Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Det kan nu visserligen vara tråkigt, » sade en liten liflig hofrättsrådinna, som själf stod för rusthållet i sitt hem, » men man behöfver ej taga sig allt för djupt af, om de unga flickorna till en början äro en smula tafatta ute i sällskapslifvet, utan hoppas, det skall nötas bort med tiden, men ack, sådana små våp de kunna vara med de enklaste saker i hemmet.
Hur har ej min Berta snart sagdt från första stun- den fått vara med om hvarjehanda sysslor, ty » — och här såg hofrättsrådinnan sig utmanande omkring med kaffekoppen ut- sträckt på rak arm efter påtåren — » det hör nu engång till mina principer, hur gammalmodiga de än må vara, att en kvinna icke skall vara som bocken till trädgårdsmästare, om hon slappes på egen hand i köket.
Nej, det är min mening, och den håller jag på, att liksom det skulle stå i lagen, att hvarje gosse, om han också icke skall blifva snickare, skall lära sig sköta hyfvel och såg för att få begrepp om, att han på lediga stunder kan taga annat i hand än cigarrstumpen, så skall hvarje flicka, hon må sedan få eget hem eller ej, kunna göra upp eld i spisen och koka kaffe.
— Ja, ni skratta för att jag just nämner kaffe, men tro mig, mycket slarf med maten får mången gång en man, en far, en bror tåla och gör det också, men gif honom icke för ofta dåligt kaffe.
Det där tunna okokta skvalpet eller det där svarta grumset, som hotande blickar mot honom från koppens botten, gör på längden ingen människa glad, och just den där trefliga eftermiddagsstunden strax på ma- ten har mången gång förbittrats, då man- nen slungat ut sin mening om det elän- diga kaffet och hustrun varit nog oklok att upptaga stridshandsken.
» Nå, det var nu ett kapitel för sig, nu skulle jag tala om Berta, den kära flickan.
Hon satt häromdagen under flere timmar alldeles fördjupad i sina böcker, och som jag nu tror, att den där forcerade läsnin- gen till slut måste göra vissa flickor all- deles för abstrakta, brukar jag bryta af den en eller annan gång för att i stället låta min flicka syssla med något praktiskt.
Därför ropar jag ut henne i köket, där jag just skulle laga en sockerkaka och ber henne hjälpa mig — allt var ändå utmätt, det var bara äggen, som skulle slås sön- der och vispas i.
Nå, där står hon och fumlar och fumlar, och innan hon kraschat fyra ägg — naturligtvis så, att gulorna gått sönder — har j a g i en blink slagit sönder resten — det är ändå tolf till sat- sen.
Så tar hon några tag med vispen, utan ordning, än med- och än motsols.
Det kunde ingen människa stå och vänta ut, tills hon blef färdig, utan till slut må- ste jag naturligtvis själf slå några slag, så att smeten gick upp. » » Ack ja, mina vänner, » suckade den gamla hennes nåd Svalstjärna och skakade sitt gråa hufvud, så att de äkta struts- fjädrarne i hårklädseln behagfullt vajade af och an.
» Hofrättsrådinnan har alldeles rätt: vår tids unga flickor äro ofta alldeles bortkomna i de enklaste praktiska saker, som det i vår ungdom hade varit en skam att ej känna till, att ej äga talang i.
Men dessutom har jag tyckt mig finna, att de i allmänhet hafva synnerligen lätt för att glömma, så att, om man också vet, att de verkligen kunna en sak, vågar man sällan alldeles säkert lita på, att den blir ordent- ligt utförd, och jag nekar icke för, att jag anser, att skolorna hafva sin icke ringa skuld i denna minnesslöhet, detta mång- läseri, som gör, att alla möjliga ämnen surra rundt i våra stackars flickors hjärnor som bin i en kupa.
• » De skola lära sig så mycket, att intet blir grundligt, de skola läppja på så m y c ket vetande, att intet hinner fastna ordent- ligt.
