Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rikets Ständer, som ansett, att stadgandet om ett relativt maximum, hvilket dessutom efter serskild pröfning af omständigheterna kan få öfverskridas, så mycket mindre innebär något verkligt hinder för jordegendoms förvärfvande, sorn det allenast utgör en före* skrift derom, att i den händelse fråga år om förvärfvande af någon betydligare jordareal, sådant bör ske under en annan form, nemligen genom hemmansklyfning, hafva, enär förslag icke blifvit väckt om upphåfvande af det vilkor för hemmansklyfning, som, enligt 1 Kap. 1 § af ofvannämnda Kongl. Förordning består deri, att hvarje utklufven hemmansdel skall medföra besutenhet, men denna föreskrift skulle blifva utan all praktisk betydelse, om det tillätes att, genom en i afseende på maximum obegränsad afsöndring, förminska hemman till den grad, att de icke med - Expeditions-Utskottets Förslag till anderd.
Skrifvelse, N:o 208. 3 förde besutenhet, icke funnit skål till vidtagande af någon våsendtligare förändring i detta afseende.
Dock har härvid kommit under öfvervägande, huruvida icke, på sått jemväl blifvit yrkadt, tillfälle kunde beredas att från hemman afsöndra skogstrakter, äfven om de skulle utgöra den betydligare delen af hemmanets areal.
Genom svårigheten för industriidkare eller jordegare, som å egna egor sakna skog, att få tillhandla sig för dem behöfliga skogstrakter, utan att nödgas i sammanhang dermed förvärfva inegor, som de ej kunna eller vilja begagna, har anlitandet äf de för skogarnes bestånd så förderfliga afverkningskontrakten i hög grad befordrats.
Endast af den, som med full eganderått områder en skog år någon omsorg om dess fortfarande bestånd att förvänta, och Rikets Ständer hafva derföre trott en stor vinst för skogsvården vara att hemta ur ett stadgande, hvarigenom tillfälle bereddes att lättare ån nu förvärfva eganderått till skog för ordnad skogshushållnings införande å densamma.
Rikets Ständer hafva alltså ansett det böra stadgas, att, vid pröfningen af ansökningar om rått till större afsöndring ån i allmänhet år medgifven, Kammar-kollegium må fästa afseende ej allenast, såsom nu, vid ändamålet af jordens uppodling, utan äfven vid befordrandet af en ordnad skogshushållnings införande å den afsöndrade egofymden.
På grund af hvad nu sålunda blifvit anfördt, få Rikets Ständer hos E. K. Maj:t i underdånighet anhålla, alt, med ändring af 2 Kap. af Kongl.
Förordningen angående grunderna och vilkoren för hemmansklyfning samt afsöndring af jord eller andra lägenheter från hemman den 19 December 1827 2 §, 3 och 6 §§., sådane de blifvit förändrade genom Kongl. Förordningen den 12 November 1858, 11 §, sådan den lyder enligt Kongl.
Kungörelsen den 29 Januari 1831 samt 14 §, nämnda §§ måtte erhålla följande lydelse: “2 §.
Åstundar innehafvare af hemman, hvartill mera ån vanlig egorymd hörer att större afsöndring, ån en tiondedel deraf, verkställa, må han sådant anmäla hos Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande, som har att frågan, jemte sitt yttrande deröfver, Kammar-kollegii pröfning underställa; egande Kammar-kollegium härom så förordna, att å ena sidan säkerheten för hemmansråntans och öfriga skyldigheters framtida utgörande må vara förvarad, och å den andra jordens odling eller ändamålsenlig skogshushållning befordras." “3 §.
Lågenhet, som från hemman afsöndras, efter hvad i 1 § tillåtet år, skall till sina gränser noga bestämmas i en enda formlig, till afhågnad beqväm samt från hemmanets egen åbyggnad afskild lott." “6 §.
Ej må innehafvare af lågenhet, som på viss tid upplåten år, den lågenhet utan hemmansinnehafvarens tillstånd på annor man öfverlåta.
Sker det, gånge lågenheten, om hemmans-innehafvaren det yrkar, till hemmanet åter emot skålig lösen.
Dör innehafvare af sådan lågenhet förr, ån besittningstid ute år, ege enka och arfvingar rått att. lågenheten behålla under de vilkor, som vid upplåtelsen tingade blifvit.
