Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gymnasisten och Gadd.
ihop, det räcker ej till; för att åter få en kläd- 4.
Elsa voro ute på promenad, och småflickorna nhig måste monteringstyg anskaffas.
Om vi ta- och Lilly hade farit bort och skulle inte ga detta af sammet till 5 kr., ha dessa utgifter komma hem förrän med sextåget.
Kusin stigit till 13.
För denna summa kan man ju nästan erhålla en ny.
Eva satt i flickornas rum och skref bref till Skiss för Idun Signaturen Teodors inlägg i frågan är allt be- sin bror, komministern, som i all hemlighet röm värdt.
Då man ser dessa olika poster för gått och svärmat för Thea ända sedan han af Sylva.
hvarje år, förstår man att denna husmoder det tog studenten.
Nu kunde då Eva tala om, ena året anskaffat sig en del dyrare saker samt ett annat enklare eller rent af endast ändrat os postmästarns gick man och såg hem- att säkert blef det förlofning af här hos mor- sina klädningar.
Men det är också något ovan- lighetsfull ut.
Det hade glunkats så brors och det för ingen annan än den kära ligt att, då mannens iukomster stigit så betyd- länge i stan om, att äldsta dottern, fröken Thea, » och inte får du bli ledsen för det, ligt, ej hustruns fordringar hvad klädpenningarne angår också stigit.
Det är nog något enastående Thea, skulle förlofva sig.
Det hade j u varit Emil, ty din kunde hon i alla fall inte bli, » och allt beröm värdt.
tal om redan förra vintern, när det hade skref hon i brefvet.
Så lade hon bort pen- Till signaturen M.
S. vill jag, och troligen varit så präktig skridskois och fröken Thea nan med en suck och lutade sitt bufvud i många med mig, framställa en bön, för att få händerna.
veta, hur en hvit ylleklädning kan anskaffas för och den unge häradshöfdingen så ofta varit Det var så tyst öfverallt, sömnigt och 5 kr.
Som jag själf använder mycket hvita kläd- tillsammans och ritat runor i isens famn.
Stora sisters förlofning.
dåsigt, t. o. m. flugorna hade somnat.
Det var allt underligt ändå, tyckte Eva, att hon, tösen, lilla Thea, skulle gå förut in i det förlofvade landet.
Jag får vara utan, jag, tänkte Eva och drog en suck.
Inte för det fattades friare: den där nye handelsman- nen med de röda händerna och blå glas- ögonen hade ju så godt som friat, och mo- ster Stafva menade, att Eva vore dum, som inte ville säga ja.
Han var j u förmögna karlen, hade köpt huset med handelsboden, och treflig våning hade han också.
Men Eva var bra barnslig, som inte ville ta sitt förnuft till fånga.
Allt det där tänkte Eva på, där hon satt och skref till bror Emil.
Men det var något annat, som var i vägen för vår hederlige handelsman, menade mor- bror Lars.
Eva hade gått och tittat för djupt och för länge i ett par varma, bruna ögon, och så hade hon svedt sitt stackars 35-åriga hjärta objäpligt.
Inte rådde hon för, att hon kunde älska lika varmt och ömt som den 21-åriga Thea.
Eva borde j u inte tänka på kärlek, utan vara förståndig och gifva sin hand åt den blåglasögde handelsmannen, menade moster Stafva.
Men, herre gud, inte ville hon tvinga henne.
Eva gjorde ju så väl nytta för sig, och så precis barskrapad var hon heller inte.
» Ack käraste, käraste, » hviskade hon, » om du blott visste hur jag håller af dig. » En tår droppade så vackert mellan de små fina händerna, hon höll för det sorgsna an- siktet.
Kunde inte Gud höra och hjälpa henne?
Bara en enda, bara hans kärlek och se ' n — hur gladt skulle ej lifvet vara!
De där varma, bruna ögonen, hon såg dem för sig dag och natt.
Men nu var han borta, den afhållne, präktige mannen, han var ute på en resa för banken, i hvilken han hade tjänst.
Det var nu längesedan de sist träffades.
