Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sä- kert var dock att till trots för ljus och lampors sken vi med förtjusning uppfån- gade majestätets hälsningsblick vid inträ- det, ty då voro vi j u stående.
Men se ' n sutto vi där åter och lyste för oss själfva.
Under oss var ett ofattligt kaos för syn- sinnet — luktsinnet däremot blef rikt till- fredsstäldt, ju längre festmåltiden fram- skred.
Stundtals, när vår längtan att få » se på kungen » blef oss för öfvermäk- tig, blåste vi helt enkelt ut ljusen midt framför våra ljusbländade ö g o n; och med hvilken andlös förtjusning vi lyssnade till hans klangfulla stämma!
T y att höra honom, den njutningen förunnades oss dock.
— Sedan vi fått uppsändt till oss en smak- bit af desserten och litet champagne, trop- pade vi af hem för att i största hast byta ut festdräkten mot en lämpligare.
Vi skulle nämligen hinna ner till ångbåten, medan kungen besåg kyrkan.
Folk strömmade i massor ner till bå- tarna, som skulle öfverföra hans majestät med svit och en stor del stadsbor — mer och mindre infödda — till några större industriella verk i stadens närhet.
Min man och jag hade just hunnit be- stiga landgången till en större ångare, när jag fann mig föranlåten göra energiskt mot- stånd; jag fick i sista ögonblicket se en del af societetens damer gå ombord på en annan båt bredvid.
» Karl!
ser du inte.
.. » Nej, han såg inte och kände inte heller, när jag nöp honom i armen för att få ho- nom att vända om.
» K o m du bara, gumman, kom d u!
» » Men ser du då inte, vi ha ju kommit på galen b å t.
här ä ' ju inga fruntimmer alls, bara herrar! » När min älskade man hunnit med att se sig omkring, gjorde också han alldeles samma upptäckt, men då var det för sent att slå till reträtt, ty i och med detsamma drogs landgången in.
Kungen hade nyss gått ombord och där stodo vi nu, min Karl och jag, midt uppe i den kungliga sviten.
Karl presenterade mig för några bekanta storgubbar till höger och vänster och vi kommo snart i ett ge- mytligt och skämtsamt samspråk.
IDUN I halfskymningen uppsändes försöksvis några ytterst magra raketer, liksom för att öfvertyga o m omöjligheten, äfven för ett briljant fyrverkeri, att göra sig gällande i halfdager.
Men den misslyckade åtgärden kunde ju inte heller alldeles oanmärkt få passera, o m det också låg mer godhet och öfverseende än skarp kritik i ett och annat yttrande, som jag uppfångade i närheten.
Det beskedligaste var dock af generalmajor B. tillika med en aldrig så liten axelryck- n i n g: » Ja, man gör så godt man kan! » Då hördes med ens ett halfhögt, flerstäm- migt utrop: » kungen kommer! » — Nu är jag just vid det drömlika ögonblicket, och nu visste jag, hvad den känslan ville säga att » stelna invärtes ».
Mina armar föllo som domnade ner åt sidorna.
Passagen var trång, och min nig- ning mot alla konstens regler afstår jag från att beskrifva.
Men nu såg jag — inte längre bländad af ljrrssken, utan omgjuten af vår höga nords milda augustiskymning — jag såg den ädla kungliga gestalten, vår egen kung, helt nära mig!
— Först träffade hans blick min flaxiga ljusa spetshatt — det var då den elektriska förlamningen infann sig — men när jag såg upp och möttes af den humoristiska glimten i ögonvrån, då var jag åter blixtsnabbt på fast mark och, gud vare lof, med återvunnet bruk af min tunga.
» O, ers majestät!
— förlåt!
— det är inte mitt fel, att jag förirrat mig hit bland herrarna.
min Karl sa ' ' kom ' och jag gick.
» ' Skrattande ett friskt och gladt skratt, tog kungen min slappt nedhängande silkes- bevantade hand, skakade den hjärtligt och försvann — men aldrig ur mitt minne.
J. Flm.
På » Skansen ».
Det var under Skansens vårfest år 1895.
Jag var då sjutton år, hade nyss flyttat från landsorten och nu till min stora för- tjusning genom en väninna kommit med bland de biträdande.
