Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hafven I då aldrig betänkt, nar I t. ex. under en lång vinterafton lemnat edra små ensamma med en vanlig barnflicka, att en sådan ung ouppfostrad flicka, som ar s5 illa aflönad och ofta så föraktfullt behandlad, ej kan hysa någon större kärlek till familjen?
Tron I verkligen, att hon obetingadt underkastar sig pligten att stanna ensam i barnkammaren hos barnen?
Ahnej, I veten mycket val, att hon vanligen för barnen tillsam- mans med sina qvinliga och manliga medtjenare och deras till- falliga besökande.
I veten detta, men T viljen ej tanka derpå, åtminstone ej på fullt allvar.
Om jag då antager, att alla fattiga, okunniga barnflickor afven äro pligtförgatna och sedeslösa?
frågar någon.
Pligt och sedesamhet äro vidsträckta begrepp och ha ty- värr ej lika betydelse för den ena människan, som för den andra.
Den okunniga barnflickan anser sig .ej ha förgätit sin pligt derför att hon t. ex. en afton fört barnen in i pigkamma- ren och låtit dem deltaga i lifvet der.
Husmodren har visser- ligen förbjudit henne det; men då flickan ej kan fatta, att der ligger någon förnuftig grund för en dylik befallning, öfvertra- der hon den med tämligen lugnt samvete.
Men låtom oss antaga, att hon troget och redligt uppfyller adla de föreskrifter hon erhåller, och låtom oss så se till, om hon ändå ej är rent olämplig för sitt vigtiga kall!
Hon, den okunniga, vili roa barnen, och hon fyller deras fantasi med ohyggliga historier, olämpliga eller rent af hår- resande sagor.
De små spörja henne om mångt och mycket, och hon bibringar dem vrånga föreställningar, narrar dem med s. k. oskyldiga lögner och inviger dem i sqvallerhistorier samt mycket annat skrap som upptager hennes tankar.
Huru många år af sjalfarbete (sorg och smarta att förtiga) förflyta ej innan
C ' gossen eller flickan någorlunda hunnit befria sina tankar och sin fantasi från barnflickehistorierna!
Jag skall har förbigå alla de exempel på sådana fall, då barnflickor skrämt .barn så att följden blifvit svåra, långvariga narvsjukdoniar; jag skall ej söka verka genom att erinra on1 de gräsliga olyckor, som vållats genom vårdslösa barnflickor, och jag vill ej uppröra nigon genom att tala om sedlighetsbrott och uppsåtliga mord, begångna af lastbara, hamdgiriga barn- pigor, fastan jag på nara håll blifvit bekant tned afven denna, den förfärligaste sidan af en barnvård, sådan som den vanligen förekommer både i våra stader och på landet.
Det har sagda torde val vara nog för att komma hvarje människa till att se och medgifva, att har ar ett verknings- falt som foretradesvis egnar sig för bildade och upplysta qvinnor.
Men lönen?
Hur många familjer ha val rad att hålla sig med barnsköterskor som krafva en lön någorlunda motsvarande en kunskapsrik qvinnas ansprsk?
Här torde ej vara så få familjer som förmå detta, och ännu flere kunde har bli, om man började rakna en förnuftig barnvård till lifvets nödtorft och så droge in p5 staten å annat håll; men jag har dock ej tänkt mig, att reformen kunde genom- föras utan försakelse för båda parterna.
Vi ha ju först och främst en hel flock bildade flickor till- hörande .burgna familjer, och som vaknat till insigt om, att ingen människa har lof att nedgrafva sina förlanta pund, men på samma gång frukta att tränga sig in på arbetsmarknaden och rycka brödet från fattiga medsystrar.
Skulle har ej bland dessa flickor finnas flera som ega kallelse för barnvård jämte insigt af vigten af ett sådant kall?