Deras fattiga hjärnor måste oupphör- ligt stå redo att mottaga nya intryck; däraf blir förmågan att mottaga och hastigt smälta i hög grad uppdrifven, men de kunna ej länge bevara sitt vetande, — jag skulle vilja säga, att de unga flickorna i våra dagar hafva riktiga hönsminnen. » » Det var ett sant ord, Konstance, » — den gamla hennes nåd mötte fröken Hele- nas sympatiserande ögon tvärs öfver bordet — » det är verkligen så.
Jag kan le nu, men i sanning var jag ej grundligt för- argad på min systerdotter Metta härom- dagen.
Jag sitter och stoppar duktyg, fina damastservietter, som skulle med på man- geln dagen därpå, och då jag just tar sista trådänden, ber jag henne, som i alla fall skulle ut i några ärenden, att skaffa mig mera tråd.
Det vill hon mycket gärna, — bevars, villig är hon nog, men som jag känner till, att fröken är litet glömsk af sig, påminner jag icke en gång, utan fyra, och då hon redan är i förstugan, springer jag efter och ropar: » Glöm för all del icke min tråd! » Nej bevars, tycker någon det skulle vara möjligt, att hon skulle glömma bort något!
Nej visst!
— När hon kom- mer h e m: — hvar har hon nu tråden?
— » Tråden, hvilken t r å d?
» — » Stoppgarnet till servietterna, som du skulle köpa. » — » Ack det, det var så rätt, det har jag glömt, men det skall jag skaffa på ett ögonblick! » — och som en pil är hon utför trapporna.
— » Finaste kinesiska linnetråd, » ropar jag efter, men hon var redan utom hörhåll.
Nå, en halftimme gick, en timme gick och ett godt stycke in på den andra.
Jag sä- ger icke, det var synnerligen varmt möte från min sida, då hon ändtligen kom till- baka.
Hon hade träffat ett par kamrater, som hade så mycket nytt att förkunna, som de inhämtat på de timmar de varit skilda från Metta, och just som Metta som bäst fått hufvudet fullt af deras historier, slår klockan åtta och med ett: » nu stängs bodarna » rusar hon i väg för att hinna skaffa tråd, tråd — hvad för tråd — det har fröken glömt, och på vinst och förlust köper hon i första bod ett nystan — kan ni gissa hvad — ankartråd n:r 40.
» Det blir väl alltid nyttigt till något, » tröstade hon mig med, där jag sitter med tre ser- vietter, som för hennes skull komma ola- gade på mangeln. » • — — — » Min vän, » sade den gamla fru dokto- rinnan på hemvägen från kafferepet till sin sonhustru, » d u som har två unga döttrar att uppfostra, skall bland annat akta dig för att göra dem tafatta och glömska. » » Hvad menar svärmor, » sade den unga frun, » icke är det väl mödrarnas fel? » » Understundom, min vän.
Ic.ke med af- sikt, naturligtvis, men mången gång kunna vi föräldrar och uppfostrare omedvetet hos de unga lägga hyende under lasten, som vi af hela vår själ tro oss i stället i färd med att arbeta bort.
Till exempel konsul- innan.
Hon äger själf ett ovanligt ledigt och behagligt sätt samt har en förundrans- värd förmåga att med hvem som helst tala om hvad som helst.
Jag brukar skämta med henne och säga, att komme hon till- sammans med ett sällskap vildinnor, skulle hon ändå inom tre minuter hafva en liflig konversation i gång, och de skulle skiljas från henne fullt öfvertygade, att de träffat den angenämaste person under solen.
Ett godt sätt är en stor och lycklig gåfva, och det är ej underligt, att konsulinnan varit angelägen att söka bibringa den åt sin dotter Gärda.
