Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
J a g skall b j u d a alla andra.
J a g skall b j u d a kusken, och j a g s k a l l b j u d a k o k e r s k a n, o c h j a g skall b j u d a Skiss för Idun af Jane Gernandt.
d r ä n g a r n a i stallet, o c h så skall j a g ge d e m (Forts, och slut).
e n k r å s n å l till m i n n e, m e n h o n skall i n t e M a d e m o i s e l l e s t e g f r a m till d e n g a m l a få e n s m u l.
» O c h för h v a r j e g å n g h o n f ö r d e d a m e n: » H o n v a r f ö r t v i n a d a t t b e h ö f v a a n - gaffeln till m u n n e n, f ä s t e B a r b r o s i n a h e t - » Hvad det l i t a e n s å d a n u t v ä g, m e n h o n s å g s i g verk- s i g a b l å a ö g o n p å f r a n s y s k a n.
l i g e n t v u n g e n a t t k l a g a för m a d a m e l a s k a l l r e t a d i g, d u!
» Något missförstånd Blått blod.
comtesse.
H o n h a d e a f l ä g s n a t s i g e t t ögon- b l i c k för a t t h ä m t a u p p m o n s i e u r H a n s ' boll, s o m fallit i d i k e t, o c h m a d e m o i s e l l e B a r b r o h a d e b e g a g n a t s i g af h e n n e s från- v a r o för a t t s p r i n g a till r ö d a s t u g a n o c h tala m e d d e n f r ä m m a n d e gossen, som h o n alls i n t e t r o d d e v a r a n å g o t p a s s a n d e säll- s k a p för m a d e m o i s e l l e.
H o n h a d e f å t t r o p a e n l å n g s t u n d, u t a n a t t få s v a r, o c h d å h o n trott sig i sin goda r ä t t a t t göra e n an- märkning m o t mademoiselles uppförande, h a d e m a d e m o i s e l l e r ä c k t u t t u n g a n o c h ta- g i t s i n tillflykt till d e s i n v e c t i v e s s u é d o i s e s.
Men h o n h a d e intet a t t förebrå sig emot mademoiselle Barbro, och h o n väntade, att mademoiselle gjorde henne sin ursäkt. » Mademoiselle v a r uteslutande upptagen af m o n s i e u r H a n s, s o m ä n n u h a d e n å g o n s v å r i g h e t a t t s i t t a fullt c o m m e il f a u t till bords, och gamla grefvinnan sysslade m e d sin tallrik, u t a n a t t b e k y m r a sig o m b a r n e n.
M e d a n h o n serverade sig e n liten u t v a l d p o r t i o n af h v a r j e r ä t t, t a l a d e h o n h e l a t i d e n om sin son och o m sin sonhustru, som inte haft något a n n a t ä n sitt gamla n a m n.
N u k u n d e k a n s k e d e t r e oförsörjda s y s t r a r n a o c k s å b l i g i f t a, s e d a n d e v ä l l y c k a t s fa e n svåger.
» Det k a n n o g h ä n d a, » sade fröken K u r k.
» P r ä s t e n l ä r n u u p p v a k t a d e n e n a o c h kro- nofogden d e n andra, och G u d v e t om inte sta- tionsinspektoren funderar p å den tredje — »
222 Änkegrefvinnans långa tand råkade i en lätt s k a k n i n g; h o n lade skeden och betrak- t a d e sin s ä l l s k a p s d a m.
» Det är förstås b a r a prat, » sade flickan lugnt.
» De k a n naturligtvis inte t a n å g o n, som inte är adel. » D e n lilla B a r b r o s å g p å h e n n e m e d s t o r a ögon; allt detta v a r så intressant, a t t h o n stödde a r m b å g e n m o t bordet och glömde äta u p p sina smultron.
» En voilä u n e t e n u e pour u n e demoiselle, » började fransyskan, m e n i s a m m a ögonblick gaf h o n till e t t u t r o p: m o n s i e u r H a n s s o m satt och krossade smultronen i grädden som o m d e t g ä l t a t t p r e s s a d e m i g e n o m tallri- ken, välte plötsligt hela portionen i sitt k n ä och r å k a d e i ett så bedröfligt skick, a t t m a n m å s t e föra h o n o m f r å n b o r d e t.
