Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skådespelerskor, sångerskor och tonkonst- närinnor, lika väl som kvinnliga filantroper, kunna uppräknas jämsides med de största manliga namn på samma områden, och båda dessa kvinnans likställighetsförhållanden be- kräfta hvar på sitt sätt den kvinnans väsensart, hvilken århundradets största kvinnliga skald, Elisabeth B. Browning, karaktäriserar, när hon säger henne längta att » smälta som hvita pär- lor i en annans vin ».
Icke ensam, utan med sig införlifvande en annans tanke eller skapelse; stående i förhållande till en annans personlig- het, medkännande i de mångas lidanden — så är det, som kvinnans eget individuella väsen blommar.
Dessa djupa behof af personliga förhållanden och personlig hängifvenhet, för att nå sin egen fulla personliga utveckling, är en af kvinnonaturens djupaste egendomligheter.
Männen tillhöra ej blott etnografiskt, utan psyko- logiskt flere raser; kvinnorna tillhöra endast tvänne: de som kunna älska, och de, som icke kunna det.
För dessa senare gäller intet af hvad jag här kommer att yttra.
Hos den äkta kvinnan når detta behof af personliga förhållanden sin högsta styrka på det område, som är högsta ändamålet med det- samma: nioderskapet genom kärleken.
De otaliga fysiska och psykiska bestämnin- gar, som sammanhänga med modcrskapet, och hvilka omedvetet eller medvetet hvarje dag ingripa i det kvinnliga väsendets innersta till- varo, de äro afgörande för såväl den kvinna, hvilken aldrig blir moder, som för den, hvil- ken blir det.
Och för denna senare absorberar nioderskapet så mycket af hennes såväl fysiska som psykiska krafttillgångar, att hennes andliga produktion måste blifva det sekundära, måste komma att få mera af tillfällighetens än af nödvändighetens skaplynne.
Men det är endast det med nödvändighet frambragta som blir oför- gängligt.
Det är med insatsen af hela sin sär- egna produktiva kraft, af sitt hjärteblod och sina nerver, af dagars och nätters möda och kval, som kvinnan ger och fostrar ett nytt lif åt mänskligheten.
Det är med en lika stor insats, mannen ger mänskligheten en ny konst- skapelse, en ny tanke.
För båda dessa arter af födslosmärta kan icke samma varelse hafva samma styrka.
Därför är det, som ingen kvinnas namn strå- lar bland mänsklighetens eviga namn.
Därför är det, som inom detta århundrade — kvinnans århundrade — ej ens tio kvinnor kunna näm- nas, hvilka, i andlig energi och värdet af sin produktion, äro jämförliga med de manliga sckularsnillena inom litteraturen, konsten och vetenskapen.
Och dessa få kvinnor, hvilka uthärda jämförelser, hafva antingen icke blifvit mödrar, eller hafva haft de egentliga modersom- sorgerna bakom sig, då de skapat sina yppersta verk, eller åsidosatt dessa omsorger för att lyda skapardriften.
Men, invänder någon, erkännas måste dock, att från och med vårt århundrade är den kvinnliga produktionens såväl kvalitet som kvantitet betydligt stegrad.
Och däraf följer ju, att kvinnans nya bruk af sina själs- krafter, hennes rikare mänskliga utveckling småningom måste komma att utjämna den ännu rådande skillnaden mellan kvinnans och man- nens andliga höjd?
Man glömmer emellertid, att denna kvinnans rikare utveckling kommer att ärfvas af söner lika väl som af döttrar.
Om än framtidens kvinnosnillen — hvilket är i hög grad troligt — bli flere och uppnå en högre nivå, så böra framtidens manliga snillen också erhålla en i samma grad höjd nivå.
Så- lunda kommer ingen väsentligt ändrad propor- tion att inträda mellan de båda könens intellek- tuella förmögenheter, lika litet som naturens fördelning af det produktiva arbetet, inom hvil- ket kvinnan i främsta rummet har att bära bördan af de nya lifven, mannen af de nya idéerna.