Vid besittningstidens slut återfaller lågenheten till hemmanet utan ersättning eller lösen, ehvad förbehåll vid upplåtelsen derom kan vara gjordt eller ej; innehafvären af lågenheten obetaget, att derifrån afflytta honom tillhörig åbyggnad eller stängsel, der ej hemmansinnehafvaren den lösa vill.® “11 §.
Hörer till hemman af den natur, som i 1 § sågs, sådan mosse, som odlingsbar, men i dess närvarande skick onyttig år, och vill hemmansinnehafvaren den lågenhet åt annor man, såsom i .nämnde § sågs, för alltid eller på viss tid, med eller utan skattefrihet till odling upplåta, håfve der våld till, äfven om den öfveretiger tiondedelen af hemmanets hela egorymd; söke dock tillstånd dertill hos Kongl. 4 Expeditions-Utskottets Förslog tilt under-d.
Skrifvelse, A.-w 209.
Maj:ts Befallningshafvande, som, sedan mossens onyttiga beskaffenhet i dess närvarande skick blifvit behörigen utrönt och styrkt, eger sådant tillstånd meddela.
Har boställe, eller något icke under stadgad åborätt upplåtet publikt hemman, kungs- och kungsladugårdar samt öfriga under Kronans omedelbara disposition varande hemman dock undantagna, i sådan lågenhet del; dä skall på Kongl. Maj:ts nådiga bifall bero, om och med hvad vilkor dylik upplåtelse deraf på viss tid ske må.“ “14 §.
Är af jord, som till afsöndring tillåten år, större andel, ån som svarar emot en tiondedel af hemmanets egorymd, för alltid från hemman af den i nästföregående § nämnda natur, utan behörigt tillstånd, afsöndrad; och vill innehafvaren, då klander derå af vederbörande våckes, under åtagande af andel i mantal och ränta i förhållande till hemmanets egorymd, hela den jord behålla; håfve han ock dertill rått, der han, efter de i 1 Kap. af denna förordning stadgade grunder, pröfvas kunna samma jord få besitta; och varde den afsöndrade jordens andel i mantal och ränta bestämd i den ordning, skattlåggningsförfattningarne innehålla, med förbindelse för innehafvaren, att ränta derför och öfriga allmänna skyldigheter, utan åtnjutande af frihetsår, utgöra.
Det mantal, som å så beskaffad jord bestämmes, varde från stamhemmanets mantal afråknadt, och utskylderna å detta sednare, i förhållande derefter, minskade."
\to 909.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 7 Dec. 1863.
Preste-Slåndel den 7 — — Borgare-Ståndet den 7 — — Bonde-Ståndet den 7 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förändrade stadganden i afseende ä frejdebetyg.
(Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 39 och Utlåtande N:o 40.)
\iuy>. > r t>ffT rrr.Iifo /- _: *> ' I ’ • ^ /unna rp:f> *t« iiisiurjior!
II »t [ T* jfZkidK -T.vlf» te<f> filo no/l.- Jlij bfiiv
T>b o/kd miilbo lili Jodnhittah amu wlb Uti särskilda hos Rikets Ständer gjorda framställningar har blifvit föreslaget att, med afseende å det för en straffad persons framtid menliga förhållande, att upp - Expeditions- Visko tiris Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 209. 5 giften om det af honom begångna brott för alltid qvarstår i prestbetyget, föreskrifter måtte meddelas derom, att denna uppgift efter någon viss eller på särskild pröfning beroende tid måtte ur straffad persons prestbetyg uteslutas.
De skål, som föranledt de uti berörda hänseende framställda olika förslagen, hafva blifvit af Rikets Ständer tagne i noggrant öfvervägande.
I det kristliga begreppet af straff ligger tillika ett begrepp om försoning, och samhället måste derföre, i följd af sin kristliga karakter, förstå ej mindre att straffa, ån äfven att förlåta.
Men ingenting kan vara mera egnadt att motverka sistnämnda moment i straffrätten, ån det nuvarande förhållandet med frejdebetygen.
