Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
General-tullstyrelsen i sina ofvanomförmälda underdåniga utlåtanden anfört, afdelningen vördsamt hemställa: 8 Allm.
Besv- och Ekon.-Utskottets Betänkande JYs 39. att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, att Kongl. May.t täcktes utfärda en kungörelse, hvarigenom tullstämpling å varor, som från utrikes ort införas, åter påbjudes, tills vidare, och intilldess sådana åtgärder hunnit vidtagas, att oloflig införsel af dylika varor kan förekomma».» af Kontraktsprostarne Westin och Schmidt, Kyrkoherdarne Ekelundh och Englund samt Anders Medin från Kronobergs och Anders Persson från Malmöhus län. J. P.
Andreasson från Elfsborgs och J. M. Limdahl från Skaraborgs län anmäla, att de icke i ärendets behandling deltagit. X:o 39.
Ank. till Exp.-Utsk. den 25 Jan. 1866, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner rörande utvidgandet af qvinnans medborgerliga rättigheter.
Tvänne motioner, i det syfte rubriken till detta betänkande angifver, hafva blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets behandling öfverlemnade.
Den ena (N:o 125 i tredje serien) är väckt af Herr Ridderstad, som deri hemställer, att Rikets Ständer måtte besluta till Kongl. Maj:t ingå med underdånig skrifvelse, hvari Kongl. Maj:ts uppmärksamhet fästes på det billiga och önskvärda deri, att qvinna må fa inträde i Statens telegrafverk samt i befordrings- och löneväg få sig tillerkända samma rättigheter och skyldigheter som mannen; varande af motionären tillagdt, att om Rikets Ständer skulle tinna skäl att »utsträcka denna underdåniga anmälan ännu längre», så stöde sådant i full öfverensstämmelse med den tankegång, som ledt motionären.
— Den andra motionen (N:o 313 i fjerde serien) är inlemnad af C. J.
Svensén frän Calmar län och af större omfattning, i det han föreslår, »att Svensk qvinna, likasom man, må vara berättigad blifva offentligen examinerad vid rikets universiteter icke allenast uti fullständig studentexamen, Allm. Besv.- och Ekon-Utskottets Betänkande JVs 39. 9 examen, utan ock tor erhållande af filosofie och medicine doktorsgrad, samt jemväl i de delar af rättsvetenskapen, med dertill hörande ämnen, som berättiga till kansli-examen; att inom post- och telegrafverken qvinna må åtnjuta samma tur och befordringsrätt, sorn komine männen till del; att qvinnan jemväl må vara berättigad att söka och vinna anställning vid Statens jernvägstrafik; och att qvinna i öfriga för henne passande befattningar på den civila tjenstemannabanan förklaras berättigad till inträde, då hon visar sig dertill ega erforderliga kunskaper och skicklighet;» samt att Rikets Ständer måtte för Kongl. Maj:t i underdånighet anmäla sitt beslut härom.
Den fråga, som sålunda gjorts till föremål för Rikets Ständers pröfning, är af djup betydelse och det utslag, som deri kommer att fällas, af största inflytande på samhällets sedliga utveckling och på dess förkofran såväl i andligt, som i materielt hänseende.
Dä Utskottet nu går att uttala den mening i ämnet, som inom Utskottet gjort sig gällande till förmån för de allt oafvisligare framträdande anspråken på rättelse i en föråldrad samfundsregel, kan det icke blifva fråga om att ingå i en undersökning beträffande vidden af qvinnans förmögenheter och möjligheten att använda dem för andra ändamål, än som innefattas i den bestämmelse hon hittills haft sig anvisad.
Ett bör kunna förutsättas såsom medgifvet, att nemligen den qvinliga hälften af menniskoslägtet icke blifvit af Skaparen utrustad med mindre förmåga af andlig utveckling och moralisk förädling än den manliga; och frågan blir då helt enkelt den, huruvida menniskoslägtet vid arbetet i intelligensens tjenst har råd att undvara alla de krafter den ena hälften förmådde ditföra.
Samhället, som är den anstalt, uti hvilken sådana krafter ordnas och rigtas till ändamålsenlig verksamhet, måste anses kunna lyckas deri desto fullkomligare, ju färre af dem blifva oanvända.
