Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Häraf synes mig annat ej kunna följa, än att den, som är skyldig att efter lag och ej deremot döma, också måste vara skyldig att sjelf tillse, om det är lag, hvarefter han dömer.
Kunde man befalla honom att döma efter, hvad som icke är lag; så kunde man i och med detsamma förbjuda honom att döma efter (den deremot stridande) lagen.
Får han icke pröfva, hvad lag är; så kan han ej heller döma efter lag.
Så må det, säger man, i allmänhet förhålla sig; men icke kan så tillgå med Högsta Maktens förordningar.
Eller kan domaren, äfven i lägre instants, upphäfva sig öfver påbud af Högsta Makten?
De, som tillstyrkt dem, stå derföre i ansvar; men huru skulle det gå, om de icke åtlyddes?
Jag *)
Sc 1848 ars berättelse, sid. 03 o. följ.
Jag svarar; Deras ansvar, som tillstyrkt dem, må utkräfvas med eller utan framgång; så blifva påbuden derigenom hvarken mer eller mindre giltiga.
Riksrätten tillhörer icke att kassera dem; Rikets Ständer kunna det lika litet.
Befallningarne (så framt de icke återkallas af samma högsta Makt, som gifvit dem) blifva qvarstående med hvarken mer eller mindre gällande kraft, än de från början haft; och denna kan ej tillintetgöras, om icke domaren är behörig att pröfva deras giltighet och, i händelse af fog, göra dem kraftlösa genom vägran att tillämpa dem.
Domaren upphäfver sig härigenom icke öfver högsta Makten — lika litet som ett Riksstånd upphäfver sig öfver de tre Medstånden och Konungamakten, när det afslår en af de tre Stånden antagen Kunglig proposition, hvilken ej kan blifva gällande utan samtliga Ståndens bifall.
Högsta Makten (den Kungliga) är nemligen alldeles icke en makt öfver domaren; ty hvaruti skulle eljest en sjelfständig domaremakt bestå?
Vore det kanhända endast lägre domstolar, som borde lyda, och skulle den högsta kunna undandraga sig befallningen och följa lag?
Eller skulle äfven denna vara beroende af Regeringsmaktens förfoganden?
1 senare fallet funnes ju ingen domaremakt; och i det förra, hvartill gagnade väl underordnade domstolar, hos hvilka icke kunde fordras samma rättvisa, som hos den högsta?
Går det då icke an att erkänna, det domaremakten i alla sina grader är oberoende af all annan makt?
Tillhörer det icke just sjelfva grunddragen af allt fritt samhälle, att hvarje statsmakt ej skall stå under någon annan, utan alla, om än af hvarandra beroende, likväl stå sjelfständige bredvid hvarandra?
Är detta hos oss ett nytt begrepp om statsmakter; så synes det mig icke vara för tidigt att med detta begrepp göra sig närmare bekant.
Men det är vådligt, säger man, det leder till oordning och förargelse, om domare, af huru låg rang som helst, få anse sig innehafva det vidtutseende uppdraget att pröfva kongliga förordningars giltighet.
Och de äro att beklaga, om de i en sådan pröfning misslyckas och komma till ansvar för vägrad lydnad.
Ansvaret blir dock ej större, än för underlåtenhet att tillämpa hvilket annat lagstadgande som helst; ty icke behöfves det att på annat sätt döma den Kongl, befallningen ogiltig, än att man lemnar den obemält.
Vådan och förargelsen blifva således ringa; och ordningen eller lugnet i samhället hotas häraf vida mindre, än om man för vinnande af rättelse vill försöka verkan af rådgifvarnes ställande till ansvar, eller af den andra Statsmaktens underdåniga föreställningar och önskningar.
Och intetdera af dessa medel leder nödvändigt eller med någon säkerhet till ändamålet, enär dertill alltid erfordras ett samtycke af sjelfva den Statsmakt, som gjort inkräktningen.