Ett skri och ett högljudt buller väckte henne ur hennes drömmar.
Ack, det var småflickorna som återkommit och nu voro i full fart med att kifvas om några kakor, som mamma delat ut.
Så måste hon ut och bilägga tvisten.
Där nere i löfsalen satt den unge, lyck- lige häradshöfdingen med fröken Thea i sin famn.
Ea af småflickorna, den odygdiga Villi, stod i ett hörn af trädgården bakom en syrénberså och bakom henne Elna, ny- fiken och ifrig.
De hade blifvit sams igen, och nu måste de ha reda på, hvad det skulle bli af, eftersom farbror Holger och syster Thea voro ensamma.
— » Ser du nå- got, du Villi?
Låt mig se, » och den lilla sträckte sig nyfiket fram bakom systern.
» Nej, Elna då, di kysses, di kysses, » skrek Villi och klappade i händerna.
» Låt mig so! » och nu knuffade Elna raskt undan sy- stern med den påföljd, att Villi plötsligt föll pladask i en blomsterrabatt och uppgaf ett högt rop.
Elna flydde förfärad därifrån och sprang, som om det gällt lifvet, ur trädgården, rusade in i salen och ropade, så att det hördes öfver hela huset: » Di ha kysst hvarann, » och skrattade och snurrade som en liten nystvinda.
Men på blomster- rabatten låg stackars Villi och grät efter sitt fall — » usch, den otäcka Elna, hon ska få. » Thea, som hört oväsendet, slet sig rod- nande ur sin fästmans armar och gick, åtföljd af sin lycklige Holger, för att trösta den lilla fallna ängeln.
Så tågade de alla upp, och Thea presenterade, rodnande och leende: » Min fästman, Holger Frank. » Nu blef det ett omfamnande och skrattande och kyssande.
Elna och Villi togo hvarann i famn och kysste den rare farbror Holger.
Gymnasisten, bror Henrik, rekvirerade punsch och sodavatten, och pappa tog fram sitt bästa vin.
Elsa, trettonåringen, smög sig in i flickornas rum, tog försiktigt fram sin dagbok och skref: » Det outgrundliga händt.
De ha förlofvat sig. » Det blef en glad afton med en härlig sol- nedgång, och månen sken till sist, och de båda lyckliga sutto på balkongen utåt träd- gården och blickade, ostörda af tid och rum, in i hvarandras ögon.
Lilly spelade vemods- fulla och glada stycken, och bror Henrik sjöng, och pappa kom fram med sina gamla bravurstycken och sjöng, så att mamma i skymningen trefvade efter hans hand och med tårar i de ärliga, grå ögonen sade: » Lars du, minnes du den gången; tack för allt, Lars. » Och småflickorna sutto så stilla och tysta på hvar sin pall och sågo beun- drande på de båda förlofvade.
Villi tyckte, att Thea var så lik den där prinsessan i sagboken, och Elna hviskade till Villi, att farbror Holger var så lik S:t Göran.
» Å, vi få vara tärnor, du Villi. » » Ja, och ha hvita klädningar, du Elna. » Och kusin Eva gick och pysslade och pas- sade som vanligt, och hennes 35-åriga hjärta klappade af längtan och sällhet.
Hon kunde ej låta bli att smyga sig in i handkamma- ren och gråta ett litet tag.
Men det var utaf bara glädje.
Lilla Thea var j u så rar, och hur han såg på henne sedan!
Det var som en doft af vår och kärlek legat i luften.
Inte vill jag sörja, ljöd det inom henne.
Hon skulle kanske också bli så där lycklig.
De hade skålat och druckit hvarandra till, Holger, hon och Thea.
Och då hade Eva sagt med skälfvande läppar och en tår i de vackra blå ögonen: » Må ni bli riktigt lyckliga. » Och Holger han hade sett på henne så skälm- aktigt och svarat: » Tack Eva, jag önskar dig detsamma. » Och det var, som en rosen- sky dansat för hennes ögon, det var en tår af lycka och outsäglig glädje i dem, då han tillade: » Arvid kommer snart hem, jag har haft bref i dag.
