Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Agenten är dock så stolt öfver » affären T. M. », att han sedan med en ganska stor för- kärlek drifver giftermålsmäkling som en bi- näring i kompaniskap med sin smidiga, in- ställsamma hustru.
A n n e Charlotte Leffler di " Ht Cajanello.
S e t väi 6a.fi.wt, fi-afc Setta nj-atta Somnat, » om Sentia gom-Se Pta * S e n n a Nånstans » j / al!
aj; efS j^a » t » b S e t n » to » ot ^j-ag ett minn » tiSeSom, j ö t aWtlS » omna / t, ännu » tå v fjEom?
UfaS j; tån SLEte » Rä / tUeH » - » aga, e t t fiEaS, » ovn t u i e t ojWfc n o t S e n » n o » t — o å m ö t f t jrlnn » t n g e n fto » t » o m S e t a t t t a g a j; öt aEEtlS aj? » fleS 2) ln Sjupa aj; e n å f » R a S tö » t nut tö » t.
Hät Sen naSe SEi| ?ut / t, ut noatje t a S, u-t n u a t j - e otS Sen Su n ö t tl££ S e m, » o m m e S » I t t EjäS: fijättBEoS » Utljwt, Sin nefa S l U t n l n g, STten nät Su S e n o a t p a t g oc ?i » å g, fvufc inöt&amp;a g£bS.
» Huggot fäc&amp;te Sen en oed o a g, Sä * man » &amp; Etgfieten Stog j k a m å t, j; ac&amp;l !a Su åfc t t S e n o c l i » å £ju » et j&amp;fl p å » o t g o c H l i o a E o o H g t å t.
9TCot o t ä t t o i i a n!
oc-ft Sj / ät^t täc&amp;te Så S e n £jöS &lt;patofsen, l f e t e n » å g m a n j ä m t Stg g a; Sin p e n n a » BElxfat » f l t ä m S e feSa t t o E f e n — Su » t u t l i a jllcli aj?
&amp; ä n » £ a n j; öt Se » ma 2FLu ät- S u Botta ....
(9 c d S i n gtaj?
» rlaEE teSa » ej- u t i nej, » n ö n » oeft nott4S.en4Ej.u4et » &amp; l » tan » Ha££ me3 EanS H {a » » l » &amp;.
taget JUJäSa », nät Kpigram.
» oEen » j u n H e t olS Jtafien » QTLen j / j - ä t t a n j; t å n S i t t g a m E a » ttanS.
fvemEanS » änSet hornen Kvicka, då är saken klar, en Utan » aj; f^jung, » om ännu töS %&gt;å hr as de då så visst - på kära far; en ZHen räka de hli dumma, nu££nlng4gätS J » o m &amp; not4 f) å hr as dc på — » min gumma &gt;.
• T v å l, — aj?
» o e n » f i a nanSet fja, då är skälet lika klart och visst, jtjå syndalockar är det aldrig hrist, » fttmtat olS l ?j / ätSat » » tlUfa 8tu » i aj ?tong£öS.
Mttarre.
^ ^ ^ ^ ^ den oästa i handeln förekommande tvälsort och d ä r j ä m t e det m e s t p r a k t i s k a och ekonomiska^reningsi Försäljes hos de flesta specerihandl.
s å v ä l i stänger som u t s t ä m p l a d i stycken om 4 0 0, 2 0 0 och 100 gr. .Efterse a t t tvålen är s t ä m p l a d H y l i n «fc C:i. t y endast då garanteras för, a t t den ä r utgåneen från
.flnne Charlotte Leffler di Cajanello.
öga kunde författaren till utkastet om fru Agrell, som stod i Iduns sista num- mer, ana, att han så snart och af en så sorglig anledning skulle få uppgif- ten att åter tala till Iduns läsarinnor.
Anne- Charlotte Leffler diCajanello afled den 21 okto- ber i Neapel.
Då denna tidning redan för ett par år sedan * meddelat författarinnans bio- grafi och porträtt, kan här blott bli fråga om att nedteckna några personliga intryck och allmänna reflexioner.
