Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då riddaren flyttade sig närmare henne, drog Oda sig undan; hon försökte se sträng och afvisande ut, men lyckades ej afskräcka honom.
Hvad hon önskade sig Hjördisas stolta hållning och frimodiga skick.
Då hon förde talet på Svearnes land, berättade riddaren, att där härskade en mäktig konung, som lade un- der sig många riken.
Han hade en myc- ket klok och skön drottning, kallad Gunn- lög, som kunde förutsäga kommande ting och tyda fåglalåt.
Folket höll henne i stor vördnad och konungen tog råd af henne.
Oda blef helt tankfull, då hon hörde att konungen tagit Gunnlög tillfånga, då han var på hemväg från kurernas land för två år sedan.
Riddaren förtäljde om kämpa- bedrifter, sådana som Samson riddares och Thiderichs af Berns, och framsade kärleks- kväden från Thüringen och Swaben.
Han var en ståtlig man, den unge riddaren, med blixtrande ögon, mörkt hår och stackot skägg.
Medan drottningen lyssnade till honom, un- drade hon, hvad som kvarhöll henne här.
Han sade sig komma från konung Östen i Niudung, densamme, hvarunder Bitterulf var skattskyldig, och han ämnade sig sedan sö- derut till Frisland.
r En afton då de stodo nere vid stranden i månskenet och sågo ut öfver hafvet, upp- täckte de tvänne skepp ej långt från stran- den.
Oda ville tillkalla Ulfred, men Bande höll henne tillbaka.
De voro hans folk, som han väntat på.
Och nu ville han säga hen- ne ett och annat, som hon skulle begrunda.
Bitterulf var grym och sträng, han hade röfvat henne från hennes hem, nu skulle hon få tillfälle att hämnas sina bröder.
Bande höll henne kär. '
Han ville intaga Tuma- borg och besätta det med sitt folk, och då Bitterulf återkom öfvervinna honom, hvil- ket skulle bli en lätt sak, då han icke ana- de oråd.
Oda drog sig hastigt undan riddaren.
Väl hade hon i ensamma stunder rufvat på att hämnas sin och de sinas oförrätter, men nu då denne främmande man gaf henne tillfälle därtill, rj^ggade hon tillbaka.
Hon visste så väl hvad Hjördisa skulle gjort Silfverarbeten, Modernast!
Bordsilfver.
I8t) 5 o m hon haft sitt öde i sin hand.
Veder- gällning var j u en af tillvarelsens lagar, och nu ägde hon att utöfva denna af gudarne påbjudna rätl.
Hon genomgick alla sina lidan- den från det Bitterulf ryckt henne från hen- nes döende broder, tills han lämnade henne vid sitt sista härnadståg.
Hon behöfde en- dast ge befallning åt sitt folk att låta por- tarne i ringmuren stå öppna och slottet skulle inom kort vara intaget.
Då Bitterulf återvände, skulle hon från torngluggen åse striden, se vikingen stupa eller draga bort för alltid.
Höll hon väl denne främmande man mera kär än Bitter- ulf?
Hon såg på honom, där han stod spe- jande med vild, otålig blick utåt hafvet, och så mindes hon plötsligt, hur Bitterulf kunde bli vek och mild, då hon sjöng sina kärlekskväden för honom och berättade sa- gorna från sitt hemland.
Han hade då kal- lat henne Fröjas syster, sin lilla främmande sångfågel.
Men hon hade tillslutit sitt hjärta för honom, rufvat öfver sina lidanden och ständigt hållit i minnet hvart och ett af hans hårda ord, hvarje hans öfverilade hand- ling.
Och nu skulle hon hämnas genom att förråda hans folk och öfverlämna hans förfäders borg i en fiendes hand.
Var hon då en feg trälinna, eftersom denna rättvisa handling föreföll henne som ett förräderi?
» Skeppen uppnå ej land innan natten, » sade riddaren med en vredgad blick utåt hafvet.
» I morgon skall I få mitt svar, » och Oda återvände långsamt till slottet.
