Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stad välje Gode Män, en eller flera, att hafva tillsyn å förmynderskap inom staden; och åligg c Magistraten att otti valet besörja.
A landet ege socken, eller flera socknar gemensamt, alt Gode.
Män, som sagdl är, för tillsynen af förmynderskap utse: sker del ej; höre sådan tillsyn Sockennämnden till.
Då God Man vald är, varde det Rätten eller Domaren tiltkånnayifvel. § 4.
Förmyndare skall, för hvart år, afsluta räkning öfver allt det han hur om händer, med uppgift af den säkerhet, hvaremot deri omyndigas reda penningar utsatta äro, och ingifva,, vid början af följande år, den räkning, jemte ett utdrag derur, innehållande summarisk uppgift af den omyndigas behållning, så i fast sorn i lös egendom, tilt Gode Männen eller Sockennämnden.
Det utdrag, hvarom nu sagdt är, skall, försedt med Gode Männens etter Sockennämndens intyg, att förmyndareräkning jemväl aflemnad blifvit, till förmyndaren återställas och af honom ingi/vas i stad lill Rätlens Ordförande eller den, som å Rättens vägnar handlingar emottaga bör, före den 1 September, och å landet till Domhafvanden före eller sednast å första rättegångsdagen af sisla tinget året näst efter det, då räkningen afs/utas bort, eller, der allenast ett ting om året hålles, före slutet af samma ting.
Sker del ej ; förelägga.
Rällen förmyndaren, vid lämpligt vite, att sin om förmälde skyldighet fullgöra, och färjare i öfrigt efter omständigheterna.
Ofver hvad sålunda förekommit, skull anmärkning göras i den förteckning, hvarom ofvan är stadgadt. § 5.
Gode Män eller Sockennämnd åligge, att inkommen förmyndareräkning granska och, om de finna att förmyndare den omyndigas egendom ej rätteligen förvaltat, derom skyndsamligen göra anmälan hos Rätten, som af omständigheterna pröfvar, huruvida annan förmyndare förordnas må.
Anse Gode Män eller Sockennämnd nödigt, att förmyndaren lennar inteckning eller annan säkerhet för de medel, sorn hos honom innestå; anmäle det ock för Rätten; och förordne derom Rätten, efter förmyndarens hörande, såsom nödigt och skäligt pröfvas. § 6.
Dea omyndigas fränden ege att hos Gode Män eller Sockennämnd taga del af förmyndareräkning; och ege. de i afseende derå samma rätt, sorn i 5 % omförmäles.
Ar omyndig till de år kommen, all han sjelf finna kan, del förmyndaren ej väl hans egendom förvaltar; slände ock honom fritt att del hos Rätten angifva. Expeditions-Utskottets Förslog till underd.
Skrifvelse N:o 163. 39 § 7.
Till Gode.
Män eller Sockennämnd varde, såsom arfvode, af förmyndare inbetaldI ett för hundrade af den »myndigas räntor eller inkomster. § 8.
I afseende ä de förmynderskap, som öro under Hofrätts vårdnad, galle för Hofrätt hvad här ofvan blifvit om annan Rätt eller Domaren ä landet stadgadt. § 9.
Der Förmyndarekammare finnes, lände hrad derom särskildt stadgadt är lill efterrättelse''.
Stockholm den 15 Oktober 1860. Xio 1«3.
IJppläsl och godkändl hos Ridd. och Adeln den 13 Okl. 18«o.
Presle-Ståndel den 15 — — Borgare-Ståndet den 18 — — Bonde-Ståndet den 15 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i fråga om utfärdande af en författning angående vård eif död mans bo. (Lag-Utskottets Betänkande N:o 42.) S. A. K. 1 anledning af den hos Rikets Ständer gjorda framställning om antagande af del utaf särskilde Kommitterade utarbetade förslag till Konkurslag och till förändrad lagstiftning i öfriga dermed sammanhängande ämnen, hafva Rikets Ständer till pröfning 40 Expeditions-Ulskottels Förslag lill underd.
