Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter beräkning af erforderlig procent för ränta och amortering å det ursprungliga kapitalet, hvarvid ännu en gång afdrag göres för sträckningen mellan Köping och Hult, och sedan kostnaden för verkställandet af noggranna till större jernvägars utförande erforderliga topografiska undersökningar m. m. uppgifvits, föreslås, såsom följd af de sålunda utvecklade förhållandena, och för den pröfning
Och medverkan som på Rikets Ständer ankomme, att, på sätt orden lyda, ”såsom grundsats antages, att hädanefter icke några jernvägsstamlinier i Sverge må anläggas och utföras annorlunda än medelst statens omedelbara försorg och på dess bekostnad;” — hvarefter, och sedan Kongl.
Majit yttrat sig om sättet att bereda tillgångar för jernvägsanläggningarna m. m., Kongl.
Majit slutligen föreslår, att, såsom hittills, på den enskilda industrien och företagsamheten i landet borde ankomma att företaga och utföra de smärre jernvägsbanor, hvilka för kommunikationsbehof af mindre utsträckning erfordrades, dock att icke någon sådan bana, som kunde V 9 hänföras under egenskap af allmän väg, måtte kunna sättas i verket utan Kongl. Maj:ts tillåtelse, och att, då dylika kortare jernvägar, såsom bland redan ifrågaställda exempelvis de bibanor, hvilka vore ämnade att med Köping-Hultstamlinien sammanbinda städerna Askersund och Kristinehamn, syntes förtjente att med statsunderstöd ihågkommas, det borde, likasom förut, på särskild pröfning i hvarje fall bero, om och i hvilken mån dylika företag kunde af staten understödjas, vare sig genom direkt anslag eller lån af allmänna medel.
Statsutskottet, till hvilket nyssberörde Kongl, proposition tillika med de dervid i Riksstånden "jorda anmärkningar remitterades, instämde hufvudsakligen i hvad Kongl. Maj:t i sin nådiga proposition framställt.
•— Uti ett särskildt, samma dag eller den 7 September 1854 afgifvet, utlåtande yttrade sig
Utskottet öfver väckta motioner om statsbidrag för åtskilliga jernvägsanläggningar, ibland andra från Dalarne till Gefle eller Westerås, åt hvilken sistnämda, då behandlade fråga, såsom nära sammanhängande med en bland dem kommittéen har att utreda, det torde vara lämpligt att egna några ord.
Särskilda motioner i motsatt syftning hade i detta ämne blifvit väckta såväl hos Ridderskapet och Adeln som hos Borgareståndet.
Till stöd för framställningen om en jernvägs dragande från Falun till Westerås anfördes hufvudsakligen, att den från äldre tider högst lifliga kommunikationen mellan Westmanland och Dalarne vore föranledd af provinsernas inbördes läge samt deras produktionsförmåga.
Dalarne vore nämligen äfven under goda skördar i behof af spannmål; denna, äfvensom de förnödenhetsartiklar, hvilka derstädes icke frambringades, måste med få undantag transporteras genom Westmanland.
Likaså blefve nästan alla den förra provinsens produkter, som utom densamma skulle afsättas, fortskaffade genom den senare till de orter, der de utskeppades eller försåldes.
För Westmanland och egentligen för de spannmålsproducerande, eller de sydliga och östra delarna af detta landskap beredde åter Dalarne tillfälle till afsättning af de alster, som öfverstege samma landsorts och dithörande bergslags egna behof.
De af dessa ömsesidiga förhållanden mellan begge provinserna jemte deras betydliga inbördes handel förorsakade otaliga transporter måste till hufvudsakligaste delen ske landvågen, emedan varuforslingen på Strömsholms kanal endast kunde sträcka sig till den vestra delen af Westmanland och den sydvestra delen af Dalarne; derföre såges ständigt och under alla årstider med sagde transporter sysselsatta talrika faror på landsvägarna mellan Westerås, Brunnbäck, Hedemora, Säter, Falun och Båtstad.
