Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och om någon skulle finna det resultat, hvartill Utskottet kommit, vara alltför ringa för att, så vidt genom lagstiftningen kunnat ske, befordra det genom motionen uttryckta syfte, så torde dock sådant rättfärdigas af den ytterliga varsamhet, hvarmed ett lagstiftningsämne, sådant som det förevarande, bör behandlas, samt af den borgerliga ordningens kraf, att icke gifva lättsinnet till fälle att bryta en förening, hvars inre idé ännu kan vara lefvande.
Det var dock ett folk, — hvars heliga skrifter äfven af oss vitsordas, — som ej ansåg för den borgerliga ordningens bevarande och äktenskapets helgd nödigt, att dess upplösning gjordes beroende af den borgerliga maktens mellankomst eller af domstols beslut.
Detta folk var det Judiska.
Så yttrar sig Moses: »Om någon tager sig hustru och äktar henne, och hon icke finner ynnest för hans ögon, för någon olust skull; så skall han skrifva ett skiljobref och få henne i handena, och låta henne utur sitt hus.» (5 Bok 24: 1.)
Den enda här föreskrifna formalitet var således utfärdande af ett skiljobref, hvars gifvande var beroende endast af mannens tycke, ehuruväl andra stadganden i Moses lag visa hans syfte att försvåra äktenskapsskilnader, såsom föreskrifterna, att, om den frånskiljda hustrun blifvit tagen af en annan, och denne ock skiljt henne från sig eller dött, den första mannen ej fick återtaga henne, samt att rättigheten till Lag-Utskottets Betänkande
M 19. 7 skilnad var förlorad, oni mannen hade förfört qvinnan, medan hon ännu var mö, och han i följd deraf, såsom enligt lagen kunde ske, förpligtats att taga henne till äkta.
Äfvenså torde, såsom en uttolkare anmärker, det föreskrifna skriftliga skiljobrefvet ej alltid kunnat uppsättas utan anlitande af de lagklokes biträde, hvarigenom tid till besinning gafs och varningar måhända ej heller uteblefvo.
Emellertid synes det vara otvifvelaktigt, att äfven Moses betraktade en äktenskapsskilnad utan mer grundade skäl till missnöje såsom ett moraliskt ondt eller hvad man på teologiskt språk kallar synd, från hvilket mer omfattande begrepp noga bör skiljas det, som enligt den borgerliga lagen ar otillåtet; ty ingen verldslig lagstiftare kan förbjuda allt, sorn är moraliskt orätt.
Man synes dock hafva sammanblandat dessa skiljaktiga begrepp, då man i det Nya Testamentet velat finna de enda grunder, hvarpå den borgerliga lagen borde tillåta äktenskapsskilnad, nemligen, enligt Evangelisterna, hor och, enligt Paulus, egenvilligl öfvergifvande.
Men då det hos Matheus (5 Kap.) i sammanhang med förklarandet, att »hvilken som ser på en qvinna till att begära henne, han häfver allaredan gjort hor med henne i sitt hjerta,» vidare heter: »hvilken som helst öfvergifver sin hustru, ulan för hors skull, han kommer henne till att göra hor,» så bör det derigenom medgifna ski 1 nadsskäl anses närmast tyda på skilnadens berättigande enligt en högre lag än den af mensklig lagstiftare skrifna.
Härvid bör äfven noga bemärkas, att enligt denna högre lag skilnaden är tillåten äfven i det fall, att juridisk bevisning om begången otrohet ej kan förebringas.
Och då, på Fariséernas fråga, huru Moses kunde tillåta att gifva skiljobref och öfvergifva hustrun, svaret blef: »för edert hjertås hårdhets skull tillstadde Moses, att I måtten öfvergifva ed ra hustrur, inen af begynnelsen var det icke så,» (Math. 19: 8) — så innebär detta ett otvetydigt gillande af Moses lagstiftning i ämnet, såsom ett med afseende å den menskliga naturen nödvändigt ondt; men just detta motiv »hjertats hårdhet» visar tydligt att här icke var fråga om skiljobrefs gifvande jör hors skull, hvilket dessutom hos Judarne icke gerna kunde ifrågakomma, enär, enligt deras lag, en med otrohet beträdd hustru skulle stenas.
