Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En natt väcktes von Waldheim genom häftiga bultningar på porten, och en stund senare trädde prins Wilhelms kammartjänare in till honom med bud, att baronen skulle genast infinna sig hos prinsen.
» Hans höghet är väl icke sjuk? » frågade von Waldheim orolig.
» Nej, herr baron, » svarade kammartjänaren, » men jag förmodar, att hans höghet har erhållit viktiga underrättelser — en kabinettskurir har nyss anländt från Hessau. » Då Waldheim trädde in till prinsen, kom denne emot honom med en allvarlig, nästan högtidlig min och sade: » Jag har nyss erhållit underrättelse, att furst Adolf plötsligt aflidit efter ett slaganfall. » » Då är du — åh, tillåt, ers höghet, att jag får vara den förste, som önskar er all lycka och framgång. » » Tack, Edvin!
Ja, jag är viss om, att lycka och framgång skola följa mig, om du lofvar att stå mig bi och vara min högra hand.
Tag nu först raskt din examen och kom sedan till Hessau och blif min privatsekreterare, tills vi få ett pas- sande ämbete åt dig. » Nära tjugu år hafva gått, sedan furst Wilhelm besteg tronen, och under den tiden har baron von Waldheim raskt avancerat och har redan några år varit den främste mannen vid furstens rådsbord.
Han har ock, då vi återtaga tråden Ringar, Eroscher, Armband, Kedjearmband, Bref besvaras Kedjor, Nålar, omgående.
af vår berättelse, varit gift i fem år, och en liten baronessa, den lilla älskliga, ljuslockiga Wanda har blifvit nog gammal för att en dag med det största intresse höra dadda berätta, att Gud om natten hade kommit till hennes mamma med en liten bror.
» Ja, men fy då, dadda, hva ' du va ' stygg, som inte väckte mig, så jag fick se Gud! » utbrast lilla Vanda förnumstigt.
Lillans allra käraste leksak var en liten silkes- mjuk kissunge med de allra djupblåaste ögon och en den mest förtjusande lilla nos.
Salarna och rummen i hela den eleganta våningen gen- ljödo hela dagen af Vandas förtjusta jubelrop åt » tisses » alla krumsprång och lekfulla rörelser.
Men en dag blef det svår sorg: kisse blef sjuk.
Då baronen på middagen kom hem efter en flere timmars viktig rådplägning på slottet med fur- sten och sina ämbetsbröder — det var kort före utbrottet af kriget 1866 mellan Österrike och Preussen, och det gällde för de.
smärre tyska staterna att afgöra den för hela deras framtida väl eller ve viktiga frågan om att sluta sig till den ene eller den andre af de båda kämpande parterna — fann han sin lilla älskling alldeles upplöst i sorg.
» Pappa, pappa! » ropade hon mot fadern, och tårarna runno tätt, tätt utför det lilla våta, blos- sande ansiktet, » tisse ä ' suk — tisse ä ' suk! » » Det var för väl att du kom hem, Edvin, » sade friherrinnan tyst; » jag har varit alldeles rådlös med henne en stund — hon tar så förfärligt illa vid sig, att jag är riktigt orolig.
Jag har försökt allt möjligt för att distrahera henne, men ingenting hjälper.
Hennes lilla varma hjärta måtte pinas alldeles outsägligt af att hennes kära lekkamrat mår illa, och nyss var hon så utom sig, att hon fick ett anfall nästan som af spasmer.
Hvad i all världen ska ' vi ta oss till? » » Si så, min lilla flicka! » sade baronen; » gråt inte nu, ska ' du få en annan kissunge i stället, och pappa och mamma och lillan ska ' fara och se på de många granna soldaterna ute på Grüne Wiese och på alla de vackra häst.
. » » Nej, nej, nej! » ropade den lilla med allt mer stegrad lidelse.
» Lillan vill inte si tollatena, lillan vill inte si hättana!
Lillan vill inte fala bott fån tissungen!
