Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Märkeligt och vackert är äfven ett »englahufvud» (k. 539a), måladt al fresco.
Skön är en »H.
Franciscus», (k. 560), af Pacchiarotto, såsom Rafael en efterföljare af Perugino.
Venetianska skolan har de bästa representanter i Wien och Dresden, fulltaligast på förstnämnda ställe.
I München äro, utom flere utmärkta porträtt af Tizian, (1576 – död vid 99 års ålder), en »Jupiter och Antiope» (k. 634) och »Venus för en Bacchantinna afslöjande kärlekens mysterier» (524) det utmärktaste.
Det sednare stycket har i kompositionen mycken likhet med den tafla i Wien, som bär namn efter del Vastos älskarinna.
Likaså böra ej förbigås: ett »musicerande sällskap» (486) af Pordenone, och ett »fruntimmersporträtt» (487), af Tizians lärjunge Paris Bordone.
Det är utmärkt väl måladt och visar originalet till de feta, gullockiga qvinnor, hvilka förekomma i hans arbeten uti Wien.
Porträtt af Tintoretto (1594) ser man såsom här i alla samlingar, och Paolo Veroneses (1588) härvarande stycken kunna ej mäta sig hvarken med dem i Wien eller i Dresden.
Deremot finnas af konstens restaurator, Annibal Caracci (1619) ett bland de bästa stycken: »Eros och Anteros» (520), samt bland öfriga Eklektikers (Bolognesiska skolans) arbeten otvifvelaktigt det bästa Tyskland eger af Guido Reni (1649):
»Mariæ uppstigande till himla» (531), en helig »Hieronymus» (450), en »ångerfull Petrus» (k. 622), och en »Johannes» (k. 632) – alla förträffliga stycken – äfvensom goda stycken af Dominichino, Guercino, Albani, Sassoferrato, Carlo Dalce m. fl. De så kallade Naturalisterna, (Neapolitanska skolan) äro äfvenså talrikt representerade; främst Michelangelo Caravaggio (1609), af hvilken en effektfull »herdarnes tillbedjan» (521); vidare den redan nämnda Spagnoletto, Salvator Rosa, med flera landskap, bland hvilka i synnerhet en flod med drickande krigare i en djup bergsklyfta (k. 611), Michelangelo Cerquozzi, Luca Giordano, Palma d. y., m fl.
Leuchtenbergska galleriet i München har en liten utvald samling af förnämligast italienska, nederländska och nyare mästares arbeten.
Kanske största värde i konsthistoriskt hänseende har en kopia, i originalets storlek, af Leon. da Vincis »Nattvard», utförd med krita på papper af Joseph Bossi (1816), som eger alla kännares bifall och är så mycket dyrbarare, då af originalet endast få otydliga fragmenter återstå.
En madonna, fullkomligt lik den i pinakoteket, och lika litet intagande som den, bär Leon. da Vincis namn.
Flera stycken nämnas efter Luini, dock intet så skönt, som den nämnda madonnan i pinakoteket.
Af en annan Leonardos lärjunge, Andrea Salaino finnes äfven en »madonna, med barnet, sittande i d. h.
Annas famn», som eger mycken likhet med den förras arbeten och äfven i skönhet står vid deras sida.
Ett porträtt af en kardinal tillskrifves Rafaël.
Herrliga äro en »engel tillbedd af en biskop» och en »madonna» af Murillo, hvilken man i dessa stycken, så till anda som färgton, lärer att känna på en helt annan sida, än ur hans taflor i pinakoteket.
En »madonna med barnet, vid hvars sida Johannes döparen och den hel.
Georg», af Tizian, förtjenar serskild uppmärksamhet, icke blott såsom utmärktare än någon af dem i pinakoteket och Wien, utan äfven emedan en sådan omgifning är karakteristisk för Tizians heliga familjer.
Här finnes också en annan dylik, der Paulus företräder S:t Georgs ställe.
Bland de många ur Nederländska skolan nämner förf. endast af van Dyck: en tafla med »Karl II:s, Jacob II:s och prinsessan
Marias bilder» såsom barn, en skön målning.
