Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det fins ingen framtid. -- -- När jag tänkte på att stanna här i kylan alltid -- -- tänkte på, att år skulle komma och gå, utan att jag fick se honom -- höra hans kära stämma -- -- att dag skulle glida bort efter dag, utan att så mycket som ett bref förde bud mellan honom och mig -- -- då såg jag, att de dagarne och de åren icke skulle synas mig värda att lefva.
För mig fans hvarken glädje eller skönhet -- -- ingenting annat än en oändlig tomhet -- --
Jag vet inte om dagarne mist sin längd eller om de icke längre ega något slut ... tiden har blifvit något formlöst, som flyter i ett ... jag vet blott att tomheten är evig.
Jag skulle lyda honom blindt -- -- om han också bad om mitt lif.
Kanske skall du se annorlunda på allt detta, se'n dina nerver kommit i ro.
^Helsar på Viggo.^ God dag, Viggo Pihl!
Jag hörde just, att du var kommen -- -- det blir ju ett kort besök, denhär gången?
Louise tycker väl, det är tråkigt, att Viggo reser så snart?
Tack. ^Går till köksdörren, öppnar den och ropar utåt.^ Adjö, Botilda!
Adjö, herr Viggo! ^Får se kamrern och niger djupt.^
Det är väl inte kaffedags längre -- Men ett glas vin får jag väl bjuda på?
Tack -- men -- -- hm! om jag får vara alldeles ogenerad -- blodet stiger mig alltid åt hufvudet, om jag dricker vin på förmiddagen -- --
^som under tiden tagit på sig reskappa, hatt och galoscher ute i förstugan, nickar ännu en gång in genom dörren.^ Adjö, adjö!
Det är så tomt -- --
Kan jag ingenting göra -- -- hm! -- jag menar -- -- fröken Louise vet ju -- --
Det fins arbete nog för hela eftermiddagen -- -- gud ske lof.
Fröken Louise's arbete borde vara att göra ett hem ljust och gladt.
Jag förstår så väl, att det kan hjelpa mot sorger och bekymmer -- -- om man gräfver ner sig i det helt och hållet, egnar sig åt det med hvarje fiber. -- ^I tankar.^ -- Timme efter timme går, siffrorna rada sig upp framför en på papperet ... tanken släpper dem inte för en sekund ... och tiden rinner, utan att man vet, hvart den tar vägen.
Det är någonting så hopplöst och brustet ... någonting i tonfallet och i ögonens och ansigtets uttryck, som ... ^Tar hennes hand.^
Hvarför är fröken
Louise inte som förr?
Har fröken
Louise inte längre förtroende för sin gamle vän?
Fröken Louise är ensam nu i sitt fordna hem, der allt påminner om de kära, som gått bort.
Louise behöfver komma bort härifrån i andra omgifningar -- i nya förhållanden.
Louise var ett barn och satt på mitt knä och läste franska lexor -- -- Louise satt der så tryggt, som om den platsen var hennes och alltid skulle förbli det.
Jag var Louises »stora vän» -- -- det fans ingen som hon tyckte så bra om, som mig, sade hon -- -- och ibland slog hon armarne kring min hals och kysste mig -- -- --
Louise växte upp ... hon satt aldrig mer på mitt knä ... och hon glömde visst, både att jag varit hennes »stora vän», och att hon kysst mig -- -- -- Jag glömde det inte, jag.
Jag kunde så väl förstå, att Louise ville se sig om i verlden först. -- -- Sedan kommo ju sorgerna och -- -- jag visste, att Louise aldrig skulle ha lemnat sin gamla mor ensam med den sjuka systern -- --
Nu står Louise ensam i verlden -- och har sett nog -- -- kanske mer än nog -- af lifvet derute.
Men en vänskap så gammal som vår har djupa rötter -- -- och tjugo års tillgifvenhet är kanske, när allt kommer omkring, en mera solid basis för ett äktenskap, än ungdomens flyktiga tycke.
Och jag skall aldrig fordra af Louise mer än Louise sjelf vill ge -- -- det tror Louise mig väl om?
