Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag önskar — så skulle jag under andra förhållanden ha sagt — att jag med afseende på odygd och okynne kunde känna mig lika fläckfri som fröken Key tyckes göra; nu kan jag med stolthet konstatera, att jag åtminstone i det fallet känner mig vara mannens vederlike, och som inga samskolor funnos i min ungdom har jag också tillfredsställelsen att veta att min och mina skolkamraters odygd var ursprunglig och »genialisk».
Kvinnans styrka, fortsätter förf:n, ligger i att bereda små fröjder, göra små tjänster (hvarför skall ej mannen också försöka vara tjänstaktig?), sätta blommor på sitt skrifbord (jag känner många män, som äro mycket svaga för just detta lilla estetiska arrangemang), akta sig för att såra andras känslor, icke förbise hvad takt och smak kräfva (är det verkligen möjligt att fröken
Key anser att i dessa bägge sistnämnda punkter mannen ej har samma förpliktelser som kvinnan?), leka med ett barn, vårda en sjuk, lyssna till en sorg (hvarför tilllägger ej fröken Key också den välbekanta rättstafningssatsen: »att tråckla, fålla, vålma hö och plåstra på sår?»).
Gent emot andra arbeten, andra plikter förhåller sig kvinnan oftast »platoniskt», på andra områden låter hon icke öfverbevisa sig om att 2 x 2
Den kvinnliga fabriksarbeterskan begriper sällan hvad hon gör, arbetar automatiskt utan att bry sig om det maskineri, hvars konstruktion de flesta manliga arbetare redan som gossar taga reda på.
Som barn talar kvinnan aldrig annat än om en »han» eller »hon » eller om kläder och nöjen — kvinnan »leker med systemen och programmen, logiken och formerna»; hennes natur utmärker sig för »en vildhet, en med själfva urnaturen djupt förbunden väsensart, som hos de yppersta kvinnorna kulminerar i den stora hängifvenheten och hos de sämsta i brottet, men hos båda yttrar sig som oförmåga att antaga den gifna kulturens resultat som för sig förbindande.»
Förf:n säger i början af sin uppsats (sid. 4) att ingen tänkande människa betviflar att icke vid nästa sekels slut på alla rättsområden medborgarinna skall betyda detsamma som medborgare, att hustrun skall vara likställd med mannen, modern med fadern.
Mig synes, att för hvarje »tänkande» människa måste det i stället, om kvinnan vore så som fröken
Key beskrifver henne, te sig som en stor olycka, såväl för kvinnan själf som för familjen och samhället, om hon med sina otämda instinkter, sin »vildhet» och oresonlighet komme i åtnjutande af flera sociala rättigheter — de hon har äro redan för många för en sådan otuktad varelse som fröken Key gör henne till.
Slutligen citerar förf:n en tysk tänkare (på grund af detta citat måste man dock starkt betvifla, icke blott djupet, utan äfven redigheten i den anförda tänkarens tankegång), enligt hvilken mannen, om kvinnan icke kommit till i skapelsen, för länge sedan, matematiskt klart och bestämdt, skulle ha lyckats lösa tillvarons problem.
»Kvinnan omöjliggör att lifvet kan behandlas som ren matematik.
Genom förbiseende af faktorn kvinna hafva alla männens matematiska resultat blifvit felaktiga.
Detta förstå profeter och filosofer.
De låta matematik vara matematik, verklighet vara verklighet.
Men bakom verkligheten veta de att känslan, mystiken finnes.
Och dess makt representeras af kvinnan.»
Hvilken röra af paradoxer, oriktiga slutledningar, ömkliga rester af förvridna sanningar!
Känslan, mystiken, som är själens blomma, som är ångkraften i människolifvet, skulle ej finnas annat än hos kvinnan!
Och dock ha de största mystici, som lefvat, en Johannes, en S:t Franciskus, en Tomas a Kempis, en Svedenborg, en Dante, ej varit kvinnor utan män, och därtill män, som haft mycket litet med det kvinnliga könet att skaffa, män, hvilkas snillen varit helt och hållet fria från erotikens befruktande inverkan.
Det är sant att genomsnittskvinnan är mera känslig, mera disponerad för mystik än genomsnittsmannen, som i stället har sin styrka i det exakta, det positiva.
Men detta är någonting helt annat än att kvinnokönet skulle representera mystiken och känslan.
