Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om han nemligen insåg, att döden lika lätt som blott en kroppsskada kunde af gerningen uppkomma, och det för honom var likgiltigt, hvilkendera påföljden inträffade, eller om han till och med egentligen åsyftade endast den mindre straffbara följden, men likväl föreställde sig den svårare såsom lika sannolik och, sådant oaktadt, företog gerningen, hade han, i sjelfva verket, med sitt uppsåt eller sin vilja omfattat ej mindre den ena än den andra följden och borde således, när döden inträffat, anses hafva uppsåtligen dödat.
Dessa af Lagkomittén anförda motiver afse väl endast det uppsåtliga dråpet och tvifvelaktigt kan således synas, om Komitténs afsigt varit, att desamma äfven borde tillämpas vid bestämmande af begreppet mord, eller om dervid, såsom kännetecken, erfordrades ett ovilkorligt och på döden bestämdt riktadt uppsåt.
Att ordet uppsåt vid mord skulle inom lagskipningen kunna gifvas en annan och mera inskränkt betydelse än vid dråp torde likväl så mycket mindre böra förutsättas, som derigenom ett våld i obestämdt uppsåt att döda skulle, i händelse det med berådt mod tillfogats, blifva mildare bedömdt, än om det skett i hastigt mod.
Det af Kongl. Maj:t vid sednaste Riksdagen till Rikets Ständer framställda förslag till våldslag, enligt hvilket uppsåt att döda uppgifves såsom ett karakteristiskt kännetecken på så väl mord som dråp, men deremot för den, som genom uppsåtlig misshandel dödat annan, den lian ej dräpa ville, stadgas särskildt lindrigare bestraffning, är härutinnan, så väl hvad uppställningen, som de föreslagna straffen angår, öfverensstämmande med Lagberedningens och Lagkomiténs förslag; och med temlig visshet torde således kunna slutas, att den af Lagkomittén antydda, här ofvanomformälda uppfattning angående betydelsen af uttrycket »uppsåt att döda», såsom omfattande äfven det såkallade obestämda uppsåtet, legat till grund för Kongl. Maj:ts förslag.
I det af Lagutskottet öfver detsamma afgifna utlåtande anföres dock, att med »uppsåt att döda» icke borde kunna förstås annat, än att gerningsmannens uppsåt varit bestämdt riktadt på döden, såsom effekt af handlingen.
Till följd häraf och då, enligt Utskottets förmenande, uttrycket »den han ej dräpa ville» deremot skulle innebära, att blott en ringare skada varit afsedd, så att det varit emot gerningsmannens vilja som döden följde, samt det fall således ansågs i förslaget saknas, att effekten af den handling, som förorsakat döden, var gerningsmannen likgiltig och hans uppsåt följaktligen icke var 23 uteslutande och bestämdt riktadt på hvarken den ena eller andra följden, föreslog Utskottet att orden: »den han ej dräpa ville» måtte utbytas mot uttrycket »utan afsigt att dräpa,» hvarunder, enligt Utskottets åsigt, bägge de sist anförda fallen skulle kunna hänföras.
Då den sålunda förordade förändringen blifvit i den sedermera den 29 Januari 1861 utfärdade, nu gällande Författningen vidtagen, hafva en del domare, med anledning af Lag-utskottets för förändringen anförda och af Rikets Ständer i deras underdåniga skrifvelse i ämnet upprepade motiver, ansett sig ej kunna till mord eller uppsåtligt dråp hänföra andra fall, än då gerningsmannens uppsåt bevisligen varit bestämdt och uteslutande riktadt på döden.
De begagnade ordalagen gifva dock ej mer än de, som i Kongl.
Maj:ts proposition nyttjats, anledning till en sådan uttydning.
Orden »vilja och afsigt» äro nemligen, i den me ning de här förekomma, fullt liktydiga.