Kyrkoreforrnatorerne antogo emellertid, på grund af bibelordet, hor och egenvilligl öfvergifvande (desertio malitiosa) såsom de enda lagliga skilnadsorsaker, och äfven hos oss blef efter reformationen denna åsigt uttalad i k yr kolagstiftningen , dit man hänförde dessa frågor.
Derifrån infördes samma grundsats i 1734 års lag, hvarigenom likväl denna angelägenhet hufvudsakligen förvandlades till en rent civil ifrån att förnämligast hafva varit en kyrklig.
Sistnämnde lag upptager således icke egentligen andra sk il nadsskäl än de begge nyss anförda, så vida nian icke deribland särskildt vill räkna det, att mannen rest utom riket i nödigt ärende, men blifvit länge borta samt, ehuru kallad och saknande laga förfall, ändock ej vill återkomma — cn omständighet, som dock jemväl synes utmärka egen - 8 Lag-Utskottets Betänkande J\i 19. villigt öfvergifvande.
Utom dessa i I , i och 6 §§ af 13 Kap. Giftermåls-Bulken gifna sladganden, uppräknar väl lagen några andra fall, då äktenskapet återgår. såsom då endera maken är af naturen vanför och till äktenskap obeqväm, eller förtegat obotlig smittosam sjukdom, m. in.; men dessa till annullering af ett äktenskap verkande omständigheter äro, såsom stödjande sig på helt andra grunder, icke att anse för hvad man i egentlig mening förstår med äktenskaps-skilnadsskäl, då man antager att äktenskapet från början varit i alla afseenden lagligt.
Det dröjde dock icke länge, innan denna lagstiftning visade sig för trång, och Konungen nödgades genom dispenser tillfredsställa det allmänna tänkesättets fordran i detta hänseende.
Detta tänkesätt borde dock hafva sitt uttryck i lagen, och måhända hade man redan då kommit till erfarenhet deraf, att de begge enda lagliga skilnadsskälen icke voro för lättsinnet svåra att gäcka.
Så uppstod Kongl. Förordningen rörande äktenskapsskilnader den 27 April 1810, dervid man synes hafva med vissa inskränkningar följt den Preussiska Algemeine Landt-Reclit, äfvensom Gode Napoléon.
Genom nämnde Kongl. Förordning tillädes flera nya skilnadsskäl, hvilka äro indelade i två klasser, nemligen dels sådana, som berättiga domstol, att döma till skilnad i äktenskap, och dels sådana, som gifva laglig anledning att söka skilnaden hos Kongl. Majit.
De förra skälen äro följande: 1:o när den ene maken blifvit dömd på lifs tid lill fängelse eller landsflykt; 2:o när den vid domstol blifvit förvunnen att hafva stämplat eller anställt försåt emot den andra makans lif; samt 3:o om den fallit uti verklig galenskap, sora efter säkra bevis oafbrutet fortfarit i fulla tre år, och enligt behörig läkares intygande någon förhoppning icke är om den vansinniges återställande till helsan.
Dock äro härvid nåera särskilda vilkor fästade, såsom att den sökande ej varit på något sätt delaktig i den andra makans brott ra. m.
De anledningar åter, som berättiga att söka skilnad hos Konungen, angifvas i författningen med eli såsom och torde derföre endast vara att anse såsom exempel.