Bland de nyare finnas flera fransoser, såsom David (1826), Vernet (Karl) (1837), Gerard (1837), Richard, hvilkas arbeten i Tyskland äro sällsynta.
Ett putslustigt stycke af den sistnämnde föreställer, huru Henrik IV strör konfekt för hertigen af Bellegarde, hvilken gömt sig under hans Gabriellas säng, med de orden: »allt måste hafva något att lefva af!» Hess (Peter), historiemålaren, har här flera goda stycken.
Äfven svenskarne, hvilkas arbeten väl i utländska gallerier äro sällsynta gäster, hafva här representanter uti en »utsigt af Gripsholm» af Fahlcrantz, och en af »hamnen i Kalmar» af Berger, det förra ett litet, utmärkt vackert stycke.
En ännu större sällsynthet är ett eldskensstycke, en »Italiensk Osteria», af finnen Alexander Lauræus, (död i Rom 1823, 37 år gammal), som väl ej torde taga sig illa ut vid sidan af dylika utaf Honthorst eller Schalken.
I katalogen heter han: »Lareus A. (Schwede»).
Ännu har det
Leuchtenbergska galleriet värde af några skulpturarbeten, bland hvilka Canovas trenne »Gratier» intaga första rummet.
– Galleriet är öppet alla torsdagar.
Deremellan vinnes inträde på föregående anmälan hos intendenten, hvilken, för att föröka sin dessutom nog stora inkomst såsom cicerone, noga tillser, att ej skilda sällskaper få inträda på samma gång.
Och om en ensam person anmäler sig, så är denna för honom ett sällskap.
Det kejserliga, kungliga (K. K.)
Österrikiska målningsgalleriet i Wien befinner sig uti ett, efter den franskt-italienska smaken uppfördt, och dock ganska vackert lustslott, Belvedere, i förstaden Landstrasse.
Näst galleriet i Dresden, som enligt katalogen räknar 2000 nummer, är detta galleri det största i Tyskland, med ungefär 1600 nummer; då det i Berlin innehåller 1268 och det i München 1269 taflor.
Vid sådana massor är det omöjligt att gifva den besökande någon tillräcklig ledning.
Men sjelfva svårigheten att bland denna mängd utleta det dyrbaraste och mest lärorika, bör göra äfven en kortare anvisning välkommen för den, som ej är konstkännare ex professo.
Jemfördt med galleriet i München, erbjuder det i Wien största rikedom ur Venetianska och kanske Neapolitanska skolorna.
Äfven hvad här finnes ur den Nederländska har till en del intet motsvarande i öfriga Tyska gallerier.
Likaså är samlingen af nyare Tyska, isynnerhet Österrikiska, konstnärers arbeten synnerligen värd uppmärksamhet.
Icke så de egentligen Tyska skolorna, ehuru antalet af deras arbeten icke är så ringa.
Men den innehåller blott enskilda stycken, som förtjena serdeles uppmärksamhet.
Det bästa af Italienare och Nederländare finnes i slottets medlersta våning, och det är till denna vi hufvudsakligast hålla oss.
För öfrigt vill man i Wien ega närmare historiska notiser om hvarje utmärktare tafla, än annorstädes är fallet, så att äktheten äfven på historisk väg kan utredas.
Några prof härpå meddelades förf. välvilligt af Galleri-direktorn, Peter Krafft, sjelf berömd målare.
Också vittnar katalogen om sanningskärlek, emedan uti densamma flera målningar, ehuru de bära berömda mästares namn eller monogrammer, betecknas såsom understuckna.
Och dock vilja kännare påstå, att här ej står så rätt till.
Vi vilje, för redighetens skull, följa den ordning, i hvilken salarne äro numrerade21.
Första och andra salen i medlersta våningen äro upptagne af Venetianska skolan.
I den första är det mesta af Paolo Veronese, dock till en del underlägset hvad som af honom finnes i Dresden.
