Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De skola just sätta b o, och nu tala de om ingenting annat från morgon till qväll än o m hur de skola inrätta sitt lif för framtiden.
» Inga bjudningar! » » Nej, naturligtvis inte! » » Vi behöfva ej något umgänge. » » Ack nej, vi ha j u hvar andra. » Och så gnola de tillsammans på » En liten vrå bland bergen » o c h tänka sig som den högsta lycka i verlden att få begrafva sig långt borta i en skog, der knappast menniskofot trampat, o c h der de i sin lilla trefna koja kunde få lefva helt för hvar andra, endast för hvar andra i oföränderlig kärlek, tills.
Nej, de våga icke tänka för långt in i framtiden, och det har nog sina goda skäl.
Låt oss nu också tänka oss, att det unga paret fullföljer sin plan — • naturligtvis i rrweket modifierad form.
I stället för skogen välja de en aflägsen del ute på någon af malmarne, der de hyra en liten vacker vå- ning, som de pryda med det mest förtju- sande bohag.
Och lyckan, som flyttade in med dem på bröllopsdagen, är deras stadiga OcllerHtedt.
gäst allt framgent, icke allenast öfver smek- månaden, utan hela året om.
De hafva intet umgänge, de lefva endast för hvar andra och de trifvas icke på något annat ställe än hemma hos sig.
Men hur länge varar detta lyckliga för- hållande?
Mannen hade vänner och hustrun vän- innor, innan de gifte sig.
Hvart ha dessa tagit vägen?
I de första lycksaliga dröm- marne o m det lif, som skulle lefvas i det nya hemmet, fans ingen plats för mer än de tu.
Då gick det så lätt att tänka sig frånvaron af umgänge, men med tiden bör- j a r samspråket mellan man o c h hustru bli mindre lifligt, hemmet blir allt tystare o c h tystare, luften börjar kännas qvaf, trots att det vädras tillräckligt, aftnarna förlängas, der står han vid sitt fönster o c h hon vid sitt o c h blicka ut öfver hustaken långt, långt bort, som o m de bure på en trånande längtan till något annat, något nytt, något som icke finnes mellan hemmets trånga väggar; den der olycksaliga » tråkigheten » har smugit sig in o c h tagit vännernas o c h gästernas tomma platser i besittning.
Om nu våra fingerade unga nygifta i tid inse, hvar felet ligger, så kan j u skadan snart vara botad.
Men i många, kanske de flesta liknande fall är tråkigheten hemma det enda, som står klart för dem, icke leds- nadens orsaker, o c h då tillgripes det gamla dåliga medlet, som blott gör saken ytter värre: man börjar gå ut o c h supera, ut och se på cirkus eller Tivoli eller något annat roligt med den påföljd, att snart de aftnar äro lätt räknade undantag, då herr- skapet sitter hemma hos sig hela qvällen.
Nöjen af nyss antydda art äro ju i o c h för sig alls icke skadliga, de blifva det först, när de användas som surrogat för den tref- nad man icke förstått att bibehålla inom hemmet.
m å n a d e n m e d d e l a r en f u l l s t ä n d i g m o d e - o c h m ö n s t e r t i d n i n g.
— U p p g i f å n ä r m a s t e postanstalt namn och adress s a m t erlägg en k r o n a, s å e r - Tidningen u t k o m m e r i hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g och kostar för ett qvartal e n d a s t I krona, p o s t a r v o d e t inberäknadt.
— Sista n u m r e t i Må hända är det porträtt jag målat af ett nygift par väl mörkt i skuggningen, men, om äfven så är, pekar det dock hän på ett förhållande, som visst icke kan sägas vara ovanligt eller enastående.
Brist på ett enkelt men något så när ofta återkom- mande umgänge med goda vänner, som bjudas hem i familjen, är ofta nog roten och upphofvet till det utelif, som mer än något annat förstör familjelyckan.
Hur ofta slutar det ej så, att mannen ensam går ut på kaféerna o c h kanske kommer sent hem, allt blott för att finna den omvexling, som hemmet ej kan erbjuda?