Dödsbudet kom i måndags med morgon- tidningarna.
Ingen hade hört något förut.
Sjukdomen var kort, och detta dödsbud verkade förlamande och på ett besynnerligt sätt som ett af dessa ödets despotiska beslut, som man ej förstår.
V i hade hoppats så mycket af denna författarinna, hon stod ännu i sin fulla kraft.
Ingen visste, hvad hon härnäst skulle producera som författarinna.
Hon befann sig i en kris — i en brytnings- period.
Hvem vet, hvart hennes utveckling skulle ha fört henne?
Hon var bosatt i Ita- lien, hade under de sista åren indruckit skön- hetsdyrkan, hade gjort nya erfarenheter, lefde midt i ett rikt nytt lif med nya intryck, un- der helt andra lifsförhållanden än här uppe under en oblid sol, en karg natur, där lärda spörsmål behandlas med ett allvar och ett pedanteri, som om de vore lifvet.
Om allt detta, hela denna nya förundrade blick på lifvet i dess sydländska passionerade form hade hennes sista böcker talat — Kvinnlighet och erotik till exempel.
Det var ett enligt min tanke flerstädes omoget språk, hon hade talat i den boken, men det intressanta var, att hon hade talat det, problemkvinnan, den nyktert tänkande.
Hon hade varit likasom barn på nytt, låtit sig tagas af alla dessa en sydländsk himmels nya intryck, och hon höll på att smälta dem, det var ett koas för henne att förarbeta dem, henne, den fram- för alla andra rediga, logiska.
Hon afsvor ju nästan kvinnosaken i » Den kärleken », hennes sista pjäs; hon tog ju nästan den oöfverlagda driftens parti i romanen » Kvinn- lighet och erotik. » Och allt detta påbörjade, det var nu slut utan afslutning.
Det var punkt midt i me- ningen.
En gastrisk inflammation, så lydde det lakoniska telegrammet, en gastrisk sjuk- dom hade öfverraskat henne, midt som hon skref och lefde och hoppades.
Nyss, för fyra månader sedan, hade hon erfarit moders- glädjen för första gången.
Hon var icke omgift längre än sedan två år tillbaka.
Hon hade icke varit hertiginna af Cajanello mer än denna korta tid, och så dör hon ifrån allt sammans.
Det var icke mer än ett år sedan hennes bästa vän, den kvinnliga pro- fessorn Sonja Kovalevski hade dött, lika oförmodadt och för mänskliga blickar oför- klarligt.
Då, medan vi som bäst grubblade, slog oss kanske en tanke: » D e, som gudarne älska, dö unga. » Det är ett gammalt ordspråk från klassicitetens dagar.
Unga — j a — • men hon var icke ung!
Hur gammal var hon då egentligen?
V i måste se efter.
Hon var född 1846 — således icke egentligen ung.
Men var det möjligt, att hon var så pass * I n:r 18 för år 1890. för t v ä t t n i n g af kläder.
' rsedda med vår pirmas namn.
, brik.
gammal?
Och så förstodo vi, hvarför döds- budet var så särskildt skakande.
Det var därför, att vi alla i hemlighet och omedvetet hade den känslan, att hon skulle öfverlefva oss, hon var ungdomen och hälsan själf — det fanns j u ingenting, som hindrade, att hon kunde bli sina sjuttio år tyckte vi.
Hon fällde en gång ett karaktäristiskt yttrande.
» Om det är någonting, jag ursinnigt tänker kämpa emot, så är det ålderdomen, » sade hon.
» Om jag blir gammal, så ämnar jag icke kläda mig som gammal, jag skall fortfarande kläda mig som ung — j a, det skall jag. » Intrycket af lugn, samlad, sansad kraft, var det första man erfor, när man såg henne.
Troligen berodde intrycket på ögonen — nästan kalla och forskande, men tillika muntra som ett barns, en pojkes, en af alla drömmar ännu icke hemsökt fjortonårings.
Det var dem man först såg i hennes ansikte.
Sedan munnen: den starka munnen med det be- slutsamma draget.
