Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon lyckades därför, att hon alltid följde med tidsutvecklingen.
Hon ställde sig icke förnämt afvisande gent emot nya tankar och kraf, lika litet som hon någonsin blef en tidsandans slaf.
Med en fast otrolig utvecklingsbarhet upptog hon det bästa i de nya strömningarna och lefvande- gjorde det efter att hafva påtryckt det sin mäktiga personlighets prägel.
Därigenom kom hon att behärska själfva tiden.
Men hon lyckades förnämligast därigenom, att hon efter sin store Mästares exempel sökte lefva, som hon lärde, och ständigt gick till sitt arbete under bön och Herrans åkallan.
Giidsfruktan och fosterlandssinne spåra vi som de röda trådarna genom hela hennes verksamhet.
De igenfinnas i den lilla vers, som inristad på en silfverplåt inmurades i den ståtliga, i hygieniskt afseende mönster- gilla byggnad, till hvilken hon 1877 flyt- tade sina fräjdade vidtförgrenade skolor: Her bygge vi, men ej paa Sand, vor Grundsten Krist skal være; næst ham: paa Jord vort Fædreland er det vi höjest ære.
Og lad saa alt, hvad stort og skjont og sandt kan trives, voxe kjönt med yndigt skjulte Kræfter.
Fröken Zahles fosterlandssinne är dock icke af så trångsynt art, att den utesluter kärleken till brödrafolken i norr och öster.
Den andliga skandinavismen har alltid haft en vän i henne och mycket fruktbringande samarbete mellan flickskolorna i Sverige, Norge, Finland og Danmark har åstadkom- mits genom hennes initiativ.
Att fröken Zahle och hennes skola, från hvilka under årens lopp tusen och åter tusen kvinnor utgått, bildade en motvikt till den irreligiösa anda, som den stigande upplys- ningen medförde, och som genom att med- dela sig till kvinnan sträckte sitt nivelle- rande inflytande till själfva hemmets inre är något som det danska folket aldrig nog kan vara henne tacksam för.
Med sin storslagna uppfattning af kvin- nan och hennes kall har fröken Zahle aldrig behärskats af någon småaktig fruktan, att kunskapen skulle blifva ett farligt vapen i kvinnans hand eller draga henne bort från hennes egentliga bestämmelse som hustru och moder.
Hon hade klart för sig, att den kvinna, som har lärt sig utföra sitt skolarbete samvetsgrant och nöjaktigt, skall väl veta att plikttroget upptaga sin gärning, hvilken den än månde blifva.
Det var en lycka för Danmark, att en kvinna som fröken Zahle kom att blifva den tongifvande ledaren af dess kvinno- rörelse.
Hennes lifs stora uppgift blef att uppfostra allvarliga kvinnor med sunda och grundliga kunskaper, anspråkslösa i sitt yttre uppträdande och besjälade af en fast och varmt kristen tro.
Kvinnorörel- sen i Danmark blef, så långt fröken Zahles inflytande sträckte sig, en etisk-religiös rörelse.
Kanske det är tacksamheten för detta mer än för något annat som ligger till grund för den jublande hyllning, som det danska folket med sitt konungahus — hvilket 1891 hedrade fröken Zahle med förtjänstmedaljen i guld och som genom trägna besök i skolan visat sitt deltagande för densammas verksamhet — i dag ärnar bringa den 70-åriga kvinnan, som ännu i sin fulla kraft meddelar sina rika impulser åt den danska kvinnoutvecklingen.
Caroline Thelin.
— D ärute susar en västanvind, Och blå är himlen och fager, Där strömmar vällukt från blommig lind Och ljus är morgonens dager.
— Därinne sitter med sonen kär Den unga drottningen, livit och skär, Hon smeker sitt barn och drömmer, Och hela världen hon glömmer.
Hon ser hans ögon, de klara blå, De stråla likt stjärnor tvänne.
Hon ser hans öppnade läppar små, Som glädtigt le emot henne.