Hon har därför hållit en mängd tal för flickan, hur hon bör göra, hvad hon bör säga, hur hon skall skicka sig o. s. v. och det kan nu till en viss gräns vara i sin ordning; hon öfvervakar dessutom på det noggrannaste att Gärda efterlefver hennes ordinationer, men ser du, just därmed får man vara en smula för- siktig.
Den stackars ungen är af naturen litet blyg, och den där känslan af att be- ständigt stå under en annans kontroll gör henne tafatt och förvirrad.
Och så det allra sämsta.
Säger man något åt henne, flickan, glömmer mamma, som alltjämt är van att föra ordet, att flickan för länge sedan vuxit ur kolten och är genast färdig att svara i hennes ställe.
Jag förstår så väl, hvilka själskriser en sådan där tillbakasatt, and- ligt omyndig flicka går igenom.
Först måste det förtryta henne, att hon ej får svara för sig själf, sedan resignerar hon med slö lik- giltighet, och till slut blir det henne en riktig lättnad, att hon slipper från ett svar.
» Men kära du, hvart skall sådant taga vägen, ty hon kan väl ej bestädigt segla i kära mors kölvatten?
Hon blir olycklig för hela sitt lif, ty mycket är svårt att kämpa mot här i världen, men bland det svåraste är dock att vid minsta kollision med något nytt, något främmande, tvingas att göra våld på sin natur, som helst vill, att man skall gömma sig i den mörkaste vrån och icke säga ett ord af fruktan för, att det skall låta dumt.
Nej, det är bättre att icke genast söka dana sina unga skat- ter till några mönsterupplagor.
Ett ord då och då, en liten vink, en liten hjälp, o m så behöfs, och så får man hoppas, att de smärre kantigheterna nötas bort så små- ningom.
Hufvudsaken är, att vi fostra dem som barn så, att vi kunna lita på de upp- växte, ty känslan af, att vi lita på dem, gifver dem förtroende för sig själfva, och detta är dem en stor hjälp, en i vår tid nödvändig hjälp, då kvinnan mera sällan
stannar inom hemmets väggar, ntan måste ut och arbeta sig fram för sin existens.
» Den andra sortens tafatthet, som hofrätts- rådinnan förde på tal, och som vi mödrar nog oftare beklaga oss öfver, är i stället vida mindre att ängslas för.
Det är j u naturligt, att våra döttrar, som tidigt sän- das i skolan, som där tillbringa sina för- middagar och på eftermiddagen bereda sig på dess fordringar, ej kunna svänga visp och sked lika kvickt som vi, hvilkas hela uppfostran gått i en mycket mer praktisk riktning, och som sedan kunna hafva dag- lig öfning.
Emellertid tror jag som hof- rättsrådinnan, att det ej skadar dem att mellan bok och läxa få vänja handen att syssla med hemmets värf.
O m de då bära sig en smula bakvän dt åt, böra vi emeller- tid ej vara för snara att kalla dem tafatta, — det är ganska nyttigt att ibland erinra sig, att den största mästerkock en gång varit en liten kökspojke, — eller o m det ej går fort nog, taga arbetet ifrån dem för att göra det själfva.
Den som kommer med god vilja blir missmodig däraf, och den an- svarighetskänsla, som väckes hos den unga flickan, då man öfverlämnar ett göromål åt henne, dör bort, då hon ser, att hennes hjälp är öfverflödig.
D u förstår nog, att om tårtsmeten blir färdig tio minuter förr eller senare, det gör egentligen så försvin- nande litet, men ansvarighetskänslan, käns- lan af att det är min plikt att på bästa möjliga sätt utföra, hvad som ålägges mig, är en lifssak för den unga, på hvilken plats hon än ställes, och därför bör det vara oss äldre angeläget att söka väcka och nära denna känsla, äfven när vi finna jordmånen ofördelaktig.
Och ofördelaktig kan den vara, och bidragande orsak därtill är ofta just den opålitlighet och den glömska, som vi talat om i dag.