Den effekt, man utan afsigt åstadkommit, kan man lika litet sägas hafva velat, som man kan antagas haft för afsigt hvad man icke velat, och det nu gällande stadgandet är följaktligen, så vidt ordalagen föranleda, icke af annat eller mera omfattande innehåll, än det af Kongl. Majit föreslagna.
På grund häraf och då således den omständighet, att Ständernas förslag, oaktadt den skedda redaktionsförändringen, ej blifvit af Kongl.
Majit afslaget, ansetts ej böra tydas såsom ett godkännande af de motiver, som af Lag-utskottet för förändringen blifvit anförda, hafva åter andra domare åt uttrycket »uppsåt att döda» velat gifva en med Lag-kommitténs uppfattning mera öfverensstämmande uttydning.
Den skiljaktighet angående lagens mening uti ifrågavarande hänseende, som sålunda inom lagskipningen uppstått, är af stor praktisk betydelse.
Ett par exempel, hämtade från sednare tiders brottmålsannaler, må till upplysning anföras: l:o En fånge, sorn skulle transporteras, beslöt att söka undkomma och för sådant ändamål sätta fångföraren ur stånd att hindra flykten.
Han gömde derföre en yxa i åk donet och då fångföraren vid en bränt backe i en enslig skog af någon anledning lät fången vandra uppför backen, framtog denne yxan och högg med eggen af densamma fångföraren i hufvudet, så att han kort derefter dog.
Ätt göra fångföraren oförmögen till motstånd vid den tillämuade rymningen var fångens hufvudmotiv.
Lyckades detta, var det honom likgiltigt, om döden följde eller ej.
Något ovilkorligen, på döden riktadt, uppsåt var således ej för handen och med godkännande af Lagutskottets åsigt borde således fången ej dömas hårdare än för vållande till död genom uppsåtlig misshandel (ouppsåtligt dråp), hvaremot gerningen, enligt den uppfattning angående betydelsen af uppsåt, som Lagkommittén antydt, bordt hänföras till mord. 2:o A. ett fartyg fann sig styrmannen föranlåten att gifva några föreställningar åt en matros.
Denne fattar i uppblossande vrede häröfver en knif och sticker dermed styrmannen i halsen, så att en pulsåder afskäres, knifven intränger flera tum i brösthålan och sårar ena lungan, hvaraf styrmannens död ögonblickligen följer.
Då emedlertid omständigheterna ej föranledde till antagande, att matrosen bestämdt och ovilkorligt traktat efter styrmannens lif, men han dock tydligen kunnat inse, att döden sannolikt af den tillfogade skadan skulle blifva en följd, är förhållandet i detta fall enahanda, som i det förra, 24 med den skillnad, att misshandeln här skett af hastigt mod, och olika meningar hafva derföre yppats, huruvida gerningen borde hänföras till uppsåtligt eller ouppsåtligt dråp.
Då man besinnar, att i allmänhet och särdeles vid misshandel af hastigt mod, svårligen, utan gerningsmannens eget erkännande, kan med visshet utredas hvad han vid brottets utöfvande tänkt eller dermed verkligen eller hufvudsakligen åsyftat, skulle den af Lagutskottet och Rikets Ständer hyllade åsigt kunna medföra stor våda för den allmänna säkerheten.
Den, som beröfvat en annan lifvet, skulle då, hur groft och lifsfarligt det utöfvade våldet än varit, ändock i de flesta fall kunna freda sig från det för mord eller dråp stadgade ansvar, endast han förebure, det han ej haft bestämd afsigt att taga den andre af daga.
Sannt är väl, att ondt uppsåt ej må presumeras, och den omständighet, att en begången handling orsakat en annans död, utgör således ej i och för sig tillräcklig grund för antagandet, att gerningsmannen haft uppsåt att döda; men var gerningen af den beskaffenhet, att gerningsmannen, så vidt ej honom frånkännes vanlig omdömesförmåga, måste antagas hafva insett, att döden, enligt naturens ordning, deraf sannolikt skulle följa, bör han ej kunna undskylla sig dermed att den våldfördes lif möjligen, om särskilda omständigheter mellankommit, kunnat räddas och att för det hufvudsakligen åsyftade ändamålet varit likgiltigt om så skett.