Hoppet om kvinnans slutliga likställig- het med mannen i andlig produktionskraft borde — om kvinnorna vore följdriktiga — hvila på den pessimistiska filosofiens lära om släktets frivilliga utdöende.
Så vidt jag vet har dock den Schopenhauer- Hartmannska pessimismen få kvinnliga anhän- gare.
Kvinnorna önska behålla kärlekens och nioderskapets lycka och dessutom blifva med männen andligt jämbördiga.
De bekräfta där- igenom en ypperlig manlig definition af be- greppet » kvinna »: » En varelse, som när en man säger: två gånger två är fyra, svarar honom: Det där tror jag inte, och huru ni än bevisar, behåller jag min egen tanke om saken. » Kvinnorna äro numera matematiskt och veten- skapligt skolade.
De tro på orubbliga natur- lagar, bland andra också den, att man icke kan bruka en stor summa af lifskraft för ett ändamål och ändå hafva hela summan kvar för ett annat.
De inse således, att atletens muskler tagas från hans hjärna, vetenskapsmannens hjärna från hans muskler; att affärsmannens duglighet vinnes på bekostnad af hans kontem- plativa djup; och att skaldens fantasi måste göra honom mindre vaken för hvardagsnyttor.
Men med afseende å sig själfva behålla kvinnorna undertron och vänta att naturen, för en gångs skull, ej skall taga med ena handen hvad den ger med den andra.
På denna vidskepelse grundar sig kvinnans djärfhet i missbruket af sina säregna krafter.
Men en omhuldad vidskepelse visar sig, förr eller senare, ödesdiger.
» V e den, som intalar sig, att dess väsens nödvändighet är tillfällighet », lyder ett djupt diktarord.
Det är endast genom att göra själfva sitt väsens nödvändighet till ut- gångspunkt för sin sträfvan efter frigörelse, som en personlighet verkligen blir fri, ej blott från något, utan äfven till något.
Genom att intala sig att deras allmänt kvinnliga väsens natur- nödvändighet är tillfällighet, hafva kvinnorna kunnat uppställa sitt abstrakta jämlikhetsideal mellan könen på grund af den rent mänskliga väsensgemenskapen.
Under sin ifver för en framtida jämlikhet hafva kvinnorna brukat ar- gument ur evolutions-läran.
Men denna visar ju urartnings- lika väl som utvecklingsprocesser.
Och under det kvinnorna alltjämt hoppas, att deras intelligens skall visa sig perfektibel, hafva de glömt möjligheten, att andra af deras för- mögenheter kunna försvagas.
Man har redan en del vittnesbörd från de land, där kvinnosaken hunnit längst, att kvin- norna allt mindre mäkta moderskapet och, till följd däraf, allt mindre önska det.
Och öfver- allt kan man få höra yttranden, där celibatet framställes som det för kvinnan värdigaste, ja, det anses som en rest af lägre instinkter, när en kvinna icke väljer sin utveckling som in- telligensvarelse hellre än som könsvarelse, ifall icke bägge delarna kunna förenas.
Det är känslan af den i naturen grundade svårförson- liga dualismen i kvinnans varelse, som i val- tid kommit kvinnor att så ifrigt skildra och studera snillrika kvinnors lefnadsöden.
Som- liga hoppas finna kvinnogeniet segra öfver kär- leken; andra att finna det i full harmoni med denna; andra åter att få se hjärtat häfda sin rätt på bekostnad af produktionen.
Alla hop- pas kunna ställa kvinnofrågans horoskop efter dessa få kvinnliga stjärnor.
Läsa vi emeller- tid stjärnorna rätt, skola vi iakttaga, att för den ovanliga som för den vanliga kvinnan kräf- ver den offentliga verksamheten inom affärs - lifvet, statstjänsten, vetenskapen, konsten oeh litteraturen oupphörliga offer.
