Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det 31 kringligt annars att hitta, för farbror, som iir fr5inling.r Herr Tobiasson kände sig iinnu villridig.
Det \ .ar honom son1 skulle en dold fara kunna lura i brorsonens hus.
Men p i samma g8ug kunde han icke siiga nej till de der bgonen, som stå viinligt roro fastade 11 % honom och väntade ett war.
&gt;Ja!
jag foljer med.
* Hvilket iuhel det skulle bli h31 hemma.
när han eickl Han skulle I h a áein taga granen, han skulle^ bli borta h&amp; q v ä f l ~.
Xarren ville icke ge honom tid att h g r a sig; nu skulle det gi i en hast.
Efter att ha annniiilt sig med en ijudlig knackning öppnade han dörren.
Endast barnen vor0 inne.
Det största af dem, en liten flicka, satt p i en pall och tycktes brriitta historier för de andra tva, hvilka helt obesväradt slagit sig ned p5 golf \, et framför henne.
Reritterskan tystnade hiipen och sag pa den gamle h e m.
Den iildsw.
skyndade ut i köket, och strax derefter kom frun.
Herr Tobiasson drog sig ut i tamburen, der det rar morkt, och frun blef sttående midt emot honom, i den öppna domen.
szld.ant, Seha: jag vill be frun kbpa n8gonting at barnen, och sa st&amp; det en julgran derinne, och fors&amp; jag mig inte p5 och stå gir jag bort nu och kommer inte hem förr in mycket sent, s i att herrskapet kan begagna inina mm alldeles soin sina egna: alldelcs för mycket;, sade frun ödmjukt och s ' l ' usen trick, det med tydlig Öfverraskning, medan hon i skumrasket förs6kte att för- stulet se pzl penningame.
* Det iir inte jul mer 5n en gang om Sret,&gt; sade han med en ton, som genast afkylde henne och kom henne att likt eit skyggt barn se upp p i den striinge gamle mannen.
Han kliande ett syng i hjertat.
Denna skygga blick skulle för- stora hela hans julgliidje.
Han var elak, han var hhd, han var en gemen gammal knarr.
Han oqviidade sig med allt som stod till att upptänka.
Han rar inte viirrlig att g5 p % jorden.
Hade inte den stackaren ledsain- heter nog, utan att han behhfde komma och säga henne ovanliga saker.
Och s i öppnade han diirren in till sina mm och sade: snuärjag tardig .. KYr de kommit pi halfh trappan, mnde han om, sprang upp igen och slog larm pa köksdörren.
277 .Ar ' l ' ilda der?, fragade han hhftigt, d9 fnin öppnade.
a ' l ' ildal~ ropade fmn.
&gt; ' Tilda!
* ropade barnens smil klena röster derinifrin.
Och Tilda koni springande nieil andan i halsen.
Herre Gud, det gamla odjuret kunde alltid hitta p9 och flytta till nyar, om man icke gjorde honom till nöjes.
Han sag p i l ' ilda och visste inte riktigt hur han skulle siiga.
Och denna hans villr5digliet tog sig uttryck pS sitt eget s9tt: kaut- schuks-hakan sköt upp emot nPsm, de borstiga ögonbrynen ssnktes, ansigtet blef s i kort, munnen si bred och nSsan s9 komiskt be- herskande.
.Hur mycket kostar tyget till en kladning ?&gt; kon1 det till sist.
' l ' ilda sSg upp, om fraga11 verkligen vore st9ld till henne.
Det var den, ty under de yfviga Ögonlocken plirade ur skugg.m ett par ögon ned p$ henne.
Hon stainniade, stirrade och letade efter ord.
Kunde.
Var det niöjligt att.
.i Hade han en kirestal Ilet hade s5rlnna gubliar ibland.
Ilet var som on1 han last hennes misstanke.
och den gjorde hononi ursinnig.
1 en piga !.
kr.uade han till med ett korplate s9 omenskligt, att ' filda förfirad sSg bort till matmoderii efter undsritning, .En Stta, tio kronors, svarade denna, soiii mera bibehallit fati- ningen.
* Se der.