Han hälsar Eva sär- skildt och ber att få hoppas. » Och Eva behöfde inte fråga på hvad, ty hon såg af Holgers och Theas skälmaktiga blickar, att de där varma, bruna ögonen skulle snart se in i hennes och fråga: har du mig kär?
Det var en härlig afton, som följde på stora systers förlofningsdag, och när alla sedan gått till hvila, stod den allvarliga, stadgade Eva, belyst af den breda månstrimman, som lyste in i salen, och kysste gång på gång porträttet af den unge mannen med de varma, bruna ögonen.
(Forts.) Här är ej rätta platsen att skildra, på hvad sätt dessa åkommor te sig; med sina mång- skiftande symtomcr fylla de volymer, och jag kan blott i allra största korthet göra en anty- dan om dessa symtom.
Om vi, såsom förut är sagdt, räkna nervositeten såsom den lägsta graden af de nervösa sjukdomarna, så ha vi bland dessa företrädesvis att uppehålla oss vid neurastenien och hysterien; tagas dessa ord i vidsträckt bemärkelse, så kunna till desamma hänföras de flesta nervösa lidanden.
Vid neurastenien ha vi i första hand att göra med symtom af en betydlig trötthet, oför- måga att på normalt sätt arbeta, hos nervsy- stemet, men äfven samtidigt med symtom af stegrad retbarhet hos detsamma.
Då nervsy- stemet i sista hand leder och styr alla orga- nismens förrättningar, de högre som de lägre, så ligger det i sakens natur, att symtom kunna uppträda från kroppens alla olika organ, och så är ock förhållandet.
I mångfaldiga, olika kombinationer möta oss dessa symtom, och sjukdomsbilden kan därför i olika fall bli gan- ska växlande.
En nedsättning af arbetsenergien hos vissa af hjärnans högre funktioner är ett bland de viktigaste symtomen.
Denna yttrar sig vanli- gen först i försvagande af minnet, vidare i svårigheten att fästa uppmärksamheten på en bestämd sak för någon längre stund (detta vi- sar sig som oförmåga att följa med ett samtal, att fatta innehållet i en tidningsnotis o. s. v.), i oförmågan att bilda sig bestämda omdömen om saker och ting, och slutligen i försvagande af viljekraften.
I svåra fall stegras detta ända därhän, att ofta cn höggradig apati och lik- giltighet för allting blir det måst iögonenfal- lande symtomet.
Till dessa sjukdomstecken sälla sig ofta en svår oro och ängslan, som stundom är det symtom, som behärskar sjukdomsbilden.
Denna ängslan kan antingen vara obestämd, så att den sjuke blott erfar en gränslös oro och ängs- lan utan att veta hvarför, eller ock antar den en särskild form, så t. ex. äro somligc sjnke rädda för människor, andra för ensamheten, andra åter för öppna platser o. s. v. Den vanligaste formen för denna ängslan är kan- hända ängslan för att lida af någon svår sjuk- dom.
Denna ängslan är lätt att förklara, pa- tienten ifråga känner sig sjuk och eländig, han erfar ock symtom från hvarjehanda olika organ, och då han i allmänhet ej vet, att neuraste- nien i och för sig kan uppträda med symtom från kroppens olika delar, så drager han lätt den slutsatsen, att han lider af en vida all- varsammare sjukdom än » bara nervsvaghet ».
En viss del af dessa patienter tro nu, att deras nervösa symtom äro framkallade af t. ex. kräfta, lungsot, hjärtfel eller underlifslidandc, och de tillbringa ofta långa tider med att för- söka öfvertyga olika läkare om förcfintligheten af någon dylik åkomma.
Från muskelsystemet uppträda symtom dels i form af en utpräglad svaghet, som vållar att allt kroppsarbete, däribland ofta t. o. m. en enkel promenad, sker med ytterlig svårighet och åtföl; es af en abnorm trötthetskänsla, dels i form af darrningar och ryckningar af olika slag, dessa senare tydande på en stegrad ret- lighet.
