Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den unga bortgångna hade kallats plöts- det!
Du är kvinna nu och måste ha dina egna ligt hädan, sedan hon vunnit en seger, den ung- åsikter.
Hur tänker du dig ert äktenskap?
Skall domen anser skönast af alla och kunde kallas han då också bestämma allt för dig i minsta en krona, men denna krona hade fallit af; henne detalj? » hade i stället förlänats det eviga lifvets krona.
Karin satt med sänkt hufvud och svarade ej.
Ty » detta är evinnerligt lif att känna dig, sannan » Du tycker kanske, » fortsatte Ebba efter nå- (jud, och den du sändt hafver, Jesus Kristus. » gra minuter, » att jag är ogrannlaga, som talar Bland de talrika kransarna märktes en från på detta sätt, men jag har tänkt så mycket på Wallinska skolan med en studentmössa i minia- er den sista tiden.
Jag ville så gärna se Fred- tyr, fäst i en mindre bukett å ena bandet, och rik — se er båda lyckliga! » Hon reste sig ha- å det andra inskriften: » Herren gaf och Herren stigt och rörde med eldgafflen i " glöden.
Så bör- tog, välsignadt vare Herrans namn! » &gt;Från sör- jade hon tala igen, men det var något dämpadt jande kamrater » var ock en praktfull krans sänd, i rösten: » Ser du, Fredrik och jag ha — ha och så många af dem, som vistas i staden, följde alltid varir goda vänner, och ofta har jag undrat, den afhdna till grafven med sorgflor knutet kring hur den kvinna skulle vara, som han valde till sina mössor.
hustru. » » Du tänkte ändock aldrig, att det skulle bli En kvinnokonferens eller exaktare uttryckt en sådan liten obetydliga stackare som jag, » en » konferens för det kristliga och filantropiska sade Karin med ett småleende.
kvinnoarbetet » hölls i förra veckan i Versailles » Om vi nu skola kalla dig för en ' obetydlig och var besökt af 300 kvinnor.
Konferensen stackare ', det lämnar jag därhän, men jag er- öppnades med ett tal af ordföranden, fröken Sara känner att jag ej hade tänkt mig henne sådan Monod, hvarpå fru W. Monod höll ett förträffligt som du är, och jag tror nästan jag önskar att föredrag öfver modersplikterna och fru Abbadie du hade varit annorlunda.
Du är så mild, vek d ' Arrast öfver den nyligen aflidna amerikanska och ödmjukt beundrande, och Fredrik är alltför nykterhetsaposteln fröken Frances Willard.
En beundrad ändå, det har han varit sedan han mängd andra föredrag och rapporter förekommo, föddes.
Föräldrar, syskon och vänner, alla ha bl.
a. om sjuksköterskornas utbildning, om un- ställt honom på piedestal, och följderna visa sig dervisning i åkerbruksskötsel för kvinnor, om mer och mer, — ingen bryter hans vilja.
Att kvinnornas arbete i kolonierna, om förströelser, han är — — » anordnade för fattiga barn etc. Ett förslag om En knackning hördes på dörren och båda flickor- anordnande af en internationell kvinnokongress na Verhoff trädde in i ateliern.
under utställningsåret 1900 väcktes af Isabelle » Goddag, snälla Ebba, vi komma väl inte och Bogelot och antogs med stor majoritet.
störa? » » Nej, för all del, vi ha slutat arbetet för länge- » Något om ättiksindustriem heter en upp- sedan.
Slå er nu ned! » » Vi gingo bara upp för att hälsa på dig en sats af en.
tysk vetenskaplig auktoritet, hvilken som betalad annons är införd i detta nummers stund och så ville vi bra gärna se Kajsas porträtt. » Ebba sköt hastigt en skärm för staffliet.
annonsbilaga.
Då förhållandena i Sverige i ifrå- » Nej, det får ni icke, ni vet att jag aldrig gavarande fall äro jämförliga med de i Tyskland, torde uttalandet vara af intresse för Iduns läsare, visar en tafla, förrän den är färdig.
Sitter du bra där, Boj?