Och lilt mig s3 slippa att se den der med mf \ m pil Srmen: den 9r inte v9rd b9ttre 3n brännas upp,&gt; sade han vresigt och rackte henne en tiokronesedel.
De iitstSende ögonen bleho blanka af t5rar.
Var det af tack- samhet för dan nya klidningen eller af förödinjukelsen att bli före- b r a d den ganila?
Hiir kunde han rem!
Hon neg till tack och s9g dubbelt s9 förl~gen och dubbelt SS fattig ut som annars.
Det skar i det gamla tokhjcrLlt att se det, och han skulle gifvit mycket, om han kunnat stryka nied sin hand öher det burriga, nedböjda hiifvuilet, som icke hunnit bli vnttenkamiiiadt, och vin han ined r9nlig röst kunnat siiga: stackars hm jag menade icke illa.
Men dct kunde han icke.
Han var förlagen, mycket förltig~iarc tin.
' l ' ildfi~.
Medan lian i siillskap ined brorsonen gick utfor trappan med tunga, knarrande steg, raknadc han harmset efter hvilket hi1 dessa onödiga utgifter gjort i hans kassa.
Och nu iiihte han naturli@ris köpa iiigonting at Iirorsonens barn ocksa?
Julen ri.
ju ett uttryck för ett det oförsyntaste iitliressningssysteiii, det kunde \ .S1 inge11 be- strida.
- Och hvad skiille han hitia p i att köpa St de barnen, soni han icke kunde afspisa ined pengar!
Hrad brukar man köpa St Iinrn?
Lkt rissie icke herr l ' oliisson.
Runde man gS in i en bod, slSnga penningmne pS bordet och siiga: ge mig for tre kronor leksaker.
Han kkncle sig bitter och gallsjuk.
Hvarför skall julafton! \ .ingas p!
i dem, som icke vilja ha ilen?
Han ville icke.
Hvarför kunde han da inre slippal
278 Emellertid hade de hunnit ned p i gatan.
Det frös.
Snön knarrade sa, att det nastan skrek under fötterna.
De kommo förbi en leksaksbod.
&gt;Har skall jag in., sade den gamle med förniflans beslutsamhet.
Hrorsonen hejdade honom.
.De 19 leksaker mer an tillritckligb, sade han,; köp fur femtio öre karameller att locka fram dem med; det L lagom.
: Den gamle k5nde beundran för denna afgdrande ton.
Bet var ju märkvitrdigt att veta s8 precis hvad som skulle till!
ablen har skall jrrg g1 in, vill farbror g i med ?.
ilen best&amp;nde unge mannen steg in i en gmnbod, och utan att h.eka bad hm att 19 se p i n %gr.i yllerastar för fruntimmer.
: Det skall vara västar med Srmar i .., tillade han.
Man lade fram en packe ylleplagg p i disken.
aJa, de kannas ju tjocka och bra,.
sade han gillande, i det han med kiinnareniin grep och viinde i dem.
Det var var som om han aldrig i sitt lif gjort annat an köpt fmntimmersrastar.
Herr Tobias- sons beundran vm i stigande.
.Det skall rara h var pigas, förklarade den unge mannen, vind till den gamle.
Och han syntes icke villridig.
Han tog ut en vitit, svart och röd, och han fick den inlagd i ett papper, och det var alldeles som ingenting fiir honom.
Sa gick man.
1 dörren tvarstannade herr Tobiasson.
Han vinde sig hastik * och sade hänsynslöst: * Far jag ocksa en af de der tjockaste; en af dem med armar i.
Han fick den inlagd i ett paket, betalte och gick ut till bror- sonen.
som \ .antade p5 trappan.
Herr Tobiasson rar beliten.
Kan man Vinka sig sadan tur!
En ylleriist hade han aldrig kunnat tanka p i af sig sjelf.
En ylle- \ .ist med arniar i, det var just hvad som behöfdes.
Nu skulle hon icke behöfva g3 och frysa p i stök: och bakdagar.
Jaha ja!
För det \ .ar s5 likt honom: vaga, hegninda, ingra, föresatta sig med en den vidlyftigaste omstriidlighet, och så i ett ögonblicks öf \ .erilning g i bort och göra just det han föresatt sig att i c h göra.