— Och solen skiner, och vaggan går; Hon kysser gullgult och lockigt hår Och börjar sakta att sjunga, Den väna drottningen unga.
» Sof, sof, sonen min, Långt från oss är fadern din, Fjärran i det helga land Svärdet för med modig hand.
För sin Gud han strider Nederlag ej lider.
Sof, sof, sonen min, Trofast vakar moder din, Här vid vaggan ser jag två Ljusaste Guds änglar stå, Ifrån höjden komna, Hjälpa pilten somna.
Sol ", sof, sonen min, Flyg i drömmens ängder in.
Dröm om himmel, klar och blå, Dröm om fagra blomster små.
Dröm dig i Guds rike Änglabarnens like. » y I
179 I D U N 1897 Och gossen, vyssad i modersfamn, Snart slutit ögat och domnat.
Hon hviskar sakta sin älsklings namn, Då ljuft och roligt han somnat.
» Mitt kungabarn, du min sol, min skatt, Må Herren skydda från storm och natt Och för allt ondt uti världen Min gosse på långa färden. » Därute susar den ljumma fläkt Och lärkor jublande sjunga, Och väna blomster, dem solen Väckt, För vinden sakta de gunga.
Därinne sitter med sonen kär Den unga drottningen, hvit och skär.
Hon smeker sitt barn och drömmer, Och hela världen hon glömmer.
Märta Gran.
• * Familjer i uniform.
En liten individualitetsfråga.
» - J- " &lt; n utvecklad individualitet » — det hålla vi ju styft på i våra dagar, och vi finna det skäligen enformigt att umgås med personer, som äro ett eko den ena af den andra.
Det finns t. ex. familjer, där alla medlemmarnas sätt att tänka, tala och handla är ett.
Det behag och den m ö j - lighet till utveckling, som ligga i att få en fråga mångsidigt belyst genom att disku- tera den från olika synpunkter, äro för med- lemmarna i en dylik enhetsfamilj okända.
Och det händer ytterst sällan någon af dem att bilda sig en mening, som ej sam- manfaller med de öfrigas.
Om man nu gör döttrarna inom sådana där idealiskt eniga familjer till föremål för iakttagelse i en liten detaljfråga, nämligen deras klädsel, så skall man mycket ofta finna, att de älska att kläda sig till punkt och pricka lika.
I familjer åter, som bestå af starkt utpräglade individualiteter, finner man ytterst sällan en sådan öfverensstäm- melse i klädedräkt.
Bäras där af familjens döttrar någongång t. ex. likadana klädnin- gar, så låta de sig angeläget vara att ge- nom olika smycken, band etc. åstadkomma en viss åtskillnad.
» Ja, men inte har den der öfverensstäm- melsen något med individualiteten att skaf- fa, » säger nog mången.
» Den beror helt enkelt på att vederbörande hafva precis samma smak. » Månn tro två människor kunna ha lika smak i den grad, att de alltid föredraga precis samma tyger, samma färger, samma modeller e t c?
Å n e j, det kan man väl knappast tro.
Det är nog så, att gemensamhetskänslan spelar så stor roll för dem, att personlighetskänslan aldrig vaknar fullt till lif.
Eller också är det så, att en stark personlighet så undertrycker en sva- gare, att denna ej kan ens tänka sig m ö j - ligheten af att bära t. ex. ett par gråa hand- skar, när hennes syster bär ett par svarta.
Se på ett par sådana där systrar med precis likadana klädningar, kappor, hattar etc. och undersök, huruvida du kan bilda dig den meningen om dem, att de äro två personligheter, två starkt utvecklade indi- vidualiteter, två jag och icke ett vi.
» Det där är j u tre likadana dockor och inte tre människor, och jag kan visst al- drig lära mig skilja dem åt, » hviskade till mig med komisk förtviflan en ung man af mina bekanta, då vi för första gången be- sökte en familj, där tre vuxna döttrar, som naturen dessutom liksom huggit ur samma stycke, uppträdde i precis likadana dräkter.
» När jag gjort en fröken Alma klar för mig, » fortsatte han, » så får jag på en an- nan stol se en fröken Alma n:r 2.