Jag önskar bara, att jag hade rätt att -- -- med min tillgifvenhet -- -- -- ge Louise det stöd, som -- -- --
Är det -- -- ^med ansträngning^ -- någon annan?
Då ber jag om förlåtelse -- men -- ja, blif inte ond -- men -- ^med ett förplågadt uttryck^ -- kunde fröken Louise inte ha sparat mig dethär?
Jag visste ju inte -- och -- -- det är inte som kamrern tror.
Jag kan inte tala om detta -- -- jag kan inte -- det -- det är så förfärligt -- --
Jag har pinat -- -- förlåt -- -- det skall aldrig hända mer.
Men om kamrern tillåter -- -- ^går bort till fönstret, bryter brefvet och läser.
Efter hand som hon läser, få kinderna färg, och hela ansigtets uttryck förändras.^
Åh -- förlåt mig -- -- jag glömde -- --
Godt eller ondt -- -- allt ligger i framtidens hand.
Det är som hade jag gått ensam i långa år, med natt på alla sidor -- -- och så plötsligt hört en röst som ropat mitt namn ur mörkret -- -- långt borta.
Måtte den rösten inte leda vilse, det önskar jag så innerligt. -- ^En smula bittert.^ -- Jag ropade också jag, men det hörde fröken Louise aldrig.
Jag är så tacksam -- -- så riktigt af hjertat tacksam -- -- --
Om jag kunde -- på något sätt vara -- -- till minsta tjenst.
Jag måste tänka mig om, och sedan kommer jag till kamrern och rådgör -- innan jag reser -- --
Jag vet inte när ... i morgon ... eller om några dar. -- -- Till Paris.
Jag har inte gjort annat, se'n hon kom hem, än laga ihop mat, som hon skulle tycka om -- och hon har knappt rört den.
Hör -- Botilda -- -- jag reser min väg om ett par dar.
Erna, Bergström, Johansson, Lind m. fl. konstnärer sorla och glamma kring en bål derute.
-- Det stolta, fria lifvet härute -- --
Och då vet jag ingen annan råd än att krypa alldeles ner under täcket -- -- det hjelper.
^Trycker sig in till honom.
Stackars min lilla harunge! -- -- Hvad är det egentligen, som hon är så rädd för?
Ja men nu bryr jag mig händelsevis om dig -- -- rätt mycket, till och med.
Men de lärde äro partiska -- -- det ligger nästan alltid en olycklig kärlekshistoria bakom deras visdom.
De gamle ungkarlarne säga: »ha! kvinnorna äro trolösa!» De gamla ungmörna: »ha! männen äro flyktiga!» -- -- Men historien lär oss, att det fins flyktigt och trofast folk både bland män och kvinnor.
En sådan liten pessimist! ^Skrattar.^
Åh, du tror väl också, att man inte har ögon, fast man är ung och oerfaren. -- -- Han är så svartsjuk och oresonlig.
Och Erna -- --
Men jag tycker ibland, att hon ger honom anledning till det. -- -- Tror du, att hon håller af honom?
Hon har blifvit så underlig på den sista tiden -- -- Ja, det började strax efter det Louise kommit tillbaka.
Hon är så nervös, så häftig -- -- ja, ibland tycker jag, att hon är riktigt elak.
^Slår armen kring hennes lif och lutar sitt hufvud mot hennes bröst.^
Det skall också jag -- --
Sitt nu ner hos oss ett ögonblick. -- -- Sången derutifrån låter så bra på afstånd.
Åh, det är minsann inte svårt att se!
För er alla är det bara det yttre, de vackra möblerna, färgernas harmoni -- -- För mig är det själen, doften af det hela -- -- det, som gör detta rum till mitt hem.
Det der måste man vara kvinna för att kunna känna -- -- Jag menar så der, att man håller af hvarenda möbel, som en kär vän -- derför att den varit vittne till -- --
Hon har sett på lifvet med sin nittonåriga erfarenhet och funnit, att kärleken är en olycka, ty en af de älskande tröttnar alltid -- --
Dethär ljusa hufvudet är så klokt, så klokt -- --
Jag tror, det är bäst, att inte på förhand plocka bladen af nyponblommorna vid vägkanten -- -- om man också vet, att morgondagens vind skall sopa dem bort.
