Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu såg jag, att i andra hör- steg långsamt ur kupéen och dröjde på sinne till det eviga ljus, hvaraf vi här en- net af kupéen satt ett ännu ungt fruntim- perrongen — men ingen syntes.
Det fina, dast skönja några matta, brutna strålar.
mer och en liten, kanhända femårig flicka.
bleka ansigtet blef allt blekare och liksom Kan således icke äfven den lilla lekande Det var hon, som gjort den öfverraskande sammandrogs af smärta, och den späda solstrålen, som tittar in i vår kammare, få gälla såsom ett sändebud från Gud?
upptäckten, att också månen följde med stämman frågade ännu en gång: tåget.
» Men kommer då pappa aldrig? ».
Men ett sådant sändebud, en sådan liten Modern log och yttrade DÅGRA ord för Jag hörde icke svaret, men jag tyckte, » solstråle » är hvar och en inom sin verk- att förklara fenomenet.
Det var ej så lätt, att det liknade en halfqväfd snyftning.
ningskrets, den må vara större eller mindre, och den lilla tycktes ej heller vidare fästa Mitt sällskap väntade, och jag måste gå, kallad att vara.
Skuggorna här i verlden sig dervid, ty då tåget snart gjorde uppe- men hela dagen ljöd i mitt öra den späda falla ofta så täta, att det i sanning gör godt håll vid en station, anmärkte hon förnum- stämman, som frågade: kommer då pappa ända in i själen, när vårt öga här och der stigt, att nu stannade månen också i alla aldrig?
upptäcker någon, som tagit sig före att ut- fall.
Och ännu kan jag se de hopplöst smärt- öfva en solstråles välgörande mission.
Länge För öfrigt bleknade månen mer och mer, fulla blickar, som från kupéfönstret mön- behöfver man ty yärr ej söka för att finna och de gula färgtonerna blefvo öfvervägan- strade alla kommande och gående på per- sådana, som på sin väg blott lemna mörka de i luften.
Nere vid synkretsen började rongen — månne förgäfves?
— hvarför?
skuggor efter sig.
Men hvar äro de, hvil- Jag måste gå, och dessa frågor blefvo, kas väg, liksom solstrålens, betecknas af en redan en fin guldrand skimra och uppåt de snöklädda kullarne och de glittrande som så många andra frågor här i lifvet, skön ljusfåra?
Hvar äro de, hvilkas blotta närvaro framlocka glädjens solsken på mulna, björkarne kröp sakta en glausdager, unge- obesvarade.
Kanske skall jag någon gång återse dem, sorgsna, lidande anleten?
Ä r det allenast fär som en förgyllning öfver silfverfili- grams, men ännu dröjde dagens stjerna och dessa båda, och jag inbillar mig, att jag då vid » den verldsliga lyckans sol », som sådana liksom stannade på tröskeln ett ögonblick skall kunna läsa i deras ögon svaret på strålar tändas, som värma andra?
Nej, rike- domens sol i och för sig lyser kallt såsom för att bese den härliga jord, som väntade min fråga: månne förgäfves?
det elektriska ljuset och förmår ej skänka hennes ankomst.
Motsatta sidan af him- någon värme och glädje åt det egna hjertat, melen började skifta i rosenrödt — sådant än mindre göra menniskan till en solstråle, betyder storm, säga de gamla, men nu såg en glädjebringare för andra.
Härligare, skö- det ut, som om rosiga dimmor lägrade sig, tjocknade, vältade hit och dit och slutligen Sen till, att Idun med Modetidning nare är den sol, vid hvilken den måste hafva värmt sitt hjerta, som fått ett sådant öfver- upplöste sig i skära, luftiga slöjor, som finnes hos alla edra bekanta!
mått af sann och ren glädje, att den räcker fladdrade högt upp på himmelen.
Och till att meddela äfven åt andra.
Den solen alltjemt ilade tåget vidare, framåt, oupphörligt lyser i himmelen, men har också många strå- framåt!