Intet kunde väl ge ett mera gladt och festligt intryck än den flaggprydda Skansen med nationaldräkter i lifliga färger i solljus och vårgrönska, musik, skratt och dans och upptåg, hvart man vände sig.
Det var emellertid meningen att icke endast roa sig, utan också hjälpa till, som- liga vid serveringen, andra i stånden eller vid tombolan, och åter andra, bland dem jag, med att sälja blommor.
Första dagen hade gått.
Litet tröttsam hade den varit, men rolig, alldeles förtju- sande rolig!
Det var tidigt den andra för- middagen.
Vi hade just ingenting annat att göra än att åka Skansen rundt i gamla pittoreska åkdon och låta solen bryna oss för att se så » äkta » ut som möjligt.
Plöts- ligt blir det lif och rörelse: stånden smyckas med blomsterguirlander, nya flaggor och vimplar hissas, skrindorna löfvas, befallnin- gar skickas kors och tvärs — » kungen kom- mer hit o m tjugu minuter ».
I hast ordnas häck af nationalklädd ung- dom i landskapsordning, blommor delas ut att strös för kungens fötter, marskalkarne springa af och an.
Ännu några ögonblick — kanonsaluten ljuder, och upp till stora ingången köra de kungliga ekipagen.
Det går vågor af nigningar genom leden, det hurras och svänges med mössor, 299 och följd af kronprinsen går » Han selv », hälsande till höger och vänster, fram öfver den grönskande matta, som efter hand bil- das för hans fötter.
Dalkullorna, bland hvilka jag var, stodo ganska högt upp i allén, hvarför jag hade god tid att betrakta honom.
Så lång och ståtlig han var, och så snäll han såg ut!
Nu var han helt nära.
Jag tog en handfull blommor ur min korg att kasta på marken — men greps nästan af yrsel — han fat- tade j u min framsträckta hand och frågade, om han fick en blomma af mig!
Jag vet ej hvad jag gjorde; troligen knixade jag som en skolflicka, blef eldröd och såg dum ut som en riktig landtlolla.
Men han smålog, tackade och gick förbi.
Kamraterna om- ringade mig och frågade, hur det » kändes att ta kungen i hand » — det var ju en stor nåd, kantänka!
Men uppmärksamheten drogs snart åt andra håll.
Kungen skulle se på dansen — på den stolen skulle han sitta.
Kungen skulle äta våfflor i Balderslunden — hur mycket socker skulle han strö på, måntro?
Jag var ännu som litet yr i hufvudet.
Hvad han sett vänligt på migl Och att han brydde sig o m den där fula blomman.
En ros hade jag, en liten 5 O-öres, om det hade varit den åt- minstone!
Och kungen såg på dansen och teatern, pratade med delsbostintorna och åt våfflor » med mycket socker p å », allt som beräknadt var.
» Den här vägen kommer han! » Allmän rusning.
Men så kom han den andra, den om blekingsstugan.
Där stod jag och skulle » nödvändigt berätta alltihop » för en rid- dare ur det historiska tåget, hvilken beha- gat uppmärksamma mig efter » händelsen ».
Kungen kom, vi stego åt sidan, men, o häpnad — han stannade för andra gången framför mig, pekade på 5 O-öresrosen i min korg och sade, att nu hade » lilla kullan visst vackrare blommor än förut. » Jag neg och svarade, att den var så liten och ful, men i skämtsam ton förklarade kungen, att den skulle få dubbelt värde, om jag ville sätta den i hans knapphål.
Så böjde han sig ned, och jag fäste rosen i rockuppsla get.
» Nu skall du få den här för Skansens räkning.
Det är det enda porträtt jag har på mig, » sade han, lämnade mig — en blank tvåkrona, nickade än en gång och gick vidare.
» Jag får väl också en blom- ma, » hörde jag kronprinsen säga strax där- på, och i hans knapphål stack jag min gula tulpan.
Det blef en formlig hagelskur af frågor och utrop: » Hvad sa ' kungen? » » Gick du fram och bad att få skänka honom rosen?
» » Vet du, att du blef fotograferad från 3 håll? » o. d.
— Men utan att bry mig om, att somliga kallade det barnslighet, andra skryt, bytte jag mig till den kungliga två- kronan att bevara som ett glänsande minne från mitt första sammanträffande med kung Oscar.