Det fins nog fall också, då hustrun just i familjelyckans intresse söker draga man- nen från det umgänge, han hade före äkten- skapets ingående.
Stundom kan detta vara alldeles befogadt.
Stundom beror det på ett slags svartsjuka från hustruns sida, hon vill rå o m sin man helt o c h odeladt, hon ser ett intrång o c h en fara i att mannen bibehåller en oförminskad vänskap till de gamla kamraterna, af hvilka hon fruktar ett täflande inflytande.
Denna fruktan må vara befogad i somliga fall, men i regeln bör en hustru se sig väl för, innan hon af an- tydda motiv beröfvar sin man o m det så också vore en enda af hans gamla vänner.
Är det troligt, att hon ensam skall kunna gifva h o n o m hela den tillförsel af nya tan- kar o c h idéer, som han varit van att mot- taga under meningsbytet med förtroliga vänner?
Det är ej med de glada samqvämen inom hemmet som med utenöjena, att de lemna leda och tomhet efter sig.
Tvärt om, efter en treflig afton, när muntra och gerna hörda röster ha ljudit i rummen, stannar alltid likasom ett eko qvar i väg- garna, och hela hemmet har blifvit mera innehållsrikt o c h omvexlande, sedan det blif- vit uppfyldt af minnen från många olika glada småfester.
Trefnaden i hemmet kan ej annat än vinna på glädjetillförsel utifrån.
Elden på Vestas altare måste brinna så mycket klarare, o m den kan få näring äfven af annat än makarnes inbördes kärlek, den må vara aldrig så glödande, aldrig så var- aktig.
Rådfråga endast er egen erfarenhet!
Har ni funnit den rätta ljusa, friska, gläd- tiga prägeln öfver ett hem utan vänner, ett hem der endast han och h o n ha gått år efter år i ensamt majestät och — lefvat för hvar andra?
Set p l i g t e n men E t t h e m!
* alla edra bekanta!
i^el^va 1 dag fcivfc Sag åESi fili u n g, och gldSj.enA liäCloi j; lo3a.
2) et L m m e t eget fifiS &lt;ys^su » S e n fiiJSen tet Aig tu) j ?tån tu) Set ©o han Set mt,AAttonA A&amp;.ugga göm-meAj ligget H l a t t uppenfiatf; ocn, HuaS 1 Auag.li.et j; efaA, Anatt fi.gg.et gj,utet vn en å a w H u v l a j; å, ocn j; ot R-dtUeR e n, A o m H n o p p a A!
Htaj; f aj; Afåf j; otlate6 glonwieA.
&gt;po Stt ojå Aj-unget j ?oge£n n a t H a n ett 60 på nätnaAfa g ten.
iin unga m a f m - Bj / uSetj nan t.eSet naAtet, hut men nat ten, ojå gij;, o Cj !uS, ett A å S a n t l e m åt OTtuD ocH utaj; S t n n å S Sen g å ^ u a n!
nan L w i, Se ega Set H o a t ann, S) å g å n g — • Set tieta ftuaS n u å t j o t S i A ^ f Btj-taA l ett eutgf hem 1 uexEt-ng Set o | u a n!
f|.uSet!
£Bå fiteSa Aftom ej.
j; o3eA A&amp;.onate en.
Stotn fifanS f&gt;£omwi.o * na p å A t t a n S e n; t tinj3om6ti » T e c k n i n g af A v e.
ej- t e n a t e en ndgti,ng.
Atåt (Slut fr. föreg.
arin Olsson hade blifvit sjuksköterska; hon satt o c h vårdade borgmästa- rens enda barn, som insjuknat i nervfeber.
Vårdade det mot en af 8fct S) i-t Af å t S e n ungeA doktor Robert Hedeli faststäld dagspenning.
