Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag blef fullt: hågad att skrifva i Idun ett » låt bli! » till de » Stort folk har ock trådt barnaskor — en- unga damer, som äro hågade att börja måla gång blir flickan brud och mor.
Om våra utan att äga konstnärssinnet.
mödrar ofta ville betänka detta!
Det ock en Det är min fasta åsikt, att ingen, som du- blick tillbaka på deras egen ungdom skulle spara dem mycket bekymmer.
Och nu god ger till något annat, bör slå in på artistbanan.
natt, nådig fru; lägg min lärdom om sötsa- Ty den vägen är belagd med sådan slags sten- kerna på hjärtat, och skulle fröken Dolfi för- läggning, att man skall vara skapad på ett derfva sin mage, så kalla bara på mig, skall alldeles särskildt sätt för att kunna gå den.
Om man är skapad till konstnär, så blir man jag ordinera henne bäska piller. » det, därför att man inte kan annat.
Men blir Thesi Bohrn.
man något annat, fastän man tror sig skapad till konstnär, så kan man vara öfvertygad om, att man ej hörd^ till dem, som både äro kal- lofordade och utvalde.
Att vara artist är ej blott att måla taflor eller att modellera, utan det är att uppfatta hela lifvet och hela världen från en alldeles " Iduns julklappsbasar ' särskild synpunkt.
Man är ej målare endast den stund på dagen, då man målar, utan också kommer äfven i år alt öppnas, som vi hop- då man ser, då man tänker eller talar, då man pas till alla våra läsarinnors hugnad och är lat, då man skrifver ett bref — förutsatt nytta.
De närmast föregående åren har in- att man verkligen är målare hela dagen och tresset för &gt;-&gt;basarem&gt; visat sig mycket lifligt, inte hör till de så kallade artister, som afkläda och vi äro öfvertygade, att det ej skall stå sig konstnärsskapet med målarblusen.
efter i år.
För att bli konstnär — verklig konstnär — 1 detta syfte anordnar nn redaktionen fordras ej blott arbete, utan också kallelse, gni- stan.
Utan den kan man bli en skicklig handt- en extra pristäfling verkare, man kan till och med bli en ansedd för korta uppsatser, angifvande och personlighet.
Men konstens gudinna har aldrig beskrifvande nya, vackra julklappshand räckt sin hand att kyssas åt den, som trängt arbeten, sig okallad in i hennes helgedom, komme han TVatt-TVål, den; i handeln förekommande tvälsort och därjämte det mest praktiska och ekonoiniskaSrenini flesta specerihandl.
såväl 1 stänger som utstämplad i stycken om 4 0 0, 2 0 0 och 100 j tvålen är stämplad H y l i n A C-.i, t y endast då garanteras för, att den ä r utgåneen frå: bästa Försäljes hos de Efterse att
än klädd i professorsfrack och med en paeke lofordande tidningskritiker i fickan.
Men når man ej konstnärsskap, så kan man väl duga till dilettant —?
Det där ordet dilettant behöfver ju ej vara liktydigt med fuskare.
Det kan också betyda en person, som utan att egna hela sitt lif åt ett yrke, omfattar det med intresse och ärligt söker förkofra sig i detsamma i mån af sin tid och sina resurser.
Och det må väl ej vara förkastligt att måla taflor, om man har lust och håg att måla taflor — -?
Nej, visst inte, om det endast sker till ens eget nöje.
Att måla har åtminstone den för- delen framför att spela piano, att grannarna få lefva i fred och ro, utan att störas i sitt dagsarbete och sin nattsömn.
Och det är en god sak!
Men hur ofta nöjer sig dilettanten med att arbeta för sin egen tillfredsställelse?
Hur ofta har han hjärta att neka sin samtid nöjet att glädjas med honom öfver hvad han kunnat åstadkomma?
Han tycker det vore synd att inte exponera på konstföreningen, han känner sig vara artist, då han anordnar lotterier på sina taflor eller säljer dem • på auktion, som svenska konstnärer för sed hafva.
Och skulle han mötas af en mindre aktningsfull kritik, så hör han naturligtvis till de missförstådda, mot- arbetade, förföljda snillena • — och då måtte han väl vara konstnär!
» La peinture a chassé l ' art » har någon fransk kritiker yttrat.
Det myckna målandet verkar till skada för den verkliga konsten.
Det är ej förenadt med oöfvervinnerliga svårig- heter för den, som har energi och någon be- gäfuing, att uppnå en aktningsvärd färdighet i att måla.