Det bästa torde vara: »Christus och den botfärdiga Magdalena» (1), »de tre vise män» (30), och en »Judith» (34).
En »herdarnes tillbedjan» af hans «arfvingar» (måleriets historia upptager en son Carlo Caliari) är ganska utmärkt.
Den har en friskare färg än Veroneses egna, som öfverallt visa sig förfärligt »nachgedunkelt», och i hvilka nu en grönblå teint är den rådande.
Af Giorgione, Tizians medlärjunge (hos Bellini) torde de såkallade »Landtmätarne från Österlandet» (6) vara det bästa, ehuru äfven en »krigare» (36) i form och färg är utmärkt.
Stycken af Palma d. ä., en annan lärjunge af Bellini, af Tizians lärjungar, Bordone, (hvars taflor, både här och i följande sal, med den nämnda qvinnofiguren), samt Tintoretto (isynnerhet sköna porträtt), och af Bassano, Veroneses lärj., fylla det öfriga af salen.
– I den andra är Tizian hufvudpersonen.
Berömdt ärhans »Ecce homo» (19); nästan skönare än någon Venus i Dresden hans »Danaë», samt präktig den allegoriska målning, med det ofvannämnda porträttet af del Vastos älskarinna, (61), som tydligen är en fri öfversättning af Venus och Bacchantinnan.
Förvånas man redan öfver de madonnor af honom, man ser i pinakoteket och i Leuchtenbergska galleriet i München, så är detta ännu mera fallet här, der trenne sådana finnas (39, 41 och 45), ty de visa uti intet afseende någon likhet med hvad man för öfrigt ser, och hafva intet intagande, ehuru färgen mindre lidit och ser frisk ut.
Lyckligtvis bära de ingen namnteckning.
Nästan än mera förvånande är en stel »Lucretia» (4).
Så mycket vackrare äro några porträtt, bland hvilka en »Carl V:te», som äfven finnes i München. »Äktenskapsbryterskan» (21), af Allessandro Varottari (1650), en målare, som, jemte Palma d. y., föres till de sednare naturalisterne, lider icke af jemförelsen med samma scen under Tizians namn (62).
Märkvärdiga äro äfven Tyskarne Loth och Calcar, den sednare Tizians lärjunge, den förra, som lefde ett århundrade sednare, både här i »Jacob välsignande Josephs söner» (28), samt uti flera stycken i München, enkel och storartad.
Bland äldre Venetianer är Bellini »en ung qvinna» (43), märkligast.
Tredje salen har målningar ur Romerska skolan, främst tre märkvärdiga af Rafaël.
Vidare: med Peruginos namn en »madonna med barnet» (12); »Evangelisternas attributen) (18), ett litet, raskt utkastadt och originelt stycke, som nämnes efter Giulio Romano, samt likaså en »Pluto» (37), hvilka dock båda endast för stora kännare måtte ega sitt höga värde.
Från sednare tider af Salvator Rosa »romerska bataljstycken» (54, 56), samt en »H.
Wilhelm», («büssender Krieger,» 36), af Carlo Maratta (1713), de Rafaëliska »stanzernas» återställare, räknad till Eklektikerna, och af Rafaël Mengs (1779) flera berömda stycken.
Den fjerde salen, som kallas efter Florentinska skolan, har ett par icke serdeles utmärkta arbeten af Fra Bartolomeo och del Sarto, (blott »efter» Mich.
Angelo och »efter» da Vinci), men för öfrigt original endast från konstens förfall eller från en sednare tid efter dess restauration.
Från denna sednare period är en »Judith» (20), af Christoforo Allori (1621) berömd.
En «madonna med barnet» (38), i katalogen: «Schule des Fransesco Vanni» (denne föres till perioden af konstens förfall), har ett mildt Rafaëliskt behag.
Femte salen, Bolognesiska skolan, innehåller Carracciernas och deras efterföljares arbeten.
Af Annibale Carracci utmärktare: en «Venus och Adonis» (13), samt flera af Guido Reni och Guercino.