I allt fall kommer sjelfva frågan om befallningens giltighet aldrig till verkligt afgörande, om den icke kommer under domarens pröfning.
Imedlertid kan den icke lemnäs oafgjord.
De rättsökande, som anlita domaren före den ogiltiga befallningens återkallande (i fall den återkallas), hafva icke sämre rätt ände, som efteråt anlita honom.
De få således icke njuta sin rätt, om den ej kan tilldömas dem utan hinder af den ogiltiga befallningen.
Men ingen makt kan skalla dem denna rätt, om ej domaren kan det.
Möjligtvis har man någon gång försökt att af domaren utkräfva blind lydnad för befallningar, ehvad utfärdade af behörig myndighet eller ej — och funnit det gå an.
Men ofta eller länge kan det icke gå an, utan att effekten blir synbar, att nemligen domaren ej mer såsom domare existerar.
För något enstaka fall kan nästan hvarje regel, med föga påföljd, öfverträdas.
A ili man åter göra försök att afskatlä den; så torde man finna sig nödsakad att omsider eftersinna, hvad detta alskatlände innebär.
I sjelfva verket har ock derföre denna regel ofelbart varit följd, så länge en verklig domaremakt i fäderneslandet funnits.
Endast regelns uttalande kan vara någonting nytt, hvarvid man ännu behölver vänja sig.
Tilläfventyrs påskyndas dess allmännare erkännande, om det en gång händer, att af den ena befallande myndigheten upphäfves, hvad den andra påbudit.
Som bådas befallningar då ej kunna på en gång efterlelvas; så lärer man väl blifva nödsakad att vägra lydnad åt endera, om ej åt begge.
Och hvem, om icke domaren, skall gilla eller Jt. SI.
Ontbudsm.
Emb.-Bcrättelse för år 1851. ~ bestraffa den vägrade lydnaden?
Måste då han icke vara skyldig att pröfva, hvilkendera eller huruvida någondera befallningen bordt lydas, d. v. s. om någondera är gällande?
Mina i nåder afslagna underdåniga ansökningar om lagförklaringar, äfven i öfrigt klandrade, hafva derjemte blifvit i förevarande ämne anförda såsom bevis emot min tanka.
Dessa lagförklaringar, i fall de utkommit, skulle ju, enligt min egen lära, varit ogiltiga, heter det, enär de innefattat verkliga lagförändringar, dem Konungen med Dess Högsta Domstol ej äger vidtaga.
De hade då icke kunnat af domaren efterlefvas, eller ock måste jag hafva orätt deruli, att domaren skall pröfva sjelfva lagen.
Så hade det förhållit sig, i läll jag påstått, att domaren skall pröfva rigtigheten af en författnings innehåll; hvilket dock för ingen del tillkommer honom
När jag deremot endast yrkat, att lagens giltighet beror deraf, huruvida den är stiftad af behörig myndighet, hvilket domaren åligger att pröfva; så hade lagförklaringarne icke kunnat, enligt detta yrkande, blifva ogiltiga i annat fall, än om de angått ämnen, i hvilka lagförklaring ej äger rum.
Nu var det i allmän civil och kriminal lag, som förklaringarne söktes; och dessa lagar äger ju Konungen med Dess Högsta Domstol förklara, der så nödigt finnes; hvarföre ock förklaringarne måste åtlydas, äfven om de skulle till innehållet hafva det fel, att innefatta verkliga lagförändringar.
Beträffande i öfrigt dessa misslyckade underdåniga lagförklaringsförslag, så är det första nödvändiga att erkänna det af mig i ett af dem begångna misstag, nemligen i det, som rörde bestraffning å qvinna inom viss lid efter det hon födt barn.
I berättelsen härom har jag utredt oförenligheten af de särskilda lagar, som gälla för det fall, att sådan qvinna bör undergå fängelse vid vatten och bröd dels för lägersmål och dels för annat brott, efter samtidigt åtal å beggedera.