Och alltjemt dröjde solen ännu bak- lar här på jorden, lefvande strålar, hvilka om skogar och kullar i fjerran.
E n solstråle.
genom vänlighet, hjelpsamhet och glad offer- Men så kom hon!
Kom i guldsträlar och i perlemorskiftande glans och lyste » l | j p |) är hemmets solstråle », heter det så villighet låta sitt ljus lysa för menniskorna.
i en sekund upp himmel och jord och «s » fe ofta om någon god, vänlig husmoder, En krets, der en sådan solstråle aldrig menniskoanleten, och till och med i den som utgör medelpunkten i en lycklig familj.
borde saknas, är hemmet.
Vid hemmets härd skumma jernvägskupéen blef det ljust, blef Och samma ord höra vi äfven upprepas om borde den lysa hela dagen om i hvarje ma- klar dag.
Och nu såg jag ett litet rosigt något välartadt, muntert och lifligt barn, som kas, hvarje husmoders ansigte, lysa make, barnansigte med klara^ blå ögon och om- sprider trefnad och glädje omkring sig.
Allt, barn och tjenare till mötes i blick, i ord, i gifvet af en massa krusigt, Ijusbrunt hår, som i någon mån skänker ljus och värme, handling.
Trumpna, mulna miner göra hem- hvilkct den blå sammetshatten icke för- allt, som vederqvicker och lifvar, verkar så- met tråkigt, atmosfären derinne, der barn och mådde fängsla.
Modern log emot mig, ty som solstrålen, när han efter en lång tids plantor skola uppammas, tung och tryckande.
hon såg, att jag beundrade barnet, och vi mulen himmel åter tittar in i våra boningar.
Solskenet deremot, der det strålar i glada, vexlade några ord.
Icke många, ty jag En angenäm tilldragelse, som plötsligt afbry- vänliga ansigten, gör hemmet till ett paradis, hade min fröjd af att se på den lilla och ter hvardagslifvets enformiga böljeslag; en en kär, oersättlig föreningspunkt för famil- höra på hennes glada pladder.
Jag G L Ö M - lycklig vändning i våra yttre omständigheter; jens alla medlemmar, när de från skilda håll de alldeles den vackra naturen der ute för ett välkommet bref, som oförmodadt tänder samlas, maken från sitt arbete, barnen från naturens mästerverk här inne i vagnen, och hoppets fackla på vår väg och förvandlar sina lexor.
Finnes ej sol i hemmet, sökes så blef jag helt häpen, när biljetterna af- mörker till ljus, sorg till glädje, är likasom densamma utanför hemmets väggar, i säll- fordrades oss och vi voro nära Stockholm.
en solstråle, som plötsligt genomtränger ett skapslifvet, i balsalongen eller i kamratkret- Så fort tiden hade gått!
mörkt moln.
Ju mera sällsynt denna sol- sen vid de fylda glasen.
Och huru många » Kommer pappa och möter oss i Stock- glimt är under de långa kulna vintermåna- äro ej de hem, der man har tråkigt, och det, derna, dess kärkomnare är han, när han fastän det blott behöfdes en enda liten glad holm? » frågade den lilla.
» Ja, det gör han, » sade modern, men en kall vinterdag tittar in genom dubbel- min eller några vänliga ord för att jaga det låg en viss osäkerhet i rösten, som fönstret och bringar oss en helsning från den hela tråkigheten på flykten.
Men, bevars barnet troligen märkte, ty hon frågade mäktige solfursten sjelf.
Hvar och en vet väl, ingen vill anstränga sig.
Mannen har också, huru solstrålen upplyser och värmer anspråk på hustrun, hustrun på mannen; åter: » Men är det riktigt säkert, att pappa icke allenast vår kammare, utan äfven vårt barnen på föräldrarne och föräldrarne på sinne.
Också är han allas favorit, der han barnen; husbondefolket på tjenarne, och tje- MÖTER oss — säg, mamma? » o u
narne på husbondefolket.