Nå, flickor, hvad nytt från stora isynnerhet för husmödrarna.
världen?
» Jo, kan ni tänka er, » sade Eva, » att Nybro- viken är stängd i dag, det är vatten på isen.
Hvad skall man nu taga sig till hela förmiddagen?
» Du kan ju göra litet nytta hemma för omby- I n g a kraf.
tes skull, » föreslog Ebba.
» Fy, hvad du alltid är spetsig!
Vi göra nog Berättelse för Idun af Agathe L i n d.
nytta, både Boj och jag, fastjom en flicka nu för tiden inte sitter på banker och dylika försörj- (Forts.) ningsinrättningar, så skaka alla på hufvudet och Kap IV.
anse en som en förlorad varelse, » sade Eva ardinerna voro dragna åt sidan och solljuset häftigt.
» Nej, vet du, det göra visst ej alla människor, strömmade in genom det höga fönstret i ty de flesta inse dock, att hemmet är kvinnans Ebbas atelier, belysande alla de skisser, ut kast, draperier och solfjädrar, som prydde väg- egentliga bestämmelseort, om jag så får uttrycka garna.
Brasan hade brunnit ut, då och då fläm- mig.
Men det är ofta som unga flickor ej kunna tade en blå låga öfver glöden.
Ebba hade slagit få tillräcklig sysselsättning i föräldrahemmet, och sig ned i en låg, bekväm stol framför kakelug- då ha de ju bara två saker att välja på: arbete nen, och Karin satt på en braskudde vid hennes borta eller dagdrifvarelif. » » Snälla Ebba, » började Boj, » begagna ej så fötter.
» Ah Ebba, hvad här är trefligtl Om du visste starka uttryck!
Hvad vill du att vi — — » » Det är väl ej heller för mycket, » af bröt Eva, hur jag längtar hit, de dagar jag ej får komma, » utbrast Karin.
» Du kan väl måla porträttet rik- » att man får roa sig litet, medan man är ung, tids nog komma bekymmer och ledsamheter.
Ah, tigt, riktigt långsamt! » » Jag skall försöka! » svarade Ebba småleende.
det är härligt att ha roligt, riktigt känna att man » Ar det ändå ej bra härligt att vara konstnär? » njuter! » Hon kastade sig baklänges i stolen, båda hän- frågade Karin och såg på Ebba med en beund- derna under hufvudet och såg med strålande rande blick.
» Ah — jo!
Men det är ganska besvärligt ibland, blickar på de andra, som smålogo åt henne.
» Ja, jag tyckte alldeles som du, » sade Boj, detta att vilja och icke kunna, att veta huru det skall vara, men icke förmå frambringa det.
» den första vintern jag var ute med, ty då har Ser du, jag är ingen konstnär, jag är blott en man verkligen gränslöst roligt, men nu börjar dilettant.
Men, uppriktigt sagdt, så är jag tack- jag visst på att bli litet blaserad.
&gt; 1 S Väggohyra, M a l och Bakterier u t r o t a s a f » Så du pratar! » sade Karin.
» Nej, ser ni flickor, » utbrast Eva, » blasé kan jag aldrig bli!
Åh, dansa, dansa!
Säg Ebba, du kommer väl på farbror Edvards bal om lördag? » » Nej, jag har skickat återbud.
Jag har slutat upp att gå på baler, till och med släktens, — man skall inte bli inventarium.
Men jag ville gärna komma upp och se på fröknarnas kläd- ningar. » » Ja, mycket välkommen, » sade Boj.
» Det skulle blifva roligt att höra, hvad du tycker om dem.
Karins är skär, mycket söt, och Evas och min äro gröna, garnerade med glittertyll.
Jag tror att de blifva vackra. » » Hur är det med edra kassor? » frågade Ebba skämtsamt.
» Åh, tala icke om penningar!
Jag är ruinerad flera gånger om i vinter, men nu skickar jag bara alla räkningar direkte till pappa, det är det enklaste och billigaste sättet.
Men, flickor, klockan är snart fyra!
