Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemnade för ännu icke uppsätta mål och ärenden, Kongl. Majit, med ändring af Hofrättens Utslag, jemlikt 17 Kap. 29 och 30 §§ Rättegångs-Balken, pröfvade skäligt förelägga Borgmästaren Levin att å utsättande dag, derest han gitte, inför Hofrätten med ed sig värja och betyga, att vid det omvittnade tillfället den 13 Juni 1853 alla protokoll och utslag i de till Rådstufvurättens dombok för året 1852 hörande mål och ärenden voro fullständigt uppsatta; i följd hvaraf målet visades åter till Hofrätten, som ägde att, uppå anmälan, meddela närmare bestämmelser för edgångens fullgörande och i öfrigt med målet lagligen förfara.
Sedan detta nådiga utslag för de deruti föreskrifna åtgärders vidtagande blifvit till Kongl. Hofrätten öfverlemnadt och målet sålunda ånyo anhängiggjordt, så har Kongl. Hofrätten genom slutligt Utslag den 22 sistlidne Juli sig utlåtit, och som, efter det Kongl.
Hofrätten medelst Utslag den 15 April 1856 ansett det merbemälde Borgmästare icke kunde ansvar elfer edgång i målet ådömas, Kongl.
Majit,- i anledning af Justitie-Ombudsmannens öfver samma utslag anförda underdåniga besvär, genom nådigt Utslag den 2 Februari innevarande år förelagt Borgmästaren, derest ban gitte, att å dag, som Kongl. Hofrätten ägde bestämma, inför Kongl. Hofrätten med ed sig värja och betyga, att vid ofvannämnda tillfälle den 13 Juni 1853 alla protokoll och utslag i de till Rådstufvurättens dombok lör året 1852 hörande mål och ärenden voro fullständigt uppsatta, men Borgmästaren, efter det, med anledning häraf, Kongl. Hofrätten, genom beslut den 7 sistlidne April, för edgångens fullgörande utsatt Måndagen den 16 nästpåföljande
Maj, uti en den 13 sistnämnda månad till Kongl.
Hofrätten ingifven skrift, förklarat, det han utan edgång öfverlemnade målet till Kongl. Hofrättens afgörande; alltså och då Borgmästaren sålunda brustit i fullgörande af den honom i mulet förelagda edgång, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, det
Borgmästaren för den försummelse i utöfningen af domare-embetet, hvarom han följaktligen vore i målet förvunnen, skulle, på sätt Advokat-Fiskalen yrkat, jemlikt 1 Kap. 12 § RättegångsBalken, böta Sextio daler Silfvermynt med Trettio Riksdaler Riksmynt, till treskiftes emellan Kongl.
Majit och Kronan, Advokat-Fiskalen samt Thorshälla stad, deraf, enligt Kongl.
Brefvet den 26 Oktober 1790, Borgmästarens andel i stadens lott af böterna borde Lazarettet i Nyköpings län tillfalla.
Detta utslag är icke å någondera sidan öfverklagadt.
Svea Hofrätt här genom Utslag den 24 Augusti innevarande år, efter åtal, som blifvit af mig förordnadt, dömt Borgmästaren och fyra Rådmän i Söderhamn att dels hvar för sig böta Tjugo daler Silfvermynt med Tio Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, nämnde stad och Åklagaren, Advokat-Fiskalen i Kongl. Svea Hofrätt, dels gemensamt ersätta ej mindre
Kronan kostnaden för en sakfäld persons underhåll i häktet tre dagar längre än som vederbort, med 42 öre, än äfven nämnde sakfäide för det honom, genom fängelsestraffets förlängning, tillskyndade lidande med Tio Rdr Riksmynt; och har det fel, hvarför ansvar ådömts, bestått deruti, att Rådstugurätten genom Utslag, som meddelats den 30 November 4 857, under åberopande af Kongl. Förordningen den 9 December 4750 och den 40 Juni 4 84 1 dömt ofvanomförmälde sakfäide, att för första resan olofligt innéhafvande af dyrk straffas med tolf i stället för nio dagars fängelse vid vatten och bröd. och således förbisett Kongl. Förordningen den 27 November 4 854.
