Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därom vittnade också deras utseende.
Madgun bjöd honom stanna och redogöra för namn, ätt och ärende.
Sedan Svipdag det gjort, sade hon, att han kunde fortsätta resan och finge förblifva ett dygn i underjorden.
Ville han uppsöka Breidablik, låg vägen åt norr; men till Urds källa låg vägen åt söder.
Svipdag red åt norr, där Mimers lunds kronor tecknade sig mot synranden.
Så kom han till den höga mur, som omgifver Breidablik.
Då steg han af hästen, spände bukgjorden fastare, satte sig åter upp och sporrade Sleipner, som i ett väldigt hopp kom öfver muren.
Bland de blomsterhöljda träden därinne såg han en sal, hvars dörr stod öppen.
Väggarna voro beklädda med dyrbara bonader, bänkarna beströdda med smycken från Mimers skattkammare.
I högsätet sutto Balder och Nanna.
De bjödo Svipdag välkommen.
Heligt mjöd fanns i ädelstensgnistrande dryckesskålar, och sedan färdemannen förfriskat sig, framförde han hälsningar och ärende och omtalade allt, som var värdt att höra.
Under märkliga samtal försvunno timmarne till inpå natten.
Om morgonen bjöd han farväl.
Balder gaf honom ringen Draupner att återlämna till Oden; Nanna sände en slöja och några andra gåfvor till Frigg och en guldfingerring till Friggs syster Fulla.
Dessa gåfvor voro vartecken, att ingen fimbulvinter mer skall hemsöka jorden förr än kort före världsförstörelsen.
Därefter red Svipdag till Urd.
När gudarne begära något af henne, sker det vanligen genom sändebud.
Vördnadsfull steg Svipdag inför Urd och hennes systrar, som sutto i runotecknade stolar under susande löfvärk vid sin källas silfverklara vatten.
Han framförde gudarnes bön.
Nornorna rådgjorde.
Därefter sade Urd:
Balder får med Nanna återvända till Asgard, om ingen varelse är, som icke begråtit eller vill begråta, att Balder dött och ej skall återkomma.
Med denna utsaga red Svipdag tillbaka.
Han tänkte öfver Urds dom och tyckte väl stundom, att den var hård och gaf föga hopp, stundom att man likväl hade skäl att hoppas.
Ty hvem kunde vara så förhärdad, att han önskade, att det goda skall ej blott i denna världsålder hafva att kämpa med det onda, utan att det alltid skall vara så, att det alltid skall råda öfvervåld, svek, lögn och nöd?
Vid guldbron hälsade han Madgun och kom utan äfventyr ur underjorden.
Han hade icke ridit långt därifrån, då han i en bärghåla såg en kvinna af styggt utseende.
Han frågade hennes namn, och hon svarade Töck. »Jag kommer från Urds domaresäte», sade Svipdag, »och har till världen ett vigtigt bud att framföra.
Har du begråtit eller vill du begråta, att Balder dött och aldrig återkommer?»
Töck svarade:
»Töck begråter med torra tårar Balders bålfärd.
Lefvande eller död är mig Odens son till ingen gamman.
Behålle dödsriket hvad det hafver!»
Hvem Töck var är ovisst.
Säkert lär dock vara, att hon antingen var Gullveig eller Loke.
Svipdag hade intet trösteligt svar att medföra till Asgard, men likväl kära hälsningar och minnen från Balder och Nanna.
FRÖJ FRIAR TILL GERD.
Fröj satt en dag i Lidskjalf och skådade ut öfver Midgard och Jotunheim.
Då såg han i jättehöfdingen Gymers gård en mö, medan hon gick från salen till frustugan.
Det spred sig ett sken öfver himmel och haf, och skenet tycktes komma från hennes hvita armar.
Den unge vanaguden såg åter och åter i sina drömmar denna mö.
Hennes fader Gymer var den af gudarne mäst hatade jätten i Jotunheim.
Ett rykte gick, att den pånyttfödda Gullveig blifvit hans hustru och att det var med henne han födt sin undersköna dotter, densamma som Fröj från Lidskjalf sett.
