste omgifningar äro ännu gröna och trefliga.
Men ifrån Lech, öfver hvilken flod jernvägen går en half timmes väg öster om staden, ända till Isar, färdas man nästan oupphörligt öfver en kal och ofruktbar slätt, den ödsligaste landsträcka man kan tänka sig.
Så väl Lech som Isar äro grunda floder i en stenig bädd, och de ytterst låga stränderna äro, ofta på vida sträckor ifrån flodbädden, genom öfversvämningar beröfvade sin betäckning af jord samt framvisa endast otrefliga stenrösen, öfver hvilka en eller annan videbuske sorgligt hänger sin sparsamma löfbeklädnad.
Hela trakten ser ut som den vore ett förgängelsens hem, men midt ibland denna ödslighet residera Bayerns konungar, samt sköna konsten och katolska propagandan i Tyskland.
«sieht aus wie eine grosse Stadt».
Saphir.
Hvem kan förtänka en menniska, som håller något på vetande och upplysning och hoppas något deraf, att han med en förutfattad motvilja närmar sig München, detta motbjudande hem för obskurantismen och den blinda papismen i Tyskland, som hvarje resande afmålar såsom ett näste af den gröfsta liderlighet, endast lätt höljd af det skimmer, konstens dyrkan kastar deröfver, det ena som det andra ammadt och närdt från ofvan – från de jordiskt högtuppsatta.
Men just konstens trollmakt är stor.
Den stämmer mildt, och ett för dess intryck öppet sinne, som äfven i den skådar ett verk för evigheten, lemnar säkert München icke böjd att fördöma, utan med handen på hjertat beklagande mensklig svaghet.
Då man på jernbanan raskt skramlat fram öfver de ödsliga, ofruktbara fält, af hvilka staden på alla håll omgifves, och som endast här och der visa en odlad fläck med några spridda menniskoboningar, skymtar lustslottet Nymphenburg, med dess ståtliga vattensprång, förbi den resandes blickar, och den enkla bangården sluter honom snart inom sina träplank.
Genast öfver densamma har man ett af Münchens nöjetstempel – ett ölbryggeri, och kommer man på qvällen, så är den långa raden af bord på dess framsida fullsatt med glasmuggar, hvilkas blanka tennlock glimma mot aftonsolen, under trägen vandring till de törstiga läppar, som på alla sidor omgifva dem.
Stadens lågländta läge gör, att den från ingen sida väcker någon hög tanke om sig.
Man kan också genomtåga en hel förstad och hinna ett af de billiga värdshusen nära Karlsthor, utan att ännu veta något om München.
Men tager man blott några steg ut på Esplanaden, ännu utanför den egentliga stadsporten, så ser man till höger och venster långa rader af stora, nya, väl putsade hus, med mellanliggande, trädbeskuggade promenader och trädgårdar.
Med ens kan man då öfverblicka en stor del af det nyss uppvuxna München.
Den egentliga staden, som är gammal och skralt byggd, har så vext tillsammans med de nyare delarne, att man på sina ställen endast genom husens utseende kan skilja den från förstäderna.
Nybyggnaderna, ehuru af omvexlande stil, vanställas i allmänhet af låg grundval och branta tak.
Äfven saknas vackra taklister, och takrännan ligger tätt öfver öfversta våningens fönster, som oftast äro mycket smärre, än de i öfriga våningar.
Husens nya och putsade utseende gör likväl intrycket af det hela angenämt.
Härtill komma ännu de talrika trädplantagerna, hvilka, t. ex. vid Briennergatan, bilda små trädgårdar framför hvarje hus och för öfrigt pryda de många öppna platserna.
De offentliga byggnaderna, hvilka i sådan mängd vuxit upp under den nuvarande regentens styrelse, hafva så ofta blifvit beskrifna, att de nu kännas af hvar man.
Totalintrycket af dem är beundran, icke njutning af deras skönhet.
Man beundrar mängden och prakten, men knappt något enda för sig retar till längre betraktande.
Äfven Glyptoteket, fastän i ren grekisk stil, gör icke något blifvande intryck.