Åj, åj, åj, hva ' tissungen ä ' suk!
Pappa, pappa, pappa, hjälp tissungen, så att han inte få vala suk! » Och hon kastade sig med ett nytt utbrott af hejdlös gråt öfver dt a lilla bädd, på hvilken kattungen skälfvande och med slutna ögon låg under ett sidentäcke.
» Ge henne en opiekaka, så hon somnar, » sade baronen tyst till sin hustru.
Vanda hade knappt hunnit somna genom opia- tets inverkan, då kissungen efter några häftiga ryckningar skildes hädan.
» Det var väl att det blef slut på det lilla krä- kets plågor, » sade friherrinnan; » men, Edvin, tänk när lillan vaknar och kissungen är borta! » » Vi måste genast skaffa en annan kattunge, » sade baronen, som nu var fullt lika orolig som sin hustru.
» Men jag är rädd, att hon märker skillnaden — hon har så noga studerat honom och hundra- tals gånger räknat opp för mig hans hvita strum- por på framfötterna och grå strumpor på bak- fötterna och hela toaletten i öfrigt, att hon nog inte så lätt låter narra sig. » » Då måste vi laga, att vi få en kattunge, som är så lik den här som möjligt.
Låt Anton ge- nast gå ut i sta ' n.
» » Anton, käre Edvin!
Du har ju gifvit honom ledigt i dag, så han skulle få gå hem till sin sjuka mor. » » Ja, det var sant det!
Nå men Gretchen då? » » Ack så illa!
Jag lät henne följa honom — de äro ju kusiner, hans mor är hennes moster, och som du vet hålla de af hvarandra och ville nu, att den sjuka skulle välsigna deras före- ning.
» » Så be vi dadda då, att hon går. » » Det är som förhäxadt!
Dadda har vrickat sig i foten på förmiddagen och ligger nu med kallvattenomslag om den och kan inte röra sig ur fläcken. » » Nå, än kokerskan då? » » Henne har jag skickat ut till skogvaktarebo- stället för att söka få tag i något vildt till vår bjudning i morgon. » » Det var då bra förargligt!
Men en kattunge måste vi ha.
Jag får ge mig ut själf och söka få fatt i någon.
Vänta — hvarest var det som jag här om dagen just såg en, som var alldeles lik den här?
Det måtte ha varit — ha varit vid Nygatan — ja, just där var det, i det lilla röda huset, där det alltid står så vackra blommor i fönsterna.
Där låg här om dagen en hel kull Silfverarbeten, Bordsilfver.
IDUN 340 kattungar och kraflade i sanden på gården, då jag gick där förbi, och en af dem var förvillande lik den här. » » O, Edvin, om du ville det, vore du bra snäll! » » Ja, det kan inte hjälpas. » » Men huru skall du kunna bära honom? » Jag tar min dokumentväska.
Det är bäst att jäg tar med mig den här stackarn på samma gång, så är han borta ur huset, och jag kan då jämföra dem med hvarandra. » Baron Valdheim lade ur väskan de papper han tagit med sig hem från rådplägningen på slottet, låste in dem i sin sekretär, lade in den döda kattungen i väskan och begaf sig skyndsamt åstad.
De som mötte honom med den för alla hessau- iter välkända dokumentväskan i handen, vände sig om och sågo på honom med bekymrad uppsyn.
» Nu måste det vara något mycket viktigt på färde, då baron von Waldheim ser så nedslagen och allvarsam ut och har så förtvifladt brådtom, han som annars alltid är så lugn och behärskad, » sade en.
- Jojo, det är nog så, » sade en annan.
» Han har väl fått några viktiga depescher, som han skall upp till fursten med.
Kanske de stats- hemligheter han nu bär i väskan just ä ' åtgö- rande för, om vi ska ' bli preussare eller öster- rikare.
» En skomakarpojke kom dinglande med ett par nyhalfsulade stöflar och hvisslande slagdängan för dagen.