Lägg ditt hufvud mot hans axel och var glad åt att vara älskad! -- -- Lyckan kommer och lyckan går.
Kanske stannar hon kvar -- kanske inte -- i alla händelser är det fruktlöst att söka binda henne.
Jag tycker nog, att hon kunde vara annorlunda emot dig, men du är ju också -- --
Mot alla andra -- bara inte mot mig -- derför att jag älskar henne -- -- och derför att min kärlek gör mig vek.
Men annars -- -- Ifall han inte träffar på en kvinna, som vrider hjertat ur bröstet på honom, som pinar honom med glödande tänger -- -- Sådan är hon!
^Böjer sig ned och snyftar.^
Det ska' bli någe' styft må du tro!
Delvis klädd i pels? ^Skrattar.^ Hvad skall han föreställa?
Det vete fan -- ett namn hittar man väl alltid.
Den är snart färdig, och han är sjelf i en sådan der feber som han alltid är i, då han gör någe' styft.
Inte kan man undra på, att monsieur
Alland stänger sin dörr.
Är jag kanske inte också -- -- Kunde han inte ha godt af ett råd -- --
lemnar Erna cigaretten.
Att Gustave Alland borde ta' råd af dig!
Det vore väl fan, om han inte skulle ha godt af, att en kamrat gjorde honom uppmärksam på ett och annat -- --
Det är min fosterbror Viggo, som firar födelsedag -- --
Ni kom utifrån -- Jag mins hur rödblommig och frisk ni var -- -- riktigt förtjusande -- --
Men jag tål aldrig att någon ser hvad jag har för händer -- ^med ett fint småleende^ -- och naturligtvis allraminst en så talangfull yrkesbroder, som ni.
Jag har tålt det alltför länge -- akta dig nu, för nu bits jag!
Jag har älskat den der hyndan högre än mitt lif -- -- derför har hon under två år kunnat göra mitt lif till ett helvete -- --
Jag skall sätta dig i gapstocken i stället -- -- Jag skall brännmärka dig -- ska' du få se -- ditt -- --
Henrik! -- --
Skrik ut för verlden, att jag tålt er i min närhet, att jag tillåtit er hand att röra vid min kropp -- -- Jag har aldrig så tydligt som nu sett, hur nesligt det var -- --
I dag var jag inte i humör att fördraga hans lumpenhet -- --
Ja, men -- -- detta är ju -- ^sätter sig hos henne^ -- Säg mig uppriktigt, Erna lilla -- älskar du honom inte längre?
Det fans bara en i verlden, som jag tänkte på -- -- Men det, som en gång hade dött, kunde icke åter väckas till lif -- -- Du har kanske hört talas om menniskor, som bli drinkare af olycklig kärlek?
Jag var för feg att dö -- för litet romantisk om du så vill.
Jag kastade mig i hans armar derför, att han just gick och suckade för mig -- -- --
Den är poetisk -- inte sant!
Och nu i kväll när jag såg de två bredvid hvarandra -- -- då märkte jag min förnedring.
Mot hans axel har jag lutat mitt hufvud -- -- och ändå har jag kunnat sänka mig ner till det der krypet! ^Reser sig upp och går mot dörren.^ Adjö!
Du är så upprörd och -- --
Jag hatar honom -- med rätt eller orätt -- det bryr jag mig inte om!
Jag hatar honom för det jag aldrig mer kan tilltvinga mig hans intresse -- aldrig annat än denna iskalla likgiltighet, som jag kan krossa min panna emot, men aldrig rubba. -- -- Men jag skall fram!
Jag vill göra underverk -- -- ^I en snyftning.^
Men jag blir aldrig, aldrig annat än en kvinna, som han föraktar -- -- ^Rycker upp dörren till entréen och störtar ut.^
Hon mådde inte riktigt bra -- hon var så nervös och -- --
nickar; går fram till Bergström och Johansson, tar en under hvar arm och drar dem med sig.
En fosterländsk -- -- som väcker hemlandsminnen.
Jaha! ^ropar^ Sångare!
Åh -- här var ett uppträde -- mellan henne och Henrik Rydberg.
