Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M 8. 17 § 60.
Om den vid § 3 gjorda anmärkning gillas: så borttages bär den sista meningen, som börjas med orden: »Har han begagnat» etc. Mom. 2.
Af enahanda skäl, skulle här uteslutas orden: »rymd eller». § 61.
Om den vid § 10 gjorda anmärkning godkännes: så bör denna § utgå. § 66.
Om den vid § 43 gjorda anmärkning gillas: så utgår denna § 72.
Bör rättas efter anmärkningen vid § 32, mom. 2, i fall hon godkänts. § 93- Gillas den vid § 3 gjorda anmärkning: så borttagas ur denna §:s 1 mom. orden »tillverkare i mindre bränneri begagna redskap af större pannerymd, än vid sådan tillverkning tillåten är och». § 98.
Stadgandet i denna § är billigt ej mindre mot dem, som nödgas omgöra sin enkla redskap, om afverkningsförmågan är för högt beräknad, än emot dem, hvilka måste nedlägga eller förändra sina brännerier, derföre att deras pannor äro mindre eller större, än denna författning medgifver.
Kostnaden för Staten blifver större, och inträffar på en gång, om förbudet, i 8 §, att begagna pannor under 12, och öfver 20 kannors rymd, qvarstår.
Besparingen af deras inlösen är ett ytterligare skäl att borttaga förbudet.
Beräknas ej de enkla redskapens afverkningsförmåga för högt: så slipper staten äfven deras inlösen.
I annat fall torde förlusten på denna åtgärd motsvara vinsten å afverkningsförinågans högre beräkning, och behållningen blifva ingen. § 99.
Om enkel redskap, af hvad storlek som helst, får begagnas: så förfaller denna §.
Hans tillvaro bevisar att man trädt den enkla redskapens egare för nära.
Hade man icke det gjort: så hade författningen kunnat genast sättas i verket, lika väl i anseende till den enkla, som den sammansatta redskapen.
Godkännes min anmärkning vid 8:e §: så utgår den 99:e.
JYs 2 lill Särsk.
JYi 8. 3 18 Bil.
M 8. § 100.
Med denna § är enahanda förhållande, som med den näst föregående.
Beräknar man icke den enkla redskapens afverkningsförmåga för högt i 40:e §: så förfaller behofvet af den 100:e, hvilken då följaktligen bör uteslutas.
Vid författningen i allmänhet anmärker jag, alt då flera moment finnas i samma §, felas siffror eller bokstäfver till ordningsföljdens utmärkande, hvarigenom man saknar den lätthet att dem åberopa, hvilken eljest skolat förefinnas.
Yid tonen i Utskottets betänkande samt vid språket, der och i författningsförslaget, nödgas jag slutligen göra erinringar.
Ett dylikt
Betänkande är ej en stridskrift inför allmänheten.
Framställningen bör följaktligen vara så lugn, som i en vetenskaplig afhandling, 'eller i en skiljomans utredning af en till hans bedömande öfverlemnad tvistefråga.
Läsaren föranledes eljest, af den häftiga tonen, och af de stora kraftorden, att misstänka skiljomannen för att stå på den ena partens sida, eller för att, af sin egen känsla, vara hänförd lill öfverdrift.
Ett Utskott torde ej heller böra taga sig en sådan ton, som vore det befogadt icke blott att tillrättavisa sin hufvudman, Svenska folket, för dess fel och villfarelser, utan äfven till att klandra förgångna tiders lagstiftare, för deras misstag.
Sjelfve lära vi ej undgå sådana, och böra derföre lika litet förhäfva oss öfver förfädren, som vi vilja att våra efterkommande skola göra det öfver oss.
Det är, i alla fall, orätt att skjuta skulden alldeles, eller förnämligast, på lagen.
Hufvudfelet ligger i dryckenskaps-begäret.
Hade det icke funnits: så hade ej bränvins-lagstiftningen behöfts.