» Enfaldiga kvinna! » — riddaren skrattade för sig själf —, » som tror sig ha fångatBande.
— Borgen är min! » tänkte han segervisst.
» Ett präktigt fäste.
Det bästa läge på hela kusten.
Härifrån kan jag fånga dem alla: krämare och hemvändande vikingar.
Östen skall jag betala skatt, så kvittar det honom lika, om Bitterulf, sjökonungen, eller Bände, sjöröfvaren, sitter på Tuma.
— Hej!
sjötroll, låt vinden blåsa!
Hitåt, mina skepp!
I morgon vinna vi vår bästa seger. » Han kastade hufvudet tillbaka, såg ännu en gång utåt hafvet, där skeppen lågo stilla, och så gick han in, » för att ännu en gång kuttra med Oda. » Men hon var mycket tystlåten i afton, den lilla drottningen.
Hon bad honom icke o m något kväde, och hon besvarade icke hans frågor om slottets förråder och om manskapets sinnelag.
För att förströ henne började han berätta om den tid han hade varit väring hos östgöternas konung Okon.
Som fred nyss var afslutad med de upproriske sarmaterna, hade den kungliga vakten mest användts till att aflifva de irrlärige.
Bände hade en gång måst vara behjälplig med att fastspika en man vid ett träd.
Mannen hade talat om sin gud, som vandrat på jorden och förkunnat en ny lära.
Då Bände ville beskrifva konungens hof och staden Salernis prakt, bad Oda honom i stället berätta om den nye guden.
Det var icke mycket han visste.
Läran hade kommit öster ifrån, från ett af kejsaren i Miklegårds lydländer.
Mannen, som de dö- dat, hade kallats en galileer och hans sista ord hade varit: gören andra det I viljen andra skola göra eder!
Konungen afvisade den nya läran, ty den var i strid mot allt hvad lag och gammalt bruk påbjöd.
Det var en mild och försonlig lära.
Bände hade hört en fängslad slaf uttala sådana ord som: Älsken hvarandra inbördes!
— Efter- 333 1 D U N trakten icke världsliga ägodelar!
— Hämn- den tillhör Gud!
Riddaren böjde sig skrattande fram emot Oda, som lyssnade med återhållen ande- dräkt.
— Det vore en omöjlig värld att lefva uti, om den läran skulle efterföljas, eller hur, fru O d a?
» » Tack, för hvad I berättat mig, » sade drottningen och reste sig upp för att gå.
Det var det första otydliga ekot af den mäktiga andliga rörelse, som inom ett par århundraden skulle eröfra världen, hvilket nu nådde upp till nordlanclen.
Och detta svaga eko uppfångades af en hårdt pröfvad och frestad kvinna, som för alltid skulle minnas hvad hon hört.
Ofta satt hon och säg ut öfver hafvet, väntande på den, som skulle komma med budskapet om den nya läran: kärlekens, uppoffringens och förso- ningens lära Då Bitterulf återkom fram på hösten, mottogs han af Ulfred, som berättade om den främmande riddarens besök.
Ulfred hade misstrott honom från början, drott- ningen däremot hade han lyckats intaga.
Men så en morgon då några främmande skepp lagt till vid stranden, hade drottnin- gen tillkallat allt folket, som fanns å slot- tet och sagt, att de hade att vänta ett an- fall af riddare Bände och hans folk.
Tvänne män utskickades att uppbåda folk till slot- tets försvar Under tiden måste man för- svara sig så godt man kunde.
Vid mid- dagstiden sågs riddaren närma sig slottet, men då portarna förblefvo stängda, tillkal- lade han sitt folk och anfallet började.
Drottningen bar fram vapen, intalade knek- tarne mod, förband de sårade och spejade efter sina utskickade.
Mot aftonen lycka- des det fienden att bryta sig in genom portarne.
Ulfred och hans folk gjorde sitt bästa, men de unge voro för oförvägne och de gamla blefvo snart maktlöse.