Mystiken och känslan äro mäktiga andliga krafter hos hela människosläktet och ingalunda några specifika könsförhållanden, om än erotiken har sina rötter däri; men eftersom de andliga krafterna alltid framträda starkast hos de väldigaste exemplaren af människosläktet, och då dessa exemplar vanligen alltid varit män — vi ha ju dock en Birgitta, en Katarina af Siena, som kunna täfla med ofvan citerade namn — har det inträffat, att de största kända mystici tillhört det manliga könet.
Förf:n öfvergår nu till en analys af det manliga snillet, för att därigenom bevisa, att kvinnan endast på det efterbildande området åstadkommit någon produktion af värde.
Hon öppnar sitt anfall med det påståendet, att emedan man sällan finner det kvinnliga snillet i den situation hon illustrerar med den Bellmanska strofen:
»Här ligger jag i rännsten och betraktar mina gamla skor —»
kan det heller aldrig nå upp till mannens genialitet, aldrig som han göra »färderna mellan Inferno, Purgatorio och Paradiso»!
»Ägde icke,» fortsätter hon, »den manliga öfvermänniskan sin intensiva sinnlighet, sitt demoniska djup, sin frändskap med Lucifer och Promethevs, då hade han hvarken blifvit stor som religionsstiftare eller tänkare, som skald eller siare.
De etiska instinkter, hvilka minska vidden af kvinnans lifssfer, mångfalden af hennes lifsintryck, de äro det ock, som minska intensiteten i hennes geniala ingifvelse.»
Det vill säga, enligt fröken Key skulle en sedligt ren naturel, en medveten etisk sträfvan vara hindrande för ett sant konstnärsskap, en fullödig snillekraft, och motsatsen därtill, den intensiva sinnligheten, bekantskapen med rännstenssferen, utvecklande och pådrifvande för snillet.
Men här liksom nyss gör sig förf:n skyldig till misstaget att sammanblanda orsak och verkan.
Ty rätta förhållandet är, att de stora snillen, hvilka sölat sig i laster, blifvit stora, trots detta, och icke till följd däraf.
Det är ej så, att liderligheten är något conditio sine qua non för ett snille, men snillet kan vara så väldigt, så kraftigt, att det ej förmår släckas — om än fläckas — af utsväfningarnas härjningar.
Göthes storverk »Faust» blef hvad det blef fastän Göthe icke var någon sedlig person, emedan den etiska instinkten, dragningen till ljuset, till sanningen var så stark, så mäktig inom honom, att den likt en ljungeld bröt fram genom osedlighetens förmörkande dunstkrets.
Faust tillkom ej på grund af Göthes »intensiva sinnlighet», utan trots den och därför att de ädla krafterna i hans andes djup, oaktadt alla förvillelser, förstodo och inträngde i den gudomliga kärlekstanke, som, aldrig hvilande, kämpar för att döda den motsatta sataniska principen: själfviskheten i människans hjärta.
Och i sin väldiga, intuitiva skaparekraft danade han så Faust-typen, som icke är någonting annat än människan, den efter idealet trängtande, och hennes motståndare Mefisto, själfviskhetens, hånets, förnekelsens inkarnation.
Och emedan Göthe, trots sin intensiva sinnlighet, förstod den rena kärleken, utmejslade han Margaretas skära gestalt, typen för »das ewig weibliche», hon, som, ehuru själf fläckad, renas i ångerns smältugn och med innerlighetens och hängifvenhetens kraft visar hän till idealet, till Gud.
Intet bevisar så »de etiska instinkternas» inverkan på snillets produktioner som just Göthe och hans »Faust».
Aldrig, hvarken förr eller senare, har han i något af sina öfriga verk, huru genialiska de än må vara, uppnått den storhet, som präglar hans Faust, aldrig har hans snilles vingar lyft honom till en sådan örnflykt som då, därför att han aldrig varit så skarpt medvetet etisk, aldrig så genomträngd af lifvets djupaste sanningar, af kärlekens heliga eld, af syndens hemlighetsfulla styrka, af ångerns luttrande kraft, som just i och under skapandet af Faustverkets odödliga gestalter.
Men hvem säger, att Göthe ej kunde ha skrifvit ändå skönare verk, att han ej kunnat lösa gåtor, som han nu lämnat slutna, att han icke kunnat öppna synvidder, hvilka han nu låter vara töckenhöljda, ifall han, själf höjd öfver lifvets svarta djup, endast pejlat dem med snillets Röntgen-strålar och i objektiv, lugn skaparekraft mejslat lifvets sanningar till harmoniska konstnärsbilder?