Byggnaden är liten och, framför allt, för låg på den jemna plan, der den står.
Man ser och ser, måste medge att det är vackert – men det är ändå obetydligt.
Berlins museum är ett helt annat stycke antik.
Pinakoteket står vida under flera andra byggnader, äfven i München.
Bland dessa är vestra slottsflygeln, efter palatset Pitti i Florens, verkligen skön, och äfven den i antik stil hållna façaden af Theaterhuset står värdigt vid dess sida.
Men hvad skall man säga om dessa gammal-italienska, half-byzantinska härmningar:
Biblioteket, Universitetet, Ludvigs- och Allhelgona-kyrkan (hofkapellet)?
Eftersom jag nu en gång börjat att «säga», så säger jag, att de icke äro vackra och dessutom svära mot tidens anda.
Biblioteket prisas.
Förf. ser deruti ett varumagasin, med små och få fönster, utan grundval, och med stora glatta ytor.
Universitetet vanprydes af det slags mörka, i förhållande till bredden låga dubbelfönster, med små rutor, som man äfven ser på Akademiens för byggnadskonsten hus i Berlin.
Såsom detta, framvisar biblioteket det råa teglet, och redan detta ger föreställning om ett hus endast för nyttan, utan glans, utan något för ögat.
De sagda kyrkorna äro hvarken stora eller storartade, och isynnerhet
Ludvigskyrkan har något lika brokigt i sin arkitektur, som i det brokiga, af färgadt kakel lagda taket.
Ännu mera brokig är den nya protestantiska kyrkan, utanför Karlsthor, hvars torn är en verklig sockerbagarefantasi.
I ren götisk stil är deremot Mariahilfkyrkan i förstaden Au; i ren byzantinsk, med takstol af måladt korsvirke, den stora, ännu blott half-färdiga Basilikan.
Den förra är serdeles kort, i förhållande till höjd och bredd, och tornets framsida, som utan hvarje öfvergång tvärt afskär kyrkans skepp, ger åt dess yttre något oproportioneradt, likasom bredden åt det inre.
Eljest måste medges, att den är den mest helgjutna af de nya kyrkorna härstädes; men också den ger intrycket af ett blott försök att härma en storhet, till hvars upphinnande krafter felat.
Men allt detta kan kanske vara likamycket utan vigt för dem, hvilka sett München, som för dem, hvilka ej besökt detsamma.
Må det dock qvarstå såsom ett omotiveradt tadel mot allt det omotiverade beröm, man slösat på byggnadsföretagen derstädes.
Om det yttre icke serdeles slår an, så står deremot det inre i dessa byggnader genom rikedom och smak öfver allt, hvad en man i förf:s skor sett, och man har svårt att föreställa sig någon mera skön och glänsande inredning, än den i Glyptotekets och Pinakotekets loger och salar, i det nya residenset och Allhelgonakyrkan.
Äfven Ludvigskyrkan och den östra flygeln af slottet, hvilka nu som bäst inredas, lofva att värdigt stå vid sidan af de förra.
Öfverallt finnes en förvånande rikedom på guld, marmor, stukkatur, basreliefer, enkaustiska och freskomålningar.
Allt är så väl och smakfullt ordnadt, att det ingenstädes förefaller öfverlastadt, icke ens i hofkapellet, der likväl ögat icke mötes af annat än guld och freskobilder.
Enkaustiska måleriet är en åter ny, gammal konst, som finnes använd i residenset och i Pinakotekets loger.
I Aukyrkan ses Ainmillers berömda glasmålningar, en annan dylik nyuppväckt konst.
Så har den nya tiden från forntiden tillegnat sig redan försvunna uppfinningar och glömda färdigheter.
De förnämsta fresker finnas, i Ludvigskyrkan och Glyptoteket af Cornelius, i residenset af Schnorr, Zimmerman och Petter Hess, samt i hofkapellet af Heinrich Hess, som uteslutande håller sig till det heliga måleriet och nu som bäst arbetar i Basilikan.