Då Bände redan ansåg sig som segrare och i sitt öf- vermod hånade drottningen, anlände folk från häradet till undsättning.
Fienden, som var utmattad af den föregående striden, blef snart jagad på flykten.
Då Ulfred slutat sin berättelse, skyndade Bitterulf upp till slottet, där drottningen och allt folket väntade honom.
Hans bistra ansikte ljusnade, då han fick se Oda, där hon stod blek och lugn framför de andra.
Hon såg äldre och värdigare ut, än då han sist såg henne, tyckte han.
Och hennes välkomsthälsning ljöd varmare än den an- nars brukade.
» I har visat mycket mod och mycken rådighet, då I försvarade vår borg — det skall I ha tack för, » sade han.
Och Oda visste att det var det högsta beröm, han kunde gifva henne.
» Det är underliga ting jag har att berätta om länderna därborta i västerhafvet, » sade han, då de sutto till- sammans i slottssalen, » men underligast är dennya gudaläran, som man nu omfattar där. » Odas ögon lyste af fröjd.
Den kommer allt närmre!
En liten upprättelse.
u får jag först redogöra för samman- K hanget, nämligen att efterföljande y &amp; ej egentligen rör min ställning, utan jag har lofvat en liten snäll flicka att föra hennes talan.
Det är för resten min systerdotter och en rar, liten tös, som det är frågan om.
Häromdagen, när jag satt i min ensamhet, kom hon upp till mig, och jag såg med detsamma, att det var något, som var litet i olag.
Nog af — sedan vi pratat en stund o m diverse, utbrister hon plötsligt: » Hör nu moster, hvarför anse människor alltid, att flickor, som äro hemma, ej göra någon 2 ': • nytta, som är värd att tala o m?
Alltid, eller ofta åtminstone, när sysselsättningar för flickor komma på tal, så talar folk om de stackars flickor, som äro upptagna på vare a 2 - &lt; sig en bank, kontor eller dylikt, och hur 2 * de behöfva eftermiddagarne till att sköta 3 1 " &gt; om sig och roa sig, och så kommer slutet: ja, inte kan man begära, att hon skall hjälpa till något hemma, som har varit upptagen CS hela förmiddagen (ofta blott mellan 10 — 3 03 å 4), hon skall väl hvila sig någon gång.
Men, moster, aldrig tala de om att en flicka, som hjälper sin mor hemma, möjligen kunde behöfva en gifvcn riktigt ledig stund, utan •5s ^ att stjäla sig till den.
Det är så olika när man ännu går i skolan; då är man fri som t- — &gt; CX, g fågeln, när läxorna äro öfverlästa, men så slutar man skolan, och sedan knåpar man dagen ut och har ibland riktigt brådtom s s | för att hinna med hvad man vill, ooh ändå CG t / i &lt; — OD - tror aldrig någon, att man gör någon nytta.
Visst har man det bra, när man får vara t, •£ 0 i ett godt föräldrahem, det nekar jag alls 2.
- 0: cd icke till, men se det är bara en sak jag T3 © tycker är så förarglig, nämligen den där åsikten!
Ja, hon är ju hemma och har ingenting för sig just.
När man har systrar och bröder, hvilka hafva sina ämbeten livar på sitt håll, så se dessa ned på en sådan där flickstackare, som är utan anställning och hålla henne för att vara rysligt bort- skämd.
w 1 1,J Jag vill nu bara.
taga ett exempel: jag sitter och stickar på en strumpa eller dy- a&gt; o n - a x&gt; likt; så kommer en af systrarna och säger: r« C / 3 hör du, du kan gärna komma med mig ut b ^ ~x och se på en hatt i eftermiddag, ty om du a o 2 o stickar de där hvarfven eller ej gör väl is ® s detsamma, tillägger hon.
Ja visst ja, nog hinner man bra litet på ett plagg, notabene 91 när man till det skall använda idel små- stunder, men att ett hvarf då och då slut- ligen blifver en strumpa, det tänka de ej fl t!
a på, utan anse stickning och sömnad som --.
idel tidsfördrif.
