Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu har maten stått o c h torkat! » o V ä g g o h y r a, M a l och B a k t e r i e r u t r o t a s a f Hon dörren köket.
så tog såg helt b e k y m r a d ut, öppnade tambur- m e d nervös ifver, o c h försvann genast i Doktorn hjelpte Karin af m e d kappan, han henne i famnen, o c h kysste henne.
Det var en kall dag i midten af januari, som doktor Verhoff o c h hans fästmö reste u p p till Stockholm.
D e sutto midt emot hvarandrä vid fönstret i kupéen, o c h konversationen, som i bör- jan varit ganska lfflig, afstannade så småningom.
Doktorn tog fram en bok, s o m han tycktes läsa m e d stort intresse, och Karin roade sig med alt betrakta det förbiilande, hvita landskapet.
» Fredrik, » frågade hon plötsligt, &gt; hur dags äro vi framme? » » 4.40, » svarade doktorn, utan att se upp från sin b o k.
» Och hvad är klockan n u?
» Han såg missnöjd ut öfver att åter blifva störd och sade helt kort, efter en hastig blick på sitt ur: » Fem minuter öfver tre. » Icke mer, suckade Karin tyst, hvad denna resa var lång!
Och hennes ängslan, s o m ökades för hvar minut!
Om hon ändå tordes tala med Fre- drik, säga hur rädd h o n var och bedja h o n o m hjälpa s i g!
N e j, nej, han skulle bara bli ond, han förstod henne icke alls.
M e n hon kände så säkert på sig, att h o n ej var välkommen i sin nya släkt.
H o n visste att fru Verhoff nästan dyrkade sin son, den äldste af alla barnen o c h den ende sonen hon fått behålla af de tre h o n ägt.
Hvilken m o r gillar sin sons val, o c h när det då faller på en obetydlig, fattig flicka till!
Karin kände sig helt olycklig.
Och tant H e d d a hade skrifvit så m y c k e t till henne om den tack- samhet, h o n b o r d e känna m o t Fredrik.
K u n d e någon känna sig mera tacksam än hon?
— Ögon- locken började kännas tunga, h o n k r ö p u p p i soffhörnet o c h somnade i n o m ett par minuter.
Det hördes en lång, gäll signal från lokomoti- vet o c h Karin såg yrvaken upp.
Doktorn nickade åt henne.
» Du har sofvit godt, » sade han o c h reste sig upp.
» Men nu är det bäst vi göra oss i ordning, vi äro snart framme. » Tåget rusade in i tunlar, öfver broar, förbi stora hus, så klart upplysta som vore det fest i hvarje våning, m e n Karin kunde icke se någon- ting.
Hennes hjärta bänkade vildt, o c h då vag- narne gledo in på stationen, var b o n formligen sjuk af rädsla.
Fredrik fällde ned kupéfönstret o c h spejade ut på perrongen.
» Se där äro de, sade han belåten, » hela famil- jen är nere.
K o m nu barn! » » V ä l k o m m e n, Fredrik! » sade fru Verhoff o c h omfamnade h o n o m med en ömhet, som var säll- synt att se hos den annars mera stela damen.
» Och där ha vi lilla fästmön!
V ä l k o m m e n, kära barn! » Karin fick en lång, granskande blick o c h en hastig omfamning.
Att Fredrik var lik sin mor, både till utseende o c h sätt, det märkte Karin genast.
Det var samma mun m e d de tunna läpparne o c h det be- stämda draget, samma genomträngande blå ögon.
De båda flickorna sågo trefliga ut o c h voro väl klädda, de v o r o » chic » från topp till tå, tänkte Karin.
M e n den hon tyckte bäst om var kansli- rådet, han såg så snäll o c h g o d m o d i g ut o c h klappade henne så vänligt på kinden, när han sade: » V ä l k o m m e n till oss, min flicka lilla! » » Ja, Fredrik, » sade fru Verhoff, » när de gingo hemåt, » få nu se, hur du k o m m e r att trifvas.
Du får b o i pappas rum o c h Karin i Evas, så tränga båda flickorna ihop sig i Bojans lilla hytt. » » A h, n o g blir det bra för oss, bara icke ni själfva få för otrefligt. » » Du har ju aldrig varit i Stockholm förr?