Den som en gång gjort sig skyldig till ett brott af den beskaffenhet, att uppgift derom influtit i prestbetyget, kan icke ens genom den fullständigaste bättring blifva fri från den brännmärkning som sålunda vidlåder honom; genom hela sitt lif måste han vidkännas följderna af sitt brott.
Ingenting kan heller mågtigare ån denna brännmärkning för hela lifvet bidraga att qvarhålla den brottslige inom brottslighetens sfer.
Gällande ekonomiska lagar utestänga för alltid den vanfrejdade från utöfvandet af vissa yrken och tjenstebefattningar, och enskilde om ån aldrig så varma vånner af menskligheten, måste dock med afseende å sin egen säkerhet hysa farhågor att i sin tjenst eller sitt arbete använda personer, hvilka oskiljaktigt föra med sig ett å det allmännas vägnar dem meddeladt bevis, att de åro brottslingar
Dertill kommer, att den som möjligen en gång af svaghet felat, och derför af Staten, på enahanda sått som den grofsta brottsling, stämplats till missdådare, gripen af förtviflan, förhärdas och anser sig för sin återstående lifstid hänvisad uteslutande till brottets bana.
I detta afseende verka nuvarande förhållanden med frejdebetygen på alldeles samma sått, som de, just med hänsyn dertill, för längesedan ur lagstiftningen utdömda skam- och kroppsstraffen.
Under striden mellan den förödmjukande känslan af vanära och omöjligheten att blifva ansedd såsom en redlig samhällsmedlem å ena sidan, samt, å den andra, begäret att förbättra sin ställning och återvinna förloradt anseende, kommer den straffade ofta i frestelse att genom förfalskning af sitt prestbetyg begå ett nytt brott.
Detta slag af förfalskningar åro de talrikast förekommande af alla olika förfalskningsbrott, och deras bestraffande år deri motbjudande, att de ofta stå i samband med det allvarligaste uppsåt till bättring.
I betraktande af alla dessa omständigheter, måste det för lagstiftningen vara en vigtig uppgift att söka utfinna något medel, hvarigenom, utan kollision med öfriga statsändamål, ofvanberörda för rättstillståndet menliga förhållanden må kunna undanrödjas.
Osäkerheten i lagstiftningen angående vanfrejd har äfven i väsendtlig mån bidragit till de öfverklagade svåra olägenheterna i detta hänseende, äfvensom sammanhanget mellan denna lagstiftning och åtskilliga för andra ändamål gifna stadganden, hafva utgjort de hinder, som hittills stållt sig i vågen för en förändring af nuvarande förhållanden.
Men genom det af Rikets Ständer antagna nya Strafflag-förslaget har vanfrejdsbegreppet erhållit en ny och af behofvet påkallad närmare bestämning.
1734 års lag känner allenast en vanhedrande påföljd afbrott, nemligen årans förlust.
Strafflag-förslaget har bibehållit denna under det förändrade namnet: förlust af medborgerligt förtroende för alltid, oell innehåller i dess 2 Kap.
19 § en beskrifning på denna påföljd af brott.
Men folkets rättsmedvetande har icke, såsom lagstiftningen, åtnöjt sig med en enda art af brotten åtföljande vanheder.
Många brott, som icke varit belaggda med påföljd af sådan beskaffenhet, hafva, utan något lagens stadgande derom, blifvit i allmänna omdömet stämplade såsom till en viss grad vanhedrande, och denna förestållhing, att vissa brott medföra en till årans förlust gränsande vanfrejd, har icke varit utan inflytande på 6 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 209. lagskipningen.
Sålunda, då 17 Kap. 7 § Råttegångs-Balken stadgar, att den som blifvit “ärelös dömd-1 icke år vittnesbår, har detta äfven tillämpats å dem, som, utan att hafva mistat åran, blifvit dömda för s. k. vanfrejdande brott.
Benåinningarne “vanfrejdad“, och dess motsatts “vålfrejdad* åro äfven kända såväl af allmänna lagen i åtskilliga dess civila och processuela delar, som af den konstitutiva och ekonomiska lagstiftningen, men ingenstädes i den kriminela delen af lagen förekommer vanfrejd såsom laglig påföljd af brott.
