Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I öfverensstämmelse med Rikets Ständers således angående alldeles enahanda institutioner förut fattade beslut, samt hvad vederbörande embetsverk tillstyrkt, anser sig Stats-Utskottet derföre böra hemställa, att Rikets Ständer må medgifva, att nu ifrågavarande, för högt debiterade samt vederbörligen inbetakle bevillnings- och krigsrustnings-afgifter må, i likhet med andra institutioner af sädane afgifter, få utaf Riksgälds-kontorets medel till nedannämnde personer eller deras rätts innehafvare med följande belopp återbetalas, nemligen: till Regements-skrifvaren vid IVestmanlands regemente B. A. Schenström med Etthundrafem Riksdaler 28 sk. 6 r:st., till vederbörande löntagare vid Jönköpings regemente med Femhundraåttiofem Riksdaler 17 sk. 6 r:st., samt till vederbörande löntagare vid fVvrmlands Fältjägare-regemente med Fyrahundranittionie Riksdaler 45 sk. 8 r:st.
Ank. till Exp.-Utsk. den 30 Maj 1854, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af vackt motion om löneförhöjning f ör Rikets Ständers Justilice-Ombudsman.
Uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion har Herr von Hartmansdorff, August, under åberopande af si t 4 Slats-XJtshottets Memorial, N:o 142. i särskild motion framställda förslag om lönetillökning för Justitie-Kanslern och med hänsigt till den stadgade öfverensstämmelsen mellan denne Embetsmans och Justitie-Ombudsmannens löneinkomster föreslagit, att jemväl aflöningen för Justitie-Ombudsmannen måtte ökas med 740
R:dr eller till 5,000 R:dr samt att härvid den egentliga lönen måtte bestämmas till 4,000 R:dr, och 1,000 R:dr förklaras utgöra taffelpenningar, på det att den Justitie-Ombudsmannen tillkommande pension icke måtte blifva större än den, till hvars erhållande å allmänna indragningsstaten Justitie-Kanslern vore berättigad.
Som den af bemälde motionär föreslagna, men af Stats-Utskottet i 2:dra punkten af Utskottets Utlåtande N:o 67 afstyrkta löneförhöjning för JustitieKanslern icke blifvit af Rikets Ständer beviljad, så har den uppgifna anledningen till samma motionärs förslag angående tillökningen af Justitie-Ombudsmannens lön följaktligen förfallit; hvadan Utskottet anser sig böra hemställa, att ej heller denna motion må af Rikets Ständer bifallas.
Ank. till Exp.-Otsk. den 30 Maj 1854, kl. 1 e. m.
Memorial, i anledning af återremisser å utlåtandet N:o 32, angående låne-understöds beviljande för tomtreglering inom den år 4849 nedbrunna del af Lidköping eller den s. k. Gamla Staden.
Från Borgare- och Bonde-Stånden har Stats-Utskottet erhållit återremisser å detta, af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet i sin helhet bifallna, utlåtande, deruti Utskottet afstyrkte Rikets Ständers bifall till ej mindre en af Herr C. G. Fridstedt väckt motion om ett anslag af 13,333 R:dr 16 sk. för verkställande af tomtreglering inom den år 1849 nedbrunna del afofvannämn - Stats-Utskottets Memorial, N:o 142. 5 de stad eller den s. k. gamla staden, än äfven Kongl. Majrts
Nådiga proposition (N:o 27), angående det för sagde ändamål vid sednaste riksdag beviljade låns fortsatta anvisande med den förändring i de för samma lån då stadgade vilkor, att endast tomtegarne inom den gamla stadsdelen skulle behöfva åtaga sig gemensam ansvarighet för lånesummans återbetalning; hvaremot Utskottet hemställde, att tiden för rättigheten till utbekommande af detta lån-belopp, 13,333 R:dr 16 sk., finge till slutet af innevarande år förlängas och den lyf— tade lånesumman utan ränta och kapital-afbetalning innehafvas till 1857 års utgång.^
Då Utskottets yttrande i anledning af Herr Fridstedts motion, enligt det från Borgare-Ståndet till Utskottet ankomna protokolls-utdrag, jemväl blifvit af detta Riks-Stånd godkändt, och denna fråga alltså, jemlikt 75 § Riksdags-Ordningen, är af Rikets Ständer afgjord, kan Bonde-Ståndets återremiss, i hvad den rörer meranämnde motion, icke till någon vidare åtgärd föranleda.
