Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 37 »lill den myntsort, i hvilken derå tecknade expeditions- och chartadösen borde utgå, densamma dock, likasom för Tingsexpeditioner i allmänhet, blifvit, på sätt Expedilionstaxa och Chartaesigillatae-förordningar bjöde, utförd i banko, och att meningen varit, alt beloppen äfven efter ziffran borde af vederbörande erläggas i sistnämnda mynt, i allt fall innefattade den lagöfverträdelse, att lagmannen uträknat och åtecknat fastebrefven annan och högre lösen, än Expeditionstaxan medgåfve, och sålunda ulöfver rätta beloppet beräknat sig lill godo, för faslebrefvet den 2 Oktober 1829, 2 R:dr 26 sk., för faslebrefvet den 1 Februari 1834, 3 R:dr 15 sk., för faslebrefvet den 20 Juni 1835, 4 R:dr 14 sk., för faslebrefvet den 7 Maj 1839, 93 R:dr 47 sk., samt för faslebrefvet den 7 Februari 1843, 7 R.dr 20 sk.; I följd hvaraf och då lagmannen, jemte det han för dessa fastebref tagit mer än laglig lösen, och derföre, enligt 4:de punkten af de vid slutet af Expeditionstaxan meddelade föreskrifter vore skyldig att, för hvarje af ifrågavarande fem fastebref, böla tjugu riksdaler, med tillhopa etthundra riksdaler banko, tillika vore öfverbevisad alt under en, såsom det syntes, lång följd af år, hafva på ett olofligt, nästan sviklig! sätt beredt sig tillökning uti inkomsterna af embetet till skada och förfång för parter, som haft att af honom utlösa fastebref, hvilket embetsbrott, likaledes vore af så svår beskaffenhet, att detsamma ej kunde med böter till högsta belopp försonas, advokatfiskals-embelet påstått, det lagmannen, för alla de felaktigheter vid beräkningen och utförandet af expeditions- och chartadösen för fastebref, hvarom han i detta mål vore öfvertygad, måtte, med stöd af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, i en bot dömas att mista sitt innehafvande häradshöfclinge-embete till viss lid; hvarförutan, och då upplyst vore, ali lagmannen, lör fastebrefvet den 7 Maj 1839, erhållit derå debiterade lösen, beräknad i riksgäldssedel' efter påskriften, men densamma äfven i sådan myntsort beräknad, med 28 R:dr 3 sk. nämnde mynt eller 18 Ralr 34 sk. banko öfversteg det belopp, lagmannen varit lagligen berättigad alt såsom lösen för samma fastebref uppbära, samt, beträffande fastebrefvet den 7 Februari 1843,
ådagalagdt vore, ali lagmannen låtit uttaga derå påskrifna lösen, beräknad i bankomynt, äfvensom lagmannen icke gil tal på något sätt göra ens troligt, att den å öfriga trenne nu ifrågakomna fastebref, debiterade lösen kommit honom tillhanda i annan myntsort än banko till de zifferbelopp, som funnos dessa fastebref åtecknade, advokalliskals-embelet yrkat, att lagmannen måtte förpliglas återbära hvad i expeditions- och chartselösen för alla dessa fem fastebref blifvit af honom för mycket uppburet. 38 R.
Einb.-Berättelse den 15 Nov. 1847.
