Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 20 sistlidne Mars har Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet från Höglofliga Ridderskapet och Adeln fått emottaga en derstädes af Friherre Staél von Holstein, Fabian Wilhelm, väckt motion (JV2 268) hvari, med hemtad anledning af den kamp, som i vårt fordna grannrike nu pågår emellan ett ädelt hjeltefolk och dess främmande förtryckare, en kamp för de heligaste, de oför ytterligaste rättigheter, för hvilkas tillgodonjutande åtta Europeiska magter, deribland äfven Sverige, gått i borgen; och med anförande hurusom folken redan i denna stora fråga, den der icke vore allenast en politisk, utan äfven en humanitetens och rättens, uttalat sin opinion, enhällig och aktningsbjudande, tiden nu syntes vara inne för Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JV2 114.
3 Begeringarne att äfven uttala sin mening — dertill de vore icke blott fullt berättigade, utan ock traktatenligt förpligtade — motionären hemställt, att då, enligt ingångna underrättelser, en kooperation i berörda rigtning redan verkligen vore å bane mellan flera Europeiska magter, Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Dess Regering måtte i samverkan med andra magter, som garanterat Wiener-traktaten af 1815, i diplomatisk väg påyrka Konungariket Polens återupprättande.
Den 21 i nämnda månad har Utskottet jemväl från Vällofliga Borgare-Ståndet erhållit en af Herr Björck väckt motion (JV2 311) af enahanda innehåll, som den förra.
Sedermera har Utskottet genom Protokolls-utdrag fått del af de diskussioner, som berörda motioner inom de respektiva Stånden framkallat.
Det är utom allt tvifvel att dessa motioner, i afseende på den ifrågavarande frihetsstridens betydelse, uttrycka det allmänt rådande tänkesättet hos hvarje för frihet och sjelfständighet lifvad nation.
Hvad det Svenska folket känner vid åsynen af Polens lidande har det skyndat att uppenbara.
I alla landsändar hafva dessa sympatier gifvit sig uttryck på ett otvetydigt sätt, och underrättelsen härom har blifvit spridd förmedelst de snabba kommunikationsmedel, af hvilka vår lid är i besittning.
Det kan fördenskull omöjligen misstydas- om, på sätt Utskottet finner sig böra tillstyrka, Rikets Ständer afhålla sig från den af motionärerne föreslagna åtgärd, äfven i den form motionärerne, under öfverläggningarne angående frågans remitterande, synas vilja gifva densamma.
Utskottet har ej blifvit satt i tillfälle att bedöma tillförlitligheten af den uppgift, motionerna innehålla, att nemligen en kooperation till Konungariket Polens återupprättande skulle vara å bane emellan åtskilliga af de magter, hvilka undertecknat Wiener-traktaten, och Hans Excellens Heir Statsministern för Utrikes Ärendena har hos Ridderskapet och Adeln, i afgifvet yttrande öfver Friherre Stael von Holsteins motion, tillkännagifvit, att af de meddelanden, som kommit Hans Excellens tillhanda, icke kunde hemtas anledning till den förmodan att, åtminstone för det dåvarande, någon öfverenskommelse i berörda afseende kunnat tillvägabringas.
Men i hvilket fall som helst anser Utskottet, att så väl frågan om, som sältet hvarpå Sverige lämpligast må ingripa i främmande länders angelägenheter, är och bör vara öfverlemnad åt Regeringen, som ensam har tillgång till de för vidtagande af åtgärder i detta hänseende erforderliga upplysningar.
Då härtill kommer att Rikets Ständer äro förvissade derom, att den Svenska Regeringen i sin politik i förevarande, sorn i hvarje dylik fråga handlar efter hvad Sveriges värdighet kräfver och efter dess folks för Regeringen tillräckligt kända önskningar, 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 114. der dessa kunna göras gällande, utan alt landets sanna intressen blottställas; får Utskottet vördsamt hemställa, att ifrågavarande motioner icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Reservationer: af Friherre Haab, Hugo: »Oaktadt jag instämmer i det slut, hvartill Utskottet kommit, har jag ej kunnat gilla den sednare delen af Utskottets motivering, dels emedan sådana förhållanden deri anföras såsom skäl för beslutet, hvilka väl vid tidpunkten af de ifrågavarande motionernas remitterande kunnat åberopas, men hvilka numera torde vara i väsendtlig mån förändrade, dels hufvudsakligen emedan Utskottet deri tyckes vilja frånkänna Rikets Ständer den, dem enligt Riksdagsordningens 60 § tillkommande, petitionsrätt »i hvilket ämne som helsi».
