Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan förändring bör numera ej hafva någon betydligare inverkan på bergsrörelsen; föga anledning torde förefinnas, att några större jernmalros-fält, än de redan upptäckta, inom landet finnas, och, äfven om sådana fält påträffas, står ju alltid öppet att med jordegaren öfverenskomma om bearbetandet.” ”Författningen borde således, enligt min åsigt, i berörda hänseende innehålla: att hädanefter endast jordegaren, eller den, uppå hvilken han sin rätt öfverlåler, är berättigad företaga gruf-arbete, der sådant icke förut egt rum; att, då malm-anledning blifvit upptäckt, jordegare må vara berättigad till annan person upplåta densamma, tillika med lagligt utmål, äfven om detta vore mindre, än författningarne om jord-afsöndring föreskrifva; att alla nu befintliga grufvor skola bibehållas vid sina rättigheter och utmål, men att, om de sönas, de då tillfalla jordegaren; att kronohemmans-åbo är att anse såsom jordegare; att arrendator af kungsgårds- eller kronoeiler annat publikt hemman, eller boställe, ej må medgifva anställande af grufve-försök eller öde-grufvas upptagande, utan medgifvande af den myndighet, som arrende-kontraktet utfärdat; att deremot å allmänningar, oafyttrad utmark i de norra provinserna, äfvensom i sjöar, inmutnings-rätt skulle, i enlighet med Departements-chefens förslag, fortfara, hvad upptagande af sjömalmer beträffar, likväl med den inskränkning, att annans fiske-rätt ej derigenom förnärmas.
Vid bestämmande af den inmutningsrätt, som sålunda komme att qvarstå, borde ock bestämdt utsättas, hvilka metaller och mineralier skulle kunna vara föremål för inmutning, eller för hvilkas bearbetande jordegare kunde utmål upplåta; hvarvid, efter hvad jag förmodar, antalet deraf borde kunna inskränkas till: guld, silfver, platina, bly, tenn, koppar, jern (äfven sjö- och myrmalmer), kobolt, zink, nickel och qvicksilfver, samt kanske äfven till svafvel och stenkol; äfvensom bearbetande af äldre varp borde kunna tillåtas.
Deremot bör författningen bestämdt utmärka, att bland föremålen för grufvedrift och erhållande af utmål icke ingår kalk, som för jordbruket kan vara lika vigtig, som för Bergshandteringen; likväl alltid förbehållen deras rätt, som nu hafva mutsedel å kalkbrott med utmål.”
Biträdande i öfrigt de delar af förslaget, hvilka icke såsom följd af den förändring i grundsats, som jag nu framhållit, skulle förfalla, anser jag mig vid 60 § böra erinra, att då vid grufvor, som innehafvas af flera intressenter, utan att desse sins emellan upprättat bolagsreglor, eller utan Kongl.
> 39 att deruti blifvit något bestämdt huru förhållas skall, då delegarne icke blifva ense om brytningens belopp, det vore nödigt, att något stadgande derom funnes i författningen.
Detta stadgande kan dock ej blifva något positivt eller bestämdt, enär förhållandena äro af så mångfaldigt omvexlande art; det synes ej kunna innehålla annat, än att, då tvist härom uppstår, den, som ej nöjes med det beslut, som af delegarne efter flertalet af röster, beräknade efter andel i grufvan, är vordet bestämdt, må söka Bergmästaren, hvilken skulle ega parterne emellan skilja, med afseende å grufvans bestånd för framtiden, å det belopp af malm, som under en längre följd af år ur grufvan brutits och för viss hyttas behof blifvit använd, samt å andra dylika förhållanden, de der på parternes rätt kunna inverka. ” Stats-rådet Grefve Mörner anförde i underdånighet: ”Då jag i öfrigt instämmer med Departements-chefen, har jag likväl ej kunnat biträda hans åsigt derom, att, på sätt i 50 § af förslaget finnes intaget, grufegare, som vill öfvergifva en grufva, skall vara skyldig att lill ny inmutare utan ersättning afstå uppfordringsverk m. m., och att emot lösen tillhandahålla denne inventarier och machinerier vid grufvan.