SAri/velse l\':o 465. jemväl förehaft ett af bemälde Kommitlerade uppgjordt ”Förslag till Förordning angående vård af död mans bo, då efterlefvaode maka eller närmaste arfvinge ej när är”.
Vid öfvervägande af denna fråga hafva Rikets
Ständer funnit nu gällande lagstiftning i berörda afseende högst ofullständig, enär de stadganden i 9 kapitlet ÄrfdaBalken, som möjligen skulle kunna hit hänföras, icke uttryckligen handla om annat än skyldigheten att uppgifva egendomen till uppteckning och att riktigheten af denna uppgift besvärja.
Saknaden af sådana föreskrifter, som de nu i fråga ställda, är dock högst vådlig såväl för frånvarande sterbhusdelegares. som för boets borgenärers rätt; och förenämnde
Kommitterade hade derföre äfven utarbetat omförmälda författningslÖrslag med hänsigt jemväl till den af Kommitterade i deras förslag till förordning om urarfvagörelse intagna grundsats, alt närmaste arfvinge skulle, äfven utan lönnlig urarfvagörelse, kunna vinna befrielse från den dödes gäld, i det fall all han med dess bo ej tagit befattning, hvarigenom det blef nödigt alt tillse, det borgenärer egde säkrare garantier, än gällande lag medgaf, mot förskingring af den dödes bo. Rikets Ständer hafva ock funnit de i sådant hänseende uppställda garantierna ändamålsenliga; och som desamma jemväl måste anses betryggande för sterbhusdelegarne sjellve, utan afseende derpå om boet är belastadt med gäld eller icke, halva Rikets Ständer, i enlighet med Kommilterades förslag, för sin del beslutat en Författning angående vård af dödmans bo, af följande innehåll: ”Såsom, tillägg till hvad Lagen i 9 kap. Ärfda-Balken stadgar, angående egendoms upptecknande efter död man, förordnas som följer: § 1- När dödsfall timar, ligge vårdnaden om boet å efterlefvande make eller närmaste arfvinge.
Är ej någon af dem när, eller i stånd att sadan vårdnad utöfva, och finnes ej annan person, som af den döda till syssloman i boet satt är; då skall det af husfolk, eller af husvärd, genast hos Rätten anmälas; och ligge å dem boels vård, till dess Rätten derom förordnat.
§ Är någon sterbhusdelegares vistande okändt, eller så fjerran, att säkert bud ej kan, inom bouppteckning stiden, till och ifrån honom komma; då skall det af annan sterbhusdelegare, eller den, som boet i vård häfver, hos Rätten anmälas; och nämne Rätten, när sådan anmälan sker, God Man, att vårda den frånvarandes rätt, till dess han sjelf kommer, eller annorlunda förordnar. § 3.
Nu kan så hända, att å tid, då rättegångsdag ej inträffar å landet, föreskrift tarfvas, huru bo vårdas skall; då ege Romaren derom tills vidare förordna; anmäle dock förhållandet å nästa rättegångsdag: och meddele Rätten derefter beslut i ämnet.
Tarfvas
Man för sterbhusdelegare, som är frånvarande eller eljest urståndsatt att sin rätt bevaka, eller förmyndare för omyndig, och går bouppteckning stid tillända, innan Rätten derom förordna kan; då ege ock
Domaren tillsätta ombud, att å den frånvarandes eller omyndiges vägnar bouppteckningen bevista: och meddele det sedan Rätten, som God Man eller förmyndare förordnar Rikets Ständer framhärda etc.
N:o Ejeped.ilions-Vtskolle.ts 164.
Presle-Ståndet den 15 — — Borgare-Ståndet den 15 — — Bonde-Ståndet den 15 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i fråga om förändring af 23 § i Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818 angående inteckning i fast egendom.
