Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bese- och Ekonomi- Vtskoltens Betänkande, N:o 97. 15 32, 34 och 35 SS- Af riksdagsmannen Anders Jonsson fran Östergöllilands län, som anmärkt det obilliga deri, att mästare och fabrikanter, hvilka den tid, då arbete finnes, skörda lönen af arbetarens mödor, skola vara berättigade att, då de för ögonblicket icke draga någon fördel af arbetaren, förafskeda honom, utan att vara förbundne att tillse, lim ovida bans utkomst är tryggad ens så lång lid, som erfordras för anskaffandet af annan arbetsförtjenst, hvaraf följden bl ifver, alt arbetaren, som icke vidare får qvarstadna i staden, tillgriper den enda utvägen för sin bergning, att nemligen begifva sig åt landet, då landlrnannen således får underhålla slädernes arbetare den Lid, stadsboen ej sjelf af deni kan draga någon fördel; och har motionären till förekommande häraf föreslagit den ändring 1 nu gällande författningar, att handtverks-gesäiler, äfvensom alla andra arbetare inom bandtverkerierna, endast lärlingar undantagna, hädanefter böra, i enlighet med hvad tjenstehjons-stadgan bjuder, anlages för minst 6 månader samt icke kunna utan föregången uppsägning från arbete och tjenst vräkas.
Utskottet kan icke instämma uti förslaget att lägga tjenstehjons-stadgan till grund för bestämmande af förhållandena emellan handtverksidkare och deras arbetare, och det af flera skäl, bland annat derföre, att derigenom de mera bildade samhällsklasserna skulle afhålias från att egna sig åt handlverks-yrkena.
Föröfrigt innehålla gällande författningar så allvarsamma föreskrifter till förekommande af de utaf motionären befarade olägenheter, att några stadganden i den syftning, nu blifvit antydd, i Utskottets tanka, hvarken äro lämpliga eller behöflig», 33 S- Af herr Norin, hvilken anmärkt, att enligt denna g det lönnligen upprättade kontraktet om en viss lärotid förfaller i och med detsamma lärlingen, efter fyllda i3 år eller i vissa fall 16 år, gitter afen sakkunnig och trovärdig person, hvilken ej behöfver vara mästare eller idkare af samma handtverk, förskaffa sig ett betyg om skicklighet, uppå hvilket lian skall till gesäll utskrifvas och gesällbreY för honom genast utfärdas af handtverksföreningen eller magistrat i stad och sockennämd på landet, utan att något vidare prof kan honom affordras.
Följaktligen skulle en enskild man, som förstår attt bedöma ett färdigt handtverks-arbete, men ej alt sjelf verkställa det, genom ett enkelt betyg kunna lösgöra en lärling från alla förbindelser af det kontrakt, denne sjelf eller bans målsman ingått och mästaren, som på lärlingens handledning och undervisning nedlagt båda kostnad
Och möda, i hopp att omsider draga ny?tla af hans arbete, ser lärlingen, så snart han i yrket inhemtat en skenbar färdighet, lemna arbetet i trots af det 18 Allm. ouppfyllda lärokontraktet; kommande följaktligen, enär författningarna om gesällers frihet att öfverallt i riket kringvandra för att söka arbete, icke äro ändrade, en lösdrifvande skara af okunnige gesäller att vandra omkring i landet, till dess nöd och brott föra dem i fattighusen eller fängelserna; och har motionären, till förekommande häraf, ansett nödvändigheten fordra att skärpa föreskrifterna om vilkoren för gesällbrefs erhållande och att vidmakthålla helgden af ingångna lärokontrakt^.
Lika med motionären anser Utskottet olämpligt alt en lärling, hvilken ännu icke uttjent den tid, som det upprättade lärlings-kontraktet omfattar, skulle kunna frigöra sig från de förbindelser, hans målsman för honom ingått.