De uppräknade fallen äro följande: 1 :o när den ena makan blifvit genom laga kraftvunnen dom till lifvets eller ärans förlust skyldig känd, om den ock genom Kongl, nåd fått förskoning från dödslraffet eller äran återskänkt; 2:o när den blifvit förvunnen till annat groft eller verkligt vanfrejdande brott, eller dömd till fästningsstraff på bestämda år; 3:o när den ena makan beträdes med slöseri, dryckenskap och våldsamt sinnelag; samt 4:0 när en sådan stridighet i lynne och tänkesätt hos begge makarne sig vppar, som, under beständiga tillfällen till utbrott, slutligen öfvergår till afsky och hat.
I sistnämnde begge fall måste dock bevis öfver undergångne stadgade varningsgrader företes, hvarefter Kongl. Maj:t, sedan Domkapitlet med vederbörande Presterskaps betyg och eget underdånigt utlåtande inkommit, sitt beslut öfver ansökningarne, efter Högsta Domstolens hörande, uti Stats-Rådet fattar.
Den Lag-Ulskoltels Betänkande M 19.
Den sålunda verkställda reform, hvari någon rubbning sedermera ej skett, var i förhållande till lörut gällande lagstiftning ganska genomgripande; men att äktenskapsbanden derigenom i någon mån slappats, lärer icke kunna påstås.
Det är tvärtom obestridligt att aktningen för äktenskapets helgd var vida ringare under den strängare lagstiftningen i slutet af förra århundradet.
1810 års lagstiftare byggde ock på en upphöjd åsigt af äktenskapets betydelse.
Denna återfinnes i de betänkanden, dåvarande Lag-Utskott afgaf i ämnet, och deri det bland annat heter, att »Utskottet ansåge äktenskapsbandet för heligt, och att till dess upplösning tillfälle ej borde öppnas, utan alt trängande nödvändighet det påkallade.
Men,» Iillägges det, »Utskottet tror derjemte, att det egentligen heliga deruti ligger i den sinnesförfattning, för hvilken Utskottet ansett inbördes aktning vara ett vilkor, och att, fastän en stor mängd menniskor icke kunna i teoretisk vä» göra sig reda för ett sådant ideal, detsamma dock icke saknar en praktisk realitet, som är lifligen känbar hos livar och en äfven mindre kultiverad men niska, hvars moraliska känsla icke blifvit genom ofta förekommande skändlig eflerdömen förvänd, samt att lagstiftaren följaktligen icke bör lemna ett sådant ideal ur ögonsigte och allraminst afvika derifrån på den grund, att detsamma hos flera för förnuftet och sedligheten förlorade varelser synes overksamt.»
Delande dessa åsigter , anser dock Utskottet en helt och hållet ny lag angående äktenskaps-skilnadev, sådan såsom motionären föreslagit och hvilken synes hufvudsakligen öfverensstämma med Lag-kommitténs oall Lag-beredningens forsla» till Civil-lag, icke vara så af trängande behof påkallad, att dess antagande stöde tillsammans med den återhållande varsamhet, hvarmed Utskottet anser detta lagstiftningsämne böra behandlas.
Den uppmärksamme granskaren undfaller det ock icke, hurusom flertalet af de föreslagna stadgandena redan återfinnas, om också icke alldeles oförändrada, i gällande lagstiftning, och bland de öfriga har Utskottet befarat att t. ex. det i 1 § föreslagna sk il nadsskä I, att den ena makan gör »sådan handling, som innebär uppenbart och verkligt hot mot den andras lif,)) kunde bereda lättsinnet utväg att genom en tillställning, som hade skenet af verkligt hot, få äktenskapet brutet.
Och de vidsträckta stadgandena i 1 § om »försök» af ena makan till brott mot den andras lif samt i 3 § om »straff för otukt, som emot naturen stridande är,» tillkännagifva begge sitt sammanhang med ett lagsystem, som icke är det hos oss gällande.
Deremot har Utskottet funnit motionärens framställning i andra delar, synnerligast i afseende å det fall att hat och bitterhet uppkommit mellan äkta makar, vara förtjent af lagstiftarens synnerliga uppmärksamhet och en revision af lagstiftningen derutinnan vara högt af behofvet påkallad.