(Lag-Utskottets Betänkande N:o 43.) S. A. K.
Uti ett särskildt tillägg till sin vid innevarande riksdag afgifna embetsberättelse har Rikets Ständers Justitie-Ombudsman anmält, hurusom af inkomna klagomål uppdagats, att, vid tillämpningen af 23 § i Kongl. Förordningen af den 13 Juli 1818 angående inteckning i läst egendom, olika åsigler hos Domstolarne sig yppat af den betänkliga art, att Justitie-Ombudsmannen ansett nödigt att hos Rikets Ständer göra hemställan om en till enhet i lagskipningen verkande förklaring eller ändring af berörde §, som är af följande lydelse: ”Då inteckning förnyas skall, uppvise borgenär inför Rätten den intecknade handlingen i hufvudskrifl, och skrifve domaren inteckningsförnyelsen derå.
Är borgenärs hemvist utom det härad eller den stad, der den egendom ligger, hvari inteckning skett ; må han dock inför Rätten i den ort, hvarest han bor, förete inleckningshandlingen, att i dess inteekningsprotokoll införas; och varde borgenärs ansökning om inteckningsförnyelsen af Domaren å handlingen tecknad; sedan gifve borgenär bevis härom in till den Hält, som inteckningen beviljat, inom den tid, som i 21 § sägs ; och vare detta så giidt, som handlingen der företedd varit”.
Den skiljaktiga tillämpningen anginge endast frågan om vigten och betydelsen af det i § förekommande ordet ”införas”, i det nemligen omförmälda klagomål varit föranledda deraf, att en af Rådstufvurätterne inom Riket, vid derstädes gjord anhållan Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 10 Sami. 1 Afd. 2 Band. 6 42 Eupcditions-U(skottets Förslag (ill under cl. Skrifvelse IS: o 164. om förnyelse af inteckningar på grund af skuldebref, sorn för samina ändamål blifvit uppvisade inför annan Underrätt, hade, enär deröfver meddelade protokollsutdrag icke utvisat, all skuldebrefven blifvit, enligt föreskriften uti ifrågavarande §, i protokollet införda, förklarat de sökta inteckningsiörnyelserna icke kunna beviljas, samt, eller del, uppå anförda besvär öfver samma beslut, vederbörande Öfverdomstol, med förklarande alt nämnda omständighet ej utgjort hinder att inteckningsiörnyelserna meddela, undanröjt Underrättens beslut oell visat ärendet dit åter, väl, ”i följd deraf”, de sökta förnyelserna beviljat, men icke destomindre sedermera vid tvä särskilda tillfällen under enahanda omständigheter förfarit i likhet med hvad redan blifvit nämndt.
Nu, om det än icke kunde förnekas, att, dä författningens ordalag innehölle, att borgenär skulle inför Ratten i den ort, hvarest han bodde, förete inteckningshandlingen, att i dess protokoll införas, härmed vore närmast förenligt, alt hela handlingen i protokollet intoges, hade likväl, Juslilie-Ombudsmannen veterlig!, berörda föreskrift icke blifvit af Domslolarne i allmänhet sä tolkad, utan hade vanligen
Domstolen i borgenärens boningsort i stället uti sitt protokoll anmärkt ändamålet med inleckningshandlingens företeende i hubildskrift och i öfrigt alla de omständigheter, hvaraf den domstol, sorn beviljat inteckningen, kunnat med erforderlig visshet utröna handlingens identitet, hvarjemte bevis å handlingen tecknats och anmärkning derom i protokollet egt rum.
