Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
ningar inot samskolan och framfördes på ett verkligt genialiskt sätt, son1 tillvann henne allmänt bifall.
Med öfvertygande kraft fran~hijll hon sina iisigter.
Då och då inblandades midt under det stränga allvar, livarmed frå- gan behandlades, humoristiska skildringar från hennes egen erfarenhet.
Pa tal om den befarade kurtisen inom samskolan gjorde hon t. ex. en den täc kaste skildring af vänskapen mellan två små sexåringar.
Han var mörk och vacker, h o i ~ blond och fin, och ifrån den första dagen de sutto bred- vid hvarandra på skolbänken, rådde mellan dem den största tillgifvenhet.
De beundrade hvarandra och följde hvarandras svar och åtgöranden med det största intresse.
Han gaf henne apelsiner, kakor och allt hvad godt han kunde hafva, och hon mottog det rodnande och blyg.
Han slogs för henne med de andra gossarne, och alltid såg man de tv5 tillsamrnans.
Men länge dröjde det ej, innan kamraterna märkte deras vänskap och började retas med dem, och - ' nu slåss haii ej längre föy henne, nu slåss han med henne! "
Afven i Finland har samskolefrågan vunnit ganska fast fot, här endast beroende p.E allmänhetens eller enskildas intresse.
Från Rce ?-igc.
leninades uppgifter angående de samskolor, hvilka der finnas, och med- delades de goda resultat man uppnått.
Samskolefrågan har dock ännu ej i Sverige vunnit den tillslutning soni i Norge och Finland.
Diskussionen ansågs utgöra svar å frågan.
S i vor0 dii diskussionerna slut, och jag tror, att man om dem kan säga, att de varit innehållsrika och upplysande.
Ehuru en del deraf genom sin något socialistiska anstrykning icke hos oss svenskar kunde vinna anklang, få vi tacksamt erkänna att vi liär haft mycket att lära.
Det var roligt att höra huru väl qvinnorna redde sig såsom talare, och jag tror det allmänt erkändes, att de bästa föredragen hållits af qvi nn o r.
Det egentliga mötet afslutades pii aftonen med en angenäm fest.
Der höllos tal och sjöngos sånger, der hurrades och pratades, och alla tycktes vara i den gladaste sinnesstämning.
Till slut hemburo gästerna en hjärtlig tacksägelse för all åtnjuten vänlighet, samt uttalade sin belritenhet med att mötet kommit till stånd.
Och sa var mötet slut, men d i ett flertal af deltagarne ännu några dagar stannade qvar i Köpenhanin, vor0 vi ofta tillsammans, och såsom vanligt vid möten lemnade det enskilda umgänget och tankeut- bytet en rik behållning.
Det var ett fortsatt praktiskt studerande af qvinnofrågan, om livilket jag i ett följande bref vill lemna några med- G.
A - g.
198 Meddelanden från landsbygden.
*)!! !i!
lere gånger uppmanad att skrifva för Dagny något om folkskolan p d Zandet har jag länge dröjt dermed: folkskolan är ett mycket omfattande ämne att skrifva öfver, och det mesta af arbetet i folkskolan ligger utanför allmänhetens intresse, åtminstone arbetet i sjelfva skol- salen.
Jag bjuder ej häller nu läsarne på skoltimmar, läroämnen och reglementen, skolrådsordförande och inspektion, utan inskränker mig till några meddelanden o m folket, ty sariilifvet med folket är ju det egent- liga folkskolearbetet.
Jag väljer en församling i nordvestra Srnåland, flere mil från jernväg.
I församlingen finnes en enda herreman, utom presterne, för öfrigt bara bönder.
En grannförsamling har ingen herreman, allenast bönder.
Vi äro således midt ibland sjelfständig allmoge, bland Sveriges gamla odalbönder; och det se vi snart på dem.