• tf Konungen och barnen.
En dag i juli 1895 företogo barnen från Murbeckska inrättningen i Stockholm, åt- följda af föreståndarinna och lärarinna, en utfärd till Drottningholm.
I N:R 46 LÖRDAGEN (621).
PRENUMERATIONSPRIS PR Å R: IDUN — UTGIFNINGSDAGAR '.
HVARJE KR.
— IDUNS MODETIDN.
&gt; 5: - &gt; 3: - DEN REDAKTÖR 10 JUNI 12:TE ÅRG.
OCH UTGIFVARE: FRITHIOF HELLBERG TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3.
DET Ä R S V Å R T att a f g ö r a, h u r u m y c k e n s a n n i n g d e t l i g g e r i d e n o f t a u t t a l a d e s a t s e n, att s v e n s k a r n e s a k n a v e r k l i g f o s t e r l a n d s k ä r l e k, att v i ä r o ett folk, s o m b ö r j a r å l d r a s, o c h att d e n entusiasm, s o m föder stora gärningar o c h för na- tionen framåt, alltmera börjar mattas.
D ä r ö p p n a s m a r k n a d e n af s t a d s g e v a l d i g e r n, h v i l k e n g ö r sin r o n d k r i n g S k a n s e n, e s k o r t e r a d af t r u m s l a g a r e o c h b r a n d v a k t e r, d ä r l o c k a stånden m e d v a c k r a varor o c h ej m i n d r e v a c k r a försäljerskor, natio- naiklädda barn utföra ringlekar o c h folkdansar på dansbanan under a n f ö r a n d e af d e n j o v i a l i s k e J ö d d e i n ä m n d e m a n s d r ä k t, fruktansvärdt u t s t y r d a d j ä k n a r från 1 6 0 0 - t a l e t h å l l a s. k.
» d e p o s i t i o n », o c h säll- s a m m a trollkarlar s y s s l a m e d m a g i.
S a t s e n är m å h ä n d a e n d a s t e n fiktion, t i l l k o m m e n u n d e r d e t k u l n a vintermörkret, när himlen hänger låg öfver midnattssolens land, o c h d e t b e h ö f v e s k a n s k e e n d a s t v å r e n s l j u s a t i d m e d s j u d a u d e saf u n d e r b a r k e n o c h f ö r h o p p n i n g a r n a s d u r k l a n g i m ä n n i s k o h j ä r t a n f ö r att j ä f v a P å planen framför d e n pittoreska Blekingstugan, m e d sina biku- p o r o c h s i n lilla t ä p p a u t a n f ö r f ö n s t r e n, är s t o r v ä r d s h u s r ö r e l s e a n - o r d n a d, o c h i L a x b r o s t u g a n hålles gästgifveri, s o m p å ett äkta g a m - m a l p a t r i a r k a l i s k t s ä t t s k ö t e s af » k ä r a f a r » o c h » k ä r a m o r ».
I VÅRTID PÅ SKANSEN.
V i d B o l l n ä s ' g ä s t g i f v e r i s k j u t s a s efter t o l f h ä s t a r i p o s t d i l i g e n s eller j a k t v a g n o c h förbi m a j s t å n g s - p l a t s e n fara l ö f k l ä d d a s k r i n d o r, h v a r i p o j k a r o c h t ö - ser g l a m m a a f h j ä r t a n s l u s t.
S o m kronan på det hela k o m m e r slutligen det p r a k t f u l l a h i s t o r i s k a f e s t t å g e t från 1 6 4 8, till f i r a n d e af " Westfaliska f r e d e n.
D e t ringlar fram ur s k o g e n b l a n d b ö l j a n d e m ä n n i s k o m a s s o r, p l y m e r v a j a, har- nesk o c h v a p e n glittra, o c h m e l l a n S k a n s e n s stugu- v ä g g a r — från l a p p e n s k å t a, t i m r a d o f v a n p o l c i r k e l n, till B l e k i n g s t u g a n, s o m b y g g d e s b l a n d S y d - S v e r i g e s bokskogar — eka tonerna af Finska rytteriets marsch.