Sätt på dig kappan, Karin, nu få vi allt lof att gå.
Adjö Ebba! » » Adjö — adjö! » Kap. V. » Det blir visst aldrig kväll i dag! » utbrast Eva och dansade otåligt pas de quatre på salongs- golvet.
» Lugna dig, » sade Boj, som satt och profvade ett par nya handskar.
» Ah, hvad du ibland låter gammal och för- ståndig, liksom du inte skulle längta lika mycket som jag!
Det är alltid vådligt roligt hos farbror Edvards, och kusinerna äro utmärkta värdar.
Och kavaljererna sedan!
Bara löjtnanter!
» Hon dansade ändå fortare.
» Fredrik, » sade Boj, » glöm nu icke bort att bjuda upp Karin till första vals, supé och kot- tiljong. » Doktorn lade ned tidningen och såg på systern.
» Jag vet icke, om jag går dit alls, » sade han lugnt.
» Men Fredrik, så ohöflig kan du icke vara mot farbror!
Och tänk på Karin sen! » » Ja, jag vet icke heller hvad hon har där att göra! » ' Karin ryckte förskräckt till och såg på sin fästman, utan att säga ett ord.
Hon hade haft balfeber hela dagen och var matt och nervös.
Skulle hon nu icke få gå?
» Du är helt enkelt tarflig! » sade Eva med ef- tertryck och stannade framför brodern.
» Välj dina uttryck! » svarade denne förargad.
» Nu är ju ingenting att göra åt saken, men Karin vet att jag icke dansar, och då borde hon inte ha gått. » Karin började snyfta.
» Du är en despot! » sade Boj häftigt.
» Hvad skall mamma säga, om du icke kommer med? » » Hur dags börjar supén? » » Klockan älfva.
Kom då! » » Ja, jag är väl tvungen.
Men det säger jag ifrån, jag tjänstgör icke som vaktmästare. » » Ja, har du hjärta att låta Karin vara utan mat, då Nu ringer det.
Det är hårfrisör- skan.
Kom flickor! » Systrarna skyndade ut, men Karin gick fram till sin fästman.
» Är du ond på mig? » frågade hon ödmjukt.
» Nej, » svarade han, utan att se upp från tid- ningen.
Hon stod stilla ett par ögonblick, det var så mycket hon velat säga, men vågade icke.
Nu var det ju i alla fall för sent att ändra sig, tant skulle aldrig tillåta det.
Så böjde hon sig ned och kysste honom på pannan.
» Adjö, så länge! » » Adjö, barn!
Jag får väl se dig, innan du reser? » Hon nickade jakande och gick.
Fredrik var då icke ond som väl var, tänkte hon, fast hon icke hade handlat rätt.
Men det hade aldrig fallit henne in att stanna hemma, hon hade i stället gladt sig så mycket åt att få komma på en riktig bal, en bal i Stockholm.
Ah, nu var allt nöje förbi, och hon skulle velat ge hvad hon ägde för att få stanna hemma, när hon steg in i vagnen med fru Verhoff och flickorna.
» Har hon slagit åtta? » frågade fru Verhoff.
&gt;Ja, för en liten stund sedan. » » Nå, då komma vi ju lagom. » » Ja, jag är tämligen lugn, » sade Boj, » ty jag är uppbjuden till fem danser. » » Och jag till tre, » sade Eva.
Karin var icke uppbjuden till någon, och hon visste att hon skulle få sitta ensam i ett hörn hela kvällen, men det gjorde ingenting, — allt var henne likgiltigt.
Aktiebolaget Desinfeetioa.
i r u m, fartyg o. bostäder, allt p å s t ä l l e t — utan bortförande af möbler.
— Kontor: I I A. Vestra Trädaårdsfl.
7494,
IDUN 200 Men löjtnanterna Verhoff voro uppmärksamma värdar.
Den äldsta af dem frågade Karin, om han fick vara ett ovärdigt surrogat för Fredrik och anhöll om första valsen, och sedan presen- terades den ene unge officern efter den andra för henne, och det dröjde ej länge, förrän pro- grammet var fulltecknadt, Och när första valsen spelades upp och Karin fick öppna balen med löjtnant Edvard, då glömde hon sina bekymmer, det var härligt att dansa, roligt att lefva och hon var ju bara nitton år!