Det kryperi, med in- nanför dold ovilja mot " herrskap ', så vanligt i närheten af de stora godsen och i de trakter, der allmogen arbetar på annans torfva, finnes här intet spår af.
Här är bonden sin egen man, så god som nigon annan, har ej ens en aning om, att det kan anses annorlunda.
Helsar man på hos honom, gör man honom alls ingen ära med det: han är värd i sitt hus, och man är välkommen till honom.
Denna sjelfkänsla visar sig bland annat deruti, att om man gör honom någon tjenst, tar han alls icke emot den utan att gifva något i gengäld.
T. ex. en herre hade lånat en bonde sin regnrock.
Samma qväll sände bonden rocken till baka samt en " kull " ägg (12 st.).
En person lånade några planschböcker öfver Amerika till en bonde och hans hustru, hvilkas son till deras stora sorg just då emigrerat.
När böckerna återsändes nied- följde ett stort knyte brödkakor.
En mycket fattig man fick några ägg: " I s ' a ha stor tack ', (den vanliga tacksägelsen) ' när potatisen blir färdig s ' a ja ' skänka e ' kanna. '
En drängpojke hade fått komma in till lärarinnan och se åtskilliga märkvärdigheter.
Nästa dag stack han in hufvudet genom dörren och räckte fram en pion: ' här s ' a ja skänka fröken e ' rosa. "
Man finner ej häller den pösande dryghet som bönder ofta skyllas för.
Dertill är Smålandsbonden för fattig.
D +) TJppsntsen ineddelas enligt förfiiis önskan nied stafning och skrifsätl oför- ändrade.
199 Haiis glädtiga och lifliga lynne lämpar sig väl ej häller till jordmån för sådana egenskaper.
Jag talar om norra Smålands innebyggare: de äro sig tämligen lika från Östersjön till Vettern.
Kronobergarne lära ha annan karakter; likaså södra Kalmar läns allmoge.
(I Sinåland räknas icke Kalmar län till Småland.)
* * * Småland är i allmänhet mycket vanlottadt med hänseende till skolväsendet.
Dåliga skolhus, dåliga anordningar, för det rnesta flyt - tande skolor på två, till och med tre stationer - detta är det van- liga.
På flere ställen har smäskolan ej egen lokal, utan lärarinnan, (eller läraren), flyttas från bondgard till bondgård, som då under vissa veckor hyser henne, och der hon läser med närmast boende barn.
Detta var det vanliga öfver allt i Småland till för helt kort tid sedan, och hör alls ej till det ovanliga ännu.
För lärarepersonalen är denna inhysning mindre obeqväm än man skulle tro, ty småskolans lärare- corps tillhör allmogen och har ej såsom folkskolans, hvilken äfven ut- går från allmogen, lemnat sin ursprungliga ställning i sträfvan att flyta ofvanpå, utan srnåskolans lärare stadna i all ansprakslöshet i sina gamla förhållanden.
Detta gäller den gamla stammens småskole-lärare och lärarinnor.
Det yngre slägtet af dem, som vistats längre tid vid seminarium och i stad, nöjer sig väl ej så ofta med en så anspråkslös stallning.
Dessa, de äldre småskolelärarinnorna på landsbygden, kläda sig som bondpigor, duk på hufvudet, och kallas af folket vid namn; ej häller faller det någon annan in att titulera dem.
Likaså lefva och behandlas småskolelärarne.
Jag tror dock, att barnen alltid tilltala dem med benämningen ' läraren ' och u lärinna ' ".
Ej häller folksko- lans lärarepersonal tituleras af folket, utan det är namnet rätt och slätt, såsom deras gelikar.
Barnen säga äfven här " läraren " och " lä- rinna ", när de tala till dem, annars visst icke.
Men är lärarinnan af annat stånd, då säga alla fröken.
För öfrigt är tilltalsordet här, sisom öfver allt bland vår allmoge, I, der de icke kunna säga dzc.