Detta var den ena nyheten, som följande JJiåti m o S a n A * &gt;ag, | t å n j j a t t a n i&gt;åg, dag genomlopp staden; den andra var, att Sit å t e t g å t H a n * J samme unge läkare vikarierade för gamle moSetA Jvu-A, tU / É j; aSetA g å t S, doktor Biederman, som ämnade resa till en sydtysk badort för att sköta sin egen helsa.
ft-anA BatnSonrASag.
i BaggeA u å t S Man pratade, undrade, dömde o c h frå- oeft- H a t E e l i e n Set i n n e!
gade, men snart uppslöks hela den gräns- lösa småstadsnyfikenlielen af fruktan för smitta; nervfebern hade tagit epidemisk ka- raktär o c h hemsökte både rika o c h fattiga tyuqaet u t a n t a i t hem.
Äi / tfc m d i f a c k e t g t u n S 6a paAt Karins första patient tillfrisknade jemfö- relsevis snart och hennes nästa plats blef föfc f !vj; i&gt;etA fiaAta f / geRa, hos en fattig arbetares hustru.
Nu trodde ocfx.
Bj-uSet Ae ' n - 60 man sig veta, att hon använde de i borg- 3 e n van som ftonora.
aia| Am tto mästarens hus förtjenta penningarne till nä- rande föda åt den fattiga familjen.
Hon fla.
var naturligtvis för snål att taga af sina ishall H a n A - Bom räntor, när den unge doktorn ansatte henne, för att få den rika flickan till alt hjelpa i allt detta elände.
8 n ^u-tfiåft.
Set Honom.
S å, Så dömde man.
Men Karins öra nåddes n a t ft|; t&gt;etA Atotniat ligga p a, nu ej längre af sqvallret.
Hon kände sig ett fj / UA motla som befriad från tunga tryckande bojor.
Hennes lif hade fått ett innehåll, som blef Afjetna, i o m H a n A et allt rikare och rikare för hvarje ny ansträng- i Afiga mel ning, och ju mera hon genom Roberts hand- ufoj; i&gt;et ui-Sa natten.
ledning lärde sig inse, hur sjukvården för henne banade väg till studier, hvilka hon förut varit van att betrakta som rent otillbörliga för unga flickor.
— H o n A ^ a p a t Set en uetlS Hon behöfde nu ej längre blygas för sin hemliga åtrå att få någon inblick i läkarens aj; ftelinaS o m H t t n g H e m m e t A H a t S, vetenskap.
ett lij; aj; u) og Vecka efter vecka satt hon vid sjuk- sängar utan att förtröttas.
Robert o c h hon * Detta af skalden och biskopen A.
F. Strömberg sammanträffade dagligen, men vexlade blott i Strengnäs författade, varmhjertade qväde » Till några ord, som rörde de sjuka.
Men med Brudparet Isak Fehr och Charlotte Strömberg (skal- en tillfredsställelse, som han blott tillskref dens dotter) den 23 augusti 1888 » taga vi oss här- läkarens intresse, såg han, hur hon, i stället med friheten återgifva under ofvanstående rubrik.
j; ot m e n * (L o a n 3 e n.
Aom mål hem \ mmne till ?våa ©en oc ?v mannen till eaet ocn vilt v natten, en Rattan %Xathet ocn met ©en hon • Sen till, ärade läsarinnor, att Idun finnes hos ftxxnneA t u n tt hem, ett hem!
3 ' t,ut ihon och v&gt;tå, maen matt mal allt ocn h Rattan an hant&gt; ellet mål, heml Shtuicjum — qi Aall en iånaen men &amp; ?ioti^vett&gt; Utan lifsmdl.
och h^ettatf&gt; våt; Nej, vänskap och gästfrihet äro lika vig- tiga vilkor för lyckan i hemmet som något annat.
Verlden är icke ett stort korallref, der vi kunna lefva som koralldjuren isole- rade från hvar andra, hvar o c h en i sin lilla cell.
Vi måste umgås, byta tankar, lära känna olika åsigter, annars blir det qvaf luft i stugan; att öppna dörren för kära vänner är som att låta upp fönstren för de friska vindarna — själens helsa tarfvar det ena, likasom kroppens det andra, och ett sundt lif är dock första vilkoret för ett lyck- ligt lif.
afSti vi
F ö r hvarje 6-tal a b o n - n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvilka a f g i f t e n i n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f för att mattas, blomstrade upp, o c h att den andliga frigörelsen lade ett solskimmer i de förr så dystra ögonen.