Hennes namn var Gerd.
Fröj blygdes öfver den lidelse, som gripit honom till dottern af ett sådant par.
Han förteg och bekämpade den.
Men striden var gagnlös.
Han var älskogssjuk och trånade bort.
Njord och Skade bådo honom säga hvad det var som grämde honom, men fingo intet veta.
Då vände de sig till Svipdag, som hade Fröjs förtroende, och bådo honom utforska orsaken till Fröjs dystra lynne.
Svipdag sade, att han ville försöka, ehuru han väntade afvisande ord.
Han gick till Fröj och sade:
»Hvarför, min drott, sitter du ensam alla dagar i dina vida salar?
Fröj svarade: »Hvarför skulle jag förtälja min tunga sorg?
Alfrödul (solen) strålar hvarje dag, men ej på mina önskningar.»
»Så stora kunna dina önskningar ej vara, att du ej vågade förtro dem till mig.
Hafva vi ej gemensamma ungdomsminnen?
Och vittna de ej, att du kan lita på mig?»
Då sade Fröj: »Jag är kär i en mö, och aldrig var en flicka mer älskad af en yngling.
Men hon, som vunnit hela min hug, bor i den hatade Gymers gårdar.
Där såg jag henne gå, och hennes armar spredo ett sken genom rymden och öfver hafvet.
Aldrig skall asagud eller alf tåla, att Gymers dotter och jag mötas.»
»Din sorg kan botas», sade Svipdag.
»Låna mig Valandssvärdet, skaffa mig Sleipner och gif mig att medföra dyra klenoder till jättemön!
Då rider jag till Gymers gårdar och friar å dina vägnar.»
Gudarne, som voro mycket bekymrade öfver Fröjs tvinsot, kände sig föga hugnade, när de erforo dess orsak.
Gerds fader Gymer var icke endast en våldsam, för Midgard farlig fiende, som i Svipdags krig med gudarne och Halfdan visat sin kraft och sitt mod; han var också mer än de fleste trollkunnig och förrädisk.
Gudarne torde icke utan skäl hållit före, att Fröjs trånsjuka var honom af Gymer eller hans hustru – om denna var Gullveig – påhäxad, och de väntade intet godt för årsväxten i Midgard af en förbindelse mällan skördeguden och den höfdingeslägt i Jotunheim, som efter Geirrauds och hans slägts utrotande var frostens och stormarnes egentlige härskare.
Men här fanns intet val:
Fröj skulle täras bort och dö, om gudarne ej bragte de offer, som kräfdes för en lycklig utgång af Svipdags ärende.
De skickade med Svipdag älfva guldäpplen, ett från hvar asagud, och ringen Draupner i friaregåfvor.
Dock borde Draupner, som hvilat på Balders bröst, icke öfverlämnas till jättemön utan i nödfall.
Det var skymning, då Svipdag satte sig till häst.
Till Sleipner sade han och klappade hans manke: »Mörkt är det ute; nu ha vi att rida öfver frostiga fjäll och tursafolkets bygder; antingen komma vi båda tillbaka, eller tager oss den förfärlige jätten.
I morgongryningen var Svipdag framme.
Han hade beräknat att komma, medan Gymer och hans salkämpar ännu sofvo.
Väktaren på utkiksklippan invid gårdvallens stängda grind var dock vaken och ropade ryttaren an.
Svipdag såg från Sleipners sadel in öfver gårdvallen och fann, att å ömse sidor frustugans dörr var en ulfhund af styggt utseende bunden.
»Du, som kommer där högt till häst, hvad är ditt ärende?» ropade Gymers väktare.
»Jag har ett ärende till Gerd, din herres dotter.
Huru slipper man in för de glupske hundarne?»
»Antingen är du en död, som spökar, eller ock är du nu till död kårad, du som djärfves att vilja tala till Gerd.
Till henne får du icke ett ord att mäla.»
»Det gäller att fresta», sade Svipdag.
»Den som är på äfventyr väljer dålig lott, om han brys af de faror han uppsökt.
