Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skälet dertill torde böra sökas deri, att dels i anseende till artillerivapnets beskaffenhet och nödvändigheten att på förhand i god tid vara försedd med ett tillräckligt förråd af dessa vapen, hvilkas anskaffande icke kan ske i hast, kanongjuteriernas yngre arbetare icke Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm. ticsv.- o. Ekon.-Ut skottets Utlåtande N:o 21. 3 kunna anses vid verkstäderna sä oumbärliga, som de vid gevärsfaktorierna anställde, dels ock förstnämnde arbetare mestadels äro antagne i tjenst hos enskilde personer, hvilka, enär deras behof af sädane arbetare icke lätteligen kan kontrolleras, skulle kunna ät en mängd personer bereda tillfälle att undandraga sig beväringsskyldigheten.
Päminnelserna rörande den Kongl. Majit förbehällna rätt att i vissa fall medgifva befrielse från beväringsskyldigheten synas riktade ej mindre emot den punkt, som handlar om de »i allmän tjenst anställda personer», än ock emot den, som alser de »särskilda eiler ömmande omständigheter», hvilka må kunna till berörda befrielse föranleda.
Lika litet i det förra som i det sednare hänseendet finner Utskottet det möjligt att uppställa några bestämmelser, som kunna tjena till efterrättelse för alla möjliga fall; utan skulle sannolikt inträffa — hvad som just befarats af dem, hvilka framställt anmärkningar vid denna punkt, men icke förmått uppgifva något förslag, som kunnat tjena Utskottet till ledning — att nemligen den ene kunde gå miste om en förmån, som förunnades den andre, ehuru de kunde hafva lika god rätt.
I)å det ifrågasatta stadgandet, hvartill ett motstycke igenfinnes i den äldre författningen, som utan olägenhet varit tillämpad, icke åsyftar, att Kongl. Majit skall i förevarande afseende utöfva nåd, utan snarare att åt regeringsmakten öfverlemnas att, i öfverensstämmelse med författningens anda och, såsom det på ett ställe i paragrafen heter, »med afseende på rikets sannskyldiga nytta och behof», utöfva den högsta rättvisa i de fall, som icke kunna i författningen föreses; finner
Utskottet anledning icke vara för handen att i omförmälda hänseenden göra någon ändring; och som Utskottet för sin mening, beträffande 4:de g i sin helhet, eger stöd i de begge IliksStånds beslut, hvilka godkänt gins lydelse, hemställer Utskottet, att Borgare- och Bonde-Stånden måtte förena sig om Bidderskapet och Adelns samt Preste-Slåndets beslut rörande g 4.
Vid g 6, som börjar sålunda i »Vederbörande mantals- och skattskrifningsförrättare åligge alt — — — med ledning af de, likmätigt gällande Bevillningsstadga, utaf Presterskapet uppgjorda förteckningar» o. s. v., är inom Borgare-Ståndet, jemte det g i öfrigt blifvit godkänd, fattadt det beslut, att ordet »Bevillnmgs-stadga» hör utbytas emot »författningar».
Men då föreskriften om de ifrågavarande förteckningarne, som det åligger Presterskapet att till mantals- och skattskrifningsförrättarne aflemna, icke förekommer eller, med afseende å ändamålet, lämpligen kan förekom ma i andra eller liera författningar, än Bevillnings-stadgan, och bär icke är fråga om andra slags förteckningar; hemställer Utskottet, att den åt ifrågavarande g, i öfverensstämmelse med Kongl. Majits förslag, gifna lydelse, hvilken af Bidderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet blifvit gillad, måtte af Borgare- och Bonde-Stånden oförändrad antagas.
Uti g 7 mom. 3, som föreskrifva , huruledes Kongl. Majits
Befallningshafvande skall låta upprätta, bland annat, »förslag öfver det inom länet befintliga, till arméens eller flottans beväringsområden hörande manskap», har Borgare-Ståndet ansett order): 4 Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm. tirsi - o. Ekon-Utskottets Utlåtande N:o 21. »till arméens eller flottans beväringsområden hörande» böra utgå.
DS emellertid berörde uttryck, vid hvilken någon anmärkning inom Ridderskapet och Adeln eller Preste-Ståndet icke förekommit, jemfördt med paragrafens lydelse i öfrigt, utmärker, att särskilda förslag böra upprättas öfver det till arméen och det till flottan hörande manskap, samt omöjligen kan alldeles utgå, såvida lista mom. icke skulle få utseende af att handla om allt mankön inom ett län, utan afseende derpå, om det tillhörde beväringen eller icke; föranlåtes Utskottet hemställa, att äfven ifrågavarande mom. af § 7 måtte af Rikets Ständer oförändrade antagas.