Af Carracis finnes ännu i nästa sjette sal, men hufvudsakliga prydnaden är här Correggios taflor, och bland dem «Io» (19), dupletten till den i Berlin, utan att man vet, om någondera af dem är kopia.
Af hans efterföljare, il Parmigianino (Franc.
Mazzuoli), en «S:ta Catharina med tvenne englar», frapperande skön.
Sjunde salen innehåller arbeten från åtskilliga skolor.
– Sällsyntare äro de många af Andrea Schiavone, Tizians lärjunge, samt några ur Neapolitanska skolan af Antonello di Messina (15 seklet), Solimena (1747).
Flera goda taflor finnas af Luca Giordano (1705).
Bland de många arbeten af redan nämnda mästare, som äro uppställda i nedersta våningen, nämna vi en «Lucretia» af Tizian och en annan af Paolo Veronese, endast för det misslyckade i båda.
Ämnet synes i sanning hafva trotsat all konstnärsförmåga, såsom äfven kan finnas på den i München af Dürer.
Tizians tafla har ett »Sibi Titianus F», Veroneses Lucretia har dock ett vackert ansigte.
Ett »landskap» (2 salen, 18) af Tizian är en sällsynthet.
I samma rum finnes en skön »madonna med barnet och helgon» (2) af Cignaroli, en sednare tidens målare, död 1770.
I 3:dje salen (4) ser man ett annat exemplar af den tafla, »Christus vid oljoberget», som i München tillskrifves Mich.
Buonarotti, men här också blott utgifves för efterbildning.
Derstädes och i 4:de salen ses också ett stort antal arbeten ur Neapolitanska skolan af Spagnoletto, Salvator Rosa, Luca Giordano, m. fl., samt af Tysken Rosa di Tivoli (Phil.
Roos, 1705), hvars stycken utom Dresden äro mera sällsynta.
Arbeten af Nederländska målare äro här ganska talrika.
I mellanvåningen, der de förnämsta hafva sin plats, har man först den egentliga Holländska skolan, med en mängd porträtt af Rembrandt, stycken af Gowaert Flink, Hoogstraten, Koning.
Sedan i andra salen endast landskapsstycken, dock äfven utom Nederländska skolan.
Af de äldsta landskapsmålare Patenier, Bles och Corn.
Matzys, alla i början af 16:de seklet, får man se karakteristiska arbeten bland Tyska skolans härstädes.
Genom Johan Breughel (1525, »sammets»- eller »blomster»-B) och hans efterföljare, Fouquiers, Savary, Vinckebooms, m. fl. blef landskapet blott en dekoration, en tapet såsom bakgrund för taflans hufvuddel, en qvinnobild, allegori o. s. v., såsom det redan varit hos de äldsta Tyskarne, hvilka satte landskapet i stället för Byzantinernas guldgrund, jemnfärgade eller rutiga botten, dock med något iakttagande af perspektiven.
Rubens gjorde landskapsmålningen till en härmning efter naturen.
Hans efterföljare voro: Bril, Elzheimer, Lys, Poelemburg.
Caspar Poussin (1675) idealiserade, med iakttagande af naturenlighet, och valde äfven till staffage antik arkitektur samt scener ur den antika mythen.
Af honom och hans efterföljare, J. F. van Bloemen (Orizonte, 1748), finnas här flera goda taflor.
Likaså af Ad.
Pynacker, Fr.
Moucheron och Jac. von Artois, lärjungar af Claude Lorrain (1682), som, i stället för Poussins romantiska utsigter, har dem vidsträckta, med trädgrupper och effektfull belysning.
Alla dessa imiterade sydliga landskap, Zachtleven (eller Saftleven, 1685), af hvilken här N:o 44, deremot Rheintrakter.
Tvenne stycken af honom finnas i det såkallade gröna kabinettet (81 och 82).
En gren af det idealiserande landskapsmåleriet är det idylliska.
Äfven dess äldsta bearbetare Wynants och Weenix äro här representerade, ehuru ej i nämnda, för dem mest karakteristiska stil.