Min lefnads trådar tvinnades det dygn, då jag såg lifvet.»
Därmed sprängde han öfver omgärdningen in på den gräsvuxna gården framför frustugan.
Det jordskakande dånet af Sleipners hofvar, ledsagadt af ulfhundarnes ilskna skall, väckte Gerd och hennes tjenstemö.
Denna såg ut och sade:
»En yngling har kommit; han har redan stigit ur sadeln och släppt sin gångare att beta på gårdsplanen.» »Bjud honom in att dricka en bägare mjöd», sade Gerd; »hans ärende vill jag veta, ehuru jag anar, att han är min broders bane.»
Svipdag steg in. »Hvem är du», frågade Gerd, »alf eller asason eller en af de vise vaner?»
Svipdag sade sig komma från Asgard, frambar friareärendet från Fröj, vanaguden, och bjöd henne de älfva guldäpplena.
Gerd sköt guldäpplena ifrån sig.
»Dem tager jag icke i friaregåfva.
Aldrig i detta lifvet skall jag bo samman med Fröj.»
»Här gifver jag dig ringen, som följde Odens unge son å bålet.
Åtta jämntunga ringar drypa ur honom hvar nionde natt.»
»I friaregåfva tager jag ej häller den.
Jag saknar icke guld i Gymers gårdar.
Min fader har däraf nog.»
Då drog Svipdag Valandssvärdet.
»Ungmö, ser du detta spänstiga bildristade svärd?
Jag gick till Mimers lund och till det saftsvällande trädet (Yggdrasil), för att hämta hämdetenen, och hämdetenen fick jag.
Med dess egg skall ditt hufvud skiljas från sin hals, ger du mig ej ditt ja att föra till Fröj!»
»Hot gör mig ej till en mans hustru.
Min fader är icke långt borta; han är stridslysten som du.
Hård varder striden, som mällan er skall stånda.»
Din fader skall segna till jorden under dess egg.
Tvinga skall jag dig, mö, efter min vilja.
Jag flyttar dig med ett slag af hämdetenen ned om dödsportarne till den ort, där mannasöner aldrig få se dig.
Du dör under gudarnes hämnande vrede.
Du sändes till rimtursarnes, din ätts fäders, rysliga värld, till sjukdomsandarnes rike.
Där väntar dig ett uselt bo mällan jättespökens gårdar, och ser du ut från dess grind, skola tigande flerhöfdade vidunders hemska ögon möta dig.
Där varder dig din föda förhatligare än giftormen är hatad af människan, och din dryck den äckligaste.
Sjukdomsandarne skola varda gäster i din boning och ditt följe, när du krälar i träskvattnet mällan dina likars gårdar.
Tramar (onda vättar) skola kröka dig ned i gyttjan.
Tope (»Vanvett»), Ope (»Skakande Gråt»), Otåle (»Rastlös Oro») skola aldrig lämna dig i ro.
En make skall du få, men aldrig en makes kärlek.
Hustru skall du varda åt den trehöfdade Trudgelmer, åt honom, hvars fötter, såsom Ymers, föda barn.
Hören mig, I alle Nifelheims bebyggare, hören mig, spöken af tursar och jättar, hören mig, Suttungs söner!
Ja, hören mig äfven, I sälle, som bon i Mimers rike, nu då jag besvärjer och bortbannar all kärlek och glädje från denna mö!
Drifven af osläckt trånad skall du nattetid kräla upp till det bärg, där Are (»Örn» i Nifelheim) har sin tufva, för att sitta där uppe i tidig morgonstund och genom
Nifelheimstöcknen stirra hän till sällhetsrikets klara rymder, som du försakat för evigt.
Vred är dig Oden, vred är dig Tor, vred vare dig Fröj, du afskyvärda mö!
Gråt får du till gamman, och du skall nära din sorg med tårar.»
Gerd hörde förfärad dessa hotelser.
Hon sade: »Välkommen hälsade jag dig icke, när du steg in i salen; men jag gör det nu.