V i t a g a f ö r a f g j o r d t, att s ä r s k i l d t I d u n s s t o r a l ä s e k r e t s i l a n d s o r t e n skall i n t r e s s e r a s af att s e S k a n - sens originella o c h stämningsfulla vårfest, sådan d e n år efter år o c h a l l t i d lika k ä r k o m m e n u p p e n b a r a r sig, framställd i e n bildserie i I d u n s spalter.
beskyllningen.
T y väl kan vintern häruppe binda m å n g e n spirande kraft u n d e r sina i s b o j o r o c h mörk- r e t p l å n a u t s t i g a r n e f ö r v a n d r a r e n; till sist s u s a d o c k l j u m m a vindar öfver markerna, där blåkloc- korna ringa in våren, o c h det n y f ö d d a lifvets j u b e l m e d d e l a r sin hänförelse åt människorna.
D e t är u n d e r s å d a n a v å r d a g a r s o m S k a n s e n, vår hufvudstads, eller k a n s k e riktigare uttryckt, det svenska folkets nationalpark, firar naturförny- elsens fest d ä r u p p e p å D j u r g å r d s b e r g e n s platå o c h sår f o s t e r l a n d s k ä r l e k e n s f r ö n b l a n d m ä n n i s k o r n a.
D å ljuda Håsjöstapelns klockor, kallande öfver allt S v e r i g e s l a n d, o c h n ä r f o l k s k a r o r n a, e n t u s i a s - m e r a d e af vårkänslor, i tiotusental s t r ö m m a dit u p p, m ö t a s d e a f e t t b r o k i g t n a t i o n e l t folk- o c h marknadslif, s o m troget afspeglar seder o c h bruk från g a m m a l s v e n s k a t i d e r.
SKANSENS VÅRFEST: GASTGIFVARESALEN I LAXBROSTUGAN.
O c k s å hafva v i för detta ä n d a m å l o c h under m e d v e r k a n a f v å r a f o t o g r a f e r f ö r e t a g i t ett p a r d a g a r s » f o l k l i f s e x p e d i t i o n » till d e t s t o r a fri- l u f t s m u s e e t, o c h v i ä r o n u i tillfälle att b j u d a våra läsarinnor resultatet däraf.
V i m e d g i f v a v i l l i g t, att e n o c h a n n a n d e - talj k u n d e t e s i g n å g o t å s k å d l i g a r e f ö r b e - t r a k t a r e n s ö g o n, m e n s v å r i g h e t e r n a att i d e t brusande o c h m y l l r a n d e folklifvet k u n n a fånga s i t u a t i o n e r n a så a t t s ä g a p å b a r g ä r n i n g b l e f v o s t u n d o m oöfvervinneliga, h v a d a n detta får gälla s o m ursäkt för de s m å bristerna.
Första sidans båda bilder återgifva: den ena det inre af L a x b r o s t u g a n, m e d » kära m o r » o c h » g r a n n m o r a » m.
fl., s y s s l a n d e m e d att å s t a d - k o m m a h e l a b e r g a f s m ö r g å s a r åt e n h u n g - r a n d e m ä n s k l i g h e t, m e d a n » k a f f e - p e t t e r » står p å elden o c h kokar; den andra bilden visar Laxbrostugans yttre, där det grönskande taket, h v a r e s t g e t t e r n a g å o c h b e t a, är s ä r s k i l d t ka- raktäristiskt.
V i d a r e b j u d a v i e n f o l k l i f s s c e n från s j ä l f v a m a r k n a d s p l a t s e n m e d s i n k ö p e n s k a p v i d stån- d e n; å en annan v y synes postkontoret m e d den bredvid luckan stående postmästaren i kgl.
sekter G.
Geijers, för hufvudstadsborna välbekanta gestalt.
Från festtåget m e d d e l a v i e n g r u p p » h e m v ä n d a n d e k r i g a r e », s i t t a n d e till häst, h o f d a m e r i v a g n o c h den allegoriska g r u p p e n: Freden, o m g i f v e n af religionen, hop- pet, vetenskapen o c h det fredliga arbetet m.
S l u t l i g e n är S k a n s e n s k o r e o g r a f i s k a n ö j e s - element representeradt af e n l i t e n v y f r å n dansbanan, där den nationaiklädda u n g d o m e n utför en af sina hurtiga danslekar.
