Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ser ni, barn » — ett uttryck som han ofta nytt- jade — &gt;om jag vore så modern, att Kristus för mig blott blefve ett utmärkt aktningsvärdt exem- pel som människa, då skulle jag också gå på tea- tern och höra Rubinsteins och Bulthaupts sam- arbete, men nu vore det mig ren tortyr.
Det är ju möjligt, att det lockar och för somliga äfven kan ha en andlig dragningskraft, men för min del kan jag lika litet gå in på ett sådant utsprid- ningssätt af religionen, som jag på en basar för välgörande ändamål skulle vilja se min dotter stå och sälja sina varor för kyssar.
Men därför står det hvar och en fritt att följa sin smak. » Och så mycket är säkert, många skola med smak åhöra festföreställningarna i Bremen, vare det sagdt med den största vördnad för den upp- lyste och älskvärde prästmannens öfvertygelse.
Ännu några ord om framställaren af hufvud- partiet herr Raimund zur Miihlen, hvilken ej i minsta grad bidrog till aftonens framgång.
En bättre representant för Kristus ' musikaliskt och personligt fordrande roll torde knappast ha kunnat uppletas.
Herr zur Miihlen är konsertsångare och har som sådan ett framstående namn i Tyskland.
Han stod såsom Kristus för första gången på sce- nen, och hans ädla, ofta rent af inspirerade ut- seende i förening med hans enkla, från allt hvad teatergester heter befriade spel gjorde hans upp- trädande i hög grad värdigt och gripande.
Skulle man vilja göra någon anmärkning, vore det att Kristus genom hans framställning blef väl mycket det tåliga, lidande offerlammet på bekostnad af den reformerande trosbjälten.
Rubinsteins musik bidrager äfven att öka detta intryck, ty den karak- täriserar alltid gudasonen med veka stråk- och flöjttoner, väl harmonierande med den sällsynt innerliga lyriska klangen på zur Mtihlens vackra lenorstämma.
Bland hufvudpartierna trädde i förgrunden näst Kristus: Judas (Hromada), utmärkt dramatiskt ut- förd, Maria Magdalena (fröken Mulder), Maria (fru Walther Chornanus), Satan (Elmblad), Jobannes döparen (Piehler) och evangelisten Johannes (Brie- semeister).
De tolf lärjungarnes utmärkta masker, särskildt Petrus (Habelmann) och Paulus (Roleff), äro äfven värda att framhållas.
Orkestern skötte sin sak utmärkt, som ju var att vänta under den framstående Berlinerdirigenten doktor Carl Marks ledning.
Den första föreställningen varade fulla fem tim- mar, men följdes detta oaktadt af publiken med spänd uppmärksamhet och varmt intresse från början till slut.
Hvad de just utkomna kritikerna beträffar, äro de i hög grad hvarandra motstridande, ehuruväl det öfvervägande antalet uttalar sig ytterst entu- siastiskt.
Det synes som om fridsfurstens upp- trädande i sin nya gestalt på alla håll väckte krigsfanfarer till lif.
I hvilket fall som helst är ett besök i den » konstens kyrka », som Rubinstein drömde sig, af största intresse, och Bremerföreställningarna göra både direktor Löwe och den offervilliga Bremer- komitén största heder.
Det är fråga om att se- nare i juni uppföra operan äfven i Berlin.
Det klingar ... Ludvig Af Ganghofer.
Al^ / Tångt därute, där förstadens murar sluta, ligger midt i en vidsträckt trädgård ett litet hemtrefligt hus, en trädgårds- mästares bostad.
Öfver hela trädgårdens vidd är den svarta jorden uppdelad i aflån- ga fyrkanter, hvilka vänta planteringen, och på hvilkas smala vägar ännu små vatten- pussar erinra om de gångna regndagarne.
Till vänster och höger o m huset ligga lån- ga sträckor af glastäckta drifhus.
En gam- mal gråhårig man vandrar i beställsam ifver fram och åter, och så ofta han öppnar en af dörrarna, böljar från de instängda rum- men en intensiv doft af rosor och violer ut i det fria.