Då han hunnit i närheten af den mäktige herrn, föll det honom in att en stund gå i takt med honom, hvarför han, fortfarande under full orkester, rangerade sig tätt bakom baronen och halfskuttande tog ut stegen för att hinna med i den forcerade marschen.
Plötsligt tystnade han midt i en öfverdådigt vacker drill, knep ihop ögonen och plirade, och så lade sig ett bredt grin öfver hela hans ansikte.
Han hade upptäckt en den näpnaste lilla burriga katt- ungesvans, som stack fram ur baronens väska!
Det var som om han med ens hade fått de våld- sammaste magknip; han kröp ihop som en panter färdig till språng, hållande båda händerna på magen, han rätade ut sig igen och tog ett skutt, så att stöflarna beskrefvo väldiga storcirklar i luften, hela hans varelse var ett enda hejdlöst jublande skratt, och midt under allt detta vin- kade han allt hvad han förmådde åt alla i när- heten för att göra dem uppmärksamma på katt- svansen.
Den ene efter den andre sällade sig till pojken, och snart hade baronen ett helt följe efter sig af ifrigt gestikulerande och hviskande och skrattande medborgare, mest tillhörande den yngre generationen.
» Tyst för katten!
Det är fråga om en stats- hemlighet! » hviskade en vitzare.
Baronens väg ledde honom tätt förbi slottet.
Där råkade furst Wilhelm i detsamma just titta ut genom ett fönster och fick sikte på det be- synnerliga upptåget.
Han hade nyss erhållit en viktig depesch från Berlin, om hvilken han ville konferera med baron von Waldheim, hvarför han befallde en page att springa efter honom och anhålla, att han måtte komma upp på slottet.
» Ursäkta mig, käre Edvin, att jag besvärar dig igen, » sade fursten, » inen jag önskade gärna tala med dig om den här depeschen, som just nyss anländt från Berlin.
Har du den förra till hands? » » Ja, den är nere på mitt arbetsrum — jag skall gå efter den. » Medan baronen var borta, gick fursten af och an på golfvet, försjunken i tankar.
Huru det var, kommo hans ögon att falla på dokument- väskan, som baronen lämnat kvar stående på en stol.
» Hvad nu?
Hvad är detta? » mumlade fursten, då han såg ett litet ludet, spetsigt föremål sticka fram ur henne.
Som han var något närsynt, lutade han sig ned för att taga föremålet när- mare i betraktande.
Sannerligen var det icke en liten luden svans!
Knäppet på väskan hade gått upp, så att hennes båda halfvor stodo på glänt.
Han förde dem försiktigt litet mer åt- skilda, och där låg — ja, verkligen låg där inte en liten död kattunge!
Furst Wilhelm såg genast helt häpen ut, men så började hans mun draga sig till ett leende, och då han erinrade sig det uppträde nere på Slottsplanen, som han nyss hade bevittnat, och nu förstod orsaken, brast han ut i ett hjärtligt skratt.
Hvad i all världen kunde meningen vara med allt detta?
Han skrattade så, att han måste kasta sig ned i en soffa.
Hvad pappa vred åt friarn sade.
Hvad finnes på ett smörgåsbord?
Hvad jungfrun alltid skulle vara; I gamla visor nämns hon så.
Hvarpå hon bodde.
Dödlig fara.
Om man är hvad?
man knappt kan gå.
Uti din barndoms lugna dagar, När allt var ljust och gladt och godt, Jag var dig kär, fast nu du klagar, Att stenar, icke bröd du fått.
Hur lätt det ondas makt betvinga, Hur lätt emot en värld man stred, Hur lätt till ärans höjd sig svinga, Men ack!
Hur lätt att falla ned!
Och hvad är jag, när åren svunnit, I ålderdomens sena höst?
Ett grusadt hopp, en dröm, som hunnit Att drömmas slut i sviket bröst!
Ett mått, som nu ej finnes mera, Men som man ständigt med sig för.
Ett namn på två, men icke flera.
Hvaraf man ofta strumpor gör.