Redogörelsen för de utförda åtalen upptager en nog ansenlig del af denna Berättelse; men detta har icke kunnat undvikas, om jag skolat, såsom förut varit brukligt och rättvisan fordrar, i redogörelsen intaga såväl grunderna för Justitie-Ombudsmannens embetsåtgärder, som de tilltalades försvar och Domstolarnes beslut.
Utan all nytta bör en dylik redovisning ej heller blifva.
Då nemligen en Domstols eller annan myndighets åtgärd såsom felaktig anmärkes och åtalas, måste dervid utvecklas grunderna för åklagarens omdöme.
Dessa bemötas sedermera af den tilltalade efter hans uppfattning af förhållandet.
Derefter kommer Domstolens utslag, friande eller fällande, med dess skäl för den ena eller andra utgången.
Ett så mångsidigt betraktande af en verkställd lagtillämpning eller annan embetsåtgärd kan ej undgå att vara i någon mån upplysande för många bland dem, som hafva till sitt kall att skipa lag eller handlägga ärenden, hvilka fordra lagtillämpning.
Om ock syftemålet härmed icke får vara att inskärpa ofelbara lärdomar eller inkräkta på den fria pröfningens område, lärer det dock icke kunna förnekas, att lagskiparen kan hafva både behof och nytta af att erfara andras åsigter i förekommande ämnen och af skiljaktiga meningars strid hämta stadga för sin åsigt i ämnet eller låta den rättas.
Jag har derföre trott, att äfven om rättvisan emot dem, som saken rört, kunnat medgifva en mera sammandragen redogörelse för de anställda åtalen, nu nämnda fördelar af ämnenas fullständigare behandling icke bort ensamt för korthetens skull uppoffras.
Enligt Instruktionens 44 § åligger det Justitie-Ombudsmannen, att i den Berättelse han för sitt embetes förvaltning vid hvarje Riksdag skall afgifva, ibland annat, 173 utreda kigskipningens tillstånd i Riket.
Såsom ett icke oväsendtlig! bidrag dertill åberopar jag såväl den här ofvan införda redovisningen för anstälda åtal emot Domare, som ock den af mig förut afgifna Berättelse för år 1857.
De anmärkta felen torde, såsom jag redan yttrat, ej böra anses hafva i allmänhet varit af någon svårare beskaffenhet, om än åtalen för dröjsmål med tvisters afgörande, såsom ovanligt många, icke lära undgå att ådraga sig uppmärksamhet.
Nekas kan icke att öfverhopande göromål, ej sällan främmande för den egentliga lagskipningen, åtminstone i städerna, i viss mån dertill hidragit, men i ett väl ordnadt samhälle bör ett dylikt hinder icke få för god ursäkt antagas, helst rättskipningens oafbrutna och jemna gång är ett oeftergiflig! vilkor för samhällets trefnad och bestånd.
Något afseende torde icke destomindre ett sådant förhållande förtjena i en Berättelse, hvilken såsom denna jemväl bör vidröra bristerna uti lagar, författningar och allmänna institutioner samt, der så ske kan, innefatta förslag till deras afhjelpande.
Såsom upplysande i detta ämne må derföre här vara på sin plats en ur Justitie Statsministerns till Kongl. Maj:t afgifna underdåniga Berättelse angående civila rättegångsärendena och brottmålen i Riket hämtad kort framställning angående
Domstolarnes antal jemte myckenheten af rättegångsärenden, brottmål, politi- och ekonomi-mål, hvilka blifvit handlagda af domstolar och exsekutiva myndigheter under år 1856, det sista för hvilket sådan berättelse utkommit.
Nämnda underdåniga Berättelse visar, att antalet af civila mål och ärenden under året utgjort:
Hos Konungens Högsta Domstol, uppå föredragning af Nedre Justitie-revisionen 3,748 Kongl.
