Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De olägenheter, denna långa lagfartstid medförde, »helst en köpare, förr än han på sitt fång erhållit den i lag stadgade säkerhet, gemenligen icke kunde våga några betydliga uppodlingar och förbättringar», fästade slutligen lagstiftarens uppmärksamhet; och då biet genom Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800 stadgadt, bland annat, att lag-farten 6 Lag-UUkotlets Ullålande N;o 33. skulle å den ort, der tre ting årligen hållas, anses slutad å det ting, som infdll näst efter det, då tredje uppbudet meddelas, å hvilket ting tordeman, så vida han ville sin talan förvara, följaktligen borde den lagligen utföra medelst stämning och bördeskillings nedsättning; hvilket stadgande jemväl lämpades efter förhållandena i de orter, der endast två eller ett ting årligen hållas.
På detta sätt förkortades ock lagfartstiden med nära hälften.
Men emellertid återstår ännu omkring ett år, innan köpare kan erhålla visshet, huruvida börd kommer i fråga.
Förkortning af denna tid skulle likväl ej kunna ske utan i förening med en förändring i sätt och vilkor för lagföljd af jord; och yrkande derom har ej blifvit, framstäldt i någon af de motioner, som i förevarande ämne öfverlemnats till Utskottets behandling; ej heller har den talare, som anvisat ifrågaställa medel, uppgifvit något förslag eller ens antydt på hvad sätt den af honom framkastade idé skulle i lagstiftningen realiseras.
Man måste ock härvid taga i betraktande, att lagfarten ej uteslutande afser börd.
Derom vittnar nemligen föreskriften i 2 § 1 Kap. Jorda-baiken att gåfva af fast egendom skall, likasom köp, lagfaras, enär börd endast i sednare fallet nu kan komma i fråga.
Och af 8 § i nämnde Balks 5 Kap. synes äfven, att annat klander, än börds-klander, begränsas af lagfarten; och denna omständighet ökar frågans omfattning.
Dessutom skulle någon betydlig förkortning ej kunna ega rum eller derigenom det förhållande förekommas, som egentligen öfverklagas, eller det missbruk af börds-rätten, som, efter hvad erfarenheten visat, egentligen utöfvas af de mest aflägsna skyldemän.
Förslaget om hembuds-rätten innefattar ett försök att till en del åter upplifva vår äldre lagstiftning.
Enligt 2 Kap. Jorda-balken Lands-lagcn skulle nemligen den. som ville sälja sin arfvejord, å tre häradsting hembjuda den åt fränder, hvarefter bördeman hade rätt att köpa jorden inom natt och år derefter; men köpte han ej, fick jorden säljas till hvem som helst, utan att bördeman derå egde någon talan.
Redan i sjuttonde seklet upphörde dock hembuds-skyl digheten och uppbudet infördes; och detta sätt att offentliggöra köp af jord, till framkallande af och värjande emot bördeinäns anspråk och sådant klander, som icke grundades derpå, att jorden blifvit någon olagligen afhänd, bibehölls af 1734 års lagstiftare såsom det ändamålsenligaste.
Omförmälda sätt skulle ej eller kunna afskaffas; men vid sådant förhållande blefve i samma sak två principer i lagstiftningen gällande, af hvilka den enas tillämpning skulle helt och hållet bero på säljarens godtfinnande.
Kan man emellertid ej återupplifva hembuds-skyldigheten i sin fordna betydelse och således förbjuda all försäljning innan hembud skett, torde dock saken ej böra komma i fråga.
Emot ett sådant upplifvande förekommer likväl, att hembuds-skyldigheten stod i innerligt sammanhang med ett strängare begrepp om slägtjord, än det nu rådande, med åsigter, dem man under tidernas lopp allt mer och mer frånträdt, och hvilka ej äro förenliga med den nyare tidens.
Om nyttan och ändamålsenligheten af börds-rätten tvistade man Lay-Utskoltels Utlåtande iV.-o JJ. 7 t‘j d:l; (le antogos såsom ostridiga.
Men annorlunda förhåller det sig nu, om än meningarne hittills icke kunnat förenas^ angående institutionens fullkomliga utplånande ur lagstiftningen; och då i allt fall, på sätt sagdt är, köpare af arfvejord fortfarande behöfde dermed lagfara, anser
Utskottet ej nödigt att äfven fästa uppmärksamhet på de praktiska förvecklingar, den föreslagna hembuds-rätten skulle medföra, för ådagaläggande af detta medels olämplighet.
