Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti underdånig skrifvelse af den 11 Mars 1830 föreslogo Rikets Ständer, till bestämmande af förhållanderne emellan räntegifvare och räntetagare: att så väl Kronotionde och Afradsspanmål som andra räntor, då de icke in natura utgingo, borde lösas efter medium af skatteårets och fyra lörutgångne års markegångspris; att vid de tillfällen, då löpande årets markegång utgjorde lika belopp med eller öfverstege det sålunda uträknade medium, ingen uppsägning till leverering in natura finge ega rum, utan skulle räntorna ovilkorligen lösas med contant efter nyssnämnde medelpris; att, om åter löpande årets markegångspris understege medium af sednaste fem års markegångspris, det väl vore räntegifvaren öppet att uppsäga räntorna till utgörande in natura, men i sådant fall ålåge honom att vid levereringen till räntetagaren betala skilnaden emellan löpande årets markegångspris inom Länet och det ofvanomförmälte fem års medel-markegångspriset; samt att, ehvad lösningen skedde med contant eller räntegifvaren levererade spanmålen in natura, borde han till räntetagaren erlägga ett emot forsellönen svarande belopp.
Emot detta förslag afgåfvos likväl underdåniga protester dels af PresteStåndet, som ansåg detsamma vara menligt för de Löntagare, Inrättningar och Fromma Stiftelser, som äro i åtnjutande af indelningar, samt derjemte stridande emot Presterskapets privilegier, och dels af åtskillige Riksdagsmän af BondeSlåndet från Östergöthland, som, under yrkande att varda bibehållne vid rättigheten alt leverera spanmål in natura, begärde, att, då sådan leverering skedde, forsellön icke måtte ifrågakomma; hvaremot en mängd tiondegifvare i Malmöhus Län, uti en den 4 December 1832 till Kongl. Majit i underdånighet ingifven skrift, anhöllo alt, med befrielse från levereringsskyldighet, få lösa tionde- och ränte-span - 104 målen i enlighet med Rikets Ständers ofvannämnde förslag.
Uti det underdåniga utlåtande öfver samma förslag, som Krigs- och Kammar-Collegierne under den 11 Maj 1831 afgåfvo, har, med häntydan på Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 23 Januari 1830, om indragning till Statsverket af alla indelta räntor m. m., och Kongl. Maj:ts Nådiga proposition derom vid samma Riksdag, i hvad LandtStaten anginge, och under förutsättning, att sådan åtgärd komme att vidtagas, KammarColIegium anfört, att, då i nämnde fall all beröring emellan räntetagare och räntegifvare komme att upphöra och förslaget således blott innefattade en provisionell reglering, syntes deremot gjorde anmärkningar böra förfalla, och att PresteStåndets på grund af åberopade privilegier deremot anförde protetst så mycket mindre förtjenade afseende, som Presterskapet dervid endast vore att betrakta såsom löntagare, samt de rättigheter, som grundades på indelta löningssättet, så länge det lörtfore, för öfrigt endast kunde gälla för de i tjenst varande Embetsoch Tjenste-män, men ingalunda för dem, som framdeles tillsättas med de löneförmåner, hvilka då kunna vara bestämda; hvadan, och då de utvägar, som Rikets Ständer föreslagit till afhjelpande af de mångå olägenheter, som åtfölja indelta löningssättet, syntes ändamålsenliga och så nära, som tidens fordringar medgåfvo, afsågo räntegifvares och räntetagares ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, Collegium i underdånighet tillstyrkte
Nådigt bifall till ofvannämnde förslag.
KrigsCollegium åter ansåg väl betydliga fördelar i många afseenden beredas genom förslaget att bestämma lösningspriset till medium af fem års markegång, hvarå således i underdånighet tillstyrktes Nådigt bifall, men förmenade, att, ehuru ändamålet med Rikets Ständers framställningar i öfrigt vore önskvärdt att vinna, de föreslagna vilkoren ej tillräckligt betryggade Staten och enskilde räntetagare från förluster, dä intet korrektif uppgifvits emot nedsättande af det femte årets markegångspris under varornas verkliga värde vid levereringstiden; hvadan Collegium ej ansåg sig kunna tillstyrka någon förändring uti de i sistberörde hänseenden dittils gällande stadganden, så framt ej nämnde betänklighet blefve undanröjd, hvilket dock förmodades kunna för sig gå.