Tusen ömhets- impulser måste af dem undertryckas; tusen per- sonliga omsorger om de sinas lycka måste de uppgifva.
En sådan kvinna nödgas förhärda sitt hjärta för dagliga vädjanden till detsamma; dagligen rycka sig ur små fästhållande barna- händer eller ur det hem, där hon som dotter eller hustru har kära plikter att fylla.
Ännu gör flertalet kvinnor, äfven de snillrika, allt detta med saknad.
Men låt kvinnans offent- liga arbete allt jämt ökas och pågå fem, sex generationer, och — kvinnorna skola visa sig själsligt modifierade.
Deras instinkt om att 2 + 2
Men kulturens och lyckans summa blir då en- dast en addition af samma slags värden, icke en organisk produkt af olika väsenarters för- ening och harmoni.
(Efter denna inledning berördeföreläsariimaiide kvinnliga arbetsområdena, men endast i förbigå- ende, då hon ägnade detta ämne en särskild ut- redning i det föredrag om » naturenliga arbetsom- råden för kvinnan », som afhöUs inom » Föreningen för befrämjande af ett naturenligt lefnadssätt » den 23 dennes.
Hon öfvergick därefter till en analys af mannens och kvinnans olika sätt att arbeta och de villkor, kvinnan måste uppfylla, för att nä samma resultat som mannen, samt framhöll där- under flere af de väsensolikheter, som käime teckna man och kvinna.
Sedan hon betecknat det erotiska och moderliga området som det, där kvinnan äger sin geniala öfverlägsenhet, fram- höll hon önskvärdheten af att den andligt ska- pande kvinnan skall sätta in hela sin personlig- het i sitt verk, och, om hon ej har mod till detta, hellre omsätta sin andliga begåfning i sym- patiskt förstående än i produktion.
Till konsten liksom till inånga andra arbetsom- råden, där hennes kvinnliga egendomlighet ej får ett uttryck, drifves kvinnan genom brödnöden.
Nu öfvergick föreläsarinnan till den sociala frågan, i hvilken kvinnofrågan utmynnar; fram- höll huru kvinnan missbrukar sin kraft genom att ej bruka den på den sociala frågans, upp- fostrans och fredsfrågans områden, och betonade att just för sådana sträfvandeii var det mänsklig heten behöfde kvinnans egendomliga väsen, fram- för allt hennes moderlighetskänsla.
Bet synner- ligen intressanta föredraget, af hvilket endast en liten del här ofvan meddelats, utkommer inom kort i tryck.)
_ # .-
IDUN Efter den första balen.
ågelnngen är flygfärdig.
I går lyfte hon för första gången vingarne och svingade sig ut i det brokiga, lockande, glänsande lifvet!
Ännu spritta alla pulsar.
Hvilket sällhetsrus, hvilken tjusning!
Omsvärmad, hyllad, utdelande ynnestbevis genom hvarje bortskänkt dans, härskande öfver de unga männens skara, som ifrigt trängdes om hen- ne!
Annu lefver hon som midt i en dröm.
Hvad allt har man icke sagt henne med blickar och ord!
Nu begynner för dig, du trogna moders- hjärta, en ingalunda lätt, men dock makt- påliggande uppgift.
Det gäller att dämpa hänförelsens vågor, att återföra din dotter till den nyktra verklighetens rike.
Att säga henne, att icke allt, som smickrande läppar hviska under kronljusens glans, får tagas för kontant, att göra henne upp- märksam på, att lifvet icke kan bli den dans bland rosor, som hon kanske är böjd att antaga efter sina gårdagserfarenheter.
I sanning ingen lätt uppgift inför dessa ögon, som ännu glänsa af det unga hjär- tats förtjusning — men en nödvändig!
Ty försummar modern detta, ligger den faran nära, att dottern fångas in i ett fan- tasilif, snärjes i illusioner, invaggar sig i inbillningar och förhoppningar, som kunna bli ytterst skadliga för hennes vidare sunda utveckling till själ och sinne — ja, kunna göra henne till ett löje för utomstående.