En förklaring, att »utom nu bestämda börde-led endast säljarens närmaste arfvinge eger rätt alt börda», vore, med andra ord, att stadga, att bördsrätt tillkommer blott den, som är säljarens arfvinge, så framt han är i den skyldskap, som 6 Kap. 1 § Jorda-balken omförmäler.
Men erkänner man arfsrätten, såsom uteslutande grund för börds-rätten, är svårt att inse, hvarföre sistnämnde rätt skall vara beroende på arfvingens närmare eller fjermare skyldskapsförhållande till säljaren.
Genom ett stadgande i omförmälda syftning försvunne ock i sjelfva verket börds-rättens egentliga motiv, hvilket deremot ej upphäfves med den inskränkning af de börds-berättigade slägtmedlemmarne, som Utskottet föreslagit.
Att på annan väg söka inskränka börds-rätten, dertill saknar alltså Utskottet anledning; och att en större inskränkning, än den föreslagna, för närvarande ej vore välbetänkt, kan slutas af Bonde-ståndets bifall till Utskottets förslag och diskussionen inom Ridderskapef och Adeln; ty vid de åsigter, som inom dessa Räks-Stånd i detta ämne allmännast äro gällande, måste afseende företrädesvis fästas, på sätt hos Borgare-ståndet blifvit antydt och Utskottet här ofvan förklarat.
Dertill mana institutionens beskaffenhet och verkningar.
Dess kraft ligger hufvudsakligen i dess ålder och deraf alstrade rättsuppfattning; och dess verkningar äro de, hvilka egnat sig åt jordbruks-näringen, bäst i tillfälle att erfara.
Den eger följaktligen sitt hufvudsakliga försvar i en på traditionen grundad och af lagarna befästad mening hos jordbrukets idkare; och vädjar man nu till denna mening, så måste antagas, att
Utskottet träffat den mest tillfredsställande lösningen af frågan, då den tillstyrkt inskränkning af bördemännens antal till bröstarfvingar, föräldrar och syskon.
Det har väl blifvit anmärkt, att det vore inkonseqvent att i rätt uppstigande led inskränka de börds-berättigade till föräldrar, då man ej gör någon inskränkning i rätt nedstigande led eller i afseende på bröstarfvingar, äfvensom att utesluta syskons afkomlingar, då de ega lika arfsrätt som syskon.
Men denna anmärkning torde förfalla, om man tager i betraktande: att inkonseqvenser af samma art förefinnas i gällande lag, enär den utesluter syskons barnbarn från börds-rätt, men tillägger farbroder en sådan rätt, oansedt de förra äro närmare berättigade till arf; — att bröstarfvingar hafva företräde till arf framför alla andra skyldeman, hvaremot förfäder i andra led eller faderfaders och fadermoders arfsrätt ej inträder så länge syskon eller någon dess afkomling lefver; — samt att 8 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 33. dessutom börds-rätten i uppstigande led ej kan försvaras ur sjelfva sakens natur eller ur det skäl, hvarifrån denna rätt nu hemtar stöd eller den presumerade kärleken till från förfäder ärfd jord.
Visserligen kan det inträffa, att någon säljer sin ärfda jord till sin sonson, i hvilket fall jorden är fortfarande underkastad börd enligt gällande lag; men detta fall torde ej vara af den vigt, att börds rättens inskränkning deraf bör bero.
Här är, efter hvad redan är antydt, ej eller fråga om utbildningen af rationela rättsbegrepp, utan endast om mildrande af en i lag godkänd sedvänja, så att den bringas i närmaste öfverensstämmelse rned det allmänna föreställningssättet och i sina verkningar varder, så vidt sig göra låter, oskadlig.
Detta hoppas Utskottet ock, att följden skulle blifva af en lag i enlighet med Utskottets förslag i denna del, hvilket Utskottet således hufvudsakligen vidhåller, ehuru Utskottet i afseende på formen funnit en förändring lämplig, derför Utskottet kommer att här nedan närmare redogöra.
Hvad som nu blifvit yttradt angår endast inskränkningen i bördemännens antal, ej det i sammanhang dermed föreslagna stadgande, att jord, som siiljes inom börden, ej må bördas.
Emot detta stadgande har emellertid blifvit anmärkt, att detsamma skulle vara mindre följdriktigt.