Från känselsinnet ha vi att anteckna såsom dot viktigaste symptomet den på den stegrade retbarheten beroende ömheten och värken, den s. k. nervvärken eller de nervösa smärtorna som komma af den obetydligaste anledning, som flyga fram och tillbaka i kroppen, och som ofta förfölja den sjuke långa tider.
Nästan vanligast af dessa smärtor är den nervösa hufvudvärken, som uppträder i olika former, än såsom svår värk, än såsom känsla af ett hårdt åtdraget band kring pannan elle
af en tyngd som ligger äfver hjässan, än som känsla af tomhet eller öfverfyllnad i hjärnan o. s. v. Ögonen delta ofta i den allmänna tröttheten och kraftnedsättningen, så att de sjuke efter en helt kort stunds läsning eller skrifning få svår värk i ögonen och börja se otydligt.
Ögo- nen äro abnormt känsliga och retliga fär ljus, liksom öronen äro så för ljud.
Från matsmältningsorganen iakttages dels för- långsammande och försvårande af själfva mat- smältningsarbetet och förstoppning, dels ock abnormt stegrad retlighet visande sig under form af kräkningar och diarré; dessa olika symtom har man med ett gemensamt, ehuru illa valdt och ingalunda vetenskapligt namn plägat kalla nervös mag- eller tarmkatarr.
Dessa rubbningar i matsmältningsorganen äro särde- les beaktansvärcla, emedan genom desamma dc sjuka afmagra och ytterligare nedsättas, isyn- nerhet om de, såsom ganska vanligt är, falla på den idén att de lida af organiska mag- eller tarmsjukdomar, katarrer eller sår, hvilka böra behandlas med diet, d. v. s. med minsk- ning af födan eller svält.
Att behandla hit- hörande symtom på detta sätt är i allmänhet fullkomligt oriktigt, tvärtom brukar mat vara det enda verksamma medlet mot desamma.
Hjärtverksamheten är ofta retlig och steg- rad, så att den s. k. nervösa hjärtklappningen, ofta i förening med oregelbunden hjärtverk- samhet och nervösa smärtor i hjärttrakten, är ett vanligt symtom.
Dålig sömn eller t. o. m. sömnlöshet in- ställer sig ofta för att förvärra de ofvan nämn- da symtomen och är ibland det allra plågsam- maste af hithörande lidanden.
Dessa äro de allra viktigaste symtomen, men en mångfald andra, med de förra analoga, från kroppens alla olika delar, kunna ock bidraga att ytterligare stegra det onda.
Vid de nervösa sjukdomar, som man bru- kar karaktärisera såsom hysteriska, är ej trött- heten så framträdande, ej heller ser man här den nedstämning af lynnet, den oro och ängs- lan, som ofta är så utpräglad vid neurastenien.
Vid de hysteriska lidandena är det viktigaste momentet den ytterligt stegrade psykiska ret- barheten.
Denna är så stegrad, att till följd af de obetydligaste orsaker svåra symtom, så- som lamhet, kramp m. m. kunna uppträda och länge kvarstå.
Bland de orsaker, som mest äro verksamma vid framkallandet af dessa sjuk- domsyttringar, intages det främsta rummet af föreställningar, hvilka på ett eller annat vis födas inom patienten eller bibringas honom, och man har t. o. m. på sista tiden definie- rat hysterien såsom en sjukdom, som fram- kallas direkt af föreställningar.
Ofta ser man den psykiska retbarheten så stegrad, att t. ex. en dröm om att man blifvit öfverkörd fram- kallar en förlamning i benen, en tanke på en krampryckning åstadkommer en sådan, en häf- tig sinnesrörelse, såsom vrede eller förskräc- kelse, vållar en fullkomlig stumhet.
Om neu- rasteniens symtom äro talrika, så äro de dock ett försvinnande fåtal mot de symtom, som hänföras till hysterien.
(Forts.) * U p n o t i s b o k e n.
Kronprinsessan och hennes söner, prinsarne Gustaf Adolf och Wilhelm, jämte uppvaktning, anlände till Helsingborg i måndags e. m. samt anträdde omedelbart färden till Soflero.