Härmed syntes ock ändamålet vunnet, och då lagstiftaren icke ansett nödigt föreskrifva, att, när omedelbart lill domstolen, inom hvars domvärjo intecknade fastig heten vore belägen, inleckningshandlingen lör förnyelse ingålves, den skulle ordagrant i protokollet infpras, funnes ej heller någon giltig grund, hvarföre sådant mera skulle fordras, om handlingen i berörda ändamål företeddes inför domstolen i borgenärens boningsort, helst den ena domstolen i allmänhet finge anses lika skicklig, som den andra, att bedöma, huruvida en handling blifvit i hufvudskrilt uppvisad, samt urskilja och beskrifva de omständigheter, hvarpå densamma kunde med säkerhet igenkännas; och ledde dessutom det ordagranna införandet i protokollet af inteckningshandlingen ofta till vida högre expeditionslösen, än eljest kunde påföras.
Emedlertid hade äfven i högre instanser skiljaktiga tankar i denna fråga försports, fastän förrbemälde Rådstufvuratts åsigt alltid blifvit slutligen underkänd.
Men då, genom en sådan skiljaktighet, både för allmänna verk och enskilda personer den med inteckning åsyftade säkerhet lätteligen kunde äfventyras, med så mycket vådligare följder för de förra, som inteckning ofta utgjorde den hufvudsakliga grunden för deras bestånd och inteckningsiörnyelserna vanligen pä en gäng förekomme lill högst betydligt antal, samt behof af lagbudets förtydligande således obestridligen syntes vara för handen, har Juslilie-Ombudsmannen, som ansåge en Underdomstol ej böra i sin fria pröfning af lagens innehåll bindas genom högre Rätts lagtolkning, och att ändamålet således icke kunde ernås medelst åtal, om än detta vunne framgång, hemställt, att Rikets Ständer måtte, med upphäfvaude af 23 § i Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818, antaga ett sådant stadgande, som Lagberedningen föreslagit, nemligen : ”Då inteckning förnyas skall, uppvise borgenär inför Rätten i hufvudskrifl den handling, hvarå inteckningen beviljad är; och skrifve
Rätten inteckningslörnyelsen derå ; stånde ock borgenär fritt alt inför annan Underrätt inteckningshandlingen förete: den
Rätt läte, då sådant sker, i sitt inteckningsprolokoll korteligen inlagas hvad handlingen innehåller med dag och årtal då den utgafs, af hvilken Rätt inteckningen beviljad är med dag och årtal då det skedde och då inteckningen förnyades, orri det skett; leekne ock bevis ä handlingen, att den, lill vinnande af inteokuingslörnyelse, företedd varit; sedan gifve borgenär protokollet deröfver in till den Rätt, sorn inteckningen be - Expeditions-Utskotlets förslag till anderd.
Skrifvelse tS:o '164.
43 viljaf, inom tid, som i 21 § sägs: och vare detta så gildt, som om handlingen der företedd blifvit.” Justitie-Ombudsmannen har uti omförmälde framställning fästat hufvudsaklig vigt vid en enstaka inom lagskipningen yppad tolkning af det uti förenämnde 23 § förekommande ordet "in/Öras”.
Men, äfven örn medgifvas må, att ett lyckligare uttryck, för angifvande af lagbudets rälta betydelse, kunnat väljas, anse dock Rikets Ständer en sådan tillämpning deraf, som Justitie-Ombudsmannen anmärkt, bero på en alltför inskränkt bokslafstolkning och ett förbiseende af lagens rätta grund och mening, hvilken ej kan vara annan, än att den intecknade handlingens identitet tydligen skall framstå genom protokollsutdraget från den främmande domstol, der handlingen blifvit i hufvudskrifl uppvisad.
Och en sådan identitet kan bestyrkas likaväl genom en i protokollet gjord noggrann beskrifning af den intecknade handlingens innehåll, som genom ett ordagrant införande deraf i protokollet.
Sistberörde åsigt har ock, såvidt Rikets Ständer kunnat inhemta, i allmänhet blifvit af domstolarne, under en fyratioårig lagtillämpning, med sällspord enstämmighet omfattad.