Du hade ju sagt, att du inte kunde komma i dag -- -- Festen skulle ha varit på Ernas atelier, men hon har ingen trädgård -- -- och så frågade de, om de inte kunde få flytta hit ner.
Nej, det kunde du väl inte -- -- Men vet du, hvad jag hade tänkt?
Det bryr jag mig inte om. ^Nedslagen.^
^Betraktar henne leende; då hon fortfarande ser nedslagen ut, böjer han sig fram emot henne och hviskar.^
Men jag kommer igen -- --
Och då skall madame vara klädd i nya, fina morgonrocken -- -- och så skall hon sätta sig till pianot och spela och sjunga medan monsieur -- som arbetat hela dagen -- ligger på chäslongen och hvilar -- --
Inga frågor, intet bråk -- och ingen jämmer för det jag håller dig borta från min atelier.
Då måste jag ju bli pockande för att visa, att du tar fel. ^Skrattar.^
^Reser sig upp, bugar sig och tar hennes hand, som han kysser.^ Adieu, fröken Strandberg! ^Hviskande.^ A bientôt!
Du har inte öra -- inte sant, Viggo?
Vänta ett ögonblick -- vi få sällskap.
Jag bryr mig inte om att försvara mig -- -- det var han sjelf som inte höll sig uppe -- -- det är just hans svaga sida, både som menniska och konstnär, att han inte kan hålla sig uppe -- -- ^Bugar sig för Louise.^ Tack för i afton!
Och du vill klifva högre än vingarne bära -- ^I dörren.^ -- Godnatt här, allesammans! ^Går.^
^Skyndar efter.^
Faran är inte stor, när man vill det, som är rätt -- --
När jag går med henne under armen, då känner jag mig alltid som en riktig hönsmamma -- -- som om jag spänt min stora, varma vinge ut öfver kycklingen vid min sida -- -- Du kan vara lugn!
Du är så blek -- --
Hon är min syster! ^Hånfullt.^ Fästmö?
Jag går med -- -- vi träffas ju i morgon -- inte sant?
Den handlar väl om en kvinna, som gett sig åt den man, hon älskar -- -- och derigenom råkat i kollision med pligt, heder och samvete ...
Han ser, att hon lider -- -- han förebrår sig sjelf, att han tagit emot, hvad hon gaf -- -- och så frågar han henne en gång, om hon är mycket olycklig ...
»Jag är som en utsvulten tiggare, hvilken fått mat; måhända fryser han ännu i sina trasor -- -- men olycklig är han inte längre.»
Hon är olycklig -- -- derför att hon kastat sig i armarne på en man, som aldrig egt hennes hjerta.
Att få hela sitt lif besudladt ... forntid och framtid ... allt -- -- -- ett tjockt, smutsigt streck draget öfver allt som man känt fint och friskt och omedelbart och omedvetet -- -- den drömda lustgårdens blommor och buskar och träd förvandlade till slemmig tång -- -- paradisets frukter till stinkande svampar -- -- -- och vid allt detta, att minnas den tid, då man låg i gräset och såg blåa drufklasar skimra i solen öfver sitt hufvud -- -- man behöfde endast sträcka ut handen för att nå dem -- -- man dröjde bara derför, att man ville välja den vackraste -- -- --
^Räcker honom sin hand.^
Så gick hon den vägen åt höga berget låg, Men jag vet att sorgen är tung. -- --»
Det låter så underligt, att du predikar den läran för mig. -- ^Entusiastiskt.^ -- Du är -- -- du är den noblaste, den älskligaste kvinna jag mött i lifvet.
Det var din trolldryck -- bergakung!
»-- -- -- då jag är tjensteman i den sparbank, der fröken Strandberg har sina medel insatta, har jag icke kunnat undgå att iakttaga, hur mycket det under de sista månaderna lyftats å denna sparbanksbok.
Det vissa och bekymmerfulla i detta är, att om minskningen af kapitalet fortgår på samma sätt, fröken Strandberg inom kort skall befinna sig utan existensmedel -- --»
Det har kostat vackra slantar -- ^med en gest omkring ateliern^ -- allt dethär.
Som en hertiginna -- -- och med en liten prestdotters förmögenhet.
