Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gu signe dej! (går till Ulf) Var nu kry och karsk tills jag kommer hem, far!
ULF (fingrande på klockan).
Nu ä' slagverket färdigt med -- hör ska' du få höra! (klockan slår sex slag.)
SVEN (höjer sitt spjut).
Ja, nu ä' klockan slagen! (går ut.)
(De öfriga, utom Ulf, följa honom, Märtha ledande de små barnen.)
Scenen är en trakt vid Dalelfven.
Vid dess andra strand en kyrka och klockstapel i fonden, omgifven af prestgårdshusen.
Bakom dem höga, skogbeväxta fjell, från hvilka här och der bäckar kasta sig ner i elfven.
En kulle med banad väg sluttar från ena sidan till den andra af teatern.
Nära avantscenen, till venster om åskådaren, Engelbrekts bostad.
FEMTE SCENEN. INGEBORG (går öfver teatern in i Engelbrekts hus).
MÅNS BENGTSSON och ERIK (smygande efter Ingeborg). ERIK.
Der var hon -- hon gick in.
52 MÅNS BENGTSSON.
Nej det var ej hon -- det var Elfdrottningen, som glömt att försvinna med den nattliga dimman och som nu dansar öfver jorden, för att gäcka solens strålar! ERIK.
Elfdrottningen!
Föda då ulfvarna lam i dessa trakter?
Blommar söderns ros på Dalarnes klippgrund!
Abilgard! jag börjar nu förstå dig!
För en stråle af dessa brinnande ögon, för en kyss af dessa vällustigt svällande läppar höjde jag gerna upprorsfanan mot himmel och jord med all dess herrlighet!
ERIK. Herre, låt oss fly! der kommer både böndernas och elfvornas konung!
MÅNS BENGTSSON (krampaktigt omfattande svärdfästet).
Fördömdt! (skyndar ut jemte Erik.)
ENGELBREKT. ABILGARD (skyndande något före Engelbrekt och seende efter de flyende).
Det var bestämdt Måns Bengtsson jag såg smyga derborta!
ENGELBREKT. Alltsedan min hemkomst till Dalarne från Köpenhamn smyger han spejande i mina spår, Gud vet i hvilka afsigter! men det är lättare att klämma sönder en gråsten emellan fingrarna, än att locka ur en Dalkarl hans hemlighet.
ABILGARD (med en betydelsefull blick på Engelbrekt).
I dag således?
Ja i dag.
Den sol, som snart sjunker, skall i morgon finna många hyddor tomma.
53 far, i spetsen för en talrik skara krigsfolk, rycker an emot oss och är redan inom gränsen.
Vi skola möta honom på halfva vägen.
Blott fyratio år har Calmare union varat och de tre folken hafva knappast hemtat andan efter århundradens blodiga fejder mot hvarandra.
Hatets brand skall då tändas ånyo, för att aldrig slockna mer!
De svenska fjellen kunna icke omslipas till ädelstenar, blott för att pryda en utländsk konungs krona.
Margaretha gjorde Sverige till ett lydrike under Danmark.
Det stolta Svenska krigsskeppet kan inte dragas i släptåg af en fiskarbåt från Selands stränder.
Sådan var ej meningen med föreningsakten.
Deruti inrymdes folken lika rätt, och Danska folket rår inte för, om meningen blifvit vanställd och gifna lagar brutna.
Också är det inte folkens fel, om hatets lågor ånyo tvingas in i deras hjertan.
För det få jordens mäktige ansvara en dag!
Men så länge folken endast äro blinda redskap för sina beherrskares afsigter och gerningar, så länge blir hoppet om friden blott en gäckande dröm.
Må derföre striderna fortfara!
Visdomen kan aldrig köpas för dyrt.
Den dag kommer nog, då folken skola inse, att de förspillt sina tårar och sitt blod endast för att ge must åt herrskarens lagrar.
Då skall också han finna, att menniskorätt och menniskovärde äro fastare grundvalar för en tron, än eröfrade fanor och blodiga valplatser!
54 ABILGARD.
Om du ej hinner fullända ditt stora företag, hvar finner du inom detta rike den hand, som slutar hvad du börjat?