Uti elen öfver sistnämnda memorial afgifna förklaring hade lagmannen Barthelson förmält, alt han, af flera embetsgöromål sysselsatt, och i saknad af nödig tid för anställande af en sakriktig efterforskning om förhällandet samt dessutom slagen af ärendets bekymmersamma natur, vid besvarande af ad vokatfiskals-em betets förra memorial vidtagit den irriga utvägen alt söka göra antagligt, det lösen för ifrågavarande fern fastebref blifvit i liksgälds åtecknad och uppburen, men alt lagmannen, vid sedermera skedd grundligare efterforskning, dels genom påträffade enskilda anteckningar och dels genom erhållna upplysningar af lagmannens fordom hafde biträden, funnit, alt riksgäldsberäkningen icke ägt rum, ulan all ifrågakomma lösen, likasom all annan, blifvit, i banko debiterad och uppburen, hvilket fel, om än icke uppsåtligt, ändock stadnade honom till last; äfvensom lian icke heller ville bestrida de grunder, advokatfiskals-embelet antagit såsom rikligast i afseende å beloppet af lösen och chartsesigillaUc-afgiflen för fastebref, hvadan äfven i detta (all fel eller misstag torde vara af lagmannen begånget; hvarjemte lagmannen, under förklarande, det han så mycket mindre kunde bestrida den yrkade återbäiingsskyIdigheten utaf hvad lian högre än vederbort uppburit, som, ehvad än kunde lagmannen tili last läggas, han likväl aldrig i verkligheten varit vän af otillbörlig vinst, endast önskade mildring i det ansvar, som för hans ofvanberörde förseelse blifvit yrkadt, och att från embetets mistning förskonas.
Efter sålunda parterne emellan slutad skriftväxling, är detta mål afgjordt genom Kongl. Hofrätlens utslag den 19
Maj sistlidna år, innehållande: att ”ehuru anledning förekommit, som skulle, sedan lagmannen Barthelson, på sätt han sjelf lill en början uppgifvit, låtit losen och afgift for stämpladi papper å en del af ifråga varande fem fastebref antecknas i riksgäldssedel-, lagmannen uttagit de för lästebrefven salunda debiterade belopp, såsom om de utgjort bankomynt, och således fordrat for nämnde fastebref mera, än påskriften lösen; dock som lagmannen sedermera förklarat, att han endast af misstag uppgifvit sig hafva beräknat och påtecknat de ifrågavarande expeditionerna stämpladt papper och lösen i riksgäldssedel-, men att han sedermera genom noggrannare efterforskningar kommit lill visshet derom, att han dervid, såsom i afseende på öfriga från Häradsrätterna i lagmannens domsaga utfärdade lingsexpeditioner, beräknat sådana afgift er i banko, vid hvilket förhållande och om än, på sätt det af advokatfiskals-cmbetet företedda betyg innehöll, för fastebrefvet dell 7 Februari 1843 lösen blifvit erlagd med 23 R:dr 24 sk. banko, lagmannen i allt fall derigenom icke kunde anses hafva R.
Hofrätten, det lagmannen icke kunde till det för sådan förbrytelse stadgade ansvar fällas.
Men alldenstund, genom hvad lagmannen sjelf vidgått och ej mindre advokatfiskals-enibetet ulredt och ådagalagt, än äfven handlingarne i öfrigt utvisade, lagmannen vore öfvertygad att hafva å de fem ifrågavarande fastebrefven antecknat och för dem uppburit så väl högre lösen, än enligt Kongl. Expcdilionslaxan den 15 Maj 1821 vederbort, som ock större chartaesigillalaeafgilt, än som motsvarade det fastebrefven bilagda stämplade papper, och pa sådant sätt, tillskansat sig, utöfver lagliga afgifter, för fastebrefvet den 2 Oktober 1829, 2 R:dr 26 sk., för fastebrefvet den 1 Februari 1834, 3 R:dr 15 sk., för fastebrefvet den 20 Juni 1835, 4 R:dr 14 sk., för fastebrefvet den 7 Maj 1839, 93 R:dr 47 sk., deraf dock lagmannen, såsom ofvan är vordet ulredt, uppburit allenast 18 R:dr 34 sk., samt för fastebrefvet den t Februari fS43, 7 R:dr 20 sk.; fördenskull och emedan det cmbetsbrolt, som sålunda låge lagmannen till last, alt hafva för af honom å embetets vägnar utfärdade fastebref beräknat och uttagit högre lösen och afgift för stämpladt papper, iin som med gällande författningar varit öfverensstämmande, om det ock icke må, emot lagmannens nekande, anses med full bevisning ådagalagdt, att sådant skett uppsåtligen, för att lill parters förfång bereda sig olaglig vinning af embetet, likväl måste, vid betraktande af ej mindre den längre lid ett slikt missbruk fått fortfara, eller, så vidt i della mål förekommit, från år 1829 lill år 1843, än äfven de för lagmannen och domare-embetels anseende i allmänhet menliga förhållanden, hvarunder samma missbruk ägt rum, och hvilka, i förening med de i öfrigt besvärande omständigheter, som under skriftvexliugen i detta mål emot lagmannen inlupit, utesluta möjligheten af missförstånd hos honom om förfatlningarncs tillämpning, hänföras till sådan uppenbar vårdslöshet vid domare-embetets utöfning, derför, enligt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, urbota bestraffning följa borde; pröfvade, i iörrnågo af nämnde lagrum samt ofvanåberopadc Expedilionstaxa, Kongl.