Det skulle nemligen ej öfverensstämma med den idé, hvarpå börds-rätten hvilar, enär grunden till denna rätt är familjebandet, som betingar företrädesrätt åt den närmaste i slägten, samt dessutom innefatta ett afsteg från principen för arfs-rätten, att närmaste skyldeman skall ärfva.
Utskottet har redan visat, att denna princip ingalunda blifvit iakttagen i denna del af vår lagstiftning, enär den t. ex., efter hvad förmäldt är, utesluter syskons barnabarn från, men tillägger faderbroder börds-rätt; och inom det fastställda börde-ledet är det blott under vissa förhållanden, som företräde till arf ger företräde till börd, helst rättigheten att börda jemväl beror efter hvem säljaren ärft jorden.
Omförmälda princip, så vidt den gjort sig gällande, har Utskottet dock vidhållit i det fall, att börd, enligt Utskottets åsigt, bör komma i fråga; men Utskottet kan, med hänsyn till institutionens idé, ej finna, att detta fall inträffar, då jord säljes till bördeman eller till någon, som inom börden är.
I våra äldre lagar gällde den grundsats, att ingen eger sälja sin jord utom slägten, utan att förut hafva till fränder hembjudit densamma.
Då var slägtens betydelse i samhället beroende på dess jordegendom; och derföre var man äfven angelägen att bibehålla jorden inom slägten.
Småningom utbildades lagstiftningen och i sammanhang dermed reglorna för lösnings-rättens begagnande vid hembud.
— Och, efter Lands-lagen, var den närmare att börda, som var närmare skyld, men om denne ej begagnade sin börds-rätt, då hembud gjordes, inträdde hans närmaste man, o. s. v. Ville ingen af slägten lösa, då fick jorden säljas till Lag '■Utskottets Utlåtande N:0 32. y till oskyld man.
Men ändamålet med börds-rätten, äfven sedan dess ursprungliga grund, genom samhällsförfattningens omdaning, upphört, var emellertid fortfarande att bibehålla jorden inom slägten.
Om en till säljaren närmare eller ijermare befryndad köpte jorden, qvarblef den, det oansedt, inom hans slägt, hvars anspråk dermed måste anses hafva blifvit uppfyldt.
I samma mån slägterna mera spriddes och den närmare gemenskapen emellan mcdlemmarne inskränktes till de mera närskylde, i samma mån inskränktes emellertid bördeledet.
Endast hos dessa sednare ansåg man kunna förutsättas ett annat motiv till börds-rättens begagnande, än egennyttan, eller antaga, att begagnandet var en följd af önskan att inom sig bevara den jord, som någon af dem ärft efter en afliden slägtmedlem.
I sak förändrades alltså icke förhållandet; och tvifvelaktigt är derföre, huruvida 1734 års lagstiftare tänkte sig bördsrättens utöfning i annan händelse, än att jord såldes utom börd och följaktligen huruvida föreskrifterna i 3 § af Jorda-balkens 6 Kap. afsett annat än ordningen för utöfvandet af denna rätt, derest flere bördemän sig anmälde.
I sådan händelse kunde det i detta lagrum förutsatta förhållande inträffa, eller att »män dela om börd», d. v. s. tvista derom, hvilkendera framför den andra är till börd berättigad, hvilket ej kan anses ega rum, då en fjermare bördemän söker värja köpt jord emot en närmares bördes-anspråk.
Denna sednare mening var ock den öfvervägande inom lagskipningen, intill dess en motsatt mening, genom Kongl. Resolutionen eller rättare Förklaringen den 15 September 1756, uttalades.
Innan denna Resolution tillkom, hade de missbruk af börden, som under sednare tider i så fruktansvärd grad tilltagit, redan visat sig.
Man var icke vidare belåten att derigenom bevara jorden inom bördeled; man fann äfven i institutionen ett medel att tillfredsställa vinningslystnaden; och under sådana förhållanden framkallades den klagan, som hade lagförklaringen till följd.
Att en sådan utsträckning af börds-rätten fordras för upprätthållande af institutionens idé, derom har Utskottet ej blifvit öfvertygadt; och då de olägenheter och skadliga verkningar, som börds-rätten i sin utöfning kan medföra, böra, så mycket möjligt är, förekommas genom sådana inskränkningar, hvilka af allmänna meningen gillas; —• då Bonde-ståndet, hvars opinion i detta ämne, efter Utskottets förut uttalade åsigt, företrädesvis förtjenar uppmärksamhet, äfven i denna del godkänt Utskottets förslag; — då inkonseqvenser redan vidhäfta börds-lagarne och aldrig kunna undvikas i lagar, hvilka ej hafva sitt stöd i allmänna rättsbegrepp; — och då omförmälda inskränkning derjemte har till ändamål att förekomma split och oenighet emellan de mest närskylde; kan Utskottet ej frånträda sin öfvertygelse, att ifrågaställa inskränkning är både ändamålsenlig och välbetänkt.