Den sednares lärjunge, Nicol. Berghem (1683), är i denna art den utmärktaste.
(Af honom här flera små taflor, 39, 47, 86, 92, 93 i gröna kabinettet.)
Äfven den nämnde Rosa di Tivoli hör hit.
Samtidigt med Poussin, Claude och Berghem lefde Jac. Ruysdael (1681), en trogen afbildare af naturen, men af dess majestät och makt öfver menniskoverk.
Af honom ses tvenne mindre stycken (29 och 36), ett af hans lärjunge Hobbema, och ett vackert »månskensstycke» (16), af Arthur van der Neer, som också tillhör denna skola.
Vidare: sjöstycken af Bonaventura Peters och Backhuysen (1705).
– Den följande tredje salen innehåller en samling af van
Dyck’ska porträtt och ett sällsynt antal historiemålningar af samma mästare.
Vi våga ej afgöra, huruvida hans tvenne »nedtagningar från korset» i Münchner pinakoteket öfverträffa dessa, som icke taga sig rätt väl ut; men i Berlin finnes en »den hel.
Andes utgjutelse», som utan fråga tillhör hans bästa historiska kompositioner.
Fjerde salen förvarar taflor af hans mästare Rubens, hvilka de förnämsta: »Loyola, som botar de besatta» (1), och den »undergörande Frans Xaver» (3) – kanske det yppersta af Rubens, som man ser i här upptagna gallerier, må man än göra, hvad väsende man vill, med det artistiska i de nämnda taflorna uti München.
Bland de många genremålningarne fästa vi blott uppmärksamheten på några serdeles subtila af Fr. v.
Mieris och Terburg, i gröna kabinettet, der, likasom i sjette salen, äfven flera »interieurer» af Steenwyck d. ä., samt i den femte goda porträtt och sällsynta landskapsstycken (4 och 13), af Rubens, ej böra förbises.
En intressant sammanställning utaf blomsterstycken, af Seghers, Thielen, Mignon, Heem, alla från 17:de seklet, samt Huysum och Rachel Ruysch, från det 18:de, m. fl., finnes i det så kallade hvita kabinettet.
De äldre Tyska skolornas arbeten hafva sin plats i tredje våningen.
Från äldsta tider finnes ganska obetydligt, men samlingen från den äldre Öfvertyska och Nederländska skolan är talrik nog, ehuru ej utvald.
Det märkvärdigaste ur den förra, i första salen, är en altartafla af Michael Wohlgemuth (1519), med dubbla, på båda sidor målade flyglar (47), allt framställningar af helgon och kyrkofäder.
Dürer, den förres berömda lärjunge, lärer man här känna på en ny sida uti tvenne taflor (15 och 18), föreställande den ena »10,000 martyrer», den andra »treenigheten».
Figurerna hafva uti teckning mycket tycke med dem, på några taflor i München, (pinakot. k. 571, 576, 583) som tillskrifvas Rafaël, från hans första tid.
På båda taflorna finnes Dürer sjelf afbildad.
För öfrigt är det omöjligt att igenkänna samma hand i dessa stycken som i någotdera af samma mästares redan omnämnda arbeten i Münchner-galleriet, hans »apostlar» nemligen, «hans porträtt» och »Lucretia».
Denna sistnämnda och hans riddarefigurer äro i samma stil, som här tvenne madonnor (26 och 28).
Ett par porträtt vittna deremot mera om den store mästaren.
För öfrigt innehåller rummet en mängd stycken af Cranach d. y., Holbein d. y., och flera arbeten ur Öfvertyska skolan, samt, utom flera porträtt, en »omskärelse» (73), af Dürers lärjunge Aldegraf (Aldegrever 1560), som synnerligen utmärker sig.
En tafla (82), tillskrifven Hemling, torde ej kunna försvara sitt namn.
I 2:dra salen, med taflor ur gamla Nederländska skolan, förtjena, af fyra stycken, som tillskrifvas bröderna Eyck, en stående »madonna» (15) och ett »porträtt» (12) af Joh. v.
Eyck synnerlig uppmärksamhet.