Hofrätten rättvist döma lagmannen Barthelson, som gjort sig skyldig alt, för hvarldera af de ifrågakomma fastebrefven, böta tjugu riksdaler banko eller tillhopa etthundra riksdaler samma mynt, men, för hvad honom i öfrigt i afseende härå till last låg, ansetts till urbota bestraffning förfallen, att i en bot för de cmbclsfel, hvarom han i delta mål blifvit öfvertygad, varda från utöfningen af sitt innehafvande häradsliöfdinge-embete och dermed förenade toni n kornsten på sex månader skiljet; hvarförutan det ålåge lagmannen att till vederbörande återbära hvad lian, såsom förr nämndt vore, i expeditions - 40 Ji.
Emb.-Berättelse den 15 No v. 1847. och cbartse-lösen för mycket uppburit, med de här ofvan anmärkta belopp, nemligen för fastebrefvct den 2 Oktober 1829 två R:dr 26 sk., för fastebrefvet den 1 Februari 1834 tre R:dr 15 sk., för fastebrefvet den 20 Juni 1835 fyra R:dr 14 sk., samt för fastebref ven den 7
Hvad åter angår öfriga anmärkningsmålen, deri tilltalade blifvit dels för olaga domslut och dels för andra embetsfel eller försummelser sakfällde, hafva förseelserna kunnat anses försonade med hötes-ansvar, jemte skadeersättning, när sådan ifrågakommit, och i vissa fall haft endast sistnämnda påföljd; äfvensom i andra fall, ulan någondera påföljden, ogillande omdömen öfver åtalade förfaranden ändock blifvit af öfverdomaren uttalade.
Förhållandet härutinnan upplyses vidare genom efterföljande sammandrag af alla de anmärkningsmål, hvilka, hos Rikets Hofrätter afdömda år 1846, slutat med ansvar å de tilltalade, eller annan för dem nödig ansedd rättelse, nemligen:
För försummelse med handlingars eller dom- böckers insändande, eller förseelser emot ex- peditionstaxan
För andra fel eller försummelser i embetsutöfning Kongl. Svea Hofrätt.
Hofrät- ten öfver Skäne och Blekinge.
Stim ma. 5 36 5 8 7 8 2 1 2 15 44 15 Summa 46 23 5 74 Härtill komma de mål, uti hvilka de angifne blifvit frikände, dels genom utslag .... 6 4 1 11 dels derigenom, att målet afskrifvits eller utan pröfning fått förfalla 3 4 — 7 Summa 9 8 1 18 Summa summarum 55 31 6 92 De R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse deri 15 Nov. i 847. 41
De i dessa mål tilltalade hafva likväl, enär åtskillige ibland dem förekommit två eller tre gånger, icke varit flera än 79, hvaraf i Kongl. Svea Hofi ätt 44 och i Kongl. Göta Hofrätt 29, men i Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge lika med målens antal eller 6.