Och då ingen vill kosta på sig mödan att utföra solstrålens mission i hemmet, så faller af sig sjelft, att samvaron derinne måste blifva trög och tung, kanhända kylig.
Jo, det ofta så ytliga sällskapslifvet skall ersätta, hvad hemmet saknar.
Men den sol- stråle, man försöker fånga utanför hemmets dörr, huru flyktig är den ej vanligen och huru dyrköpt äfven.
Ack, den sol, vid hvil- ken du söker värma ditt hjerta, då du i helgdagskläderna vandrar bland främmande och talar artiga ord och bjuder på höfliga fraser, medan barnen derhemma förfrysa af brist på sol, den är sannerligen icke mycket värd.
Har du solsken på din panna endast för att behaga i sällskapslifvet; är din glädje endast en antagen min, som hör till helg- dagsdrägten, men aflägges, så snart du åter träder öfver hemmets tröskel — då har du fattat betydelsen af en solstråles uppgift allt- för ytligt, ty den vill värma och icke alle- nast lysa.
Men se der en familjekrets, som sparat sin bästa glädje för hemmet.
Oförstäld ly- ser glädjen fram.
Men hvem är solstrålen, som skapat detta ljusa hem?
Makan, modern, som har en uppmuntrande blick, ett vänligt ord till alla, en lätt hand att af värj a hvarje moln, som vill fördunkla hemmets lycka.
» Hon är hemmets solstråle ».
Hm, Systrar.
alMn i rummet stormade » Lillan ».
Hon hade ingen ro i dag att hålla sig stilla, blifva på samma plats en minut.
Dertill klappade hennes unga hjerta allt för högt, brände blodet i hennes ådror.
Hennes klara, blåa ögon strålade, den runda kinden bar vinteräpplets friska färg, och det långa, flickaktigt utslagna håret stod som en solsky kring hennes hufvud.
Hon fick syster Hedda om lifvet och svängde henne rundt om flere hvarf.
Det var icke görligt att stå emot.
» O,-Hedda, hvad jag är lycklig, hvad jag är lycklig!
Tror du, att någon menniska i hela verlden kan ha ett bättre och manligare hjerta än Karl?
Nej, det tror du inte, säg att du inte tror det ... » Ack, ständigt denna samma fråga, i tusen variationer.
Ett påstående för öfrigt, ett stolt, jublande påstående mera än ett spörs- mål.
Ej heller gaf hon sig tid att vänta på ett svar, hvilket hon ej ens kunde tänka sig på mer än ett sätt.
Som en flygande vind var hon redan i andra ändan af den stora våningen.
Med ett blidt, sorgmodigt leende såg Hedda efter henne.
Att hon var lyck- lig — J.
hvem kunde betvifla det?
Allra minst hon sjelf.
Hur lefvande stod ej for hennes eget minne en dag för sju år sedan, en oförgätlig vår, hennes egen förlofnings- dag.
Sju år — kunde det verkligen vara så länge?
Den gången var » Lillan » blott ett elfvaårigt barn, och hon sjelf en tju- guårig ungmö, för hvilken lifvet låg ljust och lockande, o, hur lockande och ljust!
Hedda suckade, der hon sakta gick fram och åter efter det stora, dukade gästabuds- bordet, som gnistrade af armstakarnes silfver och vinkaraffernas blodröda kristall.
Hon lade en sista ordnande hand vid de rika a anordningarna; gästerna kunde när som helst väntas.
Allt sedan moderns död, då » Lillan » föd- des, hade Hedda varit värdinna i sin fars hus.
Under hennes ögon hade systern vuxit upp; förunderligt, hvad tiden gått — nu tyckte hon sig redan en gammal qvinna, och » Lillan », sjelfva » Lillan » var i dag, efter hvad hon tusen gånger sjelf försäkrade, den lyckligaste fästmö i minst ett helt planetsy- stem!
Som hon gick der i sina tankar, ryckte hon till, vid att en stor het tår brännande föll på hennes hand.
