Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter 49 Efter föregången skriftvexling har Kongl. Hofrätten meddelat utslag den 21 Augusti 1864, af innehåll: som upplyst och ostridigt vore, att i fråga komna tioörestycken, när de från Hagberg den 3 Januari 1863 anhöllos, varit till utseendet betydligt olika riktigt mynt af enahanda valör, så att åtskilliga angående åtalet emot Hagberg afbörda vittnen, som nyssnämnda dag hvar för sig beskådat ett eller flera bland dessa tioöresstycken, ansett dem vara falska, samt Hagberg icke, så vidt handlingarna upplyste, vid något af de med honom hållna förhör i fråga satt, det närmare undersökning af de anhållna myntens beskaffenhet erfordrades; alltså, och då, hvad ständige Borgmästaren anginge, tillika förekommit, att han redan den 5 Januari, eller å andra dagen efter Hagbergs häktande, förklarades jäfvig att vid ransakningen lägga hand; funne Kongl.
Hofrätten hvarken ständige Borgmästaren eller Rådstufvurättens tillförordnade
Ordförande eller ledamöter kunna till ansvar eller ersättningsskyldighet i målet dömas.
Med detta utslag har jag icke kunnat åtnöjas.
De såsom domskäl andragna omständigheter syntes mig icke rättfärdiga en persons insättande och qvarhållande i häkte en månads tid, enär grundlösheten af den misstanke, som emot Hagberg förefanns, genast kunnat och bort upptäckas.
Jag antoge nemligen, att vår lagstiftning och vårt rättegångssätt oeftergifligen fordra, att den myndighet, som för brott häktar eller i häkte qvarhåller en person, så fort ske kan och med all möjlig noggrannhet undersöker eller låter undersöka, huruvida det brott, för hvilket häktning i fråga kommit, är verkligt och bevisligt.
Jag antoge vidare, att, i detta fall, vederbörande genast, lika väl som efteråt, kunnat inse, att den undersökning, som borde ske, icke läte sig verkställas utan biträde af sakkunnig person, som deråt egnade sådan omsorg, att han kunde afgifva och verkligen afgåfve ett utlåtande i frågan, med form och förbindelse af ett vittnesmål inför Rätta, icke af ett lösligt yttrande, grundadt på de i fråga komna myntstyckenas flygtiga påseende.
Med denna åsigt kunde jag icke, i likhet med Kongl.
Hofrätten, tillägga intygen af vittnena, hvilka uppenbarligen saknade nödig insigt för sakens bedömande, sådan vigt, att de borde urskulda vederbörandes underlåtenhetaf eller dröjsmål med föranstaltande af en undersökning, ledande till verklig och tillförlitlig upplysning i saken.
Vidare ifall, såsom jag holle före, omsorgen om sanningens utletande i thy mål ålegat den myndighet, som häktat eller i häkte qvarhölle Hagberg, finge något afseende icke fästas på den omständighet, huruvida Hagberg påyrkat eller icke påvrkat noggrannare undersökning rörande det honom tillvitade R.
St. Just-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års Riksdag.
7 50 brottets verklighet, helst hans underlåtenhet i sådant fall berodde på oförstånd.
Den omständighet slutligen, att Borgmästaren, två dagar efter Hagbergs häktande, i följd af domarejäf, skildes från ransakningens handläggning, kunde, efter mitt förmenande, så mycket mindre utgöra skäl för hans friande från åtalet som, enligt hvad jag förut anmärkt, denna omständighet, på samma gång hon kunnat af Borgmästaren förutses, tillika bort föranleda en ännu noggrannare undersökning af det brott, för hvilket Hagberg qvarhölls i häktet, enär behofvet af särskild Rådstufvurätts tillförordnande alltid skulle vålla uppehåll i ransakningen och derigenom förlängdt lidande för Hagberg, ifall denne vore oskyldigt häktad.
