Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
3*7 finskan, det den offentliga aflösningen återfördes till hvad den i början varit, en religieuse förbämingsanstallt, svårligen kan uppfyllas, förklarat sig finna nödigt, det den förändring i afseende å offentliga kyrkoplikten vidtages, att då den samma, sådan den nu befinnes, innefattar tvenne högst olika beståndsdelar, en religieuse, hörande till Kyrkan och ledande till förbättring, samt en poenal, hörande till samhället och syftande till varnagel, dessa delar må i verkställigheten åtskilljas.
— På sådan grund, och jemte det Herr Doctorn anmärkt, det, i hans tanka, stötande och obehöriga vid verkställighet af uppenbar Kyrkoplikt, att en brottsling framfördes i Kyrkan, bevakad af straffets tjenare, för att uppbära offentlig nesa och vanära, att den skedde på ett rum, der den eviga kärleken dyrkas, dess löften förkunnas och dess nådemedel utdelas, på en dag, egnad åt andakten, lofsången och bönen, samt bland en menighet, som till desse öfningar sig församlat, och att Straffet utfördes af Presten, hvilken icke, såsom fordom, kom i egenskap af tröstare och vän att , efter bepröfvad bot och bättring, tillsäga syndaren försoning, utan att, såsom en straffbetjent, tvinga honom att erkänna en synd, hvars våda han ej förstår, en aldrig rönt ånger och en till dess värde gäckad tro, samt att derefter högtideligen försäkra honom om syndens förlåtelse och nådens delaktighet, har Herr Doctorn föreslagit, att det verldsligt straffet, som np utgör Kyrkopliktens hufyudsakliga och nästan enda del, må i så måtto förändras, att det icke verkställes i Kyrkan, el - 3i 8 Lag-Utskottets Betänkanden. ler i form af absolution, samt ej eller af Församlingens Lärare; Hvaremot Herr Doctorn tillstyrkt, dels att
Kyrkoplikt kunde i vissa förut ■vanliga fall uteblifva, der det i Allmänna Lagen stadgade öfriga straff kunde finnas för ändamålet tillräckligt, dels ensam ådömas i de händelser, der den ansågs kunna göra tillfyllest, dels ock i synnerhet verkställas i likhet med stockstraff, med någon lämplig skärpning i den dermed förenade vanheder; Men på det likväl
Kyrkan icke må förlora en inrättning, sora fran äldsta tider varit i helgd hållen, och bidragit till många vilsefordes förbättring och upprättelse, är af Herr Doctorn tillika ansett nödigt, att delinqventen, sedan han utstått det verldsliga straffet, må förvisas till sin Själasörjare, som ägde att, efter meddelade nödigs lärdomar och förmaningar samt förmärkte tecken till uppriktig bot och bättring, honom aflösa i Sacristian, såsom vid enskilt skrift.
Da hos Lag-Utskottet, till hvars handläggning förrberörde Memorial blifvit af Högvörtlige Preste-Ståndet remitteradt, öfverläggning förekommit till beslutande af det .Betänkande, sorn deröfver borde afgifvas, hafva af Utskottets Ledamöter flere från hvarannan skilljaktige meningar i ämnet blifvit dels skrifteligen, dels munteligen yttrade, hvilka innefattas uti det vid berörde tillfälle haline, bifogade Protocoll. I öfverensstämmelse dermed hafva Utskottets Ledamöter förenat sig uti det beslut, att sorn den uppenbara kyrkoplikten, i de fall då den, efter nu gällande Lagstiftning, jemte det Lag' Utskottets Betänkanden. 31g verldsliga straffet, ålägges, utgör, pä det sätt den i Kyrkan under Gudstjensten verkställes, icke allenast en nödig och skyldig förödmjukelse af brottslingen, hvilken genom sitt begångne fel stört den säkerhet, sorn är föremålet af föreningen till ett Samhälle, och brutit det band, hvilket fästade honom vid öfrige Medleinmarne deruti, utan ock en tjenlig varning för Allmänheten, ofta medförande större intryck, än sjelfva bestiaffningen , som den brottslige förut undergått; Så finner ock Utskottet sig icke kunna tillstyrka en så väsendtlig förändring uti formen af Kyrkoplikten, att den skulle komma att verkställas i likhet med det för andre mindre förbrytelser stadgade stockstraff, ehvad åtgärd till det sammas skärpning till mera vanheder må kunna vidtagas; Äfvensom Utskottet likaledes ansett, att den uti förevarande Memorial väckte fråga, huruvida åläggandet af Kyrkoplikt bör äga rum i afseende å alla de brott, vid hvilkas begående den samma, enligt nuvarande stadganden, är, utom verldsliga straffet, föreskrifven, samt om i visse fall endast Kyrkoplikt må kunna den brottslige ådömas, innefattar så beskaffade ämnen, hvilka icke annorledes, än vid en fullkomlig omarbetning af Criminal-Lagen kan under prof* ning komma, samt således, efter Utskottets tanke, bör hanskjutas till den Committé, hvilken, i anledning af Riksens Höglofl.