Sl. Prol. 1856 $ 1S57.
I Afd. i i Haft. 2 10 Lag-VIskoltels Ullål ande N:o 3Z.
Sedan Utskottet sålunda sig utlåtit i anledning af de anmärkningar, sorn angått Utskottets behandling af förslagen om sjelfva börds-rätten, förekommer den börds-rätten underordnade, till Utskottet jemväl återremitterade frågan om upphör ande af den lösnings-rätt af frälse-skattejord, som ur medgifven den, som räntan eger, då jorden säljes utom börd.
Ehuru Preste-ståndet återremitterat denna fråga, kan likväl icke af de Utskottet tillhandakomna handlingar upptäckas, att
Utskottets yttrande härutinnan ådragit sig någon anmärkning inom detta Stånd.
Deremot har det blifvit erinradt, inom Borgare-ståndet: att, enär ostridigt vore, det frälserätts-egare aldrig egt skattejorden eller haft någon laglig rätt dertill, laglig grund äfven saknades till försvar af hans lösnings-rätt, om sådan rätt i lagen afsåges; — att deremot ett annat förhållande egde rum i afseende på frälse-skattejord, till hvilken en ömsesidig lösnings-rätt kunde vara skälig; — och att man följaktligen borde väntat sig ett understöd af motionen, hvad skalte-frälsejord angår; — samt inom Bonde-ståndet: att lösningsrätten vore orättvis, alldenstund jordegaren hade en större rätt än ränte-egaren; att grundsatsen om konsolidering af en spridd egande-rätt ej förtjenar afseende, enär, ju mer egendomen delas, desto fördelaktigare vore det för landet; och att de lösnings-rätter af ifrågavarande art, sorn tillkomma vissa fromma stiftelser, likaledes bordt upphöra.
I sistnämnda hänseende har dock någon motion ej blifvit väckt; och derföre har Utskottet ej eller haft anledning att derom sig yttra, vidare än om någon from stiftelse skulle vara innehafvare af frälseränta; men i sådant fall erfordrades icke något särskildt yttrande.
För underlåtenhet i detta afseende har man alltså ej skäl att förebrå Utskottet; och då det endast blifvit yrkadt, att ränteegares rätt till frälse-skattejord måtte upphöra, synes den inom Borgare-ståndet gjorda anmärkning emot
Utskottets förfarande att ej föreslå lösnings-rättens upphörande, hvad skatte-frälsejord angår, lika litet ega grund.
Den skillnad, som med berörda anmärkning är antydd, torde emellertid ej vara af någon på saken verkande betydelse.
Det är icke för Utskottet obekant, hurusom man uppställt den sats, att med frälse-skattejord förstås den frälsejord, som frälse-egaren sig afhändt, under förbehåll om ränte-egande-rätten, samt med skatte-frälse den krono-skattejord, hvars ränta kronan öfverlåtit till frälseman ; men Utskottet eger äfven kännedom derom, att någon skillnad i juridiskt hänseende eller i sjelfva verket ej eger rum emellan ränte-egarnes rättigheter; och Utskottet är ölvertygadt derom, att motionären ej eller tänkt sig en sådan skillnad, utan under nyttjade benämningen frälseskatte innefattat all jord, derifrån frälseränta utgår.
Utan afseende derå, att räntan är vorden af jordegaren sjelf skiljd från jorden eller af kronan upplåten, har den ock blifvit af våra lagstiftare lika betraktad.
Genom Kongl. Förordningen den 10 April 1810 förklarades nemligen, att frälseränta, såsom innebärande en beständig real-rätt, har Lag-Utskottets Utlåtande AT.o 32.
11 egenskap af fast egendom; oell på sådan grund skall den ock vid köp lagföljas såsom annat fast gods.
Ursprungligen ansågs ock ränte-egares rätt betydelsefullare än jordegarens; och derföre hade den förre lösnings-rätt, men den sednare ej.
Nyare tiders lagstiftare hafva emellertid, på sätt redan är anmärkt, gjort rättigheterna ömsesidiga; och ifrån den grundsats, som härigenom hyllats, finnér Utskottet ej skäl att afvika.