Bland de öfriga påminna vi om ett »landskap« (43) af Patenier, med Jesu döpelse, och trenne (73, 74, 75,) af van Bles. Vidare tre taflor (54, 56 och 64) af Hemessen, en mindre känd målare från medlet af 16:de seklet, alla föreställande
Mathei kallande till apostlaembetet, af hvilka isynnerhet det sednaste numret samt ett »helgon» (63) af samma man äro sköna stycken.
De båda följande salarne, med arbeten af sednare Nederländska och Tyska mästare, hafva flera märkvärdiga stycken från den vanligen nedsatta perioden af Tyska skolans härmning efter Italienarne, som visa, att de hit räknade målares arbeten stundom ega ett icke obetydligt värde.
Så tvenne praktfulla stycken (34, 35) af Franck d. ä. (1606), i tredje salen; ett af Rottenhammer (1608), fjerde salen Nr 8.
Deremot visa flera af Fr.
Floris (de Vriendt) och Octav. van Veen (Ottovenius) ett uppenbart konstens förfall.
Fjerde salen upptages äfven af en mängd målningar från 18:de seklet, hvilka tillsamman med den stora samling af måleriets nyaste alster, som finnas till venster i samma våning, bilda en skala för den nyaste Tyska konstens utveckling, som icke igenfinnes i Tysklands öfriga gallerier.
Utrymmet förbjuder oss, att bland dessa utmärka de många utmärkta och förtjenstfulla.
I allmänhet är man fallen att i de nyares arbeten låta sig mutas af färgens friskhet och glans, af det skarpa afbrottet mellan ljus och skugga, som ger utförandet ett sken af kraft och karakter.
Förf., som förde en ung dam ikring i detta galleri, hade yttersta möda att förmå henne öfvertyga sig om de äldre mästarenas företräde.
Fram- och åter-vandringar, från de nya till de gamla och tvertom, tjenade till intet.
Först sedan hon någon tid i ro fått betrakta de nyares arbeten, sade hon: «dessa äro dock alla lika; jag tror, att de gamla göra mig mera glädje».
Hennes naturligt goda omdöme hade träffat rätta punkten.
Endast det inre, djupet, förmår alltid med ny tjusning fängsla blicken och sinnet.
Esterhazy’ska galleriet, uti det furstliga sommarpalatset i förstaden Mariahilf, eger arbeten af stort värde.
Främst stå en »Maria med barnet och tvenne qvinnliga helgon» (Museum 36,22 nu i 11:te rummet), under Leonardo da Vincis namn, samt den berömda «handtvagningen» (2:dra rummet, 58), af Rembrandt.
Den förra taflan hafva kännare velat tillskrifva B.
Luini.
Har man af båda mästarena ej sett annat, än af Vinci »den H.
Cecilia», och af Luini »madonnan med barnet» i München, så finner man hos den ifrågavarande taflan påtaglig likhet i maneret med det förra af dessa arbeten.
Den skall här ej vara den enda af da Vinci, utan har trenne föregifna medsyskon, af hvilka dock intet har syskontycke.
Bland dessa bär ett mästarens porträtt (Museum 44, nu i 11:te rummet) till inskrift: åt della Torre af L.d. V.
Här finnes också tvenne stycken med Luinis namn, af hvilka »en helig familj» (11:te rummet, 16) är ganska skön, ehuru ej jemförlig med den nämnda, ojemnförligt sköna madonnan.
I «madonnan med barnet och Johannes», som tillegnas Rafaël, anses endast barnet vara af dennes hand.
Galleriet innehåller dessutom en stor mängd landskapsstycken, från olika tider, samt en skön och sällsynt samling af Franska och Spanska mästares arbeten.
Anmärkningsvärda äro också en »Petri befrielse ur fängelset», af Steenwyk d. ä., som förekommer i alla samlingar, men här i ett utmärkt exemplar, samt ett stycke (2:dra rummet, 13) af Potter, en raritet i hvarje samling.
