Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det finnes väl intet kraftigare bevis, att Finnarne ansett anden, förnuftet i verldsordningen, vara den egentliga skaparen, från hvilken gudar och verld leda sitt ursprung, och hvilken betecknats med den opersonliga benämningen jumala.
I hvarje enskildhet genomskimrar derföre något af den högste; i hvarje träd, i hvarje gren, i hvarje grässtrå, ja i hvarje daggdroppe ler derföre en huld genius, som skänker den lif och glans.
Ehuru icke utgående från samma princip, ger likväl
Lönnrot en träffande skildring af denna verld med millioner gudar,138 som väl kunna mäta sig med de 330 millioner man räknar i Indien.139 Vi hafva ett indirekt bevis härpå i det spekulativa, begrundande lynne, som så starkt utmärker Finnen.
Det objektiva öfverhufvud har för honom en betydelse, derföre söker han öfverallt bakom företeelsen dess sanning, synty, kraften som verkar deri.
Och denna fordran förklarar äfven lätt bristen på egentligen historiska sånger.
De tillfälliga, men äfven bevisligen ofta blodiga, sammandrabbningarna med andra folk hafva icke lemnat mera betydande spår efter sig i sångarens minne.
De voro visserligen lifsyttringar af folket, men dess sanna lif låg i andens verkningar och i sångens makt.
Derföre är äfven sångarkungen den högste i verlden.
Denna förklaring vinner ny styrka genom jemförelse med förhållandet i Indien.
Äfven der spelar historien, händelsernas yttre sida, en underordnad roll.
Millioner år hopas på hvarandra utan betänklighet, och forskaren har den yttersta svårighet att i denna rörliga massa få en fast punkt.
Och denna företeelse är betingad deraf, att Indern i allt söker väsendet, söker den osynlige Brahma, som ser genom tingen.
Hos dem återfinnes äfven föreställningen om sångens allmakt.
Gunadhya förtäljer sina himmelska sagor, hvar vid alla djur församla sig för att afhöra dem.
Gråtande stå de der och höra på; men Gunadhya aflade sin kroppsliga gestalt, och återvände till sin himmelska boning såsom Sivas tjenare.140
Men hos Finnarne, liksom i Indien, skapar fantasin en mångfald af former, för att åskådliggöra huru den ende osynlige luoja ur sig utvecklar verlden.
En bland dessa är den bekanta föreställningen om verldsägget, hvarur himmel och jord blifvit bildade, så att hvarje spillra deraf är en spillra af det ena, som fanns till från begynnelsen.
Denna föreställning är uråldrig, äfven Esterna hafva svaga minnen deraf.
Bland annat säges i en sång, att pühha linnu bygger sig bo, ligger på äggen och fördelar de späda ungarna, en på himmelen till måne, den andra till sol på luftens hvalf, den tredje som en sten på ängen.141
Denna föreställning är otvifvelaktigt från uråldrig tid, ty endast de äldsta kulturfolken af arisk stam känna den, hos de öfriga har den redan försvunnit.
Hos Inderna är det Brahma, som låter sig födas i ägget och under namn af Purusha fullbordar skapelsen.
Måhända var äfven den finska föreställningen urspr. sådan, att Wäinämöinen framgick ur ägget; ty det är han som af urmaterien bildar uddar och öar, med ett ord utför urväsendets vilja.
Det heter äfven att hans moder i sjuhundrade år irrade omkring på de vida vattnen, utan att kunna framföda honom.
Och ändå skedde det endast genom hans vilja.
Brahmas ägg vaggas på hafvet i tusende år innan det är moget, och då framträder han sjelf derur, låtande ägget brista sönder.
Föreställningen om en menniskas framträdande ur ett ägg återfinnes äfven både hos Finnar och Ester.
De sednare berätta huru
Linda uppvexte ur ett ägg,142 och dylikt förekommer äfven i Kanteletar.143 Benämningen Sampo, guds ursprung, som tilldelades solen, antyder också föreställningen om urväsendets födelse i solen.
Att åter himmelens guldglänsande skifva gifvit första anledningen till tanken på ett ägg, synes af Indernas hymner.
I Rig-Veda säges: i begynnelsen uppstod källan till det gyllene ljuset.144 Och Manus lagar framhålla, huru i begynnelsen genom urväsendets tanke uppstod ett ägg, glänsande såsom guld, lika lysande som stjernan med tusende strålar.
