Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tryckfrihetsdomstol åtalad och lagligen förklarad icke brottslig, har man dragit samma skrift inför dess författares tjensteforum, för att få dess utgifvande belagdt med ett annat ansvar än det, Tryckfrihetslagen ålägger — ett vida lindrigare, än som kunnat äga rum, i fall af verklig brottslighet, men vida för strängt, då ej något ansvar kunnat på lag grundas.
Och dessa
Domkapitlens beslut hafva undergått högre domstols pröfning, ulan att ogillas.
Det första exemplet inträffade år 1817.
En prestman hade blifvit inför Kämnersrätt tilltalad för två från trycket utgifna skrifter och enligt jurys yttrande frikänd.
Men derefter hade en anmälan om ärendet skett hos Kongl. Majt, och handlingarne blifvit öfverlemnade till Justitias-Kantslersembetet, att tillse, hvad vidare embetsåtgärd dervid måtte äga rum, sedan utredt blifvit, att författaren prestembelet beklädde och i sådan egenskap vore genom ed förbunden att hvarken hos sig sjelf hysa eller bland andra utsprida annan lära än den, som vore grundad i Guds heliga ord samt våra symboliska böcker.
Justitiae-Kantslersembelet öfverlemnade skrifterna till det Consistorium, under hvilket författaren såsom prest lydde, på det Consistorium måtte kunna i anledning deraf vidtaga de åtgärder, som med lag och kyrko-ordning instämde.
Consistorium inkallade författaren till förhör; och sedan han pä tillfrågan erkänt sig hafva författat och utgifvit de i fråga varande skrifterna; gjordes honom i anledning deraf frågor, hvilka han på ett visserligen ganska eftertänklig! sätt besvarade.
Han erkände nemligen icke den gudomliga inspirationen i något mer af nya testamentets bibeltext, än Evangelierna och Uppenbarelseboken, och förkastade alldeles de Symboliska böckerna — icke nöjd all följa deras egen hänvisning till Guds Ord, såsom endaste normen för läran, hvarigenom han bordt finna sig försonad med symboliska böckerna, så vida ' han, lika med dem, erkände Bibeln.
Det synes mig således ingen ling mindre än klart, att författaren bordt frikännas, i fall han lagligen stått lill ansvar för kungörandet i tryck af de satser, han inför Consistorium förfäktade; 54 R.
Emb.-Berättelse för år i8J9. och hade lian för dessa, såsom för förnekande af den rena evangeliska läran, blifvit af en tryckfrihetsjury fälld; så hade han äfven upphört att vara prest, emedan han blifvit dömd till landsflykt.
Frågan är endast, om Consistorium var hans domare, och om den irrlärighet, han der röjde, var straffbar.
Honom tillvitades icke att hafva utspridt villfarande lärosats annorlunda, än genom de utgifna skrifterna; och öfver dessa harle Consistorium ingen domsrätt.
Hvad de innehöllo, hade redan varit inför tryckfrihetsdomstol åtaladt, och blifvit förklaradt obrottsligt; och hvad författaren nu i förhöret inför Consistorium möjligen derutöfver tillagt, kunde icke betraktas såsom utspridt och såsom sådant bestraffas — örn än Consistorium varit behörigt att deröfver döma.
Men Consistorium var dessutom icke rätter domstol i en sak af denna beskaffenhet.
Den disciplinärmakt, som tillhörer Consistorium öfver presterskapet, kan väl sträcka sig äfven till afstyrande af imiga lärors utspridande; men detta måste dock inskränka sig lill de fall, då irrlarorne spridas i tjensteulöfning; och om sådant fall var här icke fråga.
Säkerligen hade det varit mycket i sin ordning, om Consistorium, efter den gifna anledningen från de tryckta skrifterna, inkallat författaren, allvarsamt examinerat'™) och lörehållit honom skillnaden imellan den fi i lie t, han hade, att i tryck allmängöra sina vågade meningar, så länge de icke gingo ut på Bibelns förnekande, och den stränga pligt, som ålåg honom att i tjenstens utöfning ingen ting yttra, som icke noga instämde med symboliska böckernes lärosatser.