Det öfriga glömde man bort, man blef öfverraskad, när några an- märkte, att håret var gråsprängdt, det hade man ej märkt, nu kom man ihåg det; hvad man hade sett var, att det var burrigt fram.
Det var alltid till ögonen man vände till- baka, därför att dessa ögon voro kritiska, så att man blef rädd, men också därför att när man öfvervunnit rädslan, så voro de så förtroendeingifvande, så kamratlikt förtroende- ingifvande och ärliga.
Motsägelser, som man ej tålde af någon annan, tålde man af henne, och man gaf sig gärna in i en diskussion sine ira et studio — utan fördom och för- kärlek — och man fick nästan alltid orätt.
V i ta från bokhyllan ned våra böcker från det s. k.
Unga Sveriges glansdagar, dessa jubel- och klangdar, som inföllo i början af 80-talet.
Där äro de af Geijerstam utgifna revyerna, där fru Edgren skref om Annie Besant en gång, där är » Ur Lifvet », första och andra samlingen.
Men — hvad de ha blifvit dammiga!
Det är redan forntid, som fläktar emot oss från dessa böcker, det är ett längesedan förgånget, denna pingsttid för då- tidens oppositionella ungdom, som fru Edgren då slöt sig till, dessa, som voro » fulla af sött vin », ungdomens och hoppets söta vin.
Man trodde då för tiden, att det var nog att be- visa, att människor hade orätt; var detta blott gjordt, så skulle nog också förändringarna, reformerna komma af sig själfva.
Så naiv var man, och så bevisade man.
Man ställde upp motsatser; det var frun och mannen i äktenskapet, den ena hade rätt, den andra orätt, det var de unga gent emot de gamla, barn gent emot föräldrar eller underordnade gent emot förmän.
Man lät alla dessa föra rättegång med hvarandra, och denna process- lystnad, denna grälsjuka grep hela literaturen, och äfven fru Edgren återgaf den i sina skrifter.
Hvem af denna krets minnes icke, hur man för att få större sammanslutning till stånd bildade ett literärt sällskap, den s. k.
» svältringen », namnet taget af öfverenskom- melsen, att matsedeln skulle ha sitt bestämda, begränsade antal rätter.
DeD, som gjorde les honneurs mest imponerande bland värdinnorna, var fru Edgren.
Det var icke utan, att ej stämningen var en smula högtidlig och tryckt, Hon hade tänkt öfver det förut • — det man man kände ansvaret af att vara de nya idé- talade om, hade hon redan lagt i ordning i ernas fanbärare, en ny tids inledare, man ett system, hon hade svar på allting — hon spelade nog en smula storhet för hvarandra kunde till och med tiga och höra på efter- då och kände sig ej fullt säker i rollen.
tänksamt, hon var som en docent i filosofi, Var det något af viktighetsmakeri och för- tyckte man nästan — nota bene utan pe- konstling öfver det hela, så var det å andra danteriet.
Men så kom det en blixt i ögat, sidan lefvande nitälskan för literatur, som bara en enda, men som visade kvinnan eller fanns då.
Det var fru Edgren, hvilken bäst med andra ord, att hon hade tänkt med själ uppehöll rollen af fransk salongsdam.
Hon och bjärta och ej blott med hjärna.
Denna samlade och var medelpunkten i den unga strid mellan den nyktert arbetande beräkna- falangen.
Hon hade japanesiskt bric å brac, ren: hjärnan och hjärtat eller snarare lidelsen, solfjädrar på väggarna, porträtter, taflor, by- det onyktert dömande ögonblicksorganet, den ster och nya danska böcker på alla bord i striden var henne medfödd, den striden gjorde sin våning och gjorde sina soaréer med världs- hennes lif skiftningsrikt och framkallade äf- vana.
Men diskussionen ville aldrig riktigt ven en brytning i bennes idévärld.
gå bra.
Det var problemernas och debatternas tid, Det var icke sant, det som många sade, att hon saknade omedelbarheten.