Ständers derom i underdånighet gjorde anhållan, blifvit af Kongl, Maj:st i Nåder förordnad och fått sig uppdragit, att berörde arbete, jemte öfverseende af CiviKLagen, veikställa. 320 Lag-Ulskottets Betänkanden, Deremot har Utskottet trott sig Inse, att de uti io:de och utte Moinenterne af Kongl. Förklaringen den 2 3:dje Martti 1807 stadgade tvångsmedel, hvarigenom den, som är motsträfvig att undergå uppenbar
Kyrkoplikt eller dervid nekar att, på sätt uti Kyrko-Lagen stadgas, afbedja inför Gud och Församlingen det brott, hvarföre han är Lagligen dömd, skall förmås till fullgörande deraf, icke lämpligen böra användas.
Utskottet har ansett, att andamålet ined Kyrkoplikten icke blon är missgärningsmannens förödmjukande inför Allmänheten, utan att han jemväl skall förödmjuka sig inför Gud, och att han må vinna försoning med Församlingen samt erhålla tillgift för sine begång-- ne fel; Och enär detta ändamål förutsätter, det brottslingen icke allenast skall Vara, utan ock erkänna, det han är ångerfull och botfärdig, samt, förr än sådant skett, Presten icke kan, i kraft af sitt Embete, tillsäga brottslingen en sådan tillgift, har Utskottet funnit, att då denne är så förhärdad, det han förnekar det brott, hvartill han, enligt verldsliga Lagen, ansetts förvunnen och derföre straff undergått, samt han förkastar den för honom öppen stående utväg att vinna försoning och förlåtelse, en sådan väl icke bör erhålla absolution, men att han dock icke genom yttre våld bör tvinga9 till ett erkännande, som han ej frivilligt, på grund af egen inre Öfvertygelse, vili lemna, utan att nämnde person i sådant fall bör stängas från Församlingens gemenskap och från åtnjutandet af Nådemedlen, samt lemnäs till egit eftersinnande af dess belägenhet.
Utskottet hy - Lag-Utskottets B stänk and en. ser den förmodan, att samvetet förr eller senare skall hos en sådan förhärdad syndare vakna, och att han då sjelfvilligt skall söka återvinning af de förmoner han försakat, och hvarifrån han ditintill sig uteslutit, men tror tillika, att, om en slik brottslings uppväckelse till eftertanka möjligtvis uteblifver, hans genom kroppsstraff aftvingade bekännelse icke kunnat vara af någon nytta för honom till dess omvändelse, utan tvertom mera föränledt att hos honom väcka gäckeri af en helig och angelägen handling, likasom att detta tvång icke är nödvändigt, då den förödmjukelse för brottslingen, som genom Kyrkoplikten i borgerligt hänseende åsyftas, är, medelst hans framförande och inställande dertill inför Församlingen, fu Ibordad, fastän den del deraf, som innefattar hans erkännande och den derpå följande absolution, ej blifvit fullkomnad.
På sådan grund har Utskottet funnit sig böra föreslå, att, med ändring af hvad i omförmälte tvenne momenter af förenämnde Kongl. Förklaring är stadgadt, hädanefter må antagas, att, då en för brott afstraffad person till undergående af honom tillika ålagd uppenbar
Kyrkoplikt inställes, och han dervid är motsträfvig samt förnekar brottet, samt således ej vill detsamma afbedja, han icke må af Presten absolveras, utan skall af Prestön afvisas med en tjenlig och alfvarsam föreställning att genom en uppriktig bekännelse och ånger åter söka Församlingens gemenskap och de dermed förenade fördelar, af hvilka han ej förr kan komma i åtnjutande, än han dertill Bihang till Riks-St.
Prat. igi7 . igig, y.de Sami. N:r 41.42. g22 Lag-Utskottets Betänkanden. pä berörde sätt gjort sig förtjent och värdig.