Straffen för de särskilda brotten få, enligt allmän föreskrift om straffs fullbordan, icke verkställas hvart för sig, utan måste sammanläggas till ett, hvilket blir lill tidslängden mindre, än summan af de båda straffen, bestämda hvart för sig.
Detta sammanlagda straff kan hvarken verkställas vid den tid, sex veckor efter barnsbörden, då enligt lag anståndet för straff i allmänhet tager slut, eller uppskjutas till den tid, ett år efter barnsbörden, hvartill anståndet med lägersmålets bestraffande räcker.
Det ena får ej dröja längre än sex veckor, och det andra icke dröja mindre än ett år; och likväl bör det ena ske på samma gång sorn det andra, enär de äro sammanlagda till ett enda.
Omöjligheten att i dessa läll bringa till verkställighet gällande lagbud måste för hvarje särskildt tillfälle medföra behof af förfrågningar och speciella nådiga förordnanden, antingen om straffets förvandling till ett sådant, sorn utan dröjsmål kan gå i fullbordan, eller ock om dröjsmål med verkställigheten, till dess året efter barnsbörden förflutit; hvarigenom i senare fallet vanligen uppkommer förlängdt häkte för den sakfällda, till olaglig förlängning i hennes lidande och till ökad fångförplägningskostnad.
Då jag således på intet sätt kunde finna utväg till en med lag förenlig behandling af de nu beskrifna läll, och erfarenheten dessutom visat, att äfven utan den här upptagna konkurrents af olika brott lagens särskilda stadganden för hvartdera brottet esomoftast missförstås och orätt tillämpas, dels så, att barnaföderska, som vore skyldig att om sex veckor undergå straff, ställes på fri fot, för att afbida årets utgång, och dels att hon hela året qvarhålles i häkte, för att derefter straffas; leddes jag häraf på den tankan, att hos Kongl. Majit i underdånighet föreslå en åtgärd, hvarigenom de eljest oundvikliga Jagöfverträdelserne skulle kunna förebyggas, och föreställde mig, att eu härtill nödvändig förvandling af straff, hvartill i särskilda fall Konungamaktens behörighet aldrig varit i fråga ställd, kunde äfvenså väl en gång för alla införas genom en lagförklaring, och följaktligen utan förnärmande af Rikets Ständers lagstiftningsmakt, enär beståndet af en dylik förklaring beror af Deras förfogande vid nästa riksdag.
Utan tvifvel irrade jag mig häruti, så vida lagförklaring ej bör i annat fall eller på annat sätt meddelas, än att den mening, som derigenom uttryckes, är den, som lagen anses redan i sjelfva verket hafva innehållit; och då icke genom en sådan ändamålet af mitt underdåniga förslag kunde vinnas; borde försöket att på denna väg afhjelpa det öfverklagade onda misslyckas; hvilket ock rättvisligen inträffade.
Om likväl för mitt misstag gifves någon ursäkt; så torde det vara den, att ehuru jag begärt, hvad som ej kunde beviljas, jag dock icke begärt annat, än hvad som borde kunna det.
Ty icke kan jag inse, att det vore skadligt eller olämpligt, om i de fall, der genom lagens motsägelser dess efterlefnad blir omöjlig och dess öfverträdande såmedelst oundvikligt, Konungen ägde att med Dess Högsta Domstol och under enahanda vilkor, som för lagförklaringar gälla, om en möjlig och med lagens ändamål öfverensstämmande tillämpning deraf förordna.
Min irring bestod deruti, att jag ansåg makten till ett sådant förordnande verkligen vara inbegripen i den lagförklaringsmakt, som finnes.