Beträffande åter högstberörde nådiga proposition och Utskottets deraf föranledda yttrande, så hafva inom både Borgare- och Bonde-Stånden åtskilliga anmärkningar emot detta yttrande blifvit framställda, innehållande hufvudsakligen: att då Lidköpings gamla och nya stad borde betraktas såsom tvänne särskilda samhällen, vore den utaf Rikets
Ständer vid beviljandet af lån till nedbrunna städers återuppbyggande antagna grundsats, — eller att hvarje stad, som erhölle sådant lån, skulle derför åtaga sig gemensam ansvarighet—, icke tillämplig i afseende på denna stad, hvars, genom Lida-ån afskiljda tvänne delar, blifvit på olika tider anlagda och voro med särskilda privilegier försedda.
Vid den efter ofvanberörde eldsvåda emellan stadsdelarne uppstådda, ännu icke slutligen afgjorda, rättegång, i fråga om den nya stadens åläggande att deltaga i kostnaderna för tomtregleringen inom den gamla, hade också den förra stadsdelen blifvit af underdomstolen fritagen från denna skyldighet.
För öfrigt erinrades, att någon förlust för statsverket icke kunde uppstå, om Rikets Ständer medgåfve det nu ifrågavarande lånets utbekommande mot tomtegarnes inom gamla staden gemensamma ansvarighet, enär det antagna och behörigen styrkta brandförsäkringsvärdet å de derstädes befintliga egendomar uppginge till ett belopp af 196,700 R:dr.
I betraktande af dessa omständigheter och de betydliga uppoffringar sistnämnde stadsdels innevånare fått vidkännas för de afbrunna tomternas återuppbyggande samt de stora förluster dessa tomters innehafvare lidit genom den dem öfvergångna eldsvåda, hafva flera ledamöter af Borgare- och Bonde-Stånden förordat den af Kongl. Maj:t i Nåder föreslagna förändring i de för den beviljade lånesummans utbetalning vid sednaste riksdag föreskrifna vilkor och bestämmelser. c Stats-UtskoCtels Memorial, N:o 142.
Stats-Utskottet, som redan före afgifvandet af det återremitterade utlåtandet, tagit i behörigt öfvervägande nu anförda, jemte öfriga härvid förekommande förhållanden, har destomindre funnit skäl frånträda sina, rörande förändring af vilkoren för ifrågavarande låns beviljande uttalade, åsigter, som desamma blifvit af tvänne Riks-Stånd godkända.
Utskottet anser sig derföre böra till alla delar vidblifva sitt förra utlåtande, och får alltså förnya sina deruti gjorda hemställanden med hänsigt till ej mindre staden Lidköpings gemensamma ansvarighet för oftanämnde lån, än tiden för dess utbekommande samt innehafvande utan ränta och kapital-afbetalning.
Stockholm den 29 Maj 1854. fi eservation af Kongl. Hof-predikanten Wensjoe: »Emot 2:dra punkten i detta Utlåtande anhåller jag vördsamt att få reservera mig, emedan jag anser, att fullgiitiga skäl varit förhanden, att tillstyrka Rikets Ständers bifall till Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om så till vida förändrad ansvarighet för det län, hvilket vid sednaste Riksdag beviljades för tomtreglering i staden Lidköping, att denna ansvarighet, i stället för att vara gemensam för alla tomtegarne i både nya och gamla staden, skulle inskränkas till gemensam (solidarisk) ansvarighet för tomtegarne i den gamla.