Då enligt 3a § 4 inom. ett dylikt kontrakt kan uppgöras för tiden ända tills lärlingen uppnått myndighetsåldern, bör ett sålunda upprättadt kontrakt icke heller kunna derförinuan ensidigt brytas, hvilket likväl inträffar genom stadgandet i 33 § att lärlings-kontraktet anses hafva förfallit, om lärling vid 16 eller 18 års ålder visar sig ega den skicklighet, att han kan till gesäll antagas.
Utskottet hemställer derföre, att Rikets Ständer hos Kongl.
Maj:t i underdånighet anhålla, att 33 § i fabriks- och handtverks-ordningen mätte få följande lydelse:
En hvar, sorn uppnått 18 års ålder och vunnit nöjaktig färdighet och kunskap i något handtverk eller annan handtering, samt derom företer betyg af sakkunnig och trovärdig person, vare berättigad att, så vida han begått herrans heliga nattvard och något icke är emot hans frejd alt anmärka, af vederbörande fabriks- eller handtverks-förening i stad, der han vistas, eller, om han är boende på landet, af vederbörande socken nämnd förses med gesällbref, emot lösen af i r:dr.
I fabriksföreningens stäile, om sådan ej är att tillgå, eger magistrat alt gesällbref utfärda.
För den, som visat sig hafva synnerliga anlag för det yrke han valt och derjemte gjort sig känd för stadga och pålitlighet, må i afseende på åldern det undantag få ega rum, att han vid fyllda 16 år kan till gesäll antagas.
Lärling må dode icke Jtiil gesäll antagas, förrän han sitt lärlingskontrakt juli gjort.
Hemställande Utskottet slutligen, att r Allm. Besv.- och Ekon.-Vlskoltets Belänkande, N:o 97. 17 alt, med undantag af de punkter, i hvilka Utskottet tillstyrkt underdånig skrifvelse lill Kongl. Majit, öfrige vid handels- samt fabriks- och handtverks-ordningarne af den 22 December 1846 framställde, ofvan omförmälde anmärkningar icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Häremot anfördes följande reservationer: af herr Grefve Gyldenstolpe, Anton:
"Utan att derföre vilja förneka att skäl till anmärkningar emot handels- samt fabriks- och handtverks-ordningarne af den 22 December 1846 kunna förefinnas, har jag dock ansett dessa författningar ännu icke, sedan deras utfärdande, hafva lemnat den erfarenhet om deras praktiska verkan, hvilken bör ligga till grund för Rikets Ständers anhållan hos Kongl. Majit om ändringar deruti.
I följd häraf reserverar jag mig emot alla de underdåniga skrifvelser, Utskottet i delta betänkande föreslagit.” Af herr Hedenstjerna, TV.'. ”Mot Utskottets förslag i afseende på § a5 i Kongl, handelsordningen får jag anmäla reservation.
Jag anser det olämpligt att åt pluraliteten inom en landtförsamling'öfverlåta, huruvida sökt handelsrättighet derstädes må beviljas eller ej, emedan Konungens befallningshafvande i följd deraf och enligt det bibehållna stadgandet, att tillståndsbevis skola af dem utfärdas, blefve förbundne att, ofta i strid med egna, äfvensom de närboendes, åsigter, expediera beslut hufvudsakligen beroende på en del församlingsboers godtycke, mot hvilket ingen appell funnes, om Utskottets förslag antoges.
Min öfvertygelse är, att Konungens befallningshafvandes pröfnings-rätt i dylika ämnen bör icke allenast oförkränkt bibehållas, utan ock utvidgas, men att åtminstone innevånarne i den församling, der sökanden vill utöfva handelsrättigheten, böra höras innan Konungens befallningshafvandes beslut fattas, dervid Konungens befallningshafvande, mot hvars beslut den missnöjde eger anföra underdåniga besvär, icke lärer underlåta alt fästa behörigt afseende å pluralitetens åsigter, men äfven å andra förhållanden, hvilket sednare är nödigt, emedan en obetydlig pluralitet inom en vidsträckt församling eljest skulle kunna föi hindra eller åstadkomma handelsrättighets beviljande Bih. till R.