Det var väl roligt att få k o m m a hit? » frågade flickorna, o c h Karin svarade ett blygt: » ja, » m e n h o n käm- pade med tårarne o c h kände sig helt beklämd till sinnes.
— » Nå — hvad skola vi nu roa liten Karin m e d?
» frågade kanslirådet följande morgon vid frukost- bordet.
» Jo, de första dagarne få h o n o c h Fredrik roa sig m e d att gå på visiter, » sade f r u V e r h o f f m e d ett visst eftertryck.
» Nej, bästa mamma, låt oss slippa det skosli- tande, själsmördande nöjet! » » Skall du nu bråka m e d det där igen, Fredrik! » utbrast Ingeborg, den äldsta af flickorna litet hetsigt.
» Du blir visst aldrig s o m andra män- niskor! » » Anser du det vara höjden af fullkomlighet? » frågade doktorn.
» Alla stöpta i samma form, precis s o m en ask tennsoldater. » " Aktiebolaget Desinfection i rum, fartyg o. bostäder, allt på s t ä l l e t — utan bortförande af möbler.
— Kontor: 11 A. Vestra Trädgårdsg.
IDUN 192 » Måtta i allt, kära Fredrik.
D e t är skillnad på att likna alla människor o c h att lägga an på att vara olik d e m.
F å r jag litet b r ö d, Eva. » » Betas icke m e d Fredrik, Boj, » sade m o d e r n.
» Du vet att han alltid gör, hvad han bör, ändå till slut.
Till faster Charlotte, farbror Edvards och moster Frida hade jag tänkt att ni skulle gå i dag. » H o n nickade åt de båda förlofvade, som just icke sågo vidare belåtna ut.
» Sedan skall jag under d e närmaste dagarne taga Karin med m i g p å e n hel del visiter.
V i få försöka att föra ut henne litet i världen, det kan du be- höfva, barn! » Karin visste icke, hvad h o n skulle svara, utan smålog sanntyckande, m e n kände inom sig e n viss förskräckelse för alltsammans, h, o m h o n vore h e m m a h o s m a m m a i g e n!
» H u r mår kusin E b b a?
» frågade doktorn.
» Jo, vet du, » svarade Eva, » h o n blir värre o c h värre för hvart år!
Nu har h o n egen atelier, går bara på föreläsningar o c h predikar hvar gång hon k o m m e r hit. » » Ja, » sade fru Verhoff, » n u börjar h o n lägga an p å att bli orginell, o c h det finnes väl ingen- ting så ofördelaktigt för e n ung flicka s o m det. » » Ung! » B o j gjorde en grimas.
» Kära mamma, hon är j u fyllda trettio år. » » Man kan ej alltid vara tjugo, min bästa sy- ster, » sade doktorn ironiskt.
» Nej, nu tror jag v i gå från bordet, m a m m a lilla, » sade kanslirådet, s o m alltid r ö j d e en viss benägenhet att så fort s o m möjligt k o m m a till friden och ensamheten i sitt rum.
Karin fick icke tid till någon hemlängtan un- der de första v e c k o r n a i Stockholm, dagarne v o r o alldeles för korta i stället.
Fru Verhoff tog h e n n e med sig på en massa visiter h o s släkt o c h vänner, Fredrik visade h e n n e museerna o c h andra offent- liga byggnader, omväxlande m e d långa promena- der till stadens utkanter.
Så v o r o de på teatern, på ett par supéer o c h middagar, o c h Karin hann icke att skrifva o c h skildra allt för m a m m a så utförligt s o m h o n ville.
(TIDSFÖRDRIV Bidrag mottagas med tacksamhet.
1898 Men så började d e n föreläsningskurs Fredrik skulle gå i g e n o m; han blef upptagen hela för- m i d d a g e n och somliga dagar äfven efter midda- gen.
Flickorna Verhoff ' fingo n u i uppdrag att taga hand o m Karin, m e n det dröjde ej länge, förrän h o n märkte att d e ej hade m y c k e n lust eller tid till det, de voro så upptagna af sina vän- ner, lektioner o c h nöjen.