Vidare framhölls denna sysselsättnings högst skadliga inverkan såväl på åkerbruket och boskapsskötseln, som på den forslande personalens ekonomiska ställning och moralitet, äfvensom att erfarenheten derom minskat antalet af dem som med forsling ville sysselsätta sig, hvilket åter medfört förhöjning af forlönerna, särdeles vid vissa tidpunkter, då det knappast vore möjligt att för uågot 2 10 pris få foror framskaffade.
I anseende till dessa särskilda förhållanden samt den allmänna angelägenheten af förbättrade kommunikationsanstalter hade närmare 17,000
R:dr sammanskjutits för undersökning om kommunikationens mellan Westmanland och
Dalarne underlättande genom en jernvägsanläggning.
Vid denna undersökning hade den lämpligaste sträckningen för den ifrågaställa jernvägen ansetts blifva från Westerås genom Hubbo, Romfartuna, Kila och Vester-Fernebo socknar i Westmanland, på en half mils afstånd från staden Sala, genom Folkärna till Avesta, Hedemora och Säter, genom Gustafs och Tuna socknar, i hvilken sistnämde socken jernvägen skulle vid Forsshufvud gå öfver Dalelfven, vidare genom Amsbergs kapellförsamling samt Aspeboda och Kopparbergs socknar till Falu grufva, med en grenbana från trakten af sjön Billingen till Brenäs udde vid Insjön inom Als socken, mellan hvilket ställe och Siljan vore obehindrad sjöfart.
För tillvägabringande af den summa af 4,261,000
R:dr, som enligt kostnadsförslaget skulle erfordras för jernvägsanläggning i den uppgifna sträckningen, hade de, som tecknat sig för den verkställda undersökningen, i underdånighet anhållit, att två tredjedelar af denna summa måtte anvisas såsom statsanslag, hvaremot den återstående tredjedelen borde anskaffas genom aktieteckning m. m.; och utvisade de öfver anläggnings- samt drift- och underhållskostnaderna upprättade beräkningar, att den årliga behållningen kunde antagas utgöra 132,140 R:dr; — hvarförutan upplystes, att Kongl. Majit, efter inhämtande af Väg- och Vatten-byggnadsstyrelsens underdåniga utlåtande öfver ifrågavarande ansökning, förklarat sig visserligen anse det framställda förslaget förtjent af mycken uppmärksamhet, såsom åsyftande väsendtlig lättnad för en betydlig trafik från orter med ymnig tillgång på naturprodukter; men då Kongl. Majit till Ständerna aflåtit proposition angående sättet och villkoren för statens medverkan till jernvägars anläggande i allmänhet, hade Kongl. Majit, under afvaktan af Ständernas beslut härom, funnit sig i anledning af denna ansökning icke böra vidtaga någon åtgärd.
Frågan underställdes derföre Ständernas pröfning, med anhållan, att, för den händelse Kongl.
Majit bifölle detta arbetes utförande, Rikets Ständer måtte för detsamma till Kongl. Majits disposition ställa antingen det begärda, två tredjedelar af den beräknade kostnadssumman motsvarande anslaget, eller ock, i fall Ständerna ansåge arbetets utförande i dess helhet med statens medel vara för riket mera nyttigt, hela kostnadsbeloppet.
För den från föregående riksdag ånyo upptagna frågan om statsbidrag för anläggning af jernväg mellan Gefle och Falun åberopades, bland annat, en i denna syftning till Kongl.
Majit under nämde år 1854 ingifven ansökning, som innefattade en omständlig utredning af alla med hänsigt till detta företag förekommande förhållanden, hvarvid sökandena, efter meddelande af åtskilliga statistiska uppgifter angående provinserna Dalarnes och Gestrikland.? belägenhet och topografiska beskaffenhet, jemte naturförmåner, ekonomiska ställning och hufvudsakliga näringar m. m., ingått i en jemförande undersökning för bestämmandet 11 af den kommunikation, som för Dalarne skulle vara den lättaste och fördelaktigaste.