Då nemligen den s. k. gamla staden utgör, så att säga, en kommun för sig med särskilda privilegier, och dessutom är af det omfång, att den, innehållande 70 tomter med 850 innevånare, har ett fastighetsvärde, som, enligt bestyrkt uppgift från allmänna Brandstodsbolaget, är brandförsäkradt för nära 200,000 R:dr banko, hvartill kommer, att Konungens Befallningshafvande i Länet förklarat densamma fullt vederhäftig för det ifrågavarande lånet, så inser jag icke, hvarföre den ej, i närvarande läll, kunnat betraktas såsom ett samhälle för sig, och således, utan förfång för den princip, Rikets Ständer vid sednaste riksdag stadgat för beviljande af lån åt nedbrunna städer, på sin gemensamma ansvarighet erhålla detta högst behöfliga låneunderstöd.
Denna princip, att hvarje stad, som erhåller ett sådant lån.
Stats-Utskottels Memoria!, AV o 142. 7 skall Ikläda sig gemensam ansvarighet för dess återbetalande, åsyftar nemligen ingenting annat, än full garanti för denna återbetalning, jemte minskadt besvär för Riksgäld s-kontoret, som skall lånet utgifva och indrifva, och detta dubbla syftemål kan fullkomligt vinnas äfven med den inskränkning i ansvarigheten, som här är föreslagen, enär den erbjudna säkerheten är mer än tillräcklig, och alla öfriga vilkor kunna bestämmas i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de grunder, som för dylika läns erhållande äro fastställda.
Väl har det blifvit anmärkt, att ett sådant medgifvande till förmån för gamla staden i Lidköping skulle blifva ett prejudikat, på hvilket andra städer kunde grunda likartade anspråk, men då ytterst få samhällen torde i detta hänseende vara i fullkomligt lika ställning med Lidköpings stad, så lärer ett sådant fall sällan eller aldrig vara att förvänta, och om det någon gång skulle inträffa, så skulle ju samma medgifvande äfven då utan ringaste våda kunna göras.
Möjligen skulle man kunna tycka, att då tointegarne i den nya staden icke vilja deltaga i ansvarigheten med tomtegarne i den gamla, så röjer detta en sådan ogenhet och osämja mellan innevånarne af samma samhälle, att det stora samhället, eller Staten, till rättvist straff derför, icke bör göra den ringaste eftergift, utan strängt vidhålla sin en gång fattade princip; men härvid är först och främst att erinra, att frågan om skyldigheten att gemensamt deltaga i tomtreglerings-kostnaden ännu är föremål för rättegång mellan tomtegarne i den gamla och den nya staden, och att det, under sådana förhållanden, icke torde allt för mycket böra förtänkas tomtegarne i den nya staden, att de icke på förhand vilja förbinda sig till någon ansvarsskyldighet i detta fall, helst underrätt redan lärer frikänt dem från en sådan skyldighet, samt att det i allt fall icke blir den hjelpförvägrande, utan den hjelpbehöfvande delen af staden, som blifver lidande genom en sådan stränghet.
Nu har visserligen det Högloft.
Stats-Utskottet så till vida gått de hjelpbehöfvandes önskan till mötes, att det, dock med oförändradt vidhållande af den gamla ansvarighets-principen, föreslagit Rikets Ständer: »dels att tiden för rättigheten till lånets utbekommande må förlängas till slutet af innevarande år, och dels att det lyftade lånebeloppet får, utan ränta och kapital-afbetalning, innehafvas till 1857 års utgång;» men då den gamla staden, som behöfver lånet, icke kan tvinga den nya staden att, mot sin vilja, deltaga i den gemensamma ansvarigheten derför, så är ju detta medgifvande, ehuru välvilligt det än kan synas, ja äfven vara, dock i sjelfva verket alldeles detsamma sorn ett afslag; ty den lånbehöfvande får ju, under sådana förhållanden, icke tillgodonjuta den beviljade låneförmånen.
Det är dock -— man måste medgifva det — hardt, att efter en sådan hemsökelse, som en svår eldsvåda, och sedan man lyckats att utverka ett låneunderstöd af Staten till någon lindring i de dryga omkostnader, som deraf blifvit en oundviklig följd, endast få se att hjelpen .finnes, men icke kunna komma deraf i delaktighet, oaktadt 8 Stats-Ulskottets Utlåtande, N;o lio. man erbjuder sig att göra allt hvad man kan tor dess erhållande, helst då det, som man erbjuder, innebär full garanti för Staten att återbekomma det beviljade låneunderstödet 1
På dessa grunder vågar jag anse, att ett billigt och välvilligt, ja jag kunde säga rättvist, afseende på det egna förhållande, hvari Lidköpings gamla stad sig befinner, borde hafva förmått Högloil.