ENGELBREKT. Sverige erkänner tvenne envåldsherrar: sin fattigdom och sin ära.
Den, som vördar dem båda, han är Svensk, om också hans vagga stått i dep aflägsnaste vrå af verlden.
(Ljudet af Dal-lurar höres från bergen.) ENGELBREKT.
Tiden skyndar! -- vi måste skiljas!
-- Jag tackar dig för det skydd, den förjagade, biltog dömde sonen funnit nom dina gästfria fjellar.
Hur gerna hade jag inte velat kämpa för den sak, hvars riddare du är!
ENGELBREKT. Yngling!
Danmark är ditt fädernesland, din far vår hätskaste fiende.
En oöfverstiglig mur reser sig emellan oss båda; men om den också nådde skyarnes höjd, min vänskap, mitt deltagande följa dig hvarhelst din bana leder.
(fattar Abilgards hand) Farväl!
Ja! -- det måste ske! -- Här skapade jag i föreställningen mitt hem; i mina drömmar såg jag ljusa bilder och mellan dessa fjell de sammanflöto.
Vid hvarje fjät, jag tager härifrån, försvinna de. -- Försvagadt är mitt mod -- jag blyges för mig sjelf, men saknar kraft till handling.
Abilgard! icke sväfvar den unga örnen blott öfver de bergsspetsar, hvarunder han har sitt bo.
För honom ligger öppen hela rymden och han pröfvar i den sina starka vingar.
Han återvänder dock! men jag -- jag får ej återvända!
55 ENGELBREKT.
För honom finns en gräns; men ej för menniskoanden.
Om den vill verka här i verlden, nog har den fält att verka på.
-- I Tyskland kämpar samvetsfriheten mot Påfveväldets förtryck.
Huss besteg bålet; men hans anda har lefvat upp hos hans efterföljare.
Egna den heliga saken ditt hjerta och din arm.
Det är herrligt att lefva och dö för den lära, för hvilken den store mästaren lefde och dog!
ABILGARD (trycker Engelbrekts hand till sitt bröst).
Farväl! -- Jag förmår ej taga afsked af de dina! (ämnar gå.)
SJUNDE SCENEN. DE FÖRRE.
INGRID. INGEBORG. INGEBORG (häftigt utkommande).
Afsked! -- Hvem skall bort?
(fattar Abilgards hand) Du, Abilgard?
Du tågar ju med min far?
Nej, jag kan ej tåga mot min egen.
INGEBORG (studsar).
Du strider då bland våra fiender?
Nej! jag kan ej strida mot mig sjelf.
INGEBORG. Du skall bort! nå väl! men da återkommer?
ABILGRDD. En gång kanhända.
Jag återfinner dig då -- kanske som maka i kretsen af de dina.
Öfver tröskeln träder ungdomsvännen och talar om det förflutna.
Det är så ljuft att tala om sin lyckas korta dagar!
INGEBORG (skyndar till Engelbrekt och fattar hans hand).
Är det du, som jagat bort honom?
Nej det
56 har du inte -- du har ju alltid talt så godt om honom -- och du med, min mor.
-- Vi älska ju honom alla så mycket. -- -- Ack! denna sommar har varit så glad -- jag visste inte hur det kom till -- -- men nu -- nu vet jag det!
ENGELBREKT. Ingeborg! pligten kallar honom!
INGEBORG (släpper Engelbrekts hand).
Pligten?
-- För första gången läser jag annat än ömhet i din blick! (till Ingrid)
Och du, äfven du! -- O! ni har aldrig älskat mig! -- Förlåt mig -- (fattar sin fars och mors händer)
Jag vet inte hvad jag säger!
INGRID (drager Ingeborg till sig).
Min lilla flicka! luta dig mot din mors bröst!
INGEBORG (lösgör sig ur sin moders armar och skyndar till Abilgard).
Men om du återkommer och inte mera finner mig?
-- Du skulle sakna mig rätt mycket?
INGEBORG (förvirradt).
Besynnerligt hur allt förändras! (halfleende) Det är ju så barnsligt allt det der! (nalkas sin far)
Ja, jag förstår nu allt och är förståndig nu igen -- jag ler ju åt alltsammans -- men -- mitt hjerta brister! (sjunker gråtande i sin mors armar.