I detta afseende och i fråga om ändpunkterna för en sådan kommunikation, hvilken måste leda till en del af rikets närmast
Dalarne vid hafvet belägna större handelsplatser, och således antingen till Stockholm eller Gefle, hade anförts, hurusom, enligt hvad utredningen angående
Dalarnes vattensystem ådagalade, sjön Runn invid Falun vore den punkt, dit de då mest angelägna föremålen för afsättningen, eller de på många ställen inom provinsen föga eller intet värde ägande skogseffekterna, kunde från nästan alla socknar sammanföras; och då den föreslagna jernvägen från Westerås till Dalelfven, vid Naglarby inom Gustafs socken i närheten af nyssnämde sjö, skulle utgöra en längd af 11 mil, samt afståndet mellan Westerås och Stockholm äfven vore omkring 11 mil, komme följaktligen direkta vägen från Dalelfven nedanför denna sjö till Stockholm att öfverstiga 20 mil; hvaremot en jernväg från Korsnäs vid samma sjö till Gefle endast komme att blifva 8| mil lång.
Vid sådant förhållande hade någon tvekan i afseende på rätta begynnelse- och slutpunkterna för den jernväg, hvarom fråga vore, destomindre hos sökandena uppstått, som Dalarnes skogsjnodukter, jemte åtskilliga andra elfekter, ingalunda skulle med fördel kunna på jernbana föras en så lång sträcka som till Stockholm, eller på omvägen dit genom Westerås.
Ett ställe kunde dock, såsom slutpunkt för Gefle-Dala-vägen, anses ännu tjenligare än sjön Runn, och detta vore den mera centralt belägna Insjön, med öppen segelfart till Siljan och Orsasjön; men genom en sådan utsträckning af jernvägen skulle de ändå mycket stora anläggningskostnaderna ytterligare ganska betydligt ökas, hvarföre frågan om verkställigheten deraf ansågs böra uppskjutas intilldess, genom den af sökandena förordade jernvägens begagnande, rörelsen inom Siljansdalen kunnat mer utvecklas.
Enligt kostnadsförslag erfordrades för, denna jernväg 2,400,000
R:dr; och då genom en sådan anläggning stora fördelar skulle beredas rikets handel i allmänhet, och särskildt tvenne provinser, hvarest näringarna komme att upphjelpas samt arbetsförtjenst och bergning vinnas för dervarande vanlottade allmoge, hade sökandena anhållit, att Kongl. Maj:t genom nådig proposition måtte, såsom enda utvägen till åstadkommande af detta företag, hvars kostnader öfverstege de enskilda tillgångar som derför kunde inom orten anlitas, föreslå Rikets Ständer att åt det bolag, hvilket för detsammas utförande bildade sig, bevilja och anvisa ett lån, motsvarande två tredjedelar af anläggningskostnaden och således utgörande 1,600,000 R:dr.
Efter erinran, att det vid föregående riksdag ifrågasatta understöd af staten ansetts icke kunna beviljas, enär de med en sådan anläggning sammanhang ägande omständigheter icke vore nog utredda, yttrar Statsutskottet vidare, att Dalarne, till följd af sin genom andra mellanliggande provinser från både hafskusten och de större insjöarna samt dem sammanbindande kanaler afskilda belägenhet, icke kunnat komma i åtnjutande af de fördelar, som genom nya eller förbättrade vattenkommunikationer i senare tider beredts en stor del af rikets 12 öfriga landskap.
Frågor hade visserligen jemväl uppstått och förslag uppgjorts rörande anläggning af en eller annan kanal inom denna provins, men med hänseende till lokal- och klimat-förhållanden hade de föreslagna kanalledernas gagn för orten och riket ansetts icke komma att motsvara dermed förenade kostnader.
Dessa företag, för hvilka dels icke några, dels otillräckliga allmänna understöd erhållits, hade alltså icke kunnat utföras.
Dalarnes förnämsta och mest vigtiga kommunikationsbehof syntes emellertid vara, att för fortskaffningen af de produkter och varor, denna provins kunde afsätta till eller måste anskaffa från andra orter, erhålla en efter nutidens fordringar i detta hänseende lämpad farled till en allmän och lätt tillgänglig hamnplats.
Att en sådan kommunikation icke utan alltför stora både enskilda och allmänna uppoffringar kunde beredas genom en kanalledning, torde, i betraktande af provinsens samt dess vattendrags läge och beskaffenhet, kunna tagas för gifvet
Deremot förefölle, ur flera synpunkter, en jernvägs anläggande för sagde ändamål företrädesvis lämpligt.