Låtom oss nu tanka, att sådana qvinnor verkligen finnas, och att de nied de medel som stå dem till buds skaffade sig grundliga kunskaper i detta vigtiga ämne och sedan - till en början - blefve hjälpredor åt nagon ung eller sjuklig mor som eljes skulle nödgas att lemna sina små åt någon okunnig, billigt höft barnflicka.
Det kunde ju afven tankas, att sådana förmögna qvinnor finge lust och mod till att på ett praktiskt satt undervisa fattzga mödrar i en förnuftig barnvird genom att hvarje dag egna några timmar åt deras barn.
Har kunde ju upprättas sma pSvata skolor, hvarest fattiga, val rekommen- derade flickor erhölle fri undervisning i allt som tillhör en f ' ör- nuftig och omsorgs ' full barnvård.
För det andra hafva vi i många familjer en eller två vuxna döttrar, hvilka af brist på platser gå nästan syslolösa i hemmen, medan de små syskonen på nåd och onåd öfverlemnas åt en okunnig barnflicka.
Vore det ej det mast naturliga, att de äldre systrarna sattes i ständ att kunna öfvertaga den ansvars- fulla platsen soni barnsköterskor i hemmen?
Så hafva vi slutligen denna stora flock, som för blotta ut- komstens skull trängas om kontorsplatser och med dessa lik- stalda befattningar, hvilka anses vara, passandes för.
bildade qvinnor, ehuru många af dessa platser äro så uselt aflönade, att de knapt lemna brödet för dagen.
Det ar ' dock underligt med en bildning som fört oss der- han, att vi anse det för finare och respektablare att dag ut och dag in sitta stum som en fisk bakom ett skrank i en skum och qvaf bod och rakna slantar samt skrifva siffror, an att, i sam- råd med föräldrar!
varda och uppfostra ett kommande slagte.
Det ar en sorglig bildning som tvingar en barnkär qvinna att hellre utarma sig till kropp och sjal under ett mekaniskt, ande- fattigt, uselt aflönadt arbete, framför att: kanske på bättre vilkor, inträda i en familj för att der egna sig at barnvård.
Ett gammalt ordspråk säger: sden som tager barnet vid handen, griper modern vid hjärtat .. Och det skulle gå under- ligt till, om ej en bildad och kunnig barnsköterska skulle bli ansedd som en kar och aktad medlem i den familj, åt hvilken hon egnar sina krafter.
All början ar svår, det veta vi alla, men ju större svårig- heter ju större kraftansträngning och ju större seger.
Kar de modigaste brutit banan, skall man med häpen undran se sig om och spörja hur det kommit sig, att detta vigtiga arbetslalt d läflge legat i trade och fått fritt bara så mycket förderfligt ogräs, och då skall det praktiska lifvet snart sjalf åtaga sig en för- nuftig lönereglering afven i fråga om barnvård.
Men ar det ej orätt att från detta arbetsfält undantränga dessa fattiga unga flickor, hvilka ej kunna påräkna några platser, i fall man ej längre vill antaga dem som barnflickor?
Denna fråga har blifvit framkastad, och den ar vigtig nog att förtjena ett .svar.
Ser man qvinnofrågan som en samhällsfråga, så följer det af sig sjalf, att ingen klass i vårt land fär glömmas vid det på- gående utvecklingsarbetet, utan samhället i sin helhet maste tagas med i detsamma, om ej farliga klyftor skola uppsta.
Här måste arbetas nllvurlz&amp; på, att vår ' s.
k. lägre folk- ' undervisning kommer att verka upplysande och förädlande, på samma gång som den afven blir af verkligt gagn för det prak- tiska lifvet.
Äfven har hafva vi ett stort arbetsfalt för bildade., offer- villiga qvinnor, ett falt, som redan i staderna har en del upp- lysta arbeterskor, men som krafver många, många flera friska viljor och krafter både i staderna och på landsbygden.
En bildad och förmögen qvinna skulle sannerligen kunna kanna sig lycklig i medvetandet af att hafva deltagit i ett allman- gagneligt arbete, om hon dagligen under tre 2 fyra timmar ville samla omkring sig en liten flock af folkskolornas fattiga, ofta af ofruktbara lexor, för det praktiska lifvet odugliggjorda flickor, och meddela dem nyttiga lärdomar och r i d rörande vården af de smi.