När folket talar om (ogifta?)
personer ur herreklassen, nämna de äfven dem alltid vid deras förnamn, utan någon titel, äfven när de tala nied deras anhöriga om dem.
Det ingår icke i deras tankegång, att när v i kalla bonden vid namn, han ej skulle få kalla våra söner och döttrar vid deras namn, de må nu vara löjtnanter eller doktorer, unga eller gamla fröknar.
Jag var en gång närvarande, då en bonde frågade en herre efter hans son, en myndig ungdoin med akademisk titel, och nämnde denne son rätt och slätt vid hans förnamn.
Af den tilltalades uttryck och förvånade blick märkte bonden, att något var
som det ej borde: han steg dä upp från sin plats, troende felet vara att han sittande hade gjort frågan, och upprepade samma ord stående.
Jag har äfven sett denna folkets tankegång vänligt tillniöteskommen af en ung prestman, ingalunda utgången från allmogen: han l %ter sina smii barn kalla bönderna Y farbror ' och hustrurna ' moster '.
* * % I den församling vi nu närmast taga i betraktande finnas tvii folkskolelärare, flyttande b a r d e r a på två stationer, och två sniåskole- lärare, äfven de flyttande mellan två stationer.
På två af stationerna är barnantalet så stort, att blott halfva antalet får undervisning samtidigt: barnen gå således blott hvarannan dag i skolan - detta både i folk- skolan och srnåskolan.
Som läsåret på hvarje station är f Y r n måna- der, blir skolgången för hvart barn tuii månader om året.
I småskolan Sr kursen tvddrig, i folkskolan t r e d r i g: alltså får hvarje barn stwnrnu 10 m d n a d e r s skolgång m d s i.
hela lifstiden.
Det är väl at1 hoppas, att ej många församlingar ha det så illa ordnadt: i allmänhet gr folk- skolans kurs fyraårig.
I de andra folk- och småskolorna i denna försarn- ling är barnantalet ej stort, i folkskolan mellan 40 och 50, s i der undervisas alla ' barnen dagligen under de fyra månader skolan pågår.
För Stockholmsborna är det väl ofattligt hur sii många barn, i tre (fyra) klasser, undervisas samtidigt af en lärare.
Så sker dock öfver allt på landsbygden.
Det 5r blott på ett och annat ställe, vid niigot stort bruk o. d., som skolan har flere lärare och skild klassundervisning.
Att då skolan intager en så låg ståndpunkt, upplysningen bland folket ej kan vara stor, säger sig sjelft.
Det vill till Srniilandsbarnens lifliga uppfattning och läraktighet för att kunna lära w l g o t.
Men det är förvånande livad man kan hinna på dessa korta fyra månader.
Jag kan utan öfverdrift säga, att jag af de fyra månadernas arbete med dessa allmogens barn, som äro utan hjelp af " bildade ' hem och utan grund- val af föregiiende generationers vetande, sett resultat fullt jämngoda nied den åtta månaders långa undervisningen i Stockholms väl ord- nade skolor med barn från vara bildade hem.
Allmogen känner behofvet af kunskaper: de gripa efter dem som efter en svåråtkomlig skatt.
Det bjudes dem så sällan att stilla sin hunger efter vetande: i skolan få de ofta stenar för bröd.
När d i tillfälle gifves dem att få en glimt in i det obekanta landet, så bjuda de upp alla sina krafter att hemta livad heriitas kan - barn och föräldrar lika mycket.
Jri, som äro uppfost- rade i rikedom på och öfvermättnad af kunskapens dagliga bröd, vi tänka väl sällan efter hvilken stor gåfva vi hafva fått deruti, förr än
vi få se den hunger och tacksamhet, hvarmed den ringare lottade bro- dern uppsamlar smulorna.
Detta uppskattande af kunskapen, tror jag.
finnes öfverallt hos vår allmoge.