Härefter förklarade Kongl. Majit, uti Nådig proposition till Rikets Ständer af den 7
Maj 1834, ibland annat, att, i följd af Kongl.
Majits uti samma proposition yttrade åsigt, alt markegånsprisen borde ifrån Riksdag till Riksdag af Rikets Ständer fastställas, hvarigenom förslaget om räntornas beräknande i penningar efter fem års medelpris förfölle, Kongl.
Majit funne det vara mindre lämpligt att under tiden påbjuda förändrade grunder för räntornas utgörande, vid hvilket förhållande Rikets Ständers förrberörde förslag icke kunde i Nåder antagas. 105 I anledning häraf hafva Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse af den 17 Maj 1835, jemte tillkännagivande, att de funno sig ej böra laga befattning med markegångssättningen, meddelat, att de ansågo såsom grund lör utgörandet af så väl kronotionde- och afrads-spanmål som hemmansräntor böra antagas medium af skatteårets och nästförutgångne nio års eller tillhopa tio års markegångspris, likväl utsatt i jemna skillingtal; hvarjemte i fråga om de vilkor, hvarunder denna markegångsberäkning borde i allmänhet tjena till grund för bestämmandet af lösnings- och levererings-förhållanderne emellan räntegifvare och räntetagare, Rikets Ständer, enär de uti Krigs- och Kammar-Collegiernes här lörut omförmälde underdåniga betänkande af den 11 Maj 1831 andragne skäl inneburo en tillfyllestgörande vederläggning af PresteStåndets och någre Riksdagsfullmägtiges afgifne protester emot Rikets Ständers vid föregående Riksdagen fattade beslut, förklarade sig hufvudsakligen vidblifva de grunder, samma beslut innehöll, med de rättelser och tillägg, som blefvo en följd af nyssnämnde förslag om lösens beräknande efter medium af tio års markegång; och vore den serskilda ersättning, af lika belopp med forsellönen, som skulle erläggas af räntegifvaren, då han uppsade spanmål till leverering in natura, att betrakta såsom godtgörelse till räntelagaren derför, att dennes uppsägningsrätt komme att upphöra.
Dock skulle lör Kronans behållna räntor någon forsellön icke erläggas.
Emot detta beslut anmäldes hos Kongl. Maj:t i underdånighet protester af PresteStåndet, ålskillige Riksdagsmän af BondeStåndet ifrån Östergöthlands, Upsala och Westmanlands
Län samt Consistorium Academicum i Lund, hvaremot en mängd tiondegifvare i Skåne uti 2:ne serskilda skrifter i underdånighet anhöllo, att förslaget mätte af Kongl. Maj:t i Nåder gillas.
Och har KammarCollegium uti underdånigt utlåtande af den 21 Augusti 1835 afstyrkt Nådigt bifall till Rikets Ständers sistnämnde beslut.
Varande detta mål, på sätt här förut är omlörmäldt, ibland dem, som blifvit till Comiterades handläggning i Nåder öfverlemnade.
Vid 1840 års Riksdag förekom, i anledning af väckta motioner, detta ämne å nyo i sammanhang med andra frågor om förenkling i beskattningsväsendet; och föreslog StatsUtskottet, jemte tillstyrkan, alt indelta räntor och tionde måtte till Statsverket indragas: att ali kronotionde och afradsspanmål samt hemmansräntor, som till Statsverket skulle utgöras, borde lösas med contant efter ett för fem år i sender faststäldt, på tio förutgångne ars markegång grundadt medelpris, jemnadt till fullt skillingtal, men att med utgörande in natura eller liqviderande af alla sådana hemmansräntor och tionde, hvilka löntagare kommo alt intill deras afgång bibehålla, eller som voro anvisade till sådana föremål, att indragning deraf till (Bil. till K. il. Nåd.
SI. år t84y.) d4 106
Statsverket af en eller annan orsak ansåges böra uppskjutas, borde, så länge dessa förhållanden fortforo, elter förut gällande stadganden förhållas.
Vid afgörande! häraf stannade två Stånd emot två, hvarefter frågan förföll.