Men väntan på dylika upplysningar för den klzss, ur hvil- ken barnflickor vanligen rekryteras, far ingalunda fördröja refor- men i barnvården.
T y hvad vi först och främst böra tanka p i, .ar hvad som ar .nödvändigt för de små, för det slägtled, som efter oss skall inträda i arbetet för upplysning, sedlighet och framitskridande.
Derför ar det en bjudande nödvändighet att barnvården raddas undan det lägervall, hvari den nu i all- mänhet befinner sig, och detta kan, under för handen varande omständigheter, blott ske derigenom, ntt pinnor u r de bildade Kdasserna ajösa de okunm !g-a och oln ?~fZzga bnrtzflicko~ ?za.
Den som vill odla obruten mark, börjar med de närmaste, mast tillgängliga trakter af egendomen för ' att så fort som m ö j ~ ligt erhälla en skörd, som gifver honom medel till ett fortsatt odlingsarbete på de öfriga fälten.
Så afven här.
Vi måste först söka att för det allmänna odlingsarbetet vinna ' sådana krafter, som sedermera kunna verka främjande på de okunnigare samhalls- lagrens upplysning och förkofran.
Men för all del inga ~barntradgårdar; o i ~Kindergartena-stil för burgna familjers barn!
Alla föräldrar, som på något sätt kunna behålla sina barn i hemmen, måste afven göra detta.
Hemnzet är den natzlrliga och ratta flatztskolan for smzhället; det ar f?
* amfor allt i hemmez som bnrnvården måste reformeras, och det nr ' h, som &amp; t z~jzg-a slagtet skall fostras och zltvpchlas till viljek ya ftiga och sedliga.
Af Nils Erdmann.
å man genomläser en roman som bar Lies namn på titel- bladet, kan nian icke undgå att lagga märke till en egen- domlighet.
Denna består deri, att skalden utan vrede, god- modigt och lugnt och i en ton, som föga skiftar, utslungar en mängd anklagelser mot åtskilligt i samhallslifvet.
Lie ar icke satiriker som hans landsman Kielland.
Han gör sig icke häller skyldig till dennes ensidiga hänsynslöshet.
Ingenting ar hos honom karrikatyr eller öfverdrift, och hans hjärtevarma sprak låter harmen knapt framskimra.
Den, som flyktigt genomgar hans noveller under 80-talet, skulle kunna duperas af denna godmodiga ton.
Man halkar lätt öfver sjalfva hufvudsaken, angreppet, ty Lie trader ej upp med en arsenal af skarpa vapen.
Han antyder, han vidrör, men utan att gå för djupt, och han säger dock på detta sätt lika mycket som de djarfvaste.
Och det, hvarom han talar, är ett ofta dryftadt spörsmil; den, hvilken han talar för: en kufvad som vill frigöras.
Med andra ord, det ar qviianalt, som i Lie funnit sin skafd, och hans senare produktion har endast qvinnan till hufvudpersoii.
Denna qvinna ar norsk, både den gamla och den unga, och det lif, som hon tillhör, der hon uppfostras och uppväxer, låter icke tanka sig utan Norges fjäll som ram.
Lie har d % skildrat en specielt 710rHiSk typ, och han visar oss denna typ i flere åldrar och samhallslagen.
Hon möter oss sasom barn, såsom ung flicka, som hustru, som gammal ogift mö; som hushållerska och husfru.
Hon strålar i societén, hvilken hon afskyr, som Cecilia; hon klagar, sasom Martha, öfver en hel, förfelad ung- dom; hon släpar och sliter ut sig som den hederliga, gamla ilha, och går sitt lif tyst fram, ute i köket, som Nella.
Och många af dessa qvinnor äro olyckliga, missriktade.