Att Smålandsbarnen kunna tillgodogöra sig s4 mycket af det för dem nya, ohörda, beror på deras snabba uppfattning, liflighet och rörlighet i intelligensen, i hvil ka egenskaper de äro öfverlägsna.
Hvad de deremot sakna är ihärdighet: ' jag rår inte med det ' är ett mycket vanligt talesätt, då nagot vid första för- söket icke lyckas; och dermed anse de saken vara affärdad.
Så är det med allt hvad de göra: det gäller både ung och gammal.
Snabt begripa de, och fyndigt tänka de ut ett arbete, men nedlägga så litet besvär som möjligt pA det, och i allmänhet blir arbetet dåligt gjordt.
* * * Vi skola nu skärskåda ett af församlingens skolhus.
Likasom i de andra undervisas liar fyra månader om året i folkskolan, och fyra månader i småskolan.
Skolhuset är väl bland de sämsta nian kan tänka.
Jag har aldrig sett så illa bygda hus som i Småland, men det kan ju hända, att det finnes lika dåliga på andra ställen - sämw tror jag näppeligen.
Det händer nog, att det yttre kan se nigot sa när bra ut; men det är ändå lika illa bpgdt.
I detta skolhus ser äfven det yttre högst tarfligt ut: ett litet lågt, rödfärgadt hus, nied tva fönster på ena sidan om dörren och intet fönster på den andra sidan.
Hela husets nedre våning består af en låg skolsal med trasiga tapeter.
lappade med tapetbitar af annan färg; bänkarne omålade, långa, af ' gamla sorten, skinande bruna af ålder och nötning.
Bredvid skolsalen ligger lärarens kök; ingen källare, intet skafferi, intet kontor - ingen- ting.
En liten brant trappa i förstugan leder upp till vinden, som ej är brädbelagd, utan sågspånen öfver skolsalstaket ligger obetäckt.
mottagande allt dam ocli all smitta från skolsalen ocli redo att vid hvarje vindpust hvitfla upp och återgifva lanet.
Vid ena gafveln här uppe är lärarens lilla rum.
Inga fönster i hela huset kunna öppnas helt, endast halfva fönstret; den andra hälften är gjord blott för utseendets skuld och är tillspikad.
Läraren har en bättre bostad i det andra skolhuset, der han också bor hela året, utom de fyra niånadei skolan pågår här.
Omkring skolhuset är en fyrkantig gård, der barnen på fristun- derna få leka (" roga cek ").
Här ' brännes trill ' (en hjulformig trä- skifva kastas mellan två partier enligt vissa lagar), och här sparkas i pölarne på den lergrusade marken, som vid första regnväder upplöses i djiilb lervälling.
Flickorna " roga sek " med sånglekar, men oftast läsa de ö f w
' lexor, eller förhöra hvarandra, eller läsa på kartorna i skolsalen.
Det händer nog, att någon pojke deltager i öfverläsningen; inen i allmänhet äro pojkarne sällan så flitiga.
Också äro flickorna dem betydligt öfver- lägsna i allt skolarbete.
I denna aflägsna bygd händer det, att gossar och flickor någon gång leka tillsammans, men i mera civiliserade trakter har jag aldrig sett det och aldrig hört talas om det.
I den del af denna församling, som ligger invid stora stråkvägen och närmre stad, har jag aldrig sett dem leka tillsammans.
Det är icke endast barnen som så skiljas: de äldre iakttaga också noga samma sed.
SA händer ju aldrig, att en qvinna sitter p i " karlsidan " i kyrkan, eller att en man sitter på ' fruntimmersidan '.
På vägen till och från kyr- kan gå aldrig man och hustru bredvid hvarandra, eller far och döttrar, mor och söner, utan männen gä för sig ett stycke framför eller efter, och qvinnorna för sig.
Likaså p5 deras gästabud: ' khära " sitta vid ena väggen, och ' fruntimmera ' vid andra väggen; vid bordet sitta de likaledes i en rad hvar för sig.