Och hade då författaren, såsom nu skedde, tillkännagifva tänkesätt alldeles oförenliga med dessa lärosatser; så hade det tvifvelsutan tillhört
Consistorium att gifva honom allvarliga varningar, med förelagdt äfventyr af lagligt tilltal, att i tjensteutöfningen icke låta undfalla sig något af ett sådant från symbolerna afvikande tänkesätt.
Men om fråga blir att realisera ett sådant äfventyr; då kan det icke vara Consistorium, som utöfvar domaremakten.
Saken blir nemligen då en ’’reli”gionsprocess”; och en sådan tillhörer del icke Consistorium att upptaga.
Äfven i prestembetets utöfning är irrlärighet undantagen från de embetsfel, öfver hvilka Consistorium äger döma.
Den enda befattning.
Consistorium dermed kan taga, efter föregången varning, är att under sakens handhafvande hos vederbörlig domstol afhålla den tilltalade från tjenstens utöfning. *) Utan samvetsforskning, och endast för att erfara, huru den examinerade kände och förstod de antagna troslärorna.
Emb.-Berättelse för år 1849. 55 I stallet för den åtgärd, som lagligen kunnat äga rum, vidtogs här den, hvartill Consistorium saknade behörighet, att genom utslag pröfva, hvad påföljd för författaren, såsom prest, de i fråga varande skrifternes utgifvande kunde medföra.
Äfven utan att vela, det dessa skrifter redan varit föremål för lagligt åtal, hvarom Consistorium icke syntes hafva tagit kännedom, hade likväl, när fråga blef om ansvar för tryckt skrift, ofelbart bordt komma i öfvervägande, hvad Tryckfrihetsförordningen om åtal å sådan skrift innehåller, nemligen att den ’’ej kan åtalas annorlunda, än Tryckfrihetslagen bjuder*), ”och att förbrytelser emot denna lag upptagas vid allmän underrätt i den "stad, der boktryckeriet, ifrån hvilket den åtalade skriften utkommit, anlagdt ”är eller vid anläggandet anmäldt blifvit”**).
Att Consistorium icke kunde företaga sig någon pröfning af ansvar eller påföljd för utgifvandet af oftanämnde skrifter, var således uppenbart, om än något åtal å desamma icke redan förut ägt rum.
Dä dessutom sådant redan skett, och frikännelse i laglig ordning tillkommit; blef det än mera uppenbart, att allmän lag öfverträddes genom nytt upptagande af redan afgjord sak.
Consistorii utslag, efter en sådan rättegång, blef, att sorn författaren föranstaltat om utgifvandet genom trycket af de tvenne i fråga ställde afhandlingarna, dem han ock erkännt sig hafva förfallat, och derigenom ådagalagt, sig icke allenast hysa, utan ock verkligen hafva försökt utsprida villfarande meningar, som stridde emot vår ehristeliga läras och tros hufvudgrunder samt de för den svenska församlingen antagna symboliska böcker, hvilka han förklarat sig ingalunda kunna erkänna för att till innehåll vara enliga med hvad han antoge för Guds Ord; alltså och emedan han, intagen af så beskaffade tänkesätt i religionsmål, icke kunde anses vara rättskaffens skickad lärare till predikoembetets förvaltning vid vår evangeliska lutherska församling, pröfvade Consistorium, i förmågo af 2 §. 1 Kap.
Kyrkolagen, jemförd med Kongl. Brefvet den 2 Maj 1751 samt Kongl. Resolutionen å Presterskapets besvär den 20 November 1786, att författaren borde från läroembete! vid vår församling och thy åtföljande rättigheter alldeles vara skild; varande utslaget, med åberopande af 24 §. i Kongl.
Förordningen om rättegång i Domkapitlen, Kongl.
