Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagberedningen, som vid bestämmandet af det begrepp, hvarunder det af Rikets Ständer ifrågaställde förslag till förliknings-kommitéer borde uppfattas, antog för gifvet, att inrättningar, föranstaltade af enskilde eller menigheter, och hvilkas anlitande berodde af rättsökandes välbehag, hvarken kräfde någon, samhällsmaktens medverkan eller kunde, i brist deraf, anses oloflige, förutsatte att föremålet för dess utlåtande endast var frågan om anstalter, som genom allmän försorg skulla till vägabringas och hvilkas anlitande komme att påbjudas såsom ett förutgående vilkor för tillträde till de lagliga Domstolarne, yltrade derom, bland annat, "alt det torde vara otvifvelaktigt att om icke fred och sämja i enskilda lifvet kunde, äfvensåväl som allmänt lugn, genom rättvisans handhafvande befrämjas, dennas ändamål då borde anses i väsendtlig mån förfeladt; och att svårligen då något annat medel för den åsyftade fridsamheten skulla kunna blifva verksamt.
Men såvida härigenom för grundsats antoges att offentlig rättvisa vore den enskilda fredens och enighetens yppersta väktare, kunde förlikningars gagnelighet icke uppställas såsom regel annorlunda än med vilkor, att rättvisan ej för dem uppoffrades.
Deras syftemål måste vara gemensamt med rättvisans; eller ock saknade de ett allmängiltigt och med samhälls-inrättningens vilkor öfverensstämmande syftemål.
Men utom det, att således hvarje förlikning, som befrämjade orättvisa, också vore derigenom skadlig och mot samhällsordningen vidrig, hände äfven esomoftast, att från denna handling uppkomme följder, hvilka, /ör att icke blifva lika skadliga, måste genom lagens anlitande afhjelpas; och då en hel kedja af dessa följder kunde utgå från ett dylikt gemensamt ursprung, blefve i sådant fall slutliga frukten af den illa betänkta förlikningen endast lika många anledningar till tvister, hvilka stundom hvarken kunde eller borde utan laga dom afhjelpas.
När fråga väcktes om en allmän anstalt för förlikningars befrämjande, vore följaktligen denna fråga framför allt beroende deraf huruvida samma anstalt blefve ett medel till befrämjande endast af sådana förlikningar, som med rättvisan öfverensstämde.
Härtill forBih. till B.
Prot. 1850 $ 1851. 7 Sami. 1 Afd. 20 Haft. 2 10 Lag-11 skottets Betänkande, N:o 33. drades, att män af grundlig lagkunskap komme att leda en sådan inrättnings arbeten.
M nemligen dessa arbeten skulle bestå uti förlikningarnas beredande oell tillstyrkande, och man med godt samvete icke kunde härutinnan sträcka sitt bemödande längre, än man klart uppfattade de rättsförhållanden, som vid hvarje tillfälle behandlades, borde en förliknings tillstyrkande icke i andra fall ega rum, än der det skedde med full öfvertygelse, att rättvisan icke led eller andra uppoffringar gjordes, än dem den uppoffrande, med öppna ögon öfver sina anspråk, medgåfve.
Afven för den lagkunnige måste följaktligen icke sällan kunna framställas fall, der han stannade i villrådighet, huruvida han skulle med godt samvete kunna tillstyrka en förlikning.
I många sådana fall skulle deremot den okunnige icke känna sig återhållen af summa betänkligheter.
I den mån en sådan man egde anseende och öfvertalningsförmåga, skulle han komma att lyckas i bemedlingen af många förlikningar, och ju mindre tvekan han dervid hemtade från grundlig insigt i ämnena för de tvister, han bilade, desto mer skulle dels verklig välmening och dels ofta nog fåfängan att lyckas förleda honom att eftersträfva utmärkt framgång häruti.
Från förliknings-kommiléer, sammansatta eller styrda af så beskaffade ledamöter, »kulle derföre troligen komma att framvisas det största antal af tillvägabragta förlikningar; och det borde förutsättas att desse komme att innehålla fel mot rättsgrunder ej blott i verkligen tvifvelaktiga frågor, utan äfven ofta i sådana, som för den lagkunnige äro klara och ostridiga.
Att dessutom, i oberäkneligt många fall, för liknings-handlingarne komme att uppställas utan nödig bestämdhet och sammanhang, borde med icke mindre visshet kunna förutsättas.