Och för den stora publiken är det omöjligt att skilja en händig tafveltillverkare från en konstnär, som är konstnär just däri- genom att han har ett eget ord att säga, ett ord, som ingen annan sagt förut på samma sätt.
Ett lätt, till och med ett lättvindigt uttrycks- sätt har slagit dunster i ögonen på mer än en, som af en målning endast fordrar, att den skall visa något vackert, sak samma om den visar något sannt, något kändt och personligt.
Och särskildt inom den svenska konsten ha de otaliga dilettanterna — som förr i världen kunde uträtta något godt därigenom att de, som oftast voro bildade och intelligenta per- soner, spredo håg och smak för konstnärlig sysselsättning — verkat till stor och afgjord skada, därför att de sänkt publikens anspråk på konst.
Konsten får ej bli ytlig, den måste ställa höga fordringar på sig själf, eljes sjunker den.
Men det finns en dilettantism, som ej upp- träder med anspråk på att täfla med konsten, och som utöfvas utan fåfänga och inbilskhet.
Hvarför skulle ej den unga dam, som har smak och händighet, få lära sig måla for att sedan kunna pryda sitt hem och glädja sig själf och sina vänner med små arbeten, som, om de också ej ha något egentligt konstvärde, dock kunna vara prydliga nog?
Ett namnsdagskort med en egenhändigt målad vignett bör natur- ligtvis äga högre värde än ett af de vanliga fabrikskorten.
Och kan man måla ett par blommor på en tekopp, bör denna alltid se mera prydlig ut, än om den kommer oprydd.
Har man djärfhet och anlag för det dekorativa, behöfver man ej köpa färdiga afdelningsskärmar, utan kan själf måla dem, och de hvita kakel- ugnarna erbjuda en utmärkt lämplig yta att dekorera med färg — för den som det kan.
Det är just knuten: man skall kunna, hvad man vill, eljes blir man en fuskare.
Att pryda för t v ä t t n i n g af vrsedda Ibrik.
med vår kläder.
firmas namn.
gratulationskort, porslinskoppar, afdelningsskär- mar och kakelugnar är ett företag värdt all aktning, om resultatet verkligen visar talang och ej endast god vilja.
Men medgif, att man hällre ser ett klockställ med ett enkelt orna- ment, ditsatt på mekanisk väg, eller en ler- kruka utan någon prydnad, än att denna » pryd- nad » består af en klumpigt tecknad och groft målad blomma, som visar, att upphofskvinnan hvarken kan teckna eller måla, om bon också gått igenom någon godtköpskurs och lärt sig konsten på några lektioner.
Det är ej mera lifvande att se åtskilliga moderna arbeten i denna väg än att se våra gamla tanters försök i att måla blommor på siden.
Hos de ena liksom hos de andra kan det finnas talang — man önskade endast, att de, som ej ägde sådan, skulle behälla sina välmenade alster för sig själfva.
Ty allt som faller inom konstens om- råde är ju till för att glädja — det klumpiga, let dåligt gjorda hvarken gläder eller uppfo- strar ögat och smaken.
r Man kan vaia lika bra konstnär genom att måla ornament på en kruka eller fantasier på en tallrik, genom att skära i läder eller kom- ponera mönster som genom att måla oljefärgs- taflor.
Blott man ger sig själf åt arbetet, ej endast leker med det, och blott man har sådana anlag därför, att man kan öfvervinna svårighe- terna och ej blir stående på fuskarens stånd- punkt.
Ty märk väl: det jag vill opponera mig emot, det är mot de talanglöses » konst- verksamhet », det må sedan vara fråga om att måla » Modersglädje » i olja eller måla en söt ängel på ett julkort eller en förgät-mig-ej på klockstället, som » föremålet » skall få i afskeds- present.
När det är fråga om att måla taflor, som ske la sitta i ram på en vägg, anser jag dilet- tantism för något särskildt afskyvärdt.
Jag kan förstå dem, som, utan att äga någon vidare för- måga, teckna i en skissbok för att sedan ha utkastet till minne af den dag, då det kom till.
Jag kan också förstå, att det kan vara uppfriskande för den, som älskar färg och tyc- ker om att se på naturen, att lifva upp sitt sinne och sitt öga genom att göra studier i olja eller akvarell efter verkligheten — fastän jag har svårt att förstå, hur den, som målar då och då på lediga stunder, skall kunna se på sina försök med någon verklig glädje.
Ty om man ej målar snart sagdt ständigt, så mister man handlaget, och man skall ej ha synnerligt stora fordringar, om man är nöjd med det man gjort.