Med- gif, att det är trefligare att äfven hvad det yttre beträffar göra bekantskap med fröken Alma, fröken Ellen och fröken Gärda än fröknarna Alma n:r 1, n:r 2 och n:r 3. » Jag har hört personer säga, att en sådan där likhet i klädsel ger intryck af att ve- derbörande lefva i sällspord endräkt med hvarandra.
Ja, visserligen, men det finns så många andra och trefligare sätt att ge till- känna ett harmoniskt förhållande.
Skulle det månn tro falla två vuxna bröder in att, därför att de hålla hjärtligen af hvarandra, låta den ömsesidiga kärleken ta sig uttryck i t. ex. lika randade pantalonger?
Att småsystrar inom samma familj klä- das lika är j u ytterst vanligt.
Detta torde nog i de flesta fall göras af ekonomiska skäl, men i familjer, där den ekonomiska synpunkten i detta fall kan lämnas å sido, torde man göra klokast i att kläda äfven de små barnen olika.
Bryr man sig om att när det lämpar sig taga hänsyn till dessas egen lilla smak — och hvarför skulle man ej göra det — så skall man finna, att två små töser ytterst sällan ha samma önsknin- gar med afseende på t. ex. ett klädnings- tyg, en kappa, en hatt.
Inom några få familjer har j a g sett, att modern och de vuxna döttrarna kläda sig lika.
Detta förefaller mig skäligen smaklöst.
En mor skall visst så länge som möjligt bibehålla sin ungdomsfriskhet, men ej affi- schera den genom att gå lika ungdomligt klädd som sina döttrar.
, Iduns ärade läsarinnor kanske ej vilja ge mig rätt i att denna detaljfråga ytterst är en individualitetsfråga, men gör saken till föremål för observation, så kommer ni be- stämdt till samma mening som G.
L * Alla utställningsbesökande damer inbjudas vördsamt till ett besök i » / duns sa- long » — belägen i Nordiska museets byggnad å utställningsplatsen — där hviloplatser och toalettrum gratis stå till våra ärade gästers förfogande.
• I Stockholm.
För Idun al Lovisa Petterkvist.
Bref III.
la, nog har Vår Herre varit vid bra godt humör, när Han skapade Stockholm, det är då säkert, i synnerhet i utställnings- dräkt!
Här är så vackert, att man rakt inte vet hvarfc man ska se — — — » Det var naturligtvis åt Ruffen jag sa det där, när vi spatserade omkring för att få » oss en » allmän öfversikt ».
Allra vackrast af byggnaderna är Nordiska museet, som står där som en ståtlig gammal farfar, om- gifven af barn och barn-barn och barn barns-barn-barn, ty så långt bort i släkt kedjan befinner sig nog till exempel » Da- mernas Paviljong », som ser ut som en rund, på midten insjunken, mycket rikt pi- kerad marängtårta.
(Inuti är den madras- serad med siden och är förfärligt söt!)
Konsthallen är så poetisk och förnäm, att den gaf mig de mest drömmande förnim- melser om en beduinprins, insvept i sin hvita kappa, och Sandvikens paviljong glömmer j a g aldrig.
I djupet en blå grotta, där de små sötaste tomtar dra fram i d a - gen näpna guldtackor, och där ofvanpå » bilden af vårt lands hela makt ».
Tänk bara på det där blanka » järnbandet », som vå- gar sig i hela taket, utan en enda skarf, och på järnrepen, som ser ut som silke, och på bandsågen, som är den största, och på hammaren, som är den tyngsta i hela världen!
» Med den där kan vi slå ihjäl all konkurrens, » sa belåtet en herre, som stod bredvid oss.
Inte vet jag, om det är sant, men nog förefaller det mig, som om Sandviken skulle kunna slå ihjäl en stor del af den varan.
Arméns och flot- tans byggnad är utsökt vacker och egendom- lig, någon slags modärn rokoko i hvitt och guld, fast j a g inte alls tycker om, att publiken ska spatsera ut och in genom Kunglig Majestäts Kröningsmantel, om den också bara är af papp.