Lifvet har icke stält dem på den plats, hvilken de tillhörde.
Omgifning och för-
li5llanden hafva rubbat dem ur sitt läge, qväft .och hållit till- baka deras friska, härliga skott och intvingat dem i växthus, der de icke förmått blomma,. '
Egentligen ar det tre slag af qvinnor, Lie tecknar.
Först de unga naturbarnen, dem, som lifvet missriktat.
Så den trä- lande husmodern eller hushållerskan på gården.
Slutligen den förnäma, societetsdamen ut i fingerspetsarna.
Skaldens unga flickor äro beundransvärda naturbarn.
De ega icke en aning om affektation eller onatur, och kanna icke de lagar, societetslifvet pilägger.
Friska såsom den vind, hvilken framstryker öfver fjället, rena såsom det vatten, hvilket störtar sig nedför branterna, komma de f r h sin verld ut i sällskåpslit ' och sallskapstvång.
Har måste de aflagga denna okonstlade natur; har måste de lära att hålla allt i band och bojor.
Kanslan f %- ej yttra sig, om den uttrycker sig naturligt; tanken fAr ej framträda i en form som ej är slipad; ständigt måste de vaka ' öfver sig sjalfva och sina ord, och deras ursprung1ighet: ocli omedelbarhet lända dem blott till hinder.
S i bli de beröfvade sina basta, ädlaste smycken.
Deras uppriktighet lider; deras sanningskärlek såras; vingbrutna och krossade g i de ut ur detta lif, och de rester, som stå dem åter efter en ungdom utan lycka, äro icke stort större, an att de hindra dem att förtvifla.
Tag sasom exempel blott ett par af Lies hjältinnor.
Inger- Johanna först, Cecilia sedan.
Inger-rohama l uppväxer p i det fjärran lilla kaptensbostallet.
Fjällbygdens natur har tryckt sin stämpel på hennes vasen.
Utan att vara förberedd för ett lif i Kristiania, öfverflyttas hon dit, till en tant, en fin verldsdatn.
Dennas hela traktan a r att ombilda sin niece, uppfostra henne så, att hon kan ' lysa i societén, och utplåna alla minnen af hennes friska, rena naturtillstånd.
Redan då hon anlandt till sin bestämmelseort, skrifver hon:, Da Stor-Ola leverede töjet ind af gadedören, havde jeg mest lyst ' til at sztte mig i karjolen og kjöre de tre dage hjemover igjen; men saa tzenkte jeg med ét: Bedst at marschere lige paa, som fader siger !~ Först känner hon sig blandad af det förtrollande societetslifvet.
Balerna, toaletterna, pianolektionerna, Se Fatniljcn paa Gil ' jc.
fransktalandet - allt, ar ännu så nytt, att hon ej upptäcker, hvad det innebar.
Snart finner hon dock, att hon ar instängd som, i en bur,.
Dubbelfönsterna hindra henne från att andas och hämta luft; gardinerna göra det mörkt i redan förut dystra rum, och gatan med sina husrader låter himlen knapt fram- skymta.
det er ikke til at puste iv, skrifver hon till föräl- drarne,, og det skal rigtig hjelpe noget, at de lufter med de överste vinduer to gange om dagen.^ Visserligen säger tant, att hon skall vänja sig vid staden, men hur ar detta möjligt, utropar hon förvånad; icke en enda gång på hela vintern har jag haft nagelsprång!
Tant har mycket svärt, att kasta grim- man öfver hennes hufvucb.
Än rusar hon till släden öfver en ~opmaaget liden sneskavlv; an springer hon: &gt;barbenet paa gulvet i sov eva er els et^, och an talar hon fritt om sina landiliga små bekymmer.
&gt;Taink, moden, skrifver hon, &gt;det er nok til nöd tilladt, siger Tante, at komme med, at vi har kjöer lijemme; men jeg maa ikke understaa mig at sige, at nogen af dem har kalvet!