Ingrid bortför Ingeborg.)
ENGELBREKT (till Abilgard).
Abilgard! (omfamnar Abilgard, hvarefter denne långsamt aflägsnar sig.) ÅTTONDE SCENEN. ENGELBREKT (allena).
Stackars barn! och likväl lyckliga i sin olycka!
Att få lefva i hvarandras minnen, skära och rena
57 som barnets första tankar; finns det något skönare lif än det! -- Att i blotta föreställningen äga hvarann är ett paradis, dit icke en gång drömmen om olycka hinner.
Icke finnes i verkligheten någon byggnad så stark, som ej af stormen stundom skakas.
(Klockringning börjar.)
Ha! stunden är inne!
Från dalar och fjellar samlas mina kämpaskaror.
Steget är taset!
Framåt -- är seger och frihet!
Tillbaka -- vore träldom och döden! -- Jag kan inte slita mig från den hemska synen i natt.
-- Jag ser mig ännu der vid elfvens strand.
På Norrlands höga himmel blänkte solen och de ljusa molnen flögo öfver mitt hufvud, som segerfanor, och stridens örnar sväfvade i rymden med segerkransar.
Från alla håll hörde jag glädjesånger utaf ett räddadt folk.
Jag kände mig omfläktad af englars salighet!
Men när jag såg i elfvens spegel, ryste jag.
Jag såg min egen bild, men den var blek som döden -- och vågen -- den var färgad af blod! (försjunker i betraktelser, hvarunder Måns Bengtsson och Erik smyga öfver teatern och försvinna.)
Ja! stunde hvad som helst!
Allt står i Herrans hand! -- -- Så kommen då, j Dalas folk! j riddersmän i vadmalsrockar och utan annat guld, än hjertats oskuld, och andra anor, än de rena seder, som gått i arf från fordom intill nu! -- Ja, det är afundsvärdt, att stå i spetsen för allt hvad
Norden eger redbart, stort! -- Så kommen, störten fram med edra strömmars kraft! -- I edra vågor sluken opp hvart bålverk, som förtrycket rest!
Och när j stormat ut, så lemnen qvar på fosterjorden en skörd af frihet och af sjelfbestånd, som inga framtidsstormar skola härja! (går in i sin boning.)
58 NIONDE SCENEN. SVEN ULFSSON.
PEHR MATSSON. MATS. MÄRTHA.
BEVÄPNADE DALKARLAR. DERAS QVINNOR (alla inkommande från olika håll, skakande hvarandras händer och småningom närmande sig avantscenen).
Om lycka och ära vi ägde en sång etc. 1.
Fast armod och mödor bebott våra tjäll, Fanns frihet och lugn mellan fjellen.
Vi plöjde vår teg ifrån morgon till qväll Och malmen vi bröto ur hällen.
Förtryckarn då kom, för att suga vårt blod; Men här skall han finna båd' männer och mod Bland Dalarnas åldriga fjellar!
EKO. Åldriga fjellar!
(Det mörknar.)
(Alla falla på knä, hopknäppande sina händer.) 2.
Du Herre, som styr öfver himmel och jord, Med mildhet tag mot våra böner!
Beskydda vår kära, fast torftiga Nord!
Gjut kraft uti Dalarnes söner!
Tryck våldet till jorden, ty makten är din!
Låt aldrig förtrycket få tränga sig in Bland Dalarnas åldriga fjellar.
EKO. Åldriga fjellar.
59 (Trummor och trumpeter skalla från alla sidor.
Eldar tändas på bergshöjderna, hvaraf scenen upplyses.
Folket uppreser sig, qvinnorna omfamna sina män.)
TIONDE SCENEN.
ENGELBREKT. INGRID OCH INGEBORG (straxt derefter).
ENGELBREKT (i fullständig vapenrustning af jern, men utan annan prydnad).
Hell eder, männer af det gamla fria Dala! ALLA (sammanslående vapnen).
Hell dig Engelbrekt Engelbrektsson! hell!