Jag anser derföre, att den omtalta delen af Utskottets betänkande bort hafva följande lydelse, lika med den af Utskottets minoritet föreslagna:
Det kan fördenskull omöjligen misstydas, om, på sätt Utskottet finner sig böra tillstyrka, Rikets Ständer afhålla sig från den af motionärerne föreslagna åtgärd, äfven i den form, motionärerne under öfverläggnmgarne angående frågans remitterande, synas vilja gifva densamma.
De förnämsta skälen dertill finnér Utskottet vara, att Regeringen ensam har tillgång till de för denna fråga nödiga upplysningar, och att Rikets Ständer till Regeringen hysa det förtroende, att hon handlar efter hvad Sveriges värdighet kräfver och efter Svenska folkets för henne kända önskningar, der dessa kunna göras gällande, utan att landets sanna intressen blottställas.»
På dessa skäl får äfven Utskottet tillstyrka: att ifrågavarande motioner ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
I ofvanstående reservation instämma: J. A. Bovin och H. E.
Af C. E Ljungberg: »Emot motiveringen af detta betänkande får jag anmäla reservation.» Af Riksdagsfullmägtigen Ola Jönsson från Malmöhus län: »I fråga om det afstyrkande beslutet har ingen meningsskiljaktighet inom Utskottet förefunnits; men de motiver, som härför blifvit andragna, har jag deremot icke kunnat gilla.
Mig Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JM 114.
5 Mig synes som Utskottet icke bort såsom skäl för sitt afstyrkande åberopa hvad Hans Excellens Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, vid diskussionen hos Ridderskapet och ideln öfver Friherre Staél von Holsteins motion, yttrat derom, att af de meddelanden, som kommit Hans Excellens till handa, icke kunde hemtas anledning till den förmodan att, åtminstone för det dåvarande, någon öfverenskommelse emellan de magter, hvilka undertecknat Wiener-traktaten kunnat rörande Polens angelägenheter till vägabringas.
Motionernas syfte har väl egentligen dock varit, att Sverige måtte ingå med de öfriga garanterande magterna i just en sådan öfverenskommelse, som Hans Excellens antydt; och att icke någon framställning härom från utländsk sida blifvit gjord, borde, efter mitt förmenande, i svaret på motionerna icke hafva omnämnts, enär Sverige likaväl som dess med-garanter varit berättigadt att, om upphörandet af Polska folkets lidande väcka fråga.
Utskottet anför vidare, det Utskottet anser »alt såväl frågan om, som sättet hvarpå Sverige lämpligast må ingripa i främmande länders angelägenheter, är och bör vara öfverlemnad åt Regeringen, som ensam har tillgång till de för vidtagande af åtgärder i delta hänseende erforderliga upplysningar.» Detta Utskottets resonnement anser jag vara lika opåkallad t som besynnerligt, enär det väl aldrig varit hvarken motionärernes eller någon annans mening att vilja ingripa i Konungens prerogativ, men rättigheten att i underdånighet till Konungen framföra sin önskan, i hvilken fråga som helst, må väl vara Rikets Ständer förbehållen, då det alltid tillkommer Konungen att i sista hand pröfva och afgöra om den gjorda framställningen kan eller bör till någon åtgärd föranleda.
Utskottet hade, enligt min åsigt, bort helt enkelt, med erkännande af Sveriges förpligtelse att gemensamt med öfriga garanter af Wiener-traktaten fordra tillämpning af de i samma traktat bestämda vilkor, endast och allenast på den grund afstyrka bifall till de väckta motionerna, att Utskottet var förvissadt derom, att den Svenska Regeringen i förevarande fråga handlar på det sätt, som med Sveriges värdighet är öfverensstämmande.»
Häruti instämde Johannes Magnus Lundahl från Skaraborgs län.
S Sami. 28 Häft. 2 STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1863.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 115. 1 N:o 115.
Ank. till Exp.-Utsk. den 24 April 1863, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändringar i Kongl.
Förordningen om kommunal- styr else i stad den 21 Mars 1862 samt i 28 Kap. 5 § Byggninga-Balken.