Utskottet ansåg alltså förslagen om tillvägabringande af ett sådant kommunikationsmedel, dels i sydlig rigtning till Mälaren och dels i östlig rigtning till Östersjön, förtjenta af synnerlig uppmärksamhet.
På grund af dessa med flera skäl trodde sig Utskottet äga all anledning tillstyrka Rikets Ständer att redan vid samma riksdag bevilja de medel, som kunde erfordras för en ändamålsenlig jernväg från Dalarne, helst denna jernvägs fullbordande, så snart omständigheterna möjligen medgåfve, syntes företrädesvis angeläget och maktpåliggande, ej allenast för den ekonomiska ställningens förbättring och näringslifvets utveckling inom nämde vidsträckta landskap, utan äfven för dess naturprodukters och slöjdvarors inverkan på rikets allmänna handelsrörelse och bergshandtering; men Utskottet ansåg sig icke kunna tillstyrka de för dessa företag afsedda tillgångars användande till understöd för tvenne större jernvägsanläggningar från en och samma provins.
1 fråga åter om hvilkendera utaf dessa begge jernvägsanläggningar, såsom för landet och allmänna rörelsen mest nyttig och nödvändig, borde företrädesvis befordras till verkställighet, förklarade Utskottet, att då bestämmandet häraf måste, så vida möjligheten af misstag dervid skulle kunna undvikas, grunda sig på en föregående noggrann och fullständig jemförelse mellan de särskilda jernvägsliniernas relativa behöflighet och fördelaktighet för de orter, från och genom hvilka desamma skulle komma att anläggas, samt allmänna gagn för landets vigtigare näringsgrenar, fann Utskottet sig hvarken böra eller kunna ingå i något yttrande härom, helst en sådan jemförelse förutsatte ytterligare undersökningar äfvensom närmare kännedom om lokala förhållanden.
För den händelse derföre, att bolag bildade sig för att under stadgade villkor och förbehåll utföra jernvägsanläggningar mellan såväl Dalarne och Mälaren, som mellan denna provins och Östersjön, ansåg Utskottet Ständerna böra till Kongl. Maj:t öfverlemna att, efter en sådan utredning och jemförelse, bestämma i hvilkendera rigtningen och till hvilken ändpunkt den med statsbidrag under - 13 stödda jernbanan från Dalarne borde anläggas; och Utskottet tillstyrkte alltså, att Rikets Ständer måtte för anläggning af en för begagnande med lokomotiv afsedd jernväg från Dalarne till lämplig hamnplats vid Mälaren eller Östersjön bevilja ett särskildt statsbidrag, att utgå i egenskap af lån, motsvarande två tredjedelar af den summa, som det uppgjorda och af vederbörande godkända samt af Kongl. Majit fastställda kostnadsförslaget för jernvägsanläggningen upptoge; dock att lånebeloppet icke hnge öfverstiga 2,840,000 R:dr; i sammanhang hvarmed Utskottet äfven föreslog de villkor och förbehåll, under hvilka statsbidraget borde erhållas.
De af Statsutskottet sålunda uppställda grundsatser, att alla jernstambanor i riket hädanefter borde anläggas och utföras genom statens försorg, att de dermed förenade kostnader skulle af staten i allmänhet bestridas, dock att vissa delar af sådana banor kunde på enskild bekostnad utföras mot rättighet för staten att sådana bandelar inlösa, samt att utförandet af smärre jernvägsanläggningar hnge ankomma på den enskilda industrien och företagsamheten, biföllos af tre Riksstånd.
Utskottet fann sig således föranlåtet att tillstyrka Ständerna att för utförande af två jernvägsstambanor anslå fem millioner
R:dr b:ko, hvaraf fyra millioner för en del af den stambana som, utgående från Göteborg, kommc att, i rigtning genom Westergötland och Nerike, fullbordad förena nämde stad med hufvudstaden, samt en million för påbörjande af en i rigtning åt Jönköping gående stambana från Malmö till den på nordliga sidan af sistnämde stad belägna punkt, hvilken Kongl. Majit kunde hnna lämpligt bestämma.
Detta blef ock Rikets Ständers beslut, hvarförutan Ständerna till Kongl. Majits disposition ställde de, på sätt ofvan berördt är, för statsekonomiska och topograhska undersökningar afsedda sextio tusen R:dr, för att sätta Kongl.