Key svarar mig kanske här med Göthes ord:
»du griper aldrig hvad du ej förnam»; men det karakteristiska för snillet är ej att det måste ha syndat, det är att det måste förstå synden, måste ha känt dess demoniska krafter brusa genom själen, och detta kan man göra utan att ha fallit, ja, en genomkämpad, öfvervunnen frestelse lämnar måhända en ännu djupare insikt, en ännu säkrare kännedom om människohjärtats många invecklade hemligheter, än hvad själfva fallet gör.
Ingen har förstått lifvet, ingen har känt hjärtedjupen, ingen har gjort en så svindlande färd mellan »Inferno och Paradiso», som Människosonen, han som var frestad i allt, men utan synd.
Då fröken
Key dekreterar att snillet måste tangera rännstenssferen för att bli något verkligt stort och kraftigt, glömmer hon namn sådana som Runeberg, Geijer, Viktor Rydberg, Pontus Wikner, Mendelsohn, Händel, Michel Angelo, Beethoven, Dante, med flere, på hvilka den Bellmanska strofen under ingen period af deras lif torde ha passat in.
Och hvad beträffar sådana snillen — en Byron, en Musset, en Heine, en Edgar Poe, — som icke blott tangerat utan notoriskt tillbragt sin mesta tid i rännstenssferen, så är det lika visst som att ångorna därifrån för det naturliga lifvet äro mindre fördelaktiga än solens strålar, att om dessa mäns snille varit närdt och understödt af andra, noblare karaktersdrag, om de haft friare utsikt öfver lifvet, om de sett det ifrån de ljusa höjder, där etikens och religionens friska strömdrag blåsa fram, skulle de danat fullödiga, harmoniska konstverk, hvilka fröjdat samtid och eftervärld, och icke som nu endast efterlämnat några guldkorn bland en mängd barocka, trånsjuka och obscena snillefoster.
Keys påstående att det kräfves »intensiv sinnlighet» för att bli stor som religionsstiftare, kan man icke säga annat än att det är af den art, att finkänsligheten förbjuder ett bemötande, åtminstone hvad beträffar den störste af alla religionsstiftare.
Och där, hvarest i ett dylikt fall »en intensiv sinnlighet» verkligen förekommer, blir denna afgjordt till ett minus i kraften och sanningen hos det religiösa utsädet, något som vi tydligast se bevisadt i den muhammedanska läran, som vunnit en sådan utbredning, en sådan makt öfver själar, men ändå för länge sedan är dödsdömd.
I Buddhas religion däremot skall, på grund af dess stiftares sedliga höghet, alltid finnas något
— ett drag af, en frändskap med kristendomen
— som lefver, äfven om läran i sin helhet försvinner.
Nej, icke är det sinnlighet och utsväfningar, som äro drifkrafter åt snillet, icke är rännstenen den jordmån där dess blommor spira, och icke är det de etiska instinkterna som minska kvinnans geniala begåfning.
Att det kvinnliga snillet såväl kvantitativt som kvalitativt är mannens underlägset — ty detta är ju ett faktum, ett axiom, som väl ingen människa bestrider, och som fröken Key ej behöft så vidlyftiga omständigheter för att bevisa — beror ej på ofvannämnda faktorer, utan därpå, att kvinnan i intet har samma kraft, samma »naturbundenhet», samma skapande, alstrande förmåga som mannen.
Key anser att det kvinnliga snillets produktioner utan saknad skulle kunna vara borta.
Ja, för så vidt man hyllar den Almqvistska satsen, »så jag målar, ty så roar mig att måla», för så vidt man anser att snillet måste gå sin egen kometlika bana, skildt från allt hvad moral och etik och människokärlek heter, då kan fröken Key möjligen ha rätt i sitt påstående.
Men hyser man en annan åsikt, den nämligen, att estetik och etik äro sammanfogade med tusen hemlighetsfulla trådar, och att, hvarest dessa sönderslitas, där blir all skönhetssträfvan, vore den aldrig så »besläktad med Lucifer», aldrig så »intensivt sinnlig och demoniskt djup», förkastlig och fördömlig, emedan den aldrig skall finna vägen till mänsklighetens hjärta, som dock ytterst är och förblir målet för all sann konst — hyser man den åsikten, då känner och förstår man också, att det kvinnliga snillets anspråkslösa produkter spelat sin stora roll i människosläktets inre historia.
Blåsippan är en liten obetydlig blomma, som ingen drifver i orangerier, ingen utställer på blomsterexpositioner, men den har fröjdat lika många, ja, kanske flere än den praktfulla med konstens medel drifna rosen.