Svea Hofrätt y. 4,159 Kongl. Götha Hofrätt 4,34-4- Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge 1,896 Kongl Krigs-Hofrätten 490 Kongl. Kammarrätten 2,329 Samtliga Underrätterna:
Häradsrätterna 208,509 Agodelningsrätterna 2,893 Rådstufvurättema 40,090 Poliskamrarne 3,440 £54 932 *).
Sammanlagda antalet af brott och förseelser, öfver hvilka Domstolarne och Poliskamrarne i riket sig friande eller fällande utlåtit, uppgick nämnda år till . 48,000 *) Härvid bör dock anmärkas, att uti Redogörelsen för de bos Konungens Högsta Domstol samt Kongl.
Krigs-Hofrätten förekomna mål och ärenden deras egenskap af civila eller criminella icke blifvit uppgifven och att, då i följd deraf de för bemälda två Domstolar antecknade mål och ärenden af criminell natur icke kunnat från de civila särskiljas, ofvannämnda summa jemväl innefattar brottmål. hvaribland voro: brott emot person, gröfre 849 lindrigare 1 1,004 4 1,850 brott emot äganderätt, gröfre 3,4 74 lindrigare - 877 4,048 öfvcrträdelser af politi-, ekonomi- och särskilda disci- plinär-stadganden 32,4 02 Hela antalet af mål och ärenden, som under år 4 856 hos samtliga
Domstolar och nämnda myndigheter förekommit, uppgår, enligt ofvanstående beräkning, till icke mindre än 503,528.
Domstolar och myndigheter utgöra tillsammans Fvrahundra-fyratio, deribland Åttatiosex Rådstufvurätter och Trehundra-aderton Häradsrätter, de sistnämnda år 1856 fördelade på Nittiosju Iläradshöfdingar, hvilkas antal sedermera genom Domsagornas styckande ökats till Etthundraen.
Deremot uppgår antalet af städernas Borgmästare och Rådmän till Trehundranittioen, hvilka dock tillika hafva att handlägga en myckenhet olikartade kommunala angelägenheter, dervid jemväl domsrätt esomoftast utöfvas, utan att så beskaffade ärenden ingå i ofvanstående beräkning.
Vid betraktande af målens och ärendenas mängd samt den omständighet att de flesta torde till handläggning mer än en gång förekomma, finner man lätteligen, att de Statens embetsman, som hafva denna handläggning sig ombetrodd, måste vara särdeles betungade af göromål, hvilkas förrättande svårligen skulle kunna medhinnas, ens så skyndsamt som nu sker, utan biträde af extra ordinarie tjenstemän, de der likväl icke uppbära någon lön af Staten.
Om äfven med de nu anförda uppgifterna ådagalägges, att till ursäkt för lag skipningens långsamhet icke utan all grund kunnat anföras göromålens öfverhopande mängd och att således felet icke alltid härledt sig från Domarens eller
Domstolens försumlighet, qvarstår likväl ovederlagd befogenheten af den allmänna klagan öfver rättskipningens tröga gång.
Äfven å denna sida äro bevis att hämta utur Justitie Statsministerns ofvanåberopade
Berättelse samt för de sista två åren utur meddelanden från Statistiska Byrån af dit inkomna uppgifter, som innehålla antalet af de rättegångsmål, hvilka såsom oafgjorda år ifrån år balancerats.
Jag antecknar här nedanstående siffror. *) Antalet af brott och förseelser svarar likväl icke jemnt emot summan af linndlagda brottmål, hvilka ofta hvart för sig omfatta flera och olika slag af brott; men denna sistnämnda kan icke uppgifvas, emedan, efter hvad jag inhämtat, antalet af brottmål, handlagda hos un-derdomstolar och polismyndigheter, icke före år 1857 blifvit särskildt utmärkt och uppgift derom följaktligen först är att förvänta i Justitie Statsministerns Berättelse för sistnämnda år, hvilken ofördröjligen lärer komma att utgifvas.