Ännu andra beröringspunkter finnas, som härmed stå i sammanhang.
I finska mytologin finnes neml. ett ord, Kave, hvartill man förgäfves i finskan söker en etymologisk förklaring.
I Nya Kalevala heter Kave luonnon tytti och ensin emä itselöitä,145 på andra ställen åter säges:
Kave ukko pohjan herra, Ikäinen iku Turilas.146
Vidare berättas huru han efter 30 somrar befriar sig ur sin moders sköte.
Ordet är således ett appellativ, i sednare fallet för urgudomens första inkarnation.
Och märkvärdigt nog finna vi en anknytningspunkt härför i Indien.
Bhrgu, den "lysande glänsande," enl.
Kuhn blixten, framgår ur Brahmas hjerta som klyfver sig, hans son är Kavi. "Det ligger nära till hands, att förbinda denna åskådning af det sig klyfvande hjertat med den af det bristande ägget, ur hvilket verlden blef skapad".147 Och enl.
Ganander förstås ofta med Kavet "en mäktig förste i månan, som hjelpte den mot kuumets anslag".148 I den finska föreställningen fattas sålunda Kave såsom härstammande från urmodren, eller från det lysande himlaklotet,
Försöka vi etymologiskt undersöka ordet, så finna vi väl i Jen.
Sam. kábe, död, Tungus. kovi, kuvi, lycka, Ostj. kava, kevi, hammare, kavi, gök, Burat. kube, del, kubânam, dela.
Närmare sammanhang har dock Jenis.
Ostj. kip, farfar, hyp, son, ja med det förra betecknas äfven månen.
Alla dessa kunna dock icke utan vidare förklara det finska kave; man kan hos Germaner, Greker och Romare ännu mindre finna någon motsvarighet, hvarigenom det kunde förklaras för ett lån.
Enda utvägen blir derföre att enl. omnämnda myt vända blicken till Indien.
Der möta oss sanskrit orden kav, plöja, kavû, fåra, eld från gödsel, och slutligen kavi klok tänkare, vis.
Böthlingk och Roth tillägga, att det brukas om "urtidens vise fäder, som nu omsväfva solen som andar".149
Det sättes således äfven här i förbindelse med himlaljusen.
I Schah-name omtalas konungaslägten Kawja eller Kajanider; kava förklaras vara en solens anförvandt, och kawus betyder den förståndige.150 Latinska ordet cav-ere, akta sig, vara klok, står härmed i samband.
Från föreställningen om ägget, som "likt ett frö inkastades i vattnen", uppstår lätt den om verldsträdet.
Eller kan väl något annat menas med eken, puu jumalan, som
Ojenteli oksiansa, Levitteli lehviänsä Latva täytti taivahalle, Lehvät ilmoille levisi, Piätti pilvet juoksemasta, Päivän peitti paistamasta, Kuuhuen kumottamasta.151
Ur fröet till detta träd utbildas hela verlden.
Man finner det lätt, ty då det hugges i spillror, flyta dessa vida omkring, och dit de hinna, der uppstår evärdlig lycka.
En påminnelse om Sampo och ägget, som splittras.
På andra ställen åter beskrifves huru solen och månen hängde på trädets grenar, och äfven Ilmarinen fäster sin nysmidda sol i ett högt träd.
Hos Esterna har minnet häraf redan till en del bleknat, men tydliga spår finnas ännu qvar.
Tamme laul berättar huru eken, som trängde genom himlahvalfvet, fälles.
Deraf göres ett badhus; men framför tröskeln var månen, ofvanför solen, och stjernorna dansade derinne.152 Och huru skaparns ande genomströmmar allt, huru han bor i sitt verk, skönjes tydligt af den framställning, som finnes i Kalevipoeg, slutet af VI sången.
Den himmelshöga eken beskrifves omständligt.
Då den ändteligen nedhugges, bildas af dess spillror den mäktiga Suomibryggan, fartyg och städer, men äfven en koja för sångarn, der han virkar sina sånger.
Och till honom strömmar från Taaras eviga salar, från skaparns rika källa hvad han behöfver för att fullända sin väf.
Att verldsträdet, skapelsens mångfald, liksom himmel och jord ur ägget, bildas genom ordets makt, framgår ur Wäinämöinens sång.