B a r b r o l ä t i c k e s t ö r a ' sig, m e n h e n n e s ö g o n v o r o m y c k e t r u n d a och m y c k e t orörliga, n ä r h o n t a c k a d e f a r m o r för m a t e n.
H o n hade fått n å g o t a t t f u n d e r a p å, o c h h o n g i c k efter- t ä n k s a m t g e n o m t r ä d g å r d e n och u t i par- k e n till h u n d k y r k o g å r d e n, d ä r L a r s s t o d o c h v ä n t a d e p å h e n n e m e d l å d a n u n d e r ar- men.
» Sätt ned den, » sade hon.
» Vi k a n i n t e b ö r j a, f ö r r ä n H a n s k o m m e r.
H a n skall v a r a med. » » K ä n n, h v a d den är t u n g, » sade h a n och r ä c k t e h e n n e sin l å d a: h o n v ä g d e d e n me- kaniskt på sina små mjuka armar, m e d a n h o n b e t r a k t a d e pojken, som stod framför h e n n e, s t o r för s i n a s j u år, m y c k e t sol- b r ä n d o c h m e d m ö s s a n p å s n e d öfver d e t lockiga bruna håret.
» Du, » sade hon, » jag h a r t ä n k t p å en sak.
J a g k a n i n t e g i f t a m i g m e d d i g, för att du inte är adel.
Min p a p p a är grefve och m i n bror är grefve, och d å är m a n t v u n - gen att ta en adelsman. » » H v a d?
» f r å g a d e h a n.
T a n k e n p å gifter- m å l h a d e aldrig varit h o n o m så f r ä m m a n d e som i detta ögonblick — h a n var uteslu- t a n d e u p p t a g e n af s i n k a t t.
D e t g l e d e t t o b e s k r i f l i g t l e e n d e öfver Barbro Richissas läppar; hon lade h ä n d e r n a p å r y g g e n o c h lyfte u p p d e n lilla r u n d a hakan.
» Du är d u m, » s a d e hon.
» D e t k a n d u v a r a själf, » s v a r a d e h a n m y c k e t l u g n t, u t a n a t t p r e c i s g ö r a sig r e d a för h v a d f r å g a n g ä l l d e.
» D ä r k o m m e r d e n lille k i l e n!
N u börjar j a g a t t gräfva. » M e n d e n » lilla k i l e n » k o m i n t e e n s a m, h a n v a r å t f ö l j d af m a d e m o i s e l l e, o c h m a d e m o i - selle h a d e i n t e v ä l s e t t p o j k e n från d e n röda stugan, förrän h o n började öfverösa h o n o m m e d e n s t r ö m af o r d, s o m h a n i n t e förstod, m e n s o m v a r t i l l r ä c k l i g a t t j a g a honom på flykten.
H a n s p r a n g m e d sin l å d a u n d e r a r m e n, o c h B a r b r o s å g efter h o n o m m e d e n s t o r spefull blick, m e n H a n s, s o m k o m m i t för a t t v a r a m e d om en begrafning, och som ä n n u a l d r i g l å t i t n å g o n o m s t ä n d i g h e t a f h å l l a sig från a t t fullfölja e n i d é, b ö r j a d e gräfva e n graf, s o m h a n g j o r d e sig b e r e d d a t t fylla med småsten.
» Men h v a d står på? » r o p a d e fröken K u r k, s o m k o m från e n s i d o a l l é m e d e n b o k i handen.
H o n h a d e e n k o r t f r i s t u n d efter f r u k o s t e n, n ä r g r e f v i n n a n t o g sig e t t ögon- blicks hvila, och h o n h a d e suttit och läst, d å h o n p l ö t s l i g t h ö r d e m a d e m o i s e l l e s dis- kant.
Fransyskan var ännu-nästan andlös: Ah, v r a i.
d e t g i c k för l å n g t.
I a l l a d e fa- miljer, där hon varit, h a d e h o n aldrig träffat p å ett barn som mademoiselle Barbro.
IDUN Nu hade hon återigen funnit utväg att träffa d e n n e g a m i n.
Elle e s t m a l i n e, sa- vez — vous — ah, mais maline.