Brot. 1S47 och ISiS.
S Samt. 25 Häftet. 3 18 Allm.
Bcsv<- och Rkon.-Utskotlels Betänkande, N:o 97. emot deras önskan, hvilka deraf komma all hafva den egentliga nyttan eller skadan.
För min del kan jag derföre endast på det sätt gå motionärens önskan till mötes, alt jag föreslår denna förändrade lydelse af ofvanberörde § aS
Vill någon å landet idka handel i öppen salubod, på sätt i § 6 inom., i- säges, gore derom skriftlig ansökning hos Wår befallningshafvande i länet, nied uppgift å stället, der han vili handelsrörelsen utöfva, samt företeende af de betyg, sorn,., till styrkande af hans behörighet, jemlikt stadgandet i nämde § morn. 2, erfordras.
Öfver sådan ansökning bör Konungens befallningshafvande höra närmaste orts innevånare; och derest hvarken ett allmännare bestridande å dessas sida eller andra förhållanden anses hindra bifall till ansökningen, ege Konungens befallningshafvande att för sådan närings utöfvande å uppgifvet ställe vederbörligt tillståndsbevis utfärda.”
Af herr von Hohenhausen, M: S.: ”Utskottets förslag att .öfverlåta åt landsförsawlingarne rättighet att, efter godtfinnande, vill säga godtyckligt, tillåta en person och förneka en annan, att inom deras område uti öppen salubod drifva handel, ogillar jag helt och hållet, och torde icke derföre behöfva anföra mina skäl, då så många påtagliga tala deremot, ehuru väl jag' anser, att det vore välbetänkt att öfverlåta den rättighet åt en tre mil från stad aflägsen landtförsamling att afsäga sig den förmon man anser densamma tillskyndas derigenom att öppen salubod der får upprättas.
Flera skäl kunna finnas till en sådan afsägelse, grundade på lokala förhållanden, utom det allmänna, nemligen dels att förekomma lättsinnig skuldsättning och spridande af lyx, samt då landtförsamlingarne blifvit frikallade ifrån att kunna påtrugas nya krogar, som erfarenheten vitsordat mött stora svårigheter alfe* förekomma i städernas salubodar, oaktadt kontroilen derstädes är vida lättare, men likväl nödgat Rikets Ständer begära de sladganden deremot, sorn finnas i Kongl, förordningen om tillverkning- och försäljning af bränvin.
Vill nu en landtförsamling afsäga sig den fördel, som densamma kunde tillflyta af en öppen salubod i socknen, för alt undgå de menliga följder,, sorn dermed troligen blifva förknippade, borde vä! sådant kunna församlingen förunnas, då det allmänna deraf icke tillskyndas minsta olägenhet; ty, Altin.
Bese:- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 07.
1* ingen lärer väl på allvar vilja påslå alt handels etablerande på landet afselts såsom ett försörjningsmedel för fattiga, när saken innebär den nödvändiga tillvaron af ett sam la dt kapital hos den, som handelsbod skall öppna; otvifVelaktigl har landlbygdens fördel alt ega salubod på nära håll, varit hvad sorn afsetts.
Tydligt, ja påtagligt, är dessutom, att handel och fabriker trifvas bäst i städer, som synes vara det naturliga förhållandet, då sådant i allan tid och i alla länder af erfarenheten blifvit bekräftad t, jemväl i sed naste lid uti Norra Amerika, der städer nästan årligen uppstå genom handlandes bosättande nära hvarandra och hos hvilka det kringliggande landskajfet
Tinner säker afsättning för sina produkter.