Det förnämsta af allt detta är utom allt tvifvel Cornelii Yttersta Dom i Ludvigskyrkan.
Må man säga hvad man vill om teckning och färg – medges, att figurerna öfverhufvud äro långdragna och stela och färgen matt, ja ännu, att kompositionens betydelse icke alltid ligger klar för ögonen – men det hela är så värdigt, sinnrikt och enkelt, och uttrycket hos personerna så mästerligt talande, att man gerna ser om och åter om, allt mera intagen för hvarje gång.
Öfverst ses på den nämnda altartaflan Gud Fader och framför honom
Sonen, båda i sittande ställning på molnens stol, omgifna af englar.
En sådan, kolossal, med ett ansigte fullt af allvar och vemod, och med det barthuggande svärdet i handen, skiljer mellan de saliga och osaliga.
De förra fira återseendets glädje.
Oändligt skön är isynnerhet en grupp, en engel, som förenar en ung man (porträtt af en målare ur italienska skolan) med hans älskarinna.
Hennes blyga glädje och engelns saligt kärleksfulla leende äro oöfverträffligt uttryckta.
I allmänhet förtjenar på denna sida af taflan hvarje ansigte att för sig betraktas, ty alla äro fulla af frid och salighet.
Bland porträtt förekommer äfven Dantes och – majestätets.
Då detta ej är serdeles smickradt, så finnes, att ofvanstående «alla» ej saknar undantag.
Kontrasten är så stor, att det förundrar betraktaren, huru det fått stå qvar.
– På motsatta sidan, dit de fördömda drifvas af (trol.) erkeengeln Michael, utgöras hufvudgrupperna af Beelzebub, som under sina fötter trampar Judas’s och en annan figurs (fäderneslandsförrädarens) hufvuden; af en hans tjenare, som föser framför sig tvenne protesterande skrymtare i munkkåpor, samt af en annan, som rått griper om en naken qvinna (en äktenskapsbryterska), hvilken, söndersliten af smärta, med fasa och förtviflan målade i sitt ansigte, fattar sin flyende medskyldiga i håret.
Äfven allt detta är utan karrikatyr, uttrycksfullt, och väcker vemod, hvilket ej vanligen är händelsen med dylika skildringar, som oftare hos den bildade väcka förargelse och åtlöje.
Nederst, der de båda regionerna närma sig, söker en knäfallande ung qvinna att komma öfver till de saligas land – och en medlidsam engel sträcker derifrån mot henne en hjelpande hand.
Så finnes äfven här försoning.
Med denna enkla komposition, hvars öfriga bipartier förf. ej mera (efter ½ år) kan erinra sig, må man jemföra Rubens berömda «Yttersta Dom» i Pinakoteket, och man skall finna, huru litet intryck denna, oaktadt allt dess mästerskap i färg och clair-obscur, gör i jemförelse med den förra.
Ludvigskyrkan innehåller en mängd andra fresker, som efter Cornelii dessin utföras af hans lärjungar, och bland dessa sådana, som i sjelfva måleriet vida stå öfver altartaflan, den nämnda Yttersta Domen.
Bland freskerna i Glyptoteket äro förnämst Priami död och striden om Patroklos’ lik, båda kraftiga, fulla af eld och lif, den förra genom sjelfva kompositionen, likasom Virgilii beskrifning, retande sinnet till harm mot Grekerna.
Man tadlar här öfverdrift och saknar skön form.
Det må vara, men det hela gör intryck och skänker mera njutning, än mången blott formskönhet.
I allmänhet är det grekiska, blott formsköna, uttryckslösa konststycket något, som icke utan en viss hedendom i tänkesättet kan njutas.
Jag menar dermed icke skepticism eller liknöjdhet i afseende å kristendomen, utan en naturalism öfverhufvud, som icke erkänner andens absoluta värde.
En sådan blott formförgudning har genom Göthe i Tyskland blifvit modern, och det är i min tanke emot den, som den nya tyska målareskolan arbetar.
Den står häruti i förbund med den tyska bildningens djupare anda öfverhufvud.