Inom Vällofliga Borgare-Ståndet hafva Herr Swartz och Herr Beronius i berörda ämnen väckt förslag, hvilka blifvit till Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskotlets behandling öfverlemnade.
Herr Swartz har i sin motion (JV2 290) anfört, att, ehuru Rikets Ständer i sin rörande kommunal-väsendets ordnande tdl Kongl. Majit aflåtna underdåniga skrifvelse den 26 Oktober 1860 i afseende å det förslag till kommunal-slvrelse i stad, sorn af de Iför frågans behandling utsedde komiterade afgifvits, uttryckt den åsigt, att reformen af städernas municipalväsende borde stödja sig på grundsatsen af alla stadsinnevånarnes likställighet i kommunala rättigheter och skyldigheter, så vida någon rubbning deraf icke föranleddes i sådana de burskapsegande stadsmedlemmarnes särskilda rättigheter och skyldigheter, hvilka stödde sig på stadganden i grundlagen, och Rikets Ständer för sin del beslutat, att 4 § i komiterades förslag om kommunal-styrelse i stad skulle erhålla en i öfverensstämmelse härmed lämpad lydelse; så hade dock denna grundsats blifvit förbisedd derigenom, att Rikets Ständer lemnat utan anmärkning § 71 uti komiterades omförmälda förslag (hvilken § erhållit nummern 58 i sedermera utkomna Kongl. Förordningen om kommunal-styrelse i stad).
Följden häraf hade blifvit den, att §§ 4 och 58 i Förordningen, hvilka grundade Bilt. till R.
Prot. 1862 & 1863. 8 Sami. 29 Höft. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 115. sig på Rikets Ständers behandling af ärendet, måst på det sätt bringas i öfverensstämmelse sins emellan, att, med afseende å 58 §:ns innehåll, uti 4 § ns allmännare stadgande blifvit inryckt en hänvisning lill efterföljande i författningen förekommande inskränkningar och §§:na sålunda erhållit följande lydelse: § 4. »I så väl de kommunala rättigheter, hvilka hittills uteslutande tillkommit borgare, som de särskilda skyldigheter af nämnda art, hvilka borgare uteslutande ålegat, ega hädanefter, med de inskränkningar allenast, hvarom härnedan förmäles, alla medlemmar af stadskommunen alt taga del, såvida icke samma rättigheter och skyldigheter äro genom rikets grundlagar borgerskapel särskildt förbehållne.» § 58.
»Der i lag eller allmän författning stadgadt är, att viss utskyld skall utgå efter annor än den i näst föregående § mom.
1 bestämda allmänna grund, eller att vissa från skattskyldighet till staden eljest befriade innevånare skola till fyllande af särskilda behof bidraga, skall till efterrättelse gälla hvad i thy fall förordnad t är.»
Så vidt detta sistnämnda stadgande innefattade skyldighet för borgare och fastighetsegare att fortfarande draga de kommunalbördor, som dem, hvar för sig eller i förening, hittills ålegat, med befrielse för stadens öfriga röstberättigade innevånare från deltagande deruti, så skulle genom den nya kommunal-förordningen föga uträttas för åstadkommande af ett lifligare intresse för kommunens gemensamma angelägenheter.
För ali lifva känslan af gemensamhet, som borde vara förordningens hufvudsyfte, måste grundsatsen om likställighet emellan kommunens alla medlemmar i afseende på så väl skyldigheter som rättigheter göra sig fullt gällande.
Tvifvel kunde dessutom uppstå huruvida en stads röstberättigade innevånare (eller, der stadsfullmägtige funnos, desse sednare) egde att taga befattning med frågor om sådana utskylder och besvär, deri de icke alla togo del, t. ex. frågan om skjuts, om inqvartering m. m.
Dessutom komme, i händelse de nu gällande föreskrifterna förblefve oförändrade, enhet och sammanhang i förvaltningen af städernas angelägenheter att fortfarande saknas, samt öfversigten af kommunens årliga inkomster och utgifter för ådagaläggande af skattebehofvet, att blifva antingen invecklad eller ofullständig.