Hade han icke nu sliiugt ut penningar igen.
Fyra kronor!
T v i operor hade han kunnat få höra för det.
Yen han \, m ett.
% i Derför skulle lian t 3 sluta p i fattighuset, utan nigra operor.
* *: Maltiden var slut, granen hade varit tand, barnen hade fått sina gafvor, och nu satt man och rökte i herrns \ .ä1 ombonade arbetsmm.
Flickan, som var yngst af de tri, hade somnat 111 soffan.
om- gifven af sina leksaker, och pigan hade burit henne bort, alltjemt sofvande.
Men pojken var annu lika vaken som nigonsin och sprang omkring 112 golfvet, ridande på en kapphäst och smällande med en piska.
279 I en beqriini skrifstol satt herrn, med fötterna hvilande 113. en a f dc utdragna Ifdorna i sitt skrifl&gt;orcl, och iiiira hononi, med ariii- b5garne inot ett litet sybord, sntt hang unga hustru, Shörande honom med lifligt intresse, ehurn \ .iil han I h t t hade att förtiilja i ~ m sakcr,: som borde vara henne gamla och viilbekanta, niimligen hans första bukantskap nicd henne sjelf, hans obetiinksanima frieri och allt soni deriiplib följt.
Viil hade det varit ett vagstycke att gifta sig 11 % s8 sini inkomster, men det tycktes g8 I m, och nian hade icke Stigrat sig.
HBrrid J g o de tv5 p9 hvamdra med leende, menande I~lickar, och herr ' I ' olhson fick det intryck, soni rore de nppfylda af en oindlig tacksamhet emot hrarandra för nigonting.
Utsiriickt i viirdens Voltaire-stol och med ciggarrkoppen p i dess lilafl, satt han och betrnktacle den lilla interiören med en skygg.
viil- villig nyfikenhet.
Egentligen var det niycket fS äktenskap herr Tobiasson sett, nieii att dut fans lyckliga och olyckliga sSilnna, det visste han.
I de lyckliga smektcs man och det gjorde hononi skamscn,.
t smekningar roro forbjnden frukt, som det rar en friickhet att plockn niidt för allas iiiisa, - i dc olyckliga trstte man, och d i var (lut siikrast att h5lln sig pi afstiiid.
Att bli s i der handlöst inkastad i tv3 unga menniskors henilif, gjorde ilerför et!
underligt intryck 1); hononi.
Det fans nSgonting s9 natnrligt och otvunget hos drni, d e r a viinlighei hade en sjiilsfinhet, soni rar ny för honom, och deras hvnrdagssprik var d kamratlikt, att han kiinde sig hemniastadd som i en krets af sina student- skyddslingar.
Med sin gamnialmans-nyfikenhet granskade han deras ansigten, och han fann i dem intet, som tydde p8 slitningar, ingenting, som ingnf oro, imhsgor ellcr nicdlirlnnde; cn&lt;l: rst trygghet och tillfreds- stiillclse.
Siirskildt slog detta honom hos den unge mannen, och han kunde icke lita bli att jeniföra honom med sig sjelf.
Pinades han inSnne af denna kiinsln, som var herr ' I ' ol~iassons IifsplSga, dm.
att antingen @ ra oriitt mot sig sjelf eller inot andra?
Sikerligen icke.
Det miste finnas nigonting inom honom, som satte jenirigt i det hela.
Medan denna tankegSng flöt fram som en stilla understr (ini, satt .den gamle och lyssnade till den unges berattelse om de smi hiin- rlelser, soin bildat hans och hans filjeslagernkas Iefnailsöilu.
Pojken sprang omkring, lekte för sig sjelf, slog med sin piska, och sn19pratade, soni om han haft nigon till sillskap.
Attraherade af rörelsen, följde herr ' I ' obiusons ögon hans lek, i I&gt;örjan tanklöst, men srniniiigoni med vaknande intresse.
För den gamle enstöringen rar denna inenniska i tillviirt rent af ett fcnomen.
0111 barn visste han lika litet soni om iiktenskap: imga stuileiitrr och gamla ungkarlar haile varit hans hela unigriige.