Alt utdrifva handeln från städerne lill landet, kunde naturligtvis än mindre försvaras, än de forntida okloka försöken alt vilja till blomstring uppbringa släder i riket, genom tvång och förtryck i näringsfriheten för landthögden, men icke heller synes mig rätt väl betänkt att locka handeln alt etablera sig på landet, när sådant icke öfverensslämmer med landsbygdens önskan celi en lockelse dertill finnes verkligen i den ringa tunga i flere afseenden, de handlande der få vidkännas/'
Af herr Malmstedt: ”Emot Utskottets betänkande får jag mig reserve ra, i afseende å ändring i TLindeh-ordningcn. § 24.
De flera utgifter, såsom arfvode för protokolls-föring, skrifmaterialier, ved och ljus m. nu, hvilka skola af handels-föreningens kassa utgå, kunna icke bestridas af den stadgade afgiften, 4 r;dr b:ko.
Jag har derföre så tili v da bi träd t motionens 2.dra punkt, som jag tillstyrkt den förändring i författningen, att de som berättigas till handels idkande i stad, enligt 1 §, böra till handels-föreningens kassa erlägga 10 r:dr, och de, hvilka vinna den handelsrätt uti 4 § omförmäles och som är af inskränktare beskaffenhet, 4 r:dr b:ko.
Utskottets yttrande, att handels-föreningens kassa har andra inkomster, kail jag icke gilla.
Dessa bestå, mig veterligen, icke i andra än bötesandelar efter 35 §, som äro osäkre och tillfällige, samt endast högst sällan torde ifrågakomma.
C 20 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 97. § 25.
Utskottets förslag härutinnan kan jag icke godkänna.
Utom det att derigenom rubbas den fria anda, som genomgår 1846 års handelsordning, leder den närmaste följden af förändringen dertill, alt sådane personer, som församlingarne å landet icke vilja se till sig inflytta eller äro fördemmisshagelige, mäste stads-församlingen bålla tillgodo att emottaga, ty stadens innevånare böras ej ocb handels-föreningens nej hindrar ej sökandens inflyttning, då han är så qvalificerad, som författningen föreskrifver.
Ständer antaga förslaget, tilläggas derigenom landtförsatnlingarne ett monopolium på handel, som städerne icke ega, emedan det komme att bero på församlingsboerne att å sockneslämma afgöra, huruvida en handlande finge i socknen inflytta, eller om en redan inflyttad handlande kunde underkastas täflan med en annan person, som inom socknen ville öppna salubod.
För min del ville jag lemna den uppmärksamhet lill motionen, att då en sökande hos Konungens befallningshafvande sig anmäler till idkande af handel i öppen salubod å landet, borde ansökningen utställas lill församlingsboernas hörande om den sökandes frejd och gagnelighelen eller behofvet af salubods öppnande i den uppgifna socknen, ulan att församlingen egde med sitt veto afgöra frågan, hvilket afgörande, såsom i flera andra ekonomi-mål, närmast skulle tillhöra Konungens befallningshafvande.
Handl verks-ordningen. § 28.
På de grunder jag här ofvan i afseende å 24 § 2 mom. handels-ordningen angifvit, ogillar jag, att afgiften till handtverks-föreningens kassa icke blifvit ökad.”
Uti denna reservation instämde herrar Gustafsson, Palmeer och Wahlgren; samt herr friherre Cederström, så vidt den rörde handels-ordningens 24 § 2 mom. och handtverks-ordningens 28 §; herr von Hohenhausen i afseende på handels-ordningens berörde stadgande, samt herr Wästfelt och herr von Engeström_, i hvad den angick handels-ordningens 25 samt af herr Berglund: ”Emot Utskottets beslutade förändring af 3 § r art. fabriks- och handtverks-ordningen får jag mig reservera; då detta beslut skulle föranleda mera tvång för yrkena än före bemälda författnings utfärdande; emedan, enligt manufaktur-privilegierne den 29
Maj 1789 och flera Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskotlels Betänkande^R.o 98. 21 anslia Kongl, författningar, rättighet att anlägga fabrik varit hvarje Svensk man medgifven; men skulle genom denna procedur, i hvad garfverier, repslagerier o. s. v. angår, helt och hållet försvinna.
