Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När man ser, att själsrörelser eller förän- drade sinnestillstånd i ofvanstående fall botade de sjuka, som förut på vanligt sätt cj kunnat hjälpas, kunna vi knappast öfverskatta vikten af att angripa dylika sjukdomar psykologiskt, ehuru vi ej kuuna stå till svars med att förmå åsnor att afkasta sina ryttarinnor eller gumsar att stångas, lika litet som vi kunna begagna oss af det farliga oeh kostbara botemedlet att sätta eld på den sjukes bostad; endast schack- spelsordinationen vore utförbar, ehuru jag tvif- lar pä, att detta skulle leda till målet.
Det är naturens exempel, den moderna psyko- terapien söker efterhärma, när det gäller att bota sjukdomen på psykisk väg.
Kraften fin- nes, verkande stundom, oregelbundet, nyckfullt, och frågan är att använda och leda denna kraft med klokhet och förstånd.
Ofta får man höra under en axelryckning, att det vid alla dessa fall, när en kur åstadkommes, utropas: det är bara inbillning.
Denna anmärknings- värda, botande själskraft begåfvas visserligen med en makt, som vanliga läkemedel ej visat sig äga, men å andra sidan skänker man ej vidare någon uppmärksamhet åt saken Se här ytterligare några exempel, illustre- rande själens inflytande öfver kroppen i sjuk- domar af icke hysterisk natur.
Häraf skall det visa sig, att det alls icke går an att af- färda dylika kurer med den triviala anmärk- ningen: det är bara inbillning, liksom om in- billningen ej kunde användas för nyttiga och praktiska ändamål.
(Forts.) Kvinnöden och kvinnobilder.
» Klockar-mor » på Lofön.
y le som minnas omkring trettio år tillbaka erinra sig nog allt det buller, som i offentliga bladen samt samtalsvis uppstod för och emot, när Elfrida André sökte och trots allt motstånd lyckades att inom den lilla finska församlingen i Stockholm erhålla den befattning, som så lustigt beskrifves i gubben Bäckströms allbekanta visa om den som skall, bland så mycket, mycket annat, spola orgel för både gamla och unga och framför allt vara gröm i konsten att sjunga.
Bland allt hvad som anfördes mot att en kvinna kunde få räknas bland » oss prä- sterskap » framkom dock ej påstående o m vatten- och brödstraff samt kyrkoplikt, och dessa påtagliga argument hade dock en gång tillämpats i Sverige mot en kvinna, hvilken halftannat århundrade förut beklädt angifna samma befattning, till hvilken fröken André sedan bröt isen för svenska kvinnor.
I » gamla luntor » ha vi funnit ett » Kongl.
Svea hofrätts utslag om en kvinnsperson hvilken en tid förestått klockaresysslan på Lofön. » Ar 1706 hade till hofrätteu från tings- rätten vid Svartsjö inkommit handlingar A Gr af ström &amp; C:is I / o jämte hemställan angående ett mycket egen- domligt mål.
Ur dessa handlingars vidlyf- tiga meningar må ett helt kortfattadt sam- mandrag här meddelas: I Sande by, Fågelö socken å Åland, hade 1704 en tjugutvåårig flicka vid namn Maria Johansdotter dels af den nöd, som då rådde efter fem hårda år, dels af äfventyrs- lust drifvits att lämna hemorten och begifva sig till Stockholm.
Då hon ej där lyckades få någon tjänst och — som det i rättegångs- handlingen heter — » uti mangel af arbete », nödgades hon söka uppehälle genom att gå omkring och på värdshusen spela nyckel- harpa samt sjunga om » stolts Narva » och om huru » kung Karl bar sorgen för henne » och andra då populära visor samt därefter upptaga de slantar, man räckte henne.
Den vackra och hurtiga ålandsflickan blef snart bekant i Stockholm för sitt spel och sin vackra röst, men som hon dock ledsnade att » söka sin föda på krogarna och med sitt nyckelspel roga dem som druckit », be- slöt hon söka sig om på landsbygden.