Han öfverraskade sig sjelf med upptäck- ten, att han jemt tänkte på henne.
Men var det så underligt?
Hon var j u den enda af stadens sjuksköterskor, s o m han öfver hufvud taget kunde lita på; de öfriga v o r o vakhustrur af det vanliga snusande o c h kaffedrickande slaget.
Epidemien stod på sin höjdpunkt.
Karin hade som frivillig sköterska anmält sig på stadens mycket bristfälliga sjukhus o c h var o m ej till namnet, så d o c k till gagnet den egentliga själen i sjukvården derstädes.
R o - bert hade blifvit antagen som tillfällig läkare vid sjukhuset.
En dag, sedan han gjort ronden, bad hon h o n o m om ett ögonblicks samtal.
Hon hade fått ett bref från hans tant, friherrinnan, med anhållan, att Karin ville hafva godheten k o m m a ut till deras villa så fort som m ö j - ligt; friherrinnan hade feber o c h fruktade, att det blefve tyfus.
Karin ville nu höra Roberts mening o m denna begäran.
» Naturligtvis går du din väg! » utbrast han häftigt, » ty du måste väl förstå h v e m som förestafvat denna begäran? » Hon såg bestört på h o n o m.
» Ä r friher- rinnan då icke sjuk? » » Hon har lindrig gastrisk feber o c h en på- litlig kammarjungfru till sin vård; detta vare nog sagdt o m förevändningen.
Men kusin Uno tycker, att din » stilfulla » sjuksköter- skerol räckt tillräckligt länge för att förvissa verlden om din inneboende själsadel.« » Baron Uno —?
» » Ja, det beror nu på dig sjelf, o m du vill bli friherrinna i stället för — för det du nu är.
Uno anser ju, att adeln o c h bondeståndet ha en historisk brygga, på hvil- ken de kunna mötas — o c h förenas.
Det är blott kälkborgare, krämare, handtverkare — j a g o c h mina gelikar, s o m stå på hin sidan det stora svalget o c h förgäfves törsta efter en droppe ur rangens härliga bägare.
Naturligtvis går du nu, när Uno äfven lyc- kats omvända tant!
— Får Uno lefva, blir han med tiden fideikommissarie, så du kan med temlig trygghet betala hans häst o c h kapplöpningsskulder, hans vadskulder för- stås. » Sådan hade Karin aldrig sett Robert; aldrig hade hon förr märkt en skymt af något oädelt i hans väsen.
Och nu denna beskyllning mot kusinen!
Men underligt nog gjorde det henne helt glad.
» Jag kan naturligtvis icke råda dig; det behöfs väl icke heller, ty der glansen lockar, dit dragas qvinnorna, » fortsatte han, ur stånd att hejda sin uppbrusning.
Kanske för första gången i sitt lif brast hon ut i ett ohejdad t skratt, icke högt o c h gällt, men så hjertligt och smittosamt, att han måste instämma, fast han gjorde de hiskligaste grimaser, för att betvinga sina skrattmuskler.
Detta skratt verkade befriande för dem båda; aldrig förr hade de känt sig så för- troliga med hvarandra som nu.
» Tant måste ha svar, » sade han, » skrif, så skall jag taga brefvet med mig, då j a g åker dit ut i eftermiddag. » » Hur skall jag skrifva? » » Det får du naturligtvis sjelf afgöra. » » Ah, hjelp mig en smula!
Jag kan väl säga, att jag ej får lemna min post här? » Hon lade fram ett ark brefpapper, tog pennan o c h började skrifva, medan han l I U l i U k i IN I d u n, e r h å l l e s e t t g r a t l s e x e m p l a r f ö r h e l a d e n t i d, u n d e r hvilken a b o n n e - m e n t e t r ä c k e r.
Ä r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a färre än 5, t o r d e p r e n u m e r a - både dikterade o c h läste öfver hennes axel.