Så fördelaktigt det på detta sätt till en början kunde komma att synas, att en mängd af tvister biefve i godo bilagde, så skulle dock å ena sidan missnöjet öfver uppoffringar, gjorda utan klart begrepp om hvad, som uppoffrades och å den andra oredan af följderna, osäkerheten och otydligheten af hvad som blifvit vunnet, förr eller senare blifva frukter af det okloka nitet och den missledda godtroheten.
Den minskning af rättegångars antal, som här i landet skulle genom förlikningar före deras anställande kunna tillvägabringas, vöre väl ej att påräkna i andra mål, än som nu stadnade vid första instansens dom.
De öfriga kunde säkerligen icke förutsättas vara af så litet tvistig beskaffenhet eller drifvas af så billigt sinnade parter, att förlikningar i dem skulle kunna, eller ofta ens böra, tillkomma, innan någon handläggning af domare föregått.
Häraf följde, att de domstolar, hvilkas göremål kunde genom förliknings-kommitéernas in - Lag-Ltekotlets Betänkande, N:o 33. ff rättande minskas, vore endast första instansens.
Vinsten af förliknings-kormnitéernas anlitande, bestode då i hvad detta kunde kosta mindre, vålla mindre besvär och tidsutdrägt, än sakernas utförande hos första instansens domstolar.
Men såvida allmän fördel härvid borde afses, mäste emot denna vinst i de mål, som verkligen blifvit bilagde, beräknas den tillökning i besvär, kostnad och tidspillan, som uppkoinme genom förliknings-försöken, när de misslyckades.
Då nu tillträdet till de lagliga domstolarne af första instans här i landet vore serdeles lätt och kostnajerne deraf föga känbara i alla ringare mål, der sakförares biträde hvarken i allmänhet begagnades eller vore af nöden, syntes fördelen af de genom förliknings— anstalterne sparade rättegångar blifva så ringa, efter afdrag af hvad förliknings-proceduren kostat, att den ej ens uppvägde det besvär, sorn förspilldes genom denna procedur, när den blefve fruktlös.* Vidare yttrar sig Lagberedningen: “Annorlunda torde vissprligen kunna förhålla sig med gagnet af förlikningsanstalter i länder, hvarest saknas den lätta tillgänglighet af domstolarne, som här förefinnes, och rättsökande tvärtom besväras med alltför kännbara kostnader och omgångar, för att erhålla laglig behandling af sina rättsanspråk.
Under sådane omständigheter kan tvifvelsutan fördelen af hvarje anstalt till rättvisans befrämjande i än så ringa mån öfverväga dess olägenheter, jemförda med dem man lider genom domstolarnes otjenliga inrättning och sorn i synnerhet lör den fattige, skola i vissa länder vara afskräckande.
Då lyckligtvis dessa länders exempel icke här är följdt i domstols-inrättningen, förefinnes här ej heller behofvet af det ofullständiga hjelpmedel, som man der kunnat anse brukbart till det ondasmildra nde.“ ”1 hvarje fall beror slutligen förslagets antaglighet af tillgången på användbara personer för dess utförande.
Vere inrättningen här i Sverige redan för hand, såsom en qvarlefva af förflutna tiders kulturförhållande; så hade det ofelbart icke desto mindre långt förut kunnat sägas, att deri icke mer passade för tiden, änskönt den på sin rätta tid mätte hafva varit ganska tjenlig.
Under ett tidehvarf, då lagarne hade sin tillvarelse endast i folket minne och begrepp, då de ej kunde innebära annat, än hvad som lefde i folkets tanka och vilja; i ett tidehvarf af så låg bildningsgrad, men så allmän bildning, då ingen högre qvalifikation till domare fanns, än som låg i behörigheten att hafva en röst på tinget, der lag och dom samfäldt utgiogo från den försemlade allmogens godtfinnande, kunde qvalifika-s 12 Lag-Vlskottets Betänkande, A’:o 33. tionen tili fredsdomare — förlikningsdomare — ej vara mindre allmän, än den till domare.
Då funnos elier kunde, med full behörighet, finnas förlikningskommiteer i hvarje bygd, socken, by.” “När detta förhållande ändrades, genom bildningens framsteg och de bildades följaktligen aftagande antal; när iagarne började skrifvas och lagkunskapen blifva ett studium; då inträdde redarn den orsak, som småningom, och i mån af det nya tillståndets fortskridande, skulle vålla en alltjemnt tilltagande sällsynthet af skickliga ämnen till förlikningsmedlare.