Då jag således icke annat kunde finna, än att
Hagberg ägde grundadt anspråk på upprättelse för det långvariga lidande, hvilket genom vederbörandes försumlighet blifvit honom tillskyndadt, ett anspråk, som jemväl i den allmänna rättssäkerhetens intresse borde förfäktas; anmodade jag Advokatfiskals-embetet, i skrifvelse den 19 September 1864, att genom underdåniga besvär saken hos Kongl. Maj:t fullfölja; och har nådigt utslag deruppå ännu icke blifvit meddeladt.
Under år 1858 hade dåvarande Justitie-Ombudsmannen vid besök i Warberg och der anstäld granskning af Rådstufvurättens och Magistratens domböcker och protokoller anmärkt: att clombohen i civila mai för år 1854, ehuru fortgående i nummerföljd till och med N:o 138, den 20
December, saknade underskrifter och äfven sådant slutord, sorn kunde innebära, att något mål under återstående delen af året icke varit att i nämnda dombok intaga; äfvensom att, för sagde dag, icke funnes någon anteckning om de då tjenstgörande i Rätten, men att föregående rättegångsdag, den 18 December, varit tillstädes Borgmästaren, två ständige Rådmän och en tillförordnad, nemligen vice Häradshöfdingen M., hvilken sistnämnde derjemte fört protokollet; att domboken i brottmål under nyssberörcla är, för den 21 Mars, då likaledes Borgmästaren, två Rådmän och bemälde protokollsförande varit tjenstgörande, innehölle, att uti ett mål emellan Stadsfiskalen J. L. Fischerström, åklagare, och Olof Svensson i Lundby blifvit afsagdt ett vid enskild öfverläggning beslutadt utslag, hvarefter icke förekommit något utslag, men mer än ett blad lemnadt oskrifvet, och vid genomseende af Rättens protokoll hade icke kunnat inhemtas, att någon med namnet Olof Svensson i Lundby varit af Stadsfiskalen vid Rätten tilltalad; 51 att vidare N:o 55, för den 25 April, då, utom Borgmästaren och två Rådmän, samme tillförordnade Rådman och protokollsförande tjenstgjort, helt och hållet saknades, men en sida i ternen befunnes lemnad oskrifven; att den 27 December, då samme tillförordnade Rådman fört protokollet, numren 225, 226 och 227 funnes fullständigt uppsatta, men icke någon anteckning utvisade, att ej flera mål under året förevarit, och underskrifter saknades: samt att Protokollet öfver Politi-, Bur skaps- och Ekonomimål för samma år väl varit uppsatt i ordentlig nummerföljd till den 23 November, likasom två ärenden, numren 66 och 67, förekomme uppsatta för nämnde dag, då samme protokollsförande tjenstgjort, men att vidare protokoll för året saknades, utom det att dels på särskildt ark, för den 19 December, anträffades ett utslag och omedelbart derefter, utan upptagande af nummer, två ärenden, alltsammans utan underskrifter, dels ock ett särskildt och fullständigt protokoll i ett mål förefunnes för den 28 December, hvilket vore af en bland de ständige Rådmännen underskrifvet.
I anledning häraf och efter vidlyftig skriftvexling med Rådstugurätten, hvarunder blifvit upplyst, att ofvanbemälde, tillförordnade protokollsförande afflyttat från orten och icke qvarlemnat vare sig memorialprotokoll eller andra anteckningar, med begagnande hvaraf Rådstufvurättens ordförande och öfrige ledamöter kunde komplettera ofvannämnda brister, anmodade jag, i skrifvelse, Konungens Befallningshafvande i Hallands län att utse lämplig person, hvilken, i enlighet med de föreskrifter, jag tillika bifogade, skulle efter stämning inför Rådstugurätten i Warberg tilltala merbemälde protokollsförande hos Rådstufvurätten och Magistraten i nämnde stad, för den försummelse honom i ofvanberörda måtto till last komme och påyrka ej blott ansvar efter lag och sakens beskaffenhet utan jemväl den försumliges förpligtande att vid verkande äfventyr sin eftersatta tjenstepligt fullgöra, medelst de anmärkta bristernas afhjelpande.