Maj:ts nådiga revision och förordnande underdånigst undersläldt.
I de åberopade författningarna, utom kyrkolagen, förekommer ingenting annat, än tillämpning af bvad samma lag innehåller; och hvad denna före - *) Tryckfrihetsförordningen 1 §. **) Ibid. 5. §. 6 mom. 56 R.
Emb.-Berättelse för år i849. skrifver, återfinnes i de ur allmänna lagen här ofvan anförda ställen, utom den särskilda klausulen för ”deni i Läroståndet”, att när de utsprida villfarande meningar, med dem skall föregå allvarlig förmaning, innan de anklagas, mista embelet och förvisas riket.
Den medelväg, sorn Consistorium nu vidtog, att fråndöma embetel, utan att döma till landsflykt, är en i lag okänd medelväg.
Om Consistorium ej fann sig tillständig t att ådöma straffet i dess hel het, utan tilläfventyrs mer tvekade om sin behörighet att landsförvisa, än att afsätta; så hade häri bordt upptäckas endast ett ytterligare bevis, alt domsrätten icke tillhörde Consistorium.
Straffdomare är nemligen icke den, sorn ej kan ålägga det straff, lagen bjuder; och tror ett Consistorium (på goda skäl) sig aldrig kunna döma till landsflykt; så hör det ock deraf finna sig öfvertygadt, att det aldrig kan för villomeningar i religionen döma till afsättning.
Till den underställning, hvarmed utslaget slutar, finnes ingen anledning i den åberopade Kongl. Förordningen 0111 rättegång i Domkapitlen.
Den besvärstalan, hvarom den citerade 24 §. handlar, äger nu mera ej heller runi i andra ämnen, än ekonomiska (befordringsmål, socknestämmo-ärenden — —) 1 allt, hvad sorn rörer embetsfel, kan Hofrätts domsrätt icke förbigås — hvaremot religionsmål, såsom redan nämndt är, ej tillhöra Consistorierna, ulan skola omedelbarligen hos Hofrätt upptagas.
— Allt hvad från Consistorium drages omedelbart under Kongl. Maj:ts pröfning, upptages i Statsrådet genom Ecklesiastikdepartementet.
Till Justitiae-revisionen eller Högsta Domstolen kommer, mig veterligen, ej något ärende omedelbarligen från Domkapitel.
Icke desto mindre upptogs ärendet hos Kongl.
Domstol — det pröfvades, utan hinder deraf, att Tryckfrihetsdomstol förut deri dömt (hvarom den sakfällde i underdåniga besvär gjort anmärkning) — Tryckfrihetsdomstolens beslut undanröjdes icke, och likväl upptogs saken å nyo — Consistorii behörighet godkändes — dess beslut i saken gillades — Kongl. Maj:ts nådiga Utslag blef, att ”sorn den tilltalade, efter att hafva ulgifvit de tvenne ”ofvannämde skrifter, vid förhör inför Consistorium bestämdt förnekat åtskilliga bland de lärosatser, hvilka af den evangelisk-lutherska kyrkan blifvit ”till allmän efterrättelse antagna, och från hvilka den tilltalade genom aflagd ”prested förbundit sig att icke afvika; alltså och då han jemväl uti sina un”derdåniga besvär än vidare fortfarit att yttra samma från allmänt antagna ”grunder afvikande meningar, fastställdes Consistorii fattade beslut”.
Beslutet R.
Emb.-Berättelse för år -t849. 57 Beslutet fattades den 27 Juli 1818.
Det kommer säkerligen icke att utplånas ur svenska lagskipningens liisoria.
Men när historiens röst en gång blir hörd, skall hon ännu från en något senare tid hafva att berätta en nära likartad händelse.
Ett Domkapitel företog sig år 1845 att inkalla en Prestman, som från trycket utgifvit en skrift, deri han ansågs hafva yttrat villfarande meningar, för att häröfver höras och den åtgärd undergå, hvartill lag och författningar kunde föranleda.