Made- m o i s e l l e fick i c k e b u k t m e d h e n n e — o m ö j - ligt!
H o n h ö j d e a r m a r n a o c h l ä t d e m falla m e d e t t u t t r y c k af d j u p a s t e förtviflan och g i c k s e d a n m y c k e t s a n s a d t b o r t till m o n - sieur H a n s och b a d h o n o m a k t a sina kläder.
B a r b r o k o m b o r t och s a t t e s i g p å b ä n - ken vid h u n d g r a f v a r n a, där fröken K u r k också slagit sig n e d: » Den är n å g o t svår, » sade h o n suckande, m e d en blick p å ma- demoiselle.
» Jo, n å g o t, » s a d e f r ö k e n E b b a m y c k e t torrt.
» D e t är, s o m o m h o n r å d d e o m e n.
O c h t ä n k — vi h a inte haft h e n n e längre, ä n s e d a n d e t l y s t e för p a p p a.
D e n vi h a d e förut — ifrån m a m m a s t i d — h o n v a r b ä t t r e, m e n hon h a d e inte så r e n accent.
Det v a r hon, s o m k o m u p p m e d d e t.
» » Hvilken hon? » » Pappas andra.
N ä r H a n s skulle läsa u p p e n fabel för h e n n e p å l y s n i n g s d a g e n, så låtsade h a n, a t t h a n inte k u n d e.
Det v a r b a r a för a t t h a n i n t e ville, d e t v i s s t e j a g, m e n h o n s a d e ä n d å, a t t h a n v a r söt, o c h p a p p a gaf h o n o m e n k r å s n å l till m i n n e af d a g e n.
J a g fick e n r i n g, s o m ä r s å stor, a t t j a g i n t e k a n h a d e n p å t u m m e n en gång.
N ä r j a g g i f t e r m i g, skall j a g också ge saker i p r e s e n t.
» » Jaså, d u t ä n k e r gifta dig, » sade fröken Ebba, » Ah, n u b r y r j a g m i g i n t e o m h o n o m.
» » Hvem? » » Lars.
Inte kan jag ta honom — han är ju inte adel, och det är en s å d a n hare så.
B a r a de säger ett ord åt honom, så springer han.
H v a d behöfver h a n springa för?
Hon k a n ju inte göra honom något.
I n t e blir jag r ä d d, i n t e.
J a g b a r a l å t e r henne hållas, m e n j a g är så v a n vid henne.
Hon grälar j ä m n t.
H o n ä r efter m i g öfver- allt: Mademoiselle Barbro, ou etes-vous?
Que faites-vous?
D e s o m ä r fria — d e ä r bra lyckliga.
Lars — h a n k a n göra h v a d h a n vill, m e n j a g t r o r ä n d å a l d r i g h a n vå- g a r sig hit mer. » H o n satt en s t u n d tyst o c h t i t t a d e p å s p e t s a r n a af s i n a s m å skor, och så sade h o n plötsligt, m e d en lätt suck: » N u v e t j a g i n t e, h v e m j a g skall g i f t a m i g med. » » Ja, d e t är j u m y c k e t sorgligt, » sade fröken E b b a, » m e n j a g t y c k e r ä n d å, a t t d u h a r t i d e n för d i g.
H o n o m k a n d u i alla fall i n t e t a — » » Nej, det k a n j a g inte. » O c h h o n pra- tade i ett, m e d a n h o n roade sig m e d a t t sticka en p i n n e u t och in i den broderade g a r n e r i n g e n p å sin h v i t a k l ä d n i n g.
» Pappa gifte sig m e d a d e l s f r ö k n a r b å d a g å n g e r n a, för m i n m a m m a v a r e n B l i x o c h d e n h ä r andra hette ju Oxehufvud.
Det är hon, s o m h a r skaffat m a d e m o i s e l l e, o c h m a d e - m o i s e l l e ville a t t vi s k u l l e s ä g a: » A u r e v o i r, m a m a n, » n ä r h o n s t o d n e r e v i d t å g e t och skulle r e s a b o r t m e d p a p p a, m e n H a n s s a d e: » Au revoir, m a d a m e », och d å h o n k y s s t e h o n o m p å k i n d e n, b e t h a n h e n n e i örat, d ä r f ö r a t t h o n höll p a p p a i h a n d.