Af mitt bästa mjöd bjöd jag dig icke; men nu räcker jag dig en bägare af det tidsbepröfvade och säger:
»Hel dig!» ehuru jag hittills icke trodde, att jag någonsin skulle egna vaner och vaners fränder en välönskan.»
Svipdag sade: »Jag nöjer mig icke med blida ord.
Afgjordt skall mitt ärende vara, innan jag lämnar dig.
När vill du unna Njords son ett möte?»
Gerd svarade: »Barre heter den tysta lunden.
Vi känna den båda.
Njords son må där möta mig, sedan nio nätter förlidit.»
Svipdag red till Asgard.
Fröj stod ute och inväntade honom, och hans svåger fick icke taga sadeln af Sleipner, innan han omtalat ärendets utgång.
Fröj syntes nio dygns väntan lång.
»Oftare förekom mig i min längtan månaden kortare än halfva natten.»
Var Gymers och hans salkämpars sömn så tung, att de icke vaknade, när marken skalf under Sleipners hofvar och ulfhundarne upphäfde sitt tjut?
Nej, Gymer såg Svipdag komma och hade länge väntat en böneman från Fröj.
Han och Gullveig hade uppgjort sins emellan, huru Valandssvärdet, som gjorde Asgard oangripligt, skulle komma i jättevåld.
Gerd var den skönaste mön i Jotunheim; men hennes hvita armar hade icke utan Gullveigs trollkonst kastat ett sken öfver haf och himmel.
Efter de nio dygnens förlopp möttes Fröj och Gerd i Barres lund.
Hon lofvade att varda hans, men på dessa, af föräldrarna fastställda vilkor:
Valandssvärdet skulle i brudköp öfverlämnas till Gymer; Svipdag och Fröja å utsatt dag infinna sig hos honom och å Fröjs vägnar högtidligen anhålla om Gerds hand; Gerd upptagas i Asgard och hafva asynjas värdighet.
Den bedårade
Fröj hade lofvat mer, om Gerd fordrat det.
Valandssvärdet lade han genast i hennes hand.
För gudarne var detta en vida större förlust än det var för Jotunheim en vinst.
Valand hade icke velat, att andra gudafiender än Ivaldes ättlingar skulle hafva omedelbart gagn af svärdet, och han hade vidtagit sina varsamhetsmått därefter.
På hennes klinga hade han med stor konst inristat en skildring af den tilldragelse i urtiden, då rimtursarne drunknade i Ymers blod.
Det har fördenskull blifvit sagdt om Valandssvärdet, att »det kämpar af sig själf mot jätteätten», och det var på dessa bilder Svipdag pekade, när han visade klingan för Gerd.
De åskådliggöra en egenskap, som Valand inhamrade i klingans gry.
Drages svärdet af en jätte, så fäller han visserligen sin motståndare, men han omkommer också själf och med honom Jotunheims hela makt.
Denna svärdets egenskap var för jättarne bekant, och de voro lika rädda för att nyttja det som de varit ifriga att få det bort från Asgard, där det var en underpant på gudarnes trygghet.
När fördenskull
Gerd öfverlämnade svärdet till sin fader, var för denne ingenting mer trängande än att väl förvara svärdet och gifva det en pålitlig väktare, som var hans frände och kallas Eggter (»Svärdvakt»).
Svipdag misstänkte, att Gymer rufvade på en förrädisk plan, och han vidtog sina åtgärder därefter.
Han kom på den aftalade dagen till Gymer och medförde Fröja.
Men redan före dem hade Tor och Ull brutit upp till Jotunheim och på lönliga vägar kommit till grannskapet af Gymers fjällgård och gömt sig där.
Gymer emottog sändeskapet från Asgard väl och hedrade det med ett gille.
Följande morgon skulle de återvända och medföra Gerd till Asgard.
Då gillet var i full gång, tog Gymer Svipdag afsides och sade:
»Hör nu på något märkvärdigt!
Jag har sett på dina ögon, att du fägnas af Gerds åsyn, likasom mina fägnas af Fröjas.
Det är mitt beslut, att du, icke Fröj, skall vara min svärson.