Och då en undantagsvis yppad felaktig lagtolkning i allmänhet synes böra alhjelpas på annat sätt, än genom lagstiftande magtens mellankomst, skulle Rikets Ständer tvekat att för sin del bifalla Justitieombudsmannens ifrågavarande förslag, såvida det ej tillika innebure förklaring i ett annat hänseende, der, i följd af lagbudets mera skarpt markerade ordställning, skiljaktiga tankar om lagens rätta grund och mening lättare skulle kunna uppstå Ofvanintagne 23 § innehåller nemligen, i afseende på sättet lör vinnande af inteckningsförnyelse, att, ”om borgenärs hemvist är utom det härad eller den stad, der den egendom ligger, hvari inteckning skett, han må inför Rätten i den ort, hvarest han hor, förete inteckningshandlingen” etc.
Den sålunda gjorda bestämmelse om ett visst lörum, hvarmed afsigten endast synes hafva varit att angifva det forum, som i allmänhet måste anses vara för borgenären beqvämligast, skulle dock lätteligen kunna gifva anledning lill den tolkning, att, om uppvisandet skett inför annan Rätt, såsom om en å landet bosatt person uppvisade ett intecknadt skuldebref för närmaste stadsdomslol, ett sådant uppvisande icke i ifrågavarande hänseende skulle medföra samma verkan, som om det skett vid gäldenärens lörum domicilii.
Justitie-Ombudsmannens omlörmälda förslag förebygger en sådan tolkning; och, om man äfven vill anse förslaget derutinnan mera såsom en förändring, an såsom en förklaring af gällande lag, så synes dock en sådan lagförändring vara på giltiga skäl grundad : hvadan, i öfverensstämmelse med JustitieOmbudsmannens derom gjorda hemställan, Rikets Ständer för sin de! beslutat, att, med upphä/vande af 23 § i Kongl.
Förordningen angående inteckning i fast, egendom den 13 Juli 1818, nämnde § skall erhålla följande förundrade lydelse: ”Då inteckning förnyas skalf uppvise borgenär inför Rätten i hufvudskrift den handling, hvarå inteckningen beviljad är; och skrifve Rätten inteckning sfär ny elsen derå; slandö ock borgenär fritt alt inför amion Underrätt den Rätt läte, då sådant sker, i sitt inteckningsprolokoll korteligen intaga hvad handlingen innehåller med dag och årtal då den utgafs, af hvilken Räll inteckningen beviljad är med dag och årtal då det skedde och då inteckningen förnyades, om det skett; lockne ock bevis å handlingen, ali den, till vinnande af inteckningsförnyelse, företedd varit: sedan gifve borgenär protokollet deröfver in lill den Rätt, so/n inteckningen beviljat, inom tid, som i 21 § stigs; och vare detta så gildt som om handlingen der företedd blifvit.’’’’ Rikets Ständer framhärda etc.
Stockholm den 15 Oktober 1860. 44 Expeditions-Ulskoltets Förslag tilt underd.
Skrifvelse N:o 165.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 13 Okl. 1860.
Presle-Ståndet den 15 — — Borgare-Ståndet den 15 — — Bonde-Ståndet den 15 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring i i l kap. 7 § Riittegåings-Balken i fråga om stämning.
(Lag-Utskottets Betänkande N:o 45.) S. A. K.
Med anledning af gällande Lags föreskrifter angående stämning, har hos Rikets Ständer, bland annat, blifvit yrkad förändring i stämningssättel för det läll, att svaranden har kändt hemvist i riket, men derstädes icke kan anträffas, i della afseende är uti 11 kap. 7 § Rättegångs-Balken stadgadt, att, om den, som stämmas skall, ej är hemma i sitt hus, han må stämmas ehvar han linnes, samt att, om någon håller sig undan förthy att han väntar stämning, och det är vcterligt, att han i häradet eller staden vistas, stämningen må fästas å hans husdörr.
Sistberörde tillåtelse förutsätter således såsom vilkor en bevisning, som i de flesta fall är rent af omöjlig att åstadkomma.