På modershanden beror det att fördrifva behagsjukans, njutningslystnadens skuggor, som nalkas denna unga själ.
Lycklig den unga flicka, vid hvars sida en sådan trogen vakterska står, väl redo att kärleksfullt smycka henne till festens fröjd, men samtidigt ingjutande i hennes sinne den lefvande öfvertygelsen, att h e m - m e t är den bästa platsen för hennes kraf- ter att utveckla sig och härligt blomstra.
I s t i l l h e t.
Skiss af A.
L — d.
on satt vid fönstret och sydde, sydde oafbrutet, så till slut sjönko händerna ned i knäet, och hon blickade ut.
Naturen var klädd i höstskrud; några träd voro redan aflöfvade, men de andra skiftade i rödt och gult, och de vissna blad, som lågo strödda här och där på gräsmattorna, skim- rade som guld i solskenet.
Där var glans, där var prakt öfver allt, men den unga kvinnan tyckte det liknade de röda rosorna på den lungsiktiges kind — dödens bud- bärare i glädjens dräkt.
Hon ryste lätt till, började att sy igen och tänka sina tunga tankar.
Hon hade j u suttit på denna plats dag efter dag, år efter år, och sett huru träden och buskarne därute på gårdsplanen hade grönskat, blommat, gulnat och vissnat, om och o m igen.
Äh, hvad det hade varit svårt i de första ungdomsåren, då det sjöd och brusade inom henne, då där funnos värme och glöd och en längtan att komma ut, få se något af världen — få lefva!
När hon någon gång öppnade sitt bjärta för modren, förstod denna henne icke.
» Kära barn, » brukade hon få till svar, » det går j u ingen nöd på dig, och förresten, hvart vill du hän '?
Någon resa utomlands ha vi icke råd att bekosta dig, och en in- ackordering i Stockholm är minsann också dyr.
Du är j u pappas och mammas enda glädje, icke vill du väl lämna oss en- samma? » » Men hvad skall jag taga mig till i detta enformiga lif, » utbrast hon i förtviflan, » jag har j u ingen verksamhet, gör ingen nytta, utan sofver blott bort min dag? » » Hvad tror du andra flickor göra, som äro bosatta på landet, Gärda lilla?
Du får ju sköta dig alldeles som du själf vill, och hvad kan du mera önska!
Sigrid Berg och du ha j u så mycket sällskap af hvarandra, och när du vill göra nytta, kan du hjälpa mig i hushållet. » Gärda undrade, hvad hon kunde göra för nytta i ett hushåll, där det var tillräckligt med tjänare, och där husmodern själf öfver- vakade allt i detalj, men hon teg och fort- satte sitt stilla lif.
Handarbete och läsning blefvo hennes enda tröst, och så försökte hon att så mycket som möjligt vara föräld- rarne till någon hjälp och glädje, men de voro båda raska, dugliga människor, som gingo helt upp i sina praktiska sysselsätt- ningar, som icke riktigt förstodo sig på sin mera ideelt anlagda dotter.
Ären gingo sakta och omärkligt hän; det blef mera stilla och lugnt i Gärdas inre.
Hon tänkte så sällan hon kunde öfver sitt lif och sin framtid; de där gyllne flickdröm- marne om hur » han » väl skulle komma till henne också någon gång, taga henne på starka armar, bära henne ut i den stora, vida världen, där det fanns så mycken skön- het och jublande lycka, de voro alldeles försvunna.
Hon hade j u så mycket att vara tacksam för, men hennes sinnesstäm- ning var tung, och lifvet föreföll henne ofta tomt och öde.
Nu satt hon och sydde på en lysnings- present till Sigrid, barndoms- och ungdoms- vännen.