Snarare sak- men jämte det teoretiska intresset fanns nade hon då sinnet för behaget af det in- där också naturdyrkan.
Minns ni från litera- konsekventa, af känslans snedsprång, hvarige- turhistorien en mamsell från Ludvig X I V: s nom känslan, denna lösdrifvare bland våra dagar, som tillhörde den preciösa kretsen, förmögenheter, tillåter sig att beskrifva zigzag- som Moliére sedan karrikerade — m:lle de Scudery.
Denna gamla dam beskref Ömhets- figurer på sin bana.
Det var eget att se dem tillsammans, dessa landet, hon gjorde upp en geografisk karta vänner, hon och fru Kovalevski, den sista en däröfver.
Genom landet gick en flod — - In- äkta ryssinna med en droppe zigenarblod i klinationsfloden — från norr till söder: den sig.
Hvem af dem var vetenskapsmannen, mottog två bifloder, Tacksamhetsfloden och forskaren, matematikern, och hvem var roman- Aktningsfloden.
Äfven bland 80-talets ny- författarinnan?
Jo, vetenskapsmannen var, ifrare teoretiserade man mycket öfver kärle- försäkra oss vetenskapens annaler, fru Kova- ken och ofta nog ganska tillgjordt som då, levski och romanförfattarinnan var fru Ed- men skillnaden var, att kärleken eller det gren, men hvem skulle ha kunnat ana det?
bästa i lifvet ej ansågs ha mycket att göra Fru Sonja tänkte alltid på minst tre saker med reflexion och underordnandet under so- på samma gång, och fru Edgren följde alltid ciala regler.
Tacksamhet, aktning höllos icke en bestämd tankegång nära nog trådrätt.
Hos för att vara några mäktiga tillflöden till kär- den förra trängdes orden om plats och tan- leken.
Den naturdyrkan man bekände sig karne om utrymme, och hennes samtal var till innebar, att allt skulle vara naturfriskt, ett evigt flöde.
Fru Edgren var lugnet i ursprungligt, omedelbart, trotsigt, skulle växa stormen af detta böljande fantasihafs vågor, vildt, så att säga, ur naturgrunden.
och hon styrde kursen med besinningen hos Men hur fru Edgren, sedermera efter sin en erfaren lots, som alltid vet, hur kompas- skilsmässa och sitt nya giftermål hertiginnan sen står.
di Cajanello, studerade situationer och typer ur samtiden, gjorde hon sig småningom allt Hylin &amp; C:is Fabriks-Aktiebolag,, K 3 31
mera fri från maneret, skolans bittra ironiska maner, och från slagordens tryckande ok, åt- minstone till en del.
Som exempel på så- dana slagord kunna nämnas det Ibsenska » att vara sig själf », ärlighet, sanning, eller nu för tiden, när tidsströmningen går emot den de- mokratiska nivelleringen, Nietzsches bekanta: » den andliga fornämheten ».
Fru Edgren fick under sitt studium fram intressanta motsatser, den själfsvåldiga yrhät- tan, den kufvade hustrun, den egenkära nar- ren till äkta man, men en lång tid smakade nog, hvad hon bjöd på, ännu Ibsen.
Redan nu var dock stilen utmärkt: hur präktig, hur bredt flytande, hur sant episk kunde den ej vara!
Men månne ej ändå fru Edgren gjorde sin största och originellaste insats, när hon i » En sommarsaga » skildrade den norska kraftnaturen och ställde densamma i så stark motsats till de märglösa kulturtyperna vid en svensk badort, exempelvis denne docent med sitt eviga framhållande af motsatta synpunk- ter, detta: » å ena sidan » och » å andra sidan », som är teoretikerns naturliga uttrycksformel, ett slags gift, en handlingsdödande bacill, hvars sjukdomssymptom fru Edgren likasom hela den tidens » unga Sverige » känt och ville komma ifrån.
Kan man ej härifrån datera hennes allt mer framträdande motvilja mot teorin och närmande till naturen, hennes tilltagande benägenhet att skildra konstnärslynnen, som dricka djupt af lifvet, våga ta för sig af naturens evigt dukade bord, dessa lynnen, som hata på förhand uppgjorda principer och regler.