» JA, VI » T A, VI E L S K E R ti i ELSKER dette landet s o m det stiger frem N o r s k a syster, s t a r k t ä r mellan oss o c h Dem.
Sång o c h saga hafva strålig bandet slagit stjärnebro.
Glade vi den leden dragit uti lust o c h t r o.
Edra » tusind hjem », d e kära, ä g a all v å r håg.
Friska vindar hälsning bära ö f v e r fjäll o c h v å g.
H u r det l o c k a r, h u r från den hvita det skimrar snö!
Rosig skönhet trollslott solstänk d r ö m m a r timrar, strö.
Vackra mark i s o m m a r b l o m m a, trolska hur underland, vi gärna till d i n fagra ville k o m m a strand!
Solveig — S y n n e v e — de draga o s s m e d m a k t till sig.
D ä r d e n diktats, där deras saga, g å r l y c k a n s stig.
N o r s k a syster, v a r m t är vårt och trofast hjärtelag.
Kärlek är ibland oss bofast, vän som junidag.
Solen lyser godt hvarann » Ja, vi e l s k e r 2 — A c k, vi unga förstå.
» Glade sjunga v i å n y o så.
m a n n e n o c h s t ä m m e r fiolen i v ä n t a n p å att dansen skall börja.
G e n o m fönstret kunna vi se d e n fruktansvärda sibyllan o c h d e tre a n d r a s p å k v i n n o r n a, s o m sitta i h ö g s ä t e t o c h nicka m e d sina styfva, hvita m ö s s o r o c h le o c h s k ä m t a så f r y n t l i g t o c h g l a d t, s o m h a d e d e e j u n d e r d a g e n s l o p p u t s å t t tviflets o c h g r u b b l e r i e t s frö i h u n - dratals enfaldigt tro- e n d e själar.
Håller d u inte m e d m i g o m, att a l l t i n g h ä r u p p e får mera illusion v i d d e n n a tid på dygnet, då inga främmande element störa helhetsintrycket, u t a n d å alla, s o m l e k a och g l a m m a ute på vägarna och inne i de ljusa stugorna, t y c k a s höra s a m m a n och vara ett m e d själfva d e n l a n d t l i g a g a m m alstäni- ningen omkring oss.
Se bara på de gusta- vianskakarosserna och kalescherna, som nyss skramlade rundt kring Skansen m e d damer i parasoller o c h béche- färgade promenad- dräkter o c h herrar i cylinderhatt och röda handskar — n u stå d e här i belysningen af d e f l ä m t a n d e f a c k - lorna, liksom i stum o p p o s i t i o n till sin n u - varande bestämmelse, försänkta i d r ö m o m d e n tid, d å d e d r o g o till f e s t m e d t ä c k a små comtesser på hög- k l a c k a d e s k o r o c h sir- liga kavaljerer i spets- prydda frackar och ljusblå silkesstrumpor.
M e n t y s t — är d e t ett d r ö m m e n s under- A. Blomberg foto.
SKANSENS VÅRFEST: POSTKONTORET.
land vi vandra i?
— där m i d t framför oss h a v i j u e n l i f s l e f v a n d e tafla från s o l f j ä d e r s l e - ETT BREF » MELLAN DRABBNIN- kens o c h herdedikternas tid!
Ser d u båten, s o m, styrd af en m ö r k l o c k i g page, sakta glider GARNA ».
fram öfver s v a n d a m e n s vatten, o c h ser d u S t o c k h o l m d.
5 J u n i 1 8 9 9.
den sköna damen, s o m m e d drömmande ögon o c h l e e n d e m u n l y s s n a r till d e s v ä r m i s k a m e - Kära vän!
l o dier h e n n e s adlige riddare trollar fram ur D u har b e d t m i g skrifva n å g o t o m Skan- sin m a n d o l i n — d e äro b å d a uppenbarelser sen, s o m inte s t å r i » de vanliga tidnin- f r å n d e n t i d, d å alla ä l s k a n d e l e k t e A t h i s o c h g a r n a », o c h f ö r a t t g ö r a d i g till v i l j e s h a r C a m i l l a o c h alla b l o m s t e r s i r a d e g o n d o l e r g u n - j a g n u fattat det människovänliga beslutet g a d e f r a m till C y t h e r e s u n d e r s k ö n a ö.
a t t efter d a g e n s s t r ä n g a t j ä n s t g ö r i n g i B o l l - n ä s s t u g a n offra n a t t e n s t i m m a r p å e t t b r e f till d i g — e t t b r e f » m e l l a n d r a b b n i n g a r n a ».