Stor osäkerhet år i följd deraf rådande i fråga om, hvilka brott åro för vanfrejdande att anse, och allmänna rättskänslan och lagskipningen torde allenast deri vara ense, att stöld bör för sådant räknas.
ex. vid uppställningen af den judiciela statistiken, i anledning hufvudsakligen af vissa nyare till kyrkotukten hörande förordningar, de s. k. vanfrejdande brottens antal efter hand erhållit en tillökning, som synes hotande för den nödvändiga vården om statsmedlemmarnes medborgerliga anseende.
De brott, som enligt den gamla lagstiftningen medförde skamstraff eller kroppstraff, eller begge dessa slag af straff i förening, hafva sålunda i första rummet räknats dit, och derjemte alla de brott, hvilka enligt den lagstiftning, som gällde före den 4 Maj 1855, voro belagda med kyrkoplikt, hvilken institution hade urartat till ett skamstraff.
Sedan såväl skamstraffen som kyrkoplikten blifvit afskaffade, trådde i stället för den sednare enskild skrift; och för att bereda verkställighet deraf skulle domstolarne genom kronobetjeningen meddela presterskapet uppgift på de personer, som blifvit dömda för brott, hvilka voro med denna påföljd belagda.
Kungörelsen angående vederbörandes skyldighet att upprätta och till presterskapet aflemna förteckningar öfver personer, som varda sakfällda elior under framtiden ställda för vissa förbrytelser den 4 Maj 1855 borde presterskapet sålunda'erhålla förteckning å dem, som blifvit dömda eller under framtiden ställda för gröfre brott, och i öfrigt å dem, som blifvit dömde för brott, hvilka åro af dep beskaffenhet, att den sakfållde icke får komma i åtnjutande af den Heliga Nattvarden, innan han låtit sig enskildt skriftas och aflösas.
I brist af andra föreskrifter har man i äldre lagbud af ofvan antydt innehåll och i nyssnämnda stadganden sökt den lagliga bestämningen af det nuvarande begreppet om vanfrejd, ehuru visserligen de flesta brott af sistnämnda slag icke enligt allmänna föreställningssättet åro vanfrejdande.
Då presterskapet i vissa fall har sig ålagdt att meddela intyg om personers frejd, har det under förhändenvarande förhållanden inom lagstiftningen otvifvelaktigt varit rättast att presterskapet grundat sådana betyg på de enligt ofvannämnda Kongl. Kungörelse meddelade officiela uppgifter.
Genom vanfrejds-begreppets härledande ur ofvan omförmålda förhållanden erhålla emellertid frejdebetygen en större omfattning, ån för de med dem afsedda ändamål erfordras.
Många af de brott, hvilka åro belagda med enskild skrift, och om hvilka presterskapet af sådan anledning erhåller officiel underrättelse, i synnerhet de, sorn under kyrkopliktens tid voro belaggda allenast med den ringare kyrkodisciplinåra påföljden af sådan skrift, nemligen snatteri, dråp af vållande, tvegifte och lågersmålsbrott, anses icke egentligen för vanfrejdande, men uppgift om dem inflyter icke dess mindre i prestbetygen, och till följd deraf kan icke den, som gjort sig skyldig till någon af nyssnämnda förseelser, vidare, såsom det efter allmänna språkbruket heter, “få rent prestbetyg".
Om det också, med afseende å de polisåndamål, för hvilka frejdebetyg åro föreskrifna, kan vara skäligt och med god ordning öfverensstämmande, att, der en person gjort sig skyldig till brott mot annans eganderått och derigenom mot sig sjelf gifvit anledning till misstanke om brottsliga anlag, allmänheten på något sått beredes tillfälle att taga sig till vara för en sådan person, så förefinnes dock ej skål, hvarföre Expeditions- Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 209. 7 en dylik varning skulle qvarstå, åfven efter det den brottslige genom en längre tids obrottslig vandel sjelf undanröjt anledningen till misstanke, helst denna varning, iklådd en officiel form, alltid innebår en förminskning och kränkning af personens medborgerliga anseende.
För bedömandet huruvida brottslingens ånger och bättring gjort honom vårdig af rehabilitation synes emellertid det nya Strafflagsförslaget kunna bereda en utväg, derigenom att domstolarne, i sammanhang med brottets bedömande, tillika skulle, med hänsyn till detsammas svårare eller lindrigare beskaffenhet och brottslingens derigenom ådagalagda sinnesart, bestämma, huru länge misstanken om fortfarande brottslighet eller vanhedern såsom brottets påföljd bör hvila öfver den straffade, och huru långe följaktligen den offentliga varnitigen bör qvarstå i prestbetyget.