Mom. 2 af sistberörda § innehåller ett tryckfel, i det att i stället för »» staden skattskrifne» står »till staden skattskrifne»; hvilket, framhållet såväl inom Ridderskapet och Adeln som i Preste-Ståndet, torde böra rättas.
I afseende på § 11, som handlar om legokarlar, förekommer, dels att BorgareStåndet ogillat det af Kongl. Majit, såväl som af Utskottet, föreslagna stadgande, att till legokarl ej finge användas någon, som vöre boende utom det län, der den beväringsskyldige bör undergå mönstring; dels ock att ej mindre Ridderskapet och Adeln, än Borgare-Ståndet beslutit, det skall sådan beväringsskyldig, som i § 2 omförmäles, ega rätt att i sitt ställe lega annan karl, med vilkor, bland annat, att den legde icke är öfver fyratiofem år gammal, i stället att Utskottet, i enlighet med Kongl. Majits nådiga Proposition, föreslagit fyratio år såsom den högsta åldern för sådan legokarl.
I det förra hänseendet nödgas
Utskottet likväl vidblifva sin mening om det mindre lämpliga deri, att till legokarl skulle få användas en person från främmande län, i fråga om hvilken vederbörande Kongl. Majits Befallningshafvande, inför hvilken mönstringen förrättas, icke kunde ega hvarken tillgång till närmare upplysningar om hans frejd, eller säkerhet, det icke karlen tagit lega för annan inom annat län, om hvilket allt kunde ifrågakomma skriftvexlingar, de der alltid vållade tidsutdrägt och ofta oreda; hvadan och enär det icke heller synes genom Borgare-Ståndets beslut kunna åt särdeles många beredas den lättnad, som med beslutet torde hafva va rit åsyftad; samt det ifrågavarande stadgandet, hemtadt från 1812 års författning, hittills utan olägenhet varit tillämpadt, Utskottet hemställer, att samma stadgande, af Ridderskapet oell Adeln samt Preste-Ståndet redan godkändt, måtte af Borgare- och Bonde-Stånden jemväl antagas.
Beträffande åter den ålder, utöfver hvilken ingen legokarl bland sjöfolk eller maskinister må antagas, kan Utskottet, efter de derom framställda anmärkningar, icke undgå att erkänna, att det skulle blifva lättare att anskaffa dylika legokarlar, derest dertill finge användas äfven sådana, som uppnått mer än 40 års ålder.
Och som det icke heller synes kunna medföra någon olägenhet för sjöförsvaret alt tillåta antagandet af legokarl af ända till 45 års ålder, alldenstund såsom vilkor tillika finnes föreskrifvet, att den föreslagne skall vara »duglig sjöman eller maskinist», hvar - Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm.
Bcsv- o. Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 21. 5 om alltså rätt till pröfning är vederbörande förbehållen, får Utskottet vördsamt hemställa, att Preste-Ståndet, som godkänt ifrågavarande §, och Bonde-Ståndet, som afslagit densamma, måtte, med frångående af livar sitt redan fattade beslut, antaga följande i omförmälda afseende förändrade lydelse af § II mom. 2: »De i § 2 omförmälde beväringsskyldige ege ock rätt att, hvar i sitt ställe, lega annan karl, med vilkor att den legde fullgjort sin egen beväringspligt, är duglig sjöman eller maskinist samt välfrejdad och icke öfver 45 år gammal.» § 16, som af Preste-Ståndet ensamt blifvit, oförändrad antagen, har af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet blifvit godkänd med den förändring, alt det deri förekommande ordet »Magistratsperson» bör utbytas mot ordet »Kronouppbördsman».