Under sista 27 åren har, med de hos Hofrätterna anhängiga civila mål och iirenden, förhållandet varit följande:
Inkommo.
Afgjordes.
Balancerades.
Åren 1832—183 i i medeltal 8,438 . . 8,433 . . 916. » i 835—4 839 i d:o 8,450 . . 8,395 . . . 1,111. » 1 840—184 4 i d:o 8,489 . . 8,442 . . . 1,353. O CO T OO t- i d:o 8,895 8,808 . 1,591. » <850—1854 i d:o 9,577 . 9,543 . . . 2,189.
År 1855 . . . 9,014 . . 8,934 . . . 1,902.
» 1856 . . . . 1,942.
« 1857. . . 7,985 , , . 8,297 . . . 1,566.
» 1858. 8,429 . . 8,486 . . . 1,509.
Under sistförflutna .27 åre har förhållandet med brottmålen i Hofrätterna varit sådant, att åren 1832—1834 i medeltal nkommo 3,338, afgjordes 3,375, balancerades 335.
» 1835—1839 d:o d:o 3,590, d:o 3,559, d:o 342.
» 1840—1844 d:o d:o 3 735, d:o 3,676, d:o 513.
» 1845—1849 d:o d:o 3,783, d:o 3,827, d:o 618.
» 1850—1854 d:o d:o 3,450, d:o 3,476, d:o 418. år 1855 3,290, d:o 3,317, d:o 315.
» 1856 d:o 3,179, d:o 3,166, d:o 328. 00 3,130, d:o 3,158, d:o 347. oo to oo d:o 2,940, d:o 3,067, d ;o 220.
Med samtliga Justitie-Revisionen förekomna mål och ärenden har, under sist- förflutna 29 år, förhållandet varit följande:
Åren 1830—1834 i medeltal inkommo 2,213, afgjordes 2.088, balancerades 898.
» 1835 — 1839 O rii o 2,401, d:o 2,394, d:o 1,342.
» 1840—1844 q o T3 2,474, d:o 2,539, d:o 1,264.
» 1845 —1849 d:o d:o 2,276, d:o 2,299, d:o 694.
» 1850—1854 d:o d:o 2,183, d:o 1,998, d:o 1,042.
År 1855 . . . d:o 2,272, d:o 2,112, d:o 1,598.
» 1856 . , . d:o 2,150, d:o 1.878, d:o- 1,870.
» 1857 . 2,094, d:o 2,026, d:o 1,938.
» 1858 . . . d:o 1,755, d:o 1,786, d:o 1,907.
Betraktar man nyss anförda siffertal, visar det sig, att antalet af balanceräde mål i Hofrätterna minskats, och genom den der vedertagna nya arbetsordning kan man hoppas att minskningen framgent skall fortgå.
Deremot har balancen i Justitie - revisions-expeditionen år för år betydligt tilltagit, och om man ser på beskaffenheten af de balancerade mulen, som uti en särskild tabell i Justitie Statsministerns Berättelse redovisas, finner man att omkring i består af revisionssaker och vid pass i af skiftesmål, hvilka bagge slag af mål i allmänhet fordra mesta tid till handläggning och afgörande.
Derigenom har ock handt, att i revisionssaker dom icke sällan dröjt till och med öfver tre år, efter det målet till Justitie-revisions-expeditionen inkommit.
Sedan härigenom rättmätigheten af klagan å såväl lagskiparens som rättsökandes sida är ådagalagd, så återstår att efterse om och hvilka botemedel emot det onda må finnas.
Dessa sökas naturligast antingen i arbetets förenklande och hinderliga formaliteters afskaffande, der sådana förändringar utan fara för rättssäkerheten kunna ske, eller ock i arbetskrafternas förstärkning.
Några betraktelser och förslag i denna syftning må derföre vedervågas; men då erfarenheten lärt att större och me^a genomgripande lagförändringar fordra lång tid att genomföras och icke kunna annorlunda än delvis vinna framgång, torde det vara skäl att till en början nöja sig med några jemnknin gar i beslående former och häfdvunnen arbetsordning.