Det är egentligen icke någon helgjulen ka- raktär, man kan påvisa som målsman och exponent för denna nya riktning hos henne.
Det " är ännu ganska oklart för henne själf, hur typen skall ställas mot bakgrunden.
Men att en sådan positiv typ af mod och hand- lingslust höll på att arbeta sig fram hos henne, det ser man.
Att instinkten allt mer vann öfver reflexionen som lifsfaktor, är alldeles uppenbart.
Att hon i det svenska lynnet såg den förnäma tillbakadragenheten, den trötta och blaserade öfverlägsenheten som ett farligt folklyte, upptäcker man också lätt.
Desto mer är det att beklaga, att hon ej fick fullborda skildringen, ty den norske lä- raren antyder, hvart hon syftade, och ger godt hopp, att hon skulle lyckats att visa, hvad enkel energi och orädd rättframhet för- må.
Det ligger mycket i ordet: vare sig selv, som ännu icke har blifvit tolkadt genom dikten, och i fru Edgrens variationer öfver temat själf ständighet ligger något äkta svenskt, som gör, att det är en förlust ej blott för vår literatur, men också för vårt kulturlif att ha förlorat hennes skarpa blick för både solsidan och skuggsidan i vårt lynne.
En i Stockholm bosatt person sökes, som är villig och kompetent att, efter närmare träffad öfverenskommelse, till nästa år åtaga sig att i Idun sköta en allsidig och.
underhållande gåtafdelning.
Sökanden måste vara van författare på detta område samt förtrogen med alla de skiftande for- mer för dylika tankeöfningar, som numera äro brukliga.
Svar ställes i bref till Iduns Redak- tion.
blem har i alla tider varit o c h är fortfarande ».
» Den vackraste nalurtafla är onekligen » — den, som jag beskrifver o. s. v. Ser du, hemligheten är att icke spara på superlativer; jag har för länge Herre, det er en stor synd sedan kommit under fund med, alt det måtte vara att döde en fager taiike.
det enda erkändt riktiga sättet att » ta publiken ».
Ty hur skall man eljes förklara de starka uttryc- Herr redaktör!
kens ymnighet?
Kanske du nu börjar förstå, att Naturligtvis kommer Ni ihåg — ty en riktig jag verkligen duger till att skrifva? » redaktör minns allting —, att jag en gång mot slu- På denna vädjan fick j a g ändtligen ett gynsamt tet af förra året bad Er om ett råd i anledning af svar i form af ett vänligt leende.
Uppmuntrad Snorres uppträdande i den stora &gt;frågefrågan », o c h häraf fortsatte jag att redogöra för, hur jag ytter- att Ni var nog älskvärd att låta trycka min epi- ligare skulle bära mig åt, ehuru det ej var utan, stel i Idun.
Den där utmärkelsen, hvarigenom Ni att jag började fatta misstankar med anledning af på sätt och vis upphöjde mig till rangen af för- min goda väns stora intresse.
Tänk om j a g brände fattarinna, har ej lämnat min ärelystnad någon mina skepp!
Kanske hon tänkte fuska mig i yr- ro.
Önskan att vinna flere lagrar på samma o m - ket!
Jag beslöt därför yttra mig försiktigare o c h råde har med hvar dag vuxit i styrka, o c h nu sade kort o c h godt: » Den egentliga uppsatsen har ni mig här igen.
skrifver sig j u nästan själf, när man har ordent- ligt reda på sig.
Jag redogör för min mening o m Till min något » blåstrumpsfientlige » herre o c h man har jag ej sagt ett ord o m detta mitt tilltag; saken o c h förklarar andra åsikter i samma fråga för mer eller mindre oriktiga — ty så göra de det torde Ni förstå af det epitet, jag med smärta vana författarinnorna.
Så skall jag förstås citera nödgats använda om h o n o m.
A andra sidan har en vers här o c h där o c h helst också afsluta arti- jag, såsom en sann Evas dotter, naturligtvis inte kunnat behålla mina högt flygande planer allde- keln med en sådan.