Afven, om ej gerningsmannens uppsåt varit uteslutande och bestämdt riktadt på döden, måste han likväl, när han med insigt derom att en sådan effekt, om än ej ovilkorligen, åtminstone sannolikt, skulle af gerningen följa, ändock begick densamma, anses hafva med sin vilja omfattat denna effekt och således haft för afsigt att döda.
Att i ett lagstadgande inrymma en noggrann och för alla händelser tillfyllestgörande definition å begreppet »uppsåt» samt fullständigt uppdraga gränsen deremellan och vållande, torde dock svårligen låta sig göra, och Högste
Domstolen inskränker sig derföre till den hemställan, att 5 § i förslaget måtte åtterföras till den lydelse det deremot svarande stadgandet i Lag-beredningens förslag och Kongl. Maj:ts ofvannämnda nådiga proposition hade.
På sätt ofvan blifvit antydt, skulle väl stadgandet derigenom ej blifva till innehållet olika med det nu föreslagna, men den af Rikets Ständer deri gjorda förändring och de till stöd derför anförda motiver skulle åtminstone upphöra att vidare kunna på lagskipningen utöfva inflytande; hvarjemte och på det sednare momentet uti samma §, der den omständighet, att af misshandeln döden såsom sannolik verkan ej väntas kunde, upptages såsom en mildringsgrund, icke må gifva anledning till den slutsats, att sådana fall, der gerningsmannen sjelf insett en sådan verkan vara sannolik, skulle kunna hänföras under 1 mom. i samma §, Högste
Domstolen tillstyrkte, att orden: »var misshandeln af den beskaffenhet, att döden, såsom sannolik verkan deraf, ej väntas kunde, eller,» må uteslutas, helst hvad 2 mom. i öfrigt innehåller är tillräckligt för att lemna domaren tillfälle att, vid straffets bestämmande, fästa tillbörligt afseende äfven å våldets ringare beskaffenhet. 3 §.
Enär särskildt ansvarsbestämmelse för de högst sällsynta fall, som i denna § afses, 25 efter Högste
Domstolens åsigt, icke vore behöflig, samt genom införande deraf befaras kunde, att förbrytare, som verkliga mord begått, skulle få anledning söka, genom förebärande att de endast varit den dödade till sjelfmord behjelplige, undgå det svårare straff, som dem drabba borde, tillstyrkte Högste
Domstolen, att denna § skulle ur förslaget utgå. 10 §•
Angående ansvarsbestämmelsen i sista punkten åberopade Högste Domstolen hvad vid 8 Kap. 14 § blifvit anmärkt. 11 §.
Då med de kroppsskador, som i denna § omförmälas, förstås hvad sedermera i förslaget innefattas under benämningen »svår kroppsskada,» syntes Högste
Domstolen lämpligast vara, om sistnämnda uttryck genast i denna § begagnades och bestämmelse der lemnades om hvad med »svår kroppsskada» skulle förstås, hvarigenom undvekes att, på sätt nu i förslagets 20 § skett, medelst en i allmänhet gällande föreskrift i berörda hänseende afbryta sammanhanget emellan särskilda §§, afseende olika fall af samma art brott
På grund häraf föreslog Högste
Domstolen åt ifrågavarande § följande lydelse:
Med svår kroppsskada förstås i detina lag svårt lyte eller annat svårt kroppsfel eller stadigvarande svårt men å helsa eller lifsfärlig sjukdom, eller förlust af talförmåga, syn eller hörsel. 14, 15 och 18 §§.