En för henne, som hon uppgaf, obekant herreman hade rådt henne att anlägga mans- dräkt, » efter som han hållit före henne sko- lat varit tjäneligare till karle- än kvinnfolks- sysslor, hälst hon därpå åtskilliga prof skall hafva vist, då hon än sina vanliga kvinn- folkskläder brukade ».
Samme okända per- son hade ock skaffat henne ett oriktigt pass.
Med detta pass samt i manskläder begaf sig nu Maria hösten ofvan nämnda år till lan- det, där hon på olika ställen tog plats så- som dräng, kallande sig Magnus Johansson.
Hon blef ock på landet vida bekant för sin vackra sångröst, hvilket hade till följd » at capellanen vållande herr Ericus Kihlmark henne kallade til klockare vid Lofö försam- ling, ehuru capelianen om dess pass något tvifvelsmål burit, hafvandes hon sången ther- sammanstädes i choret uppehållit. » Sam- tidigt tog hon tjänst hos en sockenskoma- kare och följde med lästknippan på ryggen denne under hans » änibetsvandring » i nej- den.
Hvar den vackra klockaren och sko- makarelärlingen kom, tycks han blifvit om- tyckt både för sitt glada väsen och sina vackra visor.
Isynnerhet föll han de unga flickorna i tycket, och mer än en kärleks- förklaring fick han mottaga.
Enligt rätte- gångsprotokollen hade ej mindre än tre för- mögna bonddöttrar samtidigt lagt sina sna- ror för » Magnus », men denne hade natur- ligtvis » så mycket mindre däraf kunnat draga någon försyn som hon var af samma kön som de. » Till sist blef en af dessa tre, en Maria Audersdotter, så förtviflad öfver » Magnus » kallsinnighet, att hon försökte beröfva sig lifvet genom hängning.
Försö- ket misslyckades, och den älskogskranka blef kallad till pastor Kihlmark, för hvilken hon som orsak till själfmordsförsöket uppgaf sin obesvarade kärlek till den unge kloc- karen.
Pastorn lät nu kalla bägge till sig och » föreställde dem deras väsende med till- frågan, om Magnus (som han ännu intet vetat annat än at han var karl) ville taga Maria Andersdotter till hustru?
Hvartill denne så kallade Magnus dock strax nekat » Emellertid fann hon, hemkommen från prästen, sig böra upptäcka för sin husbonde, skomakaren Lars Jansson, sitt rätta kön.
Skomakaren å sin sida ansåg sig ej böra för vederbörande prästerskap hålla detta doldt, och följden blef att pastor Kihlmark för den världsliga myndigheten angaf för- hållandet.
Kronobefallningsmannen Johan - pfp, • I 1 Endast i forseglade paket.
Hushållskaffe ä 1,25 pr paket ä ' / •&gt; kg.
erfarenheter.
Tålamod erfordras det nog, men har man sinne för att iakttaga de små blom- lifvens utveckling, skall det bereda en mången stund af nöje.
En mängd personer synes föredraga, framför att så frön, att köpa hela växter eller att sätta lökar och rotknölar, ja, de tycka t. o. m. det är ett tålamodsprof att vänta på att skott, som de satt, skola växa upp och blomma.
Men jag säger: » den, som väntar på något godt, väntar aldrig för länge. » Jag har just aldrig ägnat mig åt sköt- seln af lökväxter.
Vis k vis dem tänker jag som så, att antingen skall man årligen köpa nya, präktiga lökar — och då är det trädgårdsmästa- ren som får största hedern, om de blomma vac- kert — eller också kan man ha samma lökar ett par tre år, år för år ha en hel hop besvär med dem och likvisst, om det inte vill sig, uppnå ett ganska klent resultat.