K o m m e r då och då den gamle i närheten af boningshuset, så stiger han gärna fram till ett af de låga fönstren, trycker pannan mot rutan och ler.
Det är en behaglig liten kammare, som ligger där innanför, uppfylld af den milda kryddoften från frön och torkade plantor.
Den stora, gröna kakelugnen står redan kallnad, men ännu dröjer i rummet den lena värme, som han utstrålat.
Bakom kakelugnen står en gammal lädersoffa, och på väggen ofvanför sitter en klädhängare med allehanda klädesplagg.
Bredvid kakel- ugnen leder en dörr in i den angränsande kammaren, från hvilken de nyskurade golf- tiljorna och den med ett virkadt täcke öf- verhöljda bädden snöhvitt lysa fram.
Här, bredvid dörren, står ett högt skåp i själfva hörnet, i det andra hörnet snedt öfver en gammalmodig sekretär, på denna en liten ängel af vax under en glimmande glaskupa och rundt o m en hel samling af små askar och dosor.
Längs de båda fönsterväggarna löper en väggfast träbänk.
Hörnet mellan fönstren upptas af ett massivt ekbord, framför hvil- ket en ung blek flicka sitter i en gammal länstol.
Hon bär en enkel, mörk hemkläd- ming, och hennes knän äro öfverhöljda af en varm schal.
Hon måtte endast för få dagar sedan ha stigit upp från sjukbädden.
Det vackra, blyga ansiktets kinder äro ännu så smala, och i de stora, mörka, drömman- de ögonen dröjer ännu den trötta glansen från den öfverståndna febern.
Den veka halsen tyckes knappast förmå bära de rika flätornas tyngd.
De späda händerna äro af genomskinlig hvithet, och fingrarne skälfva lätt vid den föga ansträngande syssla, mecl hvilken flickan förkortar den ensamma tiden.
Hon håller i skötet en träskål, fylld med tunna långa skidor, ur hvilka flickan med ett lätt tryck af fingret spritar fram de små frökärnorna.
Dock synas hennes tankar icke särdeles lifligt koncentrera sig kring denna sysselsättning.
Åter och åter låter hon hän- derna hvila, åter och åter lyfter hon ögonen och blickar i mållöst drömmeri genom fön- stret ut emot fästet, öfver hvilket de hvita, högtsväfvande molnen draga fram i snabbt tåg, ibland delande sig, så att en leende flik blått glänser fram ur deras ram eller en bred solstråle, likt ett eldband, slingrar sig från himmelen till jorden.
Utanför fönstren kvittrar en bofink i den knoppande linden, och oafbrutet ljuder en sakta susning, som sveper öfver huset och rundt om murarne likt en gungande våg.
På de klara bofinkdrillarne och till denna susning lyssnar flickan; hon stryker med de skälfvande händerna öfver sina bleka kin- der och andas djupt in.
ack, o m det vore våren, som hoii hörde susa och nalkas!
Det vore på tiden, att han komme, det vete Gud, på tiden.
ty det hade varit en sorglig, smärtsam vinter!
Då klingar rutan.
Flickan ser upp.
Var det någon som knackade?
Fadern kan det icke vara hon ser honom långt där borta i trädgår- den, böjd öfver en rabatt.
Och utom ho- nom finns ingen människa i närheten!
Hvem knackade d å?
Det klingade dock så sakta och lätt.
ej alls som för en människo- hand.
ungefär som hade en fjäril flugit emot rutan.
Men fjärilarne måste j u våren först föra med sig, våren, som ännu allt- jämt dröjer.
ännu alltjämt.
allt- jämt.
Flickans läppar börja darra, och m e d en skygg blick lyfter hon sina ögon uppåt.
Var det en hälsning där ofvan ifrån.
en hälsning från moder och broder?
Hennes ögon fuktas, och, försänkt, i vemodiga tankar, mönstrar hon de tomma platserna rundt om bordet.
