Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den allmänna magasinsinrättningen indrogs dock, af många skäl, efter några år eller 1823.
Lånebehofvet qvarstod emellertid.
År 1835 beviljade Rikets Ständer också så kallade kassakreditiver åt associationer för belåning af af spanmål.
Samma kassakreditiver fastställdes äfven 1835, men utsträcktes då jemväl till privatbanker, som i större skala befattade sig med slik belåning.
Maximum var bestämdt för det kreditivbelopp som kunde hvar och en af dessa inrättningar t Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
133 beviljas, men icke för den summa, i det hela, som i denna lånegren kunde från Banken utgå.
Likaledes beviljades vid 1845 års riksdag enahanda kreditiver såväl för dylika associationer, som privatbanker, allt i enahanda ändamål.
Härvid var dock alltjemt det vilkor fästadt, att alla dessa inrättningar skulle vara försedda med Reglementen, fastställda af Kongl. Majit.
Af hvad jag här i korthet andragit utgår obestridligt att Riksbanken under århundraden fasthållit sin karakter såsom förlagsbank för landets modernäring, jordbruket, samt framför allt för dess vigtigaste produktion, spanmål.
Under loppet af sednare riksdagar synas Rikets
Ständer deremot allt mera och mera hafva velat draga sin hand tillbaka härutinnan; men om sjelfva denna lånerörelse visserligen icke kan sägas vara fullt bankmessig, påkallas den icke dess mindre lika väl nu, som förr.
Rikets Ständer hafva väl sett — och det med mycket skäl — i hypotheksföreningarne och i hypotheksbanken tillräckliga hjelpkällor för jordbruket; men sedan hypotheksbanken upphört med alla utlåningar och föreningarne följaktligen jemväl äfven nödgas stänga dörrarne för de lånebehöfvande, hafva jordbruket och dess idkare blifvit lemnade åt de bekymmer, som deraf ovilkorligen skulle uppstå, bekymmer, som ännu mera ökats till följd af den benägenhet för korta, hastigt omsättbara papper, som alla banker, Riksbanken såväl som enskilda bankerna, visa, och hvilka, ifall jordbrukaren begagnade sig af dem, ovilkorligen skulle draga honom i det ohjelpligaste förderf.
För handen varande ganska tvingande omständigheter leda derför tanken tillbaka på Riksbankens uråldriga egenskap af förlagsbank för jordbruket, särskildt för spanmålshandeln.
Af hvad jag här andragit visar sig att Rikets Ständers Bank bisprungit associationer, ingångna i sådant syftemål, med kassakreditiver.
På grund af hvad jag här haft äran andraga, tillåter jag mig vördsamt föreslå : l:o) att Rikets Ständer måtte anslå 2,000,000 R:dr Riksmynt att af Rikets Ständers Bank, såsom kassakreditiver, tillhandahållas de förlags- eller jordbruks-banker, hvilka, af Kongl. Maj:t oktrojerade, inom landet kunna uppstå; 2:o) att fördelningen af denna kreditiv-summa måtte ske med fästadt afseende på de olika orternas produktion och behof; 3:o) att dessa kassakreditiver måtte få användas, i första rummet, till spanmåls belåning, men, derest ej behofvet dertill alltid skulle påkalla hela det erhållna beloppet, resten måtte lå användas dels till den så kallade bränvinsskattens förskottering, dels ock till jordbrukets och de mindre näringarnes bästa i andra afseenden; 4:o) att dessa kassakreditiver måtte beviljas åtminstone första gången för frenne eller flera år; 5:o) att den minsta möjliga ränta derå må åsättas, samt 6:o) att sådana vilkor må dervid fogas, som äro fullt betryggande för Rikets Stän ders Bank. t 134 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Man kan möjligtvis tycka att 2,000,000
R:dr är en allt för betydlig summa; men i betraktande af den utveckling jordbruket och det deraf beroende affärslifvet de sednare åren tagit, är den det visserligen icke.
Detta kreditiv skulle företrädesvis afse att ordna landets spanmålsexpert, en export hvaraf vårt lands hela stats-ekonomi i så väsendtligt afseende beror.
Skall vår spanmåls-export nemligen någonsin uppnå hela den utveckling, hvaraf den är mägtig, — yttrar sig en aktad stats-ekonom — samt kraftigt återverka till jordbrukets förkofran, erfordras inrättandet af spanmåls-upplag i våra sjöstäder, förnämligast på vestra kusten.