Visserligen var han van att pS gator och i promenader möta sidana smS kriik, rallade af mödrar eller barnflickor; han .hyste en viss vördnad för dem, som för nSgonting af en djup och hemlighek- f1111 betydelse, men derjemte som för nigot, hvilket var honom okändt -
som en främmande kult.
Barn voro det uppräxande slägtet helt enkelt den kommande generationen och bestodo för honom egentligen icke af individer.
Han sknlle lika litet kunna känna dem atskils, som han kunde känna det ena myrägget frlln det andra.
Att qrinnor vardade barn var lika bersttigadr, som att myror släpade sina otympliga larver omkring i solskenet; men att detta pa nagot satt kunde röra en man, det hade aldrig fallit honom in, der- för hade han aldrig känt den ringaste lust att närma sig en af dessa tjocka, kringrultande sma menniskolarver.
Tvärtom; han gick ur vagen för dem.
Hrad som först &amp; te hans uppm3rksamhet rid den lille rar.
att han i det ~ndkindade ansigtet trodde sig märka ett spel af skif- tande sjalsrörelser, hrilka han aldrig sknlle ha tillskrifvit en sil out- vecklad varelse.
Den lille hade kommit underfund med att han \ .ar föremlll för uppmärksamhet, och med det samma var hans satt att uppfura sig alldeles förändradt; det hade kommit en viss tillgjordhet, man skulle knnna säga medvetenhet demti.
Efter att först med en min af otillgänglig misstro ha hallit sig p % afstilnd, började han n11 komma niirmare, men alltjemt under en antagen likgiltighet, som tog sig utomordentligt komisk ut.
Vanda som föraldrame voro vid honom, gafvo de ej akt p5 den lilla komedi, som spelades sa att säga mellan kulisserna.
Det var barns vanliga satt och ingenting att fasta sig vid.
Men herr Tobiasson var ända till häpenhet förvanad.
Detta inaste vara ett alldeles markvärdigt utveckladt barn, ett riktigt litet underverk.
Sklille föraldrame icke ha märkt det!
Denna varelse i sin afstubbade kolt och med sina tjocka sma ben var ju en sann- skyldig menniska, redan utrustad med den menskliga naturens egen- domligheter, själsskiftningar, ja s j e h dess sma narraktigheter.
Herr Tobiasson skulle ha haft lust att i öfvermattet af sin rörelse ropa: han tänker, han tanker bestamdt!
Men han blygdes.
Föräldrme sago nt, soni om det hörde till det dagligdags vanliga; herr Tobias- son fruktade att icke kunna göra sig begriplig för dem.
De matte icke hn blick för saclant.
Men i tysthet erfor han den mest naiva glädje.
Det var som on1 han gjort en upptäckt, hrilken var så häpnads \ .äckande ny, att han ännu icke vagade aniörtro den at nagon, och han kände der- jemte ett slags natursamband mellan sig och denne lille.
Dmna känsla gaf ett intryck ai rikedom och fullhet; det var som om syn- kretsen vidgats omkring honom.
&amp; derdomens kärlek till de snia hade vaknat med ens: indi- videns instinktiva kärlek till sitt slagte.
Herr Tolinsson skullc timvis kunna sitta och se p8 denna lilla lustiga figur.
H U tycktes vara ett outtömligt filt för iakttagelser.
Den lille sökte latsa, som om han icke det n~insta fdgade efter den gamle, men p8 samma gang spejade han efter om ej denne skulle vara hagad att taga första steget till ett narmande.
Allt oftare strök han förbi under sin lek, nästan snuddade vid, drog sig undan, som om han fruktade att bli fasthallen, men gjorde allt för att ut- - - - -
mana till ett attentat i den riktningen.
Nir icke detta hjelpte, små- myste han glimtvis med en min af hemligt först5ncl, och s9 bar det af igen i ïigzag och kmmbugter, som när en hare skall förvilla sparet.
Herr Tobiasson sanitalade under allt detta, hörde och svarade, men hela hans intresse följde den lille.
Om mm tordes lyfta lik den der trinda bytingen?
O111 han skulle skrika vid det?
Tro lian kiinile Varil tllllg?
Herr Tobiasson fick ett bcgsr att lyfta honom, - ett alldeles omotiveradt och oresonligt begir, som inom ett par minuter vuxit till passion.