För ett hälft år sedan, då sutto de ännu alla tillsam- mans!
Brodern och modern.
det hade kommit i en och samma vecka!
Och den stackars far hade ensam måst bära det.
Hon kunde icke trösta honom, hon låg j u själf i den svåra, smittosamma febern.
Och om den kära modern också redan må- ste skiljas hädan.
så kunde väl den go- de Guden åtminstone ha sparat brodern åt far och i dess ställe tagit systern.
Bror skulle ha blifvit honom en duktig hjälpare vid det tunga arbetet och en kamrat i affä-
Hvad kunde hon vara sin far till för gagn och hjälp!
Hvarför skulle dä hon lefva?
Nästan förfärad ser flickan upp, stirrar på det glimmande fönsterglaset och skakar sitt hufvud.
Åter faller hon i tankar, till dess hon med ens lyssnande höjer hufvu- det.
Där ute vid drifhusen hör hon faderns stämma.
och en annan, en ung, vällju- dande manlig röst dessutom.
Hon lyss upp- märksammare.
en blek rodnad färgar hernes kinder, och ett svagt, tveksamt leen- de spelar o m hennes läppar.
Hälft i glädje, hälft i vemod lyssnar hon.
som till en ton från en svunnen tid.
Steg komma närmare, och två vandrande skuggor falla öfver fönstret.
» Sannerligen jag någosin sett så härliga rosor, » säger den främmande rösten, » men jag ber.
har ni inte någon liten korg, eller något annat vackert, för att ge- nast kunna ordna blommorna för bordet? » Jo, naturligtvis — så hör hon fadern sä- ga — men de där sakerna ligga ännu kvar på vinden däruppe, i någon vrå; han skall genast gå upp och se efter.
o m den unge herrn under tiden behagar stiga in i kammaren.
Förskräckt ställer hon träskålen ifrån sig på bordet och griper efter stolkarmen, som ville hon resa sig.
Men i detsamma går dörren upp, och på tröskeln syns en ung man med en bukett af sällsynt fagra rosor i handen, en smärt, smidig gestalt med ett friskt, vackert hufvud, spirande skäggdun öfver kinderna och ett par vänliga, trohjär- tade ögon under den hvita pannan.
De se hvarandra ej för första gången, dessa båda.
Visserligen är det länge sedan nu.
sedan hösten.
Den tunga, sorgliga vintern ligger emellan, under hvilken den ena intet visste eller hörde o m den andra.
Mycket talade de för öfrigt icke med hvar- andra den gången heller.
endast då och då ett skyggt litet ord.
Men mer än deras läppar, så tycktes det, visste deras ögon att tala.
detta plötsliga återeende!
Hon höll blicken nedslagen, och likt två mörka fransar lågo de långa ögonhåren på hennes bleka kinder.
Äfven han är öfver- raskad, förlägen.
Dröjande drar han igen dörren efter sig och stammar: » Ni, fröken Gertrud!
N i!
» Hon rör sig ej och får ej en stafvelse öf- ver sina läppar.
» Ni, fröken Gertrud! » upprepar han.
» Och.
» Han visar i ordlös fråga mot dörren.
min far! » nickar hon sakta.
» Hvilken lycklig tillfällighet! » springer det nu ur honom.
» Jag har begagnat den här- liga dagen, gjort en promenad utanför sta- den.
och då jag i förbigående såg de stora drifhusen, tänkte jag på min mors födelsedag och trodde, att några vackra ro- sor.
» Bestört förstummas han.
Medan han talat, har han trädt närmare, och nu ser han hennes smala kinders blekhet, ser hen- nes hvita, genomskinliga händer.
» Fröken Gertrud!
Ni har varit sjuk! » » Ja, herr Berger, sjuk.
mycket och länge! » » Och därför, därför.
» mumlade han.
Så steg han fram till hennes stol och räckte henne handen.
Bådas ögon mötas, och deras blickar hålla hvarandra fångna.
och en susande vindstöt sveper o m det lilla huset.