Jag anser, att det helt enkelt är ogör- ligt att dela sig mellan målning och sådana sysselsättningar, som ej ha med konsten att skaffa.
Det blir lek — låt vara en uppfri- skande lek — och ingenting annat, då handels- mannen eller kontoristen om söndagen målar en akvarell.
Inom konsten — det må gälla stor konst eller liten — gäller det att sätta till all kraft att gifva sig helt eller också spara sig till annat.
Och nu några inkast med anledning af S.
L:s uppsats.
Den ger sig ej ut för annat än för att meddela några praktiska råd åt unga försökare.
Men dessa råd äro, hvad själfva förfaringssättet vid målning beträffar, ej obe- tingadt rådliga att följa.
Som S.
L. själf påpekar är det omöjligt att lära sig måla efter regler.
Det finns flere hand- böcker i målningsteknik • — på svenska språket ha vi åtminstone två vägledare i akvarellmål- ning, den ena mera löjligt omöjlig än den andra.
Hvem kan tänka sig något mera barockt än att gifva recept för, hvilka färger som böra blandas till en aftonhimmel och hvilka till ett åskväder, hvilka till en förgrundsko och hvilka till en bokskog?
Det var engång en mycket » grön » ung man, som tillfrågade sin lärare, hvilka färger han skulle använda för att måla fönsterglas.
Föga mindre galet är att läsa sig till i en bok, hvil- ken blandning som är den rätta för en lugn insjö i solsken.
Något bättre sätt att uppamma ett själlöst schablonmåleri finnes säkert ej.
Att kopiera är farligt, det också, just därför att man genom att studera, hur andra sett na- turen, tillegnar sig deras uppfattning, i stället för att ens studium bör endast och allenast gå ut på att skaffa sig en egen uppfattning och ett eget uttryckssätt.
Det skall mycken själf- ständighet till för att under flitigt kopierande bevara sin egen blick för naturen.
Någon enda gång kan det ej skada att kopiera, fast det säkert ej heller gagnar stort.
De, som kopiera bra, måla i regeln dåligt, då de ställas, ej fram- för en målning, utan inför naturen.
Skall man gifva unga artister och amatörer ett råd, så bed dem studera naturen och ingenting annat än naturen, bed dem afbilda det de ha för sina ögon så noggrant som möjligt utan minsta försök att försköna eller ombilda det.
Och om det är fråga om att nå konstnärsskap, så böra de akta på den gamla satsen: » för att bli målare skall man lära sig för det första att teckna, för det andra att teckna och för det tredje att teckna » — den regeln ha de mera nytta af, än om de följa S.
L:s anvisning att ej bry sig om någon » synnerligt fullständigt teckning, innan man börjar med färgläggningens.
Många skickliga målare teckna visserligen just genom att måla och börja sin tafla med att anlägga färgtonerna — för nybörjaren leder ett dylikt förfarande lätt till slarf, och nybörjare slarfva minsann tillräckligt ändå.
Jag har sett artister, som haft elever — som nu för tiden alla artister ha — och som undervisat dem i målning efter naturen med det mest välvilliga öfverseende med deras ab- soluta oförmåga att teckna en gren eller en sten.
I stället för att sätta sig ner och teckna på den famlande nybörjarens tafla, sätter läraren i litet färg här och hvar i taflan, hvarpå eleven endast har att fortsätta med de färger, läraren anbragt.
Och den så kallade » studien » blir allt annat än studerad, den blir ett sammelsu- rium af färg utan hållning på grundval af en svag teckning utan spår af karaktär.
Det är just genom en dylik undervisning, som dilet- tantismen uppammas.
De gamla anvisningar i sättet att anlägga en studie, som S.
L. kommer med, äro ej att anbefalla.
Ju enklare man går till väga, dess bättre — från totaltonen till lokaltonerna hällre än, som S.
L. vill, antingen öfvergå från de mörkaste partierna till de ljusare eller från de ljusaste till de mörkare.
När jag målade ak- varell för gubben X.
i tiden, lärde mig denne att till en början anlägga alla skuggor med en och samma blandning af engelskt rödt och terra di Sienna, och det har funnits lärare i oljemålning som, när eleverna skulle måla ett hufvud, börjat med att blanda till åt dem en portion skuggfärg och en portion mellanton för att sedan D å upp till dagrarna.