Tredje valsen var hon uppbjuden af löjtnant Änder, som Eva öppet beundrade och förklarade, att en bal utan honom var som en lykta utan ljus.
Ja, han dansade väl, bedårande Väl, tänkte Karin, men ack, blott ett hvarf och så förde han henne till en bekväm soffa inne i salongen.
» Puh — så varmt!
Här var skönt!
Har fröken varit på många baler i vinter?
Jag kan icke på- minna mig att jag sett fröken. » » Nej, » sade Karin blygt, » detta är min första. » » Ah, jag gratulerar!
Då har det åtminstone ett behag — nyhetens. » » Många andra också, » svarade Karin gladt.
» Nåja, — tycke och smak! » En axelryckning fick uttrycka fortsättningen.
» Vi svenskar ha nu ingen aning om, hvad det vill säga att roa sig.
Här drager ett olyckligt värd- folk samman en massa människor, det dansas på tid, det ätes på tid, och sen får man gå.
Och dessa supéer!
Den ena lik den andra som ett bär, — man får afsky för lax och förfäran för glace.
Nej, i Paris, fröken, där är annat!
Där är esprit, konversation, champagne och kvinnor, åh, sådana kvinnor!
Där är man ibland på en » bal rose », endast unga fruar, charmanta, eldiga, och klädda som endast parisiskor kunna vara I En annan kväll är man på en » bal blanc », idel unga flickor, ingenuer som ni, och så naiva, så förtjusande naiva! » Karin såg icke mycket road ut.
Hvarför kunde han icke dansa i stället för att prata, det var en sådan vacker vals.
» Ar icke löjtnanten road af dans? » » Nej, vet ni, motion i trettio graders värme får jag nog af om somrarne på Gärdet. » I TIDSFÖRDRIV {Bidrag mottagas med tacksamhet.
Att liknas vid mitt första Är hvarje flickas dröm.
Att kallas för mitt andra Ej anses som beröm.
Men har man en mitt hela, Så ställer man nog så, Att i den finns mitt första, När hemmet prydas må.
Småord: För fattig annat ord.
Hvad finnes uti jord?
En sommardräkt, så sval.
Ett ofta användt tal.
Hvart skickar man de små Att något lära få?
Hvad under sommarn finns.
Hvad genom » giftas » vinns.
Hvad alla önska få.
En liten fågel blå.
Ett manligt ytterplagg.
Den drabbats hav af agg Från hela Greklands folk.
I krig en mäktig tolk.
Hvad fås i Enköping?
Ett litet krokigt ting.
Hvad rökarn ofta plär.
Hvad på metaller tär.
Ett mynt, som ryssar ha.
Hvad är i krig så bra?
En krydda, oumbärlig.
En insekt, rätt besvärlig.
Hvad söndagsjägarn sköt.
Hvad mången skeppsmast bröt.
Hvad brukar man vid tvätt?
» Men hvarför går löjtnanten då på baler? » frågade Karin förvånad.
» En öppen fråga fordrar ett öppet svar!
Man går på sådana här tillställningar för att se på de vackra flickorna och göra bekantskap med de rika. » » Stackars löjtnant Änder, » sade Karin skrattan- de, » då är ju hela den här valsen alldeles för- felad! » Han fann sig genast.
» Nej, förlåt mig, fröken, det är med de söta och treffiga flickorna, som man dansar.
Får jag lof? » — » Nå, vi hinna ju alldeles lagom med ett hvarf.
Hvad behagar fröken för förfriskningar? » Han förde henne till buffeten, men nästa dans spelades snart upp, och Karin hämtades af sin nye kavaljer ut till balsalen.
Det var en lång, mager man, med bestämda, energiska drag.
Han fattade ett hårdt tag om hennes lif och förde henne med mera säkerhet än behag.
» Rider fröken? » var hans första fråga, då de hvilade.