Att den till en del vändt sig till katolicismen och medeltidens religiösa lif, synes icke vara ett blott bemödande att härma de äldre Tyskarnes sträfvanden eller måleriets italienska mästare, utan framgå ur ett inre tvång att fylla kompositionen med lefvande anda.
Denna åter finnes icke i det närvarande, emedan andens försoning med sig sjelf, dess medvetande om det oändligas närvarelse i dess egen ändliga tillvaro, i nutidens nyskapade former, ännu icke genomträngt slägtet, blifvit ett allmänt medvetande.
Vid ett sådant förhållande, då innehållet sökes från en förfluten tid, hvars anda äfven hos konstnären blir en lånad, utan sammanhang med hans lif i det närvarande, måste äfven harmonien och formen saknas.
Man säger: vår tid är så prosaisk, den eger ingen skön form.
Det religiösa vetandet lemnar det historiska, den sinnliga formen, och förflyktigas i abstrakta ideer.
Den politiska handlingen förvandlas i ord, hjelten bortlägger svärdet och bestiger tribunen.
Sådant duger icke för marmorn, duken eller sången.
Men ser man till tidens sträfvanden i poesien, så synes romanen vara den enda form, som för densamma är egendomlig.
Det högre dramat har få representanter, och om äfven dessas arbeten rosas af kritiken, så anslå de ej sinnena.
Fordna mästerstycken tillfredsställa lika litet – de studeras, men njutas icke af mängden.
Lyriken har väl blifvit en allmän konst, men sjelfva dess allmänlighet vittnar redan om dess brist på egendomlig anda.
Romanen åter, likasom nu måleriet, har gått tillbaka till medeltiden och öfverhufvud till en äldre tids historia.
Men den har återvändt derifrån och behandlar redan det enklaste, alldagligaste lif, i det närvarande, icke blott beskrifvande, utan söker i detta hvardagliga ett djup af känslor och ideer, som man fordom icke trodde sig kunna finna annorstädes, än under seklers mörka täckelse, i deras poetiska halfskymning.
Snart skall man också söka verldshändelsernas drifhjul, det dunkla ödet, i samma menniskobröst, hvilket, såsom tillika passionernas hemvist, krossas af dess makt.
Man skall finna, att hennes sträfvanden, just derigenom att de upplösa sig sjelfva och förete sin ändlighet, i sjelfva verket adlas till oändliga, upphöra att vara individens och öfvergå till mensklighetens.
Så skall äfven dramat finna poesi nog i dagens händelser, och en poesi, som anslår hvarje bröst, emedan den i dem lefver.
Lyriken skall upphöra att vara en ängslig veklagan, som hvar och en vid minsta skoskaf kan uppstämma, och skall såsom förr uttala det i stunden eviga, det himmelska i det alldagliga, jordiska, hvars närvaro ligger öppen för siaren, ej för hvarje mullvadsblick.
Det är dock ej sagdt, att endast nutidens förhållanden borde blifva konstens föremål.
Hvarje tidehvarf, hvarje verldsåskådning stämplar äfven det förflutna med sin prägel, och uti en sådan ständig omskapning består det förflutnas lif i det närvarande, dess eviga utveckling.
Men om en poesi sålunda kan uppstå, som anslår tiden, hvarföre också icke en skulptur och ett måleri?
Finnes andan, så skall den snart ge sig form.
En madonna med klädning och halsduk, ett helgon i byxor, en påfve med krona skulle säkert ej anslagit Grekens skönhetssinne, och nu stå de för oss beundrade i Italienarnes mästerstycken.
Äfven dessa yttre tillfälligheter kunna ej sakna en sida för skönhetssinnet, åtminstone ej vara helt och hållet slutna för en idealiserande, poetisk uppfattning.
Men det är ej dem, det isynnerhet gäller, utan den sköna menniskoformen.
För vår tid måste denna bestämmas af uttrycket, endast troget framställa den verksamma, handlande anden.
Gör den detta, så är den i och för sig skön, och närmar sig antikens formskönhet i den mån, den har att framställa en skön själ, i ädel handling.