» Där är en svag punkt hos det unga släk- tet, som är svår nog att arbeta bort.
Dock tror jag svårligen, att fröken Helena får sin Metta mindre glömsk genom att oupphör- ligt påminna henne o m samma sak.
Det där » glöm icke », » glöm icke », antagandet att man bestämdt ändå glömmer måste ovillkorligen verka slappande på minnet — och Metta glömde mycket riktigt.
Men om hon verkligen är så glömsk, hur bär hon sig då åt i skolan?
Jag vet att lärarinnan af princip aldrig säger till om läxor eller dylikt mer än en gång.
Ja, jag finner in- gen annan förklaringsgrund, än att viss- heten härom liksom vissheten om en skrapa i händelse af glömska gör det till en nöd- vändighet att höra upp och lägga på min- net den första och enda gång, något säges.
» Men, kära barn, hvad ser jag, vi äro redan vid hemmets port, och du har hela tiden varit som på föreläsning.
Ja, hvad jag vill betona är, att vi uppfostrare vid de fel och lyten vi se hos de unga böra undvika det myckna talandet och bekla- gandet öfver dem.
En läkare, som vill bota en sjuk, måste iakttaga de förhållan- den, under hvilka han lefver och hvaraf han får intryck, för att förstå, hvaraf det onda härleder sig, och hur det möjligen skulle kunna upphäfvas.
Ungefär den vä- gen tror jag, vi också skulle gå, under- sökande hvarifrån felet kan komma, och hur det kan fortlefva, och främst vändande oss till oss själfva.
Kanhända är det mitt ord, mitt exempel, som hjälper ogräset att v ä x a?
En sådan ärlig fråga skadar aldrig.
Den är för oss uppslag till en.
nyttig själf- pröfning, och tanken på, att vi själfva kunna vara skröpliga, gör kanske bäst vår hand lämplig att — mildt så att ingen god brodd skadas — söka rensa bort ogräset ur de unga sinnen, som äro i vår vård. » $ J " klädpenning / rågan ".
Förnuftigt och klokt är det väl däremot, att en kvinna så väl som en man har sin garderob så i ordning, att hon ej af brist på kläder be- höfver hålla sig hemma från en bjudning e. d.
Behöfver därför någon del af garderoben förnyas, bör ' väl detta ske, vare sig en bjudning är för handen eller icke.
Men följer man denna regel, behöfver man ej skaffa sig ny utstyrsel, därför att man är bortbjuden.
Det lider ej något tvifvel, att brist på beräk- ning, omtanke och måtta i fråga om hustruns kläder mycket ofta medför oreda i familjens eko- nomi, ja kanske bringar den på fall.
Vi känna t. ex. en man med ganska måttliga inkomster.
Själf är han ganska » sjaskigt » klädd, och i hans hem är det si och så.
Men så snart frun visar sig utom hus, är hon klädd som » den finaste grefvinna ».
Ständigt har hon något nytt att uppvisa.
Huru många nj ' a hattar, klädningar och kappor hon årligen erhåller är svårt att säga.
Sina beställningar gör hon i de finaste affärer, och de skola alltid vara efter nyaste modet.
Ofta ledsnar hon på det nya plagget och vill då ha ett annat.
Bäst är i sådant fall att sälja det förra.
Det kostar så mycket att ändra det, och så blir det ja dessutom aldrig riktigt bra, när det skall ändras.
Behåller tycket sig något längre för ett plagg, så får det hänga på för jämnan och blir snart fördärfvadt.
Där förhållandet är sådant, må en man väl vara glad, om han slipper med att sätta en nolla efter talet 120.
Men om hushållningen i detta fall är sådan, huru skall den då gestalta sig i allt öfrigt, och månne mannens ekonomi länge tål vid de mer och mer stegrade utgifterna?
Säkert är att penningarna kunde användas bättre och att trefnaden i hemmet kunde vara större.
Teodor.