Hvad åter angår de öfriga underdåniga lagförklaringsförslagen; så måste väl de mig meddelade nådiga afslag, hvari de sökta förklaringarne anses utgöra lagförändringar, gälla såsom skäl för klandret emot mig; men jag har redovisat den öfvertygelse, hvarefter jag handlat, och tror mig oskyldig, äfven örn jag misstagit mig.
Om öfverensstämmelsén imellan lagens rätta mening och de förklaringar deraf, jag föreslagit, har jag hyst så föga tvifvel, att jag, såsom domare, icke i något fall skulle anse mig kunna, äfven utan dessa förklaringar, tillämpa lagen annorlunda, än jag ansett den böra förklaras.
Att jag med ansökningar af denna beskaffenhet vändt mig till Kongl. Majit, har blifvit klandradt såsom afvikelse från instruktionen, enligt hvilken Justitiä-Ombudsmannen endast till Rikets
Ständer äger inkomma med förslag till lagförklaringar och förändringar.
Jag har likväl trott det icke vara Justitiä-Ombudsmannen mer än embetsmyndigheter i allmänhet betaget att i sådan väg göra underdåniga hemställningar.
Derjemte har jag dock ej underlåtit att framlägga dem för Rikets Ständer, och hoppas således min skyldighet icke vara åsidosatt.
Härmed har jag, så kort som ske kunnat, upptagit de anmärkningar, jag funnit mest väsendtliga.
Min redogörelse skall denna gång börja med fjttffsSi ip n i ngen.
Enligt hvad jag ofvan förklarat, kommer någon förändring i sättet att behandla detta ämne icke att äga rum.
Så vidt jag medhunnit, har jag fortfarit att samla exempel af lagskipningens handhafvande i högsta instants, för att lemna ytterligare bidrag till bedömande af dess tillstånd.
Af dem, jag nu har att framlägga, har jag för min del ej funnit anledning att frångå, hvad jag redan yttrat så väl om sjelfva detta tillstånd, som om de orsaker, hvarifrån detsamma härrörer, och af hvilkas undanrödjande således en möjlig förändring beror.
Den försämrande förändring, som imedlertid af sig sjelf, utan all åtgärd, måste uppkomma, blir en verkan af samma orsaker, som åstadkommit de för hand varande förhållanden; och denna förändring, nödvändig följd af det öfverhopande arbetets alltjemt vexande mängd *) och krafternes otillräcklighet, kan ej undgå att framgent röja sig i beskaffenheten af arbetets produkt.
Min pligt, sådan jag kunnat begripa den, har varit att arbeta för utredande af dessa förhållanden; och så länge jag icke öfvertygas att härutinnan hafva misskännt min kallelse, måste jag fortfara att för samma ändamål arbeta.
Om jag ock förutser, att frukten af mitt bemödande icke kommer min samtid till godo, och om än aldrig mina förslag blifva de, efter hvilka den nödiga reformen kommer att företagas; så kan det dock möjligtvis vara min lott att härtill gifva en väckelse, som icke för alltid blir onyttig, och befria en efterföljare från det obehag, som är oskiljaktigt från första stegen på en bana, der stridiga meningar och intressen ej kunna undgå att stötas.
Utsigten af denna möjlighet gör tillfyllest att motifvera en pligt, hvilken ej ens bör afsäga sig all förhoppning äfven om tidigare framgång.
De antydda lagskipningsexemplen äro följande: A.
Då lagen förordnar, att den, sorn för vanvett, slöseri eller andra orsaker ej kan vårda gods sitt, skall under förmyndare ställas; måste naturligtvis på en sålunda omyndig förklarad *) Medeltalet af revisionssaker under de sex åren 1841 — 1846 var 192 om året.
För de fem efterföljande åren 1847—1851 har det varit årligen 284 — oberäknad all tillökning i brottmål, skiftesmål etc. tillämpas, hvad Kongl.
Förordningen den 7 Juni 1749 föreskrifver om ogiltighet af »obligationer, reverser oell förskrifningar», som af omyndig utgifvas.