Inuti finns dc sötaste båtar och marinlöjtnanter att se på — utanför en hel forgyld gondol.
Skogsutställningen luktar barr, både ut- och invändigt, och bjuder på ett docksågverk precis efter na- turen och på konstiga » kubbar » af den sort, som trollen brukar dra fingerkrok med, när det är kallt.
Fiskeriutställningen rik- tigt visar livad en konstnärlig ande kan åstadkomma till och med af gamla sjöbo- dar, och maskinhallen är ett det mest im- posangta haf af järn och glas, som bärs af » Ska Ruffen.
vi gå här längre och valla? » sa » Jag börjar bli hungrig. » Han är inte annat, den snälla Ruffen, så snart vi kommer inom utställningsområclet, men när man bara har en man och behöf- ver hans sällskap dagligen, så är det så godt stoppa pipa i säck, medan tider är.
Men så mycket utverkade jag ändå, att vi skulle få ta oss en titt in i Industrihallen i förbigående.
(Johan går lyckligtvis för sig själf i dag!)
Industrihallen är någonting mer än ut- sökt — med fyra armar, som springer ut och kallas minareter, och en turkisk kupol, så stor, att hela Europa kan hålla konsert där, utan att behöfva trampa hvarandra på tårna för det.
Själf är jag inte just så förtjust i den, efter som jag har den åsik- ten, att etuiet bör passa till innehållet, och att stjälpa en sådan där ljus, lätt, skim- rande huf öfver vår tunga svenska indu- stri, det — — » Nå kommer du inte, g u m m a n?
» » Strax, » sa jag, » jag har bara litet att höra mig för om först. » Vid ingången stod en flock af mina gamla vänner, de ljusblå väktarna.
» Ursäkta, » sa jag åt en af dem, » men kan herm säga mig, hvart man ska ta vä- gen, om man ska brinna inne? » Absolut ointelligent folk, de där väktar- na; den här såg fullkomligt idiotisk ut.
180 I D U N » Neej, det — kan — jag - — inte — » stammade han till sist.
» Ja, då passar inte herrn att stå här häller.
Hur många utgångar finns det? » » Sex, » sa en ann blåklocka oeh mätte mig med ögonen.
» Det står väl: - » Utgång » öfver alla dör- rar? » fortsatte jag min examen.
» Det gör hvad som bättre är, » sa en herre i svart helskägg, som lyssnat på mig, » det är en brandsoldat posterad vid hvarje utgång. » » Tackar, » sa jag förtjust, » vet man bara det, så brinner man gärna inne hur mycket som hälst.
Kom, Ruffen! » Första intrycket af hallen blef, att jag befann mig i ett kolossalt kråkbo, så yr i hufvudet blef jag af alla krithvita sparrar, kors och tvärkors i taket.
Läktarna var också hvita — och grufligt enkla, ja, så enkla, att det gjorde mig riktigt ondt att se på dem.
Men när man är en fattig natsjon, så är man; pängarna hade natur- ligtvis inte räckt till, och hellre än att skuldsätta sig, så — — » Titta på golfvet, Lovisa, hä hä, » sa Ruffen, » där är utställningen! » » Visst, gubben, visst, » sa jag och blin- kade.
» Willy talade bara jämt så mycket om sin lugna bakgrund, och sin lugna bak- grund, sist vi var här, att det här nya riktigt häpnade till mig.
O, du, så vackert här är — — fast inte alls hvad jag före- ställt m i g!
Titta, sådana förtjusande guld- skåp!
Inte hade jag någon aning om, att vi var så styfva i guldsmedsyrket — — » » Då tycker jag ändå mer om stålet oeh järnet, » sa Ruffen.
» Titta på den där skördeman, du, som står framför en hel kärfve af bara liar, och på kedjetornen och alltihopa — » » Och glassakerna alldeles bredvid, » sa jag.
» Så näpet!