Naturligtvis äro alla dylika metoder förkastliga, det ena föremålet, det ena motivet bör hvarken an- läggas eller målas på samma sätt som det andra — det är inte fråga om att lära sig måla så som andra måla, utan att få fram sitt eget lynne i sitt arbete.
Jag skall för öfrigt ej gå in i detalj med S.
L:s anvisningar, då jag antaeer, att de unga Hylin &amp; C:is Fabriks-Aktiebolag, 3 i o w £ £ » 31
försökare, som läst dem, inskärpt 1 sitt minne den sanning, som där framhålles, att det ej kan uppställas regler för, hur en sak bör åter- gifvas i målniDg.
» Det er ganske svsert at male, » sade en af Danmarks främste målare.
Konstnären vet, un- der hvilka vedermödor ett konstverk blir till.
Men dilettanten finner det » ovanligt intressant att tillbringa sina lediga stunder framför staffliet med oljestudien p å ».
Dilettanten anfäktas ej af konstnärsfebem, och han är i regeln vida mera nöjd med sig själf och sitt arbete, än hvad konstnären plägar kunna bli — åtmin- stone den konstnär, som ej lägger sig att hvila på vunna lagrar, utan som oaflåtligt söker sig framåt, efter nya mål att nå, nya svårigheter att öfvervinna.
Skiss för Idun af Vilma Liudhé.
f iddagsbordet var längesedan dukadt och så festligt Thyra kunde önska, med gnistrande kristaller, silfver och blom- mor.
Själf stod hon iklädd blekblä, tättåtsittande sidenklädning framför en af de stora vägg- speglarna i salongen och smålog åt sin egen bild i medvetande af, hur vacker, smidig och ungdomsfrisk den var.
Bara Hugo ville komma 1 Hon hade väntat honom redan länge!
Hon blef allt otåligare.
Om en halftimme kunde gästerna vara där, och nog borde väl han, som inte haft det ringaste besvär med något, åtminstone göra så mycket som ordna med vinerna.
Dessutom skulle han kläda om sig.
Kinderna blefvo rödfläckiga, händerna kalla och darrande.
Hon var ond och kämpade förgäfves mot de frambrytande tårarna, som hon visste skulle förstöra både dräkt och ut- seende.
Han hade lofvat att skynda — hvar- för gjorde han det inte?
Hvad voro i hennes ögon befäl, tjänstgöring och allt annat mot att låta henne vänta.
Svärmodern kom in och fick en hastig, pröf- vande blick.
Det fanns intet att anmärka.
Den svarta sidenklädniogen och spetsmössan klädde så väl, att Thyra måste se på henne ännu en gång.
» Det är då åtminstone väl, att hon ser så ut, när man skall ha henne i huset, » tänkte hon.
» Jag kommer kanske för tidigt? » » Svärmor är väl ingen främmande. » Det sades snäsigt, ty den unga hustrun var allt för mycket ur humör för att kunna be- härska sig.
» Jag har inte hört Hugo ännu, » sade hon ett ögonblick senare, medan hon i smyg betraktade sonhustruns upprörda utseende » Det ser ut, som om han glömt dagen! » Det sades så skärande bittert, att den, som hörde det, ryckte till.
» Bara det inte händt honom något? » » Händt?
Svärmor kan då ocksä hitta på! » brusade hon upp.
» A r det för att trösta, så betaekar jag mig för sällskapet. » Sidenklädningen frasade omkring henne, och i ett nu var hon ute ur matsalen och inne i salongeD.
Hon ångrade redan sin häftighet och blyg- des öfver sig själf, men det fanns också ingen i världen, som kunde reta henne så som svär- modern.
Skulle hon nu blifva tvungen att bedja om förlåtelse kanske?
Hon stod och kämpade med sig själf ännu, när hviskande röster trängde till hennes öron.
Hade Hugo kommit köks- vägen e l l e r.
» Hon visste ej hvarför, men allt blodet rusade till hjärtat, medan hon sprang till dörren.
E Q af hans kamrater stod därinne, sam- talande med modern — båda voro häftigt upprörda.
» Hugo! » skrek Thyra så gällt, att det hör- des genom hela våningen.
» Det har händt honom något! » » Ingenting farligt, hoppas jag, försök att vara lugn, » svarade officern tröstande.
» Hvar är han, för mig till horom! » I detsamma hörde hon tuDga steg i trap- pan liksom af människor, som buro en b ö r d a.
Hennes ögon vidgades af fasa.
» Ar han död? » frågade hon andlöst.
» Nej!