Anti. till Exp.-Utsk. d. 26 Juni, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om burskapsegande handtverksmästares bejriande frän skyldigheten attj vid besigtningar och kostnads förslags uppgörande för Kongl.
Maj.ts och Kronans räkning, biträda.
Borgare-ståndet till Allm.
Besvärs- och Ekonomiutskottets handläggning remitlerad motion, har herr C. G.
Gustafsson, anfört, hurusom åliggandet för handl verkarne i städerne att vid så kallade kronobesigtningar och uppgörande af kostnadsförslag lör Kongl. Maj:ts och kronans räkning biträda, iroligen haft sin grund i det förhållande, alt andre handtverkare, än de, som i sådan egenskap aflagt prof och förvärfva!; burskap, då icke voro berättigade all i stad verkställa handtverks-arbeten och följaktligen icke egde behörighet att sådane arbeten besigtiga, enär den, som ej egde de egenskaper, att honom kunde anförtros verkställigheten af ett arbete, naturligtvis ej heller kunde antagas förstå alt bedöma detsamma; men då Kongl. Majit numera, genom Dess den 22 December 1846 utfärdade fabriks- och handtverks-ordning, icke allenast förunnat hvarje lill myndighets-ålder kommen svensk man att, utan mästerskaps eller burskaps förvärfvande, med biträde af hustru och hemmavarande barn, till afsalu åstadkomma handtverksnrbeten och andra tillverkningar, såväl i stad sorn på landet, ulan ock förbehållit
Sig och Kronan rättighet alt låta genom antagna arbetare, eller annorledes, alla slags arbeten och varor för Kronans behof förfärdiga, måste härigenom de burskapsegande handtverksmästarnes arbetsförtjenst förminskas, helst rättigheten att till afsalu åstadkomma handt - 22 Atlin. Bese.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 98. verks-arbeten äfven blifvit utsträckt till allmänna arbetsinrättningar, hvilkas verkstäder bekostas af allmänna medel.
De burskapsegande hanitverkarne syntes således ega fullt fog, ätt undandraga sig allt vidare biträde vid besigtningar och uppgörande af kostnadsförslag för Kongl.
Maj:ts och kronans räkning, isynnerhet sorn de i en icke aflägsen framlid skola, om icke alldeles försvinna, åtminstone till antalet så förminskas, att de icke blifva ti 11 räck lige för att i berörde afseende gå Kongl. M a j: t och kronan tillhanda; och har, under sådana förhållanden, motionären ansett sig böra hemställa, att, med upphäfvande af de i Kongl, resolutionen den 3 Februari 1748 samt Kongl, reglementena angående landshöfdinge-residensens byggande och vidmakthållande,af den 22 Februari 1750, angående vården af kronans slott och hus af den 1 i Januari 1820 och angående vården och underhållet af Kongl. Majlis och kronans till landtförsvaret anslagne hus och byggnader af den 11 Juni 1822, med flere författningar, förekommande stadgande!) i afseende å burskaps-egande handtverkares ifrågavarande skyldighet, desse måtte varda från detta, i lmfvudstaden serdeles betungande, åliggande befriade.
Vid föredragningen af denna motion till remiss, instämde med motionären herrar Sjöquist, Regnstrand, Bergman, Tauson, Murén och Westin, under hemställan, att en sådan befrielse måtte komma handtverksmäslarne i alla rikets städer tillgodo.