Hedendomen gjorde qvinnan till slaf och oaktadt den klarhet Kristendomen sökt breda öfver jemlikhetsbegreppet, qvarstå ännu midt i den kristna staten mångenstädes i samfundsinrättningarne mer eller mindre tydliga spår af en uppfattning, enligt hvilken qvinnau skulle vara en underordnad varelse, med förmögenheter, hvilka det ej lönar mödan att odla till samma mångsidiga utveckling som mannens, och med bestämmelse, som ej lemnar rum för delaktighet i den verksamhet han af ålder sig förbehållit; och denna åtskilnad framträder mångenstädes så skarpt bestämd, att plats icke ens lemnats för undantag.
En sådan uppfattning ligger ursprungligen till grund för det förhållande, att undervisningsväsendet icke är ordnadt så, att qvinnan kan eller får blifva delaktig af de förmåner, samhället härutinnan erbjuder mannen.
Samma uppfattning utestänger henne från nästan all anställning i Statens tjenst.
En allmän och stark mening yrkar numera rättelse häruti.
Denna mening höres icke framställa den oförnuftiga fordran, att qvinnan skall användas till det hvarför hon ej passar, utan endast till det, hvarför hon kan visa sig lämplig; icke der hvarest fysisk Bih. till R.
Prof. 1365 & 1366. 3 Sami. 12 Haft. 2 10 Allm.
Besv- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 39. styrka eller andra egenskaper, hvarmed naturen företrädesvis utrustat mannen, äro af väsendtlig vigt — således t. ex. icke i krigarens, sjömannens, in. fl. yrken — utan endast der ändamålet kan uppnås med de andliga och lekamliga krafter qvinnan icke saknar.
Att den tillbörliga gränsen icke varder iakttagen, behöfver man ej frukta.
Begäret efter vetande, den drifkraft, som bragt vetenskapen till dess ståndpunkt och oupphörligen framflyttar denna, är icke mankönet ensamt gifvet.
Att från det område, der denna kraft rör sig, hafva utestängt den ena hälften af menniskoslägtet kan åtminstone ej hafva ländt till gagn för vetenskapen, hvars vinst det måste blifva att erhålla flere idkare.
Man invänder måhända, att det icke är qvinnan förbjudet att sysselsätta sig med hvilken vetenskap som helst, ja att intet hindrar att hon till och med bevistar de akademiska föreläsningar, som uppehållas på Statens bekostnad.
Men härtill gifves ej någon uppmuntran, så länge qvinna förvägras att genom afläggande af examen ernå vittnesbörd om förvärfvade kunskaper.
Man har ock hört anmärkas, att ett sådant sammanförande af manliga och qvinliga lärjungar ur sedlighetens synpunkt borde förkastas.
Men ingen anmärkning synes mindre förtjent af uppmärksamhet än denna.
Ty så vida det ej förhåller sig så, att vetgirigheten och hågen för studier hafva anlaget för det osedliga till oskiljaktig följeslagare, så är svårt att inse, att åt detta sednare skulle gifvas större utrymme än det eljest eger i allmänna' lifvet, der konen ju' ständigt sammanträffa.
Skydd af ett hem behöfver den unga qvinnan dessutom ej sakna under sina studier; och omsorgen härom tillkommer ej det allmänna.
Vidare framkastas vanligen det skäl, att qvinnan, hvars bestämmelse i familjen är att vara maka och moder, icke kan förena de bestyr, henne i sådan egenskap åligga, med den verksamhet hvarom fråga är; och detta argument eger giltighet hvad gift qvinna angår.
Må således hon sköta sina husmoderliga pligter, uti hvilka likväl, isynnerhet vid barnauppfostringen, äfvensom i de fall, då mannen till följd af sjuklighet eller oordentlighet upphört att vara familjens verkliga stöd, den högre intellektuela bildning, hon förut kan hafva förvärfvat, icke bör blifva gagnlös.
Men så som samhällsförhållandena utvecklat sig, gifves det äfven ett stort antal qvinnor, som icke blifva gifta.
Enligt uppgift, grundad på befolkningsstatistiken, skulle redan år 1855 funnits i Sverige 283,578 flera qvinnor än män i den ålder, der äktenskap är tillåtet.
Hvad skäl skulle kunna framläggas till att förvägra detta betydliga antal större valfrihet beträffande yrke.
Utskottet vill här erinra om det beslut Rikets Ständer vid sistlidne riksdag fattade i anledning af väckt motion i samma ämne, ehuru ej af samma omfattning, solliden ena af de förevarande.