(En marsch uppspelas, hvarunder från den närmast fonden belägna kullen beväpnade Dalkarlar ledvis nedmarschera och tåga ut på samma sida nedanför kullen, skiljda genom färgen på deras rockar, efter socknarnes olika plägsed.
Detta tåg räcker till aktens slut.)
CHÖR (under marschen).
Tågom fram uti striden för fädernesland
Mot förtryckarnes skaror med svärd uti hand, Och mot Nordiska folk ännu frihet skall le, Ty åt oss himlen seger skall ge.
Tågom fram för vårt land, Att med svärdet i hand
Ifrån fjellar till strand Lossa träldomens band!
Tågom fram för vårt fädernesland!
(Vid slutet af Chören ordna sig i leder de i förgrunden samlade Dalkarlarne och börja äfven marschera; qvinnorna intaga höjderna
60 deromkring och vifta med näsdukarne sitt afsked åt de aftågande.
Ingrid och Ingeborg skynda ut.
Engelbrekt sluter dem i sina armar, hvarefter han höjer sitt svärd och ställer sig i spetsen för den sista truppen.
Under det Chören och marschen som lifligast pågå, faller ridån.) _______
En sal på Wadstena slott med fonddörrar.
I bakgrunden är ett högsäte för ordförande biskopen, med ett större bord framför.
FÖRSTA SCENEN. KNUT BOSON (i högsätet).
CARL KNUTSSON. MÅNS BENGTSSON.
ENGELBREKT. ERIK PUKE (dessa fyra sittande vid bordet).
BISKOPAR.
RÅDSHERRAR (alla dessa vid bordet).
RIDDARE OCH SVENNER (stående deromkring).
(Vid ridåns uppgång ordväxling och sorl) CARL KNUTSSON. Erik Puke tycks ha glömt, att han sitter bland Svea Rikes Råd! ERIK PUKE.
Och du, Carl Knutsson, glömmer att bemantla dina ärelystna och egennyttiga afsigter!
CARL KNUTSSON (uppstigande).
Oförsynte! ERIK PUKE (uppstiger och kastar öfver bordet sin handske till Carl Knutsson).
Jag utmanar dig, Carl Knutsson, till envig på lif och död, till häst eller fot, hur dig täckes!
62 KNUT BOSON (slår klubban i bordet).
Riddare och Svenner!
I den Heliga Kyrkans namn, påbjuder jag lugn och värdighet vid våra öfverläggningar!
På Engelbrekt Engelbrektssons begäran har denna Herredag i Wadstena blifvit utlyst.
Han fordrar att vi skola uppsäga vår laglige Konung tro och lydnad.
Han fordrar det i spetsen för en uppretad allmoge, som, glömsk af sina pligter mot Gud och Öfverhet, förhärjande stormat öfver land och rike!
Men förr förkolne min hand, än jag undertecknar en skrift mot min lagkrönte Konung, som skulle tillskynda oss alla en evig vanära i detta lifvet och en evig fördömelse i ett annat!
ENGELBREKT (uppstigande).
Öfvermodige prelat! du fordrar lugn och värdighet och du djerfs sjelf fördöma ett folk, som endast vill uppfyllandet af konung Eriks löften, lagarnes efterlefnad, medborgerlig och mensklig behandling.
Har då inte denna allmoge flerfalldiga gånger på fredlig väg nalkats Eriks tron? har den ej redan, blidkad af hans skenfagra löften, vid trenne serskilta tillfällen nedlagt vapen?
Hvad har den vunnit dermed?
Nya brutna löften, nya utländska fogdar på Svenska slott, nya bödlar för landet!
Prelater!
J talen om er kärlek och trohet för Konungen; men j viljen hafva Konungen på den Danska jorden, för att sjelfve på den Svenska få herrska såsom tyranner.
CARL KNUTSSON.
Riddersmän och ädlingar hafva i alla tider uppträdt såsom medlare mellan konung och folk.
De hafva i brydsamma omständigheter hjelpt dem båda.
63 ENGELBREKT.
De hafva medlat, de hafva hjelpt; men på hvad sätt?
Ena dagen hafva de hjelpt konungen af med folket och den andra folket af med konungen. -- J gode herrar, viljen j veta sjelfva källan till våra inre strider och olyckor, trots vår verldsbekanta mandom och tapperhet?