Majit i tillfälle att genom erfarne och sakkunnige män låta, efter sådana noggrannt anställda undersökningar och utredningar, såsom orden vidare lyda, ”uppgöra och utarbeta förslag till jernvägars rigtningar, anläggningssätt och beskaffenhet m. m., samt att vid nästkommande riksdags början kunna till Rikets då församlade Ständer aflåta nådig proposition angående verkställigheten af de större jernvägsanläggningar, hvilka derefter böra af allmänna medel bekostas.”
Samtlige de vid denna riksdag väckta motioner om statsbidrag för särskilda jernvägsanläggningar blefvo deremot, så vidt de icke kunde anses tillgodosedda genom anslaget till vestra och södra stambanorna, af Rikets Ständer underkända, med undantag likväl af frågan om statsanslag dels för en jernväg mellan sjöarne Wessman och Norra Barken inom Kopparbergs län, för hvilket ändamål beviljades ett lån af 133,333 Ridr 16 sk., och dels för en från Dalarne gående jernbana.
Utskottets yttrande i senare afseendet bifölls af Ridderskapet och Adeln samt Presteståndet, men återremitterades af Borgare- och Bondestånden med yrkande, att Rikets Ständer, vid beviljande af understöd för en jernvägsanläggning från Dalarne, måtte bestämma jernvägens utgångs- och änd - 14 punkter, samt att dessa borde blifva Falun och Gefle, hvarigenom statsbidragets belopp kunde från den af Utskottet tillstyrkta summa af 2,840,000 R:dr nedsättas till 1,600,000 R:dr.
Till stöd för den inom dessa stånd uttalade åsigt, att jernvägen borde anläggas mellan nämde städer, anfördes dessutom bland t annat, att vägen i sådant fall komme att blifva fem mil kortare, än om den skulle ledas till Westerås; samt att provinsen Westmanland, för hvilken den ifrågasatta jernvägen mellan Dalarne och Mälaren skulle företrädesvis blifva fördelaktig, i senare tider åtnjutit betydliga understöd af allmänna medel för dervarande kommunikations-väsendes förbättring, hvaremot Gestrikland och östra delen af
Dalarne ej blifvit hugnade med dylika understöd och derföre saknade annat kommunikationsmedel än de vanliga landsvägar ne.
Som nu Utskottet uti förnyadt utlåtande den 24 Oktober 1854 vidblef sin mening i ämnet, och Riksstånden å sin sida två mot två också vidhöllo sin, blef frågan slutligen den 22 påföljande November föremål för omröstning i Förstärkt Statsutskott, då förslaget om jernväg mellan Falun och Gefle segrade och såsom statsbidrag för denna jernvägsförbindelse beviljades nyss berörde belopp 1,600,000
R:dr b:ko. 1S56 års
I anledning af Ständernas här ofvan omförmälda beslut, att anvisa ett sär lcommitte skildt anslag för att sätta Kongl. Maj:t i tillfälle att genom erfarne och sakpersoner låta efter föregående noggranna undersökningar uppgöra förslag blifvande jernvägarnas rigtning och anläggningssätt m. m., förordnade Kongl.
Majit den 22 Januari 1855 en kommitté, hvilken, efter det en utsedd ledamot deri afsagt sig det nådiga förtroendet, bestod af Generallöjtnant Akrell, såsom ordförande, samt dåvarande Chefen för väg- och vattenbyggnads-styrelsen Ofverste von Sydow och den från jernvägsfrågans början bekante Grefve von Rosen.
Denna kommitté afgaf den 30 September 1856 sitt utlåtande, hvaruti hon till en början redogör för de hufvudgrunder, som tjenat henne till ledning för det vigtiga uppdraget, och anför i sådant afseende, att sedan den åsigt gjort sig gällande, det ett jernvägssystem för landet borde omfatta dels vissa stambanor, hvilka på statens bekostnad skulle byggas och underhållas, och dels bibanor, hvilka finge af enskilde med understöd af staten utföras, så borde de förstnämde, eller stambanorna, i statsekonomiskt hänseende uppfylla samma ändamål som våra kanaler och segelleder, samt således framdragas förnämligast genom de orter, som, genom sin aflägsenhet från vattenkommunikationer, af dessa icke kunde draga fördel; hvaraf följde, att en stambana blott undantagsvis borde på längre sträcka framgå parallelt med en närbelägen segelled, utan endast korsa eller beröra densamma vid sådana punkter, der den inre rörelsen antingen redan befunnes vara, eller kunde motses blifva för vissa orter koncentrerad.