På samma gång hon kände en stor glädje öfvet vännens lycka, bodde där vemod i hjärtat — hon blef j u så gräns- löst ensam nu, när Sigrid reste.
Egoism, egoism, tänkte hon.
Det hördes raska steg i rummet utanför, dörren öppnades litet häftigt och den unge målaren trädde in.
Han hade gästat huset endast några dagar, men tycktes redan vara fullt hemmastadd.
» God middag, g o d middag, fröken, » sade han lifligt och slog sig ned i en länstol vid fönstret midt emot Gärda.
» Ä h, ett sådant härligt väder det är i dag, sådana färger, sådan prakt!
Jag har suttit däruppe vid stättan i skogsbrynet och målat ända sedan i morse. » » Jag tycker det skulle vara kallt o m fingrarne, » sade Gärda i afmätt ton.
» Äh, när man är intresserad af sitt ar- bete, tänker man minsann icke på att frysa om fingrarne.
Vill ni icke komma och se på min skiss i morgon, fröken; den är nä- stan färdig? » » Jo tack!
Hvad föreställer d e n?
» » Ingenting annat än ett höstlandskap, och där är rödt och gidt i otaliga skift- ningar.
» » Ni måtte älska hösten. » » Alla årstider ha sina behag, men hösten är den mest måleriska, så ur ren konstnärs- synpunkt bör jag tycka bäst om den; dess- utom är hösten så storslagen, så djupt ve- 181) 6 modig, på samma gång som den är löftesrik och förhoppningsfull. » » Förhoppningsfull? » Gärda stirrade på honom.
» Se icke så förvånad ut, fröken, » sade den unge mannen småleende; » har ni aldrig tänkt på detta? » » Nej, » svarade Gärda allvarligt, » för mig är hösten en melankolisk tid, allt vittnar ju om död och förgängelse. » » Och pånyttfödelse, » tillade målaren sakta.
Gärda såg ånyo förvånad på honom.
» Det tyckes låta som en paradox för eder, men det bevisar blott, att ni icke nyttjat edra ögon.
Se på linden där, » han reste sig upp och pekade ut genom fönstret, » se på de grenar, som förlorat sina blad, äro de kanske afbrutna, förvissnade för alla tider — nej — de äro fulla af knoppar, som blott längta att få slå ut i sol och vår. » Han började gå af och an i rummet.
Gärda satt tyst en stund, men slutligen sade hon: » Det måtte vara lyckligt att ha samma uppfattning af lifvet som ni, herr Skogh. » » Ä h, » svarade han muntert och slog sig ned i länstolen igen, » vi konstnärer äro j u kända för att » ta lifvet från den glada si- dan » och — det komma vi för resten längst med.
Pessimismen är visserligen modern, men i själfva verket tycka människorna, åt- minstone flertalet, bättre om friskhet och sund glädje, såväl i konst som litteratur. » » Ja, mänskligheten måste j u söka gläd- jen i dikten, när verkligheten ej har någon att bjuda på. » » Men fröken, ni är j u en pessimist! » » Ja, det är jag, » sade hon hälft trotsigt, hälft vemodigt.
Skogh såg frågande på henne.
» Och här sitter ni i ert goda hem, skyd- dad och vårdad af kärleksfulla föräldrar; icke har väl ni kunnat ha några stora sorger eller bittra lifserfarenheter! » » Nej, det har jag icke, » svarade hon li- tet häftigt, » men jag har sett, huru lifvet gestaltat sig för andra, och — för egen del tycker jag hela vår tillvaro är så tarflig, så intetsägande — hela lifvet så litet värdt att lefva! » Målaren såg på Gärda länge, pröfvande.
Hon var så älsklig och söt, där hon satt framför honom i rak profil, med ett vemo- digt drag kring munnen och blicken hvi- lande drömmande på träden därute.
» Jag tror icke ni har rätt att säga så, fröken Gärda, » sade han slutligen.
» Lifvet är icke tarfligt, utan det har solbelysta höjder och mörka djup; det är en vand- ring upp och ned, upp och ned.