Utskottet medgifver, att det sednare uttrycket på ifrågavarande ställe kan vara lämpligare, och hemställer derföre, att Preste- och Bonde-Stånden, med fi angående af hvar sitt redan fattade beslut, mätte i ifrågavarande afseende med Bidderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet sig förena, hvarigenom § 16 i den delen komme alt lyda sålunda: »Afgiften — — — uppbäres å landet af Kronofogden och i stad al vederbörande Kronouppbördsman, under enahanda redovisningsskyldighet o. s. v.» § 32, sorn innehåller, att om bland beväringsmanskapet finnas vanfrejdade eller för liderlighet kända personer, sådana må kunna uteslutas ur led med de öfriga och antingen särskildt vapenöfvas eller lill andra lämpliga arbeten hållas, och hvilken § Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet utan förändring antagit, har inom Yällofliga Borgare-Ståndet föranledt den anmärkning, att ordet »liderlig» vore ett sä sväfvande uttryck, att bestämmelsen lätteligen kunde komma att tillämpas emot och svårt träffa personer, hvilka ej vore så förkastliga, att de ej skulle kunna stå qvar jemte de öfriga i ledet, men, genom ett utstötande derifrån, kunde för all sin tid blifva stämplade med vanfrejd; och har af sådan anledning § blifvit till Utskottet återremitterad för att erhålla en förändrad redaktion.
En och annan talare har till och med yrkat, att § målte helt och hållet ur författningen utgå; men då detta ej blifvit af Ståndet beslutet, torde afseende å ett sådant yrkande icke böra af Utskottet fästas.
Utskottet kan icke inse, att »för liderlighet kända» är ett sväfvande uttryck, likasom Utskottet fortfarande anser det ifrågavarande stadgandet väl behöfligt och. med urskiljning tillämpadt, ganska helsosamt.
Vårdandet af sedlighet och ordning hos det stora llertalet af beväringsmanskapet måste vara af större vigt, än undseendet med dem, som göra sig »för liderlighet kände».
Genom bestämmelsen att sådana 6 Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm.
Hes v.- o. Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 2i. må kunna ur led med de öfriga uteslutas är det likväl icke föreskrifvet, att den, som t. ex. en eller ett par gånger blifvit beträdd med att hafva berusat sig af starka drycker, ovilkorligen skall på ifrågavarande sätt utskämmas, utan står det i ett förståndigt befäls magt att dervid fästa afseende på deri felandes större eller mindre vanart eller oförbätterlighet.
Med erinran, hurusom motsvarande § i hittills gällande förordning lyder sålunda: »Skulle några af de utskrifne hafva undergått vanhederiiga straff eller vara för vanfrejd och liderlighet kände, må sådane ej ställas i led med de öfrige utskrifne fäderneslandets försvarare, ulan skola af slike utskrifne särskilda kompanier med särskild uniform upprättas att till sådane arbeten användas, som Wi i nåder förordne,» får Utskottet, på i öfrigt ofvan arigifne skäl, hemställa, att Borgare- och Bonde-Stånden mätte i antagandet af § 32, oförändrad, med Bidderskapet och Adeln samt Preste-Stundet sig förena.
Vid § 33, som bestämmer ansvar enligt krigslagarne för den, som rymmer eller afstympar sig någon lem i afsigt att derigenom undgå beväringsskyldigheten, och hvilken § likaledes blifvit af llidderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet godkänd, har inom Borgare-Ståndet framställts anmärkningar, som föranledt §:ns återremitte rande.
Dessa anmärkningar gå ut derpå, att det skulle dels vara orättvist att enligt Krigslagarne straffa en beväringsskyldig, innan han blifvit inmönstrad och dervid fått höra krigslagarne för sig uppläsas, dels ock vara obilligt att ålägga den, som afstym pat sig en lem, ytterligare straff, än som i den vid afstympandet lidna smärtan re dan innefattades, helst han i allt fall drabbades af skyldigheten att bekosta legandet af annan karl i stället.
Dessa anmärkningar kan dock Utskottet för ingen del gilla.
Det ifrågavarande brottet betraktas öfverallt, och det med rätta, såsom ganska nesligt.
1812 års författning innehåller, utom enahanda påföljder derför, som nu äro föreslagna, att den, som rymmer eller afstympar sig någon lem, i afsigt att undandraga sig beväringsskyldigheten, skall »med vanära anses».
Alt nu göra detta brott, som lärer vara i främmande länder mindre sällsynt, än hos oss, och der belagdt med vida strängare ansvar, alldeles strafflöst, dertill torde ej finnas skäl.
Hvad åter angår formen för meddelandet af bestämmelser rörande påföljderna för förbrytelsen, är det ganska vanligt, att när det kriminela straffet redan finnes stadgadt i en författning, som det ej är fråga om att ändra, hänvisa till densamma på samma ställe, der öfrige påföljder (såsom ersättningsskyldighet eller dylikt) stadgas; och så har äfven skett i den ifrågavarande §.