Rådstufvurätten meddelade utslag den 31 December 1862 och yttrade: ehuru åtalade felen tillkommit den tid, M. varit förordnad att i Magistraten och Rådstufvurätten i Warberg förestå en Rådmansbefattning och dermed förenade Magistratssekreterare- och Notarietjenster; likväl emedan hvarken lag eller instruktion funnes, hvarigenom Notarien vid Rådstufvurätten fått sig ålagdt annat, än att uppsätta protokoller och ansvara för att utgående expeditioner med de förra öfverensstämde, hvaremot protokollernas justering och tiden derför vore beroende af Rättens ordförande och ledamöter, hvilka måste äga tillhålla protokollsföranden att, inom tjenlig tid och vid bestämd påföljd, fullgöra sin i ofvanberörda afseende eftersatta skyldighet; ty, och då hvarken sådant eller ens protokollsjustering i förevarande fall 52 syntes hafva ägt rum, och M:s, såsom tillförordnad ledamot i Rätten, ifrån ordförandens och öfriga ledamöters oskiljaktiga ansvarighet, i och för embetet, lika litet som desse sednares tillhörde Rådstufvurättens bedömande, samt enskild part ej heller blifvit lidande af hvad M., i egenskap af Notarie, vore i målet till last fördt, saknade
Rådstugurätten stöd af lag att på den uttagna stämningen M. något ansvar ådöma.
Häröfver anförde, efter mitt förordnande, Advokatfiskals-embetet i Kongl. Göta Hofrätt besvär hos Kongl. Hofrätten, som efter föregången skriftvexling den 7 Juli 1865 meddelade utslag, och —' enär M. med den tjenstgöring, han vid i fråga varande tid utöfvat, i egenskap af adjungerad ledamot i Warbergs Rådstufvurätt och Magistrat, förenat befattningen att föra dessa myndigheters protokoll, samt, vid sådant förhållande, de till denna senare befattning hörande göromål ej kunde betraktas annorlunda, än såsom en del af de åligganden, för hvilka M. vore ansvarig, i sin omförmälda egenskap, eller den af adjungerad ledamot i Rådstugurätten och Magistraten, men åtal för hvad M. i denna egenskap kunde hafva brutit icke, emot 8 kap. 2 § Rättegångsbalken, tillhörde Rådstugurätten att handlägga, — förklarade, med ändring af öfverklagade utslaget, att
Rådstugurätten ten icke varit behörig att med målet taga befattning; och, då åtal för de i fråga komna felen icke blifvit inför Kongl. Hofrätten såsom första domstol i laga ordning anstäldt och utfördt, blefve
Advokatfiskals-embetets vilkorliga framställning, att Kongl. Hofrätten måtte omedelbart döma M. till ansvar och meddela föreskrifter angående fullgörandet af de skyldigheter, han förmenats hafva eftersatt, af Kongl. Hofrätten lemnadt utan vidare afseende.
Till detta beslut bidrogo tre af Kongl. Hofrättens ledamöter, hvaremot två voro af den mening, att målet på uppgifna skäl borde till Rådstugurätten återförvisas.
Som emellertid — i likartadt mål, der fråga var om fel, begånget i Magistrats-sekreterarebefattningen af Magistrats-sekreterare, som tillika var Rådman, för delaktighet i hvilket fel öfriga ledamöter af Magistraten jemväl voro tilltalade, — Kongl. Maj-‘t, genom nådigt utslag den 27 April 1864, (se sid.
41 här ofvan) förklarat hinder ej möta för Kongl.