Det är ock på detta fall, som motiveringen i motionen hufvudsakligen syftar.
Då såsom ofvan blifvit antydt, äktenskapets väsende består i den inbördes Bih. till B.
7 Sami. 1 Afd, 7 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande M 10. kärlek, aktning och förtroende, som emellan äkta makar bör råda, följer ock deraf, att när dessa känslor äro utsläckta, då är ock äktenskapet faktiskt upplöst; och hvarföre då bibehålla namnet på det, som ej längre är sak? hvarföre vårda skalet, då det inre endast är aska?
Ett sådant yttre tvång vore då icke allenast utan ändamål: det vore äfven rättskränkande och för samhällsordningen störande.
Ty äktenskapet blefve derigenom, för att begagna ett uttryck af Lag-kommittéen, »förvandladt till en straffanstalt,» och exemplet verkade som en pestsmitta så väl å öfriga samhällsmedlemmar som i synnerhet å barnen, å hvilkas sinnen de första intrycken verka med en liflighet, som ofta bestämmer den moraliska halten af hela deras lefnad.
Men om den yttre sammanhållningen af äktenskapet under antydda förhållanden ålen rältskränkning, så blir deraf en gifven följd att äktenskapets upplösning då äfven bör vara en rättighet och icke göras beroende af nåd eller Konungens dispens.
Och härmed har Utskottet angifvit en af de förändringar i gällande lagstiftning, som motionärens förslag oafvisligen påkallar.
Ty rättighet är ej det, som beror af nåd, och, om äfven denna icke oskäligen nekas, så medförer dock Konungens sökande i detta fall en omgång och kostnader, hvarmed ingen utan skäl bör betungas.
Denna Konungens dispensrätt i afseende å oförsonliga makar är ock borttagen af Lag-kommittéen i dess förslag tifl Civil-lag, som i stället uppdragit äktenskaps-skilnadens bestämmande åt domstol; och samma åsigt delades jemväl af Högsta Domstolen vid granskning af Lag-kommittéens förslag, äfvensom af Lag-beredningen.
Alla dessa tre auktoriteters sammanstämmande tanke synes böra betaga all fruktan för någon våda af en förändring i ifrågavarande syfte.
Icke destomindre har Utskottet i detta hänseende föreslagit ett ytterligare korrektiv, innebärande att Domstolen ej må draga sin slutsats om oenigheten och hatet emellan makarne allenast af deras erkännanden eller uppgifter, ulan alt äfven annan bevisning dertill erfordras.
Ville man invända att en domstol endast kan bygga på objektiva skäl, hvilka i detta fall kunna vara vilseledande, men att Konungen deremot vid utöfvande af siri dispensrätt kunde mer följa subjektiva intryck och bevis, så hyllade man en lära, som icke står väl tillsammans med det konstitutionela samhällsskicket, och man misstoge sig dessutom mycket om arten af domstolens pröfningsrätt.
— Ty ingen domstol vågade väl, på grund t. ex. af vittnens intyg om en häftig ordvexling eller ett tillfälligt slagsmål emellan tvänne makar, förklara att »afsky och hal» dem emellan uppkommit.
Utskottets förslag visar tydligen att domstolen skall draga sin slutsats om makarnes sinnesstämning på grund af de vid hvart särskildt fall skiftande yttre omständigheter.
Detta är icke annat än en redan nu af domstolarna nästan dagligen utöfvad funktion, t. ex. vid alla de brott, der straffet mates efter de inre driffjedrarne dertill; och Giftermåls-balkens '13 kap. 3 § uppdrager åt domstol en på sitt sätt till och med än finkänsligare pröfningsrätt än den ifrågavarande, nemligen att, då skilnad skett, pröfva hvilkendera af makarne är mest »fallen alt förese barnen)) eller huruvida »någon annan dem till sig taga må.» Lag-Utskottets Betänkande JSi 19. 11
En annan fråga åter ar den, huruvida åt domstol jemväl borde uppdragas äktenskaps-skilnadens besttimmande i de öfrige fall, då, enligt 1810 års åberopade författning, sådan skilnad nu må sökas hos Konungen.