» » J a s å, d u ä r s å s v å r, d i n lille k r a b a t, » s a d e f r ö k e n E b b a o c h b e t r a k t a d e d e n lille m a n n e n, s o m s a t t o c h s l e t k v i s t a r af e n boklöfsgren och stack d e m n e d i grafkullen, s e d a n h a n först b i t i t d e m j ä m n s t o r a m e d e t t k o r t, m e k a n i s k t h u g g af s i n a s m å t ä n - der.
H a n arbetade m e d ett s å d a n t allvar o c h e n s å d a n e n e r g i, a t t h a n r y n k a d e ögon- 1894 b r y n e n för h v a r k v i s t h a n slet af g r e n e n, o c h d e t v a r n å g o t s å o e m o t s t å n d l i g t ko- m i s k t öfver h o n o m, a t t h o n b ö j d e sig n e d o c h gaf h o n o m e n l i t e n k l a t s c h p å d e t p a r t i, som, i den a t t i t y d h a n n u intog, var det m e s t i ö g o n e n f a l l a n d e af h a n s lilla p e r s o n.
M e n n å g o t s å d a n t h a d e a l d r i g förr h ä n d t monsieur Hans.
H a n r e s t e sig u p p o c h v ä n d e sig o m, och u t a n a t t k u n n a fatta d e n n a djärfhet, s a d e h a n l å n g s a m t o c h till y t t e r l i g h e t h ä p e n: » Ah, m o n D i e u!
» M e n E b b a K u r k s k r a t t a d e, så h o n k n a p p t k u n d e tala, och m e d a n hon b u g a d e så djupt, a t t h å r e t slog h e n n e i ö g o n e n, s a d e h o n g å n g p å g å n g: » Förlåt, herr grefve.
Jag b e r t u s e n g å n g e r o m förlåtelse, ifall j a g p å något sätt brutit i respekt.
Se d e t — d e t k a n m a n kalla a t t t a v a r a p å sin värdighet. » F r ö k e n Barbro Richissa von Lewen-Bie- decke b e t r a k t a d e sin farmors sällskapsdam, och h o n b e t r a k t a d e s i n b r o r.
O c h d e t m å t t e v a r i t n å g o t i d e n lille a d e l s m a n n e n s håll- ning, som i h ö g g r a d tilltalat h e n n e s aristo- k r a t i s k a m e d v e t a n d e, t y h o n u t b r a s t plöts- ligt, m y c k e t b e l å t e n, s o m o m h o n f å t t e n ypperlig idé: » Nu vet j a g!
N ä r j a g blir stor, gifter j a g m i g m e d H a n s, för d å k a n j a g v a r a s ä k e r p å, a t t j a g får e n riktig grefve. » Minnenas skatt.
Af Emy.
essa andar äro en mängd gengångare, som äro på besök i det lilla hemmet — nej, (.
' e äro rättare sagdt bofasta för alltid i de bådas sinnen, men de släppas nu lösa för att återigen, för tusende gången kanske, pre- senteras för hvarandra och göra stora revyn.
D e t är minnena, de ljusa, sinnesstärkande minnena från barndom och ungdom, som släppts lösa.
Det är hågkomster af dyrbar art, af smått och stort, men allt inom ramen af ung- domlig lycka och barnslig ungdomsfrid — » min- nets rosor, utan ånger b r u t n a ».
H ä r ha vi några putslustiga äfventyr af oskyldigaste be- skaffenhet — Hugo och Mimmi nästan kikna af s k r a t t — H ä r ha vi gamla farmor, som var så originell, så förnäm, men så hjärtegod.
» minns du, Hugo.
» — o c h Mimmis ögon fuktas — så den förtjusande weddingtripen, den vackra trädgården med alla sina jasminer och fuchsior, den gamla taflan på pappas slott, hvilken var en löndörr, de m u n t r a kavalkaderna med så mycken militär i töten och till och med musik ibland af Lifregementets husarer — » ack, minns du den där marschen.
taran », taram, tata.