J a g v i l l d å b e r ä t t a för d i g o m d e t v a c k r a s t e och gladaste på hela den vackra o c h glada Skansen, nämligen o m de sena kvällarna, då alla c i v i l a b e s ö k a n d e h a r y m t fältet o c h en- d a s t d e n n a t i o n a l k l ä d d a u n g d o m e n är k v a r f ö r att efter s l u t a d t a r b e t e r o a s i g m e d d a n s o c h lekar.
V i l l d u, så g ö r a v i n u a r m i a r m e n tur r u n d t o m k r i n g Skansen, vi två, klädda i v å r a v a n l i g a m ö r k a s t a d s d r ä k t e r, så a t t v i f å passera s o m åskådare o c h ej dragas m e d in i d e andras lekar o c h upptåg.
— Ser d u Boll- n ä s s t u g a n d ä r till h ö g e r, d e s s f ö n s t e r l y s a så varmt och gästvänligt emot oss, m e n dörren är b o m m a d o c h i n g e n f r ä m l i n g s l i p p e r i n, han m å bulta o c h b e hur m y c k e t han vill.
T y n u trakterar » s t o r m o r a » d e sina m e d smör- gås o c h öl, o c h b o r t a v i d dörren sitter spel- Men vi måste lämna det täcka roccocoparet i fred m e d sin h e r d e l y c k a, t y n u n ä r m a sig toner, s o m alldeles öfverrösta m a n d o l i n e n s, det är s k r a t t o c h r o p o c h g n y o c h s t a m p a f k l a c - k a r, d e t är l å n g d a n s e n, s o m hvirflar f ö r b i o s s, o c h s o m v ä x e r o c b v ä x e r, alltefter s o m f o l k s t r ö m m a r u t u r s t u g o r n a f ö r att p å a n f ö r a r e n s glada tillrop deltaga i dansen.
D e t är e n h e l flod af y r o c h l e f n a d s g l a d u n g d o m, s o m väller f ö r b i, d ä r v i s t å stilla v i d v ä g k a n t e n o c h s e p å; bonddräkternas klargröna, h ö g r ö d a o c h korn- blå färger b r y t a sig v a c k e r t m o t h v a r a n d r a, de hvita förklädena fladdra, h å r e t faller l ö s t ner öfver flickornas axlar, o c h så drager d e t brokiga tåget upp m o t höjderna vid Breda- b l i c k, d ä r f o l k d a n s e r n a s k o l a b ö r j a efter flöjt- spel o c h dragharmonika.
När d e n sista ly- sande vingåkersmössan försvunnit för våra
— blickar b a k o m träden v i d blekingsstugan och d e t sista s k r a t t e t h a r f ö r t o n a t i d e n v i n d s t i l l a v å r k v ä l l e n, så g å v i t y s t a i n i s k o g e n.
Två studenter, s o m g l ö m t sig kvar där inne, kom- m a s m å g n o l a n d e fram e m o t o s s, o c h v i se p å a f s t å n d, h u r d e h v i t a m ö s s o r n a l y s a o c h ci- g a r e t t e r n a g l i m m a till i m ö r k r e t.
N ä r allt är t y s t o m k v ä l l e n, k o m m e r S a g a p å b e s ö k här i n n e i s k o g e n, d e n g a m l a folk- sagan, lika vacker o c h lika äkta nordisk, s o m den t a l a r till o s s u r F r ö d i n g s d i k t e r o c h u r A s b j ö r n s e n s huldresägner.
T y här finnas skogs- rån o c h troll b a k o m h v a r j e tufva o c h sten, o c h långt borta i s k o g e n ligger det en liten låg s t u g a, s o m är l i k a g a m m a l o c h u n d e r l i g s o m häxornas stuga i sagan.