* Kvinnorna och fredsrörelsen.
» La Ligue internationale des femmes pour le désarmement general » heter en kvinnlig fredsförening med säte i Paris.
Föreningen skall, enligt utsändt meddelande, den 3, 4 och 5 nästkommande no- vember hålla en internationel journalistkongress i Paris, hvarvid idel fredsfrågor skola behandlas.
Af detta meddelande ses bland annat, att såsom den ena af föreningens båda » secrétaires des séances » fungerar madame Sjöstedt, hustru till den svenske Pariskorrespondenten Erik Sjöstedt (» Osborne »).
Fröken Maria Malmerfelt, dotter af fram- lidne major Malmerfelt och hans maka, kommer att debutera å k. operan innevarande säsong.
Fröken Malmerfelt, hvilken lär äga en hög och vacker sopran, är elev af professorerna Julius Gunther och Ivar Hallström.
" Två små prinsessor ".
Hon läste litet stapplande, pekande med sitt lilla rosiga finger.
» Tick-Tack tillhör Lovisa Ulrika och Magdalena Kristina Kugge. » » Tick-Tack!
Han heter Tick-Tack, » sade Mag. » Tick-Tack! » upprepade Isa.
» Men vi skola, kalla honom för Tick, » tillade hon hastigt.
» Nej! » ropade Mag med för henne ovanlig häftighet — » Tack » skall han heta. » » Nej Tick! » — och Isas ögon glänste.
» Men jag vill, att han skall heta Tack » — och Mags röst darrade.
Det var Tick-Tacks första stund i grefve Kug- ges hus.
Hans följande dagar blefvo ungefär likadana.
Isa och Mag voro gent emot hvarann liksom omvända.
I de små pagehufvudena, som förut endast rymt precis likadana tankar, funnos nu de mest upproriska små idéer, och i allt som gällde Tick-Tack hade de motsatta åsikter.
Stac- kars Tick-Tack!
Han visste ibland ej hvad han skulle taga sig till.
När Isa ville, att han skulle springa, befallde genast Mag, att han skulle gå, och när Mag ville, att han skulle sofva, fick isa en plötslig ingifvelse, att stunden nu vore inne att lära honom sitta med en sockerbit på den svarta nosen.
Isa och Mag hade hvar sitt lilla smidiga, spanska rör, silfverbeslaget och med röda silkestofsar.
Det kunde snärta rätt bra i de små hvita, nyckfulla händerna.
Men ögonblicket där- på höllo de små matmödrarna på att kväfva ho- nom under häftiga anfall af hejdlös kärlek.
De små röda munnarna kysste nu ej mer hvarandra; alla deras mjuka kyssar föllo endast på doggens rynkiga hufvud.
Han underkastade sig dem med minen af en lidande martyr.
Stackars Tick-Tack!
Han vantrifdes.
Hans svarta, uppfläkta nos knappt snuddade vid fågel- stekens fina kött och de aptitliga, brunstekta kotletterna.
Fröknarna Kugge lågo på knä invid hans försilfrade skål, tiggde och lockade.
Tick- Tack gäspade, uttråkad och surmulen.
Tick-Tack hade ej mer samma muntra, kvicka ögon.
Det låg sorg och längtan djupt inne i de svarta hund- ögonen — längtan efter frihet.
Han var knappt årsgammal, valpen var i honom.
Vid promena- den leddes han alltid i sin försilfrade kedja.
Han släpade tassarne efter sig och hängde med det breda, rynkiga hufvudet.
Ville han springa en smula, genast var betjänten till hands och ett böjligt spö kittlade han sidor.
Små fina frö- kenhänder tålde ej hårda ryck i kedjan.
Mag och Isa turade om att leda honom.
Kalle såg dem ibland gå förbi sin mörka port- gång, nätta och fina med lätta, trippande steg, de korta klädningarna vippade bredvid hvarandra, den vackra hunden emellan dem och så betjän- ten på två stegs afstånd, stram, styf och rak.