Under åberopande af det skäl, som blifvit vid 11 Kap. 10 § anfördt, hemställde Högste
Domstolen, att orden »högst Tvåhundra Riksdaler» måtte ur 14 §, sednare mom. af 15 § och första mom. af 18 § uteslutas. 20 §. 9 Högste
Domstolen erinrade, att denna § borde utgå, om den föreslagna ändringen af 11 § godkändes. 4 26 15 Kap. 9 §.
Justitieråden Berg och Adlercreutz yttrade, att straffet för det i denna § omtalade brott syntes nog strängt i förhållande till det, som blifvit föreslaget för den jemförliga förbrytelse, hvarom 11 § handlar; och hemställde derföre bemälde Justitieråd, med hänseende jemväl till de af dem vid 10 Kap. uttryckta åsigter, att maximum för straffarbetet måtte nedsättas i första punkten till tre och i sednare punkten till fem år. 14 §.
I öfverensstämmelse med anmärkningen vid 8 Kap. 14 § och flere andre ställen, hemställde Högste
Domstolen, att i första punkten straffbestämmelsen måtte ändras till: varde till sträf arbete i högst sex år eller fängelse dömd. 20 §.
Domstolen ansåg den här omförmälda förbrytelse, såsom utgörande en art af äktenskapsbrott, böra öfverflyttas till 17 Kap. och, då brottet ej bör undgå ansvar, äfven om det ej kan bevisas att enleveringen skett i afsigt att begå otukt, hemställde Högste
Domstolen, att stadgandet måtte erhålla denna lydelse:
Förer någon olojligen bort hustru från hennes man och sker det med hustruns vilja, dömes till fängelse.
Ej må dock i ty fall åtal af annan ån mannen ske. 21 §.
Den vid 8 Kap.
14 § framställda anmärkning åberopades af Högste
Domstolen äfven i fråga om det i första punkten af förevarande § föreslagna straff. 16 Kap. • 1 §•
Med anledning af den ändring af 15 och 16 §§ i 2 Kap., som här ofvan blifvit tillstyrkt, och med åberopande af hvad vid 8 Kap. 14 § blifvit antordt, hemställde Högste Domstolens fleste Ledamöter, att mom. 2 i denna § må erhålla denna lydelse: om straff - 27 arbete på viss tid öfver två år eller ovärdighet att i Rikets tjenst nyttjas å brottet följa kunnat, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader.
Justitieråden Quensel och Adlercreutz deltogo i denna anmärkning endast så vidt den afsåg ändring af den bestämda straffarbetstiden. 3 §.
Högste Domstolens fleste Ledamöter yttrade, att, i händelse hvad vid 2 Kap. 15 och 16 § blifvit anfördt vunne nådigt godkännande, torde deraf en sådan ändring i denna § blifva en följd, att orden: »afsättning från embete» utbytas mot ovärdighet att i Rikets tjenst nyttjus och orden »mistning af embete» emot afsättning', hvarjemte efter orden »om det var fängelse» synes böra tilläggas: eller mistning af embete på viss tid.
Justitieråden
Quensel och Adlercreutz lemnade denna § utan anmärkning. 4 §.
Domstolen en sådan förändring, som der sägs, jemväl böra äga rum i den här först förekommande straffbestämmelsen. 7 §•
Äfven här hemställde Högste Domstolen, att ansvarsbestämmelsen: »straffarbete från och med sex månader till och med två år» måtte förändras till straffarbete i högst två år; hvarjemte, likasom vid 1 §, Högste
Domstolens fleste ledamöter tillstyrkte, att orden: »afsättning från embete» måtte utbytas mot: ovärdighet att i Rikets tjenst nyttjas. 8 §.
Domstolen ansåg, att i denna § borde efter ordet: »gerning», i enlighet med Lagberedningens förslag till Straffbalk 19 Kap. 9 §, tilläggas: eller last, enär pådiktande af lastfulla, osedliga vanor kunde för annan vara lika menligt och förnärmande, som pådiktande af brott.