Men hon hade ej skrifvit mer än ett par rader, förr än han tvärt afbröt sig midt i en mening och trädde ett par steg till baka.
för » Nå, vidare! » sade hon, seende åt sidan att spana efter orsaken till afbrottet.
» O, Robert! » skrek hon till o c h lade båda händerna öfver de skrifna raderna o c h huf- vudet nedföll magtlöst på dessa små skälf- vande händer.
förlorade mitt hjerta åt dig samma morgon, som j a g blef din läkare. » » Det gick mig på samma sätt den dag, då du så ridderligt värjde mig mot baron Unos snöbollar », svarade hon med ett fri- modigt leende, i det hon sköt h o n o m ut genom dörren o c h lät h o n o m gå ensam genom den folktomma korridoren.
En minnesblomma från fransk mark.
En tystnad uppstod, under hvilken man blott hörde de två unga menniskornas nästan flämtande andedrag.
Sakta, sakta närmade han sig ändtligen o c h med en nästan vördnadsfull varsamhet lade han sin hand på hennes axel.
» Gud välsigne dig för allt hvad du gjort för mig o c h de mina! » sade han med rö- relse, o c h då hon gjorde en åtbörd, liksom för att skaka bort hans hand, tillade han bedjande: » Karin, du tror mig ju, när jag säger, att detta icke var någon snara för att få se din handstil!
Jag har, så sant j a g lefver, aldrig haft en aning o m, att det var från dig, j a g mottog det rikliga under- stödet, fast jag nog förstod, att du med din inackordering hos oss blott hade en afsigt, den, alt understödja den fattig vordna prest- familjen. » Hon for upp.
» Robert, du får ej tro, du har ingen rättighet att tänka, att — — » » Att du gjorde det af något slags till- gifvenhet, » ifylde han hennes.
afbrutna me- ning, o c h hans kind blef hvit.
» Nej, Karin, j a g förstår nog, att du blott ville samla glödande kol öfver hufvudena på den familj, vid hvilken du knutit en hel skara bittra minnen o c h tankar, gamla o c h nya oför- rätter, verkliga o c h inbillade.
Det förstod jag, så fort du ville flytta till oss, ty j a g visste, att du aldrig hade hyst en smula tillgifvenhet för någon af oss.
— Och d o c k har du gått der hän, att du uppoffrat mer än dina årliga räntor för oss.
Men tack, tack i alla fall för dessa bekymmerfria år!
Och låt mig nu åter en gång få se den egendomliga handstil, som jag så varmt älskat! » » Robert! » sade hon kämpande mot grå- ten.
» T r o hellre allt hvad du vill — blott icke, att det skedde i ovänligt sinne! » Hon var vacker, der hon nu stod i den enkla, mörka drägten o c h med den tunga hårmassan samlad i en stor knut öfver hj es- sän.
Hufvudet var något framåtböjdt o c h ögonen nedslagna, men det låg ett drag af ädel beslutsamhet öfver de regelbundna dra- gen, s o m kom h o n o m att känna en svind- lande glädje.
Han visste nu, att hon hellre vore i stånd att säga h o n o m allt, att blotta sitt innersta väsen för h o n o m, hellre än att styrka h o n o m i en villfarelse.
Frestelsen var stark o c h han sträckte båda händerna mot henne o c h drog henne närmare sig.
Då såg hon u p p; bönfallande o c h nästan skälfvande mötte hennes blick hans.
» Säg ingenting nu — icke nu, Robert! » » Nej — du är sannerligen för god att bli tagen i ett upprördt ögonblick! » Han lyfte hennes händer till sina läppar.
» Du skall ha lid att välja ditt lifsmål, välja emel- lan en stor o c h ädel verksamhet o c h » — ett leende spred sig öfver hans ansigte — » att bli husmor o c h hushållerska för min mors ende son.
Men ett må du veta: Jag (Blad ur min dagbok).
(Forts, och slut från n:r 34.)