Lichtensteinska galleriet uti furstliga slottet, i förstaden Rossau, lärer vara en bland de största privata samlingar.
Bland mängden måste finnas ett och annat godt, men större delen synes samlad utan stort urval.
Förf. hade blott tillfälle att en gång besöka detta galleri och saknade dertill all föregående kunskap om dess märkvärdigheter, äfvensom katalog.
I grefliga Fries’ska samlingen, hvilken förf. icke fick se, skall finnas en »Mariæ död» af Dürer, med porträtt af Maximilan I och Maria af Burgund, som är synnerligen berömd.
Knappt vågar förf. vända sig till
Dresdener galleriet, hvars rikedom på utmärkta stycken motsvarar det stora antal af målningar, det innehåller.
En blick på katalogen säger, att man här ej har att söka prof från måleriets äldsta tider, utan det mesta förskrifver sig ifrån dess blomstrande period, samt tillhör, till dess utmärktaste del, den italienska skolan, ehuru denna i nummertal blott upptager hälften mot de förenade Tyska, Nederländska och Franska skolorna.
Galleriet är indeladt i det yttre och inre, det sednare innehållande Italienarne och, med undantag af Rafaëlssalen, bestående af de rum, som ligga inåt borggården af det palats, uti hvilket galleriet är uppställdt.
Nummerföljden är serskild för hvardera afdelningen.
Hvem skulle kunna utmärka något annat i Rafaël’s-salen, dit hvarje besökande genast hastar, än mästarens «madonna di San Sisto», ehuru omgifven af mästarstycken denna tafla är.
Man stadnar häpen inför den, och det förefaller en, som skulle man för första gången se en skön målning; så vidt står detta underverk öfver allt, hvad man i Tyskland kan se.
Man tviflar uppå, att afståndet kan vara så stort, man ser omkring sig, man anstränger minne och inbillning – det är allt förgäfves; något liknande finner man icke ens bland hvad man sett af Rafaël sjelf.
Såsom bekant, plär man indela hans verksamhet i trenne perioder med skildt manér: den första, då han närmast följde sin mästare Perugino, och på hvilken tid uttryckets innerlighet är hufvuddraget i hans arbeten.
Hit höra de nämnda småtaflorna i Münchnerpinakoteket (k. 571, 576, 583) samt i Berlin en «madonna» (223), en «madonna med helgon« (225), och en berömd «de tre konungars tillbedjan» (III Afd. 100, kallad «bilden fr. huset Ancajani»).
Endast i den sistnämnda, ehuru illa medfaren målningen är, förmår äfven icke kännaren upptäcka spår af den pensel, som målat Sixtinska madonnan.
Förf. skulle våga ställa den, jemte del Tempi i München, i uttryckets skönhet näst denna.
I Berlin ses också en »Kristus stående i grafven» (226), som skall vara från tiden af hans öfvergång till den andra perioden, då han i Florens, der han var nära förenad med Fra Bartolomeo, tillegnade sig den Florentinska skolans friare form, hvars skapare da Vinci var.
Till denna tid föras i München: «madonna del Tempi» (k. 603) och en «helig familj» (538), i Wien «Madonna im Grünen», som är betecknad med årtalet MDV eller MDVI, det sednare året bestämdt tillhörande tiden för Rafaëls vistelse i Florens.
Det andra i ordningen af dessa stycken fick förf. icke se, emedan det som bäst kopierades för en målning på postlin, men de båda öfriga tilldraga sig i hög grad åskådarens beundran, ännu mera genom uttryckets skönhet än konstnärskapet i målningen.
Härtill kommer ännu en «madonna» (256, «Rafaël di Casa Colonna») i Berlin, som anses vara målad i Florens 1508, samma år Rafaël begaf sig till Rom.
Från den tredje perioden, tiden af Rafaëls vistande i Rom, der Mich.
Angelos karakterfulla och storartade enkelhet anses hafva haft inflytande på hans utbildning, härleder man «della Tenda» i München, och från tiden af hans största fulländning Dresdner-madonnan.
Till en sednare period måste väl äfven föras «d. H.