En dylik förändring har dock
Utskottet funnit betänklig och icke heller af trängande behof påkallad.
Lag-kommittéen har ock bibehållit
Konungens dispensrätt för det fall att den ena maken blifvit dömd till straffarbete å viss tid — (öfver tre år) —• eller för brott, som vanfrägd medförer.
— Äfven Lag-beredningens förslag innehåller ett likarladt stadgande, oaktadt Högsta Domstolen vid granskning af Lag-kommitléens förslag ansåg ovilkorlig rätt till äktenskaps-skilnad äfven i dessa fall böra medgifvas.
Man bör dock härvid taga i betraktande alt den för brott dömde ändock kan hafva visat sig vara den ömmaste make och att Konungen, hvilken ensam äger benådningsrätten i brottmål, bäst bör kunna bedöma, om och i hvad mån nåd bör gifvas åt den brottslige, och häraf åter torde i väsentlig mån bero pröfningen deraf, huruvida äktenskapet må anses till sitt inre väsende vara genom den af lagen såsom brott stämplade handlingen upplöst.
Då den ena makan åter blifvit dömd på lifstid till fängelse eller landsflykt', är det, såsom Lag-beredningen antydt, icke brottet, utan straffets utsträckande till lifstiden, som motiverar den ovilkorliga rättigheten till äktenskaps-skilnad.
— Utskottet får derföre vördsamt hemställa, del mätte Rikets
Ständer för sin del besluta en författning, så •»Med ändring af livud i Kongl, Förordningen den 27 April 1810 för nedannämnde fall finnes stadgadt, förordnas, att domstol må ega att döma lill skilnad i äktenskap jemväl när den ena makan beträdes med. slöseri, dryckenskap och våld samt sinnelag, samt när en sådan stridighet i lynne och tänkesätt hos hegge makarna sig yppar, som, under ständiga utbrott, slutligen öfver går till uppenbart hat; dock bör domaren förut noga ransaka om makarnas sammanlefnad och ej grunda sitt utslag på deras uppgifter allena, ulan att andra omständigheter dertill komma, samt ej heller bevilja skilnaden, med mindre bevis företes om undergångne sådane varningsgrader, 14 Kap. 1 § Giftermåls-balken bestämmer.»
Dernäst har Utskottet funnit beskaffenheten af de i gällande lagstiftning för oeniga makar, såsom en förberedelse till äktenskapsskilnad, föreskrifna varningsgrader synnerligen påkalla en revision af lagstiftaren.
Dessa varningsgrader återfinnas dels i Kyrkolagen, jemförd med förordningen om Kyrkoråd, och dels i 14 Kap. Giftermåls-balken.
De förra föreskrifva först en varning af Pastor, derefter en inför Kyrkorådet, och sedermera ett förhör inför Domkapitlet.
Kunna makarna ändock ej sämjas, skall, enligt Giftermåls-balken, Rätten pröfva, huruvida endera eller begge makarna oenigheten vållat, och döma den brottslige att af sin lott i boet böta första 12 Lag-Utskottets Betänkande M 19. gången tjugufem daler och andra gången femtio daler.
Låta de sig ej heller deraf rätta, då skall Rätten döma till skilnad »på någon lid» till säng och säte.
—Således är det icke mindre än fern särskilda varningsgrader, som skola genomgås, innan domstol må döma till skilnad i säng och säte, och denna skilnad kan af domstolen göras huru lång eller huru kort som helst.
Icke heller finnes något förbud för makarne att under skiinadstiden besöka hvarandra.
Derigenom har en våldsam man det yppersta tillfälle att under hela denna tid fortsätta sin misshandling af en svag och värnlös hustru.
Utskottet har icke kunnat undgå att finna denna lagstiftning i hög grad olämplig och föråldrad.