Om härvid skulle invändas, att, uti en eller annan stad, borgare erhållit jord till ersättning för utgörande af något visst onus, och att han derföre ej borde derifrån befrias, så syntes sådant vara en enskild hushållningsfråga; och dylika på öfverenskommelse beroende undantagsförhållanden borde ej utgöra hinder för förändringens genomförande i allmänhet, enär för sådant fall särskild föreskrift kunde meddelas om uppskof med förändringen, till dess hindret upphört.
Motionären ansåg deremot öfverflödigt det i 2 mom. af 5 § till skydd för eganderätten bibehållna stadgande, att egendom, särskildt tillhörande det burskapsegande borgarskapet eller någon annan viss klass af stadens medlemmar, skulle, till dess annorlunda blefve förordnadt, förvaltas och användas i enlighet med härom Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JV2 115.
S gällande föreskrifter, enär anledning ej borde finnas för den förmodan, att icke all den egendom, som det burskapsegande borgerskapet hittills samfäldt och i egenskap af stadens representanter omhänder haft, skulle till den nya kommunalrepresentationen aflemnas.
Med anledning häraf har motionären föreslagit, att till åstadkommande af alla röstberättigade innevånares likställighet i kommunala rättigheter och skyldigheter, de i lag och författningar gifna stadganden och förpligtelser för vissa klasser af städernas innevånare, borgare eller fastighetsegare, att såsom medlemmar af kommunen fullgöra allmänna skyldigheter, måtte varda förändrade derhän, att åläggandet komme att gälla stad, i stället för viss klass eller vissa klasser af stadsinnevånarne, och, i följd häraf, uti förordningen om kommunal-styrelse i stad följande förändringar vidtagas: att mom. 2 i § 5 utgår; att mom. 3 i samma § erhåller följande förändrade lydelse: »Till bestridande af utgifter, som utöfver de i mom.
1 af denna § omförmälda tillgångar kunna erfordras för fubgörande af de kommunen åliggande allmänna skyldigheter och besvär eller till stadens gemensamma gagn eller för särskilda dess behof, äro, efter derom i loga ordning fattadt beslut, kommunens medlemmar underkastade O O beskattning i enlighet med de grunder, som i denna förordning bestämmas.» att § 57 förändras så, att början af denna § får denna lydelse: »Medlem af en sladskommun är i allmänhet skyldig att till de utgifter, som för fullgörande af de kommunen åliggande allmänna skyldigheter och besvär, äfvensom för kommunens öfriga gemensamma behof, böra, enligt § 5 mom. 3, uttaxeras, lemna bidrag» etc.; samt att § 58, hvars nuvarande innehåll borde utgå, i stället stadgar: »Der någon af de i nästföregående § omförmälda utgifter och besvär hittills varit bestridda af någon viss klass af kommunens medlemmar, som deremot är i besittning af förmåner, hvilka komma enskilde personer af densamma tillgodo, på det sätt, att bibehållandet deraf tillhör dem såsom enskild rätt, skall till efterrättelse gälla, hvad nu derom förordnadt är, intill dess förändring kan ske, utan all någons rätt förnärmas» Herr Beronius åter har i den af honom väckta motion (JV2 34) anfört, att, då till följd af förändrade förhållanden under sednare tider borgerskapet numera frånträdt de privilegier och förmåner, hvilka fordom blifvit dem beviljade för bestridande af vissa städerna åliggande onera, såsom, bland annat, skyldigheten att i stad uppehålla skjutsen, borgarne således egde grundade anspråk att dem beredes lindring i denna skyldighet, derigenom att densamma utsträckes till flere medlemmar inom kommunen.
Sedan likställighet i förmåner uppkommit emellan borgerskapet och städernas öfriga medlemmar, borde de sednare biliigtvis lika med borgerskapet deltaga i ett onus, som lill sin natur är af en så allmän beskaffenhet; 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JM 115. och på grund häraf har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att, med ändring af 5 § i 28 Kap. Byggninga-Balken, skyldigheten inom stadskommun att uppehålla skjutsen skall åläggas ej blott borgerskapet, utan äfven kommunens alla öfriga medlemmar, som för fastighet eller inkomst af kapital eller arbete vore till allmän bevillning derstädes uppförde, samt att åt hvarje stads kommunalstyrelse måtte öfverlåtas att bestämma de grunder, efter hvilka hvars och ens bidrag borde utgå.