Det heter neml.
Laulo kuusen kukkalatvan, Kukkalatvan, kultalehvän.
Latvan työnti taivahalle, Puhki pilvien kohotti, Lehvät ilmoille levitti, Halki taivahan hajotti.
Laulelevi, taitelevi; Laulo kuun kumottamahan Kultalatva kuusosehen; Laulo oksille otavaan.153
Nu är det visst fallet, att verldsträdet förekommer hos de flesta germaniska folk.
Men dels uppträder det ej hos dem så, att af dess spillror skapelsen framgår, dels finnas liknande föreställningar äfven hos andra finska folk, hvilka göra det sannolikt, att denna föreställning varit gängse hos Finnarne långt förr än de kommo till Europa.
I Tatarernas sagor omtalas nio lärkträd, som vexa ur samma rot, och en inskrift står på trädet: "då Kudaj skapade jord och himmel, då föddes äfven detta lärkträd".154 Men om öfverhufvud denna bild är mindre utförd, så bör jag anmärka att detsamma äfven, så vidt jag kunnat se, är fallet med Indernas verldsträd.
Jag har förut framhållit Indernas försök att åskådliggöra ur-anden, som genomströmmar hela verlden, i soma, Persernas haoma.
De finska sagorna likasom
Kalevipoeg omtala skålar, fyllda med mäktiga drycker.
Den ena af dem ger styrka och lif, den andra förlamar.
Inderna säga, att soma finnes i vattnet, men den är egentligen en lifvets dryck, som äfven gudarne måste njuta, for att ej såsom blotta naturväsenden förgås; motsvarande således Grekernas nektar.
I en afhandling af A.
Kuhn,155 som jag genom Hr Statsrådet Schiefner i St.
Petersburg godhetsfullt fått mig tillsänd, då redan trenne ark af denna undersökning voro tryckta, säger en Upanishad, att gudarne sitta under verldsträdet och dricka soma ur den heliga källan.
Bundehesch nämner:
"nära trädet jat-bés vexer den hvita hom, i källan arduisur, den som äter deraf blir odödlig."
I närmaste sammanhang härmed står Skandinavernas verldsträd, asken Ygdrasil, och Urdar-brunnen, ur hvilken Odin dricker vishet.
Men att äfven föreställningen om lifvets dryck hos Finnarne ej behöfver vara ett lån från Germaner, bevisar dess förekommande hos de asiatiska folken.
Tatarernas sagor omnämna ofta lifsvattnet, som finnes i ett guldfat på tolf qvarters djup i jorden.
Fatet åter är nedgräfdt vid roten af en björk med guldblad och gyllene bark.
Der hade Kudaj ställt en hjelte till väktare.156
Ännu återstår att förklara orsaken till verldens uppkomst.
Indern säger: tad
Maja, som är Brahmas längtan, kärleken, frambragte verlden.
Hvilken förvånande likhet med Wäinämöinen, som i sin moders sköte eftersinnar och längtar att blifva född.
Och Ilmatar, Kave luonnotar, urelementet, äfven hon ledsnar att vara till ensam på de vida fjordarna, med "den gungande vågen framför sig, den klara himmelen bakom"; äfven hon längtar att blifva till något.
Namnet Maja, förvillelse, ger tillkänna denna längtans natur; det är ett affall från det urspr. varandet såsom endast en tänkt enhet.
Öfvergången till tillvarons mångfald sker sålunda, att "kärleken är bandet mellan vara och icke vara"!
Vi hafva genomgått
Finnarnes föreställningar om verldsskapelsen och funnit, att de såväl med afseende å den genomgående grundtanken, som äfven de vexlande bilderna i hufvudsak öfverensstämma med Indernas.
Den största olikheten är den, att spekulationen i Indien genom en flertusenårig kultur stigit till en ovanlig höjd.
Men många andra än de här nämnda företeelserna leda oss till Orienten vid undersökningen af Finnarnes forntid.
Så yttrar Jakob Grimm, den förste som i utlandet fäste blicken vid Kalevala:
"jag vill synnerligen anmärka (i det finska epos) en liflig, sinnrik naturkänsla, sådan man nästan blott i indiska dikter anträffar den."