» Nej, jag har aldrig varit i tillfälle att lära. » » Åh, vi ha ju två ridhus i staden. » » Ja, men jag är icke bosatt i Stockholm. » » Nå, det var en annan sak.
Är fröken släkt med min Karlbergskamrat Hugo Jungman? » » Ja, det är min kusin. » » Jaså, — jag gratulerar.
Präktig ryttare, och hans Dafne är också charmant, Sådana rörelser, sådan uthållighet!
Ja, fröken har väl sett henne? » » Nej, det har jag inte. » » Nå, det var skada, för hon är verkligen bra, och var i utmärkt kondition i somras, fastän hon var skarpt tränad.
Jag ägde en helsyster till henne för några år sedan, som jag dock måste sälja, ty hon var för liten för mig.
Ja, det var för resten hon, som tog första priset i steeple- chaisen i Malmö förra året, om fröken var där? » » Nej, jag har aldrig varit på någon kapplöp- ning och vill heller aldrig se någon.
Ett sådant ohyggligt djurplågeri! » Löjtnanten brast i skratt.
» Jaså, fröken sjun- ger också den visan!
Men kan fröken bedöma saken, som icke en gång rider själf?
Får jag nu ett hvarf? » Hvad ingen finner lätt.
En ort, historiskt känd.
En topp, mot himlen vänd.
Ett stimuleringsmedel.
En lång och smal persedel.
Hvad kallar man en feg?
Hvad göres utaf deg?
Namn på en manlig varelse.
En långbent uppenbarelse.
Med detta n:r följer Iduns och Mönster tidning n:r 3 till dem, som abonnerat ä densamma.
N:r 10 (116) B y r å: Drottninggatan 48, en A n n o n s p r i s: Mode- tr. 2 5 öre p r petitrad (
för kvartalet, med Iduns- Mode- och Mönstertidning 1 kr.
Träffas å byrån k l.
6 1 47.
Prenumeration sker 1 l a n d s o r t e n: å postanstalte:aa.
I Stockholm: hos redaktionen, 1 bok- lådorna s a m t &amp; t i d n i n g s k o n t o r e n.
Martina Bergman Österberg *.
Icke många läsarinnor af Iduns torde ens till namnet känna Martina Bergman Öster- berg, och likväl är hon banbryterska, skulle man kunna säga, på ett nytt arbetsfält för svenskar i utlandet och en bland de få af våra landsmaninnor, som i främmande land kämpat sig fram till obero- ende och en vidtomfattande gagurik verksamhet, och detta i själfva London, Europas folkrikaste stad, där millioner människor knuffas och brottas om lifsuppehälle, och där hvarje förvärfsgren synes från början vara stängd för den djärfve, som tror sig på egen hand kunna slå sig fram.
Okuflig energi och aldrig vack- lande själfiillit i detta ords bästa bemärkelse jämte blick för tidens kraf och det konsekventa full- följandet af ett föresatt mål hafva varit de för oss svenskor ytterst säll- synta egenskaper, som öfvervunnit engelsmän- nens kända misstro till främlingar och i icke ringa mån bidragit till den storartade framgång, hon rönt.
En kort redogörelse för vår på Albions ö så fräj- dade landsmaninnas lif * Prisbelönad uppsats vid Tduns nionde större pristätiing.
och verksamhet torde därför ej sakna intresse, åtminstone för dem, som ifra för, att kvinnans verkningskrets icke ute- slutande inskränkes till hemmet.
Detta må icke tagas såsom ringaktning för denna hennes vikti- gaste, af naturen gifna uppgift; men icke alla kvinnor blifva kallade att fylla en plats i hemmet.
Dessutom ligger mångens begåfoing åt helt annat håll, och deras lif skulle vara förfeladt, om de ej finge egna sina krafter åt en nyttig, det allmänna gagnande verksamhet.
Må följande skildring af en af våra medsystrars fram- gång rädda någon från att tappa modet och egga dem, som satt sig ett visst mål före, att trots alla hinder och mot- gångar fullfölja det med okuflig energi.