Dock får man se, hvilka --:::: miner mina herrar bröder göra, då något %, % • £ 0 fl saknas eller är i olag; då heter det: » hon, e I -: som går här hemma och har ingenting för sig, kan väl åtminstone se efter vår gar- derob en smula! » Tänk också, hvad en flicka, som är hemma, mången gång går och ' dåsar till ', då däremot andra med ^ eo • — ja sa, anställning hålla uppe humöret genom kam- c ö E; r- +- g o ratlif och genom promenaderna till och ifrån c o sina tjänsterum.
II Nu hade min lilla systerdotter blifvit rik- tigt ifrig och varm af sina anföranden, så att jag i mitt sinne välsignade min gamla Fina, som kom in med litet kaffe för att läska oss.
Efter att hafva inmundigat hvar sin kopp af den svalkande drycken, ville jag, ehuru jag till stor del gillade min vis å vis ' åsikt, föra henne på gladare tankar om lifvet, så jag försökte med att anföra: » Ja, men tänk på alla stackars flickor, som äro tvungna att ge sig bort och gå frun till hända, som det så vackert heter, tänk hvad de mången gång få utstå. »: s ~ s Nu slog jag hufvudet var hon lika ifrig igen.
på spiken.
Nu » Vet moster, jag undrar inte alls på, att flickor vilja ge sig bort, dels för att se sig ed
IDUN 334 om, få göra nya bekantskaper, få vara lite mera fria och lediga och, vet moster, oss emellan sagdt, mången gång för att möj ligen kunna uppspåra någon lämplig individ, passande till man.
Hur skola vi arma stackare, som stanna kvar i boet, kunna få bekräftelse på att vi ändå duga till något och ej gå och lata oss dagen lång, som många så snällt tro. » » Ja, kära barn, jag vet ingen annan råd, än att jag vänder mig till damernas egen tidning och talar om förhållandet, så att ni, om ock i ringa mån, få en liten upp- rättelse.
» Det var hon ofantligt nöjd m e d och tac kade mig på det hjärtligaste för mitt del- tagande; så trippade hon af med ett bra mycket gladare utseende än det, med hvilket hon kom.
Ja, kära läsarinnor, tänk på flickan, och om ni möta henne borta någonstans och ni komma underfund med, att hon hjälper till hemma, säg för all del ej med en skak- ning på hufvudet: » Jaså, fröken är kvar hemma och njuter sin frihet, » utan, jag ber eder innerligt därom, säg i stället: » Jaså, det hör numer till det ovanliga, att en ung flicka trifs i sitt hem med alla dess bestyr och omsorger och inte ger sig bort eller tar någon anställning, som nu är så modernt för burgnare flickor, ofta till stort men för mindre bemedlade. » Då skall ni få se, hur hon lyser upp af inre förnöjelse, att för en gång få höra en sådan åsikt — och här har ni min hand och ett hjärtligt tack för vänligheten på köpet.
Moster Johanna.
* Velocipedåkande damer oeh moral.
f^Ii^et berättas om Sarah Bernhardt, att hon &lt;f !ä^&gt; nyligen uttalat sig på följande sätt angående kvinnans hjulridt: » Jag är af den åsikten, att hjulryttar- manin är på väg att omskapa våra seder långt grundligare, än man i allmänhet an- tar.
Alla dessa unga fruar, som med lidel- sefull ifver hänge sig åt hjulsporten, för- summa till största delen det husliga och familjelifvet.
Jag vet inte, om det fysiska intresset är starkt nog att tillåta oss helt och- hållet förbise den moraliska sidan.
Man säger visserligen: i en sund kropp en sund själ.
Men regler kunna ha undantag.
Och är det nu bevisadt, att hjulridten icke medför någon fara för muskler och nerver?
— Men lämnom detta åsido; moralen måste stå framom allt.
Det tyckes mig nämligen, att detta utelif kan ha farliga och allvar- samma följder.