E n dag frågade de, o m hon ville gå m e d d e m på isen.
Ja, Karin var genast hågad, tog sina skridskor och följde d e m, men de voro knappast n e d k o m n a på N y b r o v i k e n, förrän två för Karin obekanta herrar k o m m o fram- åkande, hälsade p å d e båda systrarna o c h förde dem bort m e d sig i triumf.
Karins glada lynne sjönk genast, h o n åkte ensam några hvarf kring banan, men upptäckte snart, att d e flesta andra flickor hade sällskap.
H o n blef nedstämd o c h trött o c h satte sig p å e n bänk, m e d a n h o n vän- tade p å svägerskorna.
H o n sökte förströ sig m e d att se p å folkvimlet, m e n tiden blef lång; d e t är så svårt att h a tråkigt, när alla andra roa sig.
Slutligen fick B o j se henne, h o n sade några ord till sin kavaljer, o c h d e åkte fram till Karin.
» Får jag presentera löjtnant Hollén.
Vill d u icke åka m e d oss, Kajsa? » Ja, Karin följde m e d d e m, men kände alltför väl att h o n var tredje hjulet under kärran, o c h den känslan förtog allt nöje.
Hela eftermidda- gen grubblade h o n på, hvad hon skulle hitta på för skäl för att slippa gå på isen en annan gång, men h o n blef icke vidare o m b e d d att följa flickorna.
De lämnade h e n n e allt mera åt sig själf, o c h e n dag, då h o n var ensam hemma, k ä n d e h o n sig så öfvergifven o c h hemsjuk, att hon kastade sig n e d i e n soffa o c h brast i gråt.
H o n grät så häftigt, att h o n ej märkte eller h ö r d e någonting, förrän en mild hand strök öfver hennes hår, o c h e n vänlig stämma frågade: » Kära lilla barn, hvad är det? » 1 2 3 Mitt och Mitt med första är villkor för lifvet träffas därför öfver allt.
andra det följer så gifvet u n g d o m, den tid det är kallt.
Mitt tredje kan vägen dig synas, när hemåt d u sträfvar helt trött; och näsan, så den b o r d e brynas, när motgång p å vägen d u mött- Mitt hela till n o r d p o l e n hinner kanhända i framtiden, när melonformen dålig man finner och flyga af fåglarne lär.
Triangel-palindrom.
Apokop.
1 — 5: Embetslokal, så g o d som mången annan, där chefen ofta syns med m o l m p å pannan.
2 3 4 1 1 2 3 | 4 2 2 6 2 | 1 3 3 2 4 4 1 5 5 7 8 17 X X X X t X X X X X X — — X X 1.
Stad i Sverige.
Fästning i Ryssland.
Stad i England.
Stad i Danmark.
Stad i Spanien.
Stat i S.
A m e - rika.
Stad i Österlandet.
U d d e i N. Amerika.
Del af Söder- manland.
Stad i Hessen.
Stad- i Nederländerna.
Stad i Eng- land.
Konungarike.
A m t i Norge.
Fästning i s. Europa.
gib, lem, rike, sund, ral, amst, eigh, k ö, cas, 1, s, val, ne, w, s, v e, chu, tö, tar, cam, tro, sko, lo, t, pen, le, dt, näs, ce, s, der, ö, bri, n, m, m, ha, n, d, 1, j e m, zu, la, na, dar, n, r, bar, tre, and, sta, h, t, d, er, ran, k, k, ro, g, m, n, n, da, tt, 1, ge, d, sta, j e, e, e, n, d, ru, sa, f. Bokstäfverna i d e m e d kors betecknade rutorna bilda n a m n e n p å 2 städer i Sverige.
5 Orden (bakfram) beteckna: 1) 2) 3) 4) 5) Kvinnonamn, Nordiska härskare, Garfveriinventarier, Pronomen, Konsonant.
10 11 12 13 14 15 16 X Lösningar.
Substantiv (plur.
Stockholm, Iduns N:r 15 (434) Prenumerationspris pr a r: Idun ensam kr.
5; Iduns Modet., fjortondagsuppl.
• 5: Iduns Modet., mänadsuppl.
a 3: Barngarderoben _ » 3: Fredagen den 10 april 1896.