Med Guds hjälp är det ingenting lifs- farligt. » Hon skrattade till, hon mindes sedaD, att hon skrattat, och hur hemskt det lät.
Där kommo de!
Hon ville rusa fram, men kunde ej, ty hennes lemmar voro blytunga och nekade att göra tjänst.
Det sista hon såg var svärmodern, som ömt och varligt stödde hans hufvud, från hvilket blodet sipprade.
* * * När Thyra vaknade upp ur sin dvala, låg han redan till sängs, men hon fick ej komma in till honom, bur hon tiggde och bad.
Lä- karen hade förbjudit det.
Hans mor var därinne, och det stack till i hennes hjärta af bitter afund.
Var inte hon som hans hustru honom närmast?
Hur hon genomlefde dessa väntans timmar, kunde hon aldrig erinra sig.
Människor hade kommit och gåtr, hade bedt henne vara lugn och sagt henne, att det endast var ett ben- brott och en kontusion åt hufvudet, men det var som hade hon sett dem genom en dimma och hört deras tal på långt afstånd.
Det enda hon tydligt mindes var, att hon legat pä knä utanför sängkammardörren, lyssnande till hvarje ljud därinnanför, samt att hon frusit ända in i benpiporna.
Skymningen hade redan fallit pä, då läka- ren lämnade sjukrummet.
Hon stod upprätt med uppbjudande af all sin viljekraft, ty hon visste, att enda möjlig- heten att få komma till honom var att visa sig lugn.
Fråga kunde hon ej.
» Det skall gå bra, hoppas jag, » svarade lä- karen på hennes bönfallande blickar.
» Får jag gå i n?
» » Om ni är förståndig och inte upprör ho- nom. » » Jag skall vara det. » Den späda gestalten rätade ut sig.
Det var som hade kraft strömmat ända ut i finger- spetsarna.
» Hur gick det till? » sade hon bäfvande.
» Det var halkigt, han red som en galning för att komma hem — hästen störtade och föll öfver honom. » Hon gömde ansiktet i händerna.
» Ä r det bara benbrottet? » Läkaren dröjde något med svaret.
» Några små skråmor också.
V i ha anledning hoppas, att inga inre delar äro skadade, och i så fall kommer förbättringen att gå stadigt framåt.
Mycket beror på, att han får lugn och ro.
Mitt råd är, att ni låter hans mor sköta ho- nom. » Hon såg upp med blixtrande ögon.
Han är min och skall vara det ända till.
» » I många år ännu, hoppas jag, » sade läka- ren uppmuntrande.
» Jag skall ge mina för- bållningsordres • — men ni tänker väl inte gå in så där? » Först nu erinrade hon sig, att hon var i festdräkt, och såg ned på det tillskrynklade, af vatten fläckade, oknäppta klädningslifvet, som synbarligen slitits upp, då hon låg af- svimmad.
Med ens kom hon ihåg det färdig- dukade middagsbordet och alla de dyrbara rätterna, som tillagats utan nytta.
Hon svepte klädningen omkring sig och gick ut i matsa- len- Där stod allt på sina bestämda platser — intet antydde, att en fest varit påtänkt ens.
Hon drog en suck af obeskriflig lättnad, öfver att någon annan tänkt på att ordna detta och skulle tänka än vidare.
För henne var allt likgiltigt.
Hon hade endast ett att sköta.
* * Natten föll på, och hon satt i sin mjuka, varma morgonrock helt nära bädden, där han låg.
Hans mor hade stigit upp och lämnat henne platsen, så fort hon kom in, utan att ett ord vexlats emellan dem.
Vid nattlampans svagt vägledande sken såg hon bindeln öfver hans panna och därunder det bleka, lidande ansiktet, som syntes henne så främmande och liflöst.
Hon kämpade modigt med gråten — - endast ryeknigarna kring munnen och den vaggande öfverkroppen visade, hur hon led.
Hon vågade ej röra sig, knappast andas, ty han sof under kloralens inflytande.
Det var alldeles tyst i rummet, pendylen hade blifvit stannad och tickade ej ens.
Endast från gatan trängde emellanåt otyd- ligt och dämpadt bullret af en vagn eller lju- det af muntra röster.
Hela hennes uppmärksamhet var koncentre- rad på den sjuke.
Hon väntade på, att han skulle röra sig eller vakna, men han låg i en dödlik dvala, och ibland lutade hon sig öfver honom i ångest, fruktande att hjärtat redan upphört slå.
Och detta var hennes bröllopsafton!
Med ens kom det för henne, att det var vid samma tid för fyra år sedan han förde henne in i detta hem.