Men det var grufligt så yr jag blir i hufvudet. » » Titta inte på allt, utan försök att skaffa dig ett totalintryck, så gör jag. » » Jaha, » sa jag lydigt, och blinkade än värre.
» Nåå — hur går det ?&gt; » Jag tror det skulle gå, om jag bara visste, om det är montrarna, som ställer ut sakerna, eller om det är sakerna, som stäl- ler ut montrarna.
Titta, ett sådant stort ljusgrönt hus midt i salen, Ruffen, fullt med kaffepannor, mjölkflaskor och silar! » » Det är Eskilstuna, » sa Ruffen, » det är nog prima varor, det kan du sätta dig i backen på. » » A h ja, » sa jag, » det är det nog, men det kan väl breda ut sig lagom för det.
En hel rad med kaffepannor för att visa en modell!
— — » » Ja, de skulle bara ha ställt ut sitt fina smide, » sa Ruffen, » åtminstone här. » » H v a d kan det vara för stora, granna uddar, som höjer sig som en riktig sol, » sa jag — » också midt i hallen? » » Det är telefonutställningen, » upplyste en annan rar svart herre i helskägg.
» Tackat, s sa jag.
(Tänk, sådan tur jag har med dem!)
» Telefonsolen står nog här för färgens skull, » sa jag.
» Tänk, Ruffen, 22 olika färger bara från dörren och hit!
O, sådana förtjusande klockstaplar!
De var riktigt vackra, de, fast naturligtvis Eskils- tuna skymmer bort dem med!
O, hvad jag önskar, att det fanns en enda liten springa att titta » rakt fram i g e n o m »; jag blir så grufligt yr '!
Blir inte du det, Ruffen! » Bland nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af Men någon springa att » titta rakt fram igenom » fanns inte, men däremot en riktig här af de mest intressangta montrar.
Pa- goder i kroppsstorlek, hopsatta af idel segel- garn, riktiga mästerverk; näsduks / wes och vridna vestgötapelare; små tobakskojor — verkligen smakfulla, och Gud vet inte allt.
Allra vackrast var ändå ett öppet tempel, inhägnadt af en tjock blågul kordong, dit ett par marmortrappsteg ledde upp, på ömse sidor vaktadt af två förgylda lejon körda af en naken karl också förgylld.
gärna knappa in litet på hallarna och öka ut restaurationerna, det skulle bra mycket bättre motsvara nationens naturliga behof. » » Se tant Lova!
! / » Det var doktor Holzen, en gammal kär bekant, som gästade i glädjen öfver att få se oss.
Herre Gud, hvad det var roligt att få se honom, och hvad vi dunkade och kramade hvarandra se ' n, men det där har jag inte plats för här, efter jag aldrig har plats för något extra, det må vara hur roligt som » Hvad finns det för konstverk i den där? » hälst.
sa jag ifrigt.
Efter en stund lämnade jag herrarna och återvände till Industrihallen.
» Domestik, » sa Ruffen.
Jag hade ingen ro i mig, allting var som » D o — m e — s t i k!
» sa jag — snopet.
» Men domestik från Göteborg.
Lejonen en röra i hufvudet på mig, och att inte det Efter är väl märket, fast det var böfveln till var som sig borde, det kände jag.
en timme kom jag igen, varm, röd och strå- märke att vara stort. » » Göteborgslejonen är j u kända för sin lande.
ovanliga storlek — — » sa jag.
» Måntro » Nå, hur är det med totalintrycket nu, det där tapethuset är till för att visa hur gumman lilla? » sa Ruffen, som också var tapeter bör se ut, eller för att visa hdr de varm, röd och strålande.
inte bör se ut.
Hvad tror d u?
» » Nu har jag det, » sa jag.
» Det fanns » Det är nog för att visa, hur de inte bör i flyglarna!
Där var staketen målade och klädda med bonader, och där blef man inte se ut, » sa Ruffen.
» Jaha, » sa jag, » och foten är för att visa yr i hufvudet af färger, där » stötte jag hur man inte ska tapetsera; eller hur, d u?