Tårar nu, midt i fest- ljuset och glädjen!
Hastigt torkade hon sina ögon med den hopskrynklade näsduken.
En sista rond genom de upplysta rummen for att förvissa sig, att allt var i ordning.
Den stora trymåen i salongen återgaf från hjessa till fot hennes bild.
Hon stannade plötsligt, nästan förskräckt.
Hur dyster och mörk hon såg ut i sin svarta drägtl Hon hade verkligen satt dit en liten hvit remsa i dag, en liten enkel garnering kring halsen för att något mildra den dystra ver- kan.
Det var ju » Lillans » glädjedag och derför också deras allas.
Glädjedag!
Sanningen att säga hade hon gråtit varma tårar på sitt rum öfver denna enda lilla hvita flik, när hon tråcklade fast den på sin klädning.
Och hennes tankar hade vandrat långt, långt bort öfver gräns- lösa verldshaf och oändliga landvidder till en ensam graf i det fjerran amerikanska ve- stern, en ensam graf, som hon aldrig ens sett ...
Ty der var inseglet satt på hennes kär- lekssaga.
O, hur hade icke de två väntat och hoppats, arbetat och älskat, försakat och förbidat!
Han, den unge talangfulle ingenjö- ren, skulle i det nya landet bryta sig en egen bana, skapa en ställning för dem båda.
Det var ett hårdt arbete, men det fans lust och rik kärlek med, och då blef det icke tungt.
Se hvar andra fingo de ej under dessa långa år, lekamligen icke; men de voro i beständig andlig umgängelse, och för deras bref voro de långa vägarne korta.
Modet fick icke sjunka; de stödde hvar andra in- bördes.
Men då — när de sent omsider stodo snart sagdt vid målet, drabbade ödets slag.
En häftig feber fullgjorde sitt grymma verk, snabbare än ens den elektriska gnistan hann bära det första budskapet öfver verldshaf- vet ...
Hon hade sjunkit ned i soffhörnet och lutade ansigtet ned i sina händer.
Det var ett vackert ansigte med blida, regelbund- na drag, men blekt och kring ögonen lätt fåradt af fina rynkor.
Lifvets bitterhet hade redan ristadt sin skrift uti det.
Hedda grät.
Tamburklockan ljöd.
Helt visst gästerna, som kommo!
Hastigt reste hon sig, slätade ut vecken i sin svarta klädning, fick eaudecologneflaskan från ateniennen och baddade sina ögon.
Betjenten stod i dörren.
Han bar i sin hand en stor praktfull bukett af rosor med långa, vajande hvita sidenband.
» Till fröken Lilly från häradshöfdingen. » » Jag skall taga den, John.
O, hvilka förtjusande blommor!
Och huru de dofta! » Hedda sänker sitt brännheta ansigte djupt ned i de friska blommornas fuktiga svalka.
Deras berusande doft fyller med ens hela rummet af sin ånga.
Det var, som om en ung vind af sommar dragit dit in, midt ur decemberkylan.
Sådana hade ock hennes varit!
Men dessa — hvad hade hon för rätt att profanera dem med sin sorg.
.. Åter står » Lillan » på tröskeln, glad strå- lande i sin ljusa drägt, med spelande ögon.
» Hedda — o, hvad jag är lycklig!
Se — hvilka blommor!
De äro mina, ja, visst äro de mina. '
Den snälla Karl!
Hur uppmärk- samt! » Ifrig rycker hon buketten till sig!
Hon borrar sin lilla näsa mellan blommor och spetsar, hon fyller girigt sina nittonåriga lungor med deras friska andedrägt.
Men när hon åter ser upp och möter sy- sterns klara blick, märker hon plötsligt, att Hedda gråtit.
Denna tanke — icke en se- kund hade den fallit henne in midt i hennes egoistiska, barnsligt lösgifna glädje, att all denna festlighet, alla dessa glada tillrust- ningar hos systern endast kunde väcka smärt- samma minnen.