Justitieråden Södergren, Friherre Leuhusen, Adlercreutz och Bolin åberopade för öfrigt hvad, i sammanhang med anmärkning vid 13 § i förevarande Kapitel, Justitieråden, för den händelse att samina anmärkning blefve gillad, kornrno att i afseende på förändrad ordalydelse i 8 § föreslå. 13 §.
Justitierådet Bolin yttrade: »Af hvad här blifvit föreslaget derom, aft ärekränkare 28 eke må. till befrielse från ansvar för tillmäle om brott, förebringa bevisning i den händelse att lian sjelf, när det tillvitade brottet ej hörer under allmänt åtal, icke är målsägande, eller ock tid till åtal å samma brott är försuten, synes mig hafva bort följa, att bevisning ej heller skulle tillåtas, då det gjorda tillmälet afsåge gerning, som ej efter lag är straffbar.
Inom denna sistnämnda katliegori falla nämligen handlingar af sådan beskaffenhet, att, derest de skulle blifvit inrymda i strafflagen, otvifvelaktigt bestämmelser blifvit meddelade i afseende å både rättigheten att dem åtala och tiden, efter hvars förlopp åtal derå ej finge väckas.
Nu skulle deremot dessa handlingar fritt upplåtas åt ärekränkarens försök i bevisningskonsten, så att under det han t. ex. ej finge åberopa bevisning till stöd för sitt tillmäle om visst slags bedrägeri mot annan person än honom sjelf, hade han deremot denna rättighet i fråga om ett mindre grannlaga och hederligt, men ej fullt bedrägligt och således ej af lagen åtkomligt förhållande mot samma främmande person, — under det han efter två års förlopp ej finge åstadkomma bevisning om ett tillmäle för fylleri å gata eller lägersmål, af man föröfvadt, hade han denna rättighet för huru lång tid som helst i fråga om fylleri i den enskilda kammaren samt om ett af qvinna föröfvadt lägersmål.
— Men icke blott konseqvensen, äfven den nödiga omtankan om hem- och familjelifvets helgd manar till iakttagande af en sådan varsamhet, att icke ur dess fridlysta område förhållanden af enskild och ömtålig beskaffenhet må hinderslöst och allt efter framställarens lust och förmåga att utmåla taflan till allmänhetens beskådande framdragas.
Erkännande i öfrigt vigten af att med någorlunda frihet kunna i tal och skrift yttra sig om andra personer och deras handlingar, utan att derigenom utsätta sig för kriminelt ansvar, tycker jag mig dock finna denna grundsats redan hafva i den allmänna meningen gjort sig så gällande, att den, som uppenbarligen i annat uppsåt, än att tillfredsställa sin smäde- eller skadelusta, omförmäler ett verkligt förhållande, sällan skall, ändå att detta förhållande är egnadt att i någon mån nedsätta den ifrågakomne personens borgerliga anseende eller eljest vara för honom i ett eller annat afseende menligt, derför blifva såsom ärekränkare till ansvar ställd.
Deremot ser jag en stor våda uti att åt den verkliga smädaren, sedau han måhända genom förnyade anfall förmått sitt offer att anlita lagens skydd, öppna det nya fältet att genom bevisning om omständigheter, som, i sig sjelfva betydelselösa, dock kunna lemna rum för misstydning, fortsätta sin brottsliga verksamhet.
Afven ur en annan synpunkt nödgas jag att mot den föreslagna paragrafen framställa anmärkning.
Jemlikt 10 Kap. 21 § Rättegångsbalken skall om brott ransakas, der gerningen gjord är.