Hofrätten att till behandling upptaga åtalet, jemväl i hvad det rörde Magistrats-sekreteraren, så har jag icke sökt ändring i Kongl. Hofrättens nyss anförda utslag, utan anmodat Advokat-fiskals-embetet att målet hos Kongl. Hofrätten, såsom första domstol, anhängiggöra och utföra. 53 Emot Ofverståthållare-embetet för Polisärenden förordnade jag åtal genom en, den 6 Oktober 1863, till Advokatfiskals-embetet i Kongl.
Svea Hofrätt aflåten skrifvelse af följande hufvudsakliga innehåll:
Under flera föregående, års tjenstgöring i Justitie-Ombudsmans-expeditioneu hade jag haft tillfälle att af fångförteckningarna inhemta, hurusom en anmärkningsvärd långsamhet hos Ofverståthållare-embetet för polisärenden ägde rum, förnämligast i expedierandet af de remisser, som, då ransakuingar rörande häktade personer till domstol hänskjötes, borde dit öfversändas.
Af denna anledning, och då vid granskning af de för 1861 års tre första qvartal inkomna förteckningar öfver polisarrestanter i Stockholm blifvit anmärkta trettioett fall, i hvilka tiden för expedierandet af förrberörda remisser varit utsträckt till 15, 16, 17 eller 18 dagar, hade jag, efter mitt tillträde till Justitie-Ombudsmans-embetet, under den 10
December sistberörda år, aflåtit skrifvelse till Ofverståthållare-embetet, hvaruti jag i allmänhet fäste bemälde embetes uppmärksamhet på nyssberörda långa dröjsmål, och särskildt på det besynnerliga förhållande, som derutinnan yppat sig, att nemligen för vissa dagar samtliga de remitterade ransakningarnes expedierande varit underkastadt det dröjsmål, som omförmäldt vore, medan deremot för de flesta andra dagar, på hvilka dylika remisser blifvit beslutade, desamma till domstolen öfverlemnats inom tre eller fyra, högst åtta dagars tid.
Denna långa expeditionstid för alla på en dag remitterade mål syntes mig så mycket mindre kunna förklaras genom ett eller annat måls vidlyftiga beskaffenhet som dels denna orsak ej kunde få uppehålla de enklare remissernas expedierande dels ock målens vidlyftighet, med det sammandragna och kortfattade expeditionssätt, hvilket för dylika remisser vore vedertaget, icke skäligen kunde anses utgöra giltig grund för en till flera veckor utsträckt expeditionstid.
Tvärtom tycktes det påpekade förhållandet med remissernas skyndsammare expedierande för vissa dagar äfvensom sättet och formen för remissernas affattande föranleda till den förmodan, att det ej borde vara omöjligt att åstadkomma någon förkortning i allmänhet uti tiden för ifrågavarande ransakningars expedierande, och att derigenom påskynda fortsättningen af målens handläggning, efter det de blifvit från Ofverståthållare-embetet öfverlemnade.
Utom den vinst för rättsskipningens verksamhet, som af densammas ökade snabbhet, enligt min tanke, vore att förvänta, borde deraf jemväl härflyta en icke mindre önskvärd minskning först och främst i de sin frihet beröfvade personernas lidande och dernäst i kostnaden för dessas underhåll i häktet.
Jag hade derföre begärt Öfverståthållare-embetets utlåtande, huruvida hinder, af beskaffenhet att ej kunna af bemälda Embete undanrödjas, motverkade införandet, från och med början af året 1862, af en ordning, öf - 54 verensstämmande med min åsigt, att, i de aldra flesta fall, en tid af högst åtta dagar vore för ändamålet fullt tillräcklig, och endast undantagsvis — då om orsaken dertill särskild anteckning i fånglistan borde göras — en eller annan dag, räknad från den, då Ofverståthållare-embetet beslutade ransakningens öfverlemnande till domstol, ytterligare kunde erfordras för de i fråga varande remissernas expedierande.