För ett ögonblick säg hon det ljust, festligt, blomsterprydt som då — såg sig själf i den luftiga, hvita dräkten och ho- nom kraftig, öm, allvarlig och på samma gång öfverlycklig.
Det var dessa samma väggar, som bevittnat deras lycka, som nu liksom trängde ihop sig, inklämmande henne i en afgrund af kval.
» Skulle hon aldrig mera få höra de efter- längtade raska stegen i trappan? » Vid tanken därpå sjönk hon tillsamman i hopplös förtviflan.
» Hur lyckliga hade de ej varit, han och hon, och hvad hade hon gjort för att för- verka sin lycka?
Hade hon inte uppbjudit alla sina krafter för att värna om hemmet och de sina?
Hade hon ej ägnat dem alla sina tankar, all sin tid, hela sin varelse? » • » För lyckliga, » hade han sagt aftonen förut.
Det gick öfver henne som en kall vind.
» För lycklig? » Kunde man vara det?
Hon satt länge med hufvudet i handen, och
det var som tändes en svag ljuspunkt långt borta.
» Hon hann med allt, hade tid för allt! » Hur ofta hade hon ej hört dessa be- römmande ord.
Men hvad hade hon väl egentligen hunnit med under detta gångna år annat än vara lycklig?
Egoistiskt lycklig — ty för andra hade hon hvarken haft tankar eller hjärta.
» Man skall vara människa framför allt » — nu förstod hon mannens ord och förstod, att kärleken hållit på att göra äfven honom till egoist, samt att han varit medveten därom, utan att kunna stå emot, därför att hon aldrig höjde sina blickar en enda tumsbredd öfver de egna intressena.
Hon tänkte på tjänarinnan, som ängslats öfver sin far och begråtit honom och måst förrätta dubbla sysslor, utan att klaga.
Hon själf, som hade namn om sig » att räcka till för allt » — hur illa hade hon ej bestått sitt prof, och hur hade ej andra tänkt på att bespara henne smärta.
Hon kände Lina alldeles för väl för att inte förstå, att det varit hon som sändt återbud till gästerna, låtit duka af bordet och återställt allt i sitt rätta skick.
Och hans mor?
Det var en småsak, att hon förgått sig mot henne denna dag, då hon felat möt henne hvarje stund.
Stackars gamla kvinna, hur ensam måste hon ej kännt sig i sitt sollösa, afstängda ruml Hur måste hon ej lidit af att se sig glömd och försummad!
— Helst som hon älskade sin son af hjärtat!
Hon försökte tvifla därpå; men som ett gensvar såg hon henne föi sig, sådan hon va- rit, när hon stödde hans blodiga hutvud • — modig, stark, oförskräckt, med en underlig blandning af ångest, ömhet och lycka öfver de bleka dragen.
Hon ville förjaga den bil- den, men kunde ej, så vacker hade den varit — och hvad var det annat än moderskärleken, som hållit henne uppe?
Hon böjde ödmjukt sitt hufvud i känslan af brist och otillräcklighet, knäppte sina hän- der och bad om att kunna älska rätt.
Inte en enda — inte allenast sioa närmaste, som hon kunde nå, utan de många, många, som likt bleka skuggor sträckte sina armar emot henne, bedjande om kärlek och förbarmande eller endast om en vänlig tanke, ett deltagande, tröstande ord.
Hon reste sig upp så förunderligt, oförklar- ligt lätt om hjärtat, som hade hon fått viss- het om den älskades vederfående, kysste den slappt nedhängande vänstra handen o c h smög sig ut ur rummet.
Hon måste se sitt barn, som hon glömt i sin allt uppslukande förtviflan, och svärmo- dern, som hon längtade efter, men inte visste, huru hon skulle våga närma sig.
Det lyste genom nyckelhålet till Hugos ar- betsrum.
Hon öppnade dörren ljudlöst och trädde in.
Där sof g03Sen i sin korgvagn, och där vid skrifbordet satt den gamla med bibeln fram- för sig.
Hur åldrad hon blifvit på dessa få timmar, hur härjadt hennes ansikte såg ut, och hvilket ångestfullt frågande uttryck i ögonen, liksom väntade hon ett sorgebudskap I Det ljusa uttrycket i Thyras ögon slog henne.
Ett ögonblick sågo de båda kvinnorna spörjande på hvarandra — det nästa låg Thyra pä knä med armarna om den gamlas lif.
» Mamma, älskade mamma! » hviskade hon smeksamt.