M e n m a n m å älska d e g a m l a s ä g n e r n a a l d r i g så m y c k e t, så b ö r j a r m a n ä n d å l ä n g t a efter v a r e l s e r af k ö t t o c h blod, då m a n har gått en stund i mörkret, o c h h v a r j e s k u g g a, s o m faller ö f v e r v ä g e n, t a r f o r m af e n j ä t t e, o c h h v a r j e löf, s o m p r a s s l a r, k o m - mer e n att s p r i t t a till o c h v ä n d a s i g o m.
D ä r f ö r f ö r e s l å r j a g, a t t v i g å u p p till B r e d a - blick, där u n g d o m e n börjat dansa folkdanser p å d e n s t o r a släta s a n d p l a n e n.
D e n s o m blå- s e r flöjt är e n s t å t l i g, m ö r k h y a d b o n d g o s s e, som är s å s y d l ä n d s k t v a c k e r, att j a g h e l l r e ville se h o n o m i en s p a n s k t o r e a d o r d r ä k t ä n i vår svenska allmogedräkt, s o m bättre passar till l i n g u l t h å r o c h r ö d l e t t b y.
Först spe- lar h a n d å u p p till e n g a m m a l v a l s, h ö g t i d l i g och seriös, s o m den dansas i skördetiden på l a n d s b y g d e n, sedan en hvirflande hambopol- s k a, d e n d a n s, s o m k a n s k e af alla g e r d e t b ä - s t a u t t r y c k e t åt s p r i t t a n d e, u n g d o m l i g lifs- glädje.
S e n är d e t t i d att s k i l j a s åt, o c h med ett g l a d t » v i träffas i m o r g o n!
» d r a g a d e u n g a t v å o c h t v å n e r till s t u g o r n a i g e n.
Och h ä r s l u t a r m i t t bref, t y n u h a r d u s e t t d e t, s o m är mitt s t a r k a s t e i n t r y c k af d e f e m g å n g n a festdagarne, d u har följt m i g o m k r i n g bland den svenska u n g d o m e n, där den dansar och leker o c h svärmar och d r ö m m e r v i d ske- n e t af f a c k l o r o c h l j u d e t a f h a n d k l a v e r i d e ljusa kvällarna på Skansens vårfest.
Din M IAL.
» DET STÖRSTA AF ALLT. » » O l Ä K T E N Ä R V Ä R S T, » är ett b l a n d d e KJ t a l e s ä t t, m a n o f t a får h ö r a, h v i l k e t b e - v i s a r, att o e n i g h e t i f a m i l j e r n a är e n m y c k e t vanlig företeelse.
E n b l a n d orsakerna härtill kan j u vara d e n stora olikhet, s o m ej sällan råder f a m i l j e m e d l e m m a r emellan o c h gör, att å s i k t e r o c h t y c k e n g å åt o l i k a h å l l.
Men då d e n n a o l i k h e t ä f v e n finnes m e l l a n f r ä m m a n d e m ä n n i s k o r o c h i d e flesta fall i n t e u t g ö r n å - g o t h i n d e r alls f ö r att k n y t a d e ö m m a s t e v ä n - s k a p s b a n d, så k a n m a n m e d s k ä l f r å g a, h v a r - för d e n skall v e T k a s ö n d r a n d e o c h skiljande mellan dem, som vuxit upp under samma faders och m o d e r s h ä g n?
F ö r k l a r i n g e n härtill t o r d e d o c k l i g g a däri, att s y s k o n s e h v a r a n d r a p å så n ä r a håll, att de lättare u p p t ä c k a hvarandras svagheter o c h l y t e n s a m t m e n a, att d e f ö r s l ä k t s k a p e n s skull o g e n e r a d t k u n n a kritisera h v a r a n d r a o c h g e u t t r y c k åt s i n b r i s t a n d e s y m p a t i f ö r d e n a n d r e s olikartade väsen.
Ett sådant tillvägagående visar d o c k bristande aktning för andras rätt att o c k s å få u t v e c k l a s i n i n d i v i d u a l i t e t s a m t f r a m f ö r allt b r i s t a n d e kärlek.
D e n n a brist p å a k t n i D g o c h k ä r l e k f ö r s y s k o n e n är y t t e r s t b e - r o e n d e p å fel i u p p f o s t r a n o c h u r a r t a r u n d e r å r e n s l o p p o f t a till t a k t l ö s h e t o c h o v ä n l i g h e t äfven m o t främmande personer.