Att den, som önskar öfvergifva en grufva, förbjudes att derförut vid densamma vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom möjligheten af grufvans framtida bearbetande tillintetgöres eller naturhinder deremot uppställas, synes både billigt och rättvist, och deraf följer, enligt min tanke, att alla grufve-byggnader och pelare i grufvan böra lemnäs orubbade, men att till rättigheten för ny inmutare att utan betalning sätta sig i besittning af sjelfva grufvan, ytterligare skall läggas förmånen att för intet tillegna sig vid densamma af förre egaren anlagda, tilläfventyrs ganska kostsamma uppfordringsverk eller annat sådant, som med grufvas bestånd ej har omedelbart sammanhang, eller att tvinga förre egaren att emot lösen afstå inventarier och machinerier, kan jag deremot icke finna af omständigheternas tvång oundgängligen påkalladt eller öfverensstämmande med den fria dispositions-rätt, som eljest i allmänhet tillkommer hvarje egare öfver sådan lös egendom, som flan sig ärligen förvärfvat.
Mig synes, alt det skäligen bör kunna öfverlemnas åt de i frågan intresserade personer, att härom i hvarje särskildt fall i godo öfverenskomma, på sätt de sjelfva bäst och lämpligast finna.
Det stadgande i enahanda eller ändå strängare syftning, som finnes i nu gällande utmålsförfattningar, har äfven i allmänhet varit utan nytta och endast ledt derhän, att grufegare sällan hos vederbörande auktoritet anmält sin afsigt att öfvergifva en grufva.
Bibehållandet af föreskriften kommer således sannolikt att till intet annat gagna, än att ådagalägga lagens vanmakt och kanske någon gång dess obillighet, då man väl ej kan fordra att en grufegare, 40 Kongl. May.ts Nåd.
Proposition, N:o 92. sorn öfvergifvit en utbruten grufva och ämnar upptaga en ny, skall till denna sednare inköpa nya inventarier m. m., endast på det hans vid gamla grufvan redan egande förråd deraf skall derstädes förblifva orubbadt, för att tillhandahållas framtida inmutare deraf, om någon sådan skulle sig infinna”.
Uppå underdånigt tillstyrkande af Stats-Rådets öfrige närvarande ledamöter, som biträdde föredragande
Departements-chefens förslag, täcktes Kongl. Maj:t i nåder besluta, att samma förslag, sådant det vid detta protokoll finnes bifogadt, skulle till Rikets Ständers granskning genom nådig Proposition, i enlighet med ett af Departements-chefen nu uppläst, protokollet jemväl bilagdt, förslag dertill, öfverlemnas; viljande Kongl. Maj:t, efter inhemtande af Rikets Ständers underdåniga svar, företaga ärendets slutliga pröfning.
Ex protocöllo 0 C. A. Schalén.
Note Kongl.
Note ur Särskildt Protokoll öfver Justitice-Arenderj hållet uti Kongl. Maj:ts Högste Domstol, Thorsdagen den 15 December 1853.
Justitise-Råden:
Backmanj Nordenstolpej Grefve Snoilsky j Alexander sson, Qviding, Gyllenhammar j Gunther.
Maj:ts Nådiga Remiss med Bergs-Kol/egii underdå’- niga förslag till Gruf ve-Stadga.
Till följd af Högste
Domstolens beslut den 4 Mars 1852, vid underdånig föredragning af Kongl Majrts, genom Civil-departementet aflåtna Nådiga Remiss af den 28 Maj 1851, hvarigenom, med öfverlemnande ej mindre af Bergs-kollegii förslag till Grufve-stadga, jemte dertill hörande bilagor och handlingar, än äfven Fullmäktiges i Jernkontoret underdåniga skrifart. till Kongl. Majus Md.
Prop. 1834, Kia 9».