Hvad uti skolan var det bästa.
Och hvad för det man hade då.
Och hvad i skolan var det värsta.
För det, hvad man har nu också.
En som sitt bo på berg bereder.
En som har skarpa klor minsann.
En som i smuts sin sängplats reder, Och som är lat som ingen ann '.
En inkomst, staten ej vill mista.
Ett tal af tvänne siffror gjordt.
Hvad plägar gömmas uti kista?
Hvarmed ibland man stöflar smort.
Ett lifsbehof.
Hvad båten hade.
Ett villkor för allt lif på jord.
Kaffe, 1897 Ett namn historien ej vill mista.
Ett rofdjur.
Sittplats.
Mått På bräder.
Bit af tyg, den sista.
När hvad är godt, är allting godt?
Rosette.
Aritmorem.
Stockholm, Iduns N:r 24 (495).
Tryckeri Fredagen den 18 juni 1897.
. » Iduns Modet., månadsuppl » Barnjarderoben.- » 5 5 3 3 Byrå: Klara södra kyrkog.
Redaktör och utgifvare: F R I T H 10F HELLBERG.
Annonspris: 35 Öre pr nonpareillerad.
Anna Möller.
Sveriges första kvinnliga gesäll.
[w e n o m landets tidningar har nyligen gått ett meddelande o m att Sveriges första kvinnliga gesäll handtverksförening erhållit sitt af Lunds fabriks- gesällbref.
Hennes namn och är Anna Möller, född i Hör i Skåne den 27 jan.
Af sin fader, den i sitt yrke synnerligen framstående gamle utfört såväl skulptur- som det mera enkla snickeri-arbetet.
Det är ett miniatyraltare, framställande Thorwaldsens Kristusbild.
I en öppen portal, å hvars båda sidor äro anbragta kolonner, står den kända, härliga bilden.
Öfver densamma synes — i en s. k.
» fyllning » — lammet, hvilande m o t k o r s e t; bakom lammet ser snickaremästaren A.
H. Möller man klippor och framför det i Hör, " har hon, likasom en den i bibeln omtalade gröna sin bror, ärft både den stora ängen, sinnebilder af de jor- lusten och fallenheten för det diska vedermödorna och den arbete, hvaråt hon ägnat sig.
himmelska På sin fars verkstad är det Kristusbilden är anbragt ett också, trösten.
Under som hon nu under 4 altarbord, hvars främre sida år arbetat för att i vår kun- i upphöjda bokstäfver bär, på na antagas till gesäll i såväl grekiska, inskriften: snickare- som bildhuggareyr- men till mig, » etc. På ömse ket.
sidor om detta språk äro skur- Ej endast snickeri, ut^n » Kom- äfven skulptur utföres nämli- na mänskliga halffigurer med gen med stor konstnärlig skick- lejonhufvud, lighet Kristi läras styrka.
på verkstaden den lilla snickare- i Hör.
herr Möller under Så har de 30 år, sinnebilder Arbetet, italiensk af som är utfördt i valnöt, och hvars han varit bosatt där, haft mån- stil är tysk renässans, är nu ga beställningar till de stora utställdt skånska godsen, särskildt på slöjdutställning i Stockholm.
roccocomöblemang.
Vid all på Malmöhus läns Det tillerkändes såsom gesäll- skulptur har då hans dotter, prof synnerligen handtverksförening de sista åren, varit honom behjälplig.
Dock lärotid har hon under utfört äfven af sta sin ganska mycket enbart snickeriarbete, Lunds af de fabriks- och den hög- tre brukliga be- löningsgraderna, nämligen silf- vermedalj.
Med gesällvärdigheten föl- såsom skrifbord, byråar, sto- jer lar, rättigheten att söka Lunds fa- hyllor etc.
Hennes ge- för fröken Möller äfven sällprof är också en förening briks- och handtverksförenings af snickeri- och resestipendium bildhuggeri, i det att hon till detsamma kare.
för yrkesid-
IDUN 186 Hvad muntrar hvarje sinn ' i själfva mödans läger?