.1 » Och utflykterna i lustjakten med alla vimplarne pä en gång, stort fyrver- keri pä Skogsviken och.
ja, allt, allt det där, som är så oförgätligt, så fullt af fröjd och gammani Och hur eget!
dessa minnen bära ej en droppe af bitterhet uti sig vid jämförelsen med det närvarandes torftighet.
De fläkta tvärtom in i själen en känsla af djup tacksamhet öfver att lifvet en gång burit till dem så mycket rikt och fröjdfullt.
Det är minsann ej alla, som varit så lyckliga!
» Ack, hvilken härlig tid! » blir vanligen slutet på denna generalmönstring af minnets trupper.
Men i den lätta sucken, som beledsagar utropet, ligger intet af grämelse och bitter saknad, utan
IDUN 1894 en stilla reflekterande förnöjsamhet: » haf tack, du solbeglänsta, välsignade forntid! » Sådana minnen äro inga onyttiga chimärer, de utgöra ett stöd i motgången, de äro starka häfstängar till fortsatta ansträngningar att i lifvets strid hålla hufvudet upprätt, modet friskt och samvetet rent.
Det ligger en stor moralisk styrka i ett vackert, kärleksfullt bevaradt minne.
Det är en fast ankargrund att förtöja sig vid i pröf- ningens storm, det är en glimmande ledstjärna, som in i sena ålderdomen kastar sitt sken öf- ver tillvaron.
Och i denna ljusstrimma mildras det närvarandes sorger och olycksslag, såsom äfven det ödsligaste landskap förskönas af sol- ljuset.
Hvarje vänligt och ljust minne innesluter därför en mäktig tröst i bekymrens dagar, och hoppet för det kommande har en stark fäst- p u n k t i medvetandet om det förflutnas lycka.
Ty i denna ligger liksom ett u p p m u n t r a n d e löfte: » än en gång.
! » Och barndomens och ungdomens intryck äro de fastast r o t a d e; de fördystra eller lysa upp hela det framtida lif- vet, de skapa pultroner eller hjältar.
Vi ha litet hvar träffat dessa beundransvärda familjer, som » sett bättre d a g a r », men som aldrig i motgången förlorat modet, som med öfverraskande själsnärvaro fogat sig i de bittert förändrade förhållandena och med kraftig hand gripit sig an med ett arbete, som de näppeli- gen förut känt till.
Särskildt hafva vi förvånat oss öfver, h u r u detta mod och denna företagsamhet i allmänhet fått sitt starkaste uttryck hos de kvinnliga med- lemmarne.
Dessa fint bildade och förnäma damer, om hvilka man gärna trott, att de vore odugliga för ett ansträngande arbete och ett tillbakadraget lif i försakelse, hafva energiskt mött olyckan och ntan att klaga lärt sig att arbeta, arbeta strängt.
Kvinnan synes i detta hänseende äga en stor spänstighet, en beundransvärd förmåga af initiativ och ett aldrig sviktande mod — - i syn- nerhet om hon är en ädelt uppfostrad kvinna med framför allt ljusa, lyckliga minnen från det förgångna.
Ty kvinnan är minnesgod och förstår bättre än mannen att taga vara på minnena.
Och ändock är denna ackomodationsförmåga så förvånande, a t t man gärna frågar sig: hvar- ifrån hafva dessa människor fått sin plötsligt utvecklade kraft?
Den har alltid funnits, om ock i outveckladt skick, på bottnen af en karaktär, som bildats under de friska inflytelserna af ett lyckligt barn- doms- och ungdomslif.
D e tappa ej hufvudet, dessa människor, de hafva upplefvat för mycket, de hafva för mycket godt och skönt att minnas, och de känna sig ha allt för stora skyldigheter gentemot det förgångnas gifmilda lycka för att tillåta sig gå under.
Det är också en version på » noblesse oblige ».
Denna styrka i motgången framträder kanske i sitt skäraste ljus hos kvinnan såsom moder.
H o n, som sitter där bredvid sitt dödssjuka barns läger, en intelligent, bildad kvinna, h a r fordom skådat mycket af lifvets fröjd, och just däraf hämtar hon näring till tröst och mod.
Hon berättar för den lille sagor, som förvandla det mörka rummet till ett strålande palats eller en susande skog; och medan modershjärtat skälfver af smärta, sjunger hon en liten m u n t e r visa allt saktare och saktare, ända till barnets ögonlock sluta sig i en välgörande sömn.