Hvad Under-domstolarne på landet angår, lärer icke någon väsendtlig förbättring inträda, med mindre de organiseras i enlighet med det af Lagberedningen utarbetade förslag; men för påskyndande af rättegångsärendenas behandling skulle likväl icke så litet vinnas, om man lyckades under tiden finna någon utväg, hvarigenom målen kunde oftare än hittils vid dessa Domstolar blifva behandlade, antingen på det sätt, att de flera gånger å hvarje ting företoges eller ock att tingens antal om året ökades.
Den förra utvägen är redan begagnad på några ställen, der Domsagorna bestå af alle nast ett Härad, och jag ville anse det icke vara alldeles omöjligt att öka de lagtima tingens antal, så att fyra ting årligen hölles i de orter, der nu tre, tre der två, och två der ett för närvarande förrättas.
En reglering af tingslagen, hvarigenom mindre Härader sammanslogos, måste dock äfven i detta fall föregå, derest icke de oftare återkommande resorna för Domaren skola borttaga allt för mycken tid från det egentliga arbetet.
Häradshöfdingarne blefve visserligen härigenom betungade med ytterligare kostnad och arbete, men åtminstone det senare borde, såvida icke tvistemålens mängd alltför mycket tilltoge, underlättas genom den jemnare fördelningen, sedan de första svårigheterna vid förändringen öfvervunnits.
Att Domarena skulle underkasta sig äfven denna tillökning i kostnad och arbete, önskade jag kunna antaga, då allmänt väl måste sättas högre än enskild beqvämlighet.
Någon förökning i Nämndens kostnader och tidsuppoffring undvekes genom antagande af Lagberedningens förslag, att ej flera än fem och icke färre än tre Nämndemän skulle på en gång i Rätten sitta, fastän minst tolf i hvarje tingslag borde finnas.
Bland Svenska allmogen torde väl ännu förefinnas någon obenägenhet för flera ting om året, kanhända mest underhållen af det besvär, som åtföljer Nänmdemans-tjenstgöringen; men hvarje rättsökande, som icke drifver sak, för att uppehålla annan i hans m hans ratt, måste antagas med längtan emotse den dag då hans talan blifver pröfvad.
På senare tider har det ej heller varit utan exempel, att menigheter sökt bereda sig förmånen af flera ting om året, Föreskrifterna i 24 Kap. 5 § Rättegångs-Balken, att i Rådstufvurätt böra parterne vid middagstimma dagen förut stammas genom anslag å Rattens dörr att dom å tid föresattan afhöra, leda ganska ofta till onödigt dröjsmål med rattegångars af görande.
Något giltigt skäl, hvarföre Stads-domstolarne icke skulle kunna genast, då ett mål öfverlemnas till dom, gifva parterne tillkänna hvilken dag de hafva att återkomma för domens emottagande, och att den då utan afseende på parternes uteblifvande afkunnas, kan jag icke inse.
I öfverensstämmelse med denna åsigt tror jag derföre, att föreskrifterna i detta hänseende böra ändras till närmare likhet med dem, som gälla för Underdomstolarna på landet, och om derjemte stadgas, att
Rådstufvurätt icke må med doms utgifvande dröja längre än tre eller högst sex veckor ifrån den dag parterna lemnat saken till afgörande, skulle dermed redan ganska mycket vara vunnet.
För parterne besparades en nu illa använd tid, derigenom att de und ginge att dagligen efterse anslag å Rättens dörr, hvilket måste ske der ej parterne af Rättens betjente kallas att dom afhöra, såsom på åtskilliga ställen brukas, utan att dock vara i lag föreskrifvet.
I konkursmål lära dock ansiag och kungörande i tidningarna svårligen kunna undvikas, men i sådant fall vore ett tillägg uti 95 § i Konkurs-lagen nödigt, innefattande närmare förklaring om hvad rätteligen bör förstås med det i nämnde § begagnade ordet skyndsam/.