Får en sådan brottsling, efter undergången Kyrkoplikt, komma på fri fot, anser Utskottet det blifva bans Själasörjares åliggande, att, genom hans undervisande orri dess pligter mot Gud och medmenniskor, återföra honom till sökande af försoning med Församlingen ; men skall han åter till kortare eller längre tids fängelse eller allmänt arbete afföras, tillhörer denria vårdnad och omsorg den eller de Prestman, hvilka fått sig dylike brottslingars själavård anförtrodd.
Hvad åter rörer frågan derom , huruvida, enär den bestraffade och till uppenbara Kyrkoplikten instäl de brottslingen vid de af Presten, i likhet med Kyrko Plandbokens föreskrift, honom förestäldte frågor vill erkänna sin förbrytelse och ånger deröfver samt afbedja brottet, men Presten förut, vid det med honom anstäldte förhör, funnit honom sakna tillbörlig Christendoms - kunskap, absolution af Presten må kunna vägras och brottslingen på förenämnde sätt afvisas, eller om absolutionen icke desto mindre skall beviljas, hafva emellan Utskottets Ledamöter så olika tankar försports, att, vid beräkning af hvad som borde anses blifva resultatet deraf, Utskottet ansett sig böra såsom alternativer till Riksens Högloft.
Ständer framställa desse olika meningar.
Desamma äro således, det å ena sidan ansetts, att som, äfven med en svagare kännedom uti de väsendtligaste delar af Christendoms-kunskapen, en person, sorn begått så beskaffad! brott, hvarå, enligt verldsliga Lagen, utom det straff densamma stadgar, Kyrkopligt bör följa, kan in - Lag'Utskottets Betankanden.
323 se och finna obehörigheten af sitt förfarande och leanna hos sig uppriktig ånger deröfver, jemte föresats af ett förbättradt lefverne, samt i sågdam fall det synes blifva äfventyrligt, och när* mast ländande till hans förhärdelse, att förneka honom en sökt tillgift för sin förseelse och försoning med den Christna Församling han förtörna!, samt gemenskap ined densamma; Så borde icke eller för denne enär han sjelfvilligt, vid fullbordan af Kyrkoplikten, afgifver berörde bekännelse och försäkran, absolutionen till* bakahållas blott af det skal, att d&ss begrepp 1 Salighetsläran finnas mera inskränkte, helst för Presten, då han sådant erfår, ändock sedermera är öppet att innehålla med en sådan persons admitterande till nyttjandet af Nådemedlen, intill dess Presten finnér honom äga de insigter i sin Christendom, som för ett värdigt bruk af desse Medel äro nödvändige, och i öfrigt härvid i betraktande bör komma de mer och mindre vidsträckta fordringar, hvilka i afseende på berörde kunskap kunna hos den ena eller andra Prestmannen uppstå; Men å den andra sidan åter förments, att hvarken en verkelig upriktig ånger och botfärdighet hos btottslingén, eller kännedom hos honom, så väl utaf behofvet att vinna Guds Nåd och förlåtelse samt försoning med den Christna Församlingen, som ock af den våda för dess eviga salighet, hvilken i annat fall är oundvikelig, troligen icke kunna förväntas, utan i förening med en tillräcklig kunskap i Salighetsläran och de delar deraf, hvarifrån grund skall hämtas till öfvertygelsen härom; I följd hvaraf, oph då en ab - 3*4 Lag- Utskottets Letankandeni solution, som skulle meddelas brottslingen, enär han, vid saknad af berörde kunskap, icke kände värdet af en sådan välgerning, skulle blifva olämplig och obehörig, det ansetts nödigt, att bristande erforderlig insigt i Christendoinen äfven borde utgöra ett hinder för Kyrkopliktens fullbordan i afseende på absolution.
Detta allt, tillika med hvad af de Ledamöter uti Utskottet, som härifrån varit sk il jäktige, såsom skäl dertill blifvit anförd t, får Utskottet till Riksens Höglofl.
Ständers vidar© granskning vördsamt öfverlämna.
Stockholm den 18 Martii 1818.
Ständers Lag-Utskott vid Urtima Riksdagen i Stockholm d. 18 Mars 1S18.
Dä Tjenstförrättande Herr Öfver-Hof-Predikanten m. m.