Samtidigt se båda upp och dröja med ögonen vid fönsterrutan, som ännu sakta darrar.
» Det var vinden, » hviskar hon och ler emot honom.
» Nej, fröken Gertrud, det var våren.
Han har knackat på ert fönster.
man mär- ker honom redan i luften.
om åtta da- gar är allting grönt.
allt! » » Allt grönt! » upprepar hon tyst, och där- vid gjuter sig en svag rodnad öfver hen- nes kinder.
Därute i trappan hör man steg, som sti- ga ned.
Missnöjd lyfter den unge mannen hufvu- det; hastigt trycker han flickans hand och stammar: » Fröken Gertrud!
Ni blir väl icke ond, om jag.
om jag kommer åter.
för att köpa rosor? » Hon slår ned ögonen och skakar sakta sitt hufvud.
Den skönaste rosen söker han ut ur sin bukett och lägger den i hennes knä.
Nu öppnar fadern dörren.
då klingar rutan.
med en klang springer den upp, och en mild luftström böljar in i rummet.
" Iduns skollofskoloni. "
om bekant har genom frivilliga bidrag från våra läsarinnor Iduns redaktion under några af de närmast föregå- ende åren satts i tillfälle att för sommar- månaderna utsända ett antal fattiga små barn ur Stockholms folkskolor till en veder- kvickande landtvistelse på en s. k. skol- lofskoloni.
Den vackra tanken rönte isyn- nerhet under de första åren liflig anslut- ning, men under de senaste har intresset inom vår läsekrets för denna sak tyckts något mattas: bidragen ha blifvit allt min- dre talrika, och de små kolonisternas antal har måst inskränkas.
st^ Under sådana omständigheter har redak- tionen i år ej på nytt velat besvära de vänliga läsarinnor, hvilkas hjälpsamhet helt visst tages i anspråk på så många andra håll, utan ansett, att » Iduns skollofskoloni » för ett år borde » stå öfver ».
Härtill kom, att den ypperliga lägenhet — gården Trä- sta å Häfverö — där kolonien haft sitt tillhåll, i år för detta ändamål omöjliggjorts genom under vintern där förekommande difterifall.
Vi hafva därför visst icke för alltid upp- gifvit den behjärtansvärda tanken, utan hoppas att till en annan vår kunna få åter- komma och då påräkna våra läsarinnors varmhjärtade offervillighet — kanske endast ökad af den lilla hvilan!
Det mindre öf • verskott, som från föregående år finnes kvar i kolonikassan, liksom koloniens enkla inventarier förvaras därför orubbade till ett kommande år.
Barngarderoben, som redan blifvit en oum- bärlig hjälpreda för alla mödrar, kostar för sista halfåret endast 1 kr.
Prenume- ration torde ske ofördröjligen.
Ett oeh annat om trolofning i Norden under 15- oeh 1600-talen.
För Idun af A.
essa tiders hela sätt att betrakta kär- leken och äktenskapet afvek mycket från nutidens.
De unga ogifta kvinnorna omgåfvos då, så att säga, af en oåtkomlighetens trollkrets, da- nad af tidsandan och samfundsförhållandena.
Man var då liksom mera i släkt med hvar- andra än nu.
Enligt danska kyrkolagen var äktenskap förbjudet ej blott emellan syskon, utan äfven emellan syskonbarn och barn af sådana.
I afsides liggande trakter, där de få famil- jerna vanligen voro besläktade med hvarandra, kunde härigenom en ung man alldeles sättas ur stånd att välja sig brud inom kretsen af sina bekanta.
Ännu ogynsammare artade sig förhållandet, om äktenskapskandidaten redan förut varit gift, var änkeman eller änka.
Ty i så fall utestängdes han eller hon ej blott från egna släktingar, utan äfven från sin aflidne makes eller makas.
» D e två hafva varit ett kött, » — heter det — » och mannens bröder äro därför också hustruns bröder, hans kusiner hennes kusiner. » Det fall, som nu så ofta inträffar, att en man efter sin hustrus död äktar hennes syster, tedde sig för den tiden som en den mest motbjudande vederstygglighet.