» inte p å », hvart jag gick, och där riktigt » Nu tycker jag, » sa Ruffen och såg på såg jag, att det var montrarna, som ställde ut sakerna och inte tvärt em. » klockan.
» Fy, tant Lova, att inte vara patriot, » » Inte än, söta Ruffen lilla, inte än!
Jag har ju inte alls fått något totalintryck än sa doktor Holzen.
— — O, se klädningar! » » Hva falls, » sa jag, » är inte jag patriot! » » Höja upp Norge o c h ' D a n m a r k på Sve- » Hvit hofdräkt, broderad m e d hvita pär- lor!
Den var snygg, » sa Ruffen.
» Ska vi riges bekostnad. » skaffa dig maken, gumsan, när du blir pre- » Höjer jag, » men så blef jag alldeles röd, sangterad!
! » ty nu förstod jag — röd och tyst.
T y det » Se på den ljust-skär-gröna-moarée-an- kostade allt på att behöfva erkänna —!
ticken bredvid, » sa jag.
» Den är som en Isynnerhet, när vi har så utmärkta saker, dröm!
Passar åt prinsessan i skogen!
Så som vi verkligen har.
innerligt vackert det är sydt!
Hvad heter Men så kom jag lyckligtvis ihåg, att af- människan som gjort ' et?
Broman?
I unden är roten och upphofvet till precis morgon går jag dit och skaffar mig maken. » allt ondt, och så sa jag, verkligt strålande: » Lova — — den här • — herrekiperings- » I så fall ha de utställt själfva utställnin- gen, de, och det skall de ha heder och tack affären — bredvid är bra.
Hva? » » Utsökt, » sa jag.
» Se på kapten, som för. » står där och ger befallning åt ordonang- » Och så ha vi ju ändå den tyngsta järn- sen: de lefver ju båda två! » hamma — — » sa Ruffen.
» Tyst, gubben, » sa jag, » konkurrensen » Och det här gjutna kassaskåpet fullt får ingen slå ihjäl, ty då bli vi nollor alli- med skor är också snyggt, » sa Ruffen.
» Nu vet jag, Ruffen, » sa jag tankfull, hopa! » » det är sakerna som ställer ut montrarna —!
» Inte tant Lova åtminstone, » sa doktor Men så litet folk här är. » (Den saken hade Holzen.
» Skål! » jag inte fäst mig vid förut!)
» Formen har hon inne, » skrattade Ruffen.
» Det är j u hvardag.
Men ska vi inte Då sa doktorn något som — pila af till Gustaf Piehls tunna nu och få O!
så roligt och så kärt det var, att få oss en sejdel och en bit? » höra ett ord af den där öfverdrifvet vän- Jag suckade, men teg — och så » pilade liga sorten, som jag inte alls förtjänar, men vi af » till Piehlens tunna, men det hade som jag tycker så grufligt mycket om ändå.
vi ingenting för.
Hvarenda plats var upp- Så tonade musiken, och så gick vi, efter tagen.
en lukullisk supé med champagne — nu » Har ni jämt så här mycket folk, som blef det ingen » bit » och sejdel af minsann ser på utställningen? » sa jag åt en af — hem i månskenet öfver nya bron.
uppasserskorna, som snodde förbi mig som » Den ena bronsgubben är ett fruntim- en eldslåga.
mer, » sa Ruffen, som med käppen i mun » Jämt, » fräste hon.
(Hon log bara mot stod och stirrade på brons bronsfigurer.
herrarna!)
» Aldrig möjligt, » sa jag, » piedestalerna Nu gick vi till Godthem, som Uddman är nog hvad männen längst af allt tänker byggde och aldrig fick något godt af, men behålla åt sig själfva. » där var också hvarenda plats upptagen.
» Det är det ändå, » sa doktorn.
Därifrån gnodde vi till ölkällaren i Nordi- » Ja minsann, » sa jag och knyckte fast ska museet, där Gustaf vid ett soligt bord pängsnéen.
» H v e m kan hon vara!