Följande förhållanden måste nemligen styrkas: l:o att svaranden häller sig undan; 2:o att afsigten dermed är att undvika stämningen ; och 3:o att han likväl vistas i häradet eller staden.
Skulle ock någon enda gång förhållandena vara sådana, att svaranden egde skäl befara, det bevisning om de två första omständigheterna kunde förebringas, så undgår han dock stämningen, om han blott reser öfver häradsgränsen eller begilver sig ur staden; och dä det icke kan nekas att genom en dylik lagstiftning är illa sörjdt för kärandens rätt, har en förändring häraf synts Bikets Ständer vara af beholvet påkallad, hvarvid Rikets Ständer dock icke förbisett vigten deraf, att äfven svarandens rätt varder betryggad.
Ett sådant, begge parternas rätt betryggande, stadgande hafva Rikets Ständer trott sig finna i Lag-kommittéens, af Lag-Beredningen i denna del gil - Expeditions-U tskottets Förslag till underd.
45 lade förslag till Rättegångs-Balk; och hafva Rikets Staude*- alltså, i enlighet dermed, för sin del beslutat en så lydande författning:
"Med upphö/vande af sista punkten i 1 % af 11 kap. Rättegångs-Balken, förordnas, alt samma puukt erhåller följande förändrade lydelse:
Har man nied stämning sökt någon i hans hemvist ä två särskilda dagar, men ej funnit honom ; då må man, der han äfven tredje dagen borta är, stämningen för hans husfolk uppläsa och densamma å husdörren Justa: finnes ej husfolk: varde ändå stämningen å dörren fästad."
Hisö 166.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 13 Okl. 18G0.
Preste-Ståndet den 15 — — Borgare-Ståndet den 15 — — Bonde-Ståndet den 15 — ■— Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående rättighet för qvinna att antagas till förestående af Organistbefattning.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 147.) S. A. K. Hos Rikets Ständer hafva vid innevarande riksdag åtskilliga framställningar blifvit gjorda om rättighet för qvinna att varda använd till vissa tjenstebefaltningar, hvilka ansetts vara för henne passande och kunna af henne bestridas.
Genom Kongl. Kungörelserna den 29 September 1853 och den 21 Oktober 1859 är förklaradt, att i folkskolorna jemväl må antagas lärarinnor, hvilkas skicklighet blif - 46 Expedilions-fJtskotte.ts Förslag till underd.
Skrifvelse N;o 166. vil af något seminarium pröfvad och godkänd.
Ali använda qvinnor lill d v lika L>h la Ilningar, äfvensom i allmänhet till sådana, dem kommunen sjelf har rättighet att tillsätta, synes ej kunna kommunen förvägras; och lagstiftningens åtgärd uti ifrågavarande fall torde ej höra sträcka sig till annat än erkännande af denna kommunens rätt, med tillsyn likväl, att ej andra individer utses, än sådana, som lör befallningarne äro fullt lämpliga, på det att kommunen af deras verksamhet må kunna påräkna det gagn, som samhällets förkofran i allmänhet bör finna angeläget att åt densamma bereda.
Men äfven vid andra befattningar, lör hvilka verkningskretsen ej är inskränkt endast inom kommunen, torde qvinnor jemväl med fördel för det allmänna kunna användas.
Utlandet har i detta fall gifvil föredömen, som visa, att qvinnor på ett tillfredsställande sätt fullgöra de åligganden, som blifvit dem anförtrodda; och då Statens och individernas förbindelser mot hvarandra äro ömsesidiga, och Staten i detta afseende icke mera i förhållande till qvinnan, än tiil mannen, eftergifven något af sina anspråk, samt Statens pligt är, att i möjligaste mån befrämja alla sina medlemmars välstånd, synes häraf löija, att då, enligt den rigtning samhällsförhållandena antagit, alla qvinnor ej blifva i tillfälle att verka inom den kreis och för det kall, dem naturligen tillkommer, och der af deras verksamhet de rikaste frukter kunna skördas, Staten bör i stället, i den mån det kan väl stå tillsammans med ändamålet af dess framåtgående i andlig och materiel utveckling, lemna utväg åt qvinnan att bereda sig den förbättring i ekonomisk ställning, hvartill hennes anlag och insigter kunna berättiga henne.