-- Ända se'n Hedenhös står på den Svenska jorden en afgudabild, som icke en gång Christendomens milda ljus kunnat försmälta.
Det är afunden.
Man ser olyckorna omkring sig; man vill deras undanrödjande; man skådar länge efter befriaren.
Han kommer och finner -- fiender emot sig, bakom sig, på alla sidor.
Man afundas honom hans seger, som likväl är allas; -- ja man afundas honom till och med det blod, han gjuter på afrättsplatsen, af fruktan att efterverlden kunde helga detta blod en tacksamhetens tår! -- Denna afgud hembära vi våra skönaste offer, fosterlandskärleken och frukterna af våra mest lysande segrar; och kommande tider skola en gång med förvåning fråga, huru ett land kunnat stå genom så många stormande skiften, med denna helvetets bild i sitt sköte! (fattar ett större på bordet liggande papper)
För sista gången frågar jag eder, biskopar, riddare och svenner, viljen j underteckna denna min skrifvelse till konung Erik?
-- Allmogen har för dess betydelse offrat strömmar af blod! -- Offren j några droppar bläck för densamma! ERIK PUKE MED FLERE.
Ja, vi underskrifva den.
Jag äfven, men blott såvida skrifvelsen undergår den förändring, att derest konungens löften ej uppfyllas, varder han från regeringen skiljd.
64 KNUT BOSON.
Men jag förbjuder hvar och en att underteckna denna upprorsskrift!
Jag förbjuder det i den heliga kyrkans namn!
ENGELBREKT (uppstiger).
Och jag förklarar, i fäderneslandets, att den, som ej derunder skrifver sitt namn, dömes som landsförrädare, förlustig lif, ära och gods! (slår sin stridshandske i bordet, hvarvid alla springa upp.) (Erik Puke med de fleste grupperar sig kring Engelbrekt; men de öfrige, hvaribland Måns Bengtsson, kring Knut Boson och de andra biskoparne, alla med händerna på svärden.
Carl Knutsson sitter qvar vid bordet.)
ENGELBREKT (träder mellan dem).
Låten svärden hvila, eller skall jag inkalla den församlade allmogen, för att döma mellan oss? -- Viljen j det?
(Alla taga händerna från svärden.)
KNUT BOSON (närmande sig Engelbrekt).
Det är således våldets och styrkans prägel du sätter på dina fosterländska handlingar?
ENGELBREKT (griper Knut Boson om armen och leder honom till ena sidofönstret).
Ser du dessa bönder, som stå dernere?
På tvenne års tid har ingen af dessa hyddans torftiga söner sett sitt hem.
Icke nöjde med att försvara sina egna fjell, hafva de gått ut för att rädda sina bröder.
Hvad hafva de för sina uppoffringar?
Monne några lönande äreställen i lifvet?
Vänta de kanske att få sina namn upptecknade i häfden, att lysa för efterverlden?
Dessa dagakarlar vid plogen skola icke en gång minnas att de varit hjeltar i striden.
Och j Kyrkans Fäder, hvad hafven j gjort för detta folk?
Inom edra hefästade
65 slott frossen i på deras bekostnad!
I spetsen för lejda knektar, prediken j försoningens lära med brynja på skuldra och svärd i hand.
På era läppar bären j kyrkan -- dess ståtliga hvalf, dess skyhöga tornspiror; -- men forskade man in i era bröst, skulle man der inte kunna upptäcka så mycket som en bönpall en gång! J prester! blef inte den skönaste lott på jorden eder beskärd?
Folkets hjertan och sammeten -- se der den rika verld, der j kunnen utså och skörda så mycket ädelt och stort! -- Bären då inte fram det heliga sakramentet med befläckade händer!
KNUT BOSON (med hög röst till de församlade).
J hafven hört dessa ord! -- viljen j ännu, som trälar, krypa vid Gudsförnekarens och kyrkorånarens fot! -- -- Engelbrekt Engelbrektsson förer afvog sköld emot konung och land! -- han skymfar och hånar den heliga kyrkan! -- -- Jag förklarar honom derföre i kyrkans bann, och hvar och en, som sällar sig till honom och hans blodiga skaror, utestänger sig från all delaktighet i Guds moders församling! -- ENGELBREKT (fattande Knut Boson i kragen).