Till äfventyrs är det ingen omöjlighet, att under bildningens ytterligare fortgång
Iagarne åter förenklas och deras kännedom i samma mån allmännare utbreder sig; och i samma mån skall då äfven hända, att medborgaren åter, såsom sådan och utan annan qvalifikation, mer och mer blir behörig domare, och behörig rådgifvare till förlikning.
Annu är likväl den väg troligen icke beträdd, som skall föra samhällsbildningen närmare dettaj mål.
Vetenskapen arbetar ännu, och torde länge komma att arbeta på lagstiftningskonstens fullkomnande; och så länge detta arbete fortfar, kommer svårligen lagkunskapen att så popularisera sig, som den måste göra för att blifva folkets allmänna kunskap.
Till dess kan ock medborgaren, såsem blott sådan, icke vara i besittning af behörigheten att döma eller gifva råd i rättsfrågor.
Byarne, socknarne, pastoraterne (hvilka sistnämnde troligen skulle blifva förlikningskommitteernes distrikter) ega inom sig i allmänhet icke ämnen till skickliga förlikningskotnmissarier.”
''Denna slutledning är af erfarenheten bekräftad i ännu högre grad, än som utan erfarenhet skulle kunna förmodas.
Ofverlägsenheten i allmän eller medborgerlig bildning innebär sällan eller knappast någonsin lagkunskap.
Den så kallade ståndspersonen, presten, den militäre embetsmannen, den bildade privatmannen, äfven då de för öfrigt gjort vetenskapliga studier, stå alla i detta afseende ungefär på samma trappsteg med bonden edler stadsborgaren, om icke den sistnämnde är ledamot af stadens eller bonden af landets domstol, i hvilket fall dessa båda ega ett temligen allmänt företräde.
Örn ibland alla dessa klasser skulle väljas ledamöter lill förliknings-kominittéer; och om billigt afseende dervid gjordes på företräde i bildning, så vore likväl för hufvudändamålet ganska litet dermed vunnet.
Lagkunnige ledamöter skulle högst sällan stå alt erhålla; och dessa kunde på hela anstaltens gagnelighet ej hafva annan verkan, än den som här ofvan är framställd.” “Deremot skulle den komma att medföra den största olägenhet för de personer, som blefvé med uppdraget besväiade.
Denna olägenhet komme ej blott att bestå uti ett oange - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 33.
\ 3 nami och otacksnmt arbete, i uppoffring af tid och mångfaldigt besvär.
Största obehaget blefve det, som härrörde från känslan af oförmåga att rätt handhafva det kall, man fått sig Uppdraget.
För många rättsökande åter skulle tvånget att infinna sig hos förlikningskommittéen, såsom vilkor för rättigheten att göra sin sak anhängig hos domaren, blifva rätt motbjudande.
Oell utan ett sådant tvång komme inrättningen att sakna all betydelse och verklighet.
Om den naturliga friheten att, efter eget val och på eget äfventyr, rådföra sig med personer, hvilka man anser för sakkunnige och pålitliga, kan nemligen här icke vara fråga.
Så fort tillgången på dylika personer ökas, uppfylles ock förlikningskommittéernes syftemål af sig sjelf, utan mellankomst af lagstiftningen.
I den mån som juridisk bildning allmännare utbreder sig, måste antalet af oskäliga rättegångar sålunda komma att minskas.
Det vore då för utbredandet af denna kunskapsgren, som samhällsmakten hade att sörja, när den ville befrämja den välgörande afsigt, som ligger i förslaget om förlikningskommittéer, af hvilkas införande åter, utan detta vilkor, ingen fördel vore att förvänta.’’ ”Att antalet af tvister och rättegångar må kunna minskas, är utan tvifvel en samhällsangelägenhet af stor vigt; men såvida minskningen bör ske till fördel för rättvisan, icke till dess förnärmande, synes det alltid vara till domstolarnes och lagsrnes ändamålsenlighet, som man måste återkomma fiån hvarje reflexion i detta ämne.
Om rätt vid domstolarne skipas med skyndsamhet och kraft, och om den, som har rätt, kommer någorlunda skadeslös från den rättegång, han nödgats föra; om således förlust och olägenhet hufvudsakligen drabba den, som kränkt rättvisan, men kostnaderne till dennes motpart deremot godtgöras, så nära till fullt belopp, som möjligt; då torde, efter lagberedningens tanka, sjelfva hemligheten lil!
Irätlystnadens botande kunna anses funnen.