Han in&amp;tc lyfta honoin, han iidstc kinna, om han kunde vara tung.
Utan ett ord och utan ett leende ty han kande att detta rar ett experiment, som fordrade den utomordentligaste djerfhet och kallblodighet - strickte han sig fram, grep trearingen, lyfte honom rakt upp iiiigcfiir en aln f r h golfvet och satte honom derps genast ned igen, precis p3 den flBck, der han tagit honom.
Jo, han rar tung, förtjusande tung, alldeles hinforande tung, tung soni en nicnniska, ja, nsstaii soiii en kliinip.
Herr Tobiasson hade rodnat starkt - af niistrBngnin~ - eller siiiuesrörelsc.
Pojken stod stilla ett ögoblick och i g p8 hononi lir ögonvran, allrarsaiiit, forskande.
Han betinkte sig synl~arligen p$ hur han skulle iipytnga dessa preliniin8rer för en iiiiriiiarc sanimanslutning.
Sa gii5ggadc han till som en hiist, galopperade bort i rummet och Istsade, som om ingenting hiindt.
Modern sig efter honom med en Iieuiiilrandu blick, nicii herr Tobinsaon syntes fiillkoinligt oföriindrid och samtdet fortgick som förut.
lnoni ii9gra iiiinuter hade den lille emellertid Ster börjat 119rma sig, i siii5 aCsatser och nied iiifinga kriuiispr5ng, iipl~bju~lande alla sina småkonster för att locka den ganile till att förnya manövern.
Meii 118 detta icke ville lyckas.
befnns han till sist st9ende alldeles stilla vid herr Tohiassons ena I~en, tungt Iittnnde sig iii ileremot och med sin ena knubbiga hand hVilande deröfver.
Inviten rar tydlig.
Herr ' I ' obinssoii tog deniia lilla hand i sin, och det fick skc; efter ett ögonblicks I~etänketid lyfte haii hela den lille herm upp i sitt kni, Iiiggaiide sin arm om en tjock liten niidja, och Sfven detta fick ske; ett tlnkniide litct nnsigte vsiide sig till och ined om, och ett par bl5a barnaögon sago iii i det gamla ansigtet.
Ilet kindes s9 underligt, så.
underligt!
Det blef s5 varmt kring hjertat, det steg som en fuktig v9rririiie genom bröstet, det ville välla upp som en vag och strömma ned soni ett regn öfver skrynk- liga kinder, men ilet löste sig i ett leende, som likt ett solsken strilade ned öf \ * er den lille och lyste up11 hela ilet firadc anletet.
Den unge imniljefadern tvsrtystnade.
Ilet fans nigot i denna gmpp, som tilltalade sjelfva hans skönhetssinne, och drifsven af ett plbtsligt infall sade han: * Willy, kyss farfar .. - - -
Ordet kom honom i munnen, nästan utan att han tiinkte p9 det.
L) en lille &amp; g ett ögonblick 118 den gamle, liksom pröfvande, sd stödde han hiinderna niot hans bröst och rllnde med allvarlig min sin ljusröda, fuktiga harnainun upp emot hononi.
Den eanile höjde sig ned och kysste den sa lätt som en andedr3gt.
&gt;Liten f3.r aldrig se nigon annan farfar, sade den unge mannen.
.papp fick inte lefva &amp; länge, att han kunde få se iiagra barnbarn.
han stackaren!
Men s9 borde det ha \ .arit: farbror skulle ha haft barnbarn nur Det uppstod en paus.
Guhhen lade undan sin cigarr, som var nara utrökt, och som han glömt att hdla eld pi.
Ja, d horde dct ha mrit.
klang det genom hans simle.
Han borde ha varit cu ganiiiial farfar nu, med barnbarn pi sitt knh.
Men han hade spmngit öfver en Iiink i kedjan.
Farfar: Hur egendomligt det Iiit!
Det v u blott ett oskyldigt sk51nt.
men det kastade ett ljus öfver hans furghgna lif.
För första gingen slog det herr ' rohiasson, att det aldrig funnits ntlgonting öfwr- och underordnadt i hans förhilllande till nienniskorna.