Så falle då på ditt eget hufvud den förbannelse du sjelf uttalat! -- Ner med dig bland dessa skaror, hvilkas blodtörst du och din konung väckt!
Ner med dig! -- tror du väl att en falsk bön på dina läppar längre förmår gäcka hämndens och straffets ljungande blixt! ERIK PUKE MED FLERE (under buller och vapenbrak).
Ner med honom!
Ner med honom! -- ENGELBREKT.
Stilla! (leder Knut Boson till bordet)
Skrif! ditt namn måste stå först.
(Knut Boson skrifver under med synbar motvilja, hvarefter de öfriga träda fram och teckna sina namn.)
66 ENGELBREKT (tager Knut Boson afsides).
Jag vet att du skänkt Bengt Stensson, klosterrånaren, ditt beskydd, oaktadt han är bannlyst af Rom och Svea Rikes Råd förklarat honom biltog.
Bland ditt följe ser jag hans son, Måns Bengtsson, deltagaren i fadrens illbragder.
Biskop, akta dig! ännu äro landets lagar blott yrvakna, men deras synkrets utvidgas! (går till bordet, fattar det fulltecknade papperet och höjer det)
Denna skrift afsänder jag till Konung Erik.
Mellan honom och oss finnes nu mera ingenting gemensamt!
Må sedan hans härar öfversvämma vårt land; hans flottor hota våra stränder! -- Sverige är oöfvervinnerligt -- så länge det vill vara det! (går åtföljd af alla, utom Knut Boson, Carl Knutsson och Måns Bengtsson.) ANDRA SCENEN. KNUT BOSON. CARL KNUTSSON.
MÅNS BENGTSSON. KNUT BOSON (för sig sjelf, stående på ena sidan af teatern).
Vid Sanct Petri stol, detta glömmer jag aldrig! CARL KNUTSSON (för sig, stående på andra sidan).
Hvilken kraft! hvilken stor man! -- Men hvarför just han, denne obetydlige man ur folket!
MÅNS BENGTSSON (framträder långsamt mellan dem; för sig).
Herskningslystnaden på hvar sin sida, och hatet midt uti! KNUT BOSON (som förut).
Fort ett bud till Konung Erik! -- Kyrkan och hans krona måste räddas! (går.)
67 CARL Knursson.
Ohjelpligt faller Konung Eriks krona -- må den falla! men hvilken upptager den sköna bördan?
-- Engelbrekt! -- Nej! -- (går.)
MÅNS BENGTSSON (allena).
Hvar giftet sitter, det vet du, Engelbrekt; men ormens hufvud mägtar du ej krossa.
Smid dej ett harnesk, tjockt som murarna i detta slott; -- gadden skall ändå träffa ditt hjerta.
Jag läste din död i deras blickar.
Om jag blott hade tid att vänta, jag skulle kunna sjuga te deum, utan att behöfva doppa fingerna i vigvattnet.
-- Men, vid Sanct Eriks hufvud, jag kan ej vänta.
Biltog och stödd mot tiggarstafven, irrar min fader kring landet; gräset gror uti r@emnorna i min öfvergifna fäderneborg; sjelf äter jag nådebröd i min biskoplige frändes boning! -- Engelbrekt! -- När din djerfva hand vidrörde min urgamla ätt, glömde du, att det var ett klippstycke du rörde.
Det faller; -- men ve honom som står derunder! (går häftigt ut.) _______
68 (Förändring till trakten utanför Wadstena kloster.
Klosterporten på ena sidan af teatern, men en del af flygelbyggnader med upplysta fönster skjuter ett stycke framför fonden, hvilken för öfrigt föreställer insjön Wettern, hvaröfver månan lyser.)
FJERDE SCENEN. KNUT BOSON. ABEDISSAN (båda utkommande från klostret).
KNUT BOSON.
Som jag säger, fromma syster, i morgon måste det ske.
ABEDISSAN. Ske din vilje, vördige fader! men -- KNUT BOSON.