Och så vida man ej bör misströsta, att ett sådant resultat må kunna af lämpliga lagförbättringar förväntas; synes ock derigenom skäl vara för hand att hoppas, det förlikningsanstalter här i landet hädanefter oell för en längre framtid blifva ännu mindre hehöfliga, än de hittills varit.”
På dessa med flere anförde skäl afstyrkte lagberedningen i underdånighet inföiandet af dylika anstalter i den betydelse, som ofvan omförmäles, och i denna fråga gjorde sig således äfven der gällande samma åsigter, sorn hyllats af ej mindre lagkommitéen, än äfven af Rikets Ständer vid alla Riksdagar, utom 1840 och 1841 års, då ämnet varit bragdt å bane.
Den af andra personer sammansatta lagberedning, som sedermera granskade lagkommittéens förslag till rättegångsbalk, var väl, såsom Betänkandet innehåller, af annan mening och föreslog i eli tillägg till 31 kap. i rättegångsbalkens förra oel en lag, som afser in rät - 14 Lag- Utskottets Betänkande, N:o 3J. tandet af en art förlikningsanstalter, men i någon vederläggning al de skäl deremot, sorn,, förut gjort sig gällande och hvilkas vigt erkändes, försökte lagberedningen icke, så vidt motiverne till dess förslag utvisa, att ingå, utan åberopade endast att den trodde afseende böra fäslas dels å Rikets Ständers ofvanberörde vid 1840 och 1841 års
Riksdag gjorde framställning dels å det förhållande att genom frivilligt bildande af lörlikningskouunitéer på åtskilige orter i riket en benägenhet för saken visat sig, samt att lör öfrigt det i många fall kunde vara önskvärdt för personer, som med hvarandra råkat i delo, att möjligtvis vinna uppgörelse af tvisten i förlikningsväg, utan nödvändighet att underkastas det obehag, den tidspillan och de kostnader, sorn med en formlig rättegång skulle vara förknippade.
Enahanda motiver hafva nu äfven blifvit anförde af Utskottet, som dertill, under åberopande af lagberedningens förändrade åsigt, anmärkt att idéen om nyttan af förlikningsanstalter skulle vunnit allt (lere och (lere anhängare, att den omisskänneliga benägenheten för sådane anstalter utvisade ett behof delaf, och att, vid betraktande af de mångfaldiga dylika inrättningar, sorn utan lag uppkommit och verkat, häfdes fruktan, att desse anstalter kunde blifva betungande för dem, som finge sig förlikningskallet anförtrodt.
Med log kunde
I i k v ä j deremot kunna erinras att, sedan, i följd af lagberedningens förstnämnde utlåtande, Rikets Ständers vid 1840 och 1841 års
Riksdag väckte förslag om förlikningskomn itléers införande förfallit, bör detta förslag icke åberopas såsom skäl, innan motskälen blifvit vederlagde; — alt äfven om med Utskottet anloges, alt antalet af anhängare af idéen om nyttan af förlikningsanstalter vuxit, hvilket likväl, efter min lanke, ej är förhållandet, så utgör i allt lall en sådan omständighet icke något bevis for idéens sanning eller behofvet att genom statsmaktens mellankomst genomföra densamma; — att ifrån antalet af de förlikningskommittéer, som enskilde kommuner hafva här och der i landet inrättat, man icke kan nied ringaste grad al sannolikhet sluta till någon benägenhet för dylika inrättningar, der de ej finnas, men genom lagens tvång skulle införas; — och att ehuru till äfventyrs det understundom kan för personer, som med hvarandra råkat i delo, vara önskvärdt att i närheten hafva en inrättning, till hvilken de med förtroende må kunna vända sig för att möjligtvis vinna uppgörelse at tvisler i föilikningsväg, så är likväl icke detta en giltig grund för slaten att ålägga äfven den för förlikningskallet obenägne en skyldighet att å!aga sig detsamma.
Jag bestrider ingalunda nyttan och ändamålsenligheten af förliknings-anstalter, der deras inrättande och anlitande beror på frivilliga öfverenskommelser emellan de enskilde, ulan endast der de skulle genom lagarnes tvång införas och upprätthållas, och om Lag-Utskottets Betänkande, N:o 33.
15 'lill sirid för denna nain mening andra skäl, än som innefattas i det redan anförda, erfordrades, kunde ytterligare herntas från de många brister, som i de hittills upprättade förslag tili lag örn förliknings-anstalter förefinnas, och hvilka icke kunna undvikas i en lag, byggd på sådan grund som den ifrågavarande.