En härdad kropp, ett sundt, men icke konstladt vett, 1897 Ett lif med få behof, som seders enfald äger Och ej blygs föda sig i nyttig ärbetssvett.
D e n g a m l a p a r k e n.
' en gamla prästgårdsparken slår åter löfvad, står i blom, med solskensspel på marken i gyllen rikedom.
Min gamla bänk jag funnit har.
inunder linden står den kvar — en lind med namn i barken från längst försvunna dar.
Så månget halfglömdt minne ur dunklet springer fram i ljus, jag lyss med sorg i sinne till trädens tysta sus —.
Du gamla park, som öde står se ' n många, många långa år, livad döljer du därinne i vildt förvuxna snår?
Jag känner mot mig strömma en sällsam doft af gammaltid, den slår ur hägn och gömma så vemodsfidl och blid.
— ^r ej, som plötsligt glänste fram just där bak valnötsträdets stam två ögon grå och ömma, hvars blick är allvarsam?
Med rodnad skär på kinden så ung och späd och fin hon står, och ystert leker vinden i hennes blonda hår.
I blus och kjol af skär linon går prästens dotter än en gång i väntan fram mot grinden och Uomstervirkad vång.
Där hägg och apel rister sitt hvita blom i solig lid vår lärde herr magister så ofta gått en tid.
Hvad diktar han i vårens ljus — homilier ej för Herrens ims, ej går han sträng och bister till doms med syndens rus.
Han lockas mot sin lyckas och längtans stängda gallergrind, där heta händer tryckas i lön som kyss på kind.
Där blomstra ord som ros i glöd om älskogstro i lust och nöd, och jordens armod smyckas med löftets öfverflöd.
Så släkte efter släkte har nött sin älskogs tinga hopp, hvar gång en vårsol väckte ur vinterns blund en knopp —.
Och åter löfvad stod min park med sol och skuggors lek på mark, och namn och hjärtan täckte den gamla lindens bark.
Emil Kléen.
R a k a v ä g e n.
M e t är den ljufligaste majdag i detta Herrens år 1897, och rundt omkring den gråtimrade torpstugan står skogen, den stora vida skogen^ med nylöfvade doftande björkar och skyhöga granar med rödvioletta blomvippor på sina breda vågiga draperier.
Inne i skogsskymningen hoppa solstrålar öfver de tätt strödda granitblocken och framlocka här och där hela strålknippen ur glimmerkornen, samt leka » tag fast » på mossan, som ligger likt svällande kuddar öfver klippstycken, hvilka tyckas vara brutna ur tusende väldiga bergsjätte borgar och slungade ut öfver den fagra skånska skogs- bygden.
Röda och gula primulor lysa i skogsbrynet och liljekonvaljen börjar öppna sina klockor emellan ormbunkarnes samman- rullade bladknyten, bland lingon- och blå- bärsrisets fina klockblommor och smultro- nets hvita stjärnor.
Och öfver all denna obeskrifliga fägring, öfver detta framvällande och svallande lif i växternas värld, fladdra flockar af färgrikt skimrande fjärilar, kvä- där göken sin kärleksvisa i kapp med trast och bofink och vilddufvan kuttrar förtroligt där uppe i granens topp.
Men från det maj sol rinner upp tills hon sänker sig bak västanskog förnimmes aldrig en mänskoröst uppstämd till sång; inga barn jubla i lek på de blomprydda backsluttningarna, endast hårda klingande ljud från stenhuggarnes hackor blandas med fågelsången och bära budskap från människans värld.
Från det ensliga torpet kommer ändtli- gen kvinnan, som vi värfvat för att koka vårt kaffe.
Öfver sitt trasiga lifstycke har hon dragit en noppig trikåväst, köpt i någon bod, samt knutit ett rent förkläde öfver sin tunna kjol.