Doctor Hedréns af Högvördige Preste - Ståndet hit remitterade
Memorial om ändring i nu gällande föreskrifter angående värkställigheten af ådömd Kyrkoplikt, hvilket nästlidne gårdag hos Utskottet förevarit och blifvit på bordet lagdt, nu åter föredrogs, upplästes följande skrifteliga yttranden: Af Hérr Borgmästaren Alin: ”Kyrkoplikten anser jag af det skäl böra bibehållas, att den till verldsligt straff dömde missgerningsmannen, sedan han genom undergående af det ådömde straffet| försonat Lagen, bör inför den Christna Församlingen, såsom ett bevis på sin ånger och, föresats till en förhata Lag-Utskottets Betankandenl 355 träd lefnad, erkänna brottet, bedja Gud och Församlingen om förlåtelse och såsom botfärdig syndate åter upptagas i Församlingens gemenskap.
TJr denna synpunkt betracktad blifver
Kyrkoplikten hvarken ett straff eller det slags förödmjukelse, sorn kan jemföras med Stockstraff eller Skampåle, ulan en förödmjukelse inför det Högsta Väsendet, som påkallar Församlingens förbön för den fallne syndarens förbättring och anropar för honom Guds Nåd och förlåtelse.
Det är således i förening med det verldsliga Straffet, sorn denna religieusa handling skall verka till syndarens förbättring, och jag har den öfvertygelse, densamma/ om den ej alltid kan verka detta ändamål, likväl på dervid närvarande Församling alltid gör intryck, som är mera varnande mot brottet än sjelfva verldsliga straffet, och i opinionen ännu äger en vigt, som man skulle önska alldrig måtte försvagas.
Men som denna handling har för ändamål, ej missgerningsrnannens förödmjukelse allena inför menniskor, ty huru skulle den kunna behöfvas eller blifva större, än den redan varit vid verldsliga straffets offenteliga verkställande, utan hans förödmjukelse inför Gud och försoning med Församlingen, och att göra honom värdig till erhållande af Guds Nåd och syndernes förlåtelse, så förutsätter detta ändamål, att syndaren skall vara, och erkänna sig vara, ångerfull och botfärdig, och- det är då först Presten, i kraft af sitt Embete, kan försäkra honom sine synders förlåtelse.
Ar emedlertid missgerningsmannen så förhärdad, att han förnekar brottet och förkastar den honom till - Lag-Utskoltets Betänkan den. bjudne försoningen; så kan han ej erhålla absolutionen, men han bör ej eller genom något straff derföre kunna tvingas till ett erkännande, som han ej frivilligt och med inre öfvertygelse skall lemna.
Han bör, stängd från åtnjutande af Församlingens gemenskap och Nådemedlen, lemnäs åt eget eftersinnande.
En gång vaknar säkert hans samvete, och han skall sjelf frivilligt söka hvad honom varit tillbjudit , men han af förhärdelse förkastat.
Inträffar ej detta, så hade i alla fall den bekännelse, hvartill han genom ålagdt kroppsstraff kunnat tvingas, varit af ingen nytta för hans själ och inom honom endast vackt ett gäckeri med en helig och angelägen handling.
Han har i alla fall varit framförd inför Församlingen för det ändamål, som ofvan är nämndt, och således, så när som på absolutionen , undergått Kyrkoplikten , hvarigenom det, som i borgerligt afseende på hans förödmjukelse, åsyftas, blifvit uppfylldt.
Det är således endast i det afseende jag anser förändring i sättet att verkställa den ådömde Kyrkoplikten böra äga rum, att, då en till Kyrkopliktens undergående i Kyrkan inför närvarande Församlingen framförd missgerningsman, förnekar öfvertygelsen om sin brottslighet och den ej erkänna vill, lian dertill ej bör genom kroppsligt straff tvingas, och Presten ej vara förbunden att ge honom absolution.
Biifver missgerningsmannen derefter ställd på fri fot, är han såsom en oabsolverad syndare i mistning af åtskilige medborgerlige förmoner och rättigheter, som jemte nitiske Religions-Eärares bernd - Lag-Utskottets Betänkanden.
337 dande att undervisa honora orri sina pligter emot Gud och menniskor, säkert snart skall återföra honom till att söka försoningen.