å l * en gamla korsade sig, suckade djupt samt W&gt; började åter: » Den första tiden gick allt väl, visserligen var det ofta knapt om brödet, men det var välsignelse med det lilla vi bade, tills slutligen mina krafter började minskas.
jag blef sjuk, kunde inte arbeta mera och hungersnöden stod för dörren.
Det var då jag skickade gossen ut för att tigga bröd, men allt som tiden gick minskades brödkanterna man skänkte honom — se menniskor tröttna på att gifva i längden, det är nu en gång så.
Till slut en dag bände det, att gossen kom liem till mig med en börda matvaror.
— Jag mins den dagen som det varit i går.
hur jag välsignade den barmhertige som gifvit oss det.
Du store Gud, hvad man ändock kan få upplefva mycket!
Ej hälften af födan var förtärd, då rättstjenare stodo inför vår dörr.
barnet hade stulit det för att stilla min hun- ger!
Från den tiden var det våra sorger började.
Jag blef snart nog återstäld från min sjukdom, men gossens lifslycka den var bruten.
Tjuf kallades han öfverallt, intet arbete ville man gifva honom.
så följde han med en båt till Paris, han var borta en afton, när jag kom hem från mitt arbete.
Jag var ensam igen, förfärligt ensam.
men det var också oroligt för mig ha ' honom så långt borta.
Bref kommo med litet penningar — de voro ej slulna — han hade sjelf förtjent dem, hade fått sig lö- nande arbete, skref han och jag fick vara lyck- lig för en tid, men det var ej länge.
Ett par år gick som jag ej hörde någonting från honom, så kom han hem en dag — Gud, min Gud hur förfärligt!
Man kom snart nog för att hernta honom, poliserna menar jag — mitt barn, mitt arma, arma barn! » Öfverväldigad af rörelse gömde hon ansigtet i händerna.
Det dröjde en stund, innan be- rättelsen fortsattes.
» Det var afundsjuka menniskor som hade störtat honom i olycka den gången.
De voro här ifrån staden och kände till den gamla hi- storien som skulle dragas fram igen.
så förlorade han modet och det samma började äfven jag göra vid den tiden.
Jag blef så bitter och så hård mot både Gud och menni- skor, att jag hatade allt och alla.
ja, så kan sorgen ibland förvända sinnet. » » Ni återsåg sedan ej er son? » » Jo, då han kom till mig för att dö, kropps- krafterna hade brutits i fängelset.
Tio dagar jemt fingo vi då vara tillsammans, dag och natt tillbringade jag vid hans hufvudgärd.
De tio dagarne förstår jag väl var en skänk till mig från Gud, ty hur han talade barnet mitt, gingo hans ord rakt till hjertat, det töade der inne och så lärde han mig sent omsider två saker: att förlåta och lida med undergifvenhei.
Dock gjorde jag vid denna tid något som Gud
tion ske å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
— Bidrag från alla o m r å d e n f ö r qvinllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r må förlåta mig.
Presten hade fått höra, att min son var hemkommen och låg döende.
» Missdådaren måste varnas, » sade han och ville tränga sig fram till bädden, men.
jag förhindrade det.
Du heliga moder, bed för mig!
Jag förhindrade det, emedan jag ej kunde uthärda alla de hårda ord, som slungades mot mitt barn, han var tusen gånger renare än jag, der han låg döende på sin bädd, tusen gånger renare än jag, som aldrig stulit.
Var det kärleken då som så förblindade mina ögon, var det orätt handladt så förlåt mig.
men låt ej mitt barn lida derför!
Alla helgon vare hans själ nå- dig.
» Den gamla korsade sig upprepade gånger, ögonen slötos och tankarne fortsattes i en tyst bön.
Omsider såg hon upp.
» Jag har inga summor att köpa messor till hans själs rädd- ning ur skärselden, men hvarje dag efter slutadt arbete går jag hit för att lägga min lilla skärf i offerkistan, och sedan beder jag, tills frid och hopp lysa in i mitt hjerta.
Visshet har nu efterträdt min misströstan; jag vet väl, att den heliga modren, som sjelf sett sin son lida, skall förstå mina böner och hjelpa mig.