Hon dukar nu upp åt oss och sig af våra medförda matförråd på en ofant- lig stenhäll, på hvars ena hörn taklökens vackra rosetter sticka upp ur löt " och mossa och linnean spinner sina fina bladrankor kring den låga flata hällens skrofliga fot.
Kvinnans hår är urblekt af solen, hennes armar, händer, hals och ansikte äro röd- flammiga af vind och sol, fingertopparne slitna, så att blott en bit af nagelfästet är kvar, men ögon och läppar le af fröjd vid föreställningen om den blifvande korta fest- stunden.
» V i skola äfven be hit farmor! » » Tack som bjuder!
Jag skall säga till henne, hon har nyss timrat mig en tvätt- bänk och håller nu på att blåna våra gar- diner.
H o n kom gående hit upp till oss i går och det skall bli lustigt se, o m hon känner igen den af er, som hon i vintras träffade på vägen. » Den gamla infann sig skyndsamt och aftorkade under gåendet sina våta händer på sitt grofva förkläde; fötterna rörde sig snabbt med träskorna, den korta kjolen fram- visade ett par solbrynta smalben, sticktrö- jan slöt tätt kring bröst och armar, en röd- blå, rutig duk var med sina snibbar knuten tillbaka i nacken och lämnade de skrynk liga kinderna fria; det var ännu samma Adlerbeth.
intelligenta och energiska ansikte, som jag minnes från en novemberdag för några år tillbaka.
Efter henne tultade en fyraårig flicka, med de ljusaste lockar jag någonsin sett ringla sig kring en barnanacke och med ett ansikte, som i finhet och färg endast kunde liknas vid den lilla kvist vildapels- blommor, som hon bar i sin bruna hand.
Innan gumman ens hälsade, befriade hon flickan från hennes små träskor samt eldröda ull- strumpor och lät henne därpå, bäst hon ville, tumla sig i det korta, mjuka gräset på en solbelyst backsluttning ofvanför vårt improviserade bord.
» Där uppe finnas inga stenflisor, oeh glas- skärfvorna efter stenhuggarnes sönderslagna flaskor har jag plockat bort, » sade hon mera till sig själf än till svärdottern.
Så kom hon fram och hälsade.
» Nej se o m det inte är hon där, som tog upp ungarna på vägen 1 Ja, det har gått som jag då spådde; de två af mina son- barn, som då pulsade dag ut och dag in i slask och snö på väg till skolan, ligga på kyrkogården, två af dem äro på väg dit nu, men henne där är jag nu kommen hit för att hämta hem till mig.
Jag kan själf lära henna läsa, skrifva efter förskrift och räkna både efter bok och i hufvudet, och mer än s å behålla icke många barn i min- net, sedan de gått i skolan sex eller sju år, o m de eljes lefva stort längre efter den persen.
— Ja, titta hon gärna stort på mig!
Har hon glömt den dagen i november, då hon plockade upp ungarne på vägen — två härifrån och två från Kannetorpet — och skjutsade dem fram till skolan?
Jag hade varit dem i hack och häl för att, mot min sons vilja, få de små stackarne att vända om, för se jag kände väglaget genom skogen, men jag nådde dem e j, utan måste mer än en gång krypa på fyra i de hala backarne genom issörjan.
Vi träffades se- dan alla i skolsalen.
— Minnes hon läraren, hur han hostade på det där sättet, som vi kalla » hylla på likkistan »?
Och så den där stugluften, tjock af ånga från barnens våta smutsiga kläder och skodon!
Vår Jon hade hela hösten suttit bredvid skollärarens Nils, som då hade fått samma sjukdom som fa- dern och jämt tiggde sig till att låna Jons näsduk att hålla för munnen; nu hade ock- så Jon börjat få röda runda fläckar på kind- benen, och jag lofvade den dagen, att han aldrig mera skulle sätta sin fot i denna dödens plantskola.
Men hvad hjälpte det, att jag höll ord?