Ar åter hans brott af den beskaffenhet, att han för kortare eller längre tid eller för hela sin lifstid blir skiljd från Samhället, så hafva FångPredikanterne den skyldigheten, att söka omvända en sådan syndare, och förr eller sednare vinnes säkert ändamålet af den brottsliges egen öfvertygelse, då sådant blifver för hans eviga välfärd af oändeligt större vigt, än om han, utan känsla af sitt brott och vidden af själavådan, genom tvångsmedel bringades dertill.” Af Herr Prosten Säve.- ”Öfvertygad om den fullkomliga olämplig, heten och skadan af Kyrkoplikten i nuvarande form för närvarande tid, (hvilken form jag ic. ke heller kan finna vara Christendomens Stiftares föreskrift och anda eller första Församlingens bruk) vågar jag, instämmande med Herr Doctor Hedrén, föreslå och yrka häruti den förändring:
Att, med bibehållande af det yttre penala eller brottslingens offentliga framställande i Kyrkan eller Vapenhuset (så framt detta nya eller förökta straff för en redan offentligt afstraffad brottsling skulle finnas för ändamålet tjenande och nödigt) den Presterliga åtgärden, medelst absolution i Kyrkan, sorn jag anser i de flesta fäll blott verka syndarens förhärdelse och föga uppbyggelse, må alldeles upphöra; men med vilkor endast, att delinqventen efter uts-tåndet straff och sin frihets återfående skall antydas och uppmuntras, att söka Prester - 3sS Lag-Utskottets Betänk anden'. skåpet, för att, efter erhållna föreställningar samt betygande af ånger och förbättrad sinnesförfattning, blifva i Christna Församlingen åter upptagen, och för att, sedan denna dess frivilliga återgång till Christendomen blifvis från Predikstolen Församlingen tillkännagifven, den Heliga NattVard#n jemväl åter kunna få begagna.
Ehuru också härmed icke allt möjligt och tänkbart missbruk kan vara undanröjd t, förmodar jag sålunda Eagens kraf, Religionens afsigt och Ghristelig ordning närmast vara förenade och uppfyldte.
Så snart offentlig absolution i Kyrkan yrkas, underställer jag vördsamt, om icke saken i det hela blir densamma sam förr.’’ Äf Herr Prosten, Lector Fellenius ■■ ”Vid förevarande fråga om Kyrkoplikt, kan jag, för min del, icke tillstyrka någon annan ändring dervid, än hvad kan pröfvas nödigt, för att, efter det eljest väl författare Memorialets uttryck, pag. 12, återföra den till hvad den i början varit, en religieus jörbältrings-anstalt.
Jag är också i detta afseende af den tanka, att ingen annan ändring kan tillåtas elier för Religions - helgd och Samhälls-ordning vidtagas.
Het är Läraren i Församlingen af den Heliga Stiftaren gifven en makt, att i rätt ordning förlåta och behålla synder.
Het är en Christelig Församlings ratt, lika urgammal med Stiftarens Lärjungars första Församlingar, att ifrån sig utesluta förbrytare eller i Församlingens gemenskap åter upptaga ångrande och bättring lofvande.
På dessa grunder måtte väl Lärarens pligt vata, att icke se tillbaka; dess pligt Bag Utskottets Betänkanden.
529 måtte vara, att undervisa, straffa, förmana.
Eller bör en slöja hängas öfver låsten?
Bör brottslingen under en täckmantel döljas?
På dessa grunder bör också en Christelig Församling sin rätt betagas, att af en Christelig försonlighet, betyga den bättring lofvande affällingen förlåtelse och att få hafva honom i sina böner innesluten: och .Läraren är ju vid detta tillfälle Församlingens tolk, äfven som den evige Förbarmarens?
Eller skulle Samhälls-ordning, trygghet och säkerhet och en, inom en Christelig Församling, anständig dygd och redlighet kunna tillåta, att en brottsling, sedan lian våldfört allmän säkerhet, eller förbrutit sig mot Samhället och afklädt sig känslan af Församlings dygd och ordning, icke skulle få känna sin förbrytelse, inför Frörsamlingen erkänna och försona densamma?
Eller kunde väl tänkas vara anstötligt, att se en fallen broder, med tårar, med ånger, med blygd i Herrans
Hus, på en dag för andagt och bön, inför den evige Kärleken , inför sin Lärare och bland försonlige Christendoms bröder, bekänna sitt brott och bedja om förlåtelse?