Att till dessa förbindelser, utgifna af omyndig, ej kunna räknas sådana, som förut af samma person i egenskap af fullmyndig blifvit utfärdade, finnes väl icke särskildt stadgadt; men det lärer dock icke derföre kunna nekas, att sådant ligger både i lagens mening och dess ord.
Ty hvarken kan det sägas, att gäld, åsamkad före omyndighetstillståndet, inbegripes under lagens ord om ogiltigheten af den omyndiges förbindelser, eller kan det antagas vara lagens mening, att den, som redan fullmyndig ställes under förmyndare, skulle derigenom afskudda sig gäld, för hvilken han redan häftar; och för ostridigt torde kunna anses, att det endast är för att hindra åsamkande af ny gäld, som lagen förklarat den omyndiges skuldförbindelser kraftlösa.
Imedlertid har jag i lagskipniugen träffat ett exempel, der denna grundsats tyckes hafva varit förbisedd.
Förhållandet, hvarom tvistades, var sådant, att en gäldenär, såsom fullmyndig, den 28 Augusti 1844 hade utgifvit ett af honom egenhändigt undertecknadt, men icke egenhändigt skrifvet, till innehafvaren stäldt skuldebref på 800 R:dr banco; hvarefter gäldenären den 5 December samma år ställdes under förmyndare; och blef skuldebrefvet sedermera, vid något tillfälle under loppet af följande år 1845, i tvenne vittnens närvaro erkändt af gäldenären, såsom af honom utgifvet.
Det invändes, men har emot hans eget erkännande icke blifvit styrkt, att skuldebrefvet ej skulle varit verkligen utfärdadt före den tid, då gäldenären i omyndighetstillstånd försattes, och att han derför icke erhållit valuta.
Af Häradsrätten ogillades fordringsägarens kraf, inen godkändes af Lagmansrätt och Hofrätt; och blef derefter den 23 December 1850 Kongl. Maj:ts nådiga Dom utfärdad, af sådant innehåll, att ehuru omstämde, med gäldenärens underskrift försedde skuldebref vore dateradt den 28 Augusti 1844, då han ännu icke varit för omyndig förklarad, likväl och emedan detsamma, efter hvad förmyndaren påstått och fordringsägaren lemnat obestridt, funnes icke vara af gäldenären egenhändigt skrifvet, och det derå af tvenne vittnen meddelte intyg, att han i deras närvaro erkärmt skuldebrefvets innehåll och sin namnteckning derunder, ej heller utmärkte, att sådant skett å ofvannämnde dag, samt fordringsägaren, hvilken detta allt oaktadt skuldebrefvet emottagit, således måste, fastän detsamma var till innehafvaren stäldt, hafva underkastat sig den påföljd, hvartill vid betalnings utsökande derför invändning emot skuldebrefvets giltighet kunde lagligen föranleda; samt genom Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798 vore stadgadt, att skuldebref bör, om det skall för gällande antagas, vara egenhändigt skrifvet och undertecknadt af den, som det utgifvit, eller ock bestyrkt af tvenne på en gång tillstädesvarande vittnen; men i fråga varande skuldebref icke blifvit af gäldenären egenhändigt skrifvet, och af de hörde vittnens berättelser inhämtades, att de vid dess utfärdande ej varit tillstädes, och att gäldenärens erkännande likasom intyget derom tillkommit törst efter det han blifvit i omyndighetstillstånd försatt; vid hvilket förhållande och enär gäl denären då mera, såsom den der ej ägde att öfver sin egendom råda, hvarken kunnat någon förbindelse sig ikläda eller tillägga sådan den lagliga egenskap, den förut icke haft, samma erkännande icke kunde, emot gäldenärens förmyndares bestridande af skuldebrefvets giltighet, medföra gällande verkan; Kongl. Majit pröfvadé rättvist att, med upphäfvande af Hofrättens dom, fastställa det slut, hvari Häradsrätten stadnat.