Skulpturen skall kanske icke kunna uppehålla sig såsom statybildhuggeri, men den skall deremot med förut icke uppnådd konst bilda grupper och framställa handling, likasom måleriet.
Till form skola båda hinna, så snart konstnären kan dikta ur fullt bröst, kan uttala en anda, som hos honom verkligen lefver och har varelse.
Då denna nödvändigt endast är den närvarande tidens, så måste äfven formens skönhet utbilda sig i det närvarande, detta genom den anda, hvaraf det lifvas, i konstnärens själ antaga en motsvarande form.
Poesiens och den bildande konstens tillbakagående till forntiden är derföre icke, såsom sagdt, ett sökande efter skön form, utan efter innehåll och anda.
Tyska målareskolan synes redan hafva frigjort sig från den härmning af formen, hvarvid arkitekturen, då den härmar, är och måste vara bunden, emedan den blott kan låna denna, men af sin tid har ändamålet, ideen.
Den förra sträfvar efter en lifvande anda, och då denna engång funnits, icke bland afdöda skuggor, utan i konstnärens af det närvarandes oändlighet uppfyllda själ, skall den äfven framträda i en skön och ädel form.
Tilldess är det obilligt att förbise det mått af anda, som redan finnes, för formens bristfällighet.
Landskaps-, porträtt-, djurmålning o. s. v. äro mindre beroende af den allmänna utvecklingen.
Historie-målning och genren äro deremot de, om hvilka här närmast varit fråga.
Båda drifvas ifrigt i München.
Hithörande arbeten äro freskerna efter Niebelungenlied af Schnorr, scener ur Barbarossas, Karl den Stores och Rudolfs af Habsburg lefverne, dels af honom, dels af Zimmermann och Hess.
Till att betrakta allt detta, som finnes i residenset, har man för litet tid, om man ej gör besök flera gånger, hvartill förf ej fick tillfälle.
Första anblicken retar ej serdeles.
Utom Niebelungen-scenerna, hvilka till en del göra ett djupare intryck, synes i flere af de öfriga kompositionen alltför sammansatt och figurerna hopade.
Bland historiemålare hyser man största förhoppningar om Kaulbach, och han är kanske den, som närmast kommer att fortsätta i Cornelii anda.
Redan hos Cornelius röjes ett moderniserande af ämnet.
Så i den ofvan beskrifna altarmålningen kärlekens återseende, fäderneslandsförrädaren såsom den gröfsta brottslingen, munkarne bland de osaliga, den unga qvinnans räddning, d. ä. ånger och försoning bortom grafven, o. s. v.
I Kaulbachs kompositioner är t. ex. dårhuset redan ett modernt ämne.
«Die Hunnenschlacht», som efter sagan föreställer de fallnes fortsatta strid i luften öfver valplatsen, natten efter slaget, är en fantastisk komposition, likasom den förstnämnda, ett drag af den nyaste romantiken.
Den förra finnes i stentryck; den sednare enkaustiskt målad i residenset och, som jag hört, utförd i olja i Berlin.
I hans atelier såg förf. blott en karton deraf, likasom af ett annat, ännu outfördt stycke: «Jerusalems förstöring», helt och hållet allegoriskt, och som sådant efter nutidens åsigter.
Så kan man säga, att det äfven till en del förhåller sig med Cornelii «Priami död».
Kaulbachs teckning och form står otvifvelaktigt öfver Cornelii.
Äfven hans färg, hvarpå prof sågs i några porträtter, smärre fantasistycken, och äfven i en fresk uti arkaderna, är på en gång frisk och vek.
Men huruvida hans ansigten t. ex. i «Jerusalems förstöring» hafva samma innerlighet och uttryck, som man finner hos Cornelius, derom torde låta sig tvista.
Cornelius vistas, som kändt är, för närvarande i Berlin, der hans första arbete lär blifva att med fresker pryda peristilen af Berlins Museum.
Kaulbach är en ännu ung, utmärkt artig man, om ett par och tretio år, med ett vackert utseende.
Hans artistiskt, med litet koketteri utstyrda atelier hade vid förf:s besök ännu en dylik prydnad i den berömda och aimabla skådespelerskan, Fräulein Charlotte v.