Fråga härom förekom å nyo vid sistförflutne Riksdag, hvarefter Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse af den 24 Maj 1845, med tillkännagifvande af deras beslut om indelta räntors och tiondes indragning till Statsverket, i afseende å dessa utskylders framtida utgörande i contant utan uppsägningsrätt å de räntegifvandes sida, förklarade, att det visserligen för Statsverket vore fördelaktigt, om leverering in natura upphörde och utskylderne inflöto endast i contant, men att Rikets Ständer i detta afseende velat lemna räntegifvarne tillfälle att sig sjelfve yttra, hvadan de i underdånighet anhöllo, att Eders Kongl.
Majit täcktes låta alla räntegifvare
Läns- eller district-vis höras, huruvida de önska att framgent bibehålla nu egande optionsrätt eller vilja för framtiden ovilkorligt erlägga räntor och kronotionde i contant; och skulle i förra händelsen nu gällande föreskrifter till deras kraft och verkan fortfarande bibehållas, hvaremot i de orter, der räntegifvarne ingingo på sednare alternativet, alla räntor och kronotionde borde betalas efter ett för fem år i sender uträknadt och faststäldt medeltal af sednast förflutne tio års markegång.
I sammanhang härmed bör ock anmärkas, att Rikets Ständer förut uti underdånig skrifvelse af den 15
Maj 1845 med afseende å de olägenheter, som äro en följd af räntegifvarnes skyldighet att inom visst afstånd från hemvistet forsla räntepersedlarne, hvilka olägenheter visat sig ökade i den mån, som räntegifvare inom samma socken äro till räntornas utgörande på flere löntagare indelade, begärt, att, med ledning af hvad inom flere landsorter redan blifvit vidtaget, Landshöfdingarne måtte erhålla
Nådig befallning att hvar inom sitt Län, så vidt ske kan, söka bereda en sådan reglering af den inom Länet till lön- och indelnings-tagare anslagna kronotionde och räntespanmål, att till utgörande deraf tionde- och ränte-gilvare inom hvarje socken varda på det minsta möjliga antal räntetagare indelade. 28.Comitera- £n af de väsendtligaste olägenheterne af nu gällande grunder för förändring. * hemmansräntomas och tiondens utgörande är, enligt hvad äfven i det föregående blifvit anmärkt, att, då de skola antingen levereras in natura eller lösas efter hvarje års markegångspris, sådant föranleder, att skattebeloppet icke står i något rättvist förhållande till de skattskyldige egendomarnes afkastning, utan ökas i samma mån, som dåliga skördar eller missväxt minska tillgångarne till dess utgörande.
Förändring uti ett sådant, emot rigtiga beskattningsgrunder stridande system, som gifver de skattdragande de rättvisaste anledningar till missbelåtenhet, är der - 107 före af högsta behof påkallad.
Så länge beskattningen fortfar att vara grundad på praestationer in natura, gifves dertill ingen annan utväg, än att de sålunda bestämda räntorna få godtgöras efter medelpris, hvarigenom skiljaktigheterne emellan de onda och goda åren jernnäs och blifva mindre känbara samt utskyidsbeloppet bringas i rigtigare förhållande till summan af den inkomst, som under hvarje olika period af de skattskyldige egendomarne kan påräknas och hvilken icke omvexlar så mycket som priserna å hvarje vara.
Enligt hvad i det föregående är visadt, hafva ock förslag i denna syftning förut varit väckta, nemligen: dels att lösen skulle för hvarje år beräknas efter medium af skatteårets och antingen fyra eller nio för— utgångne års markegångar, och dels att den skulle grundas på tio års markegång och fastställas för fem år i sender, hvilket sednare förslag, enligt hvad ofvan nämndt är, först väcktes af StatsUtskottet vid 1840 års Riksdag och af Rikets Ständer vid sednaslc Riksdagen antogs.
Comiterade anse för sin del, att sistnämnde alternativ är i alla afseenden lämpligast, enär derigenom, utan förnärmande af hvarken Statens eller de skattskyldiges rätt, emedan skattebeloppet på det hela hvarken ökas eller minskas, de väsendtliga fördelar vinnas: att besväret med förvandlingsuträkningarne, hvilka endast hvarje femte år ifrågakommo, derigenom betydligen förminskas; att debiteringen, som nu måste för sig gå inom några få veckor, deremot, om den icke vidare blifver beroende af löpande årets markegång, kan när som helst under årets lopp företagas, hvarigenom göromålen för de tjenstemän, som dermed böra ega befattning, beqvämligare fördelas; samt att det blifver möjligt att verkställa markegångssättningen på en sådan tid af året, då verkliga priserna äro kända.