Utskottet kan ej förneka giltigheten af de anmärkningar, Herr Swartz i sin motion framställt emot otydligheten i de bestämmelser rörande deltagandet i kommunala rättigheter och skyldigheter, som ifrågavarande författning innehåller, helst motionärens uppfattning af syftemålet med de vid näst förflutna tvänne riksdagar af Rikets Ständer i ämnet fattade beslut synes vara den rätta.
I den underdåniga skrifvelse angående utarbetande af förslag till ny kommunal-lagstiftning, som Rikets Ständer vid 1856—1858 årens riksdag till Kongl. Majit afläto, uttalade Rikets Ständer den mening, »att den reform af städernas municipalväsende, som vore af verkligt behof påkallad, borde fotas på grundsatsen af alla stadsinnevånares likställighet i kommunala rättigheter och skyldigheter.»
De komiterade, sorn fingo sig uppdraget att utarbeta förslag till nya kommunalförfattningar, hade i förevarande hänseende ej följt den af Rikets Ständer lemnade antydning, ulan ansett sig förhindrade att i de burskapsegande stadsmedlemmarnes särskilda rättigheter och skyldigheter göra någon rubbning, hufvudsakligen derföre, att dessa rättigheter och skyldigheter till en del stödde sig på stadganden i grundlagen.
I enlighet med denna åsigt gåfvo de komiterade åt 4 § i förordningen om kommunal-styrelse i stad följande lydelse: »Uti de kommunala rättigheter och deraf härflytande förpligtelser, som burskapsegande medlemmar af en stadskommun särskildt tillkomma, gör denna förordning icke någon ändring.»
Det var i full öfverensstämmelse härmed, som komiterade kunde åt den §, rörande stadens drätsel, uppbörd och redovisning, som motsvarade 58 § i den sedermera utfärdade förordningen, föreslå följande lydelse: (§ 74.) »Der i lag eller allmän förordning stadgadt är, att burskapsegande medlemmar af en stadskommun skola ensamt utgöra bidrag lill viss utskyld, eller alt någon stadsutskyld skall efter andra än de i denna förordning bestämda grunder utgå, eller att vissa från skatteskyldighet till staden eljest befriade innevånare skola till fyllande af särskilda behof bidraga, gälle till efterrättelse hvad i thy fall förordnadt är.»
Men Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 115.
5 Men Rikets Ständer godkände ej hvad komiterade i omförmälda hänseende såsom skäl för sitt tillgörande andragit.
I enlighet med hvad Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet yttrade, förklarade nemligen Rikets Ständer att, äfven om giltigheten af det utaf komiterade anförda, från grundlagens innehål! hemtade skäl erkändes, så vidt det hade tillämplighet, så kunde detsamma dock icke åberopas, såsom stöd derför, att de icke burskapsegande stadsmedlemmarne fortfarande icke skulle eea att deltaga i sådana särskilda kommunala rättigheter och skyldigheter, som icke omförmälas i grundlagen; och Rikets Ständer ansågo, för deras del, den ofvannämnda 4 §:n fördenskull böra lyda sålunda: »I såväl de kommunala rättigheter, hvilka hittills uteslutande tillkommit burskapsegande borgare, som de särskilda skyldigheter af nämnda art, hvilka sådane borgare ålegat, ega jemväl de, hvilka, jemlikt 3 §, äro medlemmar af stadskommunen, taga del, såvida icke samma rättigheter och skyldigheter äro genom rikets grundlagar vissa klasser af stadens medlemmar särskildt förbehållna.»
Att den andra af nyssberörda §§, hvilken var uppställd i öfverensstämmelse med den af komiterade antagna och i 4 § uttalade, men af Rikets Ständer förkastade åsigt, ej tillika ändrades, kan svårligen förklaras annorlunda, än såsom ett förbiseende, enär tillämpningen af 58 § nödvändigt måste råka i strid med den grundsats, som vid begge de tillfällen, då ämnet varit under Rikets Ständers pröfning uttalats beträffande alla stadsmedlemmars likställighet.
De begge §§ma kunna, med den lydelse, som af Rikets Ständer åt hvardera beslöts, icke förlikas, och det tillägg Kongl Maj:t gifvit åt den 4 § medelst orden: »med de inskränkningar allenast, hvarom härnedan förmäles» måste alltså betraktas såsom alldeles nödvändigt.
Men härigenom är i sjelfva verket både grundsatsen ändrad och lilliämpningen af författningen försvårad, om ej omöjliggjord Utskottet kan fördenskull ej tillstyrka vidblifvandet af berörda bestämmelser.