När en qvinna kommer in i stugan, helsar hon på qvinnorna med att taga dem i hand och säga " tack ", men männen ger hon blott en nick; och en karl tar männen i liand och säger ' tack ', och ger qvinnorna en nick.
I skolsalarne sitta alltid pojkarne på ena sidan och flickorna på den andra.
Det skulle vara ett oerhördt straff, som skulle väcka stor ovilja, om man skulle befalla en pojke att sitta " jämte ' en flicka, eller en flicka bredvid en pojke.
Med godo skulle man aldrig kunna få dem till det.
Och det anses visst icke riktigt sedesamt, när flickorna leka med pojkarne - på skol- gården åtminstone.
Så hörde jag i småskolan en liten sju-årig flicka, nedsmord högt upp på arinarne af skolgårdens lervatten, komma half- gråtande, och en något äldre flicka förmana henne, under det hon torkade kamraten: " lemna (lit bli) att kulta i lorten. "
- " De ' va ' pöjka " för- stås.
- " Lemna att roga dek me ' pöjka, håll dek te ' uss! "
- ' Pöjka " är alltid så bra att ha att skylla på; likasom " pöjka ' gerna ge ' flic- kera ' skulden, om möjligt.
Och nog äro ' pöjka " " klådi ' e ' (odygdige) ofta, men de äro icke ' odöjdi ' e " (elaka).
Flickorna uppföra sig alltid mycket tyst och stilla: de bäst uppfostrade flickorna äro de, som svara tystast i skolan, och detta är särdeles svårt att arbeta bort.
Att vara tyst är tydligen en stor dygd.
Alla barnen fingo en dag fara öfver till Visingsö med lärarinnan, och de vor0 s i tysta under hela färden, att det hördes knappast ett ljud från hela denna skara - mellan 30 och 40 barn.
Och dock var färden en stor, efterlängtad glädje för dem.
Klockan 8 på morgonen skulle de vara samlade i skolan, då utflygten skulle företagas, om vädret vore vackert.
Långt före kl. 8 hade de naturligtvis infunnit sig och stodo utanför
lärarinnans fönster, dit de uppsände sakta i de önmaste tc~nfall iinder- rättelsen " kluckan utta!
vacket vä ' r! '
* * * Skolgången är mycket jämn: här, der barnen gtt dagligen, vor0 under sista året blott tre barn i folkskolan (af 41) frånvarande utan giltigt skäl, och det en gAng hvar.
Från skolarbetet vill jag näinna e n upp- sats af en nioårig flicka i första klassen.
Ämnet var sjelfvaldt och upp- satsen skrifven flere veckor efter läsningen af Tegners Frithiof.
" Fritkiof ville fara till Kung Ring och se Ingeborg och hennes gula hårlockar.
Björn sade till Fritkiof, vad sörjer du för en qvinna mister du en så står hela jorden full, om du vill sa skall jag fara efter ett helt vangslast p i elida.
Fritkiof sade till Björn att du är glad. "
Denna lilla flicka hade en särdeles förmåga att öfversätta pcZ för sig begripligt språk allt livad hon hörde.
Härberge var för henne ett främmande ord; derför förde den barnihertige samariten den sårade till " hälleberget ".
Och Sven T ' z m k i i p ~ fick heta Sven " Tvestjert ".
Året efter sedan hon kommit i folkskolan, började hennes lille bror småskolan.
Som han var rädd och ovan att vara bland så iii5nga barn, följde denna nioåriga syster nied honom hvarje dag i skolan, der hon satt med $in stickstrumpa hela tiden och hörde p; i.
* * * 1 småskolan undervisar en gammal lärarc, en olärd allmogeman, soni p i gamla dagar bevistat seminarium några veckor.
Han har tjenstgjort här 24 år som siniiskoleliirare och har de fyra sista Aren Kitt sin lön höjd till 250 kronor, ett för allt, och 10 kronor i stället för bostad.