Stats-Utskottet att tillstyrka Rikets Ständer bifall till Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, »att det vid sednaste riksdag beviljade, men af uppgifven anledning icke begagnade lån för tomtreglering i staden Lidköping, må ånyo anvisas, att, mot gemensam ansvarighet af tomtegarne i gamla stadsdelen, och i öfrigt under hufvudsakligen enahanda vilkor, som vid förra riksdagen bestämdes, till sistbemälda tomtegare utbetalas.»
Häruti instämde Friherre Cederström, B., och Riksdagsfullmäktigen cinders Jonsson från Skaraborgs Län. N:o 143.
Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående rättighet för Guvernören å Ön S:t Barthelemy, Öfversten J. //.
Haasum, att vid af skeds tagandet varda uppförd till pension å Rikets allmänna Indragningsstat. (U. J.)
Uti en till Kongl. Majit ingifven skrift af den 21 Januari innevarande år är af Guvernören uti Svenska Kolonien, ön S:t Barthelemy i West-Indien, Öfversten James Harlef Haasum i underdånighet begärdt, att, till betryggande af hans lifsbergning när brutna krafter eller andra af honom icke beroende omständigheter nödgade honom, att lemna nämnde befattning i Rikets tjenst, Kongl.
Majit måtte, genom framställning till Rikets nu församlade Ständer bereda honom rättighet att, ehuru icke tillhörande Rikets ordinarie Stat, dock, i likhet Stats-Ulskottets Utlåtande, N:o 143- likhet med Rikets öfrige embets- och tjenstemän, vid afskedstagandet ifrån Guvernörs-embetet, efter upphunnen sextiofem års ålder och på grund af behörigt läkarebetyg om sjuklighet, blifva å Rikets allmänna Indragnings-stat uppförd till åtnjutande under sin öfriga lifstid af en årlig pension, stor Tre tusen Riksdaler banko, svarande emot det pensions-belopp, som för Landshöfdingar vore i författningarne bestämdt, så vida icke, genom koloniens afträdande till annan magt, tillfälle kunde för honom yppas att, utan Statens betungande, erhålla pension till samma belopp, som lönen.
Med anledning af denna underdåniga ansökning, och sedan Kongl. StatsKontoret, deröfver hördt, till densamma tillstyrkt nådigt bifall, har, uti en den 21 sistlidne Mars till Rikets Ständer allåten nådig proposition, som af samtlige Riks-Stånden är till Stats-Utskottet remitterad, Kongl. Maj:t, i betraktande deraf, att Ofverste Haasum, i följd af den beställning, han såsom Guvernör å kolonien S:t Barthelemy för närvarande innehade, icke tillhörde någon på Riks-Staten uppförd allöningsstat; att de medel, af hvilka ön S:t Barthelemys förvaltningskostnader bestredes, bestående af öns knappa inkomster med tillskott af särskildt anvisade extra anslag från Rikets Ständers Riksgälds-Kontor, icke lemnade tillgångar jemväl för pensionerande af å ön anställda tjenstemän; att det åt Öfversten Haasum anförtroda Guvernörs-embete i sig förenade både militär-befäl, civil administration och diplomatiska göromål, samt aflöningen, hvilken förut uppgått till 7,500 Dollars eller Spanska Daler, för närvarande utgjorde 2,500 Spanska Daler, motsvarande 6,666 R:dr 32 sk.