Och då han omnämner huru Wäinämöinen drifver omkring på hafvet, skapande vikar och öar, tillägger han:
"hvem påminner ej denna kosmogoniska föreställning om den indiska sagan om Brahma och Vishnu, hvilka, sittande på ett blad och sugande på sina tår, skapande draga genom hafven?157 Äfven Acvinerna, ljusbringarne födda af ljus och molndunkel, kunna lätt sammanställas med Koit och Emarik, koitto och hämärä."
Jag vill dock med hela denna framställning ingalunda påstå, att Finnarne omedelbart af Inderna emottagit sina mytiska föreställningar; överensstämmelsen antyder i min tanke endast en innerlig och mäktig beröring.
Men huruvida den egt rum förrän Inderna och Zend-folket ännu skiljt sig från hvarandra, d.v.s. med de ursprungliga Arierna, eller om både dessa och Finnarnes stamförvandter öst ur någon gemensam urkälla, är en fråga, som nu ej torde kunna afgöras.
Ogensägligt visa dock Finnarnes mytologiska föreställningar, att de af alla altaiska folk, så vidt man hittils känner, bibehållit det mesta af en uråldrig bildning, som blomstrat långt förr än de europeiska kulturfolkens.
Anor betyda visst i och för sig icke mycket; hvarje folk har derföre med rätta blott den betydelse dess närvarande bildningsgrad skänker.
Men i förfädrens traditioner ligger en ännu verkande makt, och den verldsåskådning, som fortplantats från generation till generation, är härvid den icke minst vigtiga.
Fotnoter:
1 Theil II, s. 37-44.
2 Jfr Hegel's Vorles. über die Philosophie der Religion. I. 275, 284-293.
3 Jfr Ludv.
Noack, Die Theologie als Religionsphilosophie, Lübeck 1853, 96 följ.
4 E.
Meier, Indisches Liederbuch.
Stuttgart 1854, 39.
5 A. Wuttke, Geschichte des Heidenthums.
Breslau 1853.
II, 243, 245.
Stevenson, Translation of the Sanhita of the Sama-Veda.
London 1842. 73, 172.
7 Lassen, Indische Alterthumskunde.
Bonn 1847.
I, 768.
8 Lassen, Indische Alterthumskunde.
I, 756-760.
9 Stevenson, Transl. of S. V. 139, 5, 85.
10 Wuttke, Gesch. d. Heidenth. II, 243.
11 Stevenson, Transl. of S. V. 36, 42, 45.
12 Max Müller, History of ancient Sanskrit Literature.
London 1860.
13 Rosen, Rigveda Sanhita, Lib. primus.
Sanskrite et Latine.
London 1838. 161.
14 Ind.
Alterthumskunde.
I, 755, 756.
15 Roth, Zur Geschichte der Religionen. Zeller's Theol.
Jahrb. 1846. 352.
16 Wuttke, Gesch. d. Heid. II, 248, 252.
17 Meier, Ind.
Liederbuch, 44, 45.
18 Jfr Wuttke, Gesch. d. H. II, 252.
Jfr Th. Pavie, Le Rig-Véda et leslivrés sacrés des Hindous.
Revue des deux Mondes 1854. 270.
19 Stevenson, Transl. of the S. V. 102.
20 Stevenson, Transl. of the S. V. 82, 98, 152.
21 Stevenson, Transl. of the S. V. 27.
22 H. T. Colebrooke, Miscellaneous Essays, London. 1837, I. 85-87.
23 Max Müller, Hist. of Anc. Sanskr.
Lit. 567.
24 Wuttke, Gesch. d. Heid. II, 291, 293, 284.
25 Colebrooke, Misc. Essays.
I, 47.
26 Max Müller, Hist. of A. S. Lit. 100-108.
27 Max Müller, Hist. of A. S. Lit. 103, 61, 37.
28 Jfr Lassen, Ind.
Alterth.
I, 775-783.
29 Wuttke, Gesch. d. H. II, 255.
30 Wuttke, Geseh. d. H. II, 255.
31 Loiseleur Deslongchamps, Lois de Manou. Paris 1833.
32 Th. Pavie, Le Rig-Véda et les livrés sacrés des Hindous.
Rev. d. deux Mondes 1854. 273.
33 Roth, Zur Geschichte der Religionen. Zeller's Theol.
Jahrb. 1846, 356.