1 Sami, 1 Afd. 26 Baft. 1 2 Kongl.
Proposition, N:o 92. velse med bergslagernes deputerades förslag i ämnet, Kongl Maj:t förklarat
Sig vilja inhemta Högste
Domstolens utlåtande öfver förstberörde förslag, hade handlingarne emellan Högste Domstolens ledamöter cirkulerat, och företogs nu samma ärende till slutlig handläggning; dervid Justitiae-Rådet Gunther afgaf följande skriftligen författade yttrande: ”Då vid fullgörande af den anbefallda granskningen Högste
Domstolens uppmärksamhet hufvudsakligen bör, efter min tanke, fästas på de delar af ifrågavarande författning, som innefatta bestämmelser om rättsförhållandet, dels emellan jordegaren, å ena sidan, och inmutaren, å den andra, och dels emellan särskilda inmutare inbördes, har jag i främsta rummet ansett angeläget att tillse i hvad mån de grunder, hvarpå de uppgjorda förslagen i dessa delar blifvit byggda, kunna antagas såsom ändamålsenliga, och som jag, vid granskning af dessa förslag, hvilka, ehuru i detaljerna sinsemellan stridiga, dock alla utgå från enahanda hufvudgrunder, trott mig finna samma grunder i flera delar vara af den beskaffenhet, att de icke, efter min åsigt, uppfylla det med den nya författningen åsyftade ändamålet, alt nemligen, i enlighet med Rikets Ständers yttrade önskan, i möjligaste måtto förena jordegarens rätt till skydd mot obehörigt intrång med Statens nytta af inmutnings-rättens bibehållande, der den för det allmänna kan vara af någon verklig vigt, samt jag derjemte ej funnit någotdera af de förutnämnde förslagen affalladt med den klarhet i uppställning och bestämdhet i redaktion, som är af nöden, för att vid en så vidt omfattande författnings tillämpning förekomma osäkerhet och missförstånd, med deraf härflytande täta misstag, så har jag ansett mig häraf föranlåten att, i stället för de fyra första kapitlen i Bergs-kollegii förslag, som uteslutande angå ofvanberörde rättsförhållanden och sättet för såväl inmutare som jordegare alt göra sina rättigheter gällande, uppgöra ett helt och hållet omarbetadt förslag, hvilket, i 5 kapitel indeladt, här bilägges och åberopas, hvarjemte jag anser mig höra i korthet redogöra för de grunder, som dervid blifvit följde, såvidt dessa skilja sig från de förut uppgjorda förslagen, med hvarandra jern för de.
Beträffande härvid först den i första kap. afhandlade frågan om de slag af mineralier, sorn höra vara föremål för inmutning, så utvisa handlingarne, alt meningarne härom varit mycket delade, såväl inom Bergskollegium som emellan Bergslagernes deputerade och Bruks-societetens Fullmäktige.
Kändt är ock, att den nu gällande inmutningsrällen, som enligt 1723 års
Forordning sträcker sig icke blott lill alla metaller, ulan äfven lill alla andra mineralier och nyttiga fossi lier, eller herg- och jordarter af hvad namn de vara må, medfört betydliga olägenheter, och ofta blifvit missbrukad till inmutning jemväl af sådana ämnen, som jordegaren hellöff Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 92. 3 för sitt jordbruk, eller af ålder utgjort föremål för jordbrukets binäringar; och dessa förhållanden synas i hög grad påkalla, att den nya författningen varder i berörde hänseende med tillräcklig noggrannhet till innehållet bestämd.
Ville man således med Bergslagernes
Deputerade bibehålla inmutuingsrätten i sin möjligaste utsträckning, så erfordrades att den nya författningen såsom undantag derifrån fullständigt upptoge alla de slags berg- och jord-arter, som icke utan jordegarens samtycke skulle kunna inmutas, och måhända kunde i sådant fall nu mera aflidne Professor Säfströms, till Bergs-kollegii Protokoll den 9 Mars 1837 afgifna, förslag till dessa undantag vara lämpligt.
Men då såväl Bergs-kollegium, sorn Brukssocietetens Fullmäktige, i de nu afgifna förslagen, funnit mera ändamålsenligt, att inmutningsrätten för framtiden inskränkes till de slag af mineralier, som författningen sjelf uppräknar och förklarar för inmutbara, synes denna utväg företrädesvis böra väljas, dock med iakttagande att föreskrifterne erhålla nödig bestämdhet, och att inmutningsrätten icke utöfver behofvet ulsträckes.
Af denna anledning har jag, utom alla metaller och malmer, hvilka såväl af vetenskapen som genom allmänna språkbruket torde vara med denna benämning tillräckligt noggrann! betecknade och om hvilkas fortfarande inmutbarhet någon meningsslrid icke förekommit, väl ansett sådane ädlare stenarter, som i allmänhet ej användas annorlunda än efter slipning eller polering, jemväl böra vara föremål för inmutning, enär deras bearbetning fordrar mera kostsamma inrättningar,- än jordegaren vanligen kan anses vilja eller förmå deråt egna, men bland öfriga mineralier endast upptagit de i Bergs-kollegii förslag uppräknade arlerne Svafvelkis, Blyerts, Alunskiffer och Stenkol, helst det härvid af Bergs-kollegium gjorda tillägg: ”med flera dylika mineralier, hvaraf för näringarne och handeln nyttiga brukstillverkningar åstadkommas,” skulle, utan något af Kollegium ens antydt behof, göra den nya författningen lika obestämd och tvetydig, som de nu gällande.