Ja, änkemannen fick ej ens gifta sig med hennes kusiner eller sysslingar.
Detta allt hade naturligtvis sin stora be- tydelse i en tid, då umgängeslifvet var så föga utveckladt, då de tillställningar, som öfver hufvud taget ägde rum, voro nästan uteslutande rena familjefester, bröllop, barn- dop o. s. v.; och här var det icke minst alla dessa för giftermål med hvarandra omöjliga kusiner och halfkusiner, som sammanträffade.
Det var m. a. o. en tid, då tillfällena för icke besläktade att i umgängeslifvet råkas i allmänhet voro mycket få.
Härtill kom, att då någon gång sådana tillfällen verkligen gåfvos, såsom t. ex på adelns herredagar och supting, var umgänges- lifvet mellan båda könen allt annat än fritt och otvunget.
Utanför dansen fanns för de unga endast en ringa möjlighet att växla ett enda ord.
Ty med äkta nordiskt misstroende betraktades ännu på den tiden — liksom i sagotiden — hvarje man, hvilken öppet sökte en kvinnas sällskap.
Enligt den allmänna meningen betedde han sig omanligt, och han kunde ej anses hafva annat än ondt i sinnet.
Det fanns därför blott två sätt att tränga igenom denna oåtkomlighetens trollkrets, som omgaf kvinnorna: antingen hade man att helt enkelt bryta den genom att med vederbörande hålla hemliga möten, eller också kunde man låta såväl valet af brud som det förberedande aftalet om giftermål ombesörjas af andra, helst äldre kvinnliga släktingar, som natur- ligtvis med stor glädje åtogo sig ett dylikt förtroendeuppdrag.
Dessa båda förfaringssätt voro de enda van- liga, hvarigenom äktenskap inleddes hos be- folkningens flertal.
De hemliga mötena utgjorde måhända en rest af en uråldrig nordisk sed att .fria.
Här- på tyder den envishet, hvarmed de — mesta- dels i sitt ursprungliga skick — bibehållit Carl Johansons Möblering och Dekorering Sängar och Sängkläder, Wlöbeltyger, Möblerings-Affär, Mattor och Gardiner m. m., m. m. Drottninggatan 45, 1 och 2 tr
sig i vissa trakter af Norden ända till våra dagar.
Seden bestod i all sin enkelhet däri, att den unga kvinnan lördags aftou mottog besök af sin friare.
Det andra tillvägagångssättet — att låta valet utaf brud besörjas af andra — var ett urgammalt nordiskt bruk.
Från sagotiden omtalas ideligen, hurusom en af de närmaste och mest ansedda frän- derna en vacker dag uppfordrar sin unga släkting att gifta sig, utpekar för honom ett passande parti och erbjuder sig att ordna saken.
Vanligen togs ett dylikt anbud emot med glädje, och oftast synes den blifvande brud- gummen icke ens hafva känt sin tillkomman- des utseende, förrän trolofningen genom böne- mannen blifvit uppgjord.
Sådana de ifrågavarande förhållandena ut- vecklat sig ned i det sextonde århundradet, hade ingen särdeles stor förändring försiggått med desamma.
Ännu ansågs det som ett naturligt uttryck för vördnad och förtroende, när man uppdrog åt en ansedd släkting eller en högtstående gynnare att göra valet af ens brud.
med den honom dittills obekanta änka, som snart nog blef hans brud.
» Två dagar före bröllopet kommer jag till Stockholm, dit hon ock efter aftal var kom- men trenne dagar förut.
Jag föres allena in i en kammare, där hon satt ensam framföre mig.
Men si — jag visste icke och kunde full väl icke tänka, att det var hon, då ingen sade mig det.
Jag satte mig ned vid henne.
V i talade länge tillsamman, jag till henne liksom till en annan främmad om hvarjehanda saker.
Omsider spörjer hon: hvad tycker pro- fessorn om vår handel?