Är det så, att du har lust till Gerd, så afstår du Fröja åt mig i bot för min son, som du råkat att dräpa.
Då öppna sig andra utsigter för dig än att gå däruppe i Asgard som ett slags tjenare åt Oden och Fröj.
Valandssvärdet är nu i min ego.
Du var dum, när du skänkte bort det.
Med det i hand kunde du kastat Asgard öfver ände, tagit
Fröja med våld och gjort dig själf till gud.
Därmed hade du också hämnat din farbroder Valand, hvilket du nu försummat.
Denna dumhet har jag godtgjort.
Du kan få Valandssvärdet åter.
Du är rätte mannen att föra det, och det skall än en gång ske i spetsen för Jotunheims härar.
Kom i håg, att du står i förbindelse till mig för den seger du vann och som öppnade dig Asgards port!
Du vann den icke ensam; jag och mitt folk hade vår andel däri, och det är din plikt att handla som vår bundsförvandt.»
Svipdag medgaf riktigheten af Gymers ord och sade sig ingå på hans förslag. »Det är väl», sade Gymer, »ty annars hade du icke med lifvet kommit från min gård.
Vi förvandla nu detta gille till ett dubbelbröllop, mällan mig och Fröja samt dig och Gerd.
Svipdag ingick äfven härpå, men frågade, om icke Gymer redan hade hustru.
»Jo visst», sade han, »men ingen hindrar mig att ha så många hustrur jag vill.
Har du icke hört ryktesvis, att jag är gift med Gullveig?» – »Jag ser henne icke här», sade Svipdag; »hvar finns hon?» – »Jo, det är en lustig sak», sade Gymer; »Fröja har låtit narra sig än en gång af henne.
Hon har nu en tid varit i Folkvang som Fröjas tjenarinna.
Du känner ju Aurboda?
Det är hon.»
Svipdag vardt högligen förvånad öfver denna upptäckt.
Gymer hade icke få salkämpar och äfven några gäster hos sig.
Hans mening var, att när det druckits in på natten och glädjen stigit som högst mot tak, skulle äktenskapen tillkännagifvas och bekräftas med öfliga bruk.
Men innan det skett, stego två objudna gäster in i salen.
Den ene hade svärd vid sidan och båge på axeln och bar i handen »väghjälpens träd», en rönn, som Tor ryckt upp, när han vadade genom Elivågor, fullt så god att utdela slag med som den, hvilken Ulls fader Egil en gång fått af Tor att svänga mot Geirrauds jättar.
Bakom Ull kom Tor, och han såg bister ut.
Svipdag reste sig från sin stol och ropade: »Välkommen, Midgards värnare!
Välkommen, Egils son, min broder!
Det vardt som jag sade er.
Här firas två bröllopp: Gymers med
Fröja och mitt med Gerd.
Vig du nu Gymer med din hammare!»
Sedan järnhammaren blifvit splittrad, bar
Tor sin gamle hammare af sten.
Den var ej så flygskicklig, men den var säker i slaget.
Gymer, hans salkämpar och gäster rusade upp.
De fleste af desse flydde genom bärgsalarnes långa räcka ut.
Men några, som ej kunde undkomma, stannade kring Gymer, och var denne en så väldig kämpe, att det fordrades Tors asakraft och hammare för att fälla honom, hvilket icke skedde förr än efter hård strid.
De andre stupade under Ulls och Svipdags hugg.
Gerd måste åse denna kamp.
Den var för henne en föga glad inledning till hennes förmälningsfäst i Asgard.
Asgardshjältarne letade i Gymers många gömmor efter Valandssvärdet.
Eggter hade i god tid begifvit sig bort med vapnet och flytt österut.
Han åtföljdes på flykten af en skara ulfvar, liknande dem, som voro bundna utanför Gerds frustuga.
Fader till denna hos Gymer fostrade ulfhjord var Loke; modern var Gullveig.
Med desse »Fenrers fränder» begaf sig Eggter till den ogenomtränglige Järnskogen.
Där äro de ännu.