Nu går en varm ström till hennes hjerta, hon fylles af ett oändligt, kärleksfullt medlidande och af en aggande harm öfver sig sjelf, när hon med skälfvande läppar ropar: » Hedda — du har gråtit! » » Nej, nej », säger Hedda och vänder sig hälft bort för att dölja sitt ansigte, » visst icke, min älskling, visst icke.
» Men » Lillan » slungar sina vackra blom- mor långt ifrån och slår armarne om Hed- das hals.
» Jo, du har gråtit, stackars, älskade, älska- de syster ».
Och jag, jag, som kunde vara så obetänksam, så grym.
» Under systerns varma smekningar förmår hon ej längre bära våld på sig sjelf.
De luta sina hufvuden tillsammans, och deras tårar blandas.
Så kysser Hedda hennes panna och säger: » Gud välsigne dig.
Du förtjenar det, att blifva mycket lycklig, lyckligare än jag.
» Johan Nordling Augusti.
En naturskildring.
^rjv lockan i Klara torn hade nyss slagit sex, (A«&gt;V men solen stod ännu högt på himmelen.
Luften var ljum, men icke qvalmig; en och annan vindfläkt östanfrån kom rned svalkande helsningar från hafvet.
Stockholms gator voro tomma, som de äro det en söndagseftermiddag i högsommaren, då allt hvad hufvudstaden eger af ungdom och lefnads- lust strömmat ut till skärgård och Djurgård.
Och de som ännu voro qvar, tycktes jagade af en fe- beraktig oro att komma bort: tjensteflickor i med- veten elegans trippade brådskande hän mot ång- slups- och spårvagnsstationerna, och en försenad dandy i nya kläder, hög krage med snibbar ä la negerkomiker och vida hvita manschetter, fallande ut öfver ett par röda händer med ovårdade nag- lar, sätter af längs med trottoaren i en fart, som kom hela hans kantiga kropp atl arbeta likt ett maskineri utan enhet och sammanhållning.
Det kom en flicka ut ur en port på Drottning- gatan.
Hon var ej i de första ungdomsåren, heller inte mycket öfver dem.
Ville man beteckna hennes ålder med en årstid, skulle det hvarken vara sommar eller höst; man skulle säga att hon var i augusti.
Skogen står ännu grön och hela sommarens fägring dröjer oberörd qvar, medan frukterna långsamt mogna i solskenet.
Hennes ansigte var litet och blekt med en ljus- röd, vacker mun och ett par stora mörka ögon, som sågo trötta ut.
Hufvudet höll hon en smula framåtböjdt, som om hon lyssnat, der hon gick gatan fram med små nervösa steg.
Hennes drägt var enkel.
Kanske skulle den sett tarflig ut, om någon annan burit den, men nu gjorde den en- dast intryck af något diskret och fint.
hållning och skick, som stämplade den som så- dan, hållning och skick från ett bildadt hem.
Hon såg framför sig på det särskilda sätt, s o m en menniska begagnar när hon är öfvertygad om, att hon icke kan möta en enda bekant, men hennes blick hade intet af det nyfiket intresserade uttryck, hvarmed en främling betraktar en främmande stad.
Vid hörnet af Fredsgatan vek hon af, gick förbi Gustaf Adolfs torg och Jakobs kyrka snedt öfver Kungsträdgården, i hvars alléer folk dref och lyss- nade till den bullrande gratismusiken från Schylla och Charybdis.
Men hon såg hvarken åt höger eller venster, och gratismusikens toner tycktes icke locka henne.
Hon fortsatte sin väg öfver Norr- malmstorg och genom Biblioteksgatan ut till Hum- legården, o c h hon satte sig på en bänk i den allé, der de lekande barnen helst hålla till.
Der var fullt af småfolk, mest fattigmans barn.
Herrskapen hade tagit sina småttingar ut till vil- lor och sjöluft, och Humlegården var vid denna årets tid arbetarbarnens lekstuga.