Svenskt banko, i följd hvaraf samma embete kunde anses jemförligt med Kongl. Maj:ts inom Riket varande Befallningshafvandes embeten, samt att Öfverste Haasum under sin långvariga tjenstetid i särskilda befattningar å ön S:t Barthelemy, i ett för helsan menligt klimat, sednast mer än tio år förvaltat Guvernörsembetet, med hvilket för öfrigt dryga representations-kostnader Aroro förenade, föreslagit, det Rikets Ständer måtte förklara Öfverste Haasum berättigad att, under de för tillgodonjutande af pension å Rikets allmänna Indragnings-stat i allmänhet stadgade vilkor, vid afskedstagandet från Guvernörs-embetet uppföras till dylik pension för sin återstående lifstid till enahanda belopp, som, jemlikt Rikets Ständers vid 1834 års riksdag meddeldta beslut, vore för Landshöfdingar bestämdt, eller Tre tusen Riksdaler årligen.
Till hvad Kongl. Maj:t sålunda i Nåder föreslagit, har Utskottet funnit sig böra tillstyrka Rikets Ständers bifall.
Prof. 1853 & 1854. 4 Sami. 1 Åfd. 2 Band. 9 Haft. 2 10 Stats-Ulskottets Utlåtande, N:o 144- N:o 144.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om anslag af allmänna medel till en pensions-inrättning för fruntimmer, som sysselsatt sint med barna-undervisning.
Med uppgift att antalet af fruntimmer, som sysselsatte sig med barnaundervisning, enligt Svenska Tabell-kommissionens berättelse, utgjorde icke mindre än 700, har, uti en hos Borgare-Ståndet väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion, Herr Ii. A. Almgren påkallat Rikets Ständers uppmärksamhet å den bekymmersamma belägenhet, uti hvilken den oftast medellösa barnalärarinnan på gamla dagar sig befunne.
Då denna egnat sina bästa år åt barns undervisning och gifvit de späda en god rigtning till dygd, ordning och kunskapsbegär jemte skicklighet i passande arbeten, samt med kärleken till sina lärjungar och sträfvaijdet för deras utbildning, förenade en moders mången gång behöfliga ömhet och omvårdnad, vore det, enligt motionärens tanke, icke öfverensstämmande med billighet och rättvisa, att hon på ålderdomen, efter att hafva under oafbrutna ansträngningar sökt förskaffa sig det nödvändigaste för egen bergning och måhända äfven för underhållet af åldriga eller värnlösa anhöriga, blefve af samhället helt och hållet bortglömd.
Motionären har derföre föreslagit, att Rikets Ständer måtte för en gång anslå en summa af 30,000 R:dr banko, såsom grundfond till en pensions-inrättning för fruntimmer, som genom mångårig barna-undervisning, i alla dess delar, gjort sig förtjenta af det allmännas hägnande välvilja.
Utskottet har tagit detta ärende i öfvervägande; men då motionären vid sin framställning ej fogat närmare upplysningar rörande ifrågavarande pensionsinrättnings organisation, grunderna för pensionsbeloppens bestämmande, med Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 145.
11 flera förhållanden, hvarom kännedom erfordras för att kunna i bedömande af frågan ingå, får Utskottet hemställa, att förevarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
N:g 145, Ånk. till Exp.-Utsk. den 30 Maj 1854, kl. 1 e. ta.
Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ls nådiga skrifvelse i fråga om Kaimar Läns fördelning i 2 län. (U. A.) Sedan Rikets vid 1847 och 1848 årens riksdag församlade Ständer, i anledning af ånyo väckt fråga om Kalmar läns fördelning i 2 landshöfdingedömen, uti underdånig skrifvelse den 29 Juli sistnämnde år, jemte anmälan, att de funnit de skäl, pä grund hvaraf Rikets Ständer vid 1840 och 1841 årens riksdag ansett sig icke kunna bifalla Kongl. Maj:ts då afgifna nådiga proposition i samma ämne, till största delen vederlagda eller åtminstone till sin vigt (örringade genom den närmare utredning af ämnet, som innefattades uti en af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Kalmar län den 30 Mars 1847 till Kongl. Maj:t afbiten underdånig skrifvelse, innefattande hemställan om förnyad nådig propositions afgifvande, angående anslag till de med den ifrågasatta förändringens utförande förenade utgifter, i underdånighet anhållit, att, då, enligt Rikets Ständers åsigt, innan definitivt beslut om samma förändring kunde fattas, undersökning och utredning af ärendet borde ånyo ega rum, så väl i afseende å sättet lör afhjelpandet af de olägenheter, sorn genom Kalmar läns oformliga och otjenliga indelning tillskyndades en stor del af dess innevånare, som ock 12 Stats-Utskottels Utlåtande, N:o 145. för beräknandet af de kostnader, förändringen komme att medföra, Kongl.