Med anledning af de invändningar en » upp- retad äkta man » gjort mot hvad som rörande denna fråga hittills varit synligt i Idun anhåller jag vördsammast ännu en gång få taga till orda.
Den ifrågavarande insändaren synes hålla före, att de lämnade uppgifterna ej äro tillförlitliga.
Han tager visserligen saken skämtsamt; men me- ningen är väl dock den, att en fru eller fröken omöjligen kan kläda sig hyggligt för de uppgifna beloppen, 75, 100, 120 å 160 kr.
Om vi hålla oss till den af mig uppgifna me- delsumman 120 kr., huru många, om vi endast hålla oss till den bildade klassen, ha då verk- ligen råd till mera?
Tänk oss t. ex. en familj med tre barn och en årsinkomst af 2,500 kr.
1 Låt oss räkna!
— Mannens kläder 150 kr., hustruns d:o 120 kr., barnens d:o 150 kr., hyra 400 kr., bränsle 100 kr., tjänarinnans lön 120 kr., skatter 150 kr., hushållet (matvaror, tvätt, belysning etc.) 100 kr.
i månaden 1,200 kr.
Sedan dessa utgifter blifvit bestridda, har man 110 kr.
till böcker, tidningar, nöjen, gåfvor, medicin, läkarearvode m. m., och det är ju ändå bra litet till så mycket.
Man bör ju ock dessutom spara något för kommande da- gar.
Jag tror nog också, att en förståndig och sparsam husmoder anstränger sig i denna rikt- ning genom att nedbringa en eller annan post Denna fråga är om någon individuell, men något; men jag tror näppeligen, att hon gör en då ju Iduns redaktion tillåter alla sina läsarinnor sådan ansträngning för att kunna använda mer att draga strå till stacken, vill äfven jag delgifva för egen räkning.
min erfarenhet.
Min man önskar alltid se mig Nu är likväl att märka, att 2,500 kr.
är i för- nätt och väl, d. v. s. smakfullt klädd och så att hållande till våra lefnadsvillkor i allmänhet en jag när som helst, äfven under stökdagar, kan hög årsinkomst.
Ty det är en nrycket liten pro- komma emot en främmande, utan att se sjaskig cent af de gifta männen i vårt land, som nå dit ut.
Vi bo i stad, ha jungfru, och min mans in- eller däröfver.
Och då red.
af Idun upplåter sina komster äro 2,000 kr.
— på dessa måste vi två spalter för en diskussion i denna fråga, så af- och två barn lefva utan skuldsättning — hvarför ses väl därmed i främsta rummet, att den skulle omtanken om klädpengarne måste vara stor hos vara till gagn och ledning för dem, som behöfva husmodern.
se på kronan.
De, som ha stora inkomster, ha Se då här, huru jag under vårt 6-åriga äkten- ock råd att gifva ut mera, ehuru det ju nog vore skap sökt göra: Alltid köpt de bästa, starkaste bra, om alla vore sparsamma.
Lyx och fåfänga tyger jag kunnat få och låtit den skickligaste ha ruinerat många, och de högres föredöme vin- sömmerskan sy dem efter en s. k. genomsnitts- ner lätt efterföljd bland de lägre.
typ, då de ej så fort se urmodiga ut.
Ett väl- Låt oss därför i främsta rummet ha det klart sittande plagg håller dubbelt så länge som ett för oss, att våra hustrur ha i allmänhet ej råd illa sydt.
Oftast vänder jag klädningarna, tyc- att för sina egna kläder använda mer än 120 ä ker alltid att färgade se så fort nötta ut.
Min 160 kr.
Vi svenskar ha en nedärfd be- .man har funnit det vara i längden billigast att, nägenhet för att slå på stort, och däraf kommer då jag ' är » klädd », d. v. s. på bjudningar, kon- det sig ock, att det ej anses berömvärdt att kunna serter etc, alltid ha siden, svart eller kulört; en lefva billigt, utan snarare anses detta tarfligt och svart sidenklädning ter ju sig alltid mera mo- simpelt.