För närvarande, då den utländska spanmålsreqvirenten vet, att i Sverige icke finnas upplagda förråder, som vid första behof kunna utskeppas, vänder han sig naturligtvis företrädesvis till andra länder, och andra handelsplatser, der sådana upplag finnas.
En snabb omsättning är handelns första vilkor.
Den i spanmål opererande köpmannen, skall också alltid finna större fördel vid att hemta sitt behof från de aflägsna Preussiska och Ryska hamnarne, än från det vida närbelägnare Göteborg, Malmö, Marstrand o. s. v., der några förråder ej finnas att tillgå, förr än de från olika håll i det inre af landet först blifvit uppsamlade.
Utan tvifvel är denna saknad af tillgängliga spanmålsförråder äfven en orsak dertill, att Sverige ännu alltjemt och midt under en stark utskeppning af inhemsk spanmål, importerar stora qvantiteter af främmande säd.
Köpmännen i våra kuststäder se sig nemligen ofta i tillfälle att hastigare anskaffa spanmål från Petersburg eller Danzig, än från det inre af vårt eget land.
En omätlig fördel skulle också beredas vårt land, kunde man bringa till stånd större spanmålsupplag i våra på utlandet handlande hamnplatser.
Jag anhåller vördsamt om remiss häraf till vederbörligt Utskott.
N:o 57. 135 N:o 57.
Af Herr RiddBFStäd, C. F., om Wadstena treklassiga Elementarläroverks utvidgning till femklassigt, och anslag till ökad lår arep er sonal vid samma läroverk.
Stadsfullmägtige i Wadstena stad, för hvilken jag har äran att vara ombud vid denna riksdag, hafva uppdragit mig att hos Rikets Ständer vördsamt föreslå: att stadens elementarläroverk måtte utvidgas från tre- till femklassigt.
För behofvet af denna utvidgning tala många vigtiga och öfvertygande skäl.
Såsom ett väsendtligt vilkor för utvidgandet af läroverket inom ett stads samhälle har man alltid fästadt afseende på huruvida sjelfva samhället befunnit sig i ett starkt framåtskridande eller icke.
Detta är förhållandet med Wadstena.
År 1862 uppgick befolkningen, enligt den officiela befolknings-statistiken, till 2,514 pesoner, och man kan antaga att densamma under loppet af de tre år, som sedan dess fortgått, nu närmar sig tretusentalet.
Den kringliggande orten är jemväl talrikt befolkad.
De härader, som väsendtligt hafva sin rörelse på Wadstena, äro:
Dahls med närmare 5,000 personer, Lysings med närmare 13,000, Gästrings med omkring 12,000, Bobergs med cirka 9,000 och Aska med öfver 15,000.
Med all säkerhet kan man alltså antaga att Wadstena stad koncentrerar ej mindre än öfver 55,000 personers industri och företagsamhet samt följaktligen också i all egentlig hufvudsak representerar dessas materiela och intellektuela utveckling.
Stadens lyckliga läge sporrar äfven till ständigt fortsatt framåtskridande.
Å ena sidan är den omgifven af de mest bördiga delar af Östergötland och å den andra öppna sjön Wettern, en liflig — ständigt vexande — affärsomsättning de inre delarne af riket emellan.
Sistlidne år besöktes Wadstena hamn af 161 seglande och 285 ångfartyg, oberäknadt Wetterbåtarne ”Örn” och ”Svan”, som nästan dagligen passera ut och in i hamnen.
Staden och orten omkring ega fyra ångfartyg och sex seglande fartyg.
Under de sednare åren hafva från Wadstena årligen utskeppats 60, 70, ja ända till 80,000 tunnor spanmål.
Spanmålshandeln på platsen kan pr år uppskattas till '/2 Million R:dr B:ko.
Stadens 18 handlande och åtskillige manufakturister omsätta för minst lika stor summa.
En betydlig bränvinshandel drifves jemväl der på Nerike och Wermland.
Från den 1 Oktober sistlidet år och till den 1 136 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Oktober detta år, har telegramernas antal, afgående och ankommande, uppgått vid Wadstena station till 3,209 stycken, oberäknadt 980 transito-telegramer.
Staden eger för öfrigt en enskild bank, som, till heder för densamma, under de sednaste penningebistra åren, ej i första rummet afsett sina egna fördelar, utan ortens gagn, hvadan den också allmänt förvärfvat sig dess tacksamma erkännande.