Men? -- när den heliga kyrkan fordrar något, måste menniskan böja sig under dess bud och framför allt hennes förnämsta tjenare, fromna syster!
Klostrets kassa är väl inte för hårdt anlitad sedan jag sist granskade räkenskaperne?
ABEDISSAN. Du vet ju, vördige fader, att jag för någon tid sedan skickade dig 2,000 mark lödige?
De skola användas till messor för våra helgon Sancto Petro och Sancto Nicolao.
ABEDISSAN. Jag vet det! -- Men våra helgon på qvinnosidan, Sancta Brigitta, Sancta Catharina och Sancta Cecilia, hafva äfven sina messor, och till detta heliga ändamål har jag användt en lika stor summa.
Men de heliga systrarne älskade i lifvet aldrig denna verldens flärd och prål.
Behöfdes verkligen så mycket penningar, fromma syster?
69 ABEDISSAN. Då du, vördige fader, behöfde 2,000 mark för två messor, som inte blifvit verkställda än, är det ju naturligt, att jag skulle behöfva minst samma summa för tre, som deremot redan blifvit hållna.
Låt oss alltid handla öppet och ärligt med hvarandra, fromma syster!
Jag vet, att vid sista aflatsmarknaden här i Wadstena och sedan den heliga fadren i Rom bekommit sin andel deraf med 21,480 daler silfvermynt, återstoden utgjorde enahanda belopp, utom de smycken af guld och ädla stenar, som fromma själar skänkt klostret och hvarpå jag har förteckning.
Allt är i behåll, vördige fader!
Och hvar förvaras det?
ABEDISSAN. I Sancta Brigittas graf, såsom du sjelf befallt, till följd af de laglösa tider vi lefva uti.
KNUT BOSON. Godt! -- Kyrkan och kronan behöfva nu alla hjelpmedel.
Belzebub, den der ock satan kallas, har, under namnet Engelbrekt, uppstigit ur helvetet.
Med trolldom och signerier intager han den ena borgen efter den andra och stormar nu emot den heliga kyrkans hälleberg.
Derföre, fromma syster, måste, för att rädda själarne, jordens skatter anlitas.
ABEDISSAN. Jag förstår.
-- Olägligt är att i samma rum, hvarunder Sancta Brigitta hvilar, bor för närvarande Engelbrekts dotter, som fadren under kriget lemnat i vårt skydd.
Men det blir väl råd för den saken, vördige fader.
Således i morgon bittida, fromma syster --
70 ABEDISSAN. Nedstiger jag i Sancta Brigittas graf?
Dröj med det tills jag sjelf kommer.
I morgon bittida är jag här och då hämtar jag alltsammans.
Alltsammans?
Det förstås, att så mycket lemnas qvar, som förslår till åtskilliga messor för våra helgon på qvinnosidan.
ABEDISSAN (sagta till Knut Boson).
Som inte behöfva hållas?
Tyst, fromma syster! någon kunde höra oss.
(En messa sjungen af nunnor, ackompanjerad af orgel, höres från klostret.)
ABEDISSAN (korsande sig).
En själamessa öfver syster Gertrud, som saligen afsomnade i går natt.
KNUT BOSON (korsande sig).
Frid vare hennes stoft! -- Laga för all del, att ingen stör oss i morgon när vi upphämta skatten! (räcker handen åt Abedissan) God natt, fromma syster!
ABEDISSAN (kysser hans hand).
Den heliga jungfrun vare med dig, vördige fader! (går långsamt och med armarne i kors öfver bröstet in i klostret.)
(Knut Boson går ut på motsatt sida.)
FEMTE SCENEN. MÅNS BENGTSSON (insvept i en kappa, smyger spionerande utanför klostret).
MÅNS BENGTSSON (efter messans slut).
Att ingen af mitt folk höres af ännu, och tiden är dock inne! -- -- -- De jubla på slottet! de dricka skålar för
71 Calmarunionens upplösning och kung Eriks fall, och svenska ädlingar upplyfta på sina sköldar bonden från Dalarne! -- Och fäderna vända sig ej i sina kistor och ingen stormil griper uti segerfanorna på deras grifter! -- Engelbrekt! frossa gerna i dag! i morgon räckes dig en annan bägare.