Några fattiga tusen i en bank derhemma. -- -- Sparfven i tranornas dans -- -- det är en gammal historia -- -- och den tar alltid en ända med förskräckelse -- --
»Ramen kring hennes lifs roman» -- en mycket dyrbar lyxartikel för en menniska med hennes tillgångar -- --
När det inte fins mera pengar så -- --
Man måste skrifva till dender kamrern, att han inte får betala ut mer -- --
Så nämn ett medel då! -- --
För det första kunna vi inte göra det -- -- och om vi också kunde, skulle vi inte ha rätt att bruka våld ...
Man skulle stå stilla som ett får och bara bliga -- -- Tack! det ligger inte för mig!
Tala till henne -- säg henne allt -- ^sakta^ -- men det tjenar ingenting till -- jag känner henne jag.
Här kommer hon. -- -- Gå ni er väg -- jag vill tala med henne ensam -- -- ^Pekar ut åt trädgården.^
Den vägen -- -- trädgårdsluckan är öppen -- --
Han tog undan det gråa skynket -- -- -- och jag såg ...
Ödet. -- -- Fotställningen bildas af ett skrofligt klippblock, som vid venstra sidan höjer sig uppåt och bakåt tycks antyda liksom ingången till en håla eller klyfta.
Man tycker sig nästan känna dess kyliga luft, så väl har han förstått att ge stämningen af dess närhet -- -- --
Hufvudfiguren är af något mer än kroppsstorlek -- en kvinnoskepnad med starka lemmar, inhöljd i ett draperi, som faller ner från hufvudet och hvari stormen sliter; med ena handen håller hon det samman omkring halsen, den andra sträcker hon ut som för att taga stöd af klippblocket.
Hållningen är framåtlutad, och blicken spejar skarpt och kallt ut i rymden -- mot ett för andra osynligt mål.
Fötterna och benen ligga slängda ner öfver sluttningen mot hafvet, hufvudet har fått stöd mot en sten vid hålans ingång, hakan har sjunkit emot bröstet och armarne hvila på marken slappt och tungt -- -- Hela figuren ligger der just så, som vågorna vräkt den upp -- -- så enkelt men så plastiskt gripen -- utförd med en storslagen konst.
Dess lugn har något af öfverjordisk jemnvigt: -- -- den kalla blidheten hos den, för hvilken menniskors önskningar och menniskors lidanden icke längre finnas till -- den heliga glömskan af allt det, som här benämnes glädje och sorg -- godt och ondt -- -- Detta ansigte, på hvilket dödsleendet ligger stelnadt som en olöslig gåta, är en siares verk -- --
Denne mästare, denne konstnär hade jag behandlat som en jemnlike. -- Han hade varit kamraten i mitt hvardagslif; jag hade trott, att han behöfde min tröst, nästan min hjelp -- -- han, en konstens storman!
Han är en menniska -- han som vi andre -- ingenting mer -- --
Du känner honom inte -- -- sjelf har jag aldrig förr än i dag vetat hvad han var.
Men när jag stod der och såg på hans verk -- -- då gick det upp för mig, hur stor, han är -- -- --
Jag skälfde som inför något öfvernaturligt: den döda bar mina drag, men förädlade, odödliggjorda -- -- -- det var mitt eget stelnade jag -- -- en saga som skall öfvergå till efterverlden -- min trista saga -- -- ^Knäpper händerna samman och står en stund i tankar.^
Det var den orubbliga lagbundenheten, för hvilken allt i vår verld måste böja sig eller krossas -- -- det af evighet bestämda -- -- hvilket går hän öfver ett menniskolif som vore det mindre värdt än hafvets tång -- --
Du får visst lof att lägga dig -- annars svimmar du.
Allting -- -- ^Kastar sig framstupa på chäslongen.^
Han har en annan natur än vi -- -- han är af en annan race än vår.
Det är du skyldig dig sjelf -- din stolthet -- --
Jag har ingen stolthet. -- -- Och nu får du inte bli ond, om jag ber dig om en tjenst.
Det fins intet hem.
Du kan inte lefva här alltid.