I afseende på denna märkbara olikhet Hofrätterna emellan bör nämnas, att i den sistnämnda antalet af oafgjorda anmärkningsmål varit jemnförelsevis något större, och alt i Kongl. Svea Hofrätt uti beräkningen ingått icke mindre än 29, af advokatfiskals-embelet anmälda emot domare, som försummat att inom föreskrifven tid insända näslförutgångna årets domböcker, en förseelse, som i de andra Hofrätterna i allmänhet icke åtalas, förr än vederbörande, särskildt anmanade att sin åsidosatta skyldighet härutinnan fullgöra, med fortfarande underlåtenhet deraf beträdas.
Under årets lopp har deremot ingen enskild person blifvit, för falsk eller obehörig angifvelse emot domare eller annan embetsman, lill ansvar fälld.
Dessa åtalade tilldragelser utgöra dock endast mörka punkter i lagskipningen, för utredande af hvars tillstånd alltså fordras, alt de förra sammanställas med dess verksamhet i det hela under den lid, de ägt rum.
Då i allmänhet kan antagas, att enhvar timål ett eller två år förr, än åtalet blifvit afgjordt, falla de, åtminstone lill större delen, inom åren 1841 till och med 1844.
I fortsättning af hvad flera äldre årsberättelser innehålla, förekommer i den sist afgifna, pag. 61 och följande, en allmän öfversigt af domstolarnas och öfriga judiciella embetsmyndigheters göromål under nyssnämnde fyra år, sammandragen med hufvudsaklig ledning af de till Kongl. Maj:l ifrån Hans Exellens Hr Justitie-statsministern inkomna berättelser om justitieförvaltningen i riket, samt för öfrigt grundad å särskildt inhämtade upplysningar.
Denna öfversigt, genom hvars framläggande jag sökt, så vidt möjligt varit, fullgöra hvad i ofvannämnde hänseende mig ålegat, och till hvilken derföre vördsamt hänvisas, omfattar ifrågavarande tidsrymH.
Ombudsm. Emb.-Berättelse 1847. 6 42 /.
Emb.-Bcrältelsc elen 15 IS ov. 1847. den, den sednasle, sorn nn är öfverskådlig, och lemnar således tillfälle till anställande af den jemförelse, som här åsyftas.
En sådan jemförelse synes mig otvifvelaktig! lägga i dagen, att lagskipning e n och de mångfaldiga grenarne af dess vidsträckta verksamhet i det hela förete den ordning och drift, hvarå rättmätiga anspråk kunna göras: att undantagen derifrån varit till antalet få och tili beskaffenheten merendels af ringare vigt; och att fördenskull de lagskipande i allmänhet måLte anses, genom fortfarande upplysning, rättrådighet och nit, hafva uppfyllt sina, för samhället och enskilda, maktpåliggande pligter och sålunda förtjena den aktning och det förtroende, hvaraf de äfven tillförne varit i åtnjutande.
Den, enligt Instruktionens 17 §, Justitie-ombudsmannen åliggande skyldighet, ”alt inhämta fullständig kunskap om anledningarne till åklagade personers häktande”, har ej heller blifvit åsidosatt; hvilket, såsom jag förmodar, torde bevittnas dels af den speciella redogörelsen för Embelets förvaltning, dels af öfriga dertill hörande och för Rikets Högloft.
Lagutskotts närmare granskning tillgängliga handlingar.
O O O O O O Uti ofta åberopade, sednast afgifna årsberättelsen, der, i sammanhang med ofvannämnda allmänna öfversigt af lagskipningen, pag. 69, en mera speciel uppgift lemnäs angående de för brolt, som å lif gå, slutligen dömda personer åren 1841 till och med 1844, meddelas sedermera, pag. 71 och följande, summariska uppgifter för hvartdera af dessa år: l:o å de brolt, sorn af dömde och å fästningarne och arbelsinrätlningarnc förvarade fångar blifvit begångna; 2:o å antalet fångar ej mindre å nämnde ställen, än i öfriga straff-fängelser, vid pionnier- och arbetskorpserna, samt i länshäktena och större städers häkten, under hela året; och 3:o å alla dömda fångars antal vid hvarldera årets slut; dessa uppgifter åtföljda slutligen af en sammandragen uppgift å antalet af de till fästningarne och korrektionsinrättningarne dömda fångar, ifrån och med år 1825 till och med år 1844, såsom det vid slutet af hvarje år befunnits.