På denna grund stödjer sig strafflagsförslaget, då det tillegnar lagen det från rättsmedvetandet, sederna och lagskipningen hemtade, men hittills föga utvecklade begreppet om vanfrejd under en bestämd form och med den nya benämningen fö?'lust af medborgerligt förtroende för viss tid.
Sjelfva det nya namnet uttrycker fullständigt, hvad dermed menas, och dessutom år. på sått ofvan förmåles i lagförslaget beskrifvet, hvari denna påföljd består.
Såsom 1734 års lag, i fråga om årans förlust, så har lagförslaget, i fråga om förlust af medborgerligt förtroende, vare sig för alltid eller för viss tid, uttryckligen utsatt, när sådan påföljd eger rum, äfvensom att den skall ådömas, och icke, såsom hittills, vara en af sjelfva brottets beskaffenhet gifven följd.
Den nya lagens mening år tydligen, att i intet annat fall, ån der lagen sådant stadgar, och domstol dertill dömt, ej heller i vidsträcktare mån, skall brottet draga vanheder med sig; och för att denna lagens mening må blifva en verklighet, år det, med afseende å de nuvarande förhållandena, en nödvändig följd af den nya strafflagen att ofvan anförda särskilda st ad gändin, som sammanhänga med det gamla svåfvande begreppet af vanfrejd och för närvarande utgöra den enda lagliga grunden för frejdebetygs utfärdande, varda till de nya förhållandena lämpade eller åtminstone hänvisade till den plats inom lagstiftningen, som dem egentligen tillkommer eller kyrkotuktens område.
Dertill fordras, enligt Pikets Ständers åsigt, dels att det uttryckligen varder förklaradt, att med frejdebetyg allenast menas intyg derom, huruvida en person vid det tillfälle, då frejdebetyg utfärdas, år genom domstols Utslag, deri ändring ej skett, dömd medborgerligt förtroende förlustig för alltid eller för viss tid, och, i sistnämnda fall, når Utslaget blifvit gifvet, dels att särskilda föreskrifter meddelas, huru presterskapet, oberoende af de till kyrkodisciplinen hörande uppgifter, må erhålla skyndsam, säker och fullständig underrättelse, om de domstols- eller regeringsåtgärd er, af hvilka enskilda personers medborgerliga rättigheter kunna vara beroende, dervid, enär det år omöjligt för domstolarna, med nuvarande sått för åndringssökande i brottmål, att veta om deras utslag vinna laga kraft eller ej, och med afseende å vigten deraf att, då stadgandena om den ifrågavarande påföljden af brott hafva till ändamål, bland annat, att bereda allmänheten säkerhet mot brottsligt sinnade personers angrepp å eganderåtten, sådan påföljd ofelbart och skyndsamt kommer till verkställighet, Rikets Ständer anse sådana föreskrifter böra meddelas, att påföljden må gå i verkställighet utan hinder af besvär.
Då Rikets Ständer i öfrigt icke anse lämpligt att, för närvarande och så långe presterskapet måste hafva befattningen med frejdebetygens utfärdande, några föreskrifter meddelas om särskilda betyg, afseende allenast kyrkotukten, men det icke kan bestridas, att derest icke presterskapet, vid personers afflyttning från församlin - 8 Expeditions- Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 20,9. gen, eger något lått användbart medel att till presterskapet i den församling, dit flyttningen sker, meddela underrättelse om de åtgärder, som kunna vara att i kyrkodisciplinårt hänseende vidtaga mot den afflyttande, de institutioner, som för kyrkotuktens skull finnas, blefve kraftlösa, hafva Rikets Ständer tillsett, huruledes, utan att det afsedda hufvudsakliga ändamålet förfelas, i de frejdebetyg, som meddelas vid afflyttning, må kunna inrymmas sådana upplysningar som åro för kyrkotukten oumbärliga.