Hvad åter särskildt angår Kalk-, Qvartz- och Ställstensbrotten, hvilka ej mindre Bergs-kollegium än Bruks-societetens Fullmäktige, ehuru efter sinsemellan olika grunder, ansett endast i vissa fall böra vara föremål för inmutning, så vittnar nogsamt det alltför obestämda i båda de härom uppgjorda reda‘ktionerne huru svårt, om icke omöjligt, det är, att annorlunda än på ett högst ofullständigt och godtyckligt sätt uppdraga gränsen för de fall, då inmutningsrätten efter dessa åsigter skulle ega rum; hvadan jag desto hellre trott en sådan rätt böra helt och hållet försvinna, som någon säkerhet aldrig kan vinnas, att densamma uteslutande skulle för det afsedda ändamålet, eller smältverkens hellof, blifva använd, samt de ifrågavarande stenbrottens beskaffenhet, och sättet för deras 4 Kongl. Majsts Nåd.
Proposition, Nio 92. bearbetande i allt fall göra dem, hvarhelst de än må anträffas och för hvilka behof de än må begagnas, mera lämpligt till föremål för en lätt beredd binäring åt jordbruket, än för någon egentlig efter vissa reglor ordnad grufvedrift.
Uti Bergslagerne lära väl dessutom, till följd af de författningar, som hittills gällt, och hufvudsakligen till deras förmån varit gifna, de flesta dylika stenbrott redan vara för Hytte-lagens behof inmutade, och då någon rubbning i förut förvärfvad rätt nu icke åsyftas, synas, vid sådant förhållande, tillräckliga skäl saknas att för framtiden bibehålla eller än ytterligare utsträcka en tvångsrätt, som öfver hela riket skulle befria innehafvarne af ett smältverk från den hvar och en annan tillhörande skyldighet att med jordegaren träffa öfverenskommelse om hvad de af nämnde produkter vilja åtkomma och kunna hafva af nöden.
För öfrigt hafva vid de undantag från § 1, som i §§ 2 och 3 förekomma, jemväl några afvikelser från de föregående förslagen egt rum.
Ett billigt afseende på jordegarens rättigheter fordrar väl, att hans tillstånd sökes för en ny grufvas anläggande så nära intill hans bostad eller tomtplats och derinvid gjorda planteringar, att han icke kan undgå att deraf besväras, äfvensom att föreskriften härom likaledes får gälla för återupptagande af så beskaffade äldre skärpningsförsök, som blifvit öfvergifne, innan någon egentlig grufvedrift der kommit till stånd, och af hvilkas inmutning ånyo jordegaren följaktligen kan anses hafva samma olägenhet, som af en ny gruf-anläggning.
Men att deremot i fråga om sådana grufvor, som efter det arbetet der en längre tid varit i gång, af en eller annan orsak blifvit öfvergifne eller kommit att sönas, låta rättigheten till deras inmutande ånyo eller till bearbetande af derstädes samlade varp-högar, blifva beroende af den tillfälliga omständigheten att någon åbyggnad under tiden blifvit i dess grannskap uppförd, skulle icke allenast i de flesta fall omintetgöra nämnde rättighet och sålunda komma att stå i strid med den hufvudgrund för våra grufve-författningar, som i det allmännas intresse lemnar dylika grufvors återinmutning fritt åt hvar man, som sig dertill anmäler, utan synes jemväl vara alt sträcka omsorgen för jordegarens beqvämlighet längre än skäligt är, då man besinnar, att, sedan grufvan en gång blifvit upptagen och för en ordnad grufvedrift kommit till stånd, jordegarens olägenhet af ett fortsatt grufarbete inom det bestämda utmålet icke kan anses uppväga det allmännas förlust, om det på sådan grufva nedlagda arbetet för ali framtid gjordes onyttigt, huru lönande det än kunde finnas; och lika litet som, till följd häraf, en i grannskapet uppförd byggnad eller anlagd plantering kan antagas såsom giltigt hinder för inmutning ånyo af en öfvergifven elier sönad grufva af sistnämnda beskaffenhet, eller för inmutning af der qvarlemnade varp, lika litet synas samma omsländig - Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 92. heter rimligen kunna utgöra hinder för sjö- och myrmalmers inmutande.