Jeg gad vide, hvordan de mener, vi faar nye kjöer, naar vi slagter de gamle til jul., Och nar hon så berättar,att hon.
i islossningen om våren tillsammans med syster Thinka plägade vada öfver qvarnbacken, då se vi klart, att hon ej passar i något drifhus.
Och dock ar hon ingen enfald, ingen naiv och blyg skönhet.
Hon ar stark afven till viljan, hon är vaken och intelligent.
Redan då hon första gången trader in i tantens hus, gör hon slående observationer öfver mottagandet hon röner, öfver möb- lerna, gästerna, tantens vasen och dylikt, och det undgår ej hennes blick, då hon införes till sin morbror, att tanten drar ned lampskärmen på den sida, der hon passerar - troligen för att dölja några små fel i hennes klädsel.
Sjalfständig och styfsint, har hon svårt att låta böja sig, och hela hennes natur ar alltför uppriktig att ljuga.
Derför bryter hon snart med den elegante kapten Rönnow.
Hon finner, då hon uppvaknar och lär kanna att hon älskar, att hela hennes förbindelse med kaptenen var en lögn.
Hennes roman gör henne olycklig, ty den älskade går förlorad, men hon blir lik- väl sin kärlek och dermed äfven sig själf trogen.
Sorgen kan ej nedbryta hennes friska, kraftiga vasen.
Kärleken till studenten skänker innehåll ät hennes lif.
Den låter henne se klart i all den osanning, som omger henne, väcker hennes behof efter en verksamhet, att blifva nyttig, och den rycker masken obevekligt
.af det falska i societetslifvet.
Ja, nar hon som gammal mö sitter ensam uppe i fjällstuga&amp; ' söker hon att förverkliga Grips idéer i sin ' skola.
Har vill hon i sin ringa mån .låta aplagen f2.
ratt, uppfostra de unga till ett bättre, sundare lif, och hon hviskar, d3 hon aterkommer frin den olyckliges begrafning: ~ A a n d e n s magt er stor!
Han gav mig iioget at leve paa!,.
Inger-Johannas historia ar i mycket afven Cecilias.
Denna ar lika frisk, lika omedelbar och ursprunglig.
Sådan kommer hon hem från sin pension i Kristiansfeld och införes af sin mor, kommendörskan, i societén.
Utan att ega kännedom om de ' småaktiga sallskapsreglerna, utan att ega vana vid den sjaifbe- ' .herskning de Alagga, ger hon sig så helt, ar hon så oskyldig .och godtrogen, att hon icke förmar skilja mellan det sanna och .konventionela, mellan det, som endast ar ord, och det, hvilket .ligger bakom.
Hon visar sig som hon ar, säger öppet hvad * hon tanker, ger sin glädje fritt lopp och anser allt uppriktigt menadt .s .. Hela denna illusion slites obarmhertigt i styrken.
' Brodern, .den fine löjtnanten, tager hand om hennes uppfostran, förebrår heime grymt., att hon ar okonstlad och naturlig, och gör henne från ett sundt barn till en misstrogen kokett.
Moderns och Karstens anklagelser belysa, hvad man åsyftar.
Cecilia ar ej värdig nog, hon dansar .dumt naivt ud;; talar hon, asaa er ogsaa det, som det skulde gjaelde.
livet.&gt; .Allt skall vara .s3 uppriktigt,.
, som om ingenting finge döljas.
&gt;Som et mand-; folk ikke .har ' andet i lommen end det, han kan vrznge och ' krznge ud.
for en ung pige som du!
- - - Verden er slet .ikke saadan naiv og.
oprigtig * og sand og sligt; - alt det der er - noge.t ' .. loverspzndt jaaleri,.
som du faar hive over bord.^.
Så .talar hon: .för förtroligt med de uppvaktande herrarne.