Hufvud- saken är blott att vi äro trogna vår kallelse och aldrig glömma att målet är — där- uppe! » » Ja, det kan ni säga, som har en kal- lelse och ett mål. » Det var något bittert uti Gärdas röst.
» Ett andligt lifsmål ha vi j u alla, fröken, och en jordisk kallelse äfven, fast det dröjer kanske, innan vi få en klar uppfattning af den.
Men eget är ändå att se, huru vi föras dit, hvart vi äro ämnade.
Ni känner icke min historia, fröken Gärda, men j a g tänker ofta på, huru jag, som blef föräldra- lös vid 12 års ålder, skickades af min för- myndare först i skräddarelära och sedan till sjös.
Jag förklarades oduglig till både det ena och andra, fick sedan reda mig på egen hand, och när jag då till slut började förtvifla om mig själf, fördes jag i den mans
väg, som blef miu välgörare och genom hvars hjälp jag blifvit den jag nu är. » Det var ett sådant varmt, innerligt ton- fall i Skoghs röst.
Gärda vände sig om och såg på honom — deras blickar möttes, och det var ett uttryck i hans ögon, som förvirrade Gärda och kom henne att rod- nande se ut genom fönstret igen.
Solen höll just på att gå ned och sände sina sista strålar öfver all naturens döende rikedom och gyllne prakt, men Gärda såg på lindens knoppar, som skulle bida och vänta stilla i höstetid och vintertid, innan de flngo slå ut i blad och blom.
Så hade j u också hennes varmaste önskningar och innersta tankar fått slumra och vänta i långa, långa tider, men — tänk — o m — o m?
r * Från Iduns läsekrets.
Ett förslag att tänka på synes oss nedanstående verkligen vara, och skola Iduns spalter gärna stå öppna för meningsutbyte i frågan: Hvarför bilda ej 12 flickor, som ständigt haf- va sin syssla i Stockholm, bolag, hyra sig en vå- ning på 7 ä 8 rum, jungfrukammare och kök, för en summa af 1,400 kr.
eller så omkring, ej mera.
Betalar hvar och en 30 kr.
för kost och 10 kr.
i hyra pr månad, — gör sammanlagdt en summa af 5,760 kr.
Då hyra, 1,400 kr.
afgår, återstår således till hushållet 4,360 kr., en ganska stor summa, som med omtanke förvaltad, bör räcka mera än väl till.
— 1 rum att använ- das till mat- och samlingsrum, 1 rum för en äldre fröken eller fru, hvilken bör vidtalas som hemmets » skyddsande », 6 rum för 12 flickor.
(Kanske det inom ett sådant bolag kan finnas någon person, som gör öfverflödigt att vända sig till utanför stående för att uppehålla hemmets anseende; (om så, så mycket bättre.)
Hvarje flicka med sm säng, byrå, kommod, ett par stolar och ett eller två bord bidrager att möblera sitt rum, värdinnan sitt.
Matsalens, kökets och jung- frukammarens enkla utrustning fås lätt nog på rimliga afbetalningsvillkor.
Om hvar och en gör sitt till trefnad och sämja inom hemmet, bör det blifva ett godt och gladt hem.
Se här i korthet en fråga och ett förslag, som endast gälla dem, som gärna ville och måste spara, men som ej trifvas med en 2:dra och 3:dje klassens inackordering.
Vidare ett par frågor: i r saken värd att af handlas i detalj?
Hvad har saken mot sig?
» Blommor ».
(Med anledning af Ilse Frankes uppsats i Idun n:r 2.)
Hvi skulle jag ej få sända en vacker bukett till min vän?
— Om själf jag den ej har bundit, min kärlek dock följer den.
Hvi skulle jag ej få smycka den hänsofnes svarta bår?
- De bleka, vissnande rosor frambära min suck, min tår.