Och hvad beträffar kosty- men — finner ni inte många kvinnors en- tusiasm för den föga dekorativa manliga kostymen högst märklig, medan männen själfva kanske äro föga stolta öfver denna dräkt? » Då detta uttaland e af tryckts i många tid- ningar, torde det väl förtjäna en något när mare belysning.
Först må med skäl be- tviflas, att hustrurnas och flickornas seder kunna omgestaltas genom velocipedåkandet, då däremot obetingadt måste medges, att hjulsporten nu kan utöfvas äfven af kvin- nor enbart på grnnd af den stora omhvälf- ning, som idéerna undergått i de senaste årtiondena.
Förväxlingen af orsak och ver- kan är något så vanligt, att det knappt förvånar, men måste dock städse på nytt af slöjas för att icke verka högst skadligt.
Det fanns också en tid, då man ansåg det otillständigt, att kvinnor uppträdde i teaterroller.
Den tiden måste unga män framställa de kvinnliga personerna i skåde- spelen; men om fördenskull den sanna mo- ralen skattades högre än nu, må lämnas osagdt.
Hvad så rör hjulridtens fördelar eller fa- ror i hälsoväg, kan väl näppeligen ännu någon åtgörande dom fällas.
Köreisen i fria luften kan icke vara skadlig; däremot är det mycket möjligt, att den ständiga krokböjda ställningen på kroppen icke ver- kar gynnsamt.
Men detta vore väl en om- ständighet att i lika hög grad beakta för bägge könen, och dessutom kanske den på något sätt kan undanrödjas.
Märkligare än alla öfriga invändningar synas emellertid antydningarna om den skada, moralen och familjelifvet skulle åsamkas genom kvinnor- nas hjulridt.
Kvinnornas forntida husliga lif betingades af deras arbete i hushållet, hvilket i ångans tidehvarf allt mera in- skränkts.
Familjelifvet möjliggöres icke af kvinnorna ensamt, och just för att gagna sin familj måste nu många hustrur och döttrar söka sig förtjänst utom hemmet.
En Sarah Bernhardt borde bättre än många andra veta detta.
Den härskande begreppsförvirringen är dock så stor, att ofta just yrkesarbeterskorna ej hålla för rof att beljuga och nedsvärta dem af deras medsystrar, som göra dem efter.
Äfven dräktfrågan har allvarligare sidor än en ensidig bildning månde dröm- ma sig.
O m kvinnan upphörde att vara en mannens leksak, skulle det väl, för dräk- tens vidkommande, hufvusakligen röra sig om ändamålsenligheten, då ju åsikterna om det sköna alltid bli bra skiljaktiga.
Den gyllene måttan borde förvisso äfven här alltid fasthållas.
J. Engell-Gunther.
$ U r n o t i s b o k e n.
Kronprinsessan Victoria kommer att af- resa från Stockholm nästkommande tisdag den 22 d:s, detta på grund däraf, att läkarne anse, det h. k. h. för sin hälsas skull nödvändigt, må- ste vistas i ett blidare klimat under den hårdare årstiden.
Kronprinsen har för afsikt att vara sin gemål följäktig till Baden.
Efter något uppe- håll hos sina föräldrar i Karlsruhe fortsätter kron- prinsessan resan södeiut, ledsagad af uppvak- tande damer af sin hofstat samt kammarherren grefve Magnus Brahe.
Afliden kvinnlig missionär.
Fröken Lina Amundson, medlem af skandinaviska alliansmis- sionen, afled i Kina den 5 juli i en ålder af en- dast 23 år.
Bikupan, den välbekanta försäljningslokalen för svenska fruntimmersarbeten, belägen i n:r 21 Klarabergsgatan härstädes, kunde den 13 dennes fira sitt 25-årsjubileum.
Den öppnades nämligen samma dag för 25 år sedan för att tjäna som en förmedlingslänk mellan arbetsgifvare och arbets- sökande kvinnor, hvilka ej ägde någon plats, där de kunde af yttra förfärdigade arbeten.