De här nyttjade domskäl röra endast frågan om den utgifna skuldförbindelsens giltighet, dels på grund af skuldebrefvets första upprättande och dels på grund af gäldenärens senare erkännande.
Men af en utgifven skuldförbindelses giltighet beror icke alltid frågan om skuldens verklighet.
Skuld kan finnas äfven utan skriftlig förbindelse, och tillintetgöres alltså icke ovilkorligen derigenom, att skuldebrefvet befinnes ogiltigt.
En förskrifven fordran vore sämre än en annan, i fall dess erkända verklighet blefve kraftlös derigenom, att skuldebrefvet icke vore gällande.
Denna orimlighet inträffar icke, så framt man i den skriftliga förbindelsen ej föreställer sig någonting annat, än ett bevis på fordringen.
Men är förbindelsen ingenting annat; så måste skulden, när dess verklighet är gifven, och således skuldebrefvet till dess bevisande öfverflödigt, kunna gälla, änskönt skuldebrefvet icke gäller. — 13 — Häraf följer, att hvad som är stadgadt om skuldebrefs beskaffenhet eller sättet fiir dess upprättande, såsom vilkor för dess giltighet, icke kan i andra fall finna tillämpning, än der skulden behöfver med sådan handling bevisas.
Äfven vid lagsökning hos Konungens Befallningshafvande blir en skuld, som af gäldenären erkännes, icke lagligen förklarad tvistig derföre, att ett på densamma utgifvet skuldebref befinnes ej vara så upprättadt, som 1798 års Kongl.
Förordning föreskrifver.
Och ej ens den invändning, som här förekommit, att skuldebrefvet hvarken på grund af dess beskaffenhet vid sjelfva utgifvandet eller af ett under omyndighetstillstånd efteråt tillkommet erkännande vore gällande, lärer i allmänhet vid lagsökning betraktas såsom hinderlig för skuldens exekutifva behandling, när den erkännes vara verklig och hafva tillkommit under gäldenärens fullmyndighet.
I förevarande fall är det endast genom den obestämda och obestyrkta förmodan om bristande valuta, som skuldens verklighet blifvit i fråga ställd.
Att den redan före omyndighetstiliståndet varit af gäldenären vitsordad genom skuldebrefvets utgifvande, ehuru det icke blifvit egenhändigt skrifvet, och att gäldenären äfven efteråt fortfarit att samma skuld erkänna, det har icke blifvit bestridt eller omtvistadt.
I annat läll och så vida ovisshet härutinnan förekommit af den beskaffenhet, att deri funnits grund för krafvets ogillande, hade väl deraf ock bordt hämtas domskäl; och då hade all annan grund för Kongl. Majrts
Dom varit öfverflödig.
Hvarken det ena eller andra af dessa bevis för skuldens verklighet har hos Kongl. Majit blifvit betraktadt såsom tvifvel underkastadt.
Och att gäldenärens erkännande både om skuldens verklighet och om dess tillvarelse före omyndighetstillståndet varit antagne såsom tillförlitliga, kan väl icke i fråga ställas, då i annat fall gäldenärens vitsord härutinnan skulle varit i Domen undanröjdt, och i sådant fall någon grund för dess förkastande anförd.
Sannfärdighet och vitsord kunde nemligen icke vara gäldenären frånkända endast derigenom, att han blifvit förklarad omyndig.
En sådan tydning af den lag, sorn tillåter att ställa fullmyndig person under förmyndare, har veterligen aldrig blifvit gifven, och saknar ofelbart all grund i sjelfva lagens innehåll.