Denne § borde då ändras till följande ordalydelse:
Dom i konkurssak skall skyndsamt och sist inom tre månader efter det målet blifvit till afgörande öfverlemnadt utgifvas, och varde dag till dess utgifvande — — — — i allmänna tidningarna kungjord.
I händelse det på Kongl. Maj:ts nådiga befallning nyligen utarbetade förslag till ny Konkurslag antages, förfaller min framställning i denna del.
Om ock på det sätt nu är antydt lagskipningens gång vid Underrätterna kunde i någon mån fortskyndas, lärer dock samma ändamål svårligen vinnas i Högsta Domstolen, med mindre arbetskrafterna der förstärkas.
Att behof af någon åtgärd för ärendenas fortskyndande i denna sista instans är för handen, derom vittna, utom den från alla håll i landet försporda klagan, de här ofvan antecknade statistiska siffer-uppgifter.
På samma gång måste likväl erkännas, att detta behof uppkommit, oaktadt arbetet hos 11.
St. Just.-Omdbudsmans Embets-Berättelse till 1859 åra Riksdag. 23 478 Domstolen med all nit och verksamhet fortgått.
Sålunda har Högsta
Domstolen under långa tider af året utöfver föreskrifven arbetstid sammanträdt en eftermiddag i hvarje vecka och äfvenledes haft sessioner under ferierna, och när man besinnar, att med de timmar, som tillbringas under föredragningen, Domarens befattning med målen ej är afslutad, enär icke få af dessa i allmänhet vidlyftiga saker äro så invecklade och mörka, att Domaren behöfver rådrum för att af handlingarna taga ännu närmare kännedom och derefter sig betänka, torde längre arbetstid i Domstolen af dess ledamöter icke skäligen kunna begäras.
De betänkligheter, som möta i fråga om Högsta
Domstolens förstärkning med flera ledamöter, på det att den må kunna samtidigt på tvenne Afdelningar arbeta, äro onekligen ganska stora och man måste göra all rättvisa åt deras vigt.
Den enhet och konseqvens, som utgöra lagskipningens förnämsta heder och styrka, kunde komma i fara att gå förlorad.
Arbetstiden måste ökas för ledamöterna, då på hvardera afdelningen finnas endast nio ledamöter i stället för nu tolf på en afdelning, och det rådrum, som väl behöfves, för de circulerande målens inlärande och närmare begrundande, för granskning och pröfning af de många och vidtomfattande lagstiftningsfrågor, i hvilka Domstolens yttranden infordras, och i öfrigt för nödvändiga rättsvetenskapliga studier, blifver på detta sätt än mera inskränkt
De nuvarande föredragandena (Revisionssekreterarne) kunna icke med arbete hårdare betungas, utan deras antal måste äfvenledes ökas åtminstone under de första åren efter Domstolens förstärkning.
Men när sålunda på en gång skall ökas antalet af ledamöter och föredragande i Högsta
Domstolen, lärer det icke alltid blifva lätt att finna män med de kunskaper, den erfarenhet och det mod, som erfordras för att åtaga sig så ansvarsfulla kall, i hvilka det gäller icke mer och icke mindre än att yttra sig och oåterkalleligen döma öfver menniskors väl och ve, lif och egendom.
Såsom en gifven följd af en sådan förökning i antalet af vigtiga embeten uppkommer behofvet af icke obetydligen förhöjda kostnader, ej allenast för dessa embetsmäns aflönande utan ock för en i sammanhang dermed tillökad kanslipersonal.
Detta allt får dock icke anses såsom oöfvervinneliga hinder, ty sjelfva saken är af allt för stor betydelse att längre få lemnäs åt sitt öde.
Det är nämligen för samhällets väl och rättstillståndets upprätthållande af lika stor vigt att lagar åtlydas och tillämpas som att de finnas; och så vida man icke kan uttänka något annat sätt för ändamålets ernående, måste framgång önskas åt det nu hvilande förslaget till ändring af 17 och 22 §§ i Regeringsformen.