På en kulle, under hvilken svärdet är nedgräfdt, djupt inne i denna obygd håller Eggter vakt intill Ragnarök.
BRYTNING MÄLLAN ASAR OCH VANER.
Gerd fördes af Asgardshjältarne till Folkvang.
Där måste hon upplefva ett nytt ve.
Det lät sig icke göra att dölja för gudarne, att Gerds moder var, såsom ryktet förmält, Gullveig, och att Gullveig var Fröjas tärna, Aurboda.
Asarne samlades till ett förberedande rådslag i Valhall och rådgjorde om hvad som skulle göras med henne.
Gullveig ställdes inför dem.
Oden påvisade, att Gullveig längesedan var dömd till döden, att domen var bestående och fullgiltig och ej kunde upphäfvas däraf, att den onda trollkvinnan blifvit pånyttfödd till världen.
Det vore gudarnes plikt att afrätta henne, när hälst och under hvilka skepnader och namn hon ånyo anträffades.
Ny ransakning och dom behöfdes således icke.
När Tor hörde
Oden säga detta, stod han upp och gaf för tredje gången trollkvinnan dödsslaget med sin hammare.
Vanerna voro icke närvarande, och när Njord erfor hvad som skett, sade han, att saken blifvit för hastigt afgjord, och att det häftade betänkligheter vid den, hvilka han vid annat tillfälle, efter samråd med vaner och alfer, ville framställa.
Men asarne stötte sina spjut i häxans kropp och förbrände den i bålets lågor.
Nu som förut visade det sig omöjligt att förvandla hennes hjärta till aska.
Loke gick ännu fritt omkring, hvar han behagade och ej minst i Asgard, emedan Oden icke ville bryta den ed han svurit honom i tidernas morgon.
Att alla skydde och undveko honom, syntes han icke mycket bry sig om.
Han efterletade Gullveigs hjärta, fann och slukade det och födde någon tid därefter en ohygglig dotter, pästvarelsen Leikin och många bröder till henne, de så kallade baningarne (förpästarne).
Tor kastade Leikin ned i Nifelheim.
Hon stötte sin ena sida svårt och hennes benbyggnad bröts i fallet.
Däraf kommer sig väl, att hon är till hälften svartblå, till hälften likblek, och att hon har en stupande gång.
I Nifelheim gjorde henne sjukdomsandarne till drottning.
Lokes son, ulfven Fenrer, hade fått stanna i Asgard, emedan han i början var lekfull och syntes oskadlig; men hans fader såg med nöje, huru Fenrer växte och lofvade att med tiden varda så stor i sitt slag som Midgardsormen i sitt.
Asarne förvånades öfver, att den mat, som lades för honom, var tillräcklig att gifva honom så hastig tillväxt i storlek och styrka, fast han ej fick mer än Gere och Freke att äta; men den föda, som gjorde honom så stor och farlig, var gudarnes felsteg och människornas synder.
Fröjs giftermål med Gerd firades med föga glädje.
Hennes fader och moder hade ju blifvit dräpta af dem, som voro de förnämste gästerna vid fästen.
Kort därefter begärde Njord gudarådets sammankallande.
Asar och vaner sammanträdde på sin heliga tingsstad, alla med en förkänsla af att något vigtigt och ödesdigert förestod.
Våra fäder älskade väl mycket strider med vapen, men lika mycket strider med skäl och grunder, med påståenden och invändningar.
Den öfverläggning, som nu uppstod mällan asar och vaner, har varit vidlyftigt och noggrannt omförmäld i forntidssånger.
Njord talade å vanernas vägnar.
Han, som är den fredliga samfärdselns gud, lade nog sina ord väl och varsamt, ty ärendet var grannlaga och kunde icke få god utgång, utan att sinnena stämdes till förlikning.
Det var tydligt, att han samrådt med vaner och alfer, och att de för endrägtens skull icke ville bestrida riktigheten af Odens mening, att den för långa tider tillbaka fällda domen öfver Gullveig ännu vore bestående, ehuru tvifvel därom med skäl kunde hysas, ty ovisst kan det ju synas, om en tre gånger af olika föräldrapar till världen född varelse skall i ett rättsmål gälla för en och samma eller för tre särskilda.