Det dermed afsedda syfte, att förhindra ett lättsinnigt brytande al äktenskapets yttre band, så länge det till sitt inre väsende ännu icke är upplöst, samt återbringa tillfälligt oeniga makar till frid och försonlighet, synes kunna vinnas på annat sätt än genom en lagstiftning, som så blottställer ena makan och — hvad måhända är än värre — förlänger de bedröfligaste exempel för barnen, hvilkas sorgfälliga uppfostran dock är ett bland äktenskapets vigtigaste momenter.
Utskottet vilja förkorta den nu vanliga tid för skilnads vinnande i detta fall.
— Det är tvärtom just af tiden, — sjelfpröfningens väckare, — som Utskottet anser det säkraste resultat i detta hänseende vara att förvänta.
— Ett års skilnad till säng och säte har Utskottet derföre ansett vara det säkraste korrektiv.
Det oaktadt har dock Utskottet icke förbisett vigten af en varning, gifven af religionens tolk, — den nemligen, som närmast bör känna makarnas husliga lif och bör anses kunna på dem öfva det största inflytande.
Förslag i sådant syfte är derföre af Utskottet framstäldt.
Äfvenledes har Utskottet bibehållit varningen inför Kyrkorådet, hvars medlemmar, såsom i orten bosatte, äfven böra antagas personligen känna begge makarna och deras inbördes förhållanden och hvarigenom någon större offentlighet åt makarnes oenighet icke kan anses gifvas, — en omständighet, sorn, der den eger rum, onekligen mer förbittrar än förbättrar.
Men, lika med Lag-kommittéen och Lag-beredningen, kan Utskottet ingalunda finna nödigt eller ens lämpligt att bibehålla den nu brukliga varningen inför Domkapitlet.
Ser man rätt pa stadgandet i Kyrkolagens 16
Kap 11 §, skall man ock finna att makarnes inställande för
Domkapitlet mer afser ett förhör än en varning.
Der heter nemligen att om med Pastors varning intet uträttas, skola makarna »stämmas till Domkapitlet, och saken der tillbörligen ransakas och förhöras»
Denna föreskrift om ransakning och förhör inför
Domkapitlet bär prägeln af en åsigt om kyrkans myndighet, som icke delas af vår tid.
Men äfven om man ansåge nämnda föreskrift 'hufvudsakligen tyda på en varning, så står dock det fast, att denna varning icke var afsedd såsom en förberedelse till äktenskaps-skilnad, utan såsom ett moment af kyrkotukten eller en föregångare till verldsligt straff; ty kyrkolagen är af år 1686, men ifrågakomma skilnadsanledmng var af lagen okänd till år 1810.
— Äfven den Kommitté, som år 1846 afgaf förslag till ny Kyrkolag, synes hafva betraktat oeniga makars Lag-Utskottets Betänkande JYs 19. 13 inställelse inför
Domkapitlet säsom öfverflödig och olämplig, hvaremot Kommittéen stadgat varning inför Kyrkoråd.
Ostridigt är ock, att dessa
Domkapitlens varningar i de flesta fall visat sig ingenting uträtta, ehuru sådant visserligen icke kan laggas kapitlen till lnst; och der Oeniga makar någon enda gång blifvit försonade efter dessa varningar, återstår att bevisa att sådant skett i följd af desamma, äfvensom att skilnaden till säng och säte icke i dessa undantagsfall äfven skulle verkat försoning.
Härvid bör jemväl tagas i betraktande
Domkapitlens från makarnes hemvist ofta aflägsna säte, så att makar, lemnande barnen utan vård, stundom i de norra provinserna nödgas färdas hundrade mil och kanske offra allt det lilla, de ega, på en resa, som är helt och hållet utan ändamål.
Lika litet har Utskottet funnit lämpligt att bibehålla de i i 4 Kap.
Giftermålsbalken stadgade böter för oenighet i äktenskap.