34 Stevenson, Transl. of S. V. 100.
35 Wuttke, Gesch. d. H. II, 293.
36 Herm.
Kellgren, Mythus de Ovo Mundano.
H:forsiæ 1849. 55, 56.
37 Loiseleur Deslongchamps, Lois de Manou. 2-4.
38 Jfr H.
Kellgren, Mythus de Ovo Mundano, 57, 47-50.
39 H. H.
Wilson, The Vishnu Purana.
London 1840. 11-20.
40 Colebrooke, Misc. Essays.
I, 33, 34.
Jfr Max Müller, Hist. of A. S. L. 564.
Jfr Mor.
Carriere, Die Ind.
Lyrik.
Westermanns III.
Monatshefte 1861.
41 Wuttke, Gesch. d. Heid.
II, 283.
42 Wuttke, Gesch. d. Heid. II, 283.
43 I. A.
Sjögrens Gesamm.
Petersburg 1861.
II, Th. 2. S. 27.
44 Alla bidrag till de etymologiska undersökningarna rörande altaiska språken äro hemtade ur Castréns grammatiker och ordförteckningar för dessa språk.
45 A. Baudrimont, Histoire des Basques.
Paris 1854.
46 I. A.
Suomi 1852.
47 Castrén, Nordische Reisen u.
Forsch.
V. 1862, s. 142.
48 Allgem.
Culturgeschichte.
VI, 321, 379.
49 Ignell, Menskl.
Utveckl.
I, 1, 14.
50 Castrén, Finsk Mytologi s. 15, 25.
Jfr hans grammatiker.
51 F. Mytol. s. 14.
52 W.
Schott, Altajische Studien.
Berlin 1860, s. 613.
53 Castrén, Fin.
Mytol. s. 157.
54 Resor o. Forskn.
II, s. 70.
55 De Bircarlis, 1786, s. 7, 8.
56 A. C. Lehrberg, Über die Wohnsitze der Jemen.
Petersburg 1816, s. 105, 160, 211.
57 Vergl. Wörterbuch d.
Goth. Sprache 1851.
I, 362.
58 A. J.
Sjögren, Über die älteren Wohnsitze d.
Jemen. 1830.
I. 303.
59 Resor o. Forskn.
Jfr Finsk Mytol. s. 272.
60 W.
Schott, Altaj.
Studien, s. 614.
61 Tre ord om och ur finska fornsången af Elias Lönnrot Litteraturbladet för Nov. 1858.
62 Nya Kalevala. XXXIX.
63 Nya Kalevala. XLVII.
64 H:fors Morgonblad 1836, N:o 95, 96.
65 A. Schiefner, Über das Wort Sampo, Bulletin de l'Académie des Sciences de St.
Pétersb.
Tome III.
N:o 7, s. 501.
66 G.
Kal. I, 180. N. Kal. XLIX, 343.
67 Bulletin de l'Académie des Sciences de St.
Tome II, N:o 4, s. 295.
68 N. Kal. XLIII. 297.
69 N. Kal. XLIII 297.
70 H.
Neus, Ehstnische Volkslieder. I.
Reval 1850, s. 3.
71 H.
Kellgren, Nala och Damajanti, s. 11.
72 Ch.
Ganander, Mythologia Fenn. s. 45, 46.
73 Castrén, Finsk Mytol. s. 66.
74 Satuja ja Tarinoita.
II, s. 1-28.
75 R.
Roth, Die Sage v.
Dschemschid i Zeitschr. d. D. M. G. 1850. IV, 417.
76 Jfr L.
Diefenbach, Vergleich.
Wörterbuch d.
Goth.
Sprache.
II, 551.
77 Altajische Studien 1860, s. 614.
78 W. Schott, ûber das Altaische oder Finnisch-Tatarische Sprachengeschlecht.
Berlin 1849.
79 Pallas, Die Mongol.
Volkerschaften.
Petersburg 1776 & 1801.
II, 18.
80 N.
Kal. IX, 29.
81 N. Kal. XLVII, 142, 156.
82 Jfr G.
Rein, Försök till utredande af Fornfinnarnes Mythologie.
Suomi 1844, s. 225-239.
83 Suomi 1844, s. 230.
84 M. A. Castrén, Reisen u.
V, 1862, s. 230.