I få ord: staden är i ständigt framåtskridande.
Få städer — under relativa förhållanden — torde vara det i högre grad.
Men alli som den materiela företagsamheten sålunda — alltjemt förökande sig — drager sig till och gör staden till en förnämlig omsättningsplats, draga sig ock de intelligenta intressena deråt.
Det ena är en naturlig följd af det andra: det förra betingar det sednare.
Den omständighet att stadens nuvarande elementarläroverk endast är treklassigt förminskar emellertid den omgifvande ortens benägenhet att sända sin ungdom dit, på samma gång den äfven efter trenne år afbryter kursen för stadens egna söner.
För såvidt likväl den intellektuela utvecklingen skall stå i någon öfverensstämmelse med den materiela — gå någorlunda steg om steg framåt — är läroverkets utvidgning en nödvändighet.
Detta behof utgör också både stadens och ortens lifligaste önskningsmål, vigtigaste fråga, lifsvilkoret för ett fortsatt betryggadt och jemnt allmänt framåtskridande.
Lärjungarnes numerär uppgår i närvarande stund till omkring ett sjuttiotal och man behöfde blott öppna dörrarne till ett femklassigt läroverk och det skulle säkerligen innan kort flerdubblas.
Lärarne, som varmt behjerta stadens och ortens behof, hafva äfven frivilligt ansträngt sina krafter derhän att undervisningen, såväl under sistlidne som innevarande läseår, kunnat utsträckas till fjerde klassens kurs.
Men man eger ej rättighet att uppmäta deras krafter derhän, att de på längden dermed skulle kunna fortsätta.
Deras åtgärd utgör dock alltid ett öfvertygande bevis på behofvet af utvidgning, ett bevis som äfven bör tilltala — vid frågans behandling — Rikets Höglofliga Ständer.
Men andra omständigheter tillkomma äfven här, som i ej mindre grad böra göra det.
Motala köping, med en alltjemt vexande industri och befolkning, eger intet enda elementarläroverk och Skenninge stad, med omkring 1,600 innevånare, har blott ett enklassigt.
Så nära belägna Wadstena som de äro, skulle de alltid i ett femklassigt läroverk der, också i Wadstena ega en naturlig anknytningspunkt.
Alldenstund Wadstena för det närvarande likväl blott kan erbjuda ett treklassigt, måste de, för fördelen af verklig kontinuitet i undervisningen, föredraga att sända sina söner till Linköpings vida aflägsnare högre läroverk.
Härigenom fördyras likväl uppfostrings- och undervisnings-omkostnaderna ganska betydligt, hvaraf i sin ordning äfven följer att mången yngling af bristande tillgångar måste undertrycka tanken på bildning.
Bland nationela förluster torde denna möjlighet vara en bland deni, som man alltid måste beklaga.
Men härtill kommer ytterligare äfven en annan omständighet, som ej heller hvarken kan eller lår förbises.
Ehuruväl Linköpings lärovorksbyggnad, utförd efter en ganska omfångsrik plan samt tilltagen i alla afseenden i stora proportioner först blef färdigbyggd och invigd under loppet af sistlidne Motioner i B or gare- Ståndet 1865.
137 sistlidet år, så börjar icke dessmindre utrymmet redan att blifva otillräckligt för provinsens på sednaste året starkt tillströmmande skolungdom.
Redan i år uppgår nemligen lärjungarnes antal der till mellan 500 och 550, hvaraf de tvänne första klasserna äro så talrika, att hvardera måste undervisas i tvänne särskilda salar.
Linköpings läroverk har utan tvifvel dermed nått den yttersta gräns, hvartill det kan utsträcka undervisningen.
Ett ännu vidare förökadt antal lärjungar, gjorde det nära nog omöjligt för rektor att utöfva erforderlig inspektion, hvarjemte det påkallade ett förökadt lärareantal, för så vidt icke — hvad värre om — man för en del nyinträdande måste af bristande utrymme, stänga läroverkets dörrar.
För att förekomma allt detta — och hvilket jag anser för en lika nödvändig som för vis skyldighet — finnes blott ett enda medel, det att inom provinsen utvidga ett treklassigt läroverk till femklassigt, hvarigenom lärjungarnes antal i de lägre klasserna blefvo fördelade.
Och i detta fall lärer man väl icke kunna fästa sina blickar vid någon annan plats än Wadstena.