Fredrika Bremers och Grace Aguilars romaner, Frances Havergals och L.
S:s små sånger ha kommit tusen hjärtan att slå af glädje och lycka, ha fuktat ögon, som troligen aldrig skulle fällt en tår öfver Byrons Don Juan eller Musset’s Rolla.
Och har ett konstverk, det må vara aldrig så obetydligt, kommit blott ett hjärta att slå, ett sinne att värmas, en tanke att dragas till ljus och sanning, så har det sitt värde, sitt berättigande.
Sidan 29 förekommer en minst sagdt egendomlig passus.
»Det är icke de för lifvets mångfald och hemlighetsfulla djup blinda sedlighetsifrarna, som skola lösa problemet» — problemet om djup lycka i förhållandet mellan man och kvinna, nämligen.
»Men detta skola lika litet de hvardagskloka, som råda sina idealistiska medsystrar, att icke stegra sina kraf på innerligheten, troheten och det sympatiska samlifvet i äktenskapet, på skönheten i hemlifvets vanor, på finheten i känslans uttrycksmedel.»
Här framträda återigen författarinnans favoritspekulationer öfver de etiska instinkternas, de sedliga sträfvandenas förlamande inverkan på intelligensen, på förmågan att uppfatta och förstå lifvet.
Men på hvad är det väl, på egna iakttagelser eller på andras auktoritet, som förf:n stödjer dessa förvända satser?
Vet då icke fröken Key, att de som »blindt» sträfva att förverkliga sedlighetsidealet, de göra det, därför att de förstå »lifvets mångfald», därför att de blickat ned i dess »hemlighetsfulla djup», därför att de känt svindeln, som lockar och drar dit ned, och att de velat frälsa och rädda dem, som kanske icke förstått allt detta?
Och hvad i all världen menar hon med de »hvardagskloka», som råda sina idealistiska medsystrar att ej stegra sina kraf på innerlighet etc.?
Menar hon med »hvardagskloka» det slags kvinnor som, ehuru i sitt yttre lif oantastliga, dock äro orena i själens djup, kvinnor som skratta åt slipprigheter, som ursäkta sina mäns så kallade snedsprång, som låta »udda vara jämnt», blott för att få lefva i bekvämlighet och njutning?
Men kan man kalla sådana kvinnor »hvardagskloka» — äro de icke snarare orena, okyska kvinnor?
Eller menar fröken
Key den kvinna, som kan förlåta och fördraga, som äfven då hennes illusioner bli grusade, då hennes dröm om sympati ej förverkligas, icke tröttnar att anse det gifna löftet heligt och bindande, och i kärlek och tålamod nedsätter krafven på lycka, för att i stället öka dem på plikt?
Och hvilka äro de idealistiska medsystrarna?
Tillhöra de månne det slags kvinnor, som förakta vigseln, som anse äktenskapet eller »förbindelsen» bruten, då någon fnurra kommer på tråden, eller passionen svalnat, eller »den stora hängifvenheten» uppenbarar sig i nya, mera lockande former?
Ja, ingen kan med bestämdhet precisera hvad som här menas; hela denna framställning lider så brist på hvad fransmannen menar, då han säger, att någonting är uttaladt »nettement», att man stannar i ovisshet om själfva innebörden däraf.
Författarinnan fortsätter: »De»—de hvardagskloka — »råda därigenom till ett oerhördt missbruk af kvinnokraft.
Ty hvad kvinnan bör lära, det är att framställa sina kraf med mera gratie och mera vishet, med mera hänsyn till mannens skaplynne.
Man skulle nästan vara frestad kalla en dylik uppmaning för smicker åt det manliga könet, ty sådan hänsyn är ej en könsfråga, det är en allmänt mänsklig fråga, en fråga angående förhållandet individer emellan.
Hvarje människa, man eller kvinna, bör väl lära sig att framställa sina anspråk, den ena på den andra, med behag och vishet, med hänsyn till olika skaplynnen.
Allt detta har icke det minsta med kvinnofrågan att göra; och lika fördärfbringande som en dylik uppmärksamhet mot det manliga könet skulle vara för mannen själf, lika nedsättande skulle det vara för kvinnan att utöfva dessa dygder, utan att vara föremål för desamma från mannens sida.
Det skall och bör ej vara något specifikt kvinnligt att taga hänsyn och utöfva vishet i sina anspråk, utan rätt och slätt mänskligt.