Men den åsigten, att en förbrytare icke rättvisligen skulle kunna bestraffas efter sitt samhälles antagna lagar, så framt desse icke blifvit för honom särskildt uppläste, är för kriminal-lagstiftningen ny och torde här desto mindre behöfva af Utskottet gendrifvas, som väl ingen lärer ifrågasätta, att icke den nu föreslagna författningen angående den allmänna beväringen skall, sedan den en gång blifvit i öflig ordning promulgerad, gälla till efterrättelse för de beväringsskvldige, äfven innan de blifvit inmönstrade.
Om dess innehåll få de alltså icke förebära okunnighet — Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm.
Besv- o. Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 2l. ? och den 33 § innefattar då en hänvisning för den, som kan det behöfva, att taga kännedom om hvad krigsartiklarne i det ifrågavarande afseendet stadga.
På grund häraf hemställer Utskottet, att Borgare- och Bonde-Stånden mätte antaga § 53 sådan densamma af Utskottet bli/ht framlagd, § 34 mom. 2, som Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet godkänt, har af Rorgare-Ståndet blifvit till Utskottet ålerremitteradt, såsom det vill synas i del syfte, att det måtte varda uttryckligen stadgadt, att kostnaderna för elit-korpsens aflönande, hvarom detta mom. handlar, skola bestridas af de medel, som inflyta genom de afgifter, en del beväringsskyldige erlägga för vinnande af befrielse från vapenöfning.
Vid den häraf föranledda granskning, som Utskottet egnat åt omförmälda moment af § 34, har det icke undfallit Utskottets uppmärksamhet, att deri icke nog tydligt särskiljes mellan hvad som »af Kongl. Majit och Kronan» bekostas och hvad som bestrides i den ordning »särskilt stadgas».
Att det sednare uttrycket i ifrågavarande §, som i Utskottets förslag är bibehållen till ordalydelsen alldeles lika med § 34 i den Kongl. Propositionen, syftar på de medel, som förväntas inflyta derigenom, att en del beväringsskyldige begagnar sin rätt alt friköpa sig från vapenöfningar, är otvetydigt, helst om man går tillbaka till inledningen till nämnda nådiga Proposition, deri, bland andra föreslagna grunder för ej mindre den nya författningen, än de särskilda stadgande!), som det skulle bero på Kongl. Majit att besluta, och efter uppräknandet af de arfvoden och andra utgifter, hvarom nu fråga är, det heter: »alt alla förutnämnda arfvoden, gratifikationer och traktamenten, kontanta beklädnadsbidrag och march- eller resekostnader skola bestridas från den förut omförmälda Beväringsfonden, hvilken bildas af vapenöfningsfrihets-afgifterna; i följd hvaraf ock beväringselitkorpsens styrka blifver af denna fonds tillgångar för ändamålet beroende» o. s. v. Då Utskottet vid ärendets första behandling gillat denna anordning, och erkännas måste, att en tydlig bestämmelse derom lämpligen har sin plats i ifrågavarande §; finner Utskottet sig desto heldre böra fästa afseende å den vid densamma inom BorgareStåndet gjorda anmärkning, som syftet med denna icke kan anses stridande mot de två Riks-Stånds beslut, hvilka godkänt §:ns först föreslagna lydelse.
Utskottet anser redighet i antydda afseende bäst kunna vinnas derigenom, att det ifrågaställa mom. delas i tvänne, af hvilka det ena handlar om de kostnader, som äro ämnade att bestridas af anslagen å 4:dc Hufvud-titeln, och det andra om hvad som från den s. k.
Beväringslonden bör utgå.
Och får Utskottet alltså, under antagande, att Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, äfvensom Bonde-Ståndet, skola befinnas villige att frångå sina, beträffande meranämnde 2 mom i 34 §, fattade beslut, hemställa, att Rikets
Ständer måtte antaga följande lydelse af samma §: »Morn.
(Lika lydande med det af Utskottet förut föreslagna och af Rikets Ständer redan gillade.) 8 Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 2i.
Likaledes skall ock beväringsmanskapets elitkorps, med undantag af de till underofficerare konstituerade, under all tjenstgöring beklädas, utrustas och underhållas af Kongl. Majit och Kronan.
Derjemte skall af den i § 37 omförmälda fond elit-korpsen erhålla arfvoden, i enlighet med hvad derom särskildt stadgas, samt de till underofficerare konstituerade dessutom undfå ej mindre dagtraktamente en ligt resereglementet, än ock visst beklädnadsbidrag til! anskaffande och underhåll af uniformspersedlar.