Då äro rotknölar bättre att ha att göra med i mitt tycke — i alla hän- delser göra de sin ägare bra mycket mindre be- svär än lökarne.
Jag vill visst inte påtvinga andra mina åsikter, icke en gång i fråga om blommorna.
Må de, hvilka ha pengar till öfverlopps, ge ut dem till blommor — sämre ting kan man köpa, och träd- gårdsmästare måste ock ha något att lefva af.
För min del vill jag helst sätta skott och så frön.
De blommor, hvilka jag dragit upp från frön, tycker jag liksom att jag har mera del i, ja de äro riktigt » mina egna ».
Visserligen blomma de icke första året — vissa arter kanske icke på ett par tre år — men hvad betyder det?
Skulle också icke jag upplefva att de blomma, så är det väl alltid någon annan, som får glädje af dem.
Alltså är detta icke något, som afskräcker mig.
Ett » aber » finnes dock, och det är att för- sta vintern är så farlig för småttingarne.
Så har jag t. ex. af väl ett dussin små heliotroper, som jag dragit upp från frö, endast lyckats bibe- hålla ett exemplar vid lif.
För alla de öfriga har första vintern också blifvit den sista, antin- Herrar råds reskript i denna sak fatta- gen jag behållit de unga plantorna under egen des den 23 april 1706 och bekräftade hof- vård eller mot hösten skänkt bort dem.
Men rättens förslag till straff.
Nåd gafs sällan detta afskräcker icke mig och bör ej heller skrämma andra till att afstå från heliotropodling.
den tiden, och » klockar-mor » i Lofö fick Mina små blommor få nämligen vara med om helt visst undergå den hårda domens till- ganska kalla vintrar — intet under om de dö.
Men jag vill fortfarande strida mot gubben Vinter ämpande.
och söka undandraga honom hans offer.
Gör •V? '
1 1 Hon försvinner därefter i okända ödens jag icke rätt däri?
mörker.
Många människor ha den åsikten, att det icke *.
&gt; är nyttigt att flytta en växt från ett ställe i rum- met till ett annat, ja, det finnes t. o. m. blom- mor, som de äro rädda att vända på, utan låta dem hellre växa sneda eller blifva flata på ena sidan.
Huru skall då en blomma kunna byta För Idun af S — m.
hem, utan att röna inverkan däraf, helst om den förflyttas från drifhustemperatur till boningsrum?
Jag har här sökt gifva skäl för min en gång förut Nu några ord, livad vattningen beträffar.
Frö- uttalade åsikt att blommor, hvilka fostras upp burkarna måste vattnas mycket försiktigt, isyn- från skott eller frö, blifva härdigare än dem man nerhet då man har att göra med ytterligt fina köper.
Frösådden har dessutom ännu en fördel frön.
I nödfall skulle man kanske kunna hjälpa med sig, att man nämligen kan erhålla nya sig med att bestänka jorden med en mjuk och varieteter, något som alltid är kärt för blomster- fin visp — spritkannan är här vid lag oduglig.
odlaren.
Af somliga blommor finnes det nu- Jag har en liten blomsterspruta, som jag till mera en mängd varieteter, och blandadt frö i nå.rot mer än hälften fyller med kylslaget vatten paket tillhandahålles allmänheten.
Om jag i för- — kallt får det på inga villkor vara — och så väg vet, hurudan den blomma, som skall utveckla blåser jag försiktigt ut vattnet öfver de frön, som sig ur den ena eller andra knoppen, ser ut, så skola vattnas — ett fint droppregn.
Det är något gläder det mig visserligen, om det är en vacker påkostande för lungorna att länge blåsa så, men sort, men — det har dock ett särskildt behag orkar man bara med det, så finnes det knappast med sig att observera utvecklingen af en blomma, något bättre sätt att rengöra krukväxter från hvars form och färg man icke förut känner till, dam.
För vattning af frösådd och späda plantor att se knoppen så småningom tillväxa, svälla och är en sådan liten spruta ovärderlig.