Det ligger likväl i sakens natur, att en del befattningar icke kunna af qvinnor lämpligen skötas, då deremot andra äro af beskaffenhet att af dem lika väl, som af män kunna bestridas; och som bland de befattningar, för hvilka användandet af qvinnor nu blifvit yrkadt, Rikets Ständer funnit Organisttjenster företrädesvis lämpliga, men ock ansett det ifrågaställa medgifvande för närvarande icke böra längre utsträckas, få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det E. K.
Majit täcktes i nåder utfärda en författning, hvarigenom qvinna berättigas varda antagen att föreslå Organistbefattning, der denna icke är förenad med klockaresyssla, såvida betyg företes om erforderlig skicklighet för bestridande af ifrågavarande befattning.
Skrifvelse IS.-o 167. 47 1V0 16*.
Uppläst och godkändi hos Ridd. och Adeln deri 22 Okt. tRBo.
Presle-Ståndet den 22 — — Borgare-St andel den 23 — — Bonde-Ståndet deri 24 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, ,angående regleringen af utgifterna under Riksstatens Sjette Hufvudtitel.
(Stats-Utskottets Utlåtande N:o 93, 127, 159, 172, 173.) S. A. K.
De förändringar, som i afseende å Riksstatens Sjette Hufvudtitel, innefattande anslagen för Civildepartementet, ifrågakomruit dels i följd af E. K.
Majits nådiga förslag, dels med anledning af framställningar inom Riksstånden, få Rikets Ständer nu i underdånighet anmäla i den ordning anslagen i Riksstaten finnas uppförda, dervid dock Rikets Ständer, med föranledande af den Kongl. Propositionens uppställning, i sammanhang med pröfningen af åtskilliga ordinarie anslag, förehaft frågan om de af E. K.
Majit lör samma ändamål anmälda behof af tillfälliga eller extra anslag äfvensom åtskilliga hos Rikets Ständer i dessa ämnen särskildt gjorda framställningar.
Civil-departem<entet.
Departementets Expedition. l:o. 1 anslaget för denna Expedition har ej förekommit annan förändring än att Kanslisternas aflöning beslämts för hvar och en till 1,800 Ridr, samt att, på sätt E. K.
Majit föreslagit, två Kopister blifvit uppförde till aflöning med 1,000 R;dr för hvardera, och ett belopp af 1,000 Ridr, motsvarande lönen för den tredje Kopisttjensten, som bör indragas, ställdt till Departements-chefens disposition, ”för befrämjande af ärendenas gång inom Expeditionen” ; hvaremot de nu å staten uppförda 3,000 R:dr 48 Exp a ditions- Vts ko l te Is Förslag till under d. Skrifvelse IS:o i 67. ”till befrämjande af göromålens gång inom Kanslist- och kopistgraderna” derifrån uteslutits.
Derjemte och då, enligt hvad E. K.
Majit meddelat, den till uppassning hos Statsrådet anställde, på Civil-Departements-Expeditionens stat uppförde
Vaktmästare icke kan ensam medhinna förrättandet af de till hans tjenst hörande åligganden, hafva Rikets Ständer godlfunnit, att den af E. K.
Majit äskade lön för en ytterligare Vaktmästare hos Statsrådet må på bemälde Expeditions stat varda uppförd med ett belopp, motsvarande den lägre lönegraden för Vaktmästare vid Expeditionerna af E. K.
Maj:ts Kansli, eller 500 R:dr; kommande Expeditionens aflöningsanslag i följd häraf att uppgå till en summa af 44,600 R:dr, på sätt hosföljande tabell lilt.^A. närmare visar.