Men funnos der än icke så många sammetsblusar som i maj, voro ögonen lika klara och skratten lika friska.
Der rotades med träpinnar i gruset, der rullades kulor och hoppades hage, der lektes blindbock och sprangs ta fatt.
Man slogs ibland och var vänskaplig ibland; mellan klagolåt öfver en i hast undfången knuff ljödo jublande glädje- skri öfver någon lyckligt utförd mandat eller nå- gon vunnen seger.
Den bleka fröken satt framåtlutad på sin bänk och följde hela den lilla verlden med blickar, som nu fått intresse och lif.
En och annan gång, när något af barnen föll omkull och började gråta, eller när allvarligare konflikter uppstodo, kunde hon spritta till med en hastig, orolig rörelse, som ville hon springa upp och skynda till hjelp.
Men hon beherskade sig alltid, och med ett tveksamt uttryck i sitt ansigte blef hon qvar i samma ställ- ning som förr, följande småttningarnes lekar med spändt intresse.
Och när en liten kulting hän- delsevis kom nära hennes plats, höll hon andan och satt alldeles orörlig, som om hon varit rädd att skrämma en skygg fogel.
Timme efter timme svann, o c h barnaskaran glesnade.
Fäder o c h mödrar kommo och hem- tade sina små — en efter en gingo de förbi bän- ken, der den bleka fröken satt, och hon följde med en egendomlig blick af ömhet hvarje litet blondt eller mörkt hufvud, som passerade förbi.
Men vändes barnets ansigte emot henne och sågo barnets ögon upp emot hennes egna, slog hon sina ner liksom förlägen eller skamsen, öfver att hennes smekande blick ertappats.
Först när det blifvit alldeles tomt omkring henne, reste hon sig upp och gick till baka samma väg hon kommit, med samma nervösa steg och samma trötta uttryck i de mörka ögonen.
* Hon var 28 år gammal och anstäld i en bank.
Föräldrarne vore döda, syskon hade hon inga, slägtingar endast få o c h aflägsna.
Hon hade efter föräldrarnes död gått igenom en handelsskola och fått vackra vitsord o m uppfö- rande och duglighet.
Så hade hon sökt en bank- plats i Stockholm.
Att hon fick den, förvånade just ingen, hur förvånansvärdt det än var, ty det fans ingen, som intresserade sig för henne så pass mycket, att man kom att tänka på, o m det var märkvärdigt eller icke.
Hon bodde hos en gammal enkefru, lefde ett stilla och enformigt lif, kände just inga menniskor och umgicks med ingen.
Af naturen var hon skygg, och denna skygg- het hade med åren snarare till- än aftagit.
I hemmet hade hon, som enda barnet, under upp- växtåren fördt ett afskildt o c h instängdt lif.
Gent- emot andra barn, som hon kom i beröring med, hade bon en känsla som inför något obekant och märkvärdigt.
Det föll henne aldrig in, att de le- kande, skrattande ostyriga ungarne voro väsen af samma slag som hon.
Hon kunde aldrig förmås att deltaga i deras lekar, men hon tyckte o m att se på dem, helst från en vrå, der hon icke obser- verades.
I timtal kunde hon stå der med vid- gade ögon, som uttryckte på en gång undran, för- tjusning och en viss respekt.
Strax då hon blifvit vuxen, kom denna känsla för barnen i bakgrunden — medan det unga hjer- tats första allvarliga kärleksdikt långsamt dog hän.
Men under de sista arbetsamma o c h en- samma åren hade den trängt sig fram på nytt.
När hon stod framför ett barn, kände hon nu alltid något af detsamma, som hon då känt inför den man, kring hvilken hennes tankar lönligen kretsade.
Hon var skygg, vågade knappast se på barnungen, fick hjertklappning om han kom henne nära, och hade på samma gång en våldsam läng- tan att stryka med sin hand öfver hans hår eller känna hans mjuka kind mot sin.
* Hennes lilla rum vette med sitt enda fönster mot gården.