1 enlighet med Utskottets hemställan, afläto Rikets Ständer till Kongl. Majit en underdånig skrifvelse, deri, med anmälan att Rikets
Ständer för sin del ansågo tidpunkten vara inne att utvidga qvinnans rätt till anställning i det allmännas tjenst, och att Rikets Ständer hade sig bekant, det qvinnor i andra länder med fördel användas vid telegrafanstalter, postexpeditioner m. fl. dylika inrättningar, Rikets Ständer anhöllo, att Kongl. Majit täcktes vidtaga åtgärder, hvarigenom tillfälle bereddes qvinna att erhålla anställning i sådan tjenstebefattning, som kunde för henne vara passande, och till hvars skötande hon visade sig ega erforderliga kunskaper och skicklighet.
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 3,9. 11 Enär den ena af de motioner, öfver hvilka Utskottets yttrande blifvit infordradt, endast sysselsätter sig med qvinnors rätt till anställning vid telegrafverket, har Utskottet förskaffat sig kännedom om det beslut, som af Kongl. Majit i detta afseende fattats med anledning af berörda underdåniga skrifvelse, och dervid inhemtat, att, sedan med föranledande af en utaf enskild qvinna gjord underdånig ansökning att varda i telegrafverkets tjenst anställd, Kongl.
Majit deröfver infordrat
Styrelsens öfver nämnda verk underdåniga utlåtande, och Styrelsen sådant afgifvit samt på anförda skäl, som här nedan skola omförmälas, afstyrkt nådigt bifall till nämnda ansökning, Kongl.
Majit vid pröfning af denna sednare och i sammanhang dermed af Rikets Ständers under tiden inkomna underdåniga skrifvelse, medelst nådigt Beslut den 10 Juli 1863 förklarat, det Kongl. Majit icke funnit skäl frångå den af Kongl. Majit förut biträdda mening, att en dylik anställning af qvinna icke är i allmänhet lämplig eller' med telegrafverkets sanna fördel öfverensstämmande; men att enär särskilda förhållanden någon gång torde förekomma, då undantag från nämnda regel skulle kunna utan olägenhet medgifvas, såsom t. ex. i fall hustru eller syster till telegraftjensteman anställdes vid station, der mannen eller brödren vore tjenstgörande och der således icke någon svårighet för besörjandet af de utom stationen förefallande tjenstegöromålen torde förefinnas, Kongl. Majit, för att under dylika förhållanden icke göra en qvinnas anställande omöjligt, funnit skäligt förklara Telegraf-styrelsen oförhindrad att efter pröfning af omständigheterna i hvarje särskildt förekommande fall och med de vilkor rörande tjenstgöringsskyldighet och aflöning, hvilka kunde vara nödiga och lämpliga, i telegrafverkets tjenst till bestridande af assistentbefattning antaga jemväl qvinna, hvilken behörigen styrkt sig ega härtill erforderliga kunskaper och skicklighet.
De skäl Telegraf-styrelsen anfört för sitt omförmälda afstyrkande af bifall till den ifrågavarande framställningen äro: att telegraftjensten icke är inskränkt inom stationen, utan att tjensteman måste äfven ansvara för att
Iedningstrådarne mellan stationerna städse äro i behörigt skick: att han måste nästan ögonblickligen afhjelpa och bota skador och bristfälligheter, som ofta inträffade på de långa och endast otillräckligt bevakade linierim, samt åtföljd af arbetsmanskap, till fots, i hvad väder som helst, stundom i djnp snö, miltals färdas utåt linien, undersöka Iedningarnes isolering, återförena afslitna trådar o. s. v., hvilka göromål ansågos vara för en qvinna föga lämpliga: att de täta och hastiga omflyttningar från en station till en annan, som af hvarjehanda orsaker påkallades och hvilka hvar och en stationstjensteman ovilkorligen måste underkasta sig, icke heller syntes för ett fruntimmer passande: att således qvinnas anställning på stationer med blott en tjensteman icke gerna kunde ifrågakomma: att åter en qvinnas tjenstgöring tillsammans med en eller flere männer på stationer med större personal, i synnerhet der tjenstgöring äfven under nätterna eger rum, svårligen vore med hennes samhällsställning förenlig: samt att, hvad särskilt anginge qvinnas anställning vid centralstation, på hvilken hela landets telegrafbefordring måste ordnas och hvarest en talrikare tjenstemannapersonal vore af nöden, sådant skulle medföra väsendtliga olägenheter i det att, å ena sidan, de öfriga stationernas tjenstemän vid inånga tillfällen skulle komma att ställas \
Allm. Besv.- och Elcon.-Utslcottets Betänkande M 39. under qvinnobefäl och å den andra, hennes sammanförande i samma vaktlag med männerna, till och med nattetid, säkerligen icke kunde undvikas.