Jag svarar: hvad är det för handel?
Hon säger: det, hvarom han mig tillskrifvit hafver.
Jag säger: hvad hafver jag henne tillskrifvit om?
Skola vi icke i öfvermorgon, spörjer hon, vara brudefolk?
Ä r det hon?
Och så bekräftade vi vår vänskap medels handslag och kärligt famntag. » På sådant sätt tillgick trolofningen i Nor- dens renässanstid.
De kulturhistoriska källorna låta oss i nå- gon liten mån äfven få en inblick i, huru de trolofvade sedan betedde sig inför hvarandra.
Bland smeknamnen må nämnas de vanli- gaste, hvilka såsom sådana låta för våra öron rätt underliga.
Det kraftiga sextonde seklets Detta bruk höll sig vid lif i alla samhälls- älskare sade aldrig » min ängel » o. d., utan klasser ned igenom det sjuttonde och långt på fullt, kändt allvar: min gris, min bjärte- in i det adertonde århundradet.
gris, min katt, min såte valp, mitt gyllene Ett rätt egendomligt exempel härå lämnas skrin, min balsambössa o. s. v. Och var i ett putslustigt bref af 1692 från danske man riktigt öm, sade man: bjärtans lilja, eller prästmannen Jörgen Sorterup till professor uttryckte man sig såsom munken i ett danskt Birkerad i Köpenhamn, hvilken hulpit honom skådespel, då han gör en gift kvinna sin kär- till en kyrkoherdebeställning och nu af honom leksförklaring: » sidder i fred, mit liljeblad! » uppfordras att äfven skaffa en » kone med Hvad smekningarna, kärleksbetygelserna be- penge ».
träffar, visa dessa framför allt, huru den ti- Det heter bl.
a.: dens anständighetsbegrepp voro olika vår tids.
En af de vanligaste smekningarna, hvilken » Så faller min ödmjukaste bön till eder, att som Gud i himlen hittills hafver nyttjat ansågs högst tillåtlig och allt annat än stö- eder som ett säreget instrument för min lycka, tande, var att, såsom det heter i en bok om det äfven framdeles måtte behaga eder att unga mäns uppfostran, » lägga sin hand på mig bistå.
Jag vet själf, att jag är fattig damens bröst. » och dessutom i ett par hundrade dalers skuld En dylik kärleksbetygelse synes i allmänna förutom prästgården, som skall köpas o. s. omdömet hafva varit likställd med kyssen, i v. Kunde nu lyckan foga det så, att jag samband med hvilken den rätt ofta namnes.
kunde mig till husfru bekomma en ärlig mans Bokhållaren i Holbergs » Den stundeslöse » barn, som hade något till hjälp åt mig i min frågar jungfru Magdelone: » om Forladelse fattigdom, så skulle jag upptaga det som en min hjärte Jomfru — må jeg tage på hendes synnerlig Guds nåd — helst om han ville Bryst? » Och hon svarar: » ja — jeg siger göra eder till sitt redskap, så att I, hög- tusind tak. » gunstige patron, villen åt mig utköra en för- En för våra dagar högst egendomlig, då mögen och höfvisk kvinnsperson, till hvilken för tiden mycket vanlig kärleksbetygelse — I å mina vägnar gilja villen » o. s. v. och det äfven i de allra högsta samhälls- Det ser ut, som om brefvet hade gjort kretsar — var den s. k.
» löskningen », som verkan och den » höggunstige patronen » väl hade sitt ursprung i det bruk, hvilket ej sällan uträttat ärendet, ty det följande året kunde omtalas i folkvisorna, att kvinnor, som tecken Jörgen Sorterup föra en bokhandlaredotter på vänskap, kamma och borsta håret på män, från Köpenhamn till prästgården som sin brud.
något, som föll sig naturligt i en tid, då Eljes voro naturligtvis kvinnorna bättre speglar hörde till sällsynthet em a och man rustade än männen att främja sådant » köp » måste, då man ville göra sig rätt fin, se sig eller sådan » handel », såsom giftermålet kal- om efter hjälp hos andra.
lades.