Men ser ni, det skymmer redan till afton, jag glömmer alltid, hur tiden ilar, när jag tänker på mitt barn.
Jag måste gå hemåt, innan det blir föl mörkt. » » Adjö, gamla Celeste och tack för er be- rättelse, en dag skall jag komma på besök i er koja, au revoir! » Inom kort satt jag ensam qvar på kyrko- gården.
Den lilla skildringen ur dessa tvä menniskors lif hade qvarlemnat i min själ ett outplånligt intryck.
Detta solljusa leende Frankrike hade då sina skuggor lika djerfva som vårt kalla fattiga Sverige; jag hade nästan varit böjd tro, att detta ej var fallet under den tid jag tillbringat på fransk jord.
Mina ögon hade för första gången sett en skymt af en frånsida till den vackra taflan.
Dock — var det verkligen en frånsida?
Utgången af berättelsen skulle ju kunna bevisa motsatsen.
Solen var nu nästan nedgången, en och an- nan stjerna började tindra upp öfver mitt huf- vud, men der nere i dalen såg jag ljusen tän- das i Rouen.
Lugn och majestätisk framflöt Seinen, ett skepp styrde kosan mot Paris.
Likt ett eko ljöd det i mina öron: » 0 ' était lä qu ' il était allé mon fils, mon pauvre enfant! » (Det var dit han gick, min son, mitt stackars barn!)
I detta ögonblick började kapellets kloekor ringa till bön.
Tonvågorna, som dallrade ge- nom luften, ackompagnerade stjernornas tindrande der uppe.
Var det kan hända en bild af den harmoni, som bör råda emellan höjden och oss?
Ajas.
M i n Af 1 v ä n s D a n i e l h u s t r u.
agnen svängde upp på gården — en stor fyrkantig, sandad gårdsplan med en cirkelrund blomsterrabatt i midten, ur hvilken vattenkonstens stråle som ett blankslipadt svärd sköt upp mot den svagt erggröna aftonhimlen.
Som på ett tyst kommando höllo de präktiga fuchsarne framför den breda stentrappan med sina gröna trädgårdssaffor.
När jag lutade mig fram ur vagnshörnet, såg jag genom den höga vestibulen rakt in i I I |~ \ U I 1 U M IN användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid noga a n g i f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t i o n från r e d a k t i o n e n s s i d a p å r ä k n a s.
salongen på nedra botten.
Den låg i en däm- pad röd belysning, gardinerna voro fälda, och den andades detta lugn, som verkar så oänd- ligt välgörande på nerverna, när de slitit ondt på en lång jernvägsresa i dam och hetta.
Mot denna bakgrund af dämpadt ljus trädde en ung qvinnogestalt fram.
Hon gick med lätta, tysta steg genom vestibulen och kom ut på stentrappan.
Hon log vänligt emot mig, och jag saknade i detta ögonblick icke solen, som sjönk — jag återfann den i detta blida, ljusa leende.
Hon sträckte sin fina hand emot mig och gaf mig ett handslag, trohjertadt och frimodigt.
» Välkommen, hjertligt välkommen! » Vi gingo in i vestibulen.
Der låg en stor dansk blodhund, guldgul, med ett präktigt hufvud och stora kloka ögon.
Han såg upp emot sin matmor och gnälde helt tyst, men oändligt vältaligt.
» Ja, Nero får helsa. » Han steg upp och gick fram och lade som ett tecken på gästvänskap sin breda tass i min hand.
Så gick han till baka på sin post.
Och vi gingo in i salongen.
Jag ser ännu tydligt detta rum — ett stort, aflångt rum med bonadt golf.
Det var möble- radt i fantasistil — en smula renässans, en smula Louis X V, en smula kejsardöme och aldrig så litet Japan — några jättelika sol- skärmar och ett par dyrbara, väfda sidentape- ter med instickade guldfiskar.
Men öfver allt detta hvilade en utpräglad fin smak, det ena flöt så lugnt in i det andra, alla dessa olika stilar tycktes räcka hvarandra handen under löfte att fira en samfäld triumf.