Ser du, det är ett godt sti- listiskt grepp att flitigt citera de mest lästa skal- les för mig själf.
Häromdagen beslöt jag därför derna.
Sådant tar folk.
Om de så själfva kunna att i mitt förtroende inviga mina barns guvernant, den anförna versen utantill, känna de sig alltid som tillika är min goda vän.
Och det är egentli- gen med anledning af ett samtal oss emellan — för öfvertygade o m, att den är anbringad på rätt ställe.
hvilket jag här skall redogöra — som jag nu vän- der mig till Er.
1 den sista afdelningen af skrifveriet bör man Till en början kunde jag inte alls få henne att för att understödja läsarens minne göra en repe- begripa, hvad jag egentligen åsyftade.
Men när tition af allt, hvad man sagt förut, o c h den skall hon äudtligen fått saken klar, gaf hon sin förvå- man inleda med » kort sagdt », » med ett ord » eller ning luft på ett i mitt tycke ganska oartigt sätt.
något dylikt uttryck.
Ja, nu har du hört, hur jag » Skulle du kunna skrifva? » utropade h o n i en ungefär tänker mig saken. » ton, s o m ovillkorligen kom mig att tänka p å: » Hör du, låt mig göra dig ett par samvetsfrå- i Skall detta vara hennes nåd? » i fru Lenngrens gor.
Känner du verkligen inre kallelse att skrifva? » odödliga skaldestycke Porträtterna.
Jag var emel- » Om någon har inre » kallelses så är det väl lertid allt för talträngd för att låta henne dela den jag, ty ingen människa i världen har uppmanat gamla Susannas öde o c h svarade därför saktmo- mig till författarskap, det försäkrar jag dig. » digt: » Ja, hvarför skulle inte jag kunna likaväl » Och du kommer inte att anse den tid, du an- som alla de andra skrifvande damerna. » vänder på det där, för bortkastad? » » Men hvad i all världen skall du då skrifva o m?
» » Bortkastad!
Jag skall naturligtvis få betaldt frågade Susanna — vi kunna j u kalla henne så, för hvad jag skrifver; jag har sett i Iduns Bref- på „grund af den ofvan omtalade likheten.
låda, att goda uppsatser honoreras rundligt.
Tänk så på, att hela hemmet får liksom » en högre lyft- » Ah, liksom de andra författarne och författarin- ning » genom detta, för att icke nämna med hvil- norna: o m allt möjligt.
Tror du inte, att äfven jag kan ha något att säga i t. ex. försvarsfrågan, ken glädje o c h stolthet min man, trots sina blå- strumpsfientliga teorier — de ge sig nog, när jag som j u nu nästan blifvit » kvinnornas fråga », eller fått ett berömdt namn s o m författarinna — skall om vår alllmer sig utvecklande förmåga att hålla de otäcka karlarne stången, hvilket ändå i alla tala o m » min hustru, författarinnan », och barnen om » vår mor, författarinnan ».
lider blir den egentliga » kvinnofrågan » — andra lika viktiga problem alt förtiga — eller att jag Här gaf Susanna mig ändtligen rätt o c h sva- har mina » tankar » o m förhållanden, som höra rade: till » hemmets trånga krets ».
Jag måtte väl liksom » Ja, lyckliga de, som slippa skämmas för att alla både bildade o c h icke bildade människor nu deras hustru eller mamma gjort sig löjlig med för tiden ha » åsikter ».
Till omvexling skall jag skrifveri.
Det finns nog en hel mängd sådana, du. » ibland skrifva små intressanta berättelser, p o e - Min kära guvernant gjorde mig ännu en fråga, mer o. d. som dock lyckligtvis besvärade mig mindre än de öfriga, o c h det var o m jag kunde skrifva svenska.
Tycker Ni inte, herr redaktör, att det där låter Jag tycker hon så gärna kunnat frågat, o m jag höra sig?
» Nå, hur skall du då gå tillväga, sedan du be- är en bildad människa.