Den min men ett döde behöfver icke hyllning, det är nog visst; jag har behof att hviska » tack och farväl » till sist.
» De fattiga hafveri I alltid ... » dem möta vi dagligen, men vännen är från oss gången och kommer ej mer igen.
Med rosor sira vi bruden, som strålar i lyckans glans; af liljor och immorteller den döde vi binda en krans.
Ty rosor och liljor — alla — framspirat i Edens lund.
Med bud och hälsning de komma i glädjens, i sorgens stund.
Charlotte Lindholm, - När man skall hålla gästabud ... Några praktiska vinkar för unga husmödrar.
M®lå och då har bland Iduns läsarinnor en fSkga önskan försports, att i tidningen måtte inflyta några anvisningar rörande anordnin- garna vid en festmåltid i hemmet jämte några dithörande etikettsregler, och är det denna önskan vi — efter måttet af vår erfa- renhet och med ledning af kunniga och väl förfarna föregångare på detta område — i det följande vilja söka tillmötesgå.
De tider äro länge sedan flydda, om hvil- ka det i rimkrönikan heter: » Den som vill till gästabud draga, Han måste gaffel och sked med sig taga. » Framstegen i fråga om gästabudsanord- ningar hafva hållit jämn takt med framste- gen på de flesta andra områden, och den forn- svenska enkelheten, då gästen sans facon vid bordet själf framtog de redskap, med hvilka de många bastanta rätterna skulle inmundigas, har fått vika för ett allt mer och mer kompliceradt skick.
Till och med dukningen af ett gästabudsbord är nu för tiden en ganska vacker konst.
En och an- nan torde nog tycka, att den likväl är vakt- mästarnes specialitet, och att husmodern ej har anledning att besvära sig med dess in- lärande; men må det då ihågkommas, att nian på ganska många håll ej har tillgång till dessa hjälpare, hvadan nödvändigheten kräfver att värdinnan själf tager bestyret om hand, och att det för öfrigt tillhör hvarje husmoder att förstå bedöma, o m de, åt hvilka dukningen är anförtrodd, utföra den väl och skickligt, samt äfven att genom blommornas ordnande o. d. åt bordet gifva » the finishing touch ».
Det berättades om vår drottning, att hon, då tyske kejsaren förlidet år gästade konungafamiljen, ej fann med sin höga vär- dighet oförenligt att öfvervaka dukningen af familjetaffeln vid den middag, som till kejsa- rens ära gafs på Dottningholms slott, och att hennes majestät själf noga beräknade, att hvarje bordsgäst erhöll det för trefnaden erforderliga utrymmet.
Hvad angår en del konvenansfrågor, som vi emellanåt komma att beröra, inläres så- dant, som hvar man vet, bäst på den prak- tiska vägen.
Förhållanden låta emellertid tänka sig, då det kan vara godt att äga ett skrifvet ord att rådfråga.
En ung flicka t. ex.,- uppfostrad i ett hem på landet — godt och bildadt, men utan hvad man egent- ligen betecknar med umgänge — befinner sig genom sitt giftermål försatt i en ny och främmande värld, där hon, till följd af sin mans samhällsställning eller förmögenhets- villkor, ser sig tvungen att » se folk », som det på hvardagsspråk heter.
Måhända är ej heller hennes man så noga hemma i sällskapslifvets lagbok, och hon äger ingen äldre intim väninna att rådfråga.
Vår önskan är, att hon och hennes gelikar i dessa ra- der må finna några stödjepunkter och dy- medels om möjligt förskonas från de för- ödmjukelser ett ovisst famlande efter det korrekta så ofta orsakar.
Och må det vara oss medgifvet att en passant till henne öf- verbringa ett af » Försiktighet, den kloka - gumman » suffleraclt råd, det att ej alltför brådstörtadt kasta sig in i societetslifvct, utan blott småningom, steg för steg, allt under det hon med vaken blick lär och iakttager och förvärfvar säkerhet, inträda på denna mark.