Martina Bergman föd- des år 1849 i Skåne, icke långt från rikets andra universitetsstad.
Fadern, som egnat sig åt landt- bruk, hade tidigt lemnat sin hemort, Småland, för att söka sin lycka i den rikare grannprovinsen och, ehuru han börjat med två tomma händer, redan i unga år sett sig egare af en ansenlig förmögen- het och i stånd att gifta sig.
Hans hustru var ai
Kärleken är lifvets skönsta blomma; Ä l s k a dina, m å de ä l s k a d i g!
skånsk släkt, och han hade med henne sex barn, två söner och fyra döttrar, af hvilka senare Martina var den äldsta.
Föräldrarnes obero- ende ställning gaf dem tillfälle att ge henne en god och vårdad uppfostran.
A f brödernas informatorer och en synnerligen kunnig och nitisk, sitt kall hängifven, samt både på huf- vudets ocb hjärtats vägnar rikt utrustad lärar- inna erhöll hon undervisning i musik, lefvande språk och vanliga skolämnen.
På lediga stun- der ströfvade hon omkring i skog och mark, besökte ofta de underhafvande och var i mån- get torftigt hem en kär och välkommen gäst.
Att på nära håll se armodets barn växa upp i nöd och fattigdom gaf henne tidigt en all- varlig blick pä lifvet och väckte ett varmt deltagande för de många olyckliga varelser, som, andligen och lekamligen vanlottade, aldrig få njuta den härligaste af alla lifvets gåfvor, en sund själ i en sund kropp, ett deltagande, som med åren utvecklade sig allt mer och mer samt framdeles, då tillfälle därtill erbjöds, gaf sig luft i en välsignelsebringande verksam- het för det uppväxande släktet.
Tiden gick emellertid, Martina växte upp till ung kvinna och njöt i fulla drag af ett lyckligt familjelif på landet i den natursköna- ste trakt i Småland, där fadern vid Möckeln köpt en vacker landtegendom.
Hon hade dock ej fyllt tjugu år, då en plötslig omstörtning i faderns affärer gjorde slut på detta sorgfria lif och oförmodadt lade i dagen de sällsynt praktiska anlag, som hos den unga flickan hit- tills legat slumrande.
Den sträfsamme man- nens med arbete och sparsamhet samlade för- mögenhet hade, ej genom eget, utan andras förvållande, hastigt smält samman, och ruin stod för dörren.
Under så hopplösa förhål- landen fann Martina det vara sin oeftergifliga plikt att själf förtjäna sitt uppehälle och äfven söka hjälpa sina systrar fram i världen.
Att kasta sig in på lärariunebanan syntes henne vara ett första steg till oberoende, men där- till fordrades större kunskaper, än Martina då hade, isynnerhet i franska språket, hvarför en föregående pensionskurs i Schweiz var nöd- vändig.
Att at fadern få medel därtill skulle blott varit att påskynda hans ruin.
Den unga flickan beslöt då att på egen hand låna den erforderliga summan, hvilket ock lyckades henne genom en välvillig släktings löfte att gå i borgen därför.
Med svårighet fick hon sedan föräldrarnes tillåtelse att sätta sin plan i ver- ket.
Det var för dem en tung plikt att nöd- gas låta dottern, öfver öronen skuldsatt, börja den hårda kampen för lefvebröd.
Martina lemnade hemmet med friskt mod och stora förhoppningar på framtiden.
Efter ett års vistelse i Schweiz erhöll hon plats i Skåne som lärarinna, hvilken hon samvets- grannt skötte i två år, hvarpå hon begaf sig till hufvudstaden för att söka vinna en för framtiden säkrare utkomst.
I förbigående må nämnas, att hon där gjorde bekantskap med en framstående kvinna, Con- cordia Löfving, hvilken sedermera skulle komma att märkligt ingripa i hennes lif.
Åtskilliga försök att komma in på den ena eller andra banan misslyckades för Martina, som dock ej tappade modet och slutligen er- höll en förmånlig plats hos redaktionen för Nordisk Familjebok.