Billig är slutligen slå ut i full fägring.
Det är, tänker den också, och hvilken bleckslagare som helst jag mig, något liknande som föräldrar, fastän i bör kunna tillverka en dylik.
Ett litet rör följer långt högre grad, erfara, då de se den unga utmed » bleckmåttets » insida ned mot bottnen, dottern harmoniskt atvecklas både till kropp och och upptill mötes detsamma af det tvärs öfver själ och plötsligt — utan att de egentligen veta huru det gått till — finna barnet förvandladt till sprutan ligganda rör, som man blåser i.
Såsom ett bevis på, huru man kan få » pjåska » en älsklig och älskvärd ungmö.
Samma häpen- med fröplantorna — i deras » grönaste- ungdom het, samma förundran!
» Hvad hon är skön, vår — vill jag nämna att jag mången gång spjälat blomma! » itu en tändsticka, för att få nog fina stöd till » Men alla blommor äi-o icke vackra, » hör jag veka &gt;glox » - plantor, och nyttjat fin tråd till bind- någon invända.
Säg mig dock, hvilken blomma garn.
Det faller af sig själft att man måste kan kallas ful?
Icke någon, skulle jag tro.
Nej handtera de små plantorna med öm varsamhet.
mer och mindre vackra äro de, livar efter sin För att från de finludna bladen afiägsna en eller art, åtminstone tycka blomstervänner så.
Och annan jordsmula eller dampartikel, som ej på » tycke och smak kan ingen förta ' ».
annat sätt kunnat bortskaffas, har jag begagnat I hopp om att många af Iduns läsarinnor älska mig af — ett sädeskorn.
Ja, vet ni, det går rik- blommor och vidare förutsatt att de icke tröttna tigt bra.
Och där borta i stråbuketten fann jag, på mina små uppsatser, vill jag någon gång åter- hvad jag i den vägen behöfde.
komma, för att i korthet redogöra för mina er- Hvad egentligen angår skötseln af frösådden, farenheter angående några blomsterbarn, hvilka har jag nu icke något vidare att tillägga.
Här- jag fostrat upp från frö.
vidlag, som i mycket annat, torde man vinna Au revoir!
mest genom praktiken.
En och annan lärospån får man säkert betala, men så samlar man också Udde häktade nu Maria och insatte henne Bartholomseusdagen 1705 i fängelse i Svart- sjö slott.
Vid näst påföljande ting ransakades i detta mål, men &gt; som uppå et slikt brott intet något visst straff i Guds och Sveriges lag skall finnas utsatt », afgaf tingsrätten till hofrätten en förfrågan.
Äfven hofrätten tyckte sig ej kunna reda ut målet själft ', utan förde det till kungs medels följande resolution: » Allthenstund denna Maria Johansdotter, som förklädt sig uti mansfolkskläder, har någon tid med samma klädebonad farit om- kring landet och betjänt sig af et oriktigt pass samt therunder på et och annat ställe igenom des förhållande gifvit åtskilliga andra kvinnfolk anledning fatta de tankar at vilja hafva henne till man, och ibland them jäm- väl en i så måtto styrkt i then meningen, att hon tagit af henne åtskilliga små per- sedlar, som hon henne förärt; hvarefter samma kvinnsperson varit på vägen at sig själf lifvet afbända, för det hon icke vidare velat förklara sig til äktenskap med henne; förthenskuld som thetta et ovanligt mål är, på hvilket ingen egentlig lag finnes, så hem- ställes hans Kongl.
Maj:ts nådigaste godt- finnande underdånigast, om icke hon, Maria Johansdotter, för ofvanbemälte des begångne förgripelser kunde beläggas med 8 dagars fängelse på vatten och bröd samt uppenbar kyrkoplikt. » Litet om frösådd i boningsrum.
Vensionsfouden för sjuktilsöfershor.