Bör det icke, — (och sådane exempel gifvas) bör det icke för både Lärare och Församling vara en större fägnad, att återfå en förlorad son, en borttappad broder, än öfver flera hundrade, så kallade, rättfärdige?; På dessa grunder, och isynnerhet på den förstnämnde, af sjelfva första Stiftelsen och på den sistnämnde af förbättrings vissheten, som mången gång icke osäkert är funnen verkande och välgörande, att förtiga, att denna Kyrko-disciplins handling otvifvelaktigt genom exemplen afskräckec Lag-Utskottets Betänkanden. och afhåller mycken brottslighet, som eljest, om denna alfvarliga magt en Församling äger, borttoges, mera öppet skulle gäcka bade Religion, ordning oell seder, kan jag icke tillstyrka annan ändring, än att, om brottslingen, efter anställd pröfning och enskild förmaning af Läraren, befinnes, med en ringa Christendomskunskap, röja hårdhet och obeveklighet, att vilja erkänna och afbedja sitt brott, han, väl i Kyrkan införes och på den vanlig-a Pliktpallen ställes, men icke får absolution, utan i Församlingens böner innesluten, offenteligen från Lärostolen förmanas till undervisning i Ghristendom och lefnads förbättring, med tillsägelse, att, utan ovedersägliga prof derpå, icke med Församlingen kunna admitteras till den Heliga Nattvarden.
Med denna förändring böra då förfalla alla tvångslagar, alla så beskaffade Författningar, förr eller sednare utfärdade, och i Kyrkan ingen Militaire, inga Executions-Betjenter, annorlunda synas, än som kan förenas med det värdiga vid en offentelig Gudstjenst.” Af Herr Assessoren Gyllenhaal: ”Om det å ena sidan är obestridligt, att den anstalt eller förrättning, som i våra Lagar betecknas med ordet Kyrkoplikt, till sin ursprungliga egenskap varit en blott religieus åtgäad, som, långt ifrån att innebära någon vanära eller verldslig förödmjukelse, endast hade till ändamål, att med den Christna Församlingen försona en för brott tilltalad, dömd och afstraffad person, — att åter upptaga honom i dess sköte och gemenskap; Så lärer, å den andra, lika litet kunna motsägas, att denna åtgärd fran sin Lag-Utskottets Betänkande)!. 3 3 1 primitiva beskaffenhet så helt och hållet urartat till en verldslig bestraffning, att delinqveutens offenteliga prostitution nu mera anses utgöra det väsendtliga i denna anstalt, det religieusa åter en bisak af så obetydligt varde, så litet magtpåliggande, att en brottsling, i händelse af motsträfvighet, kan, genom de hårdaste verldsliga straff, tvingas att efter det i Kyrko-Handboken föreskrifne formulair, besvara de frågor, som vid absolntionen honom föreställas, eller påtrugas en ånger, som hans hjerta, hans samvete, hans inre öfvertygelse icke erkänna; och detta allt, om ock han i sin Christertdom icke skulle äga den ringaste kunstap.
För hvad jag här haft äran nämna äro bevisen icke svåra att framdraga.
I förra afseendet åberopar jag icke blott stadgandet i 3 §. 9 Cap. af Kongl. Kyrko-Lagen den 3 September 1686, som bjuder:
Vid uppenbara Skriftermål skall
Pr esten varna folket, att icke vara sd obetänkt, och förvita den botfärdige syndaren, det han Kyrkoplikt utstått, och sig således för Gud Ödmjukat häfver:
Gör det någor, skall han derföre, tillbörligen näpsas och af verldslig
Rätt med straff beläggas; utan ock det särskildta Beslut, som mera än Etthundrade år sednare, förekommer i Kongl. Conseille-Protocollet för den 19 Februarii 1790, hvaraf inhämtas, huruledes, i anseende till Cornetten H., som, jemte half mansbot, blifvit ådömd Kyrkoplikt, för det han vållat Krono-Länsmannen L — s död, Kongl. Maj.-t förklarade sig icke kunna bevilja någon förskoning, hälst Kongl. Maj.t icke. fann Cornett ens förmenande, att den aktning, han ibland sine karnrater borde S3® Lag-Utskoftets Betänkanden'. ilga, igenom Kyrkoplikten skulle förminskas', vara grundadt, emedan denna aktning ej pä något sätt derigenom kunde spillas, att han inför den FörsamUng, han gifvit förargelse, offenteligen visade änger oell med Församlingen vänn förening.
I sednare åter vittnar säkrast dagliga erfarenheten, saint, utom flere andre Författningar, Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 och synnerligast Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse till Kgl. HofConsistorium och Kongl. Krigs-Hof-Fätten den 94 September sistledit år 1817.