Där gjorde hon bekant- Låt se ' n m ö d o r eller sorger k o m m a — M o t ditt h e m de s ö n d e r s p l i t t r a sig.
skap med sin nuvarande man, lektorn vid Stockholms högre realläroverk, fil.
dokt.
Edvin Österberg.
Det var dock först ett tiotal år senare, som de förenade sina öden.
Det trägna och stillasittande arbetet på Nordisk Familje- boks redaktionsbyrå var ingalunda överens- stämmande med Martinas lifliga skaplynne och tillfredsställde ej hennes längtan efter en vid- sträckt och gagnerik verksamhet, hvarför hon ock efter tre år lemnade den för att åter mot- taga en lärarinneplats, denna gång i London, hvilket gaf henne ett efterlängtadt tillfälle att ytterligare studera engelska språket.
Nu återknöts bekantskapen med Concordia Löfving, hvilken var anställd såsom inspektris öfver gymnastiken i Loudons småbarnsskolor och folkskolor för flickor.
Hon var emellertid af en eller annan anledning betänkt på att lemna sin viktiga befattning, så snart en lämp- lig efterträdarinna funnes att tillgå.
Martina beslöt då, uppmuntrad dertill af Concordia Löf- ving, att genomgå Gymnastiska Centralinstitutet i Stockholm, ehuru det var en både lång och dyr kurs.
Detta afskräckte henne dock ej, ty hon såg däri ett medel för realiserandet af sina djärfvaste förhoppningar.
Den stora världs- staden med dess millioner människor var ett rikt fält att bearbeta.
Där, om någonstädes, skulle hon tillkämpa sig det hittills allt längre och längre bort hägrande oberoendet.
Med nyväckt hopp om slutlig framgång åter- vände Martina till fäderneslandet, men här vän- tade henne en stor sorg, faderns icke långt därefter inträffade död.
Modern hade ett par år förut gått bort, och Martina stod nu, jämte sina yngre systrar, föräldralös.
Detta blefför henne en ny sporre att så fort som möjligt söka komma till oberoende.
Hon genomgick med stor heder Centralinsti- tutet och, utrustad med högsta betyg därifrån, reste hon åter till England hösten 1881.
Kort därefter erhöll hon Concordia Löfviugs plats, som denna innehaft i två och ett hälft år, samt började med ifver sitt arbete i folkskolorna, hvilket hon skötte till höga vederböraudes stora belåtenhet.
Hon gaf själf undervisning i frisk- gymnastik åt en del barn och hade om kväl- larne, efter en ytterst mödosam dag, extra kurser för gymnastiklärarinnor.
institutet sköttes på ett i allo utmärkt sätt, vann allmänhetens förtroende och rönte så stor framgång, att Martina efter hand därmed kunde förena en närbelägen stor siminrättning, där hon åtog sig att öfvervaka simundervisningen.
Hon införde äfven undervisningskurser i svensk slöjd för både äldre och yngre elever, med lärarinna från Nääs, svenska verktyg, svenska modeller och svenskt virke.
» Det har varit min idé, » skrifver hon härom till en vän i oktober 1888, » att förena allt, som fysiskt utvecklar det uppväxande släktet. » Det storartade företagets varaktiga framgång var emellertid i hög grad beroende af herrar läkares välvilliga upptagande däraf och ingri- pande intresse för saken.
Det var dock svårt att få Londons skickligaste läkare att taga närmare kännedom om det i Hampstead, långt från stadens centrum liggande institutet, hvar- för Martina slutligen kom på den tanken, och äfven lyckades genomfora den, att vid Regent Street, i närheten af Oxford Circus, själfva brännpunkten för den ofantliga världsstadens pulserande lif, låta inreda ännu en gymnastik- lokal för såväl frisk- som sjukgymnastik.
Under namn af » The Swedish Gymnasium » har detta institut nu öfver ett år varit i full verksamhet och såväl af läkaretidskrifter som alla pressens öfriga organ blifvit på det amplaste vitsordadt.
Samma beröm har äfven i rikt mått kommit institutet i Hampstead till del.