Här vi nu sitta under Guds klara, rena himmel med hans lifgif- vande skapelse rundt omkring oss, ha vi en dryg half mil till hvilken af de fyra närma- ste sockenskolor vi vilja välja, och vinter- vägarne äro hvarandra lika i dessa trånga stensådda skogsbygder; trötta och sömniga sitta ungarne på skolbänkarna i, håglös dvala, både vinter- och sommardag.
Alen hvad jag ville säga är det, att lungsotens smitta sprider sig från det ena barnet till det andra, så mycket lättare som kosten är klen och barnasinnet sjukt af längtan efter frihet och naturligt arbete, hvart barn efter sin art. Jon uppnådde knappt femton år;
I D U N 1897 Knaggatorparens Elin blef sjutton och ett halft och vår Nils, som gick i Östervångs- skolan och där blef god kamrat med den hostande Birkegårdspojken, strök med sam- ma vår som han.
Nu har min son börjat försöka med Västerhultsskolan, men jag » vet att dit komma Moss-Olaus barn, och deras mor har hvad som kallas galopperande lungsot, och nu få min son och svärdotter se hur det går med deras Hans och Sofia. » » Men, kära hjärtans farmor, det skall j u så vara, vet jag, barnen måste vi skicka till skolan, » invände svärdottern i slö ton.
» Skall det så vara! » tog gumman i och hennes ögon blixtrade.
» Skall det så vara och förblifva, att de arma fattiga barnen skola under sex eller sju års tid rifvas upp ur bäddärne höst och vinter i kolmörka morgonen och jagas ut på vägar och stigar för att fösas ihop med sjuka och friska, med dåligt och godt, allt som det bär till, bara för att sitta och dåsa af trötthet och ledsnad?
Skall det så vara, att de på kväl- larne, när de knappt kunna hålla ögonen öppna eller sina egna kroppar upprätta, måste sitta och mumla ur den ena boken efter den andra, utan att bli en smula vet- tigare den ena terminen än den andra?
— Ja, jag säger än en gång: Titta ni stort på mig!
Men jag har aldrig blifvit tvingad till läsning och därför älskar jag kunskap och läser både tidningar och böcker, så många jag kan få tag i, och ingen skall inbilla mig, att det är nyttigt tvinga alla barn till samma böcker, för se, den häst som man skall piska fram till krubban äter inte ur den, om hon så vore brädd- full af stridaste hafre.
Nu har jag läst att vår käre, välsignade konung vill skänka hela sin rika jubileumsgåfva tillbaka till sitt folk, på det att här i landet skall kunna upprättas anstalter för lungsjuka per- soner.
Men om Hans Majestät » — gum- man steg upp och neg — » så läte bygga tjugu sjukhus, skulle inte denna farsot bli mindre ute i bygder och städer, så länge barnen buras inne likt friska och sjuka får i samma fållor. » Solen hade sjunkit ned bakom skogs- topparne, men ännu låg den ovanligt heta luften tung och tryckande öfver näjden.
Med matta släpande steg kom ett par barn uppför backen, där den ljuslockiga flickan fortfor att leka helt allena.
Nu sprang hon upp med ett j u b e l r o p!
» Hans • — Fia! » Men syskonen puffade henne undan med vresiga ord och slängde sig handlöst ned under ett par höga enar och slungade skolböckerna frän sig.
Vig som en ödla kilade farmodern fram till de ut- mattade och vi andra följde efter henne.
» Stigen upp, Hans och Fia, och halsen på främmande! » uppmanade modern, och efter någon betänketid stego syskonen upp och fullgjorde befallningen, men deras miner voro buttra och de långskrangliga kropparne rörde sig slappt och slött.
— » Nu ska ni ha en bit mat, sedan få ni läsa på edra läxor, ty på morgnarne går det rakt inte att få lif i er före klockan minst half sex, » sade modern med sin liknöjda min.
Men likt en pil sköt farmodern förbi henne och ryckte till sig böckerna.
» Två nya testa- menten, två bibelskor, två natuiiäror, två katekeser, två geografier, två svenska histo- rier, två språkläror.