Att Bi- kupan varit till nytta och verkat mycket godt framgår däraf, att omsättningssumman för de gångna 25 åren belöper sig till ej mindre än 614,579 kr.
40 öre, hvaraf 71,000 kr.
influtit för beställningar under de sista 10 åren.
För att fira minnesdagen hade en af Bikupans första beskyddarinnor till sitt hem inbjudit alla dem, som på ett eller annat sätt bidragit till 1895 Bikupans stiftande eller medverkat till ofvan an- förda vackra resultat.
Från styrelsen för Säll- skapet till arbetsflitens befrämjande och säll- skapets arbetskomité lämnades till vice ordföran- den en utsökt vacker, af Bikupans arbeterskor förfärdigadminnesgåfva.
Talhöllos,skålardruckos, gratifikationer utdelades till de i försäljningsloka- len anställda och stämningen var i hög grad sympatisk och animerad.
Kronprinsessan, som städse på det varmaste in- tresserat sig för Bikupans ändamål och utveckling, hade tillsändt de församlade sina hjärtliga lyck- önskningar i anledning af den glada högtiden och dessutom låtit tillställa Bikupans verkstäl- lande direktris ett vedermäle af sin sympati för Bikupans verksamhet.
F ea ter oeh m usik.
operan uppförde i onsdags f. v. för för- sta gången Cberubinis sångspelsopera » Vatten- dragaren », hvilken ej gifvits härstädes sedan år 1886.
Den vackra och melodiösa operan med sin på samma gång enkla och nobla musik, af klassisk renhet och stilfullhet, erhöll ett särdeles godt utförande.
Libretton är visserligen något långdragen, men dess innehåll betingar goda spelkrafter.
Hr Lundqvist förtjänar ock härvid- lag att nämnas i främsta rummet.
Hans Mikeli, vattendragaren, förlänades den rätta karaktären af oegenyttig trohjärtenhet och godmodig glädtig- het, färdig som han är att i trots af alla faror stän- digt hjälpa alla, utan att tänka på sig själf.
I vokalt hänseende förtjänar den populäre konst- nären ock loford.
Värdigt vid hans sida stodo fru Östberg (Constance) och hr Strandberg (Armand).
Båda skötte sig i vokalt hänseende förträffligt.
Hr Lundmark var likaledes denna afton vid god disposition och sjöng Antonios lilla parti känsligt och varmt.
Bland de öfriga förtjäna att omnäm- nas fröken Karlsohn samt hrr Sellergren och Ny- gren.
Musiken, bland hvars många vackra num- mer vi särskildt vilja nämna första aktens båda finaler, andra aktens soldatkörer, utförda med verklig kläm, Mikelis kupletter m. m. samt icke minst den praktfulla overtyren, tilltalade lifligt de ganska talrika åhörarna, hvilka ej sparade på bifallet.
Sålunda inropades hr Lundqvist efter andra akten ej mindre än fyra gånger och fru Östberg erhöll en lagerkrans.
Kapellmästaren A.
Hallen anförde.
Som föreställningens slutnummer gafs en balett af Glasemann, kallad » Orientaliska bilder », med musik ur Bubinsteins opera » Ferramor ».
Det hela var vackert och intagande.
— Humperdincks opera » Hans och Greta » har nu åter kommit upp på repertoaren, och torde denna repris komma att väcka allmän tillfreds- ställelse.
Vi återkomma till densamma.
Abonncmentsaftnar komma äfven under inne- varande spelar att inrättas vid k. operan, dock under förutsättning att ett tillräckligt antal abon- nenter antecknar sig före den 28 dennes.
Abonne- mentet skulle i sådant fall omfatta 25 föreställ- ningar med början någon af de första dagarne i november.
Abonnent åtnjuter 10 k 20 proc.
rabatt å de ordinarie biljettprisen samt har där- jämte den förmånen att hafva sin plats gifven samt slippa erlägga förköpspris.