Å denna skrifvelse hade jag ej fått emottaga svar förr, än den 3 Mars 1862, då Ofverståthållare-embetet, uti skrifvelse af den 1 i samma månad, till mig öfverlemnade dåvarande Herr Polismästarens förklaring, af hvilken skulle inhemtas, att åtgärder blifvit vidtagne till förekommande för framtiden af dröjsmål med expedierandet af Poliskammarens remisser; förmälande Herr Polismästaren i sin berörda förklaring, bland annat, att ändring uti anmärkta hänseendena blifvit anbefald, så att för framtiden ett liknande obehörigt dröjsmål med remisshandlingarnas afsändning ej lcomme att äga rum, samt att, om så skulle med något vidlyftigare mål inträffa, anteckning om orsaken komme att göras i de till Justitie-Ombudsmans-embetet ingående förteckningar öfver polisarrestanter.
I ytterligare skrifvelse till Ofverståthållare-embetet den 22 Augusti 1862 hade jag erinrat, bland annat, att, ehuru Öfverståthållare-embetets skrifvelse, som innehöll nyss omförmälda förklaring, gifvit mig anledning förvänta, att dröjsmål af den anmärkta beskaffenheten ej vidare skulle förekomma, utan remisserna till domstol blifva expedierade inom den tid, jag såsom maximum föreslagit, granskningen af förteckningarne öfver polisarrestanter i Stockholm för första hälften af år 1862 icke destomindre ådagalagt ett motsatt förhållande, hvarföre jag låtit sammanföra de fall, i hvilka, — dock först efter den 1 Mars, då Öfverståthållare-embetets förutnämnda skrifvelse till mig afläts, — mer än åtta dagars expeditionstid blifvit vid remisser till domstolarne begagnad.
Dessa fall hade varit följande nemligen: ett fall, i hvilket dröjsmålet utgjort 17 dagar ett » » »16 » sex » » »15 » sju » » » 14 » sex » » » 13 » två » » »12 » fjorton » » »11 » åtta » » » 10 » åtta » » » 9 » och hade vid Juni månads slut sju remisser ej ännu blifvit öfverlemnade; 55 varande ingenstädes i dessa månaders listor anteckning gjord om anledningen till tidsutdrägten vid expedierandet.
Af sådan orsak anhölle jag, att Öfverståthållare-embetet måtte meddela mig underrättelse, så väl om de dagar, då remisshandlingarne i de sist omförmälda sju målen till domstolen öfverlemnades, som ock om anledningarne till det dröjsmål, hvilket med öfversändandet af de öfriga till vederbörande domstolar förelupit.
Då på denna skrifvelse, hvilken från Justitie-Ombudsmans-expeditionen afgick följande dag eller den 23 Augusti 1862, något svar ej följde,- hade jag den 6 Februari 1863 aflåtit ny skrifvelse till Öfverståthållareembetet, med påminnelse om besvarande af den förra; men först i skrifvelse af den 6 påföljande Juni, hvilken den 8 i samma månad ankommit, hade från Öfverståthållare-embetet blifvit insända de af förrbemälde Herr Polismästare samt af då biträdande, nu mera ordinarie Polismästaren, i ämnet afgifna förklaringar.
Efter tagen kännedom af dessa förklaringars innehåll hade jag den 27 Juni 1863 uti ytterligare skrifvelse till Öfverståthållare-embetet, såsom anmärkningsvärd! betecknat, att bägge ofvanbemälde ordförande i Poliskammaren påpekat försumlighet hos expeditionshafvandena såsom orsak till större delen af de anmärkta dröjsmålen, men det oaktadt icke uppgifvit, hvilka åtgärder blifvit vidtagna till beifrande af dylik försumlighet eller till förekommande af densammas framtida förnyelse.
Då jag emellertid förutsatte, att
Öfverståtbållare-embetets afsigt ej kunde vara att söka undandraga sig utöfvandet af förmanskapet och kontrollen å de vid Poliskammaren tjenstgörande protokollsförande och expeditionshafvande, anhölle jag, att Öfverståthållare-embetet måtte, angående de i omförmälda afseende redan vidtagna eller ock tillämnade åtgärder meddela mig underrättelse.