Då emellertid någon säker grund för den skillnad, som härvid rätteligen bör göras emellan öfvergifna skärpningsförsök och sådane ödelagda grufvor, som varit föremål för en ordnad grufvedrift, icke kan hemtas från grufvornas olika djup eller från den omständigheten, att ”lina deri varit nyttjad, ” såsom det heter i nu gällande författningar, har jag ansett grunden för nämnde skillnad såväl i detta fall, som i de flera, hvilka i det efterföljande förekomma, i stället böra hemtas från det förhållande, att grufvan är med ett visst, af ålder gällande eller särskildt anvisadt, utmål försedd, helst en så beskaffad allmän grund för den skillnad, lagen i flera afseenden behöfver göra emellan en fullbordad gruf-anläggning och den, som stadnat vid mindre betydligt försöks-arbete, icke allenast för framtiden skulle i afseende på alia hädanefter upptagna nya grufvor blifva den tillförlitligaste, i samma' mån man åt utmåls-förrättningarne gifver större vigt och säkerhet, än hittills, utan äfven synes kunna utan olägenhet vinna tillämpning på alla äldre grufvor, då dessa bibehållas vid den rättighet, de nu ega, att med gammal häfd försvara de utmål de oklandradt innehaft.
En ny grufanläggning på otillåten plats förnärmar dock icke ensamt egaren till jorden, utan äfven den som har nyttjande-rätt dertill, hvadan rättvisan kräfver, att jemväl denne sednares tillstånd till anläggningen erhålles.
Så stadgar ock den Norrska lagen om bergsverks-driften derstädes af år 1842, och den af mig i 2 § 1 mom. härom intagna föreskriften torde hos oss vara desto mera angelägen, som man endast på detta sätt kommer i tillfälle att fästa tillbörligt afseende på alla deras rätt, som här i landet under en mera stadig besittning, men under mångfalldigt olika vilkor i öfrigt, innehafva sådan jord, hvartill Kronan eller någon menighet eller allmän inrättning är egare.
Slutligen bör äfven i sammanhang härmed anmärkas, i afseende på flere inmutares ömsesidiga rättigheter, att då det ligger i sakens natur, å ena sidan, att den som redan fått visst utmål anvisadt för sin inmutade fyndighet, har uteslutande rätt till allt, som inom utmålet finnes, men å andra sidan att han icke kan sträcka sina anspråk utöfver utmålets gräns eller der hindra nya fyndigheters inmutande, förbudet i 2 § sednare mom. att inmuta ny fyndighet inom visst afstånd från en redan inmutad, endast erfordras för den tid, som förflyter emellan den först upptäckta fyndighetens inmutning och utmålsläggningen derför, samt att följaktligen den inmutare, som, oaktadt erhållet rådrum, försummat att för sin grufva söka utmål, då sådant kunnat och bordt ske, icke vidare kan fordra företrädes-rätt till de nya fyndigheter, som i hans grannskap anträffas. 6 Kongl.
Vidkommande derefter 2:dra kap., som handlar om mutsedel, eller sättet för dess erhållande och den verkan mutsedlen må medföra, har jag i afseende på förfarandet vid matsedelns utfärdande ansett nu gällande föreskrifter hufvudsakligen kunna bibehållas, likväl med några förändrin-, gar eller tillägg och närmare bestämmelser, i anledning af hvilka här endast torde behöfva erinras: l:o att då den, sora vill inmuta ett varp eller en sjö- eller myrmalms-tägt, icke kan af § 2 hemta skydd för andra inmutares obehöriga intrång i hans granskap under tiden till dess han får visst utmål för sig anvisadt, det blifvit angeläget att genom ett särskildt stadgande i 4 § gifva en sådan inmutare anvisning att uti sin inmutnings-inlaga uppgifva det område han vill inmuta, för att i sjelfva mutsedelns innehåll finna det skydd han i nämnde hänseende behöfver; 2:o att, enär det nu gällande stadgandet, att ett mutbevis, som icke inom föreskrifven tid blifvit till Bergmästaren afiemnadt, skall hafva förlorat all kraft, synes innebära en strängare påföljd för den inträffade försummelsen, än behofvet påkallar, helst beviset i allt fall innefattar en skriftlig och af vederbörande tjensteman vitsordad anmälan, hvilken väl bör få gälla lika med all annan hos Bergmästaren gjord skriftlig anmälan om inmutning, jag i 5 § ansett ett för sent till Bergmästaren inkommet mutbevis ändock böra gälla från den dag det inkom; 3:o att ehuru, i anseende till Bergmästare-distriktens vidsträcklhet, rättighet bordt, på sätt sorn i 6 § skett, lemnäs inrnutaren, att omedel barligen till Bergmästaren insända sin inmutnings-inlaga, på det han icke, så ofta Bergmästaren är aflägset boende, antingen skall besväras med personlig inställelse eller nödgas anförtro inlagan åt ett ombud på främmande ort, som möjligen kunde missbruka förtroendet till att för egen räkning åtkomma inmutnings-rätten, man likväl svårligen kan göra till en skyldighet för Bergmästaren att på officiel väg förskaffa inrnutaren del af det beslut, som öfver ansökningen fattas; hvadan och då man således icke lärer kunna fritaga inrnutaren från åliggandet att, sedan företrädes-rätten blifvit genom den omedelbarligen insända inlagan förvarad, sjelf eller genom ombud infinna sig hos Bergmästaren för att erhålla besked om hans deröfver fattade beslut, det ock bör tillhöra denne sednare att meddela beslutet inom någon viss, kort tid efter inlagans emottagande,
på det inmutaren må kunna med säkerhet beräkna när han eger att i nyssnämnda ändamål sig inställa; och Kongl. Maj.-ts Nåd.