Likasom Norrköping å ena sidan utgör en af provinsens ändpunkter, utgör Wadstena det å den andra sidan, båda två på 4 mils afstånd från Linköping, med den skilnaden likväl att Norrköping redan eger allt hvad det i undervisningsväg kan för sin talrika befolkning önska sig, hvaremot Wadstena — relativt till sin — saknar det.
För afgifvandet af den möjligen fullständigaste belysning och utredning af den framställning jag här vågat göra, tillåter jag mig att återgifva ett och annat från förra riksdagarne.
”Vi hafva i vårt land för få femklassiga läroverk” yttrade då en aktad representant inom detta Stånd, en representant, som äfven vid denna riksdag intager en framstående plats här.
”Under det att”, fortsatte han, ”Rikets
Ständer måhända varit alldeles för mycket eftergifna, då fråga varit att bevilja anslag till lägre läroverks utvidgning till fullständiga eller åtminstone på ena linien fullständiga.
”Erfarenheten”, yttrade han vidare, "har nogsamt visat, att femklassiga läroverk äro tillräckliga, för att bibringa det för flertalet af ynglingar behöfliga mått af allmän medborgerlig bildning.
Det har nemligen visat sig, att % af lärjungarne lemnat skolan innan de passerat femte klassen, och det synes således, som de fleste lärjungarnes behof af bildning vore inskränkt inom de gränser, som af femklassiga läroverk bestämmas.
Dertill kommer, att en yngling, som efter genomgåendet af femte klassen vill fortsätta sina studier, kan med ringa både kostnad och våda sändas till ett på några mils längre afstånd från hemmet beläget fullständigt läroverk.
Der kan han i de flesta fall utan olägenhet emottagas, emedan antalet af lärjungar i dess tvänne öfversta klasser vanligen är ojemförligt mindre än i de lägre.”
Så föllo sig talarens ord.
För min del tror jag att han har fullkomligt rätt.
En nära nog obestridligt rigtig grundsats lärer det väl äfven vara, att upprätta på vissa lämpliga afstånd inom provinserna femklassiga läroverk, på det att tillfälle må beredas ungdomen att, så nära som möjligt sitt föräldrahem, förskaffa sig en allmän med Bih. till R.
Prot. 1865 1866. 11 Sami. 3 A/d. 18 138 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 57. borgerlig bildning, hvaremot fullständiga elementarläroverk, såsom centralpunkter för den högre elementarundervisningen, endast Sparsamt böra tillskapas.
I detta mitt vördsamma vädjande till Rikets Ständers upplysta omdöme till förmån för Wadstena stads treklassiga läroverks utvidgning till femklassigt, tillåter jag mig också att taga denna grundsats till godo.
Visserligen säger det sig sjelft att Statsmagterna vid bestämmandet af ett läroverks utvidgning till femklassigt ej kunna och böra förbise lärjungarnes der förut befintliga antal; men lika vigtigt, till och med vigtigare är det att ej förbise platsens större eller mindre benägenhet till utveckling och framåtskridande, äfvensom dess afstånd från högre läroverk och läge i allmänhet.
I detta afseende tror jag mig ha visat att Wadstena icke bör förbises.
När vid sistlidne riksdag fråga uppstod om
Landskrona stads treklassiga läroverks utvidgning till lemklassigt, uppstod hvarjehanda tvekan, oaktadt lärjungarnes antal der redan uppginge till 97; men denna tvekan härledde sig icke från något annat än från stadens naboskap till Lund och dess rikt utbildade undervisningsanstalter, och Helsingborgs sjuklassiga läroverk.
Wadstena saknar alla motsvarande dylika fördelar.
Vid sistlidne riksdag föreslogs äfven Söderhamns treklassiga elementarläroverks upphöjande till femklassigt, ehuruväl det då endast egde 42 lärjungar.
Wadstena har, efter hvad jag redan haft äran visa, ett vida större.
Analogien emellan befolkningen och företagsamheten kring Söderhamn torde för öfrigt vara till den kring Wadstena såsom 1 till 20 å 25.
Under alla händelser vill det synas, jag upprepar det, att man ej uteslutande bör fästa sig vid lärjungarnes antal, emedan hvarhelst afståndet är något längre ifrån de högre elementarläroverken och ett verkligt framåtskridande finnes, föröka sig snart lärjungarnes antal.