Han tillfrågades, om skriften vore af honom författad och utgifven, hvilket han bejakade — om de afhandlingar, den innehöll, blifvit af honom hållna såsom predikningar, hvartill han svarade nej — samt huruvida han stöde fast vid de satser och meningar, han deri uttalat, hvilket hail med ja besvarade.
Härefter frågades honom, huruvida han ej, enär hans ännu vidhållna öfvertygelse rörande åtskilliga vår kyrkas grundsan/iiilgar stöde i uppenbar strid med kyrkans antagna, uti Guds heliga Ord grundade lära, funne tjenligast och med sitt samvete mest förenligt att frivilligt afsäga sig prestembetel.
Sedan han härpå svarat nej, meddelades honom det- af Domkapitlet fattade beslut, att ehuru Domkapitlet af 4 morn, i Kon^v Stadgan den 20 Mars 1735, jemfördt med Kongl. Cirkulärbrefvet den 21 Augusti 1786 §. 1, icke saknat skäl att, likmätigt den pligt, Domkapitlet till följe deraf ålåge att ej mindre i allmänhet tillse, det inga villfarelser emot den rena evangeliska läran utspriddes, än ock öfver prestmans fel uti lära och lefverne hafva en noga och allvarsam uppsigt, författaren, såsom den der till de enfaldigas förförande sina villfarelser skriftligen utspridt, genast till suspension eller embetets förlust döma, Domkapitlet dock, med tillämpning af 1 Kap. 2 §.
Kyrko-ordningen, ville för utrönande af verkan utaf den varning, som nu blifvit honom gifven, och till hans egen allvarliga besinning i denna vigtiga angelägenhet, medgifva och förelägga honom en tid af sex månader, under hvilken han ägde tillkännagifva, huruvida han bestämdt och obetingadt återkallade eller ännu vidhölle de i förevarande skrift uttryckta ofvanberörda villomeningar, men att Domkapitlet, i betraktande af den våda, som af författarens villfarelser kunde för åhörares och lärjungars själar uppstå, pröfvade skäligt, på grund så väl af först åberopade Kongl. Förordningar, som ock af Kongl. Brefvet den 2 Maj 1751, hojiom såsom varande ett skadligt verktyg förständiga, att intilldess nyssR.
Emb.-Berättelse för år 1849. 8 58 R.
Emb.-Berättelse för år 1849. berörde anmälan hos Domkapitlet skett, sig från all embetsutöfning såsom skolelärare och prest afhålla.
Häröfver klagades i Hofrätt, enligt meddelad besvärshänvisning — beslutet bade nu icke blifvit Kongl.
Maj:ts nådiga pröfning understäldt.
I besvären invändes, hvad som säkerligen icke förtjente och ej heller vann afseende, att författaren, såsom lärare i folkskola och lydande under vederbörande skolstyrelse, icke bordt inför Domkapitlet stå till ansvar, men dessutom, att då den tryckta skriften bordt af allmän domstol pröfvas i den ordning, Tryckfrihetslagen bestämmer, Domkapitlet icke varit Behörigt att i anledning af samma skrift vidtaga de öfverklagade åtgärderna; och häröfver utlät sig Hofrätten, att enär klaganden i detta mål icke blifvit tilltalad såsom den der genom utgifvandet af omförmälte skrift öfverträdt de i Tryckfrihetsförordningen meddelte stadganden, samt jemlikt de af Domkapitlet åberopade Kongl. Författningar, tillika med 15 §. i Kongl.
•Föraiflningen om rättegången i Domkapitlen af den 11 Febr. 1687, jemförd med Kongl. Resolutionen på Presterskapets besvär den 20 November 1786, K'#It^1.