Hvad sålunda framsläldt blifvit har Utskottet i öfvervägande tagit; men, O O som det för det allmänna är af vigt, att vid de tillfällen, då besigtningar skola förrättas och koslnads förslag uppgöras för Kongl. Maj:ts och kronans räkning, sakkunnige personers biträde må vara att med säkerhet påräkna, och en dylik handräckning synes lämpligast böra lemnäs af handtverkarne i de yrken, till hvilka sådaue förekommande arbeten höra, anser Utskottet sig icke kunna instämma med motionären i afseende å bans förslag om' dessa handtverkares befiiclse från ifrågavarande åliggande.
Men dä, enligt 1111 gällande författningar, någon ersättning för dylika besigtningar m. m, icke äger rum i annat fall, än att förrättningen varar längre än en dag, på sätt Kongl, förordningen den 18 Jannuari 1841 stadgar, har Utskottet, med fästadt afseende derå, al t den genom förra författningar burskap-egande handtverkare tillagda uteslutande rätt till handtverks idkande numera upphört, ansett billigheten fordra, att de handtverkare, hvilkas Allm. Besv.- och Ekon.-UlsltoUels Betänkande, i!\':o 98. bitiäde för Kongl. Maj:ts. och kronans läkning påkallas, erhålla skälig ersättning för deras besvär, och får af sådan anledning tillstyrka, att Rikets Ständer måtte bos Kongl. Maj:t. i underdånighet anhålla, det läcktes Kongl.
Maj:f. i nåder förordna, att de vid besigtningar och kostnadsförslags uppgörande för Kongl. Maj:ts och kronans räkning biträdande handtverkare skola, äfven då förrättningen icke varar längre än en dag, tilläggas ersättning efter den i Kongl, kungörelsen den 18 Jannuari r84* stadgade grund.
Stockholm den 22 Juni 1848- Emot Utskottets beslut härutinnan reserverade sig herr Gustaj.sson och herr Winge. STOCKHOLM, f. d. Schultze’* Boktryckeri, 1848.
Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskottets Betänkande, IV:o gg. 1 N:o 99.
Ant. till Exp. Utsk. den 26 Juni, II, 2 e. ra.
Betänkande , i anledning af väckt, fråga, att Calmar Län måtte i tvänne Landshöfdingedömen fördelas.
G^enom serskilda remisser från det Yällofl.
Borgare-ståndet och det Hederv.
Bonde-ståndet, har Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet fått emottaga, i ofvanberörde ämne, nedanstående tvänne motioner, nemligen: l:o Af 1 iksdagsfullmägligen för staden Westervik, herr C. E. Embring, som anfört, alt, vid de 2:oe sistförflutna riksdagarne, hade, 1840 af Kongl. Maj:t genom nådig proposition, och 1844 af herr C. G. Maechel, såsom riksdagsfullmägtig för Westerviks stad, äfvensom af riksdagsmannen för Bondeståndet Per Bengtsson från Norra Tjust, genom motioner till Rikets Ständer blifvit framställda behofvet och nyttan af Calmar läns delning i 2:ne län, till förmån för invånaroe i dess norra del, beslående af städerne Westervik och Wimmerby, samt häraderne Södra och Norra Tjust, Tuna, Sevedes och Aspeland.
— Nu och ehuru det icke vore motionären obekant, att denna fråga hittills icke af Rikets Ständer blifvit ansedd vara af den beskaffenhet, alt bifall kunnat lemnäs till den föreslagna förändringen, kunde han likväl ej underlåta att hos Rikets Ständer förnya begäran om Calmar läns delning i 2:rie, såsom fullt öfverensstämmande med hans öfvertygelse, att denna begäran vöre både billig och rättvis, hvarförutan han vore af sina kommittenter dertill uppmanad.