Vid Halmstads läroverk funnos år 1858 endast 74 ynglingar, eller ungefär detsamma som vid Wadstena nu, men redan år 1862 fippgingo de till 112.
Luleå femklassiga läroverk egde ännu år 1859 blott 29 lärjungar; men vexte endast de tre derpå följande åren så, att de år 1862 utgjorde 77, hvadan stadens representant också vid förra riksdagen motionerade skolans utvidgning till högre fullständigt elementarläroverk.
Wadstena har ej så dristiga anspråk.
Emellertid befinner sig inom hela vårt land den kunskapssökande ungdomen i en ständig, ja! högst ovanlig tillvext.
Under de 4 år som förflöto emellan 1856 och 1858 årens riksdag och riksdagen 1862 och 1863 ökades lärjungarnes antal endast och allenast vid de fullständiga läroverken från omkring 4,800 till 6,400, eller med ungefärligen y3:del.
I huru mycket större proportion skola icke de lägre elementarläroverken under samma tid hafva ökats?
N:o 57. 139 Sedan år 1863 hafva lärjungarne ytterligare vid de högre elementarläroverken ökats derhän, att Kongl. Maj:t, i dess Proposition till nu församlade Ständer, angående Statsverkets tillstånd och behof, nödsakats föreslå ökade nya lärarekrafter, uppgående till 9 lektorer och 36 adjunkter, oberäknadt ett i sjelfva Propositionen ändock förutsett behof af extra lärare.
Detta alltjemt vexande antal af kunskapssökande ungdomen är oförnekligen ett ganska glädjande tidens tecken.
Af stor vigt blifver det emellertid att i tid förekomma det onda, som alltid måste uppstå ifall man alltför mycket centraliserar, ja, snart sagt kasernerar ungdomen på några få ställen, aldrahelst ungdomen under de tidigaste åren.
Stora skäl tala alltså derför att sjelfva skolorna så anläggas, att ynglingarne under sina första skolår ej för mycket hopas i de högre elementarläroverkens lägre klasser, utan beredas möjligheten att, så nära sin hembygd som möjligt, erhålla undervisning samt först sedan de någorlunda hunnit fixera sina egna böjelser behöfva vända sig till de högre läroverken.
De femklassiga läroverken synes aldrabäst lösa denna uppgift, hvadan deras antal företrädesvis bör ökas och gynnas.
Visserligen framhåller Ecklesiastikministern i förberörda Kongl.
Proposition svårigheten för, att ej säga omöjligheten, att, ifall flera läroverk utvidgas, erhålla ett fullt tillräckligt antal af examinerade lärare, enär till exempel af 36 lärareplatser som år 1863 tillsattes, endast 20 kunnat förses med vederbörligen examinerade lärare, och ett nära lika stort antal, eller 16, besattes med oexaminerade.
Men häremot tillåter jag mig vördsamt anmärka, att det likväl faller alldeles af sig sjelft, att i den händelse man genom fördelning på flera skolor af den femklassiga undervisningen förminskar ungdomens antal i motsvarande klasser inom de högre elementarläroverken; så förminskar man i och med detsamma behofvet af ett ökadt antal lärare derstädes.
Om man för öfrigt kan och måste använda oexaminerade lärare vid de högre elementarläroverken, måtte man äfven kunna göra det vid de lägre.
Öfver hufvud torde det väl äfven vara oafgjort huruvida undervisningen lider något deraf att yngre studerande blifvit i de talrika vikariaterna använda.
Hela den privata undervisningen vid hemmen, som handhafves af så kallade informatorer bestrides nära nog uteslutande af yngre studerande.
Har undervisningen lidit något deraf?
De studerande som anställas vid Statens läroverk, befinna sig för öfrigt under äldre lärares kamratliga inflytande och rektors ledning, hvilket alltid i icke obetydlig mån måste höja dem öfver de enskilda informatorerna.
Vill man således använda de lärarekrafter som finnas att tillgå, så saknas följaktligen ej heller lärare.
Jag föreställer mig äfven, att, för händelsen af beviljad utvidgning af elementarläroverket i Wadstena, då läroverket eger graduerade lärare för de högre klasserna, i de lägre lämpliga studerande lätt känna erhållas samt att desse, såsom extra lärare, kunna uppehålla undervisningen intill dess kompetente lärare hinna att bildas.