Brefvet den 7 December 1787 och Kongl. Resolutionen den 20 November 1806, Domkapitlet borde döma i de saker, som egentligen anginge Preste- d*Äh Skoieståndspersoner högre och lägre, hvad deras embeten och Tel i läc^^ich lefverne vidkomme, deruppå hafva noga och allvarlig uppsigt sarmr afskaffa dem, som vore oskicklige; hvadan ock
Domkapitlet tillkomme att undersöka om de under dess inseende Varande prestmans och skolelärares angifna fel i läran samt enär någon af dem funnes hysa och vidhålla lärosatser, som vore stridande emot evangeliska lutherska kyrkans antagna trosbekännelser, förekomma, att han med sina villomeningar församlingen oroade; ansåge Hofrätten Domkapitlet hafva varit behörigt att, på sätt som skett, oberoende af stadganderna uti Tryckfrihetsförordningen i fråga om sättet för åtal af tryckta skrifter, tillse, hvad åtgärd kunde erfordras i anseende dertill, att författaren af i fråga varande skrift beklädde prestembetet och jemväl i egenskap af skollärare vore i tillfälle att sina deruti framställde lärosatser utsprida; och blefve alltså berörde invändning utan vidare afseende lemnad.
Beträffande således den i besvären förda klagan i öfrigt; så emedan klaganden vid förhör inför
Domkapitlet bestämdt vidhållit, hvad af honom i tryckta skriften blifvit framstäldt, och såmedelst förnekat en del af de lärosotser, hvilka af den evangeliska lutherska kyrkan blifvit till allmän efterrättelse antagna, och derifrån hvarje prestman genom aflagd ed förbundit sig att icke afvika,* vid hvilket förhållande de af Domkapitlet i egenskap af R.
Emi.--Berättelse för år 48å9. 59 Läroembetets närmaste vårdare emot klaganden i detta mål vidtagna åtgärder, såsom endast innefattande ytterligare varning och medel att leda honom till eftersinnande af sitt anmärkte förfarande, måste anses hafva varit af omständigheterna påkallade, funne Hofrätten ej skäl att i Domkapitlets öfverklagade utslag ändring göra.
Klaganden fullföljde häremot sin talan hos Kongl. Maj:t.
Domstolens beslut utfärdades genom nådigt Utslag den 10 Mars 1847, deruti förklarades, att skäl icke vore anfördt, som i Hofrättens öfverklagade utslag kunde verka ändring; och skulle den af Domkapitlet klaganden medgifna och förelagda tid af sex månader, inom hvilken han ägde göra det tillkännagifvande, hvarom i Domkapitlets utslag förmältes, komma alt beräknas från den dag, klaganden af Kongl. Maj:ts nådiga Utslag bevisligen erhållit del.
De af Domkapitlet och Hofrätten åberopade, här anförda författningar äro visserligen af det innehåll, som i Hofrättens beslut upptages; men till uudanrödjaiide af allt tvifvel om deras rätta mening i det afseende, hvarom fråga är, eller beträffande
Domkapitlets behörighet, synes det vara tillräckligt att ur en af dessa författningar, Kongl. Brefvet den 7
December 1787, anföra ett stadgande, som Hofrätten förbigått, ehuru detta stadgande, hvilket träffas uti 6 §., är just det, som här afgör frågan, att nemligen från de uppräknade Consistorierna tillhöriga mål undantagas ”de, sorn angå religion ”eller söndring och affall ifrån den rena evangeliska läran, med hvilka efter förra ”författningarna bomme att förfaras’’; och om dessa senare mål stadgas uti Kongl.
Kungörelsen rörande religionsfriheten den 24 Januari 1781, att ”forum för ”religionsprocesser skulle allt framgent, utan förändring, blifva Kongl. May.ts och ”Rikets Hofrätten".
Så visst som nu det förevarande ärendet var en religionsfråga, och följaktligen, när tvist derom uppstod, blef en religionsprocess, kunde det icke lagligen dragas under Domkapitlet, om än förfäktas kunnat, att det icke var ett tryckfrihetsmål.
Någon Domkapitlets behörighet, enligt de åberopade författningarna, finnes icke i andra fall, än då prest i tjenstutöfning gjort sig skyldig till fel i lära eller lefverne.