Det i ,§ 2» &c. (Lika lydande med det utaf Utskottet först framlagda mom. 5.)
Vid § 33, sorn handlar om beväringsmanskapets befrielse i krigstid från erläggande af »bevillning och mantalspenningar», har, af den anledning, att sistberörda uttryck kunde lemna rum för den tolkning, att här vore fråga örn ali slags bevillning, hvilket ej vore meningen, inom ej mindre Riddcrskapet och Adeln än Borgare Ståndet gjorts anmärkningar, som föranledt till återremiss af denna §, i ändamål att härutinnan måtte beredas tydlighet.
Då berörda anmärkning icke saknar skäl för sig, och det tvetydiga afhjelpes derigenom, att framför ordet »bevillning» — hvarmed här uppenbarligen ej åsyftas annan, än den personliga — tillägges ordet »personel», tillstyrker Utskottet, att PresteStåndet, som godkänt Utskottets förslag, och Bonde-Ståndet, som beslutit bibehålla den äldre författningen, hvilken i denna del ligger till grund för den ifrågavarande 35 §, måtte frångå sina i afseende derå redan fattade beslut och, så väl som de begge öfriga Riks-Stånden, antaga följande ordalydelse i begynnelsen af samma §: »Morn. 1.
Allt beväringsmanskap befrias i krigstid från erläggande af personel bevillning och mantalspenningar o. s. v.» men i öfrigt godkänna §, sådan den af Utskottet blifvit framlagd.
Öfver den 37:de § i Utskottets förslag, innehållande, att »afdei§15 omförinälda afgifter skall, under benämning:
Allmänna Beväringsfonden, bildas en särskild tillgång, att af Kongl. Maj:t användas till beväringens eller en allmän folkbeväpnings organiserande», hafva inom de särskilda Riks-Stånden fattats alldeles olika beslut, i det Ridderskapet och Adeln, med ogillande af Utskottets förslag, antagit den i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition motsvarande § 12, så lydande: »Af de sålunda influtna nfgifterna skall, under benämning af Allmänna Beväringsfonden, bildas en särskild tillgång, att efter Kongl. Maj:ts disposition och emot vanlig redovisning användas till befälsämnens danande bland beväringsmanskapet;» Preste-Ståndet åter godkänt Utskottets förslag; Borgare-Ståndet återremitterat § och Bonde-Ståndet, på sätt förut är nämndt, afslagit densamma.
Vid sådant förhållande har Utskottet åliggande alt framlägga förslag till sammanjemkande af de skiljaktiga meningarne.
Så Sammansatta Stats-, Lar/- samt Allm. Bese.- o.
Ekon.-Utskottels
Ut lä tande N:o 21.
Så vidt uf det till Utskottet ölverlemnade diskussions-protokoli kon slutas, går Borgare-Ståndets ålerremiss derpå ut, att, till vinnande af öfverensstämmelse med den ofvan afliandlade 54 §, i den förevarande stadgas måtte, det Bevärinssfonden bör användas företrädesvis till elit-korpsens eller bcfälsämnenas danande och aliönande.
Väl hafva åtskiliige talare inom sistnämnda
Stånd jemväl anfört betänklighet vid att till Kongl. Majlis disposition ställa medel, hvilka ej äro till beloppet bestämda, och i afseende å hvars användande desse talare velat förbehålla Rikets Ständer rätt att pröfva behofven.
Men denna sednare åsigt, som äfven inom Borgare-Ståndet mött motstånd, befinnes icke ega stöd i de öfriga Riks-Ståndens beslut i ämnet; hvadan och enär Utskottet icke heller kan biträda densamma, något vidare afseende derå ej torde behöfva fästas.
Å andra sidan och då den af Utskottet föreslagna bestämmelse, det Beväringsfonden skulle kunna användas äfven till »en allmän [olkbeväpnings organiserande», hvilken bestämmelse icke rönt bifall inom mer än ett Riks-Stånd, måste erkännas kunna desto heldre bortfalla, som den allmänna beväringen i sjelfva verket är att anse såsom en art af folkbeväpning, har Utskottet funnit sig böra för den ifrågavarande § föreslå en annan redaktion, som kunde tillfredsställa de inom Riks-Stånden yppade skiljaktiga meningarne; och har Utskottet trott sådant lättast och lämpligast kunna vinnas genom någon modifikation af Kongl. Majlis af Ridderskapet och Adeln godkända förslag.