Om de skattskyldige skola tillgodonjuta fördelen att få godtgöra hemmansräntorna och lionden efter medelpris, låter det likväl sig icke göra att tillika medgifva optionsrätt att efter deras eget val antingen begagna detta liqvidationssätt eller verkställa leverering in natura, enär följden då påtagligen blefve, att leverering endast verkstäldes, då försäljningspriserna understego medelpriset, samt således altid förlust för Statsverket uppkomme.
Till afhjelpande deraf har förut vid 1828; —1830 samt 1834—1835 årens Riksdagar, på sätt här ofvan är vordet omförmäldt, varit ifrågasatt att meddela den föreskrift, att uppsägning till leverering in natura icke skulle få ega rum, i fall det för året satta markegångspris vore lika med eller öfverstege medelpriset, och att, om förstnämnde pris åter understege det sednare, leverering in natura endast finge verkställas under vilkor, att räntegifvaren contant erlade skilnaden emellan årspriset och det medelpris, hvarefter lösen för året borde beräknas.
Då levereringen således i sjelfva verket endast utgjorde en 14* 108 afbetalning med persedlar, beräknade efter deras för året gångbara värde, som ansåges uttryckt af årsmarkegången, hviiade visserligen ett sådant stadgande på rigtig grund, men pluraliteten af de skattskyldige torde dock svårligen kunna inse, att det vore med rättvisa instämmande, att de skulle nödsakas att, jemte leverering in natura af enahanda varuqvantiteter, som deras skatter innefattade, tillika betala något derutöfver i contant, hvilket ock utvisas af de liera protester, som å BondeStåndets vägnar emot nämnde beslut anmäldes.
Ett dylikt liqvidationssätt skulle ock blifva inveckladt; hvarförutan, enär tillämpningen deraf erfordrar, att markegångspriset för året skall vara kändt före uppsägningstiden, förändring uti tiden för markegångssättningen deraf skulle förhindras.
Derest rättighet till lösens erläggande efter medelpris skall medgifvas, måste derföre, elter Comiterades åsigt, jemväl stadgas, att denna lösen altid bör efter sådana grunder med contant godtgöras.
En annan vigtig omständighet, som vid fråga om optionsrätt till leverering äfven bör tagas i betraktande, är den påföljd, som för Staten skulle uppkomma, i händelse efter indelningarnes indragning till Statsverket, de skattskyldige bibehöllos vid rättigheten att räntepersedlarne till leverering in natura uppsäga.
Redan under nuvarande förhållanden är, med afseende å denna uppsägningsrätt, Statsverket föranlåtet att underhålla icke mindre än 36 serskilda magasiner med der anstälde magasinsförvaltare, medförande en årlig aflöningskostnad af 10,400 R:dr banko, utan att beräkna öfriga deraf föranledda utgifter samt det serskilda
Departementet i StatsContoret för magasinsärendernas behandling, för hvilket aflöningen utgör 6,608 R:dr 12 sk.
Skulle Eders Kongl. Maj:t och Rikets Ständer bifalla Comiterades förslag, om alla indelta räntors och kronotiondes indragning till Statsverket, samt hemmansräntorna icke komma att förvandlas till penningar, utan fortfarande blifva i persedlar utsatta, uppstode naturligtvis deraf den följd, att, om uppsägningsrätten för räntegifvare derjemte bibehölles, äfven inskränkt endast till spanmål och, i händelse af räntornas förvandling, så stor qvantitet deraf, som motsvarade gamla spanmålsskatten, levereringarne in natura vid vissa tillfällen kunde komma att så betydligen ökas, att nuvarande magasiner blefvo otillräckliga samt nya måste anskaffas, äfvensom dervid anstälde tjenstemans antal och löneförmåner förökas.
När nu härtill lägges deraf härflytande vidlyftigare räkenskaper och ökade göromål för controllerande embetsmyndigheter, blefve således förvaltningen både kostsammare och mera invecklad än hittils, i stället att alla bemödanden synas böra syfta derhän att genom dess möjligaste förenkling och minskning i tjenstemannapersonalen bereda nedsättning uti utgifterna.