Jag anser jemväl otillständigt för ett Utskott, alt om Svenska folket och dess förmåga att draga sig ur svåra omständigheter, använda förringande, eller misströstande, uttryck, enär det är denna förmåga och viljans kraft att henne begagna, som räddat oss både 1719 och 1809.
På denna vår sjelf-tillit är det ock, som vårt bestånd nu och för framliden hvilar, ej mindre i våra egna, än ut ländtvingars ögon.
Bland uttryck, som jag i förenämnde hänseenden ogillar, må exempelvis nämnas följande: »Man kunde säga, att ett ångestrop gått ur folkets hjertan, ett vädjande till alla, som hafva något inflytande på landets öden, en bön om förskoning från ett plågoris, som föregående lagstiftningar planterat och vårdat» —• — — »Den trängande nödvändigheten af ovanliga ansträngningar för nationens räddning undan en större fara, än hvaraf hon kanske någonsin varit hotad.» — »Man bör våga fatta, att hvarje liten betänklighet måste vika för den härda nödvändigheten, att hvarje obetydlig vinstberäkning, eller inbillad rättighet, måste förbises, då fråga är om afböjande af en så stor fara» —* Bil.
M 8. 19 — .— »Hvad Svenska folket tänker och önskar i afseende på denna sin lifsfrågan — — — »Om grunden för beskattningen, liksom för sjelfva handteringen, råder en tvist, som icke synes kunna jemkas, eller biläggas, utan måste slitas med stark hand» — — — »Då ändteligen en gång nationen vaknat till känsla af förderfvet och bönfaller, besvärjer sina ombud» — — — »Så vidt det onda kan botas med iagstiftnings-åtgärder, åligger det folkets ombud att icke bäfva för botemedels sökande, ehuru bittra de än må vara» m. rn.
Då enighet' inom Riks-Slånden är väsendtlig att bibehålla vid lösningen af en fråga, der man måste söka bilägga så stridiga meningar, som dem, hvilka råda rörande förevarande ämne, har jag trott Utskottet böra undvika att vidröra ömtåliga punkter, genom påminnelsen om gamla trätofrön och söndringar, samt derföre desto mindre omnämna fordna partier och ståndsintressen, som all slags jord nu mera kan egas af hvilken medborgare som helst.
Likväl förekomma uttryck sådana som dessa: »har den i sig sjelft rent financiela frågan fått anstrykning af stånds- och parti-frågan — — •— »Hennes (bränvinsfrågans) moraliska och statsekonomiska betydelse kunna afvägas emot hvarandra (?) först då sedan egenskapen af stånds-> och parti-fråga är glömd» o. s. v. Jag har ej deltagit i den vanvård af språket, hvilken delta Belänkande röjer, ulan tvärtom sökt, efter förmåga, förekomma den.
För hvarje folk är språket en af dess dyrbaraste tillhörigheter, som icke får vanvårdas eller onödigtvis försvagas, genom främmande tillblandningar, emedan det är ett uttryck af nationaliteten, och utgör ett af de starkaste satnbällsbanden, genom hvilket hvar medborgare känner sig sjelf, och erkännes af de öfriga, utgöra en del af det hela.
Särdeles bör denna om vårdnad iakttagas i hänseende till ett språk, så klangfullt, kraftigt, kort och bestämdt, som det Svenska, hvilket derföre synnerligen väl egnar sig att vara författningsspråk, på sätt vår allmänna lag ådagalägger.
När vi hafva ett så ypperligt efterdöme att följa, böre vi ock, i enlighet dermed, icke allenast undvika främmande ord, der Svenska kunna begagnas, utan äfven att göra satserna längre genom Fransyska, än vidlyftigare genom Tyska, eller mattare genom passiva ordställningar, i stället för sådana påbjudande, aktiva och rakt på saken gående, ordalag, hvilka lagen använder.
Prof på de anmärkta felen förekomma så ofta, att jag ej torde behöfva, för uppmärksamme läsare, påpeka dem.