Jag skulle inte kunna skrifva mitt eget modersmål!
Himlen vete, stämt dig för ämne o c h fått titel på din uppsats? » hvad nutidens guvernanter mena med sitt prat fortsatte Susanna.
om att kunna skrifva svenska.
De tyckas tro, att » Jo, först skall jag ha ett motto.
Att inleda den föregående generationen ej fått mera bildning hvad man skrifver genom att anföra ett vackert än köksorna och la ' gårdspigorna.
Visserligen med- ordspråk eller en tanke af någon berömd skrift- ger jag, att somliga skribenter ha ett underligt ställare ser så distingueradt ut o c h ger intyck af, sätt att uttrycka sig, men det har j a g alltid be- att man äger stor beläsenhet.
Jag har redan sam- traktat s o m ett slags originalitet.
Aldrig har jag lat ihop några ordstäf, som jag tycker skola ta varit nog enfaldig att anta, att de skulle sakna sig bra ut som motto, t. e x.
: Låta hvar inan ha förmåga att på ett fullt korrekt sätt skrifva sitt sin mening gör ingen vred — Elt kvintin förstånd är bättre än en ccntner lärdom — Kvinnoråd kan modersmål.
Jag medger, att det i våra tider kan vara en smula kinkigt med stafningen, men såväl ock stundom vara godt. » den s o m interpunktionen åta sig j u förläggarne Här gjorde min kära Susanna ett inpass, som och redaktörerna.
visar, hur grundligt oerfaren hon är i författar- Bref från landet.
skapets hemligheter.
Hon sade: » Nå, o m du i dina samlingar inte har ett motto, som passar för hvad du för tillfället skrifver om? » Jag kunde ej låta bli att visa mig en smula öfverlägsen och svarade: » Denna din fråga förvånar mig, ty svaret ligger ju, såsom en stor norsk skald uttrycker sig, » snub- iende najr ».
Jag lämpar både titel o c h text efter mottot förstås.
Om man har blott en smula om- dömesförmåga, kära du, behöfver man sannerli- gen inte läsa många uppsatser, försedda med motto, förrän man kommer underfund med, att nio tiondelar af dem tillkommit på det sättet.
Så gäller det att rycka in på själfva uppsatsen.
Besynnerligt nog lyckas många författare ha fas- ligt svårt att göra en god början.
De begripa inte, att man för att väcka läsarens uppmärksam- het måste slrax nyttja ett talesätt, som lifvar och slår an.
Jag har tänkt mig något i den här vä- gen: » En af de viktigaste, för alt ej säga den vik- tigaste fråga, som i närvarande stund sysselsätter den civiliserade världen, är » — den, s o m jag då skrifver o m, förstår du.
» Det mest svårlös ' a pro- » Och så, » fortsatte Susanna, » tycks du ha glömt det viktigaste af alltsammans, nämligen att skaffa en redaktör, s o m tar emot, använder och — h o - norerar, hvad du skrifver. » Detta, herr redaktör, tyckte jag var det enda förnuftiga hon presterat under hela vårt samtal.
Naturligtvis behöfver jag en redaktör, o c h därför vänder jag mig till Er, » damernas egen », med för- frågan, o m jag får skicka er mina » tankar ».
Med utmärkt högaktning En stackars landtfru.
Poslscriptum.
Ville blott nämna, att jag i sep- tember tänkt skicka er ett litet höstkväde, men att jag afstod därifrån, då jag i Iduns Breflåda såg, att Ni redan fålt bortåt ett par tusen dylika.
Jag är emellertid till fullo öfvertygad, att särskildt min lilla » Höststämning » skulle i hög grad ha slagit an både på Er o c h er ärade publik.
alltid ned till det lägre borgerskapet, hade aldrig något gemensamt med de » sämre bar- nen ».
Till de senare räknade man dock, ädelmodigt nog, icke en bodhandlares eller B E R Ä T T A D T AF H E N N E S J Ä L F OEH FÖR I D U N ens en handtverksmästares dotter, så vida för- U P P T E C K N A D T AF CLAES LUNDIN.