Beträffande slutligen frågan om läroverksbyggnaden, ansvarar Wadstena stad, enligt af stadsfullmägtige redan fattadt beslut, beredvilligt för all den kostnad som blir nödvändig för nuvarande skolbyggnads aptering till femklassigt läroverk. 140 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
På grund af hvad jag nu haft äran andraga, får jag vördsammast anhålla, att Rikets Ständer benäget måtte bevilja Wadstena stads treklassiga läroverks utvidgning till femklassigt, samt för sådant ändamål anslå 3,000 Riksdaler Riksmynt till löner åt trenne kolleger.
Om remiss häraf till Högloflig:!
Stats-Utskottet får jag äran anhålla.
Af Herr SaiädOgTGO, 0. E., angående statsbidrag till förbättring af Uddevalla hamn.
Då den jernväg, som för närvarande är under anläggning från Statens vestra stambana vid Herrljunga öfver Håkantorp och Wenersborg till Uddevalla, snart blifver färdig samt, i följd deraf, en större rörelse vid denna jernvägs slutpunkt, Uddevalla, är att förvänta, så är ock nödigt, att den dervarande hamn till djup och beqvämlighet vinner den förbättring, som öfverensstämmer med nutidens fordringar.
I sådant ändamål har Chefen för vestra väg- och vattenbyggnads-distriktet Herr Majoren och Riddaren D. W. Lilliehöök, efter verkställd undersökning, uppgjort plan och kostnadsförslag till hamnens förbättring, uppgående detta sednare till Etthundra Aderton Tusen Sexhundra Fyratiosex Riksdaler Riksmynt.
Som emellertid Uddevalla kommun har uti förutnämnda jernvägsföretag tecknat aktier för det betydliga belopp af Femhundra Tusen Riksdaler Riksmynt, samt dessutom under de sednare åren bekostat anläggning af gasverk, ny skolhusbyggnad och omläggning af stadens alla gator och torg, samt således icke kan af egna tillgångar bekosta ifrågavarande hamnförbättring, hafva hos Kongl. Majit stadsfullmägtige gjort underdånig ansökning om nådig Proposition till Rikets Ständer om anslag och lån till detta företag.
Styrelsen för väg- och vattenbyggnader, som granskat uppgjorda planen och kostnadsförslaget, har uti infordradt underdånigt utlåtande förklarat sig anse detta arbete vara af den vigt och allmänna nytta, att bemälde Styrelse uppfört det j första klassen af de företag, hvilka böra med allmänna medel understödjas. Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 59. 141
Då ifrågavarande hamnbyggnad otvifvelaktigt komme att medföra stora fördelar icke. blott för Uddevalla stad och kringliggande ort, utan äfven för mera aflägset belägna trakter, hvilka derigenom beredas tillfälle att lättare, än hvad nu är fallet, afsätta sina produkter till utrikes orter samt förskaffa sig behöfliga importartiklar, så, och på skäl jag här ofvan anfört, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Höglofliga Ständer behagade bevilja Uddevalla stad, för ifrågavarande hamnarbetens verkställande, Etthundra Aderton Tusen Sexhundra Fyratiosex (118,646) Riksdaler Riksmynt, deraf Adelar såsom anslag utan återbetalningsskyldighet, och '/3:del såsom lån, på billigaste vilkor, som kunna bestämmas.
Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles ödmjukast, under anmälan, att alla ärendet rörande handlingar finnas hos Styrelsen för allmänna väg- och vattenbyggnader.
Stockholm den 11 November 1865. O. E.
Sandegren.
Af Herr Vougt, Henric, om förändring i 12 § i Jagtstadgan rörande jagt å ejderfogel.
Att täta förändringar inom den ekonomiska lagstiftningens område, i allmänhet icke äro önskvärda, helst någon längre tids erfarenhet oftast är af nöden för ett rätt bedömande af författningarnes större eller mindre ändamålsenlighet, lärer af ingen förnekas.
Här, som allestädes, gäller dock den gamla satsen: ingen regel utan undantag, och om denna i sin allmännelighet måste erkännas vara rigtig, så torde densamma böra synnerligen respekteras i afseende å sådana förhållanden, der tillfälle saknas att anställa jemförelse mellan resultaterna af gamla och nya stadganden.
Ett slikt undantagsförhållande företer sig obestridligen i fråga om vissa delar af Kongl. Maj:ts den 21 Oktober 1864 utfärdade nådiga Jagtstadga; och särdeles hvad beträffar 142 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.