Att i officiela handlingar begagna utländska ord, i stället för Svenska, som redan finnas antagna i författningsspråket, anser jag lika felaktigt, som att för öfrigt använda en mängd andra främmande uttryck, för hvilka vi hafva inhemska ord.
Jag ogillar följaktligen användandet af det Engelska smugling i stället för lurendrejeri eller tullförsnillning, af disqualification, för obehörighet, af octrojerade för tillåtna, af vexatoriskt för tryckande, o. s. v. 20 Bil. JM 2 lill Särsk.
JM 0.
Jag har icke heller föranledt, utan förgäfves beslridt användandet af hvarjehanda oegentliga, fastän Svenska, uttryck.
Således förekommer »bränvinets mängd» i stället för myckenhet.
Man kan icke beräkna våta varor såsom bräder, efter stycketal, utan efter myckenheten.
Derför kan man icke heller säga många eller en mängd, utan mycket eller en myckenhet, bränvin.
Utskottet har äfven begagnat ordet bestämmelse (destination) i stället för stadgande, eller bestämning.
Det är ett i sednare tider vanligt missbruk; men har derföre icke upphört att vara ett sådant och en sammanblandning af begrepp, hvilka tanken och språket af ålder hafva rätteligen åtskiljt.
Bränvins tillverkning kallas, på liera ställen, för en husslöjd, ehuru med slöjd förstås ett handarbete, såsom snickring, spånad, eller dylikt, men ingalunda kokning, eller ångors afdunstning, hvarom bär är fråga.
Hvarken i afseende på främmande eller inhemska ord, vill jag falla besvärlig med något vidlyftigare uppräknande.
Del, som redan skett, torde af mången anses för onödigt besvär.» Af Herr Kontraktsprosten Almqvist: »Då Utskottet ansett närvarande omständigheter fordra att bibehålla den enkla redskapen eller så kallade mindre Bränvinsbränningen och af densamma beräkna skatten efter afverkningsförmågan, måste jag reservera mig emot de menliga följder, som skola, efter min öfvertygelse, uppkomma af denna förmågas alltför låga beräkning att utgöra endast 5/6 per dygn af pannerymden, då både vetenskapsmän och praklici bestämdt påstå, att en enkel panna, enligt den beskrifning
Utskottet gifvit på dess beskaffenhet, kan afverka sitt dubbla kubik-innebåll per dygn och derutöfver.
Ehuru Utskottets pluralitet medgifvit rigtigheten af detta påstående, , har den icke ansett sig böra beräkna skatten efter högre afverkningsförmåga, än som nu befinnes i verkligheten hos de små pannorna, efter det oskickliga eller ofullkomliga sätt, hvarmed bränvins-tillverkningen med dem hittills bedrifvils, men synes härvid hafva förglömt, hvilken mäktig äggelsc blifvit gifven både att bedrifva handteringen på ett bättre sätt och forcera bränningen, genom den nu föreslagna högre beskattningen.
Då denna kommer att erläggas lika af all tillverkning, men af Koristbrännerierna att utgå efter den erhållna uppmätta produkten, kan det hända och är fara värdt, att industrien skall öfvergå till den mindre bränningen, bedrifvas efter konstens alla reglor och således gå ur deras händer, som man velat skona.
En sådan farhåga har äfven varit delad af Utskottet, som yttrar det vara af synnerlig vigt att förebygga, det icke, under namn af mindre bränvinsbränning, en verklig fabrikation må kunna uppstå inom denna klass, utan att skatten till åsyftadt belopp deraf erhålles, i följd af för lågt beräknad afverkningsförmåga.
Denna farhåga har icke blifvit undanröjd genom Utskottets beräkning.
Då kändt är, att, med den af Utskottat lemnade frihet för pannans form, dess afverkningsförmåga i Bil.