H u r kan hon, frestas man utropa, berätta och sjunga så gladt, som om det vore idel lycka och solljus kring h e n n e?
D e t är en modig kvinna, helt olik henne, 17vfv » O P i X F.
FLIN L I N Moiioaln som ständigt släpat sig fram i nöd och bittra bekymmer, som intet annat har att minnas än lidande och sorg.
Ingen glad och stärkande hågkomst håller hennes mod uppe, hon har upphört att tro på en lycka, hvars välsignelser hon hört talas om, men själf aldrig erfa- rit.
D å hennes son ligger för döden, sitter hon antingen vid hans bädd i slö resignation, eller ock går hon omkring med rödgråtna ögon, kvider och jämrar sig.
Aldrig har denna kvinna smakat fröjderna i barndomens paradis, som är en aldrig sinande källa af tröst och tillförsikt.
Därför kan hon ej heller själf föra in sina barn i detta pa- radis.
J a, barndoms- och ungdomsminnena kasta ljusreflexer öfver hela lifvet.
Det är ytterst ur dessa man har a t t förklara det stora mo- raliska modet hos af olyckan hemsökta män- niskor, det är ett återsken af denna tids säll- het, som strålar oss tillmötes ur de ärevördige gamles ögon, änn » i deras högsta ålderdom.
Ni kunna vara säkra på, att vårt ofvan skil- drade unga par en gång skall komma att höra till denna kategori af m u n t r a åldringar, som hela lifvet igenom så att säga » tärt » på väl- signelsen af en lycklig barndoms- och ung- domstid.
Därför bör det vara en helig plikt för för- äldrar att väl rusta sina barn för lifvet genom att så rikligt som möjligt tillmäta dem deras andel af hvad jag kallat barndomens paradis.
Gör barndomsbimlen så ljus som möjligt, jaga bort hvarje moln från densamma, sök att med förädlande nöjen och rena njutningar fylla din sons och dotters ungdom, för så vidt det bestämda måttet af nödväudigt och nyttigt ar- bete i det allvarliga lämnar rum 1 » Men », säger mången, » lifvet bjuder ju framdeles ej blott på rosor, hvarför då skäm- ma bort våra barn under deras ungdomstid? » Sanningen i den första hälften af denna ut- sago är j u obestridlig; men gent emot den andra hänvisas blott till erfarenheten och det åter och åter hörda u t t a l a n d e t om människor, som ståndaktigt burit motgången: » Hvem skulle väl trott dessa människor, som vuxit upp i idel lycka, om en sådan kraft i olyckan! » Det är j u s t barnaglädjen och ungdomslyckan som förlänat denna kraft att med sinneslugn bära äfven motgången.
Därför, I föräldrar, unnen barnen deras sol- beglänsta lefnadsår, och vården alla de små glädjens blomster, på hvilka barnasinnet är så rikt och dem man så lätt kan förskaffa det.
Allt, som i förtid kan grumla denna lycka, må äfven med största uppoffring aflägsnas.
D å har man gifvit sina barn med sig ut i lifvet en talisman, som intet mänskligt våld och ingen skickeisens vidrighet röfva ifrån d e m: ett fri- modigt och förtröstansfullt sinne.
Ur 223 Den kända sångerskan, statsagronomen J.
E. Berggrens maka, fru Alexandra Sandelin, afled i lördags i Luleå efter en veckas sanslöshet i en ålder af 33 år.
* Folkskolelärarinnornas ställning.
Kyrko- mötet synes icke få en enda underskrift af lärar- föreningarna på sitt beslut i frågan om folkskole- lärarinnornas rättsliga ställning.
Den ena kretsen efter den andra uttalar sig nu däremot.
* Ett ståtligt familjeporträtt har vår kända, talangfulla målarinna, friherrinnan Emma Sparre, fått i uppdrag att måla.
Det gäller att på en stor duk sammanföra och gruppera de fem sönerna af hufvudmannen för grefliga ätten Wachtmeister af Johannishus, förre landshöfdingen i Blekinge län grefve Hans Wachtmeister.