Men för sådant var det icke, som åtal nu ägde runi; och om det, såsom Hofrätten antager, ej heller var ett åtal för öfverträdelse af de i Tryckfrihetsförordningen meddelte stadganden; så synes väl häraf ej annat kunna följa, än att allt töremål för detta åtal försvinner.
Alt tillse, såsom Hofrätten uttrycker sig, hvad åtgärd mot författaren af en tryckt skrift erfordras, i anseende dertill, att han be - 60 R.
Emb.-Berättelse för år -1849. kläder prestembetet eller är skolelärare, blefve ju i sjelfva verket ingenting annat, än att utöfva en censur; och en sådan äger dock nu mera icke rum — annorlunda, än genom lagligt åtal uti den af Tryckfrihetslagen föreskrifna ordning.
Samma lags ovilkorliga förbud emot tryckta skrifters åtalande i annan än denna ordning, utan allt afseende på det stånd, en författare kan tillhöra, skulle alltför illa komma en prestman, såsom författare, till goda, i fall en utväg funnes att, såsom här skett, låta honom, utan åtal efter Tryckfrihetsförordningen, icke dess mindre såsom författare straffas.
På detta sätt kunde rätt ofta hända, att lagliga rättegångsförmåner i tryckfrihetsmål gmge förlorade.
Fruktlös vore då äfven den invändningen — hvilken väl i förevarande sak ej blifvit försökt, men i hvarje dylikt fall bör vara peremtorisk — att om författareansvar aldrig kan blifva fråga förr. än antingen namnsedel blifvit af Tryckfrihetsdomstol öppnad och derigenom utrönt, hvem som deri till dylik ansvarighet sig förbundit, eller ock, i brist af sådan genom namnsedel åtagen ansvarighet och derest ej heller författaren sig hos domaren sjelfmant tillkännagifver, åtalet vändes mot boktryckaren; i hvilka samtliga fall ett på titelbladet tryckt författarenamn ej ens föranleder till den såmedelst uppgifna författarens hörande.
Örn nu häraf följer, att Domkapitlet icke tillkom någon befattning med den tryckta skriften; och om'intet fel i tjensten var begånget, som inför
Domkapitlet kunde författaren tillvitas; så återstod ju ej heller någon ting att beifra, om icke sjelfva hans tänkesätt.
Att författaren vid förhöret inför
Domkapitlet vidhållit, hvad han förut i den tryckta skriften framställt, är också det, som af Hofrätten föres honom till last.
Han förklaras straffbar för det tänkesätt, han bekännt — icke derföre, att han genom tryck detta tänkesätt kungjort eller i skolan eller kyrkan derefter undervisat, utan endast derföre, att han inför
Domkapitlet det icke återkallat.
Hvad som vid utöfningen af en sådan straffrätt öfver tänkesätt egentligen bestraffas, kan icke vara sjelfva tänkesättet, hvilket hos ingen låter utforska sig emot hans vilja, utan straffet drabbar endast bekännelsen af ett tänkesätt, verkligt eller föregifvet.
Men kan man icke utforska och bestraffa äfven ett förnekadt tänkesätt; och blir följaktligen endast den straffad, som heldre lider för sin tro än förnekar den; så vinnes dock åtminstone icke mer än en obetydlig del af ändamålet.
Den som då träffas, är snarare en sådan, på hvars löfte man kan lita, när han lofvar att i sin tjenstutöfning strängt följa den vedertagna läran; och att derutöfver forska i hans samvete, är af desto mindre gagn, som änskönt han icke kan öfvertyga sig om hvarje dogm, R.
Emb.-Berättelse för år 1849. 61 hvari han undervisar, dock deraf icke följer, att han anser denna dogm för skadlig eller ens dess omedelbara afskaffande för kyrkan gagneligt.
Med godt samvete kan han nemligen undervisa i en lära, som han icke tror, så länge han anser denna lära icke destomindre vara nyttig för dem, som undervisas.