Till svar härå hade jag den 17 Augusti 1863 fått emottaga en af dåvarande Polismästaren aflåten skrifvelse, deruti han, >å Öfverståthållare-embetets vägnar," meddelade, att de expeditionshafvande, hvilka till den anmärkta försumligheten gjort sig skyldige, erhållit förständigande att för framtiden noggrannt iakttaga de föreskrifter, som i „fråga om expeditionen af remisser angående häktade personer blifvit af Öfverståthållare-embetet gifne.
Emellertid hade vid fortsatt granskning af de från öfverståthållareembetet till Justitie-Ombudsmans-expeditionen inkomna fångförteckningar, från slutet af Juni år 1862 till slutet af Maj månad 1863 dröjsmål, vid expedierandet af dylika remisser blifvit anmärkta, i följande fall, nemligen: i ett fall dröjsmål under 18 dagar » åtta fall » »15 » » sex » » » 14 » 56 i tre fall dröjsmål under 13 dagar » åtta » »12 » » fjorton » »11 » » tjugufem » » 10 » » aderton » » 9 » hvarjemte handlingarna i tvenne mål ej voro vid månadens slut expedierade; och saknades för alla dessa fall i fångförteckningen de af dåvarande Polismästaren, uti hans förut omförmälda, af Ofverståthållare-embetet i skrifvelse den 1 Mars 1862 öfversända förklaring, utlofvade anteckningar om orsakerna till dröjsmålet.
Längre än till
Maj månads slut 1863 hade anmärkningarne ej kunnat sträckas af den anledning, att några fångförteckningar för de derefter följande månaderna, vid skrifvelsens afgång, ännu icke till mig inkommit, ehuru, jemlikt 3 § 2 morn. i Kongl.
Kungörelsen den 25 Oktober 1839, så beskaffad förteckning för hvarje månad skolat före slutet af den derpå följande aflemnas, samt Juni månads fångförteckning således redan före deri 1 Augusti bort komma mig till handa.
Men ej nog med hvad sålunda blifvit anmärkt rörande dröjsmål vid expedierandet af remisshandlingar och fångförteckningar, äfven från enskilda personer hade flera klagoskrifter, omförmälande obehörigtdröjsmål vid expeditionen af dem rörande protokoller, synnerligast under 1863 års lopp, till mig inkommit.
Om än deribland två klagoskrifter, efter det förklaringar blifvit infordrade, befunnits till någon min vidare åtgärd icke föranleda, hade dessa mina beslut dock ingalunda varit grundade på vunnen öfvertygelse, att klagomålen varit obefogade ; men i det ena fallet hade jag ansett mig böra låta bero vid Öfverståtliållare-embetets tillkännagifvande, att expeditionshafvanden erhållit varning och tillrättavisning; och i det andra, der klagoskriften blifvit af Ofverståthållare-embetet till mig återsänd, försedd med den klagandes påskrift, att han återkallade sin klagan och anhölle att, i anledning af klagoskriften, ingen vidare åtgärd måtte vidtagas, hade jag, enär klaganden sålunda undandragit sig att med bevis styrka sina uppgifter, blifvit urståndsatt att det anmälda förhållandet beifra.
Handläggningen af två andra klagoskrifter åter hvilade, , på det klaganden måtte hafva tillfälle att med påminnelser bemöta de af Ofverståthållare-embetet afgifna förklaringar.
En femte klagoskrift deremot komme att behandlas i sammanhang med här förut mot Ofverståthållare-embetet framställda anmärkningar.