85 Om Ukko se Castrén, Finsk Mytol. s. 27-52.
86 Chr.
Lencqvist, De superstitione veter.
Fennorum 1782, s. 25, 26.
87 Mythologia Fenn. 1789, s. 98.
88 Mythol.
Fennica, s.
89 H.
Neus, Ehstnische Volkslieder.
Reval 1850. I, s. 62.
90 Se Finlands Minnesv.
Män 1854, s. 313.
91 I Fr.
Rühs, Svea Rikes historia.
Sthlm 1823, s. 30.
92 Finsk Mytologi s. 51.
93 Bulletin de l'Académie des Sciences de St.
Pétersbourg.
II, N:o 4.
III, 7. V, 3.
94 Jak.
Grimm, Deutsche Mythologie.
Göttingen 1844, s. 150-174.
95 Schott, Altaj.
96 De Wäinämöine. 1827.
97 H:fors Morgonblad 1832.
N:o 15, 16.
98 H:fors Morgonblad 1839.
99 H:fors Morgonblad 1838.
N:o 56 följ.
100 Fosterländskt Album.
I, s. 131, 127.
101 Deutsche Sagen von Brüd.
Berlin 1816.
102 Brüd.
Grimm, Kinder u.
Hausmährchen.
Göttingen 1843. I. s. XIII.
Medeltidens magi
Lektor N. J. LJUNGBERG
egnas dessa blad
vänskapsfullt
Inledande blick på medeltidens verldsåskådning och dennas historiska uppkomst.
Jordklotet är, enligt medeltidens åsigt, verldsbyggnadens medelpunkt.
Sjelf stillastående omgifves jorden af tio öfver hvarandra hvälfda himlar, som alla, med undantag af den högsta, äro i kretsande rörelse.
Denna högsta och orörliga, hvilken omsluter de öfriga och utgör skapelsens gräns mot den tomma oändliga rymden, är empyréen eller eldhimmeln, af de platoniserande filosoferna äfven kallad urbildernas verld.
Der, »uti ett ljus det ingen tillkomma kan,» tronar i treenigt majestät Gud, och till honom uppstiger, såsom en verldens lofsång till sin skapare, den harmoniska klangen af de nio lägre himlarnes gång.
Närmast under empyréen är kristallhimmeln eller det första rörligas krets (primum mobile).
Under honom åter hvälfver de tyngdlösa, af det finaste verldsämnet danade fixstjernornas himmel.
Om man tänker sig en engel nedsväfvande från denne till jorden – medelpunkten der skapelsens gröfsta beståndsdelar afsatt sig – har han att sänka sig genom ytterligare sju himlar, som bilda den planetariska verlden.
I den första af dessa sju befinner sig Saturnus, i den andra Jupiter, i den tredje Mars; den fjerde och mellersta tillhör planeternas drottning Solen; i de tre återstående vandra Venus, Merkurius och nederst Månan, som med sin till- och aftagande skifva mäter tiden.
Under henne äro jordens luftkrets och jorden sjelf med land och haf.
I verldsbyggnaden äro fyra grundämnen: eld, luft, vatten och jord.
Hvarje ting utgör en egendomlig blandning af grundämnena (elementerna) och besitter såsom sådan sina egna krafter.
Men i sig sjelf är dock materien egenskaps- och kraftlös.
All kraft är andlig och utströmmar från en andlig källa: från Gud, samt meddelas åt himlarne och åt jorden och åt alla ting, som der äro, genom okroppsliga, andliga och personliga väsen.
Sådane uppfylla verlds-alltet.
Sjelfva grundämnena erhålla sina krafter af dem.
Dessa väsen kallas intelligenser eller englar.
Genom dem röras primum mobile och fixstjernhimmelen.
Af englar föras planeterna i sina banor.
»Hvarje kraft i stenarne, växterna, metallerna och alla öfriga föremål härflyter från de intelligenser, som Gud insatt till ledare och väktare öfver sina verk»1. »Gud såsom alla krafters ända och ursprung förlänar idéernas insegel åt sina tjensteandar, hvilka såsom trogne verkställare af den gudomliga viljan besegla med ideal kraft alla åt dem anförtrodda ting»2.
En nödvändighet gifves icke.
Allt har uppkommit och allt är beroende af Guds godtycke.
Naturlagarne äro ingenting annat de föreskrifter, i enlighet med hvilka englarne sköta sitt kall.