Med detta skall han lifnära sig, hustru och de sex hem- mavarande barnen.
De äldre barnen ha redan farit till Amerika, och dit sänder han nu de nästa, en fenitonarig pojke och en fjortonårig flicka, helt allena.
Det faller dem icke in att misströsta: natiirligtvis kunna barnen icke ett ord engelska, och deras anhöriga i * imerika bo 1Angt inne i landet.
Man skulle tycka att det för en man vore ett mödosamt kall att i 24 år sköta dessa smabarn, som ofta icke kunna tala rent, när de koniina i skolan, och att tålamodet ej skulle hålla ut, när det dessutom.
gr pröfvadt af fattigdoni och niangahanda bekymmer.
Men alltid ai.
han glad, aldrig har jag sett honom bli otålig med barnen, aldrig hört en häftig ton mot deiii; och jag har änd5 sett Iiononi dag- Bnglyl.
ligeii med barnen under t v i läsar.
Vid hvar~je lot ' stund Si.
han ute pi gården med barnen och leker med dem och liar sjelf lika roligt SOM de.
Det räknas af folket som ett bevis på hans olämplighet som lärare, att han " rogar sek " med barnen, ty det anstår icke en lärare, mena de.
Jag frågade honom en gång kort före terminens början, hur det kändes att börja igen.
Han svarade, att när terminen nalkas, så längtar han efter den som efter något " hugneligt ".
En gång stodo vi på gården och sbgo på hur barnen lekte.
Och han njöt: " de små barnen, de iiro så oskyldiga, när de leka ", utbrast han, och så kunde han icke sta bredvid mig längre utan nilste leka med.
Vid en inspektion sade inspektören till här omtalade småskole- lärare, att han nu skulle sluta med en kort och enkel fråga.
Ja, " hur dan va ' jor ' a, niir ho ' språng fram u r Skaparens hinn '? "
(ode och tom, förstås.)
De examinerade iärarne sätta sig naturligtvis p % sina höga liästar emot en sådan och skylla pA barnens " dåliga grund " att man icke kan komma till bättre resultat ined deiii.
Jag liar dock icke funnit hans grundval sämre lagd än deras.
Emellertid uppskattas han ingalunda som lärare hvarken af folket eller vederbörande.
Folket kan ju icke bedöma hans duglighet, utan de tro hvad de höra, och när de, som borde förstii bättre, behandla honom ogrannlaga, så är det j u icke underligt att folket ej får förtroende till hans förmåga.
En gumma förklarade saken så, att " der gärdsgår ' en ä ' lagact, der klifyer alla öfver. '
Meii altlrig säger lian ett ord om sina vedervärdigheter.
Karaktärsdrag samlade af Esselde.
en 4: de sistlidne september afled friherre B. O. Stackel- berg i en ålder af 64 år.
Hans bortgång lemnar ett tomrum, svårt och delvis omöjligt a t t fylla inom de olika områden der han verkat, detta icke minst inom arbetet för qvinnofrågans lösning.
Att lemna en utförlig skildring af den mångsidige man- nens lif och verksamhet skulle öfverstiga både vår förmåga och det knappa utrymme hvaröfver vi förfoga.
Men då Stac- kelberg i lif och gerning endast gaf uttryck å t hvad haii innerst var, då han satte prägeln af sin egendomliga person- lighet på allt hvad han verkade, skola kanske de spridda drag af hans skaplynne, som vi här nedan samlat kunna gifva) läsaren en klaf till hans oskrifna historia.
Vi skola härvid stödja oss ej blott på vår egen erfaren- het vid beröringen med den framstående mannen, utan ock på iakttagelser från umgänget mellan honom och en äldre kamrat, samt på meddelanden af hans närmaste omgifning och två hans förtroliga nmgängesvänner, hvilka ineddelaiiden upp- tagit hvad maii hälst minnes af en bortgången vän, karak- tären och hjärtelaget.