Åtskilliga af dessa brister i Utskottets förslag hafva blifvit af andre bland Utskottets ledamöter, som reserverat sig emot beslutet, anmärkte, och flere, såsom mig synes, ganska stora och ganska påtagliga, skulle dertill kunna läggas, men då jag tror, att olämpligheten af statens ingripande i denna fråga är tillfyllest ådagalagd, anser jag denna grund vara tillräcklig för afstyrkande af bifall såväl till här ofvan omförmälde motion, som det af Utskottets pluralitet i anledning deraf framställda lag-förslag."
Af Herr Rudling:
"Jag har icke deltagit uti den i förestående lag-förslags 3 § gifne bestämmelse, att part, som till förliknings-bemedling kallad varder, men uteblifver utan föregående anmälan eller bevisligt förfall, skall hafva förlorat rättigheten till ersättning för rättegångskostnaden vid första domstol, ändå att han saken vinner.
Efter min åsigt bör uteblifvande från förliknings-bemedling icke medföra svårare påföljd för den part, som blifvit kallad, än för den part, som låtit kalla den andre; icke svårare påföljd för den vinnande parten, för den som har rättvisan på sin sida, än för den, som tappat, den som drifvit en orättfärdig sak och således rätteligen icke bort förorsaka sin vederpart besvär genom inställelse hvarken vid förliknings-kommittéen eller vid domstolen.
Nu har likväl den tappande parten blifvit gynnad på del sätt, att hans förfallolösa uteblifvande icke förorsakar honom någon utgift eller annan olägenhet, hvaremot enahanda försummelse af den vinnande medför förlust af anspråk på ersättning för rättegångs-kostnaden, äfven om densamma uppgått till hundradetals riksdaler och i betydlig mån ökats genom den andra partens flere gånger lörnvade förfallolösa uteblifvande ifrån domstolen eller andra af honom beroende förhållanden.
En sådan försummelse, som visserligen kan undvikas, men, om den inträffar, måste aoses lika ursäktlig som uteblifvande från domstolen, skall nu lemna en begärlig utväg för den mindre samvetsgranne, att genom all möjlig tidsutdrägt och annorledes söka skada vederparten, hvilken, i anledning af uteblifvandet, icke får ersättning för någon honom tillskyndad kostnad.
Han skall lida och, ehvad han lider, lider han dock icke så mycket, att den, som föiorsakat honom lidandet, derför får vidkännas någon påföljd.
"Icke mindre orätt finner jag stadgandet, att den, som varder kallad och på förenämdt 16 Lay-llskotlets Memorial, N:o 32. sätt uteblifver, skall vidkännas den bestämda påföljden, men att deremot dm, som låtit kalla och ändock uteblifver, skall slippa onäpst.
Den, som kallat sin vederpart till förliknings—kommit léen, borde väl vara minst lika skyldig som den kallade att infinna sig.
Nu är han det icke, och en lättsinnig part har alltså ett tillfälle, som icke torde lemnäs obegagnadt, att besvära vederparten med fåfäng resa till förliknings-bemedling.
“Jag har velat i denna § föreskrifva, att part, som, utan anmälan eller bevisligt förfall, uteblifver från förliknings-bemedling, skall utgifva ersättning för de tillstädeskomnas inställelse med det belopp domstolen, der saken är anhängig, finner skäligt bestämma.
En sådan föreskrift anser jag för ändamålet tillfyllestgörande.
Då inställelsen vid förlikningskommittéen i allt fall är frivillig, torde deri föreslagna svårare påföljden icke vara erforderlig/ - STOCKHOLM.
Östlund <fc Bedling, 1851. Lag-Utskottets Betänkande, JM ,34. 1 M 34.
Ank. till Eip.-Utsk. d. 11 Juli 1851, kl. 1 e. m.
Maj:ts nådiga proposition angående sattet för fullföljd af mindre brottmål, som med tvistemål ega nära gemenskap eller deraf härflyta.