Byrå: — Klara södra k y r k o g.
A imoiispris: 35 öre pr nonpareillerad.
Redaktör och utgifvare: TJtgifningstid: hvarje helgfri fredag.
Fanny Hjelm.
M oderna växla.
F ö r hundra år sedan var miniatyrmåleriet på modet.
H v a r o c h en något bemedlad dam, som såg någorlunda bra ut eller åtminstone själf trodde det, skulle ovillkorligt ha sitt por- trätt i miniatyr, o c h herrarne ville också vara m e d.
D e t var ett oemotståndligt behof att få se sig själf o c h sina släktingar och vänner i förminskadt mått på en liten bit glänsande elfenben.
Helst skulle här i Stockholm Sparrgren göra bilden o c h kanske ännu hellre P e h r Hall, om han bara hållit sig hemma, men han lefde i Paris o c h hjälpte till att storma bastiljen, hvilket egentligen icke var något miniatyrarbete.
Så k o m man in på aderton- hundratalet, och miniatyrpor- trätten voro ej längre moderna.
N u skulle man ha sin bild i svartkrita, ritad af mamsell R ö h l, o c h det höll man på m e d ända till dess daguerreotypin erbjöd ett, som man tyckte, lika osvik- ligt som lättvindigt sätt att för- eviga kära drag, både egnas o c h andras.
H u r u det sedan gått, känna vi alla, som fått sitta i halsjärn för herrar fotografer, ända till dess ögonblicksfotogra- f e n k o m o c h befriade oss, men för att på sekunden » taga » oss.
Porträttmåleriet har nog icke alldeles försummats under foto- grafiåldcrn.
Man har tvärtom allt mera lärt sig inse, att det är ondast målarkonsten, som kan åstadkomma den fullt san- ningsenliga människobilden.
Men de stora porträtten i olja ha obestridligt fått tränga sig fram bland alla de tusentals små foto- grafikorten.
N u tyckes modet, åtminstone till någon del, vända tillbaka till de små miniatyrmälningarna.
D e t är liksom en hälsning från sjuttonhundratalot, som onekligen in- tresserar oss o c h kanske skall föra oss igen till hvad som känne- tecknade de kretsar, inom hvilka mormors mor o c h mormors m o r m o r lefde sitt glada rococcolif.
Må hända att man kan gå ännu längre tillbaka, ty miniatyrmålaro hade vi redan på sextonhundratalet, fastän konsten ej då ännu hunnit sin blomstring.
D e n hade lik- väl i andra land för länge sedan uppträdt själfständigt o c h tjänst- gjorde ej mera för det slags måleri, som i medeltiden ut- öfvades af de klerikala minia- törerna, munkarne som sirade legendböckerna m e d fina må- lerier.
Man nöjde sig ej heller längre m e d miniare, att färga endast med miniuni (mönja) hvaraf namnet på konstarten uppstått, utan man målade lika färgkraftigt som fint o c h pryd- ligt.
; Här i Sverige tog konsten fart på sextonhundratalet.
Elias Brenner, han som var gift m e d » hedersgumman » Sofia Elisabet, målade miniatyr kanske lika mycket som han sysslade m e d numismatik, o c h så hade vi lille A n d e r s v o n B e h n, den sachsi- ske dvärgen o c h svenske hof- målaren.
M e n det var dock P e h r H a l l (född 1739) som först gaf riktigt anseende åt denna konst o c h med sin rika konst- närsfantasi samt sin solida, breda pensel sattes främst bland sam- tidens miniatyrister o c h benämn- des le van Dyck de la minia- ture.
D e t var fransk kritik som gaf h o n o m det namnet, och förfranskad blef Hall, den ur- sprunglige boråsaren, samt k o m aldrig mera tillbaka till Sverige.
V i l l n i, a t t m a n s k a l l t a l a v ä l o m er, s å g ö r d e t i c k e själf.
A f hans konst ha vi dock ännu i dag nägra vackra prof, liksom af Lorentz Svensson Sparr- grens.
Den senare lefde långt in i vårt år- hundrade o c h dog 1828, äfvenså den föga yngre J a k o b A x e l Grillberg, hvilken afled 1845, men väl målade föga under sina senare år.