Hos mig hade nemligen hustru Inga Maria Larsson, uti en den 6 Juni 1863 ingifven skrift, klagat, att hon, som den 13 (?) näst förutgångne
Maj blifvit hos Ofverståthåthållare-embetet för Polisärenden fäld till ansvar - 57 sval- för oloflig bränvinsutskänkning, sedermera flerfaldiga gånger, dels skriftligen dels muntligen, hos Ofverståthållare-embetet begärt dess protokoll och utslag i målet, och allenast erhållit två särskilda bevis, att nämnda protokoller då ännu icke vore expedierade, hvilka bevis hon förmälde sig hafva till Kongl. Svea Hofrätt ingifvit för att såmedelst styrka hinder för fullföljande af anförda reservationshesvär emot Ofverståthållare-embetets utslag; men att emedlertid målet blifvit i Kongl. Hofrätten afgjordt.
Sedan jag, i anledning häraf, infordrat Ofverståthållare-embetets för Polisärenden utlåtande, hade dåvarande Herr Polismästaren, i afgifven förklaring, tillkännagifvit, att han å Ofverståthållare-embetets vägnar handlagt i fråga varande mål, och att utslag deruti meddelats den 4 i ofvannämnda
Maj månad, samt för öfrigt förmält, att hustru Larsson först den 19 i samma månad begärt utbekomma protokollerna och utslaget, hvilka aflemnades till justering den 22 Maj, återstäldes justerade den 2 Juni, och sedan den 6 Juni varit att tillgå; att dröjsmålet med justeringen berott dels på en mängd andra göromål, dels på nödvändigheten att, innan expeditionen kunde justerad återlemnas, inhemta tillförlitliga uppgifter om åtskilliga vid målets behandling utredda, men i protokollet ofullständigt upptagna omständigheter, vid hvilkas införande i protokollet man ej bort ensamt förtrösta på minnet; samt att, enligt Herr Polismästarens förmenande, genom det öfverklagade dröjsmålet någon skada ej tillskyndats hustru Larsson, enär den fullständiga bevisning, som i jmålet blifvit emot henne förebragt, ej skulle lemna ringaste tvifvel, att Ofverståthållare-embetets utslag blifvit af Öfverdomstolarne faststäldt, i händelse detsamma der kommit under pröfning.
Af handlingarne i detta mål, hvilka från Kongl.
Hofrätten varit af mig reqvirerade, hade jag inhemtat, att Kongl. Hofrätten den 11 Juni 1863 meddelat utslag i anledning af en till Kongl. Hofrätten ingifven skrift, deruti hustru Larsson fört klagan öfver ett utslag, som skulle blifvit af Ofverståthållare-embetet för Polisärenden gifvet den 4 Maj innevarande år, i mål emellan Poliskommissarien Jäderin och klaganden, angående oloflig bränvinsutskänkning, samt tillika anhållit om fjorton dagars anstånd för att med fullständiga besvär och handlingar i målet till Kongl. Hofrätten inkomma; och hade Kongl. Hofrätten sig utlåtit, att emedan Inga Maria Larsson icke visat, att något sådant utslag som det, hvaröfver hon förmält sig föra klagan, vore meddeladt, Kongl.
Hofrätten icke kunde fästa afseende å hvad Inga Maria Larsson i den ifrågavarande skriften anfört.
Anteckningarne å det inneliggande exemplaret af Kongl. Hofrättens utslag hade visat, att hustru Larssons skrift blifvit till Kongl. Hofrätten ingifR.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års riksdag. 8 58 ven den 19 Maj, och att Kongl. Hofrätten följande dag i anledning af skriften resolverat.
Här hade således ej varit utredt, huruvida icke hustru Larsson, genom underlåtenhet att förete ofvan omnämnda bevis eller på annat sätt, i större eller mindre mån, sjelf vållat, att hennes klagan ej kommit under Kongl. Hofrättens pröfning; men deremot hade det synts fullständigt ådagalagdt, att efter det hustru Larsson begärt att utbekomma protokoll och utslag, ett obehörigt dröjsmål med deras expedierande ägt rum, och att detta dröjsmål visserligen i någon mån legat protokollsföranden, men synnerligast dåvarande Herr Polismästaren till last.