Un- dertecknarne af inbjudningen till bildande af en pensionsfond för sjuksköterskor sammanträdde här om aftonen å Fredrika Bremer-förbundets byrå.
Förslaget till stadgar förelåg därvid.
Hvad man i förslaget först fäster sig vid är, att stad- garne äro uppstälda så liberalt, att så väl de högst utbildade sjuksköterskorna som de, hvilka fått enbart en minst 2-årig praktisk utbildning vid sjukhus (en stor kontingent af vid våra lands- ortslasarett verksamma sköterskor), äga rätt till delaktighet i kassan.
För erhållande af pension fordras att ha fyllt 50 år, att ha till kassan in- betalat minst 5000 kr.
och att styrka sig ha un- der en tid af minst 8 år haft sjukvård till yrke.
Detta senare stadgande har tillkommit, emedan ganska många genomgå en eller annan sjukvårds- kurs, utan att likväl på allvar ägna sig åt sjuk- sköterskekal 1 et.
Pensionernas belopp blifva varierande allt efter storleken af insättningarna å delägares bok; den minsta summa som får insättas under ett år är 25 kr., den största 1,000 kr.
Ingen delägare får i kassan äga större behållning än 6,000 kr.
Efter en liflig diskussion bl ef förslaget med några förändringar antaget.
De båda förut tillsatta komitéerna anmodades att såsom interimstyrelse kvarstå till dess delägarne i juni 1897, i enlighet med stadgarne, välja styrelse.
Med antagandet af dessa stadgar kan ett länge, djupt kändt behof sägas vara fyldt, i det » Sven- ska sjuksköterskornas allmänna pensionsförening » numera är konstituerad och därmed tillfälle be- redt för utöfvarne af det ansträngande och an- svarsfulla sjukvårdskallet att på verksammaste sätt sörja för ålderns dagar.
En liflig teatervecka har den senast gångna varit, då, som vanligt till denna tid närmast före och omkring påsk, den sceniska och musikaliska säsongen nått sin största kulmen.
operan återupptog i måndags Glucks opera » Iphigenia i Aulis » j hvilken ej gifvits härstädes sedan år 1878.
Denna opera förefaller mera stor- slagen än samme tonsättares tolf år äldre opera » Orfevs », hvilken åter torde kunna anses mera melodiös.
Och dock äger äfven » Iphigenia » gan- ska många anslående melodier.
I orkesterns målning af känslor och situationer förekomma flere likheter i de båda nämnda operorna.
Operans innehåll är i korthet följande.
Den grekiska flottan ligger färdig att från hamnsta- den Aulis afsegla till Tröja, men kvarhålles af en envis vindstilla.
Denna kan endast häf- vas, har öfversteprästen Kalchas (hr Söderman) förkunnat, därigenom att konung Agamemnons (hr Lundqvist) dotter Iphigenia (fröken Thulin) offras åt gudinnan Aramis (frkn Karlsohn).
Och trots modern Klytemnestras (fru Linden) förtvif- lan och hennes tillämnade make Achilles ' (hr JBratbost) försök att rädda henne, föres den unga flickan till offeraltaret, eller rättare, hon går sjelfmant dit, enär hon inom sig själf är öfver- tygad om, att hennes offrande är nödvändigt för landets väl.
På offerplatsen visar sig emellertid gudinnan Artemis själf och upptager Iphigenia till sig i en sky, förkunnande, att hon ej önskar dennas blod, utan endast vill göra henne till sin prästinna.
Utförandet är ej blott godt, utan delvis ut- märkt.
Liksom i » Orfevs » är det äfven här fru Linden, hvilken som Klytemnestra tager priset.
Hennes framställning af den hängifna och djupt förkrossade modern var så i vokalt som drama- tiskt hänseende alldeles förträfflig samt belöna- des med entusiastiskt bifall.
Värdigt vid hen- nes sida stod hr Lundqvist, hvars .agamemnon var en i alla afseenden storslagen prestation.