Först då, när han finnér en lära, hvari det tillhörer hans tjenst att undervisa, icke kunna ulan skada bibringas hans lärjungar, kan han vara skyldig sitt samvete att afträda från tjensten — icke derföre berättigad att i tjensten utöfva sitt undervisningskal] annorlunda, än han sig åtagit.
Med ali möjlig omvårdnad om kyrkans renlärighet, äfven drifven vida utöfver sina tillbörliga gränser, kommer man dock säkerligen ej ens inom kyrkan någonsin derhän, så länge utom kyrkan tankefrihet är för hand, att icke tvifvel också är å bane; när tvifvel går fritt och öppet öfverallt, utestänges det ej heller från kyrkan.
Ingen, som känner tillståndet, kan dölja för sig, sjelf, att i närvarande stund rätt månge af kyrkans lärare skulle nödgas frånträda sina platser, i fall de nödgades upphöra att undervisa i läror, på hvilka de tvifla.
Vöre det för församlingen önskligt, vore det rådligt, i fall man kunde utforska alla dessas innersta tankar, att afsätta dem allesamman?
Skulle kyrkan i stället kunna förses med bättre lärare, d. v. s. med sådana, som bättre undervisade, derföre att de icke tviflade?
Öfverväger man denna fråga; sä torde man nödgas erkänna, att ehuru olofligt det är att predika och inprägla en lära, den man i sitt samvete anser förderflig och skadlig, man icke derföre alltid är oskicklig att undervisa i en lära, på hvilken man tviflar, eller af samvetet förhuden alt genom denna undervisning främja likars gagn.
Man skall fast mer erkänna, att undervisningsverket på detta sätt ofta kan bättre handhafvas, än om det lage i händerna endast på sådana, som icke tvifla — i fall nemligen desse vore rättrogne derföre, att de icke tänkte, och för öfrigt till lefnadssätt och moraliskt tänkesätt icke efterdömlige.
Om nu så är; utan tvifvel måste man då afstå från den der samvetsforskningen, hvilken dock hvarken till gagns någon ting utforskar, eller vinner med lofliga medel någon ting hos den, som icke frivilligt yppar sig.
Och framför allt i ett tidehvarf, der tanken befmnes i verksamhet, måste man lemna tviflet äfven inom kyrkan i fred.
Ingen ting annat, än denna onyttiga samvelsforskning, var det, som fordom ådrog Inqvisitionen mensklighetens fasa.
Ilade den nöjt sig att från kyrkans lärostolar utestänga alla kätterska läror; så hade dertill hvarken behofts de grymma straff, den använde, eller till brottslighetens utspanande de grymma medel, som upprörde 62 II.
Emb.-Berättelse för år 1849. ali mensklig känsla.
Men den hade då icke kunnat föra krig mot den allmänna tanke- oell samvetsfriheten.
Syftningen i denna, lyckligtvis vanmäkliga strid var dock från början ingen annan, än att hålla kyrkan i helgd.
Hade man förstått, hvad dertill erfordrades, och ej försökt mer; så skulle man kunnat lyckas.
Man begärde det omöjliga och det otillbörliga, och följden blef — icke kyrkans upprättelse, utan dess förfall.
Att hvarken i svårare eller lindrigare grad samma väg mer må beträdas, är säkerligen hvad vår lagstiftning om tanke- och samvetsfriheten åsyftar.
Samvetslorturen, syftningen af ali annan tortur, när fråga var om religionen, är den, som lagen om vår religionsfrihet ofelbart velat utestänga.
Och förgäfves hade lagen arbetat för detta ändamål, när den fritog författare, änskönt stående i kyrkans tjenst, från andligt förmanskaps inseende, om icke redan kunnat förutsättas, att öfver tänkesättet i öfrigt ej mera gafs annat förmanskap, än kontrollen öfver hvad som deraf yttrade sig i tjen stens utöfning.