Utan arbete, utan förmögenhet -- -- ja, Viggo har just haft bref -- --
Gå och tala inte mer.
Du måtte väl kunna höra ett förnuftigt ord!
Om du inte går, så drifver jag ut dig.
Bevars, bevars! ^Mumlar i det hon går.^
Och intet medel att sätta henne på dårhuset.
Det har börjat skymma och hon tänder lampan på bordet.
Alland in från entréen.
skyndar mot henne; ömt.
Hur är det med dig -- barn?
Du blef visst sjuk och jag kunde ju inte följa dig.
Det är bra nu, när jag ser dig.
Du lilla toka.
Skall du aldrig kunna lära dig att bli förståndig?
Tidens strid eller Det bästa kapitalet
Fru VON HAGEN. LIONEL, hennes son, löjtnant.
GABRIÉLE, hennes dotter.
EBERHARD, läkare.
STARK, f. d. murmästare.
MATHILDA, hans dotter.
FREDRIKSSON, muraregesäll.
RYQVIST, LARSSON,
Starks vänner.
JOHAN, betjent hos fru von Hagen. hos fru von Hagen.
Bröllopsgäster.
Betjening. sta och andra akterna anses 8 dagar hafva passerat; emellan andra och tredje akterna tre veckor.
Starks vänner. _________ STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1850. (Stortorget, N:o 24.)
(Händelsen föregår i Stockholm.
Emellan förNågra af Starks vänner.
En kammarjungfru
FÖRSTA AKTEN. fonden.
Till venster också en dörr, på samma sida, närmare fonden, ett fönster.
Till ka.
Ett bord och några trädstolar utgöra möbleringen.
Theatern föreställer ett litet, uselt rum.
Dörr i
höger en spis; på spiselkanten en vattenkru-
FÖRSTA SCENEN. MATHILDA (allena.
Hon är sysselsatt med linnesöm.
En halfslocknad lampa står bredvid henne på bordet.
Det börjar dagas.
Vid ridåns uppgång hör man ett tornur slå 8).
ta! och min far är ännu icke hemma, han lofvade och jag har förgäfves väntat honom hela natten. också redan dagas.
MATHILDA (sedan klockan upphört att slå).
Redan åt-
likväl så säkert att komma tidigt hem i går afton, Oljan i min lampa är redan slut, men det börjar till fönstret.)
Jag ser intet till någon menniska på
(Släcker lampan, stiger upp och går
gatan; måtte blott ingen olycka träffat min far!...
O, min Gud, du som låter din sköna sol lysa lika
klart öfver den olycklige som den lycklige, beskydda honom! öfvergif oss icke du, om än verlden föraktar oss!
ANDRA SCENEN. FREDRIKSSON (ifrån fonden, med en tidning i handen).
MATHILDA.
tionens män!
J hafven stora rättigheter, rättigheter till allt; fodren hvad j viljen, man ska' icke våga neka eder någonting; vi ska' alla vara lika rika,
FREDRIKSSON (läsande).
Fria medborgare!...
lika mäktiga.
Lefve friheten! lefve alla medborgare! (talar) Jo, jag tackar jag! det der låter något det! men vänta bara, få vi hålla uti litet längre så, -- De fransmännen, de äro folk som ha' ruter i sig de; -- Lefve alla medb-b-b (blir varse Mathilda)
Åh se, god morgon mamsell Thilda lilla, hur står det till på morgonqvisten?
Har ni sett till min far?
just hit för att söka honom jag; jag har en godbit len, vill ni höra?
FREDRIKSSON.
Är han inte hemma!... jag kom
åt honom här, som just skall fröjda honom in i sjäMATHILDA.
Nej tack, kära Fredriksson.
Ni har FREDRIKSSON.
Jo, i går afton vet jag väl, att
då alldeles icke sett till honom?
han gaf sig af med några af våra gossar, upp åt sögit vägen, det har jag platt ingen nys om. det var förståndigt det.
der, på en liten marschruta, men hvart de sedan taMATHILDA.
Men Fredriksson följde icke med dem, FREDRIKSSON. Åh, gubbevars; mamsell
Thilda
måtte väl aldrig i verlden tro att jag vill hålla mig
5 på något vis förnämligare än de andra!...