Hr Bratbost hade flere lyckliga pointer, och hr Sö- derman sjöng som vanligt vårdadt.
I titelpar- tiet hade frkn Thulin en ny debut, och från denna ingalunda lätta uppgift skilde hon sig på ett verkligt hedrande sätt.
Vår först uttalade åsikt, att frkn T. är en af senare tidens mest lofvande debutanter, bekräftades äfven här.
I Artemis ' lilla parti klingade frkn Karlsohns stämma som vanligt skär och klangfull.
Operan, som denna afton gafs till förmån för k. teatrar - nes pensionsinrättning, gick på det hela taget
bra alltigenom.
Särskildt förtjänar orkestern un- der hr Hennebergs ledning beröm.
Bland den ej särdeles talvika publiken märktes kronprinsen och prins Carl med uppvaktningar.
Dramatiska teatern har gått på med sin och allas vår vän » Dardanell » tillsammans med flere olika förpjäser.
Detta ordinariter och om kväl- larne.
Tvänne matinéer ha dock äfven från denna scen bjudit nyhet och omväxling.
På Maria Be- bådelsedag gåfvo Uppsalastudenterna sin förebå- dade » kulturhistoriska matiné » inför en fullsatt, ytterst distinguerad och intresserad salong.
Efter ett kört inledande föredrag af docenten V. Lundström om » Den antika teatern » gick ridån upp för Plautus ' komedi » Pseudolus » (» Storlju- garen »), af hvilken tre scener gåfvos på det klin- gande klassiska originalspråket.
Hufvudintresset anknöt sig dock till programmets nästa nummer, treaktskomedien » Mostellaria »!
» Spöket »), som upp- fördes i sin helhet i svensk språkdräkt.
De van- liga karaktärerna i den grekiska komedien åter- funnos ock här.
En slösaktig, utsväfvande, ehuru i grund och botten ofördärfvad son, en intrigant och illistig slaf, en godtrogen och vidskeplig fa- der, som efter tre års frånvaro återkommer och blir lurad af slafven beträffande sonens lefverne, men slutligen vid upptäckten däraf rasar och vill straffa slafven till lifvet.
Denne flyr dock till Dionysus altare, och omsider inträder försoning och allt slutar lyckligt och väl.
Denna komedi af Plautus delar med de öfriga alstren af hans hand egenskapen af en god och säker planläggning och en träffande karaktäristik.
Just dessa egenskaper hos Plautus gjorde ock, att han och den något senare Terentius flngo tjäna till förebild både för en Moliére och en Holberg.
De många bitande kvickheter, som i » Spöket » förekomma, hade naturligen icke alltid så lätt att komma till sin rätt i en öfversättning, men dock gjorde de sig i den verkligt goda tolk- ning, på hvilken doc. Lundström bjudit, flerstä- des kraftigt gällande och väckte mycken munter- het bland publiken.
Spelet sköttes förträffligt af de unga förmå- gorna.
Den mest ansträngande rollen innehades af den förslagne slafven Tranio, hvilken förtjänar allt beröm för sitt för en amatör särdeles duk- tiga och lediga spel.
Den gamla pigan Scapha gjorde ock mycket drastisk effekt För öfrigt var utförandet i sin helhet erkännansvärdt, och det lifliga bifallet bekräftade tillfullo, att publi- ken lifligt uppskattade det ovanliga och instruk- tiva teaternöjet.
I söndags hade Svenska teaterförbundet å samma scen inbjudit till en premiére, också den af ett särskildt intresse.
Det gällde nämligen ett svenskt original af en debuterande författare: » I lejonets kula » af Frank Truth.
Bakom detta märke, sades det, gömde sig en dam ur societe- ten, redan förut bekant för sitt lifligt ådagalagda teaterintresse.
Frank Truths » lejon », som befanns vara en af damerna afgudad operatenor på sommarsejour i Marstrand, röjde väl icke i alla drag genialite- tens konungsliga märke.