Det må sedermera ankomma på Statsmakterna att bestämma sättet och tiden för denna åtgärds verkställighet, så att, då ändamålet med den ifrågavarande förstärkningen af arbetskrafterna är vunnet, Domstolens nuvarande organisation, så i ena som andra afseendet, må åter inträda och kostnadstillökningen följaktligen endast blifva tillfällig och för vissa år. 179
Af hvad jag sålunda förslagsvis framställt till fortskyndande af lagskipningens gång kan lätteligen skönjas, huru vigtig jag anser frågan vara.
Då numera icke heller länge torde dröja, innan omarbetningen af brottmålslagen i ännu återstående delar bringas till slut, lärer icke någon gren af lagstiftningen vara mera förtjent att till förbättring ifrågakomma än Rättegångsordningen.
Det förslag till ny Rättegångsbalk, som blifvit af Lagberedningen författadt, skall, sedan det blifvit granskadt och undergått några förändringar, nödiga egentligen derföre, att lagförslaget i sin helhet icke på en gång antagits, måhända komma att möta något motstånd i hvad det angår Underdomstolarnes å landet organisation och arbetsordning, men om denna Rättegångsordning kunde genomföras, vore dermed utan tvifvel en väsendtlig förmån vunnen.
Landtdomstolarne blefve då nära nog permanenta, till synnerlig vinst för lagskipningens fortgång, och dess säkerhet skulle jemväl främjas genom de föreslagna fullständigare stadgandena rörande justeringen af Domstolarnes protokoll; dock måste i sådant fall en helt och hållet ny reglering af domsagor och tingsställen föregå.
En sådan vore äfven efter min tanke lätt verkställbar i södra delen af riket, möjligen ock i den mellersta, men icke sälden norra.
Lagkomitéen och Lagberedningen hafva icke heller förutsatt en fullkomlig likhet i detta hänseende såsom möjlig, utan yttrat, att angående de norra länen borde särskildt förordnas.
Genom den nya regleringen komme visserligen Domstolarnes antal att minskas, men Häradshöfdingarnes deremot att betydligt ökas.
Skulle derjemte särskilde protokollsförande, enligt Lagkomitéens förslag, tillsättas, hvilket likväl icke torde vara alldeles nödvändigt, så blefve första följden deraf en ganska betydlig tillökning i tjenstemännens antal och aflöning.
Om också expeditionslösen kunde blifva tillräcklig för protokollsförandenas utkomst, återstode likväl
Domarenas aflöning, hvartill anslag af Statsmedel erfordrades, då månge Landtdomare nu äro utan både lön och boställe.
Häradshöfdingeboställenas antal utgör nemligen allenast femtiosex, hvilka efter antagna försäljningsvärden blifvit uppskattade till vid pass 650,000 R:dr Riksmynt, motsvarande efter 5 procent en årlig inkomst af 32,500 R:dr, och högsta lönen för en Häradshöfding bestiger sig till 112 R.dr 50 öre R:mt, förutom tingsgästningspenningarne. hvilka icke heller äro af någon betydenhet, och saköresmedlen, de der efter min tanke alldrig borde tillkomma Domare.
Jag antager, att, om sistnämnda lagförslag vunne bifall, Staten behöfde anslå löner, hvilka svårligen kunde sättas lägre än till 4,500
R:dr för hvarje Landtdomare; och då desse sannolikt finge ökas till ett antal af närmare 200, skulle sammanlagda kostnaden belöpa sig till föga mindre än 900,000 R:dr Riksmynt, dock med afdrag af ofvanberörda nu befintliga inkomster.
För den stora vigt frågan äger äfven i det afseende att egentligen på grund af Underdomstolarnes ransakning och protokoll i högre Rätter dömes, skulle måhända den omnämnda penningeuppoffringen icke vara allt för mycket afskräckande; men i hvad fall som helst bör icke förbises svårigheten att omedelbarligen antaga en lag, hvilken, innan den kunde sättas i verket, erfordrade så stora och genomgripande administrativa åtgärder, som äro förenade med en dylik reglering af landets alla domsagor och tingsställen.