Kommer aldrig i fråga, att jag skulle vara en sådan ynkrygg i fråga, mamsell lilla. och låtsa skicka mig som bättre folk, kommer aldrig MATHILDA.
Fredriksson förstår mig icke.
är det rätt, att lägga bort pengarne på krogen, när man inte en gång har en sticka ved att elda med hemma.
sticka?
... och jag som skulle ge ut min sista slant ville köpa den af mig för halfva priset!
FREDRIKSSON. Herre Gud, ha' ni inte en ved-
för tidningen här, ... om jag ändå visste någon som MATHILDA.
Jag fick i går in ett par riksdaler
för ett arbete som jag slutat, och min far lofvade ha' de väl, i stället, strukit åt i nalt.
att köpa upp både ved och mat för dem; men nu FREDRIKSSON.
Åh, det tror jag inte, för det var
Lasse Ryqvist som var i turen att beslå, och han har inte ondt om fyrkarne, han!... men, hör på, gra stickor.
jag skall springa till grannarne och be dem, om nåMATHILDA.
Tigga således?
när man inte har sjelf, så ska' andra hjelpa en, det förstås det. han vill.
Ja, hvad är det för skam i det?
Men Fredriksson kan arbeta om FREDRIKSSON.
Ja, men hvarföre skulle jag göra
det, säg! det är ju så många andra som ingenting
göra.
Alla de här rika och förnäma herrskaperna,
som klä' sig i siden och panascher, och ska' vara
6 så fasligt utlästa, och bildade, jag undrar hvad nytta de göra, jag?
Intet blir det någon ursäkt for oss.
som på en enda natt kanske spela bort så mycket som en fattig fan kunnat lefva af ett helt år, jag
Och de der unga herrarne, sedan,
undrar just hur det står till, med deras skuldregien ärlig arbetare, men är det bara någon vacker
ster, de rynka på näsan och våla sig knappast se åt flicka i farvattnet, då ska' man se hur de äflas och fjeska...
Åh jag har nog sett en sådan der stryka så... häromkring också, men får jag bara tag i honom, MATHILDA.
Hvad säger Fredriksson?
den som aldrig teg".
Åh, "jag sa' ingenting, jag, sa'
TREDJE SCENEN. STARK, (ifrån fonden).
FREDRIKSSON. till med honom (kastar sig ned på en stol, med mössan på hufvudet.)
Jo, jag mår som göken jag; men STARK.
Se, god dag, Fredriksson; hur står det
hur är det med Starken, han ser just som litet medtagen ut?
orolig för dig, min far.
MATHILDA (går fram till Stark).
Jag har varit så STARK.
Hvad är det för pjåsk! så länge jag
har de här, (visar knytnäfvarne) så råder jag ingen att
komma mig för nära (kastar mössan utåt golfvet).
7 mig en dryck vatten! tungan sitter fast vid gommen på mig.
(Mathilda går till spiseln och tar ned krukan.)
den är just kavat af sig, skall jag säga.
FREDRIKSSON. Har Starken läst tidningen i dag, STARK.
Ja, nog skrifva de vidt och bredt, de
der herrarne, men skulle det gälla någons skinn, så vore det väl ändå vi, som finge sitta emellan, (till Mathilda) Nå, hur går det?
vattnet har frusit härinne i natt, det är hårdt. som is.
STARK (bittert).
Ha, ha,... jo, en dryck vatten är för godt för en fattig arbetare, kantänka.
Jag skall gå efter. dricker).
Det här fryser inte, det.
Bränvin!
Jag rår icke för det, min far, men
STARK.
Behöfs inte (tar upp en butelj ur fickan, och
(sätter buteljen på bordet, tar upp en limpa och ett stycke ost och lägger bredvid.)
Se der, vi få straxt främmande, i dag är det Starken som bjuder. och de andra pengarne?
Är det der alltsammans, min far, STARK (vresigt).
De andra pengarne!...
Än se'n då!... ska' jag be dig om lof,
väl att två riksdaler ä' hela verlden du; de ha' gått åt, rubb och stubb.
slag?
ännu mera arbete, jag tål icke att du arbetar,