M 8. 21 väsendtlig mån kan ökas genom bottens vidd i förhållande till pannans höjd, och produktens mängd derjemte är beroende af den använda rudimateriens beskaffenhet, inmäskningens tjocklek och forcerad afverkning, skall icke blott den mindre bränvinsbrännaren härigenom lyckas att undandraga en del af sin tillverkning all beskattning, utan derjemte tillskynda landet de statsekonomiska förluster, som uppkomma deraf, att, i stället för sämre säd och skämda potater, det ädlaste råämne kastas i bränvinspaunan; att icke nämna de olägenheter, sorn Norska Kommissionens Betänkande bevisat vara förenade med en forcerad afverkning och som beslå deri, att vid en påskyndad bränning mera bränsle erfordras till afverkning af samma qvantitet mäsk, än vid en långsammare, hvarjemte en produkt framkommer, som innehåller mera finkelolja och andra orenande ämnen, än när averkningen föregår med erforderlig långsamhet.
På alla dessa grunder har jag yrkat, att den enkla redskapens afverkningsförmåga per dygn måtte beräknas till åtminstone 1 x/i kanna på kannerummet, och nedlägger min reservation emot Utskottets beslut i denna del; äfvensom emot den i 5 § antagna minsta tillverkningen i större bränneri af 300 kannor på dygn, hvilken jag ansett böra beräknas likasom i Norrige till 500 kannor.» Af Herr Henschen: »Moliverna, uppsatte med en allmänt känd författares styrka, stundom skärpa, i stilen, hafva i vissa delar blifvit af Utskottet jemkade och i uttrycken mildrade, samt torde hafva kunnat vinna ytterligare fulländning, om Utskottet låtit dem, enligt mitt förslag, särskildt granskas och bearbetas genom en fåtalig Kommitté eller Afdelning bland Utskottets ledamöter.
Jag förmodar då, att sådane uttryck, sorn t. ex. det. »att nationen — — bönfaller, och besvärjer sina ombud» m. fl. dylika, hade blifvit utbytte mot andra, i ett officiel t betänkande lämpligare, utan att värman och styrkan i stilen deraf skadats.
I dessa motiver är, enligt mitt förmenande, som jag i Utskottet tillkännagifvit, alltför knapphändigt redogjordt för innehållet af- Utskottet tillhandakomna utländska författningar, samt åtskilliga petitioner och de flesta motioner, af hvilka den, genom mig till Borgare-ståndet ingifna, innehöll en till mig från åtskilliga borgare i Luleå sänd anhållan, i följd af hvilken jag ansåg mig böra till Rikets Ständer frambära bemälde borgares tankar i ämnet, helst derigenom skulle kunnat blifva afgjordt, huruvida det hufvudsakligaste af den s. k.
Maine-lagen kunde i Sverige delvis tillämpas.
De motiver, Utskottets pluralitet anfört, i anledning af Doktorerna Tbomanders och Sandbergs, Borgmästaren Ohrströms, Herrar Bomans och Brincks m. fl. förslag, om bränvins-tillverkningens inskränkande till ett visst (maximi) Belopp, torde icke öfvertyga alla om omöjligheten att på sådant sätt minska tillgången på denna i många afseenden högst skadliga dryck, och att derigenom klart ådagalägga, att lagstiftaren (som bör tro, icke alt komsumtionen ensam bestämmer tillverknings-beloppet, 22 Bil.
8. utan att de hafva en liflig vexelverkan, och att »varans fördyrande» följer af hennes »sällsyntgörande») verkligen velat gå allmänhetens högt uttalade önskningar till möte.
Jag hade önskat, att genom motiverna fastats Riksståndens uppmärksamhet derå, att — då uppbördskostnaderna för tullen, som äfven är en afgift, hvilken vanligen ytterst drabbar konsumenterna, uppgå till mer än tjugo (20) procent af brutto-beloppet — alla kostnader för bränvinsbränningens kontrollerande och för uppbörd af skatten å tillverkningen deremot säkerligen icke skola uppgå till fem (5) procent af samma skatt; och således icke kunna anses dryga.