Ohållbarheten af dessa skäl torde icke här behöfva ådagaläggas, enär Telegrafstyrelsen sjelf under fortsättningen af sitt berörda utlåtande anfört, huruledes man i åtskilliga andra länder lyckats ordna förhållandena så, att t. ex. i England, der telegrambefordringen besörjes af enskilda bolag, telegraferingen å de största stationer besörjes uteslutande af qvinnor, hvilka ej hafva några bestyr utom stationen, och i Schweitz så väl som i Norge — hvilket sednare land torde, så i afseende å liniernas längd och möjligheten af deras bevakande som i andra hänseenden, icke förete gynnsammare förhållanden än Sverige — qvinliga telegrafister äro anställda i Statens tjenst, somliga på ställén der de hafva skydd af hemmet, ega bröder anställda o. s. v., andra ater, pä sätt Styrelsen yttrar, »placerade utan ätt hänsyn härå kunnat fästas; hvilket dock hittills icke medfört någon olägenhet.»
Sådan anställning eger rum ej blott vid större stationer, i hvilket fall minst 2 qvinnor å samma station placeras, utan ock vid mindre stationer, som erfordra blott en eller två tjenstemän och der, i anseende till de ringa göromålen, qvinnas användande är lämpligt äfven med hänsyn dertill, att hon åtnöjer sig med lägre aflöning och bättre än mannen förstår att på hvarjehanda arbete och bestyr använda lediga stunder.
Tillsynen å linien utöfvas i nämnda fall af närmaste stations manliga telegrafister, för så vidt linievaktare äro otillräcklige.
Men hvad som sålunda för endast ett par år sedan af Telegraf-styrelsen ansågs så olämpligt, att icke säga omöjligt att tillvägabringa, lärer nu vara förberedt, i så måtto, att, enligt hvad Utskottet meddeladt blifvit, Telegraf-styrelsen skall till Kongl. Maj:t afiåtit förslag, enligt hvilket icke mindre än 13 stationer, nemligen sådana som äro så belägna, att tillsyn å deras linier kan åt andra stationers ingeniörer uppdragas, skola besättas med qvinliga föreståndare.
Sålunda ger motståndet mot den vigtiga reformen — och det är historien om hvarje sådan -- endast småningom vika.
Att, hvad angår qvinnans användande i telegrafverkets tjenst, målet icke är uppnådt med sistberörda förslag, behöfver ej påpekas, och lika öfverflödigt torde vara att uppställa en jemförelse med en mängd andra befattningar i Statens tjenst, till hvilka qvinnan är lika passande som mannen.
Deremot må erinras om tvänne yrken, i hvilka qvinnan på ett framstående sätt i Nord-Amerikas förenade fristater utvecklat förmåga, nemligen läkarens och skollärarens.
I afseende å det förra invändes vanligen, att ensamt den blygsamhet, hvarmed qvinnan blifvit begåfvad, uppreste sig emot tanken derpå, att hon skulle befatta sig med åtskilliga bestyr, som äro oskiljaktiga från läkareyrket.
Men förvisso glömmer man då, att på en enda läkare komma hundradetals patienter, af hvilka hela den qvinliga delen, just af blygsamhetsskäl, i de aldra flesta fall heldre skulle anlita en qvinlig läkare än en manlig.
I fråga åter om skollärare-kallet synes det uppenbart, att qvinnans deltagande deri icke kan annat än bidraga att åt ynglingens uppfostran gifva den förädling, som man eljest förväntar af familjelifvets inflytande, och erfarenheten i åtskilliga länder har bestyrkt, att disciplinen Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 39.
13 ibland lärjungarne icke under den qvinliga lärarens närvaro är mindre än under den manliges.