Kalle följde dem girigt med blicken och gick så ända ut på gatan för att se den sista ljusa fli- ken af de vippande klädningarna försvinna om hörnet, då vände han sig om slog med en spark igen porten och strök mössan af hufvudet på en gapande liten » puttefnask ».
Hur månde det kän- nas att glida med handen öfver det hängande, lena pagehåret, det ljusa och det en smula mör- kare, som nyss glänst och gnistrat i solen?
På eftermiddagarne brukade de — Isa, Mag och doggen — sitta uppe i fönstret bak spegelru- tan bland siden, sammet och spetsväfnader.
Nere på gatan höll då Kalle sina präktigaste upp- visningar.
Uppe i fönstret lutade de trenne huf- vudena invid hvarandra.
Tick-Tacks nästan fyr kantiga hufvud stack mörkt och dystert af mot de två fina, ljusa flickhufvudena, och tre par ögon skådade allvarligt ned på Kalle, som ansträngde sig till det yttersta.
Isa och Mag hade lagt hvar sin hvita hand på det breda hundhufvudet.
Hur månde det kännas bara att snudda med en för- frusen, tafatt pojknäfve invid dessa hvita händer och detta mjuka, lena hundskinn, hur månde det kännas?
Kalle kände inom sig, att han gärna skulle ha yppat den där hemligheten om mam- mas linne, bara han fått pröfva det ett tag, ett enda litet tag.
Den stora händelse, som åstadkom, att Isa och Mag åter närmade sig hvarandra med kyssar och omfamningar, tilldrog sig i maj, då gräslindan är ljusgrön, himlen blå och luften ljum, i maj då våren redan är säker på sig och människor och djur betagas af en sådan underlig, obetving- lig frihetslängtan.
Kalle gick utefter sin gata småhvisslande; med foten sparkade han igen de källarluckor, som voro öppna, och öppnade dem som voro slutna.
Eakt emot honom kom grefve Kugges strama be- tjänt.
Han ledde Tick-Tack, ryckande och knyc- kande i silfverkedjan, nu när ingen såg honom.
Tvärs öfver gatan spatserade en liten tillgjord dam — kammarjungfrun hos någon af grann- herrskapen.
Som en fröken var hon; smal om lifvet och krusad i håret.
Kammarjungfrun stan- nade, betjänten stannade, så blefvo de stående.
Silfverkedjan hängde slak.
Klykan som fäste kedjan vid Tick-Tacks halsband gapade upp.
Kammarjungfrun och betjänten pratade.
Kalle stod och såg på.
Tick-Tack tassade så långt, som kedjan brukade räcka.
Till sin undran kände han, att han kunde gå ännu längre, ännu längre och ännu längre.
Han var fri, fri!
Hans kort- huggna svans svängde om hörnet.
I ett huj var han borta.
Betjänten märkte ingenting.
Kam- marjungfrun märkte ingenting.
Men Kalle kilade kvick som en ödla upp för gatan.
Tick-Tack före — Kalle efter.
Tick-Tack endast sprang, sprang och sprang.
Hur härligt att sträcka på smärta lemmar, som så länge dådlöst dragit sig öfver mjuka mattor!
Gata upp och gata ned löpte han.
Trakter, där han aldrig förr varit, sprang han förbi.
Till stadens utkanter hade han kommit.
Kalle var tätt efter, röd, varm, flåsande.
Från en tvärgata körde i skarpt traf en slaktarvagn.
Det röda köttet låg löst upptrafvadt, darrande i solen; på vagnsbottnen, midt bland köttet stod en stor, lurfvig hund med blodsprängda, arga ögon.
Ett högt skall!
Den stora slaktarhunden hade hoppat ned på gatan och spärrat Tick- Tacks väg.
I nästa ögonblick låg Tick-Tack om- kullslagen i smutsen på gatan.
Slaktarhundens stora, röda gap öppnade sig öfver honom, Kalle såg hur det böjde sig ned, djupt ned och grep om Tick-Tacks hals, Kalle såg hur skarpa tänder borrade in i det mjuka hullet.