Jag har ansett att detta borde anmärkas, emedan, efter hvad jag förmodar, kontroll-kostnaderne komma att af dem, som ingen verksam kontroll derå vilja hafva, så ock af dem, som önska lindrig beskattning, framställas som öfverdrifvet stora, ja, såsom ett slöseri med statens medel.
Ropet härom skall måhända begagnas såsom det kraftigaste argument til! förekommande af bränvinets högre beskattning och ifrågavarande förslags antagande.
Att jag i Öfrigt ej godkänner alla satser och uttryck i motiverna, torde vara öfverflödigt anmärka.
Förslaget till förordning om vil/eoren för bränvins-tillverkning, ehuru icke utan omsorg redigeradt, torde, om tid, arbetssätt och andra omständigheter det tillåtit, hafva kunnat i åtskilliga delar ytterligare förbättras, synnerligen genom uttryckens förenkling och förkortande, samt derigenom att samma begrepp på alla ställen, der det förekommer, återgifvits med samma ord, helst vid lagars redigerande exaktityd måste afses mer, än välljud och annat, som, oftast blott af fördom, anses fördelaktigt vid dylik redaktion.
I första (l:sta) artikelns rubrik t. ex. hade orden: »och tiden för dess utöfning» kunnat utélemnas, enär föreskriften om nämnda tid utgör blott en af de flera bestämmelser, som i artikeln meddelats rörande rättigheten att tillverka bränvin. § 4.
1 bade måhända, utan skada för dess hufvudsakliga innehåll, kunnat redigeras sålunda: »Bränvin må tillverkas af hvarje myndig och välfrejdad (person), som kan skrifva läsligt och räkna quatuor species i enkla tal, eller ock eger eller innehafver särskildt skattlagd jord »
I följd af 12 g i Utskottets förslag, samt 3 och 4 §<§ i Fabriks- och Handtverks-Ordningen, skall den, som vill tillverka bränvin, men icke »eger eller innehafver särskildt skattlagd jord», hos vederbörande Myndighet visa sig vara »Svensk man» samt hafva begått »Herrans Heliga Nattvard.»
Betyget om medborgarerätt anser jag mindre nödigt: och begåendet af Herrans Heliga Nattvard vill jag ej med Uränvins-tillvepkningen förknippa så, att ingen finge utöfva den Bil.
(Jtsk. Bet. M 8. 23 sednare utan att hafva åtnjutit den . förra.
Den, som begår H. H.
Nattvard för att blifva behörig tillverka bränvin, missbrukar densamma: bättre bade han (sökanden) gjort, om han icke för det ändamålet begått Nattvarden: och bättre hade lagstiftaren gjort, örn han icke förledt honom dertill: må heldre den, hvars samvete tillåter honom sådan handtering, tillverka bränvin utan II. H. Nattvard.
Antages åter, alt enhvar, som vill söka rättighet tillverka bränvin, har för annan orsak redan begått II. H. Nattvard', så är ju föreskriften derom onödig, och hade således ej bort meddelas j helst man aldrig bör stadga något onödigt.
Dessutom bör, så vidt ske kan, lagstiftaren undvika, att i den ena författningen åberopa den andra, enär den sednare ej kan vara alltid tillgänglig vid läsningen af den förra, samt hvarje författning bör i möjligaste måtto vara ett helt för sig, oberoende af andra, helst den då blir lättfattligare.
Onödigt samband mellan skiljda författningar kan dessutom lätt åstadkomma, af lagredaktören icke förutsedd, svårighet vid tillämpningen, isynnerhet om åberopade äldre författningar eller åsyftade delar i dem upphäfvas eller ändras utan motsvarande ändring i sednare utkomna.