Denna allmänna regel, hvilken äfven för den oskyldigt tilltalade är af stor vigt, enär i allmänhet måste antagas, att han å den ort, der gerningen uppgifves hafva skett, skall med största sannolikhet och minsta kostnad kunna ådagalägga sin oskuld, har här blifvit så till vida inskränkt, att, när uti injuriemålden för ärekränkning tilltalade ville till sitt fredande styrka sanningen af gjordt tillmäle om ett begånget brott, skall, oberoende deraf huruvida sjelfva åtalet för det uppgifna brottet tillhörde annan domstol samt utan afseende å beskaffenheten af den tillgängliga bevisningen, denna få i sjelfva injuriemålet förebringas.
Häraf skulle likväl ytterligare den i sig sjelf särdeles olämpliga och för 29 den till siu heder angripne tryckande följd uppstå, att, 0111 han flera gånger, vare sig af en och samma person eller af den ene efter den andre, tillvitades för samma handling, hail gång efter annan måste vid de domstolar, inom hvilkas område ärekränkningarna skett, inlåta sig på ny bevisning och att denna jämväl borde af domstolarne särskildt för hvarje gång pröfvas, måhända icke alltid med lika utgång.
På dessa skäl och då jag anser bevisningsrätten i förevarande fall böra ställas i sammanhang med rättigheten att eljest få det ifrågakomna brottet under domstols ransakning hemställer jag, att denna § måtte erhålla följande lydelse:
Är tillmäle gjordt om bestämdt brott eller visst slag af brott, och vill den tilltalade styrka, att den, emot hvilken tillmålet gjordes, är till sådant brott saker; vise dä laga dom derå.
Har brottet ännu icke varit under åtal eller under pröfning i fråga örn skadestånd; då skall, derest den för ärekränkning tilltalade det vill och han sjelf är målsägande eller har rätte målsägandens uppdrag till talan eller ock brottet hörer under allmänt åtal, och så framt tid till sådant eller till talan om skadestånd ej är försäten, efter ty derom stadgadt år, Domstolen lägga den tilltalade tid före att visa, att lagligt åtal då blifvit anställdt eller påkalladt, såsom. om missgerningars angifvande och åtalande föreskrifvet år, eller att målsägandes talan om skadestånd är anhängiggjord, och huru deröfver slutligen dörndt blifvit.
Ej må till befrielse från ansvar för tillmäle om brott annan bevisning vara tillåten.
På det att, derest detta förslag antages, ordalydelsen i 8 § måtte blifva närmare deremot svarande, hemställer jag derjemte, att samma § må erhålla denna lydelse:
Utsätter man, i afsigt såsom i 7 § sägs, emot annan rykte om gerning eller last, som ej efter lag sträf bär, men eljest för hans ära, goda namn och medborgerliga anseende, yrke, näring eller fortkomst menlig är, eller fortsprider man af arghet sådant af annan utsatt rykte; dömes till fängelse i högst sex månader eller böter.» Häruti instämde Justitierådet Adlercreutz.
Berg utlät sig sålunda: »Den ofta och mycket omtvistade frågan, huruvida den, som för ärekränkning tilltalas, må vara tillåtet att med bevisning om sanningen af det gjorda tillmälet freda sig från ansvar, har genom nu ifrågavarande stadgande blifvit besvarad på det sätt, att en sådan bevisning om sanningen af tillmälet väl i allmänhet finge, då detta afsåg visst brott eller viss gerning, förebringas, men att ifrån denna tillåtelse undantag dock borde ske, ej blott när den, emot hvilken tillmälet gjordes, varit för hrottet tilltalad, men blifvit från åtalet frikänd, utan ock i de fall, då den som gjorde tillmälet, ej är målsägande och brottet ej hörer under allmänt åtal, äfvensom då brottet är preskriberadt.
Lämpligheten af det sålunda föreslagna stadgandet synes mig dock kunna ifrågasättas.