Han Ilade känt samma förpligtelser mot alla och hade derför aldrig kunnat racka till för dessa oproportionerliga krat Det rar denna bristande förm9ga i att öfver- och underordna, som hindrat den inneboende kiirleken i hans natur att sla ut i blommor.
hindrat den att förtiitas till frukt och kiirna.
Det ena förh8llandet hade förq \ .Zft det andra utan att sjelft ega form9ga af utveckling.
Medan herr Tobiasson satt och kom in på dessa funderingar, hade fmn gatt ut efter kaffet, som hon nu sjelf kom in med och stidde p8 det lilla bordet, under det mannen vigtigt sysslade med att draga korken ur ett likörkrus.
&gt;F&amp;hror fSr inte tro, att \ .i under vanliga förhzllluiden iiro s9 hiir öfverd9diaa *, sade han alndi, iued omsorg knackande I) &amp; lacket.
tundtom, N~~ToI ", m e n om- julen kan manui \ .iiI få lof ait glöinnla sin \ .anliga sparsanihet.
Fram med likörglas, hustm!
Hvilken doft!
Jo, jag vet, att du först&amp; dig p9 det, - kick er mun !^ Han log upp emot hustrun, som stod och ordnade kopp
Herr Tobiasson satt och d g p9 sin brorson, stadigt hallande sin arm kring den lille.
Denne: .familjeförsörjare?
mr en bild af helsan.
Hans figur började redan runda sig s9 sndtt, men endast som i ett uf1,ermatt af viilbefinnande.
Kände han det kanske, nar han gaf at de sina, som om han tog it % andra?
Han rar p8 det klara med hrad som iör honom var öfver- och under- ordnadt.
Hiir falls det inga slitningar mellan ensidig egoism och ensidig sjelWrglBmmelse, hiir fins regulatorn: familjen.
Det som egen fördel och valviljaii Mr herr Tobiasson varit s9 oförenliar mot andra, det cammansm3lte h&amp; d natuAgt, det begränsades- sd viileörande.
Han undrade Bfver att han aldria sett Sktenskapet f r h sa&amp;
Det fans ju en helt an&amp;n betydelse i-det, iin det, som han drömt om.
283 Ueii garnle herm fömjönk i sina tankar, soin han s9 ofta Iiru- kade göra; hans blick blef frinvaraiide och han gnf icke akt pi, att I~rorsoiien, setlan han slutat sina bestyr ined likörkrusel, nu satt och betraktade honom.
Ofver detta godmodiga iniga ansigte med sina stora iiiiistascher och sinn Cinliga (igon hade det lagt sig ett innerligt deltlgandr.
Hans eget hjerta var s i rikt och fullt, iiii rörde honoin fattigdomen i den gamles lif p1 ett annat s9tt Bn fSrr, d9 lian sjelf var cn glad student, som njöt af den smula Iienitrefnnd enstöringen förniiitt s k a p omkring sig.
Hiir g r h hade ej h2rt.t blifvit!
Hiir firadt detta hederliga.
hjertegoda arisigte!
Han lade sin hand på hiistr~ins arm, och hennes (igoii f (iljde riktningen af hans hlick.
Han s9g upp.
och de rörliga dragen jeinnadc sig till ett uiinligt leende.
Hvilkct vackert ~~atriarkliiifviid det var i alla fall!
* Ja; och derfur skdl du hn tack, att du drog mig hits, sade han, .af mig sjelf hade jag nog aldrig ko ini nit^.
Hans rack var uppriktigt.
1) et fans n9got hos dessa unga nieiiniskor och i deras sunda hrardagslycka, som verkade helande 115 hans s (inderrellekterade sinne, och som gaf honoiii n9got af den sinnesro, han s9 liiiige längtat efter.
Och s9 19g det nigot i att kinna dcnoa vanna, mjuka lilla kropp i sina armar, som kom hans spridda medK91islor för allt Iefvande att sanila sig, - samla sig i ksrlek till detta lilla bnrn, som likt en skjuten figelunge hiingde p3 hans k med dut silkeshiriga hiifvudet tryggt hvilnnde mot hans 1) röst.
rMan sof \ .er !.
liviskade modern och Iiöjde sig ned för att se in i det finhyade ansigtet, * han ar trött, han har soiiinal.