Enligt Utskottets förslag må ock den, som »eger eller innehafver särskildt skattlagd jord», drifva äfven ett större bränneri, utan att vara myndig eller välfrejdad: hvaremot, enligt mitt förslag, erfordras både rättighet att räda öfver sin egendom och god frejd, hvilka begge q vali— fikationer, då man vill föreskrifva några dylika, torde böra framför andra ihåg— kommas.
Jag anser dem uti ifrågavarande afseende nödigare än Nattvardsgång.
Jag kan dessutom icke inse följdriktigheten deraf, att hvarken någon af nyssnämnda qvalifikationer, ej heller begåendet af H. H.
Nattvard äro erforderliga för bränvinstillverkare, sorn »eger eller innehafver särskildt skattlagd jord», men väl för andra dylika.
Om icke berörde tre qvalifikationer äro fullt jemförliga med egande- eller nyttjande-rätten till den särskildt skattlagda jorden, så tyckes mig någon inkonseqvens finnas i beslutet.
Deremot kan jag lätt inse, hvarför Utskottet ej fordrat skrif- och räknekonst af allmogen, som eger eller innehafver största delen af den »särskildt skattlagda jorden» samt de flesta småbrännerierna.
Slutligen torde vid granskning af detta moments redaktion ej böra lemnäs alldeles oanmärkt: dels, att, om deri nyttjade ord: »på landet och i stad», till komne egentligen med afseende å äldre lagstiftningen, hade kunnat, utan att sådant orsakat missförstånd, gerna uteslutas, enär tillverkningen måste ske antingen »på landet eller i stad», och icke något onödigt ord bör sättas i lagtext, hvars prydnad och kraft bestå i korthet och noggrannhet: dels ock, att, om ordalydelsen skulle strängt (strictissime) följas, någon kunde ifrågasätta, huruvida man »är, enligt Fabriks- och Ilandtverks-Ordningen af deri 22 December 1846, till fabriksröreises idkande berättigade, innan man erhållit ett af de två i den författningens 24 § omförmälda bevis, med tillstånd att idka någon i nämnda paragraf åsyftad rörelse.
(Jtsk. Bet. M 8.
Och en skämtsam granskare skulle alltså kunna påstå, att endast den, som redan fått tillstånd att idka annan fabriksrörelse, vore behörig söka tillåtelse att bränvin tillverka, utan att ega eller innehafva särskildt skattlagd jord.
Utskottet hade genom provisoriskt beslut från rättigheten att tillverka bränvin uteslutit nalia civila, ecklesiastika och militära embets- och tjenstemän, städernas betjente» etc.
Och då embetsmannen bör sköta sin tjenst, hvilken i de flesta fall otvifvelaktigt lider, om embetsmannen egnar sin tid och riktar sitt sinne åt förmögenhets förvärfvande genom sådan industri, som är främmande för embetet, och ofta tarfvar en mans eftertanka för att lyckas, samt dessutom lätt inleder i obehagliga transaktioner och äfventyr; så, och då härtill kommer, att, enligt ofvan åberopade 3 § i Handtverks-Ordningen, »från rättighet att hålla handtverks-verkstad» äro »undantagne de, som i statens tjenst med lön äro anställde, sa länge de dylik tjenst innehafva»; vågar jag, som dessutom anser bränvins-tillverkning för en embetsman passa mindre än åtskilliga af de industrigrenar, som genom gällande lagstiftning redan äro honom förbjudne, föreslå, att Utskottets nyssanförda provisoriska beslut gillas.
Men skall det nu föreslagna godkännas, så, enär hvarje domare eller magistratsperson är boende antingen »på landet» eller »i stad», samt alle borgmästare äro magistratspersoner, och de hvarken på landet eller i stad böra få tillverka bränvin; torde stadgandet om dem kunna betydligt förkortas sålunda:
Domare eller magistratsperson.
Och som säkerligen alla magistratspersoner äro domare i något slags mål; skulle möjligen redaktionen kunna ytterligare förkortas genom uteslutande af orden: »eller magistratsperson.»