Detta nationalfel böra vi af alla krafter dern än en mycket begagnad ylleklädning.
Till motarbeta, ihågkommande, att vårt land är fat- kulört har jag s. k. tvättsiden; ljus linnefärg är så tigt, och att vi i allmänhet lefva under små för- bra därför att fläckar lätt uttagas och efter tvätt- ning (kemisk) ser den lika fin ut som ny.
Med hållanden.
En » uppretad äkta man » synes nästan helt litet olika spets-, band- eller dylik besättning är och hållet förbisett villkoren för att ett fruntim- den sig olik för hvarje gång.
I hvardagslag som- martid har jag alltid bomullsklädningar, tar då mer skall kunna kläda sig billigt.
De, som yttrat sig i sak, ha ju dock framhål- hem en sömmerska, som syr en ny dylik hvarje lit, att det ej går att kläda sig billigt för ett vår — den förra året sydda blir nu stökdräkt fruntimmer, om det gäller att vara grann, ut- och ser då efter hvarje tvättning, som af mig styrd och efter sista modet.
Vidare fordras att själf eller jungfrun är lätt gjord, fraiche och ny köpa med förstånd och god beräkning, hafva ut, den nya, är för sådana dagar, då mindre är god smak, själf sy eller hjälpa att sy sina klä- att göra.
En ylleklädning i mörk färg skaffar der, vara rädd om dem och i tid laga dem, ej jag mig hvarje höst, välsydd och proper, som hafva stor garderob, endast 3 k fyra klädningar.
jag sedan nyttjar ute och inne utom i stökdagar, Dessa villkor äro ju dock ej svårare, än att hvil- då den förra hösten anskaffade får tjänstgöra.
I ket ordentligt fruntimmer som helst kan upp- linne skaffar jag mig det finaste och bästa jag kan få och låter sy hemma samt sedan äfven fylla dem.
tvätta det hemma af en lejd gumma, ej precis där- Men månne det också i allmänhet sker så?
för att blir billigare, men jag ser då att linnet En » uppretad äkta man » och hans fru skola, väl handteras och ej skurborste användes.
Ett såsom vi få veta, snart på en större bjudning.
Till par skor och ett par kängor af bästa sort köpas dess måste frun ha en ny elegant ylleklädniug.
per år.
En ny vinterhatt med goda band köpes — Här framskymtar genast ett galet bruk, som hvar tredje vinter, moderniseras dessemellan, en förorsakar stora utgifter.
Till nästan hvarje sommarhatt med band hvartannat år.
Till hvar- större bjudning eller annan högtidlighet skall frun dagslag nyttjar jag bastbattar af eget fabrikat, ha en ny klädning m. m.
Det går näppeligen de äro lätta, billiga och se med litet tyll snygga an att visa sig i en förut begagnad, den må vara ut.
Om sommaren har jag fina vantar, sådana än så fin och bra.
Mannens fåfänga likaväl som finnas ju i de läckraste färger, om vintern föl- hustruns begär att utmärka sig och öfverglänsa skinnshandskar: de äro dyrare, men kunna tvät- andra är orsaken till denna lyx.
Och när sådana tas flere gånger.
I hemmet nyttjas alltid stora makter drifva spelet, hvad frågar man då efter förkläden.
Fina, vackra sommar- och vinterkap- kostnaden, äfven om det skulle svida » ända in por har min man gifvit mig till julgåfvor, de i plånboken » 1 xn.
äro ju eljes dyrbara saker.
Till underlif, kjolar och kalsonger nyttjar jag god trikå: dyrt i bör- jan, men snyggt och — outslitligt.
Aldrig snör- lif, det sliter klädningar betydligt och sparar ingalunda apoteksräkningen.