Minia- tyrmålningen var då icke längre på modet.
N u blomstrar den kanske u p p igen.
Det är isynnerhet fröken Fanny Hjelm, som väckt smaken för detta slags porträttmåleri, o c h hon förtjänar att därför uppmärksammas.
Alldeles ensam är hon icke inom konstgrenen, o c h man hör talas äfven om en manlig miniatyrist här i Stockholm, men denne har, så vidt vi veta, aldrig utställt något, då däremot ett par nu aflidna fruntimmer ofta visade sina arbeten, i synnerhet fru A n n e Beate af K l é e n.
Att Fanny H j e l m nu är den härskande på området är obestridligt, o c h hennes väl träffade o c h konstnärligt utförda porträtt ses alltid med nöje på våra utställningar, icke minst på den sena- ste hos Svenska konstnärernas förening.
Fanny Elisabet W i l h e l m i n a H j e l m föddes i Lindesberg den 6 november 1858 o c h visade redan i sin spädaste barndom m y c k e n håg för målarekonsten, hvilket bland annat framträdde i fantasirika kompositioner.
Tidigt flyttade hon med sina föräldrar till Stockholm,- där hon sattes i Wallinska skolan o c h fortfarande ådaga- lade stor förkärlek för teckning o c h målning.
F ö r att erhålla grundlig undervisning, genom- gick hon en tvåårig kurs i dåvarande Slöjd- skolan, o c h vann, hösten 1877, inträde i konst- akademiens läroverk.
A r b e t e t där bedrefs m e d ifver o c h flit, kan- ske med allt för stor ifver i förhållande till de svaga kroppskrafterna.
Fanny H j e l m hade redan under läroåren i Wallinska skolan ofta nödgats afbryta studierna för att vårda sin bräckliga hälsa, o c h detta vardt äfven ofta fallet vid undervisningen i konstakademien.
H o n visade ej heller någon bestämd håg i viss rikt- ning, utan sysselsatte sig lika gärna m e d land- skapsmålning som med människofigur, blommor och djur.
Ä n n u efter sju års akademistudier fortfor samma obeslutsamhet i afseende på hvad den talangfulla unga konstnärinnan skulle välja till sitt hufvudämne.
Småningom började hon d o c k att mera själfständigt arbeta på egen hand, men porträtt i svartkrita o c h pastell höllo jämna steg m e d landskap, ända till dess en lycklig händelse i början af 1886 öppnade Fanny H j e l m s ögon för hvad som borde vara hennes egentliga arbetsområde.
H o n fick nämligen tillfälle att kopiera några familjeporträtt i miniatyr.
Då detta lyckades utmärkt bra, var hennes fasta val också gjordt.
Miniatyrbilder skulle hon målal O c h sådana målade hon o c k, den ena efter den andra, allt jämt fullkomnande sig i konsten.
Beställningar infunno sig allt mera, ty j u flere bilder af Fanny Hjelms hand man fick se, dess starkare växte smaken för miniatyrmålningar, o c h den kommer nog att fortfarande växa.
D e t är i synnerhet våra högre samhällsklasser, som vilja äga arbeten af denna konstnärinna, o c h hon är för närvarande vår förnäma världs målarinna, kan man säga.
V å r e n 1893 målade hon kron- prinsessan Viktorias porträtt, hvilket af H.
öfverlämnades som gåfva till khediven af Egypten — o c h hvilket då äfven fanns afbil- dadt i I d u n — så att den svenska konstnär- innans förmåga nu är känd äfven vid Nilens stränder.
Å r 1894 utförde hon ett porträtt af frih.
J o h a n Nordenfalk, konstakademiens preses, hvil- ken skänkte bilden till nämnda akademi.
Sist- lidet år målade hon kronprinsparets trenne sö- ner, o c h att hennes talangfulla pensel för öfrigt aldrig hvilar kan man finna af hennes flitiga deltagande i våra konstutställningar.
Fanny H j e l m har redan ett namn inom kon- sten, o c h antagligt är, att det namnet skall ytterligare vinna i anseende, ty hennes konst- närskap befinner sig fortfarande i ständig ut- veckling.