Fastmer lådde rätt många nybörjarbrister vid verket.
Men » ex ungue leonem » (om vi nu våga tala latin med Iduns älskvärda läsarinnor, då vi så nyligen komma från Plautus ' klassiska teater) — och en » liten klo » af tydlig dramatisk begåfning stack esom- oftast fram i debutverket.
Det kan nog växa ut någonting för framtiden af den lejonungen!
Publiken var välvillig och intresserad.
Ut- förandet var också synnerligen vårdadt med så- dana representanter för hufvudiollerna som fru- arna Hoving, Fahlman, Sandell och Stcrnvall samt hrr Skånberg och Olsson.
Vasateatern hade naturligtvis proppfullt hus på premieren af P. Staaffs med spänd nyfiken- het motsedda komedi » Det stora förslaget ».
Det var ett välgjordt och i många moment intressant arbete; det myckna politiserandet torde dock icke i längden kunna locka den stora publiken — allra minst damerna.
Dock finnes för deras räkning äfven en portion romantik, skickligt serverad mellan tidningsledarne och de kungliga riksdags propositionerna.
Fru Håkansson och fröken Gott- schalk göra allt för att tillvarataga detta lyriska element.
Den högpolitiska svärdssidan är äfven förträffligt representerad: excellensen Verelius — G. Ranft, statsrådet Falck — Byström, skrift- ställaren Stern — Svennberg, redaktör Linden — Eliason — alla göra de sin sak godt.
I tredje akten får man till och med närvara som åhörare vid ett andrakammar-plenum.
Det bör väl dock vara någonting för alla de damer, som aldrig i lifvet komma sig för upp på riksdagsläktaren.
Litet » hum » om saken skadar det dock inte att hafva.
Och när men nu kan få den så bekvämt som från en af Vasateatems parkettfåtöljer.
Stämningen och bifallet på premieren voro lifliga.
Författaren framropades.
I måndags kväll gick så Millöckers » Profkys- sen » öfver Södra teaterns tiljor.
Den befanns vara en treflig och underhållande operett, för hvars libretto det skulle vara föga tack- samt söka redogöra, men om hvilken det må sägas, att den knappast försummar tillgodo- göra sig något enda af de traditionella operett- elementen: förklädda äkta prinsar och oäkta » prinsar för en dag », bortröfvade prinsessor, in- trigerande hofmän, nattliga sammansvärjningar, kabaler och kärlek.
Musiken är veritabelt » mil- löckersk », ej vidare originell, men vimlande af sångbara och glada melodier.
De förnämsta rol- lerna voro väl företrädda, i synnerhet slogo frö- ken Lindzén som prinsessan Leonora, fru Berg som hennes kammarjungfru, den täcka Vreneli, och hr Änder som den falske prinsen, den fiffige Schwarswalderurmakaren Hans Pfeifli, lifligt an.
Den riktige prinsen företräddes af en ung debu- tant, hr Barklind, med en icke oäfven baryton och temligen approbabla ansatser äfven i det dramatiska.
För öfrigt böra med erkännande nämnas fru Fornell och fröken Caspér, hrr R. Wagner och Warberg i deras icke oväsentliga bi- roller.
Mot körer och ensembler kunde nog rätt- visa anmärkningar göras — men vi få väl icke begära allt på en gång, och en / W / färdig operett- premiére hör i vår goda hufvudstad helt enkelt icke till traditionerna.
Det blir väl bättre » fram till påska » I Publiken var lifligt tillfreds, man skrattade, applåderade och gnolade genast refrängerna un- der mellanakterna.
» Profkyssen » stod visst icke illa profvet och torde dra en hel serie hus, lika välbesatta som måndagens.
Symfonikonsert gifves påskdagen å k. operan, hvarvid programmet upptager Beethovens första symfoni, Lalos orkestersuite » Namona » och sym- foni af Sinding.