De fall, för hvilka särskilda upplysningar i kyrkodisciplinårt hänseende erfordras, hafva befunnits lämpligen kunna sammanföras under tre kategorier, nemligen då någon för begånget brott år utestängd från Nattvarden och således icke, utan att förut undergå i lag stadgad kyrkodisciplinår behandling, kan blifva deraf delaktig, vidare då någon, utan att lagligen kunna från Nattvardens bruk förhindras, dock ligger i så grofva synder, att han enligt kyrkolagen skall varnas och förmanas att från Nattvarden sig afhålla, och slutligen då någon år föremål för kyrkorådets behandling.
Lika nödvändigt det år, att, om en person, medan han år underkastad kyrkotukt af nyss omförmåld beskaffenhet, begifver sig in i en annan församling, presterskapet derstädes blir satt i tillfälle att fortsätta den började tukten, lika litet kan någon fara för personers medborgerliga anseende uppstå ur ett enkelt omförmålande i afflyttningsbeviset af dessa förhållanden.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, att derest strafflagsförslaget varder, i det skick, Rikets Ständer detsamma antagit, af Eders Kongl. Maj:t såsom lag utfårdadt, Eders Kongl. Maj:t täcktes i sammanhang dermed i nåder förklara, att, i de fall, då enligt särskilda författningar det år presterskapet anbefaldt att meddela betyg om personers frejd, dermed allenast förstås intyg, huruvida den ifrågavarande personen, vid den tid då frejdebetyget meddelas, år genom domstols utslag, deri ändring ej skett, dömd medborgerligt förtroende förlustig för alltid eller för viss tid, i hvilket sistnämnde fall betyget skall innehålla uppgift, når utslaget blifvit gifvet; skolande prestbevis, som vid afflyttning ur församling meddelas med afseende å kyrkotukten, innehålla, huruvida den ifrågavarande personen då år till följe af begånget brott från delaktighet i den Heliga Nattvarden utestängd eller enligt kyrkolagen varnad att derifrån sig afhålla eller underkastad sådan kyrkotukt, som enligt Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862 af Kyrko-rådet utöfvas; samt derjemte i nåder förordna: att, då någon blifvit dömd medborgerligt förtroende för alltid eller för viss tid förlustig, det skall åligga domstolen, som i målet dömt, att ofördröjligen genom transsumt af utslaget derom meddela underrättelse till kyrkoherden i den församling, der den dömde år kyrkoskrifven, äfvensom att, i den händelse sådant utslag blifvit af Hof-Rått eller af Kongl. Maj:t, i fråga om berörda påföljd, åndradt, eller medborgerligt förtroende blifvit af Kongl. Maj:t i nådevåg återskänkt, det skall åligga vederbörande Hof-Rått eller föredragande hos Kongl. Maj:t att på enahanda sått derom meddela underrättelse.
Skrifvelse, N;o 210.
9 N:o 910.
Prcste-Ståndet den 7 — — Borgare-Ståndet den 7 — — Bonde-Ståndet den 7 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, med öfverlemnande af ny Bevillningsstadga.
N:o 9, Uti.
Nris 16, 21 och 27.) S. A. K. Rikets Stånder, hvilka vid innevarande riksdag öfversett och granskat den af nåst förut församlade Stånder antagna, under år 1862 och innevarande år tillåmpade Bevillnings-stadga, hafva dervid, med vidblifvande af de grunder, på hvilka denna författning hvilar, och utan att förhöjning eller nedsättning egt rum i de afgifts- och procentbelopp, som enligt Stadgans Irsta och 2:dra art. nu åro bestämda, i nedannåmnda hänseenden beslutit ändringar oell tillagg, hvilka, såsom nödiga och nyttiga, funnits af omständigheterna påkallade.
Art. 11. §§ 2 och 6.
Uti § 2 hafva Rikets Ständer intagit stadgande derom att för Regementens och Officerskorpsers vid mötesplatsen för begagnande under mötena uppförda byggnader, äfvensom för enskilde personer tillhörige kyrkor och bönehus befrielse från fastighetsbevillning må tillgodonjutas, under det vilkor, som gäller i afseende på andra byggnader, för hvilka dylik befrielse redan nu år medgifven.
Prot. 1862- -1863. 10 Sani!. 1 Afd. 25 Huft. 2 10 Expeditions?