Om fröken Keys analys af det manliga snillet är — jag kan ej använda något annat ord än motbjudande — så är den af det kvinnliga dunkel, hoprörd, fosforistisk i högsta grad.
Att de kvinnliga snillena i allmänhet ej kunnat teckna fullt lefvande manliga typer, anser hon härröra däraf, att »kvinnans allra hemligaste tanke om mannen är den, att han kunnat blifva en succès endast på det villkoret, att Eva blifvit danad först och sedan tagen till råds vid skapelsen af Adam» (sid. 31—32) och att författarinnorna nu därför söka »rätta det ursprungliga misstaget, genom att skapa sina män efter kvinnans beläte».
Uttryckt på vanligt enkelt språk skulle väl detta betyda, att kvinnan i allmänhet har mycket höga tankar om sitt kön, anser sig vara mycket visare och förståndigare än mannen.
I så fall kan man icke säga annat, än att fröken Key i detta afseende fråndömt sig själf hvarje gnista af kvinnlighet.
Men hvad menar hon sedan, då hon säger, att blott den kvinna, som har »mod att delgifva sitt innersta väsen», blott den som »öfvervinner sin skygghet att kasta sina pärlor för de slags kritici, mot hvilka Jesus af Nazaret varnade» (sic!), blott den kan bli en verklig konstnär?
Äfven här är fröken
Key så sibyllinskt dunkel, att man ej klart förstår, hvad hon menar; men sammanställer man dessa yttranden med de åsikter, hon i föregående arbeten uttalat i könsfrågan, och ger man tillbörlig akt på de här inflikade orden: »mod» och »öfvervinna sin skygghet», hvilka ju tyda på fruktan att blifva klandrad och stenkastad, så kan man icke gärna annat än draga den slutsatsen, att denna passus måtte vara ett slags parallel till den, där rännstenssferen prisas såsom utvecklande för det manliga snillet.
Key afslöjar allt mer och mer själfva tyngdpunkten i sin betraktelse öfver kvinnokönet, den punkt där pudelns kärna helt och hållet kryper fram.
Ur alla hennes psykologiska utredningar och bevis framgår nämligen till sist af sig själf den slutledningen, som visserligen ej är ny, då den under århundraden varit och ännu är den demoraliserande trosartikeln bland österns folk, nämligen, att kvinnan är af en annan art än mannen, att blott mannen är den hela, fullkomliga typen af släktet homo, och kvinnan ett slags naturbundet väsen, en inkarnation af drifter och impulser, tillkommen blott för att komplettera mannen, tillfredsställa hans lustar och föda barn åt honom.
Detta och intet annat är det dolda gungfly, på hvilket fröken Key byggt alla sina teorier om kvinnan och hennes kallelse, och som, hur vackra dessa teorier än må klinga, förr eller senare skall komma dem att brista och visa sin innehållslöshet.
Ty hvad är de senaste århundradenas stora vinst just med afseende på kvinnan och hennes ställning?
Den att hon blifvit en personlighet, att de individualitetssträfvanden, som karakterisera människosläktets evolution allt ifrån kristendomens morgon, just vis-à-vis henne fått sitt mest pregnanta uttryck.
Från att ha varit en drift, en naturkraft, en inkarnerad frestelse, ja, rent af någonting ondt och förkastligt, som mannen borde fly, har hon i kristendomens tecken segrat öfver fördomar och förakt och blifvit en människa, en mannens jämlike, af samma art som han, begåfvad med likartade, om än olika utvecklade, egenskaper som han.
Detta personliga, rent mänskliga, är, särskildt hos kvinnan, ett af de mest framträdande dragen i tidens fysionomi.
Men öfver allt detta — aderton århundradens mödosamma och storslagna evolution — drar fröken Key kort och godt ett streck; ty den, som drifver sådana satser, som att kvinnan, bildlikt taladt, ej kan lära sig förstå att 2 x 2
Ty en varelse, sådan fröken Key tecknat kvinnan, kan omöjligt vara lika moraliskt ansvarig och tillräknelig som mannen, utan måste hafva sina särskilda lagar, särskilda sedebud.
Och härmed äro vi inne på den orientaliska uppfattningen af kvinnan i sino prydno.
I sin passion att sammanbinda det kvinnliga med naturkrafterna liknar fröken
Key kvinnan vid elektriciteten, som gjort sitt inträde i kulturens tjänst på samma gång som kvinnan själf, och som, fastän den lyser i arbetskupan vid vårt bord, icke upphört att gå »sina vilda viggars väg öfver himlahvalfvet».