7 4:o att föreskrifterna i 8 § om hvad mutsedel bör innehålla blifvit i så måtto förenklade, att der endast upptagits den för alla inmutare af så väl nyupptäckta, som ödelagda grufvor gemensamma skyldigheten att till allmän kännedom låta mutsedeln i kyrkan inom viss tid kungöras.
Att ålägga Bergmästaren härutöfver i mutsedeln lemna inmutaren underrättelse om allt hvad han i hvarje fall för bevarande af sin inmutningsrätt har att iakttaga, skulle icke allenast vara att belasta mutsedeln med en onödig vidlyftighet, enär det är i sjelfva lagen, som inmutaren rätteligen bör söka en sådan underrättelse, utan det skulle äfven vara skadligt i så måtto, att det kunde föranleda till tvifvel och osäkerhet om den lagliga påföljden för en inträffad försummelse å inmutarens sida, så ofta Bergmästarens i mutsedeln gifna föreskrifter befunnos felaktiga eller mindre fullständiga.
På grund häraf och då dessutom skyldigheten att dels kommunicera mutsedeln med jordegaren för att lemna honom tillfälle att i arbetet, om han vill, deltaga, och dels ställa borgen för den skada, jordens innehafvare af gruf-anläggningen kan tillskyndas, efter min åsigt icke hör få någon tillämplighet på dem, som anmäla sig till återupptagande af äldre med behörigt utmål försedda grufvor, enär dylika inmutare hittills haft den frihet, vid hvilken de jemväl hädanefter synas höra bibehållas, att inträda i förra grufve-egarens alla förvärfvade rättigheter till både grufva och mark, utan någon åt jordegaren medgifven rätt att genom nya anspråk derför lägga hinder i vägen, har jag ansett fullgörandet af berörde åliggande, der sådant kan komma i fråga, mera lämpligt böra göras till vilkor för rättigheten, att, med stöd af den erhållna mutsedeln, påbörja något grufve-arbete, hvadan de nödiga föreskrifterna härom i stället blifvit i 3 kap. upptagne.
De nu omförmälda skiljaktigheterna, tillika med det nya stadgande, som blifvit intaget i 9 §, och hvilket synes vara erforderligt för att förekomma det missbruk, att genom inmutning på en gång af en större jordvidd eller af flera särskilda fyndigheter, utestänga andra från delaktighet i vidsträcktare mineralfält, afse emellertid blott det formela ordnandet af en inmutnings-process.
I fråga åter om den verkan mutsedeln må medföra, har jag, till betryggande af så väl jordegarens, som flere inmutares inbördes rättigheter, trott mig finna åtskilliga väsendtliga förändringar uti det hittills följda och af Bergs-kollegium hufvudsakligen bibehållna systemet vara af behofvet påkallade.
Enligt nu gällande författningar utgör mutsedelns utfärdande alltid en terminus a <j-vo för så väl jordegaren, sorn andra rättegandfe, att bevaka sina rättigheter emot en inmutares obehöriga intrång, och då derjemte ingen viss ordning finnes stadgad för afgörande af de flera ersättningsfrågor, hvartill hvarje ny gruf-anläggning föranleder, har man på delta sätt satt 8 Kongl. Maj:ti Nåd.