De lyda af kärlek och fruktan: men om de af olydnad öfverträdde de gifna föreskrifterna eller upphörde att verka, hvilket är dem möjligt, skulle naturförloppet blifva ett annat eller verldsuret stanna, såvida Gud icke ingrepe, för att hindra det.
»Stundom kringgår Gud deras förmedlande tjenst och verkar omedelbart sjelf, eller gifver han englarne ovanliga föreskrifter, och dessa verkningar heta då i högsta mening under»3.
Kunskapen om tingens väsen blir således i hufvudsaklig mån en kunskap om englarne.
Desses oräkneliga härskaror bilda nio körer eller ordningar, fördelade uti tre hierarkier, som motsvara de tre verldarne: urbildernas, de rörliga himlarnes och den jordiska.
Serafernas, kerubernas och tronernas körer äro Gud närmast: de omgifva, en hofstat, hans herrskarestol, fröjdas af hans anletes närvaro, genomströmmas af hans kärlek, vishet och kraft samt höja eviga hymner till hans lof.
Tronernas ordning, den lägsta inom denna högsta empyreiska hierarki, förkunnar Guds vilja för den mellersta hierarkien, åt hvilken de rörliga himlarnes regering är anförtrodd.
Väldenas kör emottager dessa befallningar; krafternas, som förer stjernorna och planeterna i deras banor samt åstadkommer alla andra himmelska verkningar, utför dem, medan magternas aflägsnar allt, som kunde hindra deras fullgörande.
Den tredje hierarkien, som omfattar furstendömenas, erkeenglarnes och englarnes ordningar, förvaltar de jordiska tingen: furstendömena, såsom redan namnet antyder, äro folkens och konungarikenas skyddsandar; erkeenglarne äro religionens väktare och bära de frommes böner upp till Gud; englarne slutligen vårda sig om de enskilda menniskorna och förläna åt djuren, örterna, metallerna och stenarne deras egenskaper.
Samtliga hierarkier och körer bilda en sammanhängande kedja af i hvarandra spelande verksamheter, och verldsbyggnaden liknar en Jakobsstege, på hvilken
»Himmelskrafter upp och neder vandra
Och räcka gyldne ämbar åt hvarandra.»
Alla jordiska ting äro afbilder af himmelska, och alla himmelska ega sina urbilder i empyréen.
De jordiska tingen formades af en gröfre materia; de himmelska af en finare, för intelligensernas inverkan tillgängligare; urbilderna äro immateriella.
Fördenskull låta sig de sistnämnda utan motstånd fylla af andliga krafter och kunna af sin fullhet meddela åt de motsvarande afbilderna i stjernornas och planeternas verldar.
Dessa i sin ordning nedstråla öfverflödet af kraft till de jordiska ting, i hvilka de hafva en motsvarighet.
Hvarje ting på jorden står således ej blott under inflytande af sin engel utan ock i vexelverkan med planeterna, fixstjernorna och urbilderna.
Alltet är en cittra, hvars stångar, anslagna vid ena ändan, dallra utefter hela sin längd.
Det var för menniskan som på Guds varde grundämnena framkallades ur intet, för menniskan som han af grundämnena på sex dagar formade denna underbara byggnad.
Menniskan är skapelsens krona och mästerstycke, inom sitt väsens trånga gränser en fulländad sammanfattning af allt tillvarande – en mikrokosmos – och den högste Guds egen afbild.
Men då hon såsom mikrokosmos skulle hafva delaktighet äfven af den gröfsta materien, måste hennes bostad blifva icke empyréen, utan den låga jorden.
Denna smyckades dock, för att vara henne värdig, med paradisisk skönhet, och englarne i himmelen nedskådade med tjusning på dessa berg och dalar, dessa lundar och vatten, som under dagrars och skuggors lek skimrade än af morgonens purpur, än af solens guld, än af månans silfver.
Och denna boning förmår genom sjelfva sitt läge symboliskt uttrycka och för menniskans öga åskådliggöra hennes bestämmelse och plats i Guds rike: hvarhelst hon vandrar, följer zenith hennes hjessa, och de hvälfvande himlarne hafva henne till medelpunkt.
Stjernornas ringdans är en fest till hennes ära: solen och månan äro till för att lysa och glädja henne.