Berörde nådiga proposition lyder som följer: »Genom Kongl, förordningen den 18 April 1849, angående upphörande af kämners-, lagmans- och riddaresyne-rätter, hafva blifvit upphäfne så val 3 Kap. 4 § Rättegångs-balken, enligt hvilken ett mindre brottmål, som af något tvistemål sitt ursprung fått och dermed hade nära gemenskap, skulle åtfölja tvistemålet till lag* mans-rätt och der afdömas, som ock sista momentet i 25 Kap. 5 § samma Balk, hvilket meddelat en hänvisning till omförmälda 4 § i 5 Kap. Grundsatsen att ett sådant mindre brottmål borde, vid fullföljd i högre rätt, i sammanhang med tvistemålet behandlas efter samma rättegångs-ordning som detta, saknar således nu stöd af beskrifven lag, men synes dock fortfarande böra i lagskipningen följas, helst derigenom beredes ej obetydlig lättnad för parterne, i det de undvika de dubbla skriftvexlingar och iakttagelser af serskilda fatalier, som blefve oundgängliga, i händelse brottmålet skulle skiljas från hufvudmålet och genom serskilda besvär fullföljas.
Maj:t vill derföre, efter Statsrådets och Högsta Domstolens hörande, härmed föreslå Rikets Ständer antagande af följande lagbestämmelse: »Fullföljes i högre rätt tvistemål, deri ett mindre brott kommit, som af det sitt ursprung fått och dermed nära gemenskap häfver; då må brottmålet följa tvistemålet åt och för båda gälla den rättegångsordning, som för tvistemål är stadgad.
Fullföljes endast brottmålet eller är brottet sådant, att derför med penningar ej bötas må, gånge med rättegången efter thy för brottmål i allmänhet är sagdt».
De i Statsrådet och Högsta
Domstolen förda protokoll i ämnet bifogas; och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse väl* bevågen.
OSCAR. G. A. Sparre.»
Prol. 1850 & 1851. 7 Sami, 1 Afd., 21 Haft 1 9 Lag-Utskottets Betänkande, M 54.
Lag-Utskottet, till hvars behandling denna, af Statsrådets och Högsta Domstolens i ämnet hållna protokoll åtföljda, nådiga proposition blifvit öfverlemnad, erkänner äfven behofvet af en författning i den syftning som den föreslagna.
Det förhållande att ett brottmål och ett tvistemål hafva så nära gemenskap, att de ej, utan olägenhet för parter, kunna serskildt behandlas, inträffar nemligen esomoftast.
Sådant händer t. ex. om någondera af parterne missfirmar sin vederpart under handläggningen af tvistemålet samt, i sammanhang med pröfningen deraf, dömes till böter för sin förbrytelse.
Om parten då fullföljer tvistemålet, är det ock lämpligast att han i sammanhang dermed må klaga öfver böternas ådömande; äfvensom att båda målen i den högre rätten behandlas på en gång och efter samma former.
Så vidt det nådiga förslaget afser en sådan gemensam fullföljd och behandling kan följaktligen deremot destomindre vara något att anmärka, som samma förslag, i dylikt fall, blott innefattar ett upplifvande af en i vår rättegångsordning redan erkänd princip, på sätt den nådiga propositionen jemväl upplyser; men denna likstämmighet i den formella behandlingen torde ej böra verka till förändring i de vilkor, som i öfrigt måste vid fullföljd af brott- och tviste-mål, enligt gällande föreskrifter, iakttagas.
Dessa vilkor äro emedlertid väsendtligen olika med afseende å målens beskaffenhet.
Då den, som vädjar under Hofrätt, jemlikt 26 Kap. 1 § Rättegångsbalken, sådan den lyder i Kongl, förordningen den 18 April 1849, bör stalla borgen för kostnad och skada, den lian kan skyldig kännas att gälda, skall den, som i brottmål är fälld till böter af underrätt, men icke är fängslad, och vill i Hofrätt söka ändring, likmätigt 58 punkten i Kongl, förklaringen den 25 Mars 1807, vid besvären foga löftesskrift för ådömde böterne, eller bevis att desamma blifvit i ränteriet nedsatte eller ock intyg att han för fattigdom ej kunnat böterna nedsätta eller borgen ställa; och i omförmälte hänseende äro äfven olika föreskrifter, derest underdånig talan fullföljes emot Hofrätts dom och utslag.
Nu lärer den omständigheten, att ett brottmål fullföljes i sammanhang med ett tvistemål, icke böra föranleda förändring i skyldigheten att nedsätta böter eller ställa borgen; och sådant synes ej eller vara afsigten med föreslagna författningen, om man ser på de till stöd derför anförde motiver.
I sjelfva förslaget står likväl: »då må brottmålet följa tvistemålet åt och för låda gälla den rättegångsordning, som för tvistemål är stadgad»; och detta stadgande skulle möjligen kunna gifva anleduing till en annan afsigt än den nyssnämnda.