Vilkoret för att åt qvinnan skall kunna anförtros den verksamhet, hvartill, enligt hvad af det anförda framgår, Utskottet anser tillfälle böra henne beredas, är likväl, att hon erhåller rätt att begagna de medel, Staten underhåller, till danande af den skicklighet och pröfvande af de kunskaper, som i hvarje särskildt fall erfordras; och detta är också ensamt tillräckligt skäl för bifall till det i Svenséns motion väckta förslag att de akademiska läroanstalterna må stå lika öppna för qvinna som för man, och att, för vinnande af akademisk medborgarerätt, qvinlig lärjunge må berättigas att vid högre ele mentarläroverk undergå maturitets-examen.
Utskottet hemställer alltså, det Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, med anmälan, att Rikets Ständer anse befordringsrätt till tjenster och befattningar, hvartill qvinna kan pröfvas lämplig, hädanefter böra henne tillkomma, når hon visar sig dertill ega erforderliga kunskaper och skicklighet, och fördenskull rättighet böra medgifvas qvinna att såväl vid de högre elementarläroverken undergå s. k. af gång sexamen, som vid rikets universiteter och dithörande anstalter deltaga i undervisningen och aflägga inom de verldsliga fakulteterna förekommande examina, an hålla, att Kongl. Maj:t täcktes vidtaga de åtgärder, som för genomförande af en sådan förändring i hittills bestående förhållanden finnas erforderliga.
Reservationer: af Friherre Åkerhjelm .T. G. N. S., Friherre Cederström ]{., Grefve De la Gardie, R. af Friherre von Platen, C., Friherre Alströmer, C. .T. O., Herr von Ehrenheim, P., och Herr af Klint, E., hvilka för sina från Utskottets hemställan afvikande åsigter åberopa de skäl, som Professor Ribbings reservation innehåller. af Biskop Beckman: »Då afläggandet af examina ingalunda kan anses såsom vilkor för inhemtande af kunskaper och bildning; då rätt till afläggande af filosofie kandidatexamen samt juridiska och administrativa embetsexamina blifver betydelselös utan kompetens på grund af dessa examina; då jag icke anser denna kompetens böra qvinnan tillerkännas och anser både för qvinnan sjelf och för samhället i dess helhet högst förderfligt att genom samhällsordningen vända qvinrians blick och sträfvande åt ett med hennes natnrliga bestämmelse stridigt häll, så har jag icke kunnat finna Utskottets beslut i hvad det rörer qvinnans rätt att undergå ofvanbemälda examina välbetänkt och får derföre mot beslutet i denna del mig reservera.» 14 Allra. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande JY§ 39. af Professor Ribbing, med hvilken Herr Treffenberg, C., instämmer: »Till en början anser jag mig böra anmärka, att frågan om rätt för qvinna att aflägga viss examen eller kunskapsprof endast bör afgöras i sammanhang med frågan om hennes rätt att vinna befordran i de befattningar, till hvilka hon genom samma examen eller prof skulle förvärfva kompetens.
Utan sistnämnda rätt till kompetens skulle nemligen rättigheten till axamen, — hvilken ingalunda får förblandas med den redan nu för qvinna öppna rättigheten att begagna den offentliga undervisningen vid universitetet eller, lika med hvarje annan, göra sig till godo frukterna af dettas verksamhet såsom vetenskaplig bildningsanstalt, — vara fullkomligt ändamålslös och endast innebära ett onyttigt betungande af vederbörande examinatorer.
Till följd häraf, anser jag mig alltid från qvinnas olämplighet till viss offentlig befattning berättigad till den slutsats, att henne ej bör tillerkännas rätt till den examen, som eger sin betydelse såsom kunskapsprof för samma befattning.
Då jag efter denna preliminära anmärkning öfvergår till att söka ett svar på frågan, till hvilka offentliga befattningar qvinna må anses lämplig, uppställer jag dervid såsom allmän norm den sats, — hvars rigtighet här ej är stället, att i bevis utföra, — att qvinna icke är passande för någon sådan verksamhet, som väsendtligen förutsätter och innebär användning af det rena, isolerade förståndet eller som genom hvarje in> blandning af känsla och fantasi såsom bestämmande skulle förvridas från sitt syfte.
Endast den anmärkning vill jag tillägga, att skulle ock qvinna enligt denna norm ej befinnas lämplig för alla de sysselsättningar, som utöfvas af män, hon dermed ingalunda af mig är förklarad vara en lägre varelse än mannen eller honom i förstånd underlägsen: det ena vore lika falskt, som det andra.