I stället för att kamma och borsta nöjde Mödrar, tanter, ja mormödrar voro under kvinnorna sig till sist med att endast stryka dessa förhållanden helt naturligt liksom ska- eller med fingrarne purra i mannens hår, hvil- pade att ligga på utkik efter äktenskapsbyten ken akt synes af de behandlade hafva upp- och, så snart något dylikt kom i sikte, skaffa tagits såsom ett tecken både på vänlighet och närmare upplysningar om förmögenhetsvillkor sann högaktning.
och » dygder », hvarefter de hade att företaga Det finnes en liten vacker berättelse om, de inledande måtten och stegen.
huru biskop Jesper Svedbergs föräldrar, bergs- Och ofta hände det så, liksom under sago- mannen Isak Danielsson och Anna Buller- tiden, att de båda kontrahenterna voro hvar- mesius, funno och fingo hvarandra.
andra alldeles obekanta ända intill det af Det heter: fränkor frammanade ögonblicket, då de hastigt » Som änkeman beslöt bergsman Danielsson och lustigt trolofvade sig med hvarandra.
att gifta sig på nytt.
För den skull vände Exempel på ett dylikt trolofuingsmöte gifver han sig till prästen i Svärdsjö, magister Peter vår gamle biskop Jesper Svedberg i sin egen Bullernsesius, hvars dotter Anna han önskade naiva berättelse om sitt första sammanträffande sig till brud.
D å friaren kom till gården, flyktade emellertid flickan, som anade oråd, ut i trädgården oeh gömde sig där.
Ändtligen fann bergsman Danielsson henne och sade: » min jungfru, jag skall aldrig begära eder mera, utan r e 3 a min väg.
Gud skall nog själf utse sitt offer.
Men visen mig till afsked så mycken godhet, att I lösken mig. » (Forts.) Julie Petöfi.
En lefnadskiss af Birger Sehöldström (Slut fr. föreg.
tur.)
Till detta hem kom Petöfi sent pä aftonen den 14 mars 1848, i hög grad upprörd.
Un- derrättelse hade med kvällsposten anländt, att revolutionen utbrutit i Wien, och nu hade » Bcccmvirernas » sällskap, hvars ledare Petöfi var, bestämt att redan följande morgon begif- va sig till universitetet för att förmå studen- terna att följa sig vid proklamerande af Un- garns oafhängighet från Österrike.
Hela natten tillbragte dc unga makarnc vakande, och för sin hustru uppläste Petöfi allra först sin under denna natt diktade sång, hvilken han följande dagen recitcrade för studenterna och det öfriga fol- ket, och hvilken alltsedan med outplånliga drag står ristad in i Ungarns politiska och litterära historia: Upp, magyarer, upp till striden!
Tveksamt nu ej längre biden!
Då han på morgonen tryckte kyssen på sin makas skälfvande läppar, var han fullt beredd att kanske ej mer återse henne.
man visste ju ej på förhand, huru myndigheterna skulle upptaga den beryktade demonstrationen.
På eftermiddagen den 15:de återkom han dock lefvande — och som triumfator.
Men några få månader därefter kallade ho- nom dock kanonernas dån på allvar till hans öde.
Innan Petöfi ingick i honvéd-hären, an- förtrodde han sin Julie i de trofasta vännerna Arany ' s huld och hägn.
I deras hem föddes några veckor därefter hennes och skaldens enda barn, sonen Zoltan.
Sorgbudet om makens hemlighetsfulla för- svinnande mottog Julie på ett vildt, excentriskt sätt.
Hon irrade kring på slagfältet för att efterspana liket.
Då detta var förgäfves, reste hon hem med sin son och dennes amma till Klausenburg.
Öfver hennes vistelse där lämnar Szanas egendomliga enskildheter.
I början hoppades hon, att maken skulle ha undkom- mit öfver till Turkiet med de öfriga .ungarska flyktingarne.