Under vördsamt åberopande af de iakttagelser och erinringar, som i berättelsen vidare rörande delta ämne anföras, så ock af bvad min vid sistförlidna riksdag framlagda berättelse angående fångvården och fängelsernas beskaffenhet innehåller, är för den sednast förflutna liden endast att tillägga, alt sedan, i följd af Kongl. Maj:ls före samma riksdag gifna förordnanden, nylrgggnad af länsfängelset' i hufvudsladen och å flera orter samt förändring af dessa fängelser å andra ställen hade blif - Tl.
Emi.-B orätt else den 15 IS ov. 1847.
43 vit böi jad, nya fängelser redan äro färdigbyggda och till begagnande upplåtna: i hufvudstaden för Stockholms län, i Linköping för Östergötlands län, i Christianstad för Christianstads län, i Carlstad för Wermlands län och i Gefle för Gefleborgs län; äfvensom nytt fängelse i Falun för Stora Kopparbergs län finnes nära sin fullbordan; varande för öfrigt och ytterligare sådana fängelser under byggnad: i Carlskrona för Blekinge län, i Wexiö för Kronobergs län och i Wenersborg för Elfsborgs län, samt förändring och utvidgning af Skaraborgs länsfängele i Mariestad likaledes företagen.
Då Regeringsformen ålade Justitie-ombudsmannen alt, jemte redogörelse för hans Embetsförvaltning, ”anmärka Lagars och Författningars brister och uppgifva förslag till deras förbättring,” tvifvelsutan en ibland de vigtigaste af alla Embetet tillhörande pligter, hade Lagsliftarne säkerligen tagit i betraktande svårigheten för honom att uppfylla denna pligt, ehvad man afsåg dess föremål eller den pligtskyldiges förmåga och möjligheten för honom att deråt egna den tid och det arbete, ämnets vigt fordrade.
Redan uti min vördsamma berättelse till 1840 och 1841 årens riksdag, ur denna tanka uttalad.
I hvad mån en sådan pligt blifvit, efter min förmåga, uppfylld, ej mindre vid samma riksdag än vid den derpå följda af åren 1844 och 1845, hafva Rikets Högloft.
Ständers ompröfning understödda, hafva hufvudsakligen och till största delen gått i den syftning att, under särskilda af Lagstiftande Makten förordnade, snart fyratioåriga förberedningar till öfverseende och omarbetning af vårt hela lagverk, hvarigenom dess vidlådande brister skulle kunna på en gång afhjelpas, undanrödja de väsentliga bristerna särdeles i broltmålslagarna, och tillika främja öfvergången lill ett bättre och med tidens fordringar öfverensstämmande lagsystem.
Åt milt åliggande härutinnan är under liden en mera omfattande riktning gifven, sedan, i anledning af Rikets Högloft.
Ständers, vid förstnämnda riksdag, yttrade önskan, alt
Maj:t den 30 Mars 1841 beslnlit förordnande af en Lagberedning för nämnda ändamål, med rättighet för Justitie-ombudsmannen att deltaga i granskningen af denna Berednings arbeten; likasom och efter det Kongl. Mej:t, vid sistför - u R.
Ombudsm. Emi.-Berättelse den 15 Nov. 1847. lidna riksdag, aflåtit Dess nådiga Propositioner lill Rikets Ständer angående den del af Beredningens arbeten, som då blifvit fulländad, och hvarom här nedan vidare skall förmälas, Kongl. Maj:t under den 31 Januari 1845 förordnat en njr Lagberedning för annu återstående granskningsarbetet samt i nåder behagat kalla Justitie-ombudsmannen att vara ledamot i denna Beredning och deltaga i dess öfverläggningar i den mån lians öfriga embetsgöromäl det rnedgåfve.