Men likhet eller »likställighet» i rätt, och förmåga innebär icke, att den förra hos dem, som äro likställda, i hvarje fall skall vara fullkomligt densamma, eller att den sednare i alldeles enahanda yttringar skall framträda.
Fastmer utgör mannens och qvinnans naturliga likhet i dessa afseenden en omständighet, som, äfven med bådas likställighet, af ingen lagstiftning angående qvinnans ställning i samhället utan mehn får förbises.
Det får ej förbises, att qvinnans uppträdande i det offentliga lifvet utgör en, låt vara under gifna omständigheter fordrad undantagsställning, under det hon såsom den lifvande och sammanhållande själen i familjelifvet eger sin på en gång naturliga och högsta plats: ett förhållande, som af ingen lagstiftning kan rubbas eller förryckas utan att derigenom lika mycket nedsätta qvinnans verkliga värdighet, sorn i sjelfva dess rötter skada samhället.
Endast med okunnighet örn de gamla staternas historia, t. ex. å ena sidan Roms, å den andra Spartas, i förening med det mest sällsamma förbiseende af en bland sjelfva grundvalarne för samhällets intelligenta, ej mindre än sedliga, utveckling kan man, med det Ilöglofliga Utskottet, anse, att qvinnans frånvaro från det offentliga lifvet vore Obetydande med förlusten af hennes deltagande i intelligensens arbete.
Enligt ofvannämnda norm — och för att ej tala om presterlig befattning, då Utskottet ej för qvinna föreslagit rätt till sådan — anser jag henne icke vara lämplig till jurist, då för honom uppgiften är tillämpning af lagens allmänna regel i hela dess Allm. Besv.- och Eleon.-Utskottets Betänkande JYi 39.
15 renhet, ofta hårdhet.
Af hufvuijsakligen samma skäl anser jag qvinna icke heller böra kunna bekläda åtminstone de högre platserna inom kansliet och de administrativa verken.
Kommer så frågan om den filosofiska graden.
Jag får i afseende derå förklara, att dess absolverande liksom i allmänhet vetenskap i ordets strängare bemärkelse för qvinna helt enkelt är omöjlig, ett af hela kulturhistorien bekräftadt påstående, som icke vederlägges deraf, att qvinnor funnits, som mer eller mindre utmärkt sig i olika arter af konst.
Af de discipliner, i hvilka undervisning lemnäs och prof afläggas vid universitetet, återstår då de medicinska.
Och då medicinens praktik, ehuruväl grundad på vetenskap, — som dock är en iner åskådlig än någon bland de så kallade stränga, r— tillika väsendtligen innefattar användning af lycklig instinkt, eller »blick» samt utgör konst; då dessutom i Utskotts-afdelningen närvarande sakkunnig person intygat qvinnans framstående lämplighet för läkareyrket, synnerligen vid de sjukdomar, som äro egna för hennes kön; vill jag med min röst ej motsätta mig, att, inom vissa gränser, tillerkänna qvinna rätt till nyssnämnda yrkes utöfvande och afläggande af de kunskapsprof, som derför utgöra vilkoret, Likaledes tillérkänner jag henne rätt till anställning i de öfriga yrken, som motionerna omförmäla.
Jag gör detta så mycket heldre, som det, under gifna samhällsförhållanden, för det närvarande utgör ett vigtigt problem att söka utvidga möjligheterna för de qvinnor, som i det bildade samhället förblifva ogifta, till gagnande verksamhet och medel att sig försörja.
Och då aflagd maturitets-examen för anställning inom det ena eller andra bland ifrågavarande yrken torde fordras, såsom händelsen ock är för idkande af medicinska studier, tillstyrker jag äfven rätt för qvinna att aflägga maturitets-examen.
Till de skäl, som blifvit anförda för dels en begränsning, dels ett närmare bestämmande af Utskottets förslag, anser jag ännu ett böra läggas.
Det är enligt min tanke långt mera passande för Rikets Ständer, att i underdåniga skrifvelser till Kongl. Maj:t uttrycka bestämda önskningar, än att hålla dessa i så sväfvande ordalag, att de möjligen kunna synas tillika innefatta önskningar örn orimligheter.
Samma förfarande är ock för den åstundade sakens egen framgång långt fördelaktigare, då i motsatt fall ganska lätt antingen missförstånd om Ständernas verkliga mening kan ega rum, eller det begärda, genom sin obestämdhet och vida omfattning synes vara omöjligt att bifalla.