Kan det knackade och skrek en hel kvart, utan att vara hon som uppfann moderligheten? » vi fick något ändå, och så till sist till stora » Menar du Eva, hä, hä, » sa Ruffen.
restauranten, där ändtligen en kypare för- » Eva, nej något så gammalmodigt var barmade sig öfver oss.
det visst inte, fast nog var det något som » Vet du hvad, Ruffen, » sa jag, när jag börjar på E! » andfådd sjönk ned på en stol, » nästa gång Ja, en förtjusande kväll blef det — — de bygger utställning i Stockholm, kan de förtjusande!
MI II 1897 I T IUI A M C A f * A fl U L I lYlMllO v M v M U Redan 1888 intygade prof. Joh.
Hultmans Cacao kan således, varmt re- kommenderas till hvarje husmoder
1897 I D U N När vi kom hem, satt Johan och doppade en bit hårdt bröd i ett glas mjölk, som den beskedliga jungfrun hade gifvit honom.
Han hade inte » kommit sig för » att gå in på en restauration och äta ensam.
Nog är det gement att folk ska ha rät- tighet att sticka sina synålar in i ens väl insomnade samvete på det viset.
Kvällen var förtjusande ändå!
För öfrigt begriper jag inte, hur den där mesen har dugt till så pass som att pina lifvet ur sin hustru!
Jag blir allt mer och mer moraliskt öfvertygad, att det är hon som har pinat lifvet ur honom!
Hur som hälst kommer det att dröja, innan Ruffen och jag » glömmer af » Johan något mer — • det känner jag på mig!
Alltid ska detvåranågot / * — Drottningens besök i " Iduns salong ".
» Iduns salong » i Nordiska museets bygg- nad på Stockholmsutställningen hade i tis- dags äran af det besök, h. m. drottningen redan förut ynnestfullt utlofvat.
Vid 1-tiden pä middagen k o m m o deras majestäter k o - nungen och drottningen, åtföljda af upp- vaktande herrar och damer, vandrande ge- nom den stora hallen och stannade framför ingången till Idunssalongen.
Konungen yttrade skämtsamt, att han, som herre, icke ansage sig ha rätt att intränga i detta damernas fridlysta hörn, utan vackert finge hålla sig utanför, och drottningen med da- mer steg så upp för de tvänne låga trapp- stegen.
Hennes majestät inskref nu sitt namn på det af Jenny Nyström vackert si- rade blad, som inleder » Damernas gyllene b o k », hvarpå hon slog sig ned och en god stund hvilade ut, medan hon med intresse tog inredningens detaljer i skärskådande.
Både konungen och drottningen behagade uttala sin lifliga tillfredsställelse med ar- rangemangen, och innan hennes majestät aflägsnade sig, tackade hon hjärtligt den » tjänstgörande värdinnan », fröken Anna Berg, för den hvilostund hon tillbragt i » Iduns salong » på utställningen.
# " Kvinnornas bok ".
Sedan nu romanen » Guldmakarrø » med förra numret afslutats, följer med dagens num- mer första arket af den utlofvade » kvinno- antologi », i hvilken framlidne bibliotekarien d:r R. Bergström urvalt och sammanfört en mängd äldre och yngre svenska skaldestycken, besjungande kvinnan i lifvets olilta skeden, så- som barn, flicka, fästmö, maka, moder och gumma.
Denna » Kvinnornas bok » — hittills enastående i sitt slag i vårt land — skall helt visst bli en välkommen tillökning på bokhyllan i hvarje svenskt hem, där mödrar och döttrar älska den svenska diktens blommor.
Vi ha sökt gifva ät samlingen en tilltalande typogra- fisk utstyrsel, som ytterligare kommer att höjas genom sex charmanta helsidsplanscher af Jenny Nyström, af sedda att inleda hvar och en af de sex underafdelningarna, och hvilka planscher, tryckta på särskildt fint planschpapper, under sommarens lopp komma att medfölja något nummer af Idun.
* Blomsterkort » I " lsch!
Blomsterkort!