På sådant sätt hafva förändrade lider och förhållanden åt denna del af embelsutöfningen lemnat en anvisning, som ulan tvifvel äfven bör iakttagas.
Den slutliga beredning och derpåföljda grundlagsenliga behandling, sorn det ena af omförmälda lagförslag sedan 1840 och 1841 årens riksdag undergått, torde nemligen göra lika litet lämpligt, som behöfligt, att vidare eftersöka och utreda partiella brister i nu gällande lagar rörande den gren af lagstiftningen, hvarom samma lagförslag handlar,- ulan synes fastmera, efter sålunda förutgången handläggning, liden vara inne alt uppfatta det slöra och vigtiga ämnet i hela sin vidd, åt hvilket Konung och Rikets Ständer redan länge egnat en synnerlig uppmärksamhet.
Deltagande i förberedande åtgärderna till omförmälda mål, såsom vid sistförlidna riksdag äfven inberättades, och biträdande hufvudsakligen det ifrågavarande slutliga lagförslaget, bör jag derföre nu icke underlåta att befordra tless vidare och ändlliga handläggning.
Samtidigt med stiftelsen af nu gällande Grundlagar hade Rikets Ständer insett och erkänt hehofvet af en ny och förbättrad Civil- och Brottmålslag, samt derom gjort framställning hos Kongl. Maj:t, sorn under den 14 April 1811 förordnat ofvannämnda Kommitté, för alt utarbeta de för sådant ändamål nödiga förslag.
Sedan till Kongl. Maj:t denna Kommitté den 15 Mars 1815 afgifvit underdånigt betänkande, deruti, med afseende å då förestående utarbetning af förslaget lill en förbättrad brottmålslag, Kommitteen sökt visa de olägenheter, som åtföljde flera af nu antagna bestraffningssätt, samt derföre, jemte erinran, att bötesstraff kunde ifrågakomma sparsammare än hittills, trott sig böra tillstyrka, att kroppsstraff i allmänhet måtte försvinna och i stället fängelse samt arbete och korrektionsstraff få användas, behagade Kongl. Maj:t, genom nådig Proposition den 19 April samma år lill Rikets då församlade Ständer, gifva tillkänna, ”att Kongl. Maj:t funnit omförmälda betänkande till alla delar instämma med hvad rältsläran och öfriga en vis R.
45 lagstiftnings grunder fordrade, och derföre velat detta betänkande Rikets Ständer proponera”; hvaruppå Rikets Ständer under den 11 nästderpåföljde Juli svarade, ”att De, efter en granlaga pröfning af Lagkommilleens yttrande och hvad Kongl.
Maj:t Sjelf täckts meddela, instämt deri, att rätlslärans och en vis lagstiftnings grunder till alla delar talade för förslagets antagande, och att Rikets Ständer derföre velat lemna Lagkommilleen öppet att; efter sådan plan, föreslå så beskaffade bestraffningar, som instämde med närvarande lids hyfsning och som, skil jola ifrån förra tidens barbari, voro afpassade efter en bättre bildning, till upplysning och till kiinsla hos hvarje individ af dess eget värde.” Sålunda af Lagstiftande Makten bemyndigad, hade Lagkommitleen fortsatt sina arbeten samt, efter ulgifvande af sitt förslag till civillag, slutligen äfven framlagt förslaget till brottmålslag; hvaruppå, i anledning af de emot sistnämnda förslag framställda anmärkningar, dels af Universiteten i Riket, hvilkas utlåtande blifvit infordradl, dels ock af enskilda personer, Kommitteen ånyo tagit förslaget under öfvervägande och, då vissa förändringar deri ansetts af nöden, afgifvit ett ytterligare, i enlighet dermed reviderad! förslag.