Första symfonikonserten gifves i morgon lör- dag efter ett väl valdt program.
En allmän ön- skan torde vara, att dessa symfonikonserter åter- komma litet oftare än under förra spelåret.
Dramatiska teatern gaf i lördags för fullsatt salong sitt andra nya program för säsongen.
Det inleddes med en liten elegant fransysk förpjäs kallad » Fastighet till salu », i hvilken det egent ligen var fru Soving, som genom sitt spel för- mådde fängsla publikens uppmärksamhet i någon nämnvärd grad.
Aftonens intresse knöt sig emellertid kring Jonas Lies treaktskomedi » Glada fruar ».
Det är andra gången som den friskaste och sundaste af alla norska författare försöker sig som dramaturg — utan att lyckas.
» Glada fruar » af handlar — naturligtvis höllo vi på att säga — ett äktenskap som blir olyckligt på grund af mannens otrohet och förf.
låter oss skymta en hel rad af andra äktenskap i samma » större norska sjöstad », där handlingen tilldrager sig, hvilka äro olyckliga af samma skäl.
Att motivet börjar blifva till leda utslitet finge väl så vara, om en enda ny syn- punkt gåfves, ett nytt uppslag funnes.
Men » Glada fruar » saknar just detta.
Därtill är styc- ket dramatiskt omöjligt såsom saknande hvarje
IDUN spår af handling, af lif, af rörelse.
Det är dess- utom mycket dunkelt och oklart, med karaktärer som antingen blott äro utkast — såsom den märk- värdiga doktor Finne — eller misstecknade så- som den manliga hufvudpersonen, Karsten Hegge.
Bäst har förf.
lyckats med den kvinnliga hufvud- personen, fru Hegge, om än hennes forcerade beslut i sista akten att följa de andra » glada fruarnas » exempel och dölja sin sorg i ett jäk- tande societetslif knappast är tillräckligt väl mo- ti ver adt i hennes föregåenden.
Hela sista akten är också den mest misslyckade af de tre akterna.
Det f anns ännu efter andra akten en möjlighet att få ut något verkligt af det hela, men förf.
har e j.
kunnat det.
— I fru Hegges roll firade fru Seftg-Lundberg en ny triumf, genom ett myc- ket måttfullt spel och en förstående uppfattning.
Äfven hr Olsson, som den felande äkta mannen, hade många goda pointer, men rådde icke med att skänka ljus i sista aktens kaos.
Han var dessutom allt för osäker på rollens läxa.
I sin biroll var fru Sternvall förträfflig.
Det är numera sällan man här får tillfälle öfvervara en i alla afseenden så in- tressant och framgångsrik première, som den på Vasateatern i måndags, då den engelske förfat- taren Artur Pineros 4-akts-skådespel » Tanque- ray ' s andra hustru » uppfördes.
Stycket hör, om ej till de allra bästa, dock till dem, som betyd- ligt höja sig öfver mängden af sceniska alster.
— Tanqueray (hr Svennberg) öfverraskar plötsligt sina vänner med att gifta om sig med en viss miss Paula (fru Julia Håkansson), känd i London för sina många galanta äfventyr.
Han älskar henne passioneradt och hon å sin sida hyser en uppriktig åstundan att bryta med det förflutna.
De nygifta draga sig tillbaka till Tanqueray ' s landtgods.
Här börjar emellertid Paula finna det tråkigt, negligerade som de äro af familjerna i grannskapet.
Och än värre blir det, då Tanque- ray ' s dotter i första giftet, den nu 20-åriga Ellen (fröken Gottschalk), från klostret, där hon upp- fostrats, plötsligt återkommer hem och vill stanna hos fadern.
Ellen hyser en instinktlik motvilja mot Paula, och denna å sin sida önskar intet högre än att vinna Ellens kärlek och tillgifven- het.
Då hon finner alla sina bemödanden härom förgäfves, upplågar en häftig svartsjuka mot El- len, som fadern vinner allt mera kär.