Men i betraktande af hvad som måste blifva följden, derest Herr Swartz förslag oförändradt antoges, tvekar Utskottet, huruvida den förändring, som synes nödvändig, grundlagsenhgen kan åvägabringas på det sätt, sorn sålunda är föreslaget.
Det gifves nemligen åtskilliga förhållanden, hvari en dylik förändring skulle medföra en rubbning, som förutsätter upphäfvandet af författningar, de der måhända icke äro helt och hållet att hänföra till ekonomi-lagstiftningen.
Ibland dessa kunna nämnas de, som angå städernas inqvarteringsskyIdighet, åliggandet att bidraga till båtsmanshållet, städernas skjutsskyldighet o. s. v„ att icke nämna en mängd rättsförhållanden, hvilka, efter skedda öfverenskommelser eller eljest vidtagen reglering och sedermera erhållen Kongl.
Maj ts sanktion derå, anses böra hållas i helgd.
Det torde inses, alt
Utskottet ej kan vara i tillfälle att nöjaktigt utreda, hvilka åtgärder äro behöfliga för vinnande af det syftemål, som, på sätt ofvan är nämndt, af Rikets Ständer ansetts böra efter.-träfvas, nemligen alla stadsmedlemmars likslälBih. till R.
Brot. 1862 & 1863. 8 Sami. 29 Häft. 2 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 115. lighet i fråga om kommunala rättigheter och skyldigheter, helst Utskottet saknar tillräcklig ledning härför i ofvanbemälde komiterades utlåtande, till följd deraf, att desse icke funnit sig kunna framlägga något förslag i dylikt hänseende; och det är af denna anledning
Utskottet finnér sig icke kunna till annat afseende förorda ifrågavarande motioner, än att, på grund af hvad anfördt blifvit, Rikets Ständer måtte, i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes vidtaga nödiga åtgärder, för alt, i vidsträcktare mån än hittills låtit sig göra, den i sednast utfärdade nådiga förordning om kommunal-styrelse i stad nedlagda grundsats om likställighet emellan kommunens alla medlemmar i afseende å kommunala rättigheter och skyldigheter, må kunna genomföras.
Stockholm den 27 Mars 4863.
Herr Cygnaeus anmäler, att han i behandlingen af detta ärende icke deltagit. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 4863.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskoltels Betänkande JYi 116. 1 lisö 116.
Ank. till Eip.-Ctsk. den 1 Maj 1863, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af vackla motioner om ändringar i Kongl. Förordningen om kommunal-styrelse pä landet den 21 Mars 1862.
I nämnda syfte hafva förslag blifvit framställda inom Högvördiga Preste-Ståndet af Kyrkoherden Wennerström, Doktor Rundgren och Doktor Runsten, samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Josef Smedberg från Elfsborgs län, Olof Olsson, Anders Jonsson och Jonas Christoffersson från Wermlands län, Johan Gustaf Odelberg från Westmanlands och R.
F. Gross från Calmar län.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, lill hvars behandling samtliga motionerna blifvit remitterade, har älven genom protokollsutdrag erhållit del af de yttranden, som inom de respektive
Stånden före remissen afgifvits; utvisande dessa protokollsutdrag, att en mängd ledamöter understödt de förslag, som åsyfta ändring i 58 § af berörda Kongl. Förordning, i afseende å hvars tillämpning upplysande handlingar af en del lodamöter aflemnats och Utskottet delgifvits.
Emot nämnde § äro ock i samtliga motionerna anmärkningar rigtade, gående ut på att ådagalägga origligheten af deri fastställda taxeringsgrunder, ej mindre med hänsyn till de i värde och mantalssättning olika jordfastigheternas inbördes förhållande till hvarandra, än till deras förhållande till andra beskatlningsföremål.
Motionärerne hafva i allmänhet anmärkt, att då såsom beskatlningsgrunder i afseende å kommunal-utskylder antagits mantalet och statsbevillningen, med fyrk talet såsom gemensam mätare af de förhållanden, i enlighet med hvilka skattskyldigheten borde bestämmas, och då uträknandet af medelbevillningen för mantalet inom kommunen skall bestämma den summa, som för helt förmedladt mantal bör motsvara Bih. till B.