— Då många bevekande och sanningsenligt uppgifna skäl, som talade för bifall i frågan, vore i motionärens tanka, vid de förut omnämnda tillfällena så väl utredda, att han nu icke funne nödigt upprepa dem, men för att gifva ytterligare vigt för sakens behjertande hos Rikets Ständer, hade han ansett sig böra åberopa och bifoga en afskrift af Konungens befallningshafvandes i Calmar lön underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t af den 30 Mars 1847, angående länets delning i 2:ne, med residens i Westervik för det nya länet; — anhållandes motionären, att en mera välvillig uppmärksamhet, äu tillförene egt rum, måtte fästas å iuvånarnes i ofvan uppgifne ort allmänna önskningar för delningens framgång. 2:o
Af riksdagsfullmägtigen från Calmar län, Per Bengtsson, som, i förening med en allmän anmärkning, att den geografiska och administrativa indelningen af vårt fosterland företedde olikheter af den förunderligaste beliih. lill R St.
Pral. 1847 oc^ 1S48, 8 Samt. 26 Haft. 1 2 Allm. Besv.- o. Ekon.-Uiskoltets Betänkande j N:o gg. skaflfenhet, serskildt påkallat uppmärksamheten å indelningen af länen, hvilkas oformlighet afven utgjort en stående riksdagsfråga; — emellertid vore i detta hänseende icke något län mera vanloltadt än Calmar.
Det utgöres af en kuststräcka 28 mil i längd och endast 2 till 7 mil i bredd.
Residensstaden är belägen vid ena ändan deraf.
De längst bort bosatta invånare hafva cirka 25 mil till Calmar eller 50 mil fram och åter, en icke obetydlig väg för vården af egna eller allmänna angelägenheter, och följden vore den, att 2:ne så skiljda landsorter icke ega gemensamma intressen, hvarföre man sett den nordliga delens af länet inbyggare mera vända sig åt Linköping, än åt Calmar, och att länsstyrelsens aflägsenhet, man kunde nästan säga frånvaro, medför de största olägenheter, hvilka naturligtvis menligt inverka på det kommunala, ekonomiska och industriella lifvet.
Calmar län är med afseende på folkmängd det 5:te i ordningen.
— Det har nemligen 193,950 menniskor, men med afseende på industriel ståndpunkt stöde det högst, åtminstone lika högt med de första länen i Sverige.
Det har betydlig exporthandel af träd varor, jern, spanmål, betydlig frakthandel, flere fab riker och jernverk, m. m. hvilket allt befordrade en jemnt tillvexande inre utveckling.
Rikets Ständer hade vid föregående riksdagar, såsom skäl för afslag i delningsfrågan anfört: att den borde till nådig pröfning förekomma i sammanhang med ett af numera aflidne kanslirådet Nicander i lifstiden afgifvet förslag till förändring af indelningen af län, härader och domsagor m. m. inom riket; — men motionären ansåg för sin del ett sådant förfogande alldeles olämpligt derföre l:o att som det visat sig vid flera riksdagar, att ingenting för denna plans verkställighet blifvit tillgjordt, så vore fara värdt, att frågan skulle komma att lemnäs helt och hållet åt framtiden; och 2:o att den administrativa och kamerala indelningen i vårt land icke är så felaktig, att en stor omreglering bör ske, som i brist på medel, aldrig låter verkställa sig, och att det vore lämpligast att partielt tillvägabringa reformen å de ställen, der rörelsen på naturlig väg företrädesvis koncentrerar sig
På dessa skäl har motionären föreslagit, att Calmar län måtte delas i 2:ne, på så sätt, att Norra och Södra Tjust, Aspelands, Sefvedes och Tunaläns härader, med städerna Westervik och Wimmerby— 2:nedomsagor, med en folkmängd af öfver 73,000 menniskor, skulle utgöra det norra länet, med Westervik till residensstad; samt Norra och Södra Möre, Stranda och Handbörds härader med Öland, jemte städerna Calmar och Borgholm med köpin - Allni.
Besvo. Ekon.-Vtskottets Betänkande, N:o gg. 3 garne Döderhultsvik, Mönsterås m. fl. tillsammans 3:ne domsagor och en folkmängd af 120,000, skulle utgöra det södra.