Med afseende på Gullveigs onda gärningar kan man säga, att de falla tre onda tursakvinnor eller en enda till last.
När fördenskull tvifvelsmål i denna punkt låta sig yppa, hade det varit bäst, att ordentlig ransakning med vittnesförhör och dom äfven denna gång företagits och att man därvid hållit sig ensamt till de gärningar, som den anklagade efter sin tredje pånyttfödelse troddes hafva begått.
En betänklig sak var äfven, att Gullveig blifvit dräpt och bränd i Odens egen högheliga sal, som ej borde med blod fläckas, och där inför asamajestätet enhvar borde känna sig under lagens skydd.
Men det egentliga klagomålet från vanernas sida var, att asarne, när de denna gång dräpte Gullveig, icke beaktat, att hon hade blifvit med frändskapsband knuten till gudarne, främst till vanerna.
Det var Fröjs svärmoder, som blifvit af asarne dödad.
Däri låge det betänkliga, och det var detta mål, som vaner och alfer nu framlade till behandling och afgörande.
Från asarnes sida kunde nu invändas, att det frändskapsband, som knutits mällan vanerna och Gullveig icke bör gälla som ett skydd för henne, utan tillräknas henne som följden af ett bland hennes allra värsta brott.
Man kunde ju icke betvifla, att hon för onda ändamål eftersträfvat det frändskapsbandet och vunnit det genom sin trolldom, denna gång riktad mot Njords egen son, den blide och gagnelige, af gudar och människor älskade Fröj.
Hans sinnen slog hon i sådana trolldomsband, att för Asgard var intet annat val än att se Fröj tvina bort och dö eller att gifva samtycke till ett äktenskap, som måste varit Njord själf ovälkommet, och där bruden måste köpas med Asgards yppersta skyddsmedel:
Valandssvärdet.
Mot gudarne och människorna var detta anslag riktadt, men främst mot vanerna.
Oden väntade fördenskull, att desse ej skulle göra sak af bestraffningen, som Gullveig senast undergått, ehuru han kunde medgifva, att asarne därvid gått för hastigt till väga.
För Fröj måste det varit hårdt att öfvervara denna rådplägning, eftersom den kärlek han hyste till Gerd här var föremål för undersökningar, som ej kunde annat än gräma honom.
Också hade öfverläggningen icke räckt länge, innan han framlade sitt och de andre vanernas käromål i denna sak.
De hade beslutat fordra böter af asarne för det på hans svärmoder gångna dråpet.
Oden skulle väl utan tvekan medgifvit, att han och hans söner vore till böter förfallne, och att han, oaktadt den höga ställning han fått i världen, borde erkänna sig skyldig och gifva billigt vederlag, om icke den tyngsta betänklighet vidlådde ett sådant medgifvande och gjorde det farligt.
Bland slägterna i Midgard kunde blott allt för många uppfatta sakens utgång så, att asarne ej skulle gifvit böter, om de icke erkänt som en förbrytelse, att de dödade henne, som spred de onda runorna, uppfann den onda säjden och är första upphofvet till alla nidingsdåd i Midgard.
Huru skulle människorna sedan skilja mällan godt och ondt?
Oden, såsom världens styresman, lagarnes handhafvare och människornas fader och konung, måste ur denna synpunkt se målet.
Han med sina söner ville fördenskull icke gifva de af vanerna begärda böterna.
Men likväl var det en helig, af Urd gifven, af Oden stadfäst lag, att frändedråp skall af närmaste fränder hämnas eller ock af gärningsmannen böter gifvas.
Vanerna hade begärt böter för fridens skull, emedan utkräfning af hämd skulle medföra de största olyckor för alla.
Oden borde helt visst betänka, att det för människorna vore ett farligt föredöme, om gudarne själfve lämnade en så helig lag bruten.
Vanerna förklarade, att de icke kunde afstå från sin fordran på böter.
Denna fordran var en ovilkorlig plikt, omöjlig att åsidosätta.