Då således ränte-egares ifrågaställa rättigheter äro äldre, än jordegarens, då båda hafva samma mål eller en spridd egande-rätts konsolidering, hvars nytta för det allmänna ej lärer kunna af någon med framgång bestridas, torde hvad i detta ämne blifvit anmärkt ej förtjena vidare afseende.
Det återstår således för Utskottet att bemöta de anmärkningar, som äro riktade emot sednare delen af Utskottets, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, afgifna förslag, eller den del, som innefattar ville/ boendes och vabos lösnings-rätt.
Emot bibehållande af denna lösnings-rätt har emellertid endast en talare uppträdt, hvilken förmenat, att denna rätt af konseqvens borde upphöra på samma gång som börds-rätten till stadsfastighet; men olikheten af dessa rättigheter, skadan af den ena och nyttan af den andra, torde blott behöfva påpekas för vederläggning af denna anmärkning.
I öfrigt har man härutinnan hufvudsakligen fästat sig vid det tillägg, Utskottet föreslagit, till förekommande deraf, att lösnings-rätten må göras gällande.
, om pantsatt jord beslägtad med pant-gifvaren.
Inom Ridderskapet och Adeln samt
Presteståndet har man nemligen funnit detta tillägg öfverflödig*, dels på den grund, att förvärfvande af fastighet genom dess uppbjudande pantevis vore lika med åtkomst genom köp å utmätnings-auktion, dels ock af den anledning att det förra förvärfningssättet numera högst sällan, om någonsin, kom i fråga.
Men Utskottet förmodar emellertid, att de skäl, Utskottet anfört för tillägget, skola finnas tillräckligt öfvertygande, om man deråt egnar erforderlig uppmärksamhet.
Då åtkomst af fastighet genom köp och genom pantsättning, enligt uttryckliga ordalydelsen i 1 Kap. i § Jorda-balken, äro tvä särskilda laga fäng, lärer man under köp ej kunna hänföra ett uppbjudande pantevis.
Man har väl, enligt hvad ofvan är nämndt, låtit förstå, som skulle pantsatt fastighet här afsigtligen ej omtalats, emedan omförmälda sätt att förvärfva fastighet numera ej skulle komma i fråga; men när föreskrifter i fortsättningen af den Nådiga Propositionen meddelas i afseende på tiden, då viderboende eller nabo, i händelse stadsfastighet pantevis uppbjudes, bör göra sin rätt gällande, följer deraf, att Kongl. Maj:t måste anse detta förvärfningssätt kunna ifrågakomma; och så länge det af lagen tillätes, bör ock lagen angifva de reglor, som vid dess begagnande skola följas.
Annat vore, om man ansåg den omständighet, att pant-gifvare och pant-innchaf - 12 La g-lt skottets Utlåtande Nio 32. vare äro i den skyldskap till hvarandra, som i 6 Kap. 1 § förenämnde
Balk sägs, ej böra hindra viderboendes och nabos lösnings-rätt; men något sådant har ej blifvit påstådt af vidare än en talare inom Borgare-ståndet, som dock ansett förhållandet böra vara enahanda, antingen fråga är om försäljning eller uppbud pantevis.
Då likväl viderboende och nabo ej böra erhålla större rätt än de förut egt, samt Kongl. Maj:t vägrade sin sanktion till sist församlade Ständers beslut om upphörande af börds-rätten i stad. förnämligast på den grund, att en sådan större rätt medgafs i Ständernas förslag, torde det vara försigtigast att göra nu föreslagna inskränkningar, om man vill vinna det hufvudsakliga målet eller bördsrätfens upphörande.
Slutligen har man förmenat, att då köp af stadsfastighet skulle blifva lagståndet fjorton dagar efter tredje uppbudet, derest Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition antages, men 4 Kap. 2 § Jorda-balken förklarar, att sådant ej inträffar förr än tolf veckor efter samma uppbud, kunde missförstånd lätt inträffa, om berörda lagrum ej ändras; men om än viderboende eller nabo ej skulle hafva någon talan, så vida den ej anställes inom fjorton dagar från tredje uppbudet, återstår likväl, enligt 8 § i åberopade Balks 5 Kap., annat klander, hvars anställande begränsas af nu bestämda laga stånds tid ; och då det är uttryckligen sagdt, att den inträffar 12 veckor efter tredje uppbudet, derest klander ej mellankommer, och ej att sådant eger rum, då den tid, hvarinom viderboende eller nabo bör göra sin lösnings-rätt gällande, förlöper, befarar ej Utskottet det antydda missförståndet.