Jag (ror att nämndemäpnens rätt att tillverka bränvin likväl kunde anses skyddad.
Som jag anser alla »embetsmän» kunna i en dylik lag förstås under ordet »tjenstemän», har jag trott det förra uttrycket vara öfverflödigt. § 2.
Om inskränkning i tiden, hvarunder bränvin får tillverkas, skall kunna försvaras, måste det väl ske med förutsättningen, att Maine-lagens införande skall genom tidsinskränkningen förberedas. § 3- .
Tillvaron af s. k. »mindre bränneriet, för hvilka beskattningen ej kan säkert afpassas éfter tillverkningen, måsto val ock betraktas blott såsom öfvergående, derest, man ej vill ålägga enhvar bränvins-tillverkare att särskildt ersätta Kronan all kostnad för tillverkningens kontrollerande och bränvinets uppmätande i hans bränneri. § 4‘ Utan att ingå i vidare granskning af redaktionen, forde man kunna anmärka, att, enär alla »söndagar» äro helgedagar, orden »Sön- eller» kunnat uteslutas i alla paragrafer, hvarest stå »Sön- eller Helgedag», således äfven i 9 och 69 §§.
Bil. M 2 till Särsk.
TJtsk. Bet.
M 8. 25 § 5.
Redaktionen kunde göras mer exakt och kanske äfven lättfattligare.
Ehuru dertill fordras någras samarbete, må det dock ursäktas om jag här, utan ringaste anspråk, framställer följande förslag: »Ej må någon anmäla sig alt i större bränneri på dygn tillverka mindre än 300 eller mer än 1000 kannor sexgradigt bränvin.
Vid beräkningen häraf skall det bränvin, som under hela månaden tillverkats, delas lika mellan alla söcknedagar i månaden.» Tydlighet och precision höra vid lagars redigerande föredragas korthet, då denne ej med de förra kan förenas. §§ 6 och 7.
Alldenstund jag fruktår: l:o) att i dessa paragrafer meddelade bestämmelser kunfia eluderas, helst orden »panna», »hals», »hatt», m. fl. hvarken äro officielt bestämde, eller torde kunna definieras så, att ej undantag från beskrifningen kan och får ske, isynnerhet sedan man antagit »att pannan får ega hvad form som helst»; 2:o) att uppfinningskonsten, särdeles i konstruerandet af bränvinsbrännings-redskap, torde vara här i landet synnerligen liflig och produktif, i följd hvaraf föreskrifterna om bränvinstillverknings-redskapens form och beskaffenhet minst 30 år eluderats med stor fintlighet; och 3:o) att denna säkerligen skall till en nu okänd höjd stegras genom lockelsen af den hittills aldrig anade vinst, som hädanefter uppkommer för den, hvilken kan tillverka bränvin utan att erlägga skatten, enligt Utskottets förslag ökad 100 å 130 gånger dess hittills varande belopp; — fördenskull och med stöd af: dels den erfarenhet jag i fordna tider erhållit i södra Sverige, och dels de upplysningar, jag inbemtat af några ritningar samt en vetenskapligt bilda'd tekniker och andra personer, har jag yrkat, att Utskottet skulle, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Konungens proposition, hvilken måste i denna del vara grundad på sakkunniga, erfarna och aktade mäns uppgifter, föreslå, att i mindre brännerier får användas endast sådan redskap, som är »lill form och proportioner» hufvudsakligen »enlig med ritning», som höga vederbörande finna godt fastställa.
Om förmågan, alt uppfinna bättre eller mera gifvande redskap lör de mindre brännerierna härigenom finge, dock högst tre år eller till dess nästa Riksdag slutats, uppskjuta skörden af en möjlig vinst för uppfinningen, kunde ju denna förmåga under tiden vända sig till de större brännerierna, der fället för hennes verksamhet är obegränsad, samt hon välkomnas af både lagstiftare och vissa nationalekonomer.