Maj:t matte under förnyad nådig pröfning taga frågan om afhjelpandet af dessa olägenheter, samt, efter det nödig utredning deraf föregått, till Rikets Ständer aflåta nådigt förslag i ämnet, till förändring af de anmärkta förhållandena på ett sätt, som motsvarade länets innevånares billiga förväntan och derjemte blefve i minsta möjliga mån för statsverket betungande; så har Kongl. Maj:t, efter det ej mindre Kongl. Kammar-Kollegium och Kongl. Stats-Kontoret uti frågan afgifvit. infordradt underdånigt utlåtande, hvaruti de framställt förslag om residensets i Kalmar län förflyttning till midten af länet, eller ock förläggandet af en del utaf samma län till Östergöthlands län, men ansett, i händelse ändamålet härigenom ej vunnes, blott den utväg återstå, att dela Kalmar län i 2 delar, utan afseende å dermed förenade betydliga kostnader, än äfven, med föranledande af berörde förslag, såväl Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Kalmar län, som Landshöfdinge-embetet i Linköpings län, enligt nådig befallning, med underdåniga yttranden inkommit, äfvensom Kongl. Öfver-Intendents-Embetet och Kongl. Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar i riket, jemlikt nådig föreskrift, sig utlåtit angående det utgiftsbelopp, som kunde förslagsvis beräknas såsom erforderligt för anskaffande genom köp eller nybyggnad af Landshöfdinge-residens och embetshus samt fängelsebyggnad i Westervik, derest den ifrågasatte delningen af länet med Westervik till residens-stad komme att ske, uti en den 29 November nästlidet år till Rikets Ständer aflåten nådig skrifvelse, som blifvit till Stats-Utskottets handläggning remitterad, meddelat Rikets
Ständer den ytterligare utredning af förevarande ämne, som sålunda egt rum samt derjemte gifvit Rikets Ständer tillkänna, att, som af de tvänne alternativa förslag, hvilka Kammar-Kollegium och Stats-Kontoret till de öfverklagade olägenheternas afhjelpande framställt, det ena, åsyftande residensets i Kalmar län förflyttning till något i midten af länet beläget ställe, blifvit af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i nämnde län bemött med så vigtiga och ovedersägliga inkast, att det skäligen måste förfalla, och jemväl det andra, som afsåge förläggningen till Östergöthlands län af Norra och Södra Tjusts härad jemte Westerviks stad, icke kunde finnas antagligt, vid betraktande af deremot förekommande betänkligheter, såsom dels att den tillökning uti länsstyrelsens göromål, som genom sådan utvidgning af detta redan vidsträckta och ganska folkrika län skulle uppkomma, svårligen kunde ega rum utan menlig inverkan på möjligheten att väl sköta alla embets-åligganden, dels att äfven derigenom erfordrades ökad tjenstemanna-personal vid länsstyrelsens särskilda afdelningar, samt förhöjning i de redan varande tjenstemännens löner, medförande en kostnad af omkrig 2,000 R:dr årligen, Kongl. Majit, om något för det omhandlade syftemålet borde tillgöras, fann någon annan ändamålsenlig åtgärd icke vara att vidtaga, än sådan Stals-Utskottets Utlåtande, N:o 145. länsfördelning, sorn redan uti nådig proposition den 15 Januari 1840 blifvit af Kongl. Maj:t föreslagen.
Innan Utskottet går att afgifva sitt yttrande i denna fråga, har Utskottet ansett sig böra meddela en öfversigt af densammas behandling lid föregående riksdagar och får i sådant afseende anföra, att, i anledning af redan år 1833 hos Kongl. Maj:t gjorda underdåniga ansökningar af innevånare i de fyra nordligaste häraderna af Kalmar län samt städerna Westervik och Wimmerby att, i anseende till de flera olägenheter och hinder, som