Konstälskarne hoppas, att hälsa o c h krafter måtte stå henne bi, ty äfven ur ren fysisk synpunkt är miniatyrmåleriet ingalunda någon lätt sak.
D e t kräfver i synnerhet en stark synförmåga, o c h för öfrigt tager ett sådant litet porträtt ofta lika m y c k e n tid o c h lika stora krafter i anspråk, som t. e x.
en pastell i naturlig storlek.
Man får icke, såsom som- liga tyvärr för sed hafva, betrakta konsten kvantitativt.
Under det trägna utöfvandet af sin konst försummar Fanny H j e l m ej heller uppfyllandet af de husliga omsorgerna.
H o n delar sin tid mellan måleriet och omvårdnaden af en älskad, åldrig moder samt gifver ännu ett exempel till de många vi förut äga på, att kvinnans verksamhet ingalunda behöfver inskränkas till hushållsbestyren, men utan de senares åsido- sättande m y c k e t väl kan utvidgas till äfven andra områden.
Låt oss k o m m a i håg, att kvinnan, lika väl som mannen, har rätt att ägna sig åt alla de ärliga o c h goda värf, hon förmår utföra.
Glaés 3 Lundin.
prästgården.
3 ulie fick såsom barn ej lära sig latin, ej ens en liten » bonne » ifrån Lausanne hon hade; hon tog sin lärdomsgrad vid köksakademin och sina lagerblad i burk o c h byttor lade.
Men tiden gick framåt.
Snart Kajsa Varg för- svann från modets taburett.
Och ung Julie m e d ifver, som andra flickor fler, sig grep m e d studier an.
E n outsläcklig törst till kunskap henne drifver.
H o n goda anlag fått.
Trots dagens stök o c h tråk hon sysslade ibland m e d R o m s o c h Hellas språk.
Bland nål o c h tråd stack fram i smyg de gam- les epos, Virgilius o c h H o m e r bredvid Cornelius Nepos.
Ja, tiden gick framåt.
Nu skenade hans spann, s o m länge förr stått still.
Att sig m e d bildning smycka blef äfven kvinnans rätt.
Ett vågspel mången fann i detta, o c h ej minst den öfverkloke man, som vid den väna fäst sitt h o p p o m framtidslycka.
Licentiaten V i s sig trodde re ' n förstått,; att flärd, ett ytligt sken af lärdom blefve blott här allt, hvartill en dag det nya skulle föra, och aldrig skulle hans utvalda sällskap göra m e d dessa, s o m i strid m e d » lag o c h religion &gt; predika vidt o c h bredt o m emancipation, ett ord, s o m skorrat jämt förskräckligt i hans öra.
» Den lärda vägen ej ostraffadt I beträdt.
Tron I, att klassiskt damm » — han sade — &gt;klär de s k ö n a?
När så till sist dör ut de goda mödrars ätt, hvad högre framgång vill er ärelystnad röna?
En verklig kvinna tyst förblifver vid sin s ö m, m e n är på bokligt vett o c h konster ej förveten.
Som maka i sitt hus förståndig, huld o c h ö m, förverkligar h o n bäst sitt kall o c h mannens dröm, o c h detta utan hjälp utaf klassiciteten. » Så ifrade vår vän beständigt m e d all flit (som mången gör ibland ännu).
M e n tiden lider, han blir familjefar.
Och hvar är nu hans nit?
Sin gamla käpphäst ej han längre envist rider.
H v a d stred han m o t en g å n g?
— H a n måste le helt godt: — mot väderkvarnarne, vår n y e D o n Q u i x o t e!
Det är en sommarkväll.
vår gamle vän, n u prost.
På prästgårdstrappan tronar H a n makligt om sig bonar sin mjuka nattrock, den hans kära » gumma » sytt.
M e d stilla ' välbehag han stryker sig o m kinden vid sjöskumspipans doft o c h sus af aftonvinden.
Predikan skrifven är, o c h mödans timme flytt, o c h på hans pannas hvalf s o m bäst nu strålar friden.
Ett obehag dock ges, fast gammalt, ständigt nytt, s o m sinnets jämnvikt väl kan rubba under tiden och nödga h o n o m slå ett slag ned åt allén att riktigt sträcka få på sina styfva ben o c h för att efterse, hvad slåttern väl är liden.