Att medgifva bevisningsrätten oinskränkt, då tillmälet alser sådana i 8 § omtalade gerningar, som, ehuru menliga för annan persons goda namn, likväl ej äro enligt lag straffbara, men deremot inskränka den, då tillvitelsen angår ett verkligt brott, synes mig nemligen, på sätt Justitierådet Bolin redan antydt, ej vara följdriktigt och således 30 kunna föranleda påfallande motsägelser.
Om man derföre vill inskränka bevisningsrätten i fråga om brott, torde det äfven vara nödigt att göra det i fråga om sådana gerningar, som i 8 § afses, och utan uppoffring af nödig konseqvens lära således ej finnas flera än två vägar att härutinnan följa, nemligen antingen att alldeles förbjuda bevisning angående sanningen af ett gjordt tillmäle i andra fall än då detta afser ett brott, som kan åtalas af den, hvilken tillmälet gjorde, eller ock att lemna bevisningsrättten alldeles fri.
Ingendera af dessa båda utvägar saknar olägenheter, men vid jemförande af dessa synes mig den sistnämnda hafva företräde.
Att helt och hållet förhindra den ena menniskan att omtala och fälla omdömen öfver den andras gerningar, äfven då dessa kunna för den sednares anseende vara menliga, tror jag ej vara verkställbart eller ens önskvärdt.
Förhållanden kunna till och med inträffa, då pligten fordrar, att man upptäcker, hvad man om andra vet, och yttranden och omdömen om dessa böra således ej kunna blifva föremål för åtal och straff i annat fall, än då de äro osanna, eller blifvit fällda i sådana ordalag eller under sådana omständigheter, att de, oberoende deraf, om de äro sanna eller ej, kunna hänföras till så beskaffade förolämpningar, som 9 och 11 §§ omtala och bestraffa.
Denna åsigt är äfven antagen i förslaget, enligt hvilket ansvar för ryktes utspridande är stadgadt endast för det fall, alt ryktet är falskt och att ryktesutspridaren således beljugit en annan, men genom nu ifrågavarande inskränkning i bevisningsrätten kan lätt hända, att äfven den bevisliga sanningen blir bestraffad såsom osanning och den, hvilken omtalat en tilldragelse, som kanhända skett i inånga vittnens närvaro och om hvars sanning allmänheten är öfvertygad, skulle, utan att få bevisa hvad han sagt, kunna dömas till det straff, som lagen för lögnaren bestämmer.
En sådan lag-tillämpning, som otvifvelaktigt skulle mötas af ett allmänt ogillande, kunde lätt undergräfva aktningen för lagen och rubba allmänhetens förtroende till rättvisan i dess bud; och då derjemte för den, om hvilken ett förnärmande rykte blifvit satt i omlopp, måste vara af mera vigt, att ryktets osanning varder uppdagad, än att ryktes-utspridaren blir dömd till straff, tror jag derföre den, som tilltalas för ärekränkning, ej i något fall böra betagas rättigheten att bevisa sanningen af det gjorda tillmälet, såvida ej detta afser ett brott, för hvilket den, mot hvilken tillmälet gjordes, förut blifvit genom dom frikänd och ryktets osanning således måste anses redan derigenom vara till fullo ådagalagd.
Väl skulle genom ett stadgande i den syftning, jag nu antydt, kunna inträffa, att äfven tilldragelser inom det enskilda eller husliga lifvets i allmänhet fridlysta område kunde utspridas, ja till och med, om upprättelse fordrades, blifva föremål för domstols undersökning; men är det utspridda ryktet ogrundadt, kan ju den, hvilken det angår, ej anses lida något genom en undersökning, som måste antagas leda till upplysning derom.
Ar åter det utspridda förhållandet sannt, är, såsom Lagkomittén uttrycker sig, ej den, som omtalat det, den egentlige ärekränkaren, utan är det gerningsmannen sjelf, som kränkt sin ära; och att sådant blir kändt synes mig innebära mindre våda, än att den, som icke talat annat än hvad som bevisligen är sannt, blir stämplad och bestraffad såsom lögnare.