Att antaga detta sednare oförändradt, möter dock, på sätt Ridderskapet och Adeln torde finna, svårighet till följd deraf, att dels orden: »Af de sålunda influtna afgifterna etc.» förutsätta, att den omedelbart näst föregående § handlat om berörda afgifter, hvilket i Utskottets förslag till författning icke är förhållandet, dels ock bestämmelsen, att afgifterna skola af Kongl. Maj:t »användas till befälsämnens danande bland beväringsmanskapet» icke är ett riktigt och troget återgifvande af verkliga meningen med samma afgifter, sådan densamma i inledningen till den Kongl. Propositionen pag. 22 och 23 finnes angifven, eller att, på sätt redan förut är visadt, alla elit-korpsens »arfvoden, gratifikationer och traktamenten, kontanta beklädnadsbidrag och march- eller resekostnader skola bestridas från den omförmälda Beväringsfonden», hvilket innefattar annat och mera, än »befälsämnens danande».
Vid den redaktionsförändring, Utskottet nu vidtagit med ifrågavarande <§, har Utskottet likväl sökt att bibehålla så nära öfverensstämmelse med motsvarande ,§ i Kongl. Muj:ts förslag som möjligt.
Och under förutsättning, att de Riks-Stånd, som redan förut fattat beslut i ämnet, skola vora benägne att frångå desamma och i stället godkänna Utskottets ncdannämnda förslag, får Utskottet till antagande af Bikcts Ständer framlägga följande förändrade lydelse af % 57.
»Af de i § IS omförmälda afgifter skall, under benämning: »Allmänna Beväringsfonden,» bildas en särskild tillgång, att efter Kongl. Maj:ts dispoBih. till R.
Prat. 1859 4 1860.
4 Sami. 2 A/d. 10 Haft. 2 10 Sammansatta Stats-, Lig- samt Allm. licsu.- o. Ekon.-iltsholtets Utlåtande N:o 21. sition och emot vanlig redovisning användas lill beväringsinrättningens ytterligare utbildande.»
Vid § 40, innefattande föreskrift, bland annat derom, att hälften af de vitén och böter, so n enligt bevärings-förfaltningarne ådömas, skall afsättas till bildande af en Invalid- eller Pensionsfond för beväringsmanskapets räkning, har inom BorgareStåndet gjorts den anmärkning, att bildandet af nya fonder icke vore rätt lämpligt, enär, sedan en sådan väl blifvit bildad, det ej vore sä lätt att på annan väg eller från annat hail fylla den brist, som möjligen kunde uppstå, samt det vore lika svårt att, derest öfverskott uppstode, lösgöra de öfverllödiga medlen för att använda dem till andra nyttiga ändamål; hvarjemte uttalats den mening, att det behof, som här vöre i fråga, borde fy lias af Statens tillgångar, utan afseende på någon särskild fonds bildande för ändamålet.
Till följd deraf hur § blifvit från sistnämnda Riks-Stånd till Utskottet återremitterad.
Uidderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet åter hafva godkänt den ifrågavarande §, som i berörde afseende öfverensstiimmer med den Kongl. Propositionen; och Utskottet kan för sin del ej finna de inom Vällofliga Borgare-Ståndet uttalade farhågor grundade.
Att låta den föreslagna anparten i böter och vitén ingå till den ifrågasätta pensionskassan kan icke vara olämpligt, så tänge andra medel dertill ej äro anvisade eller eljest att påräkna; och att beloppet af dessa böter och vitén skulle blifva så stort, att pensionsfonden kunde lemna öfverskott, finnes Skäl ej att antaga.
Utskottet anser sig fördenskull böra hemställa, att Borgare- och Bonde-Stånden malte beträffande den 40:de § förena sig i del af de begge öfriga Rilcs-Stånden fattade beslut.
Slutligen har äfven Borgare-Ståndet till Utskottet återremitterat den angelägenhet, som är föremål för Utskottets hemställan N:o 2 å pag.
40 af dess förenämnda Betänkande, eller beträffande mötesunderhållet och beklädnadskostnaden för be vä ringseliterna, med undantag af bevärings-underofficerarue; i afseende hvarå Utskottet tillstyrkt bifall till Kongl. Maj:ts Proposition, eller att det förra mätte få bestridas af anslaget å 4:de Hufvud-liteln till beväringsmanskapets vupenöiuingar, och deri sednare (eller beklädnadskostnaden) af de för anskaffning och underhäll af beväringsmanskapets beklädnad i allmänhet afsedda medel.