Ett sådant bölfällande synes mer motverka, än befordra endrägten mellan makar, och straffet drabbar nästan alltid, der böterna utgå, lika tungt den oskyldiga som den brottsliga makan.
Utskottets åsigt i detta hänseende torde icke ens af någon bestridas.
Icke heller bör någon tvekan kunna uppstå om lämpligheten af Utskottets förslag att, då till skilnad isäng och säte dömes, Rätten bör förbjuda makarna, vid vite af fängelse, att hvarandra under liden besöka.
Ett sådant, i andra länders lagstiftning förekommande, stadgande har här ett dubbelt ändamål, nemligen dels att ytterligare väcka makarna till besinning och dels att från våld och förolämpningar skydda den oskyldiga.
Enahanda böter, som i 1 § af I i Kap. Giftermåls-balken stadgas för oenighet emellan äkta makar, föreskrifvas i 2 § af samma Kapitel för det fall, att den ena makan egenvilligt öfvergifvit den andra och håller sig i landet uppe eller ock den ena makan drifvit den andra ur hus och bo.
Förändringen af 1 § har derföre synts Utskottet påkalla en likartad förändring äfven af den 2 §, dertill förslag ock blifvit af Utskottet framstäldt.
De i sistnämnda § förutsatta omständigheter beteckna nemligen, lika oförtydbart som något annat, hat och bitterhet emellan makar.
På grund af hvad sålunda i dessa delar blifvit anfördt, får Utskottet vördsamt föreslå, del Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning af detta innehåll: y>Med upphöfvande af ej mindre 16 Kap. 11 § Kyrkolagen, i hvad den innefattar föreskrift om ransakning och förhör inför
Domkapitlet med äkta makar, än äfven 1 och 2 §§ i 14 Kap. Giftermålsbalken, för ordnas alt sistnämnde begge lagrum hädanefter lyda som följer: \ §.
Der hat och bitterhet emellan man och hustru uppkommit, och endera derom hos Presterskapet gör anmälan eller del 14 Lag-Utskottets Betänkande M U). eljest kunnigt varder; då skola makarne af Kyrkoherden i församlingen varnas, efter tky i Kyrkolagen säges.
Sämjas de ej ändå; vardén inför Kyrkorådet ytterligare varnade.
Låta de sig ej heller deraf rälta; döme dä Rätten till skilnad på ett år, till säng och säle: förbjude ock, vid vile af fängelse, makarne att hvarandra under den lid besöka. § Skiljer mannen sig sjelf ifrån hustrun, eller hustrun [rån mannen, lill säng och säle, af hat eller illvilja, och håller sig i landel uppe, från hem och hustru, eller drifver man hustrun, eller hustru mannen ur hus och bo, och nyttjar der begges gods och egendom; för fores som i förra § sagdl är, och (ylle den brottsliga skadan.» Stockholm den 28 Februari 4860.
Reservationer: af Herr Grefve Sparre, E., med hvilken Herr Grefve Taube, H. E., sig förenat.
»Emot det i förra delen af Utskottets Betänkande framställda förslag måste jag nedlägga min reservation.
Afven om, såsom Utskottet påstått, det vore rationelt riktigt att uppdraga äktenskaps-skilnadens bestämmande åt domstol i det fall, att »afsky och hat» uppstått mellan äkta makar, så föijer dock icke deraf, att Utskottets berörda förslag bör bifallas.
Ty detta upplager jemväl såsom ovilkorligt skiinadsskäl det i Kongl.
Förordningen den 27 April 184 0 såsom anledning till slulnads sökande hos Konungen förekommande fall, att den ena makan »beträdes med slöseri, dryckenskap och våldsamt sinnelag»
Af dessa omständigheter borde åtminstone icke slöseri vara ens någon skilnads-anledmng, knappt nog heller dryckenskap.
De förekomma ej heller såsom skiinadsskäl i Lag-komittéens och Lag-beredningens förslag.