Genom uppsägningsrättens bibehållande, äfven efter räntornas indragning, skulle ock oftare, samt i vida större mån än hittills, inträffa, att Statsverket blefve belastadt med spanmål utöfver hvad för dess behof kunde in 109 natura användas, och, då öfverskottet således måste försäljas, invecklades Staten i handelsförhållanden, dem man i sednare tider sökt att i möjligaste måtto undvika.
Det torde måhända ifrågasättas, att dessa olägenheter af magasinering skulle kunna förekommas derigenom, att, på sätt lör närvarande genom StatsContorets Circulär den 29 October 1830 finnes stadgadt, de räntor, som uppsades till leverering, genast blefvo å auktion försålda, med rättighet för köparne att dem directe af de skattskyldige uppbära.
Men, utom det att, då köparne i dylika fall erhöllo enahanda rättigheter som räntetagare, de skattdragande till större delen förlorade de fördelar, som man velat bereda dem medelst indelningarnes indragning, äro de svårigheter och förluster, som derigenom på flerfaldigt sätt kunde komma att tillskyndas Statsverket, så påtagliga och äfven af erfarenheten bekräftade, att vidare utveckling deraf icke synes erforderlig.
Om indelningarnes indragning skall kunna för sig gå utan känbara uppoffringar för Statsverket, hvilka naturligtvis drabba de skattskyldige genom förökning af skattebördorna, är det derföre af alla dessa skäl angeläget, att tionden och hemmansräntorna, derest de sednare blifva bestämda i persedlar, lösas med contant.
Derigenom vunnes äfven den förmån, att de magasiner, som för närvarande måste underhållas för emottagande af ränte- och tionde-spanmål, som in natura aflemnas, icke vidare för detta ändamål erfordrades, och, om då tillika vidtoges den utväg, att upphandling af den spanmål, som för militärens underhåll vore af nöden, verkstäldes med vilkor, att levereringarne skedde i mån af behof, blefvo Statsverkets magasiner, om icke helt och hållet, åtminstone till största delen umbärlige samt de i och för denna magasinsförvaltning nu utgående aflönings- och andra kostnader i mån deraf besparade.
Vid förevarande frågas afgörande måste emedlertid tillika i hufvudsakligt öfvervägande tagas, huruvida det omförmälda liqvidationssättet må kunna stadgas utan förnärmande af de skattskyldiges rätt och billiga anspråk att icke blifva mera betungade, än hittills.
I detta afseende åberopa Comiterade underdånigst hvad i sammanhang med förslaget om ordinarie räntans förvandlande till en bestämd penningeskatt blifvit anfördt till ådagaläggande deraf, att rättigheten till ränlepersedlars levererande in natura, utan verklig olägenhet för de skattskyldige, skulle kunna upphöra, samt att erfarenheten hittills ådagalagt, att de skattskyldige, då det berott af deras eget val, vanligen föredragit att lösa räntorna med penningar efter markegång.
Äfven om de olägenheter, som möjligen befaras af skyldigheten att erlägga lösen i contant, någon gång, i följd af tillfälliga conjuncturer, verkligen kommo att förmärkas, skulle de dessutom vida öfvervägas af de fördelar, som under sådant vilkor bereddes de skattdragande dels genom befrielse ifrån skyldigheten att till löntagare med flere utgifva de hittils indelta räntorna och vara underkastade icke allenast 110 deraf härflytande mångfaldiga obehag utan äfven uppoffringar, vanligen vida öfverstigande den lösen till Staten, som sedermera endast efter markegång utan forsellön ifrågakomme, och dels af tillåtelsen att få erlägga denna lösen efter medelpris samt derigenom undvika de svårigheter, som efter hittils gällande stadganden genom prisernas stegring vid missväxtår inträffa.
Att de skattdragande äfven sjelfve insett, huru förmånlig en dylik förändring för dem skulle blifva, torde kunna anses ådagalagdt deraf, att vid serskilda tillfällen framställningar blifvit gjorda om befrielse ifrån skyldigheten att räntorna in natura leverera emot lösens erläggande i contant, samt att, då StatsUtskottet vid 1840 års Riksdag framlade ett förslag, hvilande på enahanda hufvudgrunder, som här ofvan blifvit framstälde, detsamma af BondeStåndet vid första föredragningen antogs, utan att under den derom förefallna discussiou, hvaraf Comiterade tagit kännedom, någon väsendtlig anmärkning i denna del deremot gjordes.