Ute hade det varit nästan fullt dags- ljus, men här inne låg skymningen redan o c h drömde öfver möblerna.
Hon satte sig i hvilo- stolen borta vid fönstret o c h stirrade ut med en underligt frånvarande blick.
Länge blef hon sittande i samma ställning och med samma tomma blick.
Men så reste hon sig hastigt med en energisk liten kastning på hufvu- det, tände lampan, rullade ner gardinen och bör- j a d e syssla med ett skrifarbete, som hon tagit hem från banken.
Och pennan gled fram öfver papperet, hastigt och rutineradt med säkra slängar, feberaktigt s o m ville den skrifvande jaga undan onda tankar.
Onda, derför att de voro lockande, rusande, slap- pande tankar — tankar s o m alstrade missmod och trötthet, o c h hon fick ej vara trött, hon må- ste se till att hålla sig spänstig och rask, ty i morgon kom det åter en dag — en arbetsdag.
Ett drag af beslutsamhet fäste sig kring mun- nen och ett nålfint veck mellan ögonbrynen; pen- nan flög fram öfver papperet, och rad fyldes ef- ter rad.
Ett litet guldur låg framför henne på bordet; den långa visaren kröp taflan rundt och ännu skälfde pennskaftet i hennes hand, en liten arbetsvan hand, mindre fyllig än haremshanden, men icke mindre hvit.
Lampskenet föll öfver ansigte och hår; vec- ket mellan ögonen hade småningom strukits bort, o c h draget kring munnen mjuknade.
Hon lade pennan på bordet och lutade sig långsamt med händerna sysslolösa i sina knän till baka i stolen; ögonen tycktes oemotståndligt attraherade af någonting utanför lampskenet, någonting som var långt, långt borta, någonting som blicken icke kunde nå — — — Nej, hon kunde icke komma ifrån dem, de följde henne öfverallt, dessa blonda o c h mörka hufvu- den.
Barnaögon, bruna och blå, sågo på henne från hvarje vrå, barnaskratt och barnagråt fylde sjelfva tystnaden omkring henne.
Hon var åter i Humlegården, satt framåtlutad på sin bänk, och en efter en drogo småttingarne henne förbi.
Och för hvar o c h en särskild, som kom, fick hennes ansigtes uttryck en särskild ny- ans af ömhet, skiftade de mörka ögonen som en skogstjärn i olika belysning, spelade leendet kring hennes mun, än starkt, än blekt, som solskenet en aprildag mellan snöfylda moln.
Der är den lille tidningspojken, han, som ser så ängsligt bortkommen ut i hopen af alla de andra.
Det fins något i hans ansigte, som kommer henne att tänka på, att han tryckts ner hela sitt korta lif igenom, att han måst hålla till baka sitt skratt o c h hålla till baka sina tårar.
Stackars liten tolfåring, så rädd och jagad och förskrämd han ser ut!
Just en sådan liten va- relse, som han, skulle hon vilja ha rätt att hålla af, att värma i sin famn o c h lugna med sin röst.
En sådan förfrusen stackare — hur skulle han icke se upp till henne, tacksamt och gladt, vid smekningen af hennes hand och klangen af en vänlig qvinnoröst — — åh, hon skulle stryka öf- ver hans panna så sakta och varligt tills han förstod, att han kunde lägga sitt hufvud förtroen- fullt intill hennes bröst • — — Hennes ansigtsuttryck skiftade, det kom ett hurtigt drag kring munnen, och ögonen fmgo glans som vid en häftig kroppsrörelse.
Det är en liten präktig gosse, hon ser, en stark pojke med röda kinder och ett öppet frimodigt ansigte.
Hon tar honom på sina armar och his- sar honom högt i luften, så att han skriker af glädje o c h hans ögon stråla — — — Men så tultar en liten flicka fram i sin korta kjol — uttrycket skiftade på nytt — Hon lyfter den lilla upp i sitt knä, o c h lillan ser med un- drande barnaögon in i den bleka tantens ansigte.