ULom det att de flera särskilda i nu gällande lag stadgade straffsätt, såsom landsförvisning, ärelöshet, i allmän och oinskränkt bemärkelse tagen, afbön inför Rätta och de så kallade skamstraffen i allmänhet, hvartill icke utan skäl den uppenbara eller offentliga kyrkoplikten blifvit räknad, på anförda grunder ansetts icke böra äga rum, bade, vid bestämmande af kroppsstraff, jemväl spö- och ris-straffen blifvit alldeles uteslutna, men fängelse vid vatten och bröd bibehållits, dock med förändring i afseende å dess verkställighet; för öfrigt och i allmänhet hade antagits så kallade frihetsstraff af Lvänne slag: ”struff-arbete och fängelse”, med tillämpning af det ena eller andra efter brottets svårare eller lindrigare beskaffenhet.
Sedan Lagkomrnitteens slutliga förslag, likasom förut dess förslag lill civillag, undergått granskning af Rikets Hofrälter och Konungens Högsta Domstol, samt en, uppå Rikets Ständers vid 1834 och 1835 årens riksdag anmälda önskan, af Kongl. Maj:t tillsatt särskild Kommitté uppgjort jemförelse emellan nu gällande lagar och de upprättade förslagen; hade Kongl. Maj:t, vid 1840 och 1841 Arens riksdag, lill Rikets Ständer öfverlemna! denna lagstiftningsfråga i hela dess vidd, med tillkännagifvande af de hinder, som mött för afgifvande af nådig Proposition om lagförslagens slutliga 46 Ii.
Emb.-B er ätt else den 15 No v. 1847. pröfning; vid hvilket förhållande Rikets Ständer funnit någon åtgärd lill granskning eller antagande af lagförslagen ej heller kunna, å Deras sida, under dåvarande riksdag vidtagas, men tillika, ”då hela landet fästade högsta vigt vid frågan om ett förbältradt lagverk, särdeles i afseende å brotlmålslagstiftningen, der behofvet deraf blefve med hvarje dag mera bjudande,” och då Rikets Ständer för sin del ansåge en ytterligare granskning af förslagen vara af nöden, innan de lill hufvudsaklig pröfning förekomme, såsom redan förmäldt är, hos Kongl. Maj:t i sådant afseende gjort den hemställan, i anledning hvaraf Kongl. Majit förordnat ofvannämnda Lagberedning lill lagförslagets ytterligare öfverseende och granskning.
Den Lagberedning, hvilken sålunda trädt i verksamhet, hade, under den 16 December 1842, affattat och sedermera till Kongl.
Majit i underdånighet insändt särskilda belänkanden, ibland hvilka ett ”angående de straff, sorn i ny allmän Kriminallag borde bestämmas,” samt derefter den 23 November 1844 till Kongl. Majit i underdånighet öfverlemnat ett fulländadt förslag till sådan lag, jemte förslag till särskild lag öm verkställighet af de i den förra antagna fängelsestraff, äfvensom lill de öfriga författningar, hvilka Beredningen ansett böra i sammanhang med den föreslagna nya kriminallagen införas.
Afvikande ifrån Lagkommitteens reviderade lagförslag, hvad straffsystemet angår, hufvudsakligen deruti, att bestraffning med fängelse vid vatten och bröd blifvit utesluten samt den af Lagkommitteen, i afseende å de så kallade frihetsstraffen, utmärkta skillnad emellan ”straffarbete och fängelse” likaledes upphäfven, omfattade Beredningens förslag för öfrigt samma straffsystem, som det förra, och uppställde således, såsom ”allmänna straffarter”: l:o Dödsstraff; 2:o Frihetsstraff, eller fängelse i sju grader, i den första på lifstid, i de följande på längre och kortare
Lid intill den i sjunde graden bestämda af minst trelio dagar; och 3:o Böter; samt dessutom såsom ”särskilda straff för embetsman:” a) afsättning och b) mistning af embelet; hvarjemte, i afseende å vissa brott, den särskilda påföljd skulle stadgas, att de dömde ej må i allmänna värf brukas.