Se hur rart han sitter hos fnrlxor !.
högtidlig, vigtig, Farbror Iiejakarle iitropet med en nick, nästan andaktsfi~ll.
Man log niot hvarandra och gick p9 ta.
Ungn frun satte en kopp i herr Tobiassons lediga hand, och man serveraile honom der han satt, för att han ej skulle behöfva resa sig.
; Man drack kafie och man praLwle hallhögt.
Herr Tobiasson log och nickade, men var sparsam med svaren.
Kunde nian rilnta, att han skulle svara, upp- funktion!
D9 och d3 tagen som Iinn var af en s9 ~naktpblig~nnde sag han med kiirlig omsorg ned 119 det I&gt;londa hufvudct, som vilje- löst och tyngdr af sömn I9g mot hans bröst.
Frun antydde, att pigan skiille komma in och taga den lille, han kunde vara till besvar.
klen herr Tobiasson sköt fram sina rappar, s9 att hakan plattndes in till ett intet, och han drog saniiiian hela sitt gummiansigte till en enda protest, p3 samma g h g han myndigt afiitrjande riflade ett nej i luften med sin lediga hand.
Och man höll af herr Tobiasson för det, man var förtjust i herr Tobiasson; han var rent af idealet Tör en grandonkel.
284 Man drack sin likör med känslan af att bilda ett heligt litet frimurarelag.
Till sist miste ändi lillen bringas till kojs, och ~ ~ i g a kom n pii tröskeln.
dian inte jag bära honom?, vbide sig herr Tobiasson blygt fragande till den unga frun.
Hon nickade jakande och pigan fick en vink att försvinna.
I teten gick frun och öppnade alla dörrarne, ända till säng- kammaren, efter kom herr Tobiasson med sma otynipliga steg, af hvilka hrart och ett - under hans ifriga försök att g5 pii ta- spetsarne kom honom att göra en s i eftertrycklig knyck med öfver- kroppen, att det behöfdes en kärnsund barn-naturs allra benndrans- rardaste sofgifvor för att icke väckas derat Sist kom den ungs familjefadern, stolt öfver att af egen tillskyndelse ha skafat denna perla af en farbror in i huset.
SS blef den lille afklädd, stycke för stycke, beundrad och till- bedd, och när moderns h9ndiga fingrar lyckats få honom - annn iförd sin langa nattskjorta, som lik en dopklidning sofvande hangde ned öfver fötterna, da s9g man p9 hvmndra med vädjande blickar, och han lades sakta ned p % kuddarne, tacket höljdes öfver honom, och min skulle g&amp; Nattlampan stod och brann p9 en liten hylla, kastande ett matt sken öfr.er rummet.
Modem kysste den röda lilla kinden, som lyste lik en finhyld frukt ofvan lakanets kant, fadern kysste den, och, öfvervinnande sin hjertas skygghet, böjde herr Tohiasson stela gamla knän vid bädden, tog den dunvarma lilla handen och tryckte den mot sina ögon.
Han askade detta lilla barn, som han sett först i dag Han älskade det sa, som endast en den der k3nner sig ga bort ifrin lifvet, kan älska den, som intriider deri.
Och sa gick herr Tobiasson fran lyckliga menniskor hem till sitt lilla ungkarlsbo, bärande sitt paket under armen.
Och fast ingen- ting yttrats, vnr den bortgiende lika pa det klara som de qrar- blifvande med att nästa inackordering den gamlc skulle söka miste bli just hos dem.
Annu, da han kommit hem, a t t tZndt i sin syigkammare och börjat kläda af sig, var han endast upptagen af tv$ ting: 1,ndvigs pojke och Tildas yllevast.
Han hade haft tamburnyckel med sig och sjelf öppnat; hon skulle saledes icke få sin gafva iörr Zn följande morgon.
Hon skulle säkert komma in och väcka honom med kaffebrickan.
Ja, och s i skulle hon se paketet!
Kej han ville gömnia det riktigt v !&amp; sa att hon ingenting made, förr 31 han räckte henne det mjuka plagget.
Hur han kände dess värme genomströmnia sitt sinne!