H a n s pojke, lille Knut, trots landtluft, gymnastik, blir m e d hvar dag mer trög vid Rabes grammatik; han ej » amare » kan.
Sitt hufvud prosten rister o c h brummar sedan så m e d tragikomisk m i n: » Jag doktor är o c h prost o c h artium magister, o c h än ett grand latin jag minns från skolans dar, men undervisa dig kan ej din käre far.
I tvänne somrar — puh!
— med dig jag fåfängt tråkat. » — » Kanhända förbehölls den konsten åt en ann ', » prostinnan hviskar då i örat på sin man, där m e d sin trädgårdskorg helt varm hon stanna råkat.
Och vördig prosten klokt höll inne sin kritik, då » m a m m a » lade till så fint: » ty hufvudsaken är att hos barnet väcks i tid för kunskap smaken; ett modershjärta o c k har sin pedagogik.
Låt mig försöka p å!
» Ochföfver b o k e n sänka de sina hufvud nu, de båda, m o r o c h son.
Mot bruna lockars svall de gula flätor blänka.
När fadern återkom, han kunde icke från den taflan draga bort sin blick.
H a n måste skänka en sann beundrans gärd åt denna glada håg, åt detta tålamod, hvarmed h o n sonen lärde — hans eget skulle re ' n ha dragit sina färde!
— I ögat log en skalk, på pannan allvar låg; och fast en kvinna svag, h o n kunde hvad h o n ville;
o c h prosten, i hvars m i n ej mer fanns spår af harm, I spetsen rinna.
för hvarje sig tog förnöjd en pris o c h blef o m hjärtat varm.
sju, m e n hädanefter Och i sin hustru såg han i n o m k o r t ett äro: o c h märkte snille m e r o c h mer, hvad förr han aldrig sett, att fruarna p o j k e n äfven fått en släng af släktens vett.
L. fröknarna J. till till hälften skoladjunkt, till hälften själf elev, hvars kunskap sågs i kapp med läskamratens Och vår pedant sig fick på köpet o c k en läxa, lemmarne, äga allt mer i läsning flink o c h som Kl. trägen, 8 o c h såg m e d h u g n a d sann sin maka, lika ö m rekreation o c h kvinnligt huld s o m förr, h o n o c k, gå » lärda sitt a r b e t e.
vägen ».
Krsemer.
* att kortare af vara för en Iduns från några senare olika yrkesområ- ord omnämnts i ett stiftarinnor, mitt tillämnade referat, har, med kännedom om bedt mig påpeka, att den ifrågavarande nen bör kallas ej rör sig framåt insatser en ringar, funktionärer, propositioner m.
I t r o t s af a t t möjligt, noggranna kväm då den blott jämte namn fritt öfver hvarje sam- af d e r a s y r k e, o c h dessa anteckningar, s o m måhända m e d d e l a n d e n till v i s s tagna.
blef denna Af å som association skriftställarin- området, gymnaster, lära- silfverpolererskor, cigarr- tjänarinnor, s o m lifliga damer ur hjälphustrur ', deltagarinnor de högt och Antalet vidtager af rummen, Kl. 11 samvaron.
haft sig öfver och vakna l ä r a af de mest bildade, de intresse o c h lågt mellan m y c k e t att andras blida trots djupt betaldt be- dagsverke.
närmande har samkvämen i dagarne och föreningen a n m o d a t fröken K e y att till v i d a, a t t stundom ett samkväm hålles g e m e n s a m t mellan de olika associationerna.
Svaret har naturligtvis utfallit g y n n s a m t, o c h en b ö r j a n lära s a m k v ä m e n s en del arbeterskor ledarinnor k o m m a att inbju- » arbetare och studenter » medlemmar till d e n 12 D y l i k a s a m k v ä m, s o m visat sig fylla djupt behof i af april.
ett af f ö r s t å e n d e m e l l a n o l i k a k l a s - hufvudstaden, borde vara af ännu b e t y d e l s e i l a n d s o r t s s t ä d e r n a, d ä r oli- grupper genom så lifvet.