Ehuru således Kongl. Maj:ts förevarande nådiga Dom innehåller, att gäldenärens under omyndighetstillstånd gifna erkännande af skuldebrefvet, såsom under hans fullmyndighet utgifvet, ej medförde gällande verkan; lärer likväl meningen häraf ej kunna vara, att detta erkännande icke kunde för sannfärdigt antagas; utan måste val meningen i den nådiga Domen inskränka sig dertill, att genom ett sådant erkännande, gifvet af omyndig person, ej kunde uppkomma en ny, förut icke tillvarande förbindelse.
Och härmed undanrödjes ju icke den förbindelse, som med eller mot gäldenärens vilja åligger honom, ehvad han formligen åtagit sig den eller ej, att betala en gäld, som han i fullmyndigt tillstånd sig ådragit och hvars verklighet han ej kan förneka.
Denna från skuldens verklighet omedelbarligen härflytande förbindelse är det, som i den nådiga Domen blifvit förbisedd, såsom vore samma förbindelses giltighet tillintetgjord genom den verkliga och obestridda ogiltigheten af ett under omyndighetstillstånd utgifvet skuldebref.
I och med detsamma är härigenom ock öfverskriden den lagliga och nödvändiga gränsen för bristande giltighet af omyndigas »obligationer, reverser och förskrifningar», att nemligen ingen annan gäld blilver genom omyndighetstillstånd ogiltig, än den som under detta tillstånd uppkommer, och att följaktligen den gäld, som förut under gäldenärens fullmyndighet varit åsamkad, icke försvinner derigenom, att han ställes under förmyndare, med andra ord, att lagen genom ogillande ai omyndigas obligationer icke velat befria dem från redan berättigade borgenärers kraf, utan endast hindra dem att göra ny gäld.
Hvad som kunnat leda till förgätande af en så vigtig grundsats, har troligen varit den enda betänklighet, hvilken i detta ämne naturligen vid första påseendet inställer sig.
Fin omyndig gjord slösare, som ännu äger förmögenhet, finner lätt utväg att göra ny skuld, när ingenting annat dertill fordras, än att han sjelf erkänner antedaterade skuldsedlar, såsom utgrina före omyndighetstiden.
— Det är till förebyggande häraf, som konkurslagen tillåter, att när myndig person ställes under förmyndare, årsstämning å borgenärerna må sökas.
Men utom det, att ett år måste förflyta imellan stämningen och borgenärernes inställelse, under hvilket år missbruket kan äga rum, ankommer det på förmyndaren att obestämdt förlätiga — 14 — tiden för detta missbruk, då han af försumlighet eller oredlighet kan efter godtfinnande uppskjuta eller alldeles underlåta årsstämningens utverkande.
Detta inkast är visserligen icke utan vigt.
Till hvarje sådant missbruk fordras imedlertid medverkan afen oärlig långifvare, beredd att, i händelse af konkurs, förlora all fordringsrätt eller ock bekräfta den med falsk ed; äfvensom falsk bouppteckningsed af gäldenären är till bedrägeriets fulländande nödig.
På sådant sätt kan då visserligen lagens syftemål, att genom förrnynderskapet vårda slösarens egendom emot hans egen vilja, någon gång gäckas; och häremot gifvas ej andra försigtighetsmått, än som ytterst bero af långifvares och låntagares samveten, och äro desamma, hvilka i allmänhet skydda mot bedrägerier af enahanda art.
Men häraf blir följden ingen annan, än att uppnåendet af lagens afsigter är hvarken mer eller mindre i detta, än i så många andra fall, försäkradt; och tvifvelsutan måste man äfven här nöja sig att för dessa afsigter vinna, hvad som utan rättsförnärmelse kan vinnas.
Af allt, hvad härvid måste försakas, är dock säkerligen ingenting mindre beklagansvärdt, än den skada för slösaren sjelf (eller hans förmodade arfvingar), som någon gång hans förmyndare kan misslyckas att afböja emot slösarens egen vilja.
Att härutinnan understödja förmyndarens bemödande, på bekostnad af fordringsägares lagliga rätt, hade af lagstiftaren icke varit välbetänkt. 15.