Och om ett litet hål blir, lagar jag strax — plagget håller dub- belt längre.
Min man tycker jag är en liten förståndig gumma — få nu se, om redaktionen tycker det- samma, eller låter detta hamna i sin pappers- korg.
Fru Elisabeth.
Just nyss har jag slutat läsningen af Teodors tänkvärda inlägg i klädpenningfrågan och jag kan ej annat än i sak af hjärtat instämma med honom, fast jag anser några modifikationer nö- diga och tillåter mig påpeka dem såsom jag upp- fattar saken.
Till följd af det sväfvande och växlande be- greppet af det annars nog så goda och uttrycks- fulla, äktsvenska ordel » lagom » kan ej gärna detta enligt min tanke ställas som » norm » för mitt görande och låtande i denna sak, utan fastmer må det utgöra det lyckade resultatet däraf, men som regel eller rättesnöre måste jag hafva något absolut, något som ställer sig lika för alla, lefnadsställning och yttre villkor må nu växla hur som helst.
Detta abssoluta anser jag vara plikten, sådan den i Guds ord är angif- ven och i ett vaket samvete uppenbarar sig, och härmed har jag angifvit min hållning äfven till » klädpenningfrågan ».
Där den kristliga troheten tydligen får göra sig gällande i lifvets äfven obetydliga handlin- gar, enligt Luce 16:10, så att man äfven i hvar- dagslifvets ringare bestyr dock söker omsätta de lärdomar bibeln gifver oss under alla förhållan- den, där blifver äfven toalettfrågan, huru under- ordnad den nu i sig själf än må vara, dock ej för ringa att med trohet behandlas.
Äfven i dräkten måste inläggas det passande och höf- viska, som anstår en kvinna, den där i allt vill underordna sig Guds ords föreskrifter och äfven- ledes i sitt yttre visa den kyskhet och renhet, som böra råda i det inre.
— Som bekant hafva t. o. m. de store apostlarne Paulus och Petrus i Tim. 2: 9, 10 v.v. och 1 Petr.
3: 3, 4, 5 ej räk- nat under sin värdighet att taga till orda i en sådan sak för att gent emot de hedniska kvin- nornas oblyghet och lättsinne i klädedräkt upp- mana den kristna kvinnan till föredöme af mot- satt beskaffenhet, om ock de behjärtansvärda uppmaningarna icke under alla förhållanden äro att taga i rent bokstajiig bemärkelse.
Att äfven i sant kristliga kretsar kvinnan mången gång alls icke i klädedräkt iakttager den önskvärda och bibli- ska hållningen kan blott beklagas, ej försvaras, och följderna däraf blifva också de fördärfliga- ste, ej blott för henne själf, utan både för fa- miljen och hela samhället.
Man får ofta se dräk- ter, hvars speciella ändamål tyckes vara att ådra- ga sig så mycken uppmärksamhet som möjligt samt att blotta kroppen i stället föratt hölja den, och sådant visar gifvet att resultaten med afse- ende å beklädnaden äro helt och hållet förfelade eller misslyckade, helt naturligt för resten, då de rätta förutsättningarna saknats.
Genom den kvinnliga ståndspersonsklassens öfverdrifna lyx i kläder gifves dåligt föredöme för den arbetande kvinnan, som äfven genom den lätta åtkomsten att för billigt pris kunna erhålla aflagda, visst icke utslitna, men genom bjäfs, grannlåter och snitt fullkomligt ändamåls- lösa kläder, uppmuntras att gifva vika för sin medfödda fåfänga.
Ja, nog behöfves en reform med af seende å klädedräkten, men vid hvarje genomgripande för- ändring måste man börja med ungdomen och i hem- met och med ord och gärning sträfva efter det goda och sköna; åt kläderna måste gifvas den rätta stämpeln och ungdomen bör samtidigt hand- ledas i den svåra konsten att på bästa och lämp- ligaste vis få debet och kredit att gå ihop.