Hon ser,, .ut, somt: om.
hon slukade hvarje ord - och afven trodde det.
s .. d9g.de .m&amp;er sig naturligvis ved at pröve, hvad de kan by et .said&amp;nt .bfainomen !~ Och då ar det intet annat an en vanlig, .ren balkonversation, niånga gånger upprepad och totalt glömd .vid punschbordet .. Morgonen efter balen, då hon vii1 ut och kasta snöboll, lockad af nagra pojkar, hvilka pröfva den krama
snön, erhåller hon af Karsten denna betecknande upptuktelse: 2Jeg har ikke en gang den tröst, at det er rtfektatz ' on !~ Har möta vi d i en af skaldens anklagelser mot samhället, Lifvet i societén är blott lögn, affektation.
Det friska, sunda naturbarnet måste der bli ett fenonien, och för att icke lysas i bann måste det uäZ kunna förställa sig.
Inger-Johanna offras på societetsgudens altare; Cecilias hela lycka blir förspild i dess tjenst.
Hon mister sin naivetet, hon blir ombytlig och nervös; hon vet till slut icke, på hvad satt hon skall uppfiira sig.
%Al denne kritik, alt dette uforstaaelige i luften havde git hende en forvirret fornemmelse af, at det naesten var en kinkig sag at vcere ung pige~.
Oupphörligt får hon förebråelser af modern och löjtnant Karsten.
Damerna spionera och lagga märke till hvad hon säger, och den .misstänksamhet och retlighet, som derigenom kommer öfver henne, gör, att den unge man, hvilken hon älskar och som älskar henne, slutligen stötes bort och får den orubb- liga tron, att Cecilia ej ar bättre an en vanlig tillgjord kokett.
Siret, som hon erhåller, blöder ganska länge.
Hon vill arbeta, f$ en verksamhet, men detta går icke an.
Kommendörens dotters plats ar i salongen, ej vid arbetsbordet, och nar yla- nerna icke lyckas, blir hon kelt societetsdam.
för havde det ikke.vceret saa nöje, om kjolen slog en rynke eller noget rietop klzdte saa allerbedst.
Nu var toilettspörgstiiaalet blevet hende et helt studium, en pinlig udspekuleren.r, Hon ar, skiom hon säger, blott en rumsdekoration, och med åren blir hon bitter, en gammal mö som afskyr karlarna.
Det ar präktiga karaktärer, som på detta satt Ödeläggas.
Lie ser dem gå under med en suck af dold harm, men ' hans blick ar så klar, att han ej nedsvärtar deras fiender.
Ty fiender kan nian kalla dessa utstuderade verldsdamer, som icke ega en förutsättning att begripa dem de uppfostra.
Fina, eleganta, kor- rekta anda till småsinne, ega de endast en verld som de kanna, - salongen.
Der ha de sin plats, men utom den äro de bort- komna.
Fel mot dess lagar, mot dess föreskrifter och bruk blifva i deras ögon synd, vida större an någon annan, och hallre an att utsatta sig för brott mot det konventionela, undertrycka de naturen och tysta ned det unga hjärtat.
Kärleken har för dem endast en form: ett godt parti; lifvet har för dem endast ett mål: att vara oklanderlig, och det att kunna herska i socie- tén såsom dess niönster galler mer i deras tanke, an ett lif,
vigdt åt arbetet.
FanzzGens på Gidje stiftamtmanska, modern i Konrmadö~em döttrar äro jämte hjältinnan, Jane-Mathilde i Jon Sunde1, ypperliga exempel på denna andra typ hos Lie.
O m skalden riktar sin anklagelse mot onaturen i sällskaps- lifvet, dömer han lika oniildt det familjetyranni, som herskar.
Inger-Johanna tvingas att låta trolofva sig med,Rönnow, oaktadt hon ej vet hvad ordet kärlek innebär.
Systern, stackars Thinka, som är fogligare och undergifnare, öfvertalas niot sin vilja att låta viga sig vid gubben Gulcke.
Far ar alltför Iden att kunna uthärda några sinnesrörelser, Thinka alltför fattig att kasta bort ett dylikt anbud, och hon gömmer älsklingens bild efter en tung och hård kamp, gömmer den i sitt hjärta E r att sedermera taga fram den, omdikta den i ensamheten till romanhjältarne hon läser om, och lefva ett halft lif s h o m en gammal mans husfru.