Det är meningen att detta porträtt skall bli en pendant till ett motsva- rande, som utförts af den på sin tid så framstå- ende historie- och porträttmålaren prof. Fredrik Westin och som befinner sig på den nämnda fidei- kommissegendomen i Blekinge.
Detta framställer bilden af framlidne landshöfdingen grefve Hans Wachtmeisters af Johannishus söner eller den nu- varande fideikommissarien och hans bröder.
Den porträttgrupp, hvarmed frih:n Sparre nu är sysselsatt, kommer att afbilda expeditionschefen i finansdepartementet och ledamoten af första kam- maren grefve H. Hansson Wachtmeister, löjtnan- ten vid Lifregementets dragoner grefve A. Hans- son, löjtnanten vid flottan grefve C.
A. Hansson, disponenten på Forstheim och Vambåsa grefve H. Hansson och volontären vid Första Svea artilleri- regemente grefve F. G. Hansson Wachtmeister.
En milslång kvinnopetition.
Världens kvin- nors nykterhetsförenings petition om att staten skall undandraga rusdryckshandteringen sitt skydd samt införandet af totalt förbud mot handeln med opium och rusdrycker, adresserad till världens alla regeringar, räknar nu öfver tre millioner under- skrifter och mäter många engelska rnil i längd, Den har öfversatts på femtio språk och cirkulerat i fyrtio länder.
Den kommission, som är utsedd att framlägga petitionen inför de olika regeringarna, anträder sin resa kring jorden instundande höst, och alla listor skola vara inne före den 1 oktober.
* Presidentens änka.
Madame Carnot har med tacksamhet afslagit regeringens anbud att hos kam- rarne anhålla om pension såsom bevis på natio- nens tacksamhetsskuld mot den aflidne presidenten.
För patienee-amatörer.
L u d v i g X V I.
2 lekar.
2 högar ä 16 kort hvar dera uppräknas.
Emellan dem nedläggas korten ur handen, ett och ett efter som de komma.
Hvarje kung upplägges som begynnelsekort; på detta lägges i stigande utan afseende på färg ur de båda hö- garna eller ur handen.
Transport från ena högen till den andra får ske äfvensom ur talonghögen.
Om lägges högst 3 gånger.
B e l z e b u b.
5 högar å 12 kort upp- räknas.
De kort bortkastas, som — enligt vanligt kortvärde — adderade gifva summan 13.
Hand- korten bortkastas ett och ett, och om nytt sådant, adderadt till ett eller flere af högarnas öfversta kort, gifver 13 till summa, så bortkastas äfven detta eller dessa.
Patiencen har gått, om alla de 5 högarna bortkastats.
Lägges en gång.
notisboken.
Drottningen fyllde i måndags 58 år.
Dagen högtidlighölls med flaggning från offentliga bygna- der och platser och en del privata hus samt ge- nom salut från Skeppsholmen och det i Stocholms hamn nu liggande tyska krigsfartyget » Stosch ».
Kammarfröken Martha Eketräs hälso- tillstånd synes icke taga någon förändring till det bättre.
Drottningens sista afsked å Ulriksdal från hennes vän och tjänarinna var å ömse sidor djupt gripande.
III ifl .RSIFL .IH.
Djurgårdsteatern utspelade i måndags afton sin bebådade stora trumf: sagospelet » Ljungby horn » inför en fullsatt salong och under det lifligaste bifall, som borgar ett långt och lyckosamt lif för det nya programmet.
» Ljungby horn », hvars in- (AUAIITÉJNQHIITE^ VID un- dersoknmg af handelskemisten befunnen, ^ i - ^ t y g ^ / / ^ K.
N y d a h l &amp; C:o A.
Stockholm, 2 sturepian 2
224 I U trig är byggd på den kända skånska legend, hvil- ken bland andra Friberg behandlat i sin ofta sjungna ballad, är också utan gensägelse ett af de bästa och mest underhållande alstren i sin genre, fylldt af äkta sagostämning och.erbjudande en väl afvägd omvexling af veka och rörande, trolska och komiska element.
Den nämnda balla- den sjunges som en slags prolog bakom ridån före dess uppgång, och de därefter i stycket in- lagda visorna, baletterna och melodramerna äro försedda med en stämningsfull musik af Hart- mann och Gade.