Af det ofvanstående följer, att Utskottet ej ansett de framställda anmärkningarne föranleda till ändring af Utskottets förslag i sak.
Hvad åter formen för tillvägabringande af ifrågaställa lagförändringar angår; så har Utskottet, vid ämnets närmare öfvervägande, funnit inskränkningen i börds-rätten å landet och de ämnen, som omfattas i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, kunna göras till föremål för särskilda lagförslag, hvilka kunna oberoende af hvarandra pröfvas.
Att, i enlighet med framställd anmärkning, behandla den Nådiga Propositionen ensam för sig, är ej lämpligt, enär enskilde motionärer äfven väckt förslag i nyssberörda ämnen.
Men genom det ämnenas åtskiljande, som Utskottet nu föreslår, göres utgången af det ena ej i någon mån beroende deraf, huru pröfningen af det andra utfaller.
Utskottet finnér nemligen, att inskränkningen af börds-rätten å landet kan ske medelst förändring af 1 och 3 §§ i 6 Kap. Jorda-balken, då deremot stadgandena om upphörande af börds-rätten i stad samt föreskrifterna rörande viderboendes och nabos lösnings-rätt lämpligen utgöra föremål för en särskild författning.
I enlighet härmed äro de särskilda förslag, som under Litt.
A och B här nedan framläggas till pröfning, uppställde, dervid Utskottet sökt att iakttaga de anmärkningar emot redaktionen, som under diskussionen inom Stånden förekommit.
Den af en talare gjorda anmärkning, att redaktionen af 2 § i Utskottets förra förslag skulle vara misslyckad, mörk och svårfattlig, enär Lag-Ulikolltls Utlåtande N:o 33.
13 för mycket deri är vordet sammanfördt, har dock ej gifvit anledning till någon förändring.
Denna § är nära nog ordagrannt lika med Kongl. Maj:ts Nådiga förslag; och om än en i anmärkarens tycke vackrare redaktion skulle kunna åstadkommas, är likväl Utskottets öfvertygelse, att i omförmälda förslag klart uttryckes hvad uttryckas bör.
Det omfattar visserligen två ämnen, eller bördsrätten i stad samt viderboendes och nabos lösnings-rätt; men dessa ämnen äro noga afskiljda samt följa på hvarandra i den ordning, sakförhållandet påkallar.
Derföre har Utskottet ej ens försökt att åstadkomma något bättre, hvartill anmärkaren ej eller lemnat någon ledning.
Af de frågor, öfver hvilka Utskottet sig utlåtit i Betänkandet N:o 13, kan den af Herr Henschen väckta, om antagande af 9 och 10 liap.
Arfda-halken i Lag-beredningens förslag till Civil-tag, icke vidare komma under pröfning.
Denna fråga har väl blifvit återförvisad af Borgare- och Bonde-stånden; men som Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet bifallit hvad Utskottet i denna del tillstyrkt, måste frågan anses förfallen.
Deremot har frågan, angående förändring af lagstiftningen om testaments-rätt och om gåfva af fast egendom blifvit af samtliga Riks-Stånden återremitterad.
Då man granskar de anmärkningar, som inom Riks-Stånden blifvit gjorda i anledning af Utskottets i berörda ämnen framlagda förslag, framstår emellertid såsom ostridigt, hurusom den öfvervägande meningen är för en förändring i lagarne om testaments-rätten och om rättigheten att i lifstiden bortgifva fast egendom; men äfven här äro åsigterna angående sättet för förändringens tillvägabringande väsentligen delade.
Inom Preste-ståndet hafva dock hufvudsakligen betänkligheter yttrats emot friheten att disponera öfver arfvejord å landet; och det är med hänsyn till denna åsigt, som man äfven ansett återförvisning af frågan nödig, så att den måtte komma att behandlas i sammanhang med frågan om börds-rätten, enär den förra syntes beroende på den sednares utgång.
Meningarnc hafva deremot bestämdare uttalats inom öfriga Riks-Stånd.
Ehuru en och annan röst jemväl inom dessa Stånd blifvit höjd till förmån för förbudet emot arfvejords bortgifvande, har likväl flertalet af dem, hvilka tillkännagifvit sina tankar i ämnet, varit af en motsatt åsigt.