Comiterade äro ock derföre förvissade, att, om de skattdragande inse sin verkliga fördel i valet emellan bibehållandet af nuvarande sätt för räntornas utgörande till en mängd räntetagare, eller deras indragning till Statsverket, emot vilkor af de skattskyldiges åtagande att dem, enligt ofvanomlörmälde grunder, i contant liqvidera, ingen tveksamhet skäligen kan ega rum.
Af alla dessa skäl anse Comiterade sig ega full anledning att i underdånighet tillstyrka, att ej mindre tionden än hemmansräntorna, till den del de sednare äfven framgent kunna varda i persedlar bestämda, böra lösas med penningar efter medelpris, som för fem år i sender fastställes, på grund af nästföregångne tio års markegång, samt att ett dylikt lösningssätt måtte förklaras utgöra vilkor för verkställighet af indelta räntornas här förut i underdånighet föreslagne indragning till Statsverket.
Om i afseende å hemmansräntor och kronotionde ett dylikt liqvidationssätt antages, vore det, efter Comiterades åsigt, ledande både till enhet och möjligaste enkelhet samt de skattskyldiges belåtenhet, om det äfven kunde tillämpas i fråga om andra afgifter till Staten, som efter markegång erläggas, såsom hästvacancespanmål samt den spanmål, som för ständiga rotevacancer i Skåne utgår.
Då emedlertid, hvad förstnämnde titel vidkommer, densamma grundas på afslutade contracter, kan, för närvarande och så länge dessa äro gällande, förändring deruti icke annorlunda än med vederbörandes eget begifvande verkställas.
Dock synes optionsrätt i detta afseende icke utan allt för stora olägenheter kunna medgifvas hvarje serskild rust- och rote-hållare, utan lämpligast böra stadgas, att nyssnämnde förändring får ega rum, så vida alla rusthållare vid den inom Länet förlagda andel af ett regemente, eller, hvad omförmälde ständiga rotevacanceafgift angår, de rotehållare uti Länet, som sådan utgöra, derom öfverenskomma.
Och lärer det, om lil dessa förslag bifallas, få ankomma på Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att vederbörandes yttranden inhämta. 5:o Angående inkomsterne af Statens egendomar.
Då Staten eger ett betydligt antal egendomar, som äro utarrenderade ^''suts" och hvaraf arrendeafgifterna dels inflyta till Statsverket, dels äro för verket af de för serskilda ändamål anvisade, hafva Comiterade, som redan i det före- ^kll^a än^a_ gående algifvit underdånigt yttrande om indragning till Statsverket af rade egendomar, sådane boställen, hvilkas arrenden för närvarande ingå uti tjenstemäns aflöning, funnit sig jemväl böra taga i öfvervägande, om och hvilka förändringar i öfrigt må vara af nöden för att äfven i denna del af uppbörden bereda möjligaste förenkling.
Frågan derom, huruvida det må vara ändamålsenligast, antingen att Staten framgent, såsom hittils, bibehåller dessa egendomar, eller att de försäljas, hafva Comiterade ansett innefatta ett sådant ämne, som icke utgör föremål för deras yttrande.
Undantag härifrån skulle väl kunnat göras för en mängd smärre, på kortare tid utarrenderade fiskelägenheter, enär förhållandet med dem är så väsendtligen annorlunda, än med jordegendomarne, att, oberoende af den grundsats, som i förstnämnde hänseende i allmänhet antages, flere skäl tala för dessa lägenheters afhändande.
Men, då Rikets Ständer redan, enligt underdånig skrifvelse af den 20 Januari 1841, för deras del beslutat, att, utom de större laxfiskena, alla öfriga Kronan tillhöriga, utarrenderade fisken, sedan en efter arrendet lämpad ränta blifvit dem åsatt, böra, i den mån arrendena upphöra, på auktion under skattemanna rätt försäljas, med undantag likväl af kronofisken inom de åt Lapparne upplåtne skattefjell, hvilka skulle öfverlemnas till fritt begagnande af dem, som innehafva den kringliggande marken, samt frågan, huru med dessa fisken bör förfaras, dels i följd af Nådig remiss å Rikets Ständers berörde underdåniga skrifvelse, dels på grund af Kongl. Brefvet den 2 Juni 1832, för närvarande ankommer på underdånigt utlåtande af KammarCoIlegium, hafva Comiterade funnit de framställningar i detta ämne, hvartill anledning annars förekommit, icke vara af behofvet påkallade.