Det vore äfven maktpåliggande att stambanorna anlades så, att nödiga bibanor kunde med dem sammanbindas för minsta kostnad, på tjenligaste ställen och till största gagn för de särskilda orterna, så vidt sådant utan åsidosättande af öfrige med en stambana afsedda syften läte sig göras.
Med stambanor borde nämligen kunnige till de 15 tvenne andra syftemål vinnas: det ena, att, då de bland annat afsåge en Lättad förbindelse med främmande länder samt vigtigare handelsplatser inom riket, afståndet mellan deras ändpunkter i möjligaste måtto förkortades till besparing i tid och transportkostnad; det andra att öppna och underlätta förbindelse mellan de trakter, som för militära operationer till rikets försvar vore förmånligast belägne.
Vidare anför kommittéen såsom skäl, hvilket föranledde henne att icke föreslå stambanor i så vidsträckt skala som det lifliga intresset för dessa kommunikationer syntes påyrka, att sådant skulle belasta statsverket med större utgifter, än som öfverensstämde med landets dåvarande tillgångar; — och hade kommittéen, i öfverensstämmelse med dessa åsigter, såsom hufvudprinciper antagit: l:o att stambanorna borde, så vidt möjligt, tillfredsställa följande fordringar, nämligen: a) lätta och befordra förbindelsen mellan hufvudstaden och rikets förnämsta gräns- och stapelorter; b) underlätta transporten af trupper och krigsmateriel, och sålunda möjliggöra armé-afdelningars skyndsamma förflyttning till de i strategiskt hänseende vigtigaste orterna, hvilka således af stambanorna borde genomskäras eller beröras; och c) så vida sådant utan längre omvägar kunde ske, beröra äfven de punkter, som, i följd af för inre rörelsen gynnsamt läge eller större produktion, mest vore i behof af kommunikationer och väl belägne för bibanors anslutande; hvaraf följde, att en stambana icke oeftergiflig! borde framgå kortaste vägen emellan hennes ändpunkter, ”utan äfven afse rörelsens befrämjande i mellanliggande orter såväl sinsemellan som till ändpunkterna.” 2:o att antalet och utsträckningen af stambanorna inskränktes till hvad behofvet oundgängligen kräfde för att vinna ofvannätnde tvenne syften.
Efter att hafva andragit, att dessa åsigter icke allenast öfverensstämde med dem, som förut blifvit officielt uttalade och af Kongl.
Maj:t gillade, utan äfven grundade sig på sedermera gjorda iakttagelser och beräkningar, föreslår kommittéen följande fem jernvägslinier, nämligen: l:o Vestra stambanan, utgående från Stockholm, vesterut genom Upland, Westmanland, Nerike och Westergötland till Göteborg; 2:o Norra stambanan, utgående från den vestra, genom Upsala till Gefle; 3:o Nordvestra stambanan, från den vestra i Nerike, genom Wermland till Norska it gränsen; 4:o Ostra stambanan, från Stockholm genom Södermanland, Östergötland och nordvestra delen af Småland mot Jönköping; och 5:o
Södra stambanan, utgående från den vestra vid Falköping, med fortsättning derifrån förbi Jönköping genom vestra delarna af Småland och Skåne till Malmö. 16
Då likväl dessa fem stambanor icke skulle fullt uppfylla ofvannämde syftemål med mindre de å tjenliga ställen förenades medelst sammanbindningsbanor, hvilka senare således finge samma vigt som de förra, upptages bland statsbanorna äfven följande tre sammanbindningsbanor, nämligen: a) en från östra stambanan, å tjenlig punkt i Södermanland, till den vestra i Nerike; b) en från den vestra i Westmanland, öfver Qvicksund, till den östra i midten af Södermanland; och c) en mellan Orebro och Askersund.