Men fröken Key förebrår kvinnan, att hon ej gjort på samma sätt, »gått sin egen vilda väg», d. v. s. revoltens väg mot allt det onda i samhället, utan låtit binda sig af hänsyn, af rädsla att blifva ansedd fantastisk och ologisk (hur är detta möjligt, kvinnan leker ju med logiken?) och att detta är orsaken till att världen har blifvit sig lik.
Kvinnan, menar fröken Key, skall ändra kulturförloppet, ty »hvarje gång en kvinna haft revoltens mod, har hon framkallat rörelse».
Och så citerar författarinnan namn sådana som Fredrika Bremer, Camilla Collett, Florence Nightingale, Josephine Butler, Elisabeth Fry, m. fl.
Men är det verkligen möjligt, att fröken Key själf tror på alla de tankeutsväfningar, hvartill hon här gör sig skyldig?
Kan hon mena, att en varelse sådan som hon beskrifvit kvinnan skulle kunna åstadkomma några förnuftiga samhällsförändringar?
Och slutligen, tror fröken
Key på allvar att drifkraften i de ofvannämnda kvinnornas lif af kärlek och hängifvenhet varit deras »med urnaturen förbundna vildhet», varit det impulsiva, det instinktartade, det oförutsedda, med ett ord allt det, som gör en människa, man eller kvinna, till ett nyckfullt, opålitligt, oberäkneligt väsende, just en sådan, som, taget i vanlig nykter bemärkelse, far sina »vilda viggars väg»?
Nej, fröken Key, hvad som drifvit dessa ädla kvinnor till de lifsgärningar de utfört, hvad som gifvit dem »revoltens mod», det var kärleken, den kärlek, som lågade i Paulus’ och S:t Franciskus’ hjärtan, som besjälade Howard och Pestalozzi såväl som mrs Butler och Fredrika Bremer, den kärlek, som liknar, ej de vilda viggarna på himlahvalfvet, utan solen, den värmande, härliga, som jagar död och natt och mörker på flykten och framkallar ljus och lif och glädje.
Den kärleken, gnistan af den guddomliga nedlagd i människohjärtat, är det, som utgör drifkraften till allt stort och ädelt och själfuppoffrande som utföres.
Och den kärleken har intet med kvinnofrågan att göra, ty den är lika för alla, man som kvinna.
Och att Frances Willard, Elisabeth Fry m. fl. kvinnor lyckats åstadkomma storartade sociala rörelser har ingalunda berott på hvad fröken Key kallar specifikt kvinnliga egenskaper, utan på alldeles motsatta: logisk klarhet i tanken, lugn och besinning, förmåga att iakttaga former, att sätta sig in i program och system o. s. v.
Ty det är ej på de »vilda viggarnas väg» man gör sådana storslagna, snillrikt uttänkta och genomförda organisationer, som utförts af en Florence Nightingale, en Mary Livermore, en Josephine Butler.
Och långt ifrån att det är några särskildt framträdande s. k. könsegenskaper, som bidraga till att en man eller kvinna höjer sig öfver det vanliga måttet af begåfning, är det tvärtom snarare så, att de kvinnor varit mest framstående, som ägt hvad man plägar anse vara manliga egenskaper: kraft, mod, uthållighet, och de män störst, som haft något af kvinnans böjlighet och innerlighet.
Helgjutenheten i en personlighet beror just på den möjligast största harmoniska utvecklingen af alla mänskliga egenskaper.
»Jag är människa och anser intet mänskligt vara mig främmande», sådan är, epigrammatiskt framställd, den helgjutna människans inre bild.
I Kristi person se vi urbilden därtill, hos honom parades mannens manlighet och kvinnans kvinnlighet till en fullkomlig människa — Människosonen, som han själf företrädesvis kallade sig — och hvarje stor ande har haft något af detta typiska drag.1
Key låter emellertid hela sin med fagra ord och poetiska bilder beslöjade nedsättande analys af kvinnan utmynna i en enda välljudande, intensiv lofsång öfver moderligheten, dess plikter och fröjder.
Men hvem, som fattat de enklaste af lifvets sanningar, ställer ej moderskapet högt?
Hvem anser ej att för kvinnan ingen större lycka kan finnas än att fostra sina barn, att trycka en liten människovarelse till sitt hjärta, linda dess mjuka armar kring sin hals, se små själar veckla ut sig som blommor i solljus?