Det gick en suc- kande rysning öfver den fina, smärta hundkrop- pen.
Och Tick-Tack sjönk liksom ihop, sträckte benen rakt ut ifrån sig, och så låg han alldeles stilla med tunn, hvit fradga om den svarta nosen.
Det brann som rödt och gult i flammor för Kalles ögon.
Han visste ej till sig; pulsarne slogo, blo- det flög honom uppåt hufvudet sjudande hett.
Med knutna näfvar rände han mot slaktarhunden.
Hunden och pojken kämpade mot hvarann.
Hun- dens stora röda gap hässjade tätt inpå honom.
Men han grep det med starka pojknäfvar och tryckte det bakåt.
Något ljumt, vått rann ned öfver hans ena arm, ända ut på fingrarna och gjorde dem klibbiga.
Det var från sår som hunden bitit honom, men han gaf ej akt därpå.
Som i en vision såg han två, små flickhufvuden.
Det ena liknade det andra och båda voro omgifna af tvärklippt, glänsande pagehår.
De två prin- sessorna, som sutto i slottet!
Nu stred Kalle för dem.
En hvissling skar skärande hvass ge- nom vårluften.
Slaktarhunden, som tumlat bakåt af en spark från Kalle, reste sig, lyssnade.
ännu en hvissling, och slaktarhunden löpte bort, lin- kande på bakbenen.
Det var vid utkanten af staden näfa skogen.
Ett nybygge, som arbetarne lämnat, låg närmast.
Kalle lyfte Tick-Tacks döda kropp på sina armar.
Bort mot skogen gick han.
Där midt i tysta stilla skogen satte han sig ned under ett träd.
Han var litet matt och trött; hunden låg tung i hans famn.
Vackra Tick Tack, nu var han död!
Som död fick Kalle stryka dig öfver det fina, glänsande skinnet, där, där och där som fröknarna Kugge så ofta smekt.
Blod låg stelnadt i halsens djupa sår.
Gatsmutsen hade fastnat här och hvar.
Men Kalle ville göra ho- nom vacker och ren.
Han öppnade sin urvuxna tröja och ref ett stycke af mammas linne, just där det var en smula skirt, liksom början till ett litet hål.
I en sprudlande, gladlynt vårbäck, som sorlade tätt invid, doppade han linnelap- pen.
Så tvättade han Tick-Tack ren, så godt han kunde.
Ur hans egna sår sipprade blodet
fortfarande, men han torkade - endast af det i förbifarten.
Tick-Tack måste bli riktigt snygg och ren.
» Pojken min!
Pojken min! » upprepade han halfhögt.
» Pojkeu min!
Pojken min! » och han lyfte varligt på hundens slappa, slaka kropp.
Så satt Kalle länge med grefvefröknarnas käraste skatt i sin famn.
Trädet böjde sina fina grenar ned mot dem, pojken och den döda hunden.
Ännu hade ej bladen spruckit ut, men knop- parna sutto liksom små gröna buketter utefter de smalaste, mjukaste kvistarne och aftecknade sig så gröna och unga mot den blå, molnfria vårhimmeln.
Solen blef mindre varm och sjönk långsamt ned mot horisonten.
En stråle föll snedt mellan skogens nakna stammar, Den dröjde på Tick-Tacks breda silfverhalsband, förgyllde de stolta namnen Lovisa Ulrika och Magdalena Kri- stina, gled åt sidan, bleknade och slocknade.
En kall vindpust smög fram utefter skogsranden och de finaste kvistarna dallrade svagt.
Kalle hade rest sig: långsamt började han gå framåt.
Tick-Tacks döda kropp bar han tryckt tätt intill sig.
När han kom in på gatorna, vän- de sig folket om och såg efter honom.
I grefvepalatset var stor oro och förvirring.
Tjänare sprungo om hvarann.
Grefven och gref- vinnan Kugge voro ej hemma, ren i middags hade de åkt ut i den låga korgvagnen.
Grefven körde, endast en liten groom med gult bälte om blå rock hade suttit på baksätet.