, Som saa mangen af den tids kvinder, hvem virkelig- heden iklte levnede nogen anden udvej end at tage en hvillten- somhelst mand, der kunde forsörge hende, förte hun i disse sine romaner - midt i en knagende, knarrende hverdagslighed -- et höjst s p z n d t fantasiliv., Martha fär ej gifta sig med sin käraste - kusin Jan - och hela hennes lycka blir för den skull tillintetgjord.
Utan att taga hänsyn till något annat an sin natur, skänker hon sig åt Jan och blir hans brud - utan vigsel, och när underrättelsen kommer, att hennes älskling dött i vagorna, står hon der sörjande, med ett nytt lif i skötet.
Ingenstädes blir familjetyrailniet större än i E n Madströnz.
Familjen är der den gud, hvillten uppslukar hvarje enskild, och för den, för dess beständ, för den egoistiske gamle fadern, för hedern att kunna bibehålla traditionerna och sitt apseende, låta d e unga döttrarna gifta bort sig eller sälja sig, derigenom liqvi-, derande någon skuld, som måste betalas.
Mads Foss ~ b r u g t e a t likvidere sine beter med sine smukke döttre; de sad nu, den ene her og den anden der, underlig gifte., Så hade han sålt dem at ett par af sina affarsvanner, och nar giktbrutne konsul Gruner ej vill teckna sig s k o m borgen, säger hans hustru kallt och i en ton af dold vrede: » Har du kjöbt mig, saa véd jeg ogsaa hvad jeg har solgt.
Mit har jeg holdt.))
Se Ottc FortnlZiyqer.
Den präktiga Mamanpze har blifvit bortgift med gamle Ba- stian, och sjalf har hon resignerat och fiitt afstå från sin a1- skade.
Ja, afven som enka blir hon tvungen till nya offer.
N a r Foss vill lemna inteckningen i Borg såsom säkerhet, och bankens ombud invänder att egendomen ar dotterns, svarar han dessa ord, ganska betecknande för stallningen: &gt;; \ ' lin datter, det er mig det!
Vi bruger saa her paa Fossegaard.
:, Och nar allt slutligen störtar, och hela korthuset faller sönder, och Marianne kommer under fund med allt det falska i deras spel - - då finnes intet qvar, förgafves har hon offrat sig.
Tomheten, egoisnien lägges obarmhertigt i dagen; älsklingen, som hon hoppats att kunna återvinna, gär förlorad, och hon börjar efter en ungdom, som hon bortkastat på en lögn, ett nytt, ädlare lif, helgadt åt uppfostran af de .unge.
Det ser ut, som ville Lie göra detta uppfostringsverk till regel.
Inger-Johanna slutar med att halla skola uppe i fjall- bygden; Cecilia får ett lifsm51 i att fostra Marthas son, och Ma- rianne tager till sitt hem några af bygdens fattiga barn att der göra dem till människor, som förstå hvad lifvet innebar.
Sar- skildt tyckes hon ömma för dessa parias utan namn, för dem, hvilka samhället pekar ut såsom faderlösa, Marthas och Barbros söner, den lille Jan och Nikolai.
Lic har icke en förebråelse för Martha och hennes felsteg.
Hon står ren inför skalden, och det ar modern, som blir den anklagade.
Likaså ar stackars Barbro icke tillräknelig - men samhället.
Samhället, som drar växel på hennes ensamhet och fattigdom, rycker henne frin sitt barn och later andra njuta dess rätt.
samhället, som på detta vis gör henne främmande för Nikolai, låter andra fostra u p p honom och betraktar honom som en brottsling.
Ur kretsen af de missriktade, som skalden drager i ljuset: och en motsats till kommendörskan med sin småaktiga sallskaps- moral, trader en annan mor oss till mötes, den gamlailfa.