Son af laiidshöfdiiigeii i Malmöhus h i, generalen fri- herre G. Stackelberg och hans maka, född Lind af Hageby, förlorade Oscar Stackelberg vid späda år sin fader och der- med det öfverflöd i lefnadsätt och, de lysande framtidsiit- sigter, som en högt uppsatt mans son på den tiden kunde pårä ' kiia.
Vid tio års ålder stod han, jämte fyra oförsörjda syskon, vid sin moders sida i ett utblottadt hem.
Denna olycka kallade Stackelberg på äldre dagar för en lycka, öfvertygad att det der förutan aldrig blifvit en själf- ständig man af honom.
E t t par drag af hans barndomslynne må här anföras.
Det första arbete han erinrade sig hafva gjort, för någon annan var ett med täljknifveii formadt salt- kar å t modern, till ersättning för dem som förut prydde det rikt utstyrda matbordet.
Till lynnet var han alltid våldsamt,
häftig, ineii hade soin liteii den vanan att; när halst ett så- dant anfall kom öfver honoin, ställa sig på hufvudet i en för iindaniålet särskildt utsedd ländstol och förblifva der tyst tills vreden var öfver, då han koin på fötter igen, god och glad som förut.
Det anförda kan synas som en obetydlighet, inen det var dock första yttringen af ' cleii onflåtliga kamp mot sina, liigre lidelser, som han, visserligen ej alltid ined framgång, nien dock oaflåtligt fiillföljde iiiider hela sitt lif.
I öfrigt var kärleken till modern ett betecknaiide drag i hans barnalynne.
Tidigt skic+kacies lian från hemmet till en förberedande skola och derifrån såsom frikadett till Karlberg.
*) Sim fri- tider tillbragte haii hos en rik slägtiiig i Stockholm och fick a f honom efter afsliitad kurs 200 kr.
till sin officersekipering.
Någon annan peniiinghjälp har Iiaii a,ldrig af någon begärt eller erhållit.
Att arbeta, spara och försaka för att kunna lefva utaii attl siitta sig i skuld, blef den i m g e sjöofficerens _______ *) Här en kortfattad öfversigt af Stackel bergs bann som tjeiisteman och de offentliga uppdrag han erhöll utom tjensten.
Efter att hafva genomgått krigsakademien utnämdes O. Stackelberg 18G till sekundlöjtnant i k. flottan Under de närmast följande åren var han kommecderad till tjenstgöring dels å korvetten " Najaden " under dess expedition till Goda Hoppsudden, del: ri skonerten " Falk " under karantäns- bevakning vid Slite och i Öresund.
Aren 1851-52 hade han anställning å handelsfartyg och besökte derunder äfven Kina.
Han blef premierlöj tnant 1853 och i jenstgjorde 1854-56 såsom adjutant i sjöförsvarsdepartementets kommandoexpedition, blef kaptenlöjtijant 1858 samt utnämdes till öfverstelöjt- nant vid skärgbrdsartilleriet 1866.
Aren 1869-74 r a r han chef för sjöför- svarsdepartementets kommandoexpedition och 1675 -- 77 militiii.ledamot i förvaltningeii af sjöärenden.
Till kommendörkapten utnämdes han 187 ' 7, och följande året till kommendör vid flottan, år 1582 till chef för marin- förvaltningens militärafdelning och till ledamot af krigshofrätten, 1853 till chef för marinföivaltnirigen och 1886 till kontreamiral.
Aret derefter tog han sfsked u r flottans tjenst.
Han var under åren 1878-SS en framstående representant på Stock- holmsbänken i 2: di.a kammaren och var fråii slutet af 1870-talet till sin död medlem af Stockholms stadsfullmäktige.
Vidare var han 1867 ledamot i krigsundervisningskommissionen, 18 ' 71 - 1872 ledamot i komiten för organisering af sjöförsvarets militärpersonal, 1873-1874 ordförande i korniteer, dels för uppgörande af förslag till sjö-.