Hagen från Berlin.
Född i München, gjorde hon der sin debut, samt vann, såsom malisen påstår, bifall äfven högt uppe.
Men någon indiskretion hade till följd ett förbud för henne att vidare uppträda, och hon fick icke ens nu gifva gästroller, hvilket hon sade sig gerna önska.
Äfven i skulpturen synes den tyska konsten lösgöra sig från blotta härmningen af antikens form.
Utom de många basreliefer här finnas, är isynnerhet arbetet för Valhalla, det tyska Pantheon, som konung Ludvig uppfört vid Donau nära Regenshurg, ett prof derpå.
I Schwanthalers atelier fanns redan en stor grupp, bestämd för ett af byggnadens gafvelfält, färdig i marmor, föreställande Arminii seger öfver Varus, «die Herrmanschlacht».
Det är intressant att jemföra denna grupp med de Eginetiska i Glyptoteket.
Ingen vill väl förneka dessa en ojemnförligt skönare form, än hos figurerna i den förra.
Men likaså onekligt är, att denne röjer mera frihet och omvexling i grupperingen.
Handlingen i de grekiska konstverken är fördelad mellan två och två personer, och dessas ställningar äro utstuderade, athletiska positurer, enformigt återkommande.
Herrmansstriden deremot är ett helt, och figurernas ställning så omvexlande, som deras olika deltagande i densamma fordrar, bestämmes af handlingens enhet såsom ändamål.
Grekernas fånigt leende ansigten i bredd med dessas uttryck af vrede, vildt mod, ångest och medlidande, bilda de största kontraster.
Dock äro här så väl ansigtsuttryck som ställningar icke nog kraftiga och lefvande, så att blott det hela, icke hvarje bild för sig, gör intryck.
Till följe häraf saknas äfven den högre formskönhet, som karakteriserar de grekiska verken.
Här röjes en anda, som blott är lånad, blotta sträfvandet till en djup patriotisk medkänsla för tyska namnets storhet och dess triumfer, hvilken icke ännu finnes i nationens medvetande, och den bristfälliga formen är ett uttryck deraf.
Emedlertid skulle förf. anse, att äfven i denna skapelse, ehuru i mindre grad, samma sträfvande röjes, som i det tyska måleriet, att nemligen, med undvikande af all formhärmning, ur en djup uppfattning af andan arbeta ut en motsvarande form.
För likheten i tendensen med dessa arbeten nämna vi äfven den ofantliga, 54 fot höga, Bavaria, det personifierade Bayern.
Modellen, också ett arbete af Schwanthaler, står redan färdig i ett enkom för densamma uppfördt hus vid Stieglmayers gjuteri.
Det är omöjligt att säga, huru detta arbete skall taga sig ut, då man af dess nuvarande trånga plats hindras från att se det i dess helhet.
I den mindre modell till detsamma, som finnes på stället, är ansigtet icke skönt ehuru med ett uttryck af mildt allvar.
Sex år sades ännu åtgå förrän bilden blefve färdiggjuten.
Den kommer att öfver en 22 fots hög fotställning placeras på det fält utanför staden, der folkfesterna firas («Theresienwiese»).
I Stieglmayers gjuteri ses äfven sju af de fjorton17 Wittelsbachska husets furstar, som skola få sin plats i den nya thronsalen.
De äro af brons, helförgyllda, i mer än naturlig storlek, samt äfvenledes modellerade af Schwanthaler.
Endast det praktfulla i anblicken gör här intryck.
Blotta förgyllningen för hvarje bild fordrar 500 dukater.
Lefnadssättet i München bär intet spår af det konstsinne, om hvilket dess byggnader och samlingar vittna.
Konstnärernas antal skall stiga till ungefär 1000, från alla Tysklands landsändar.
Men konstnärslifvet är icke alltid ett förfinadt.
Minst kan det verka utom sin krets.
Konsten åter i München är ett sträfvande, framkalladt af en enda persons vilja, och har ingen rot i folkets bildning.