Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemnte det att 14 § stadgar, att den, som tilltalas för ärekränkande tillvitelse, må med bevisning om sanningen af gjorda tillmälet sig från ansvar fria, innehåller samma §, att denna bevisningsrätt likväl ej må begagnas i det fall, bland annat, att tid till åtal af tillvitade brottet är försuten.
Men i detta undantag kan Utskottet icke instämma.
Den inskränkning, som i denna del blifvit föreslagen, vore hvarken rättvis eller gagnelig.
I förra hänseendet torde blott behöfva anmärkas, att den, som sanningsenligt omtalar en af annnan föröfvad gerning, som för dennes goda namn och rykte finnes menlig, ej är den egentlige ärekränkaren, utan att det är gerningsmannen sjelf, som kränkt sin ära.
Den förstnämndes straffbarhet bör endast bero derpå, om han ljugit.
Men dessutom måste man ihågkomma, att man mångengång, utan afsigt att skymfa, föranlåtes att uppdaga förhållanden, som röra andra menniskor.
Så inträffar nemligen, i händelse någon, hvilken föröfvat ett nesligt, ehuru ej åtaladt brott, skulle komma i fråga vid val till en befattning, hvarpå allmänt väl vore beroende.
Då inträder nära nog en pligt för en hvar, som känner personens förhållanden, att dem yppa; och derföre bör ej lagen uppställa några hinder.
Sådant läge likväl i förbudet att bevisa hvad man sagt, derest tid till åtal af yppade brottet vore försuten.
Man skulle då ej kunna freda sig från ansvar i händelse man anklagas för tillvitelse, och man skulle följaktligen ej heller våga omtala hvad man vet.
I följd deraf torde omförmälde inskränkning ej böra i lagbudet biebhållas.
Då ärekränkning emot föräldrar och svärföräldrar ej bör lemnäs ostraffad, men de förolämpade deremot måste kunna undgå att sjelfve påkalla straff, bar Utskottet ansett dessa brott böra vara underkastade allmänt åtal; och ett tillägg derom är alltså nödigt i 16 §.
Derigenom kommer denna § ock i öfverensstämmelse med 17 Kap. 42 §•
SO Kap. Om äktenskapsbrott.
Ehuru Utskottet, lika med Lagberedningen, anser det vara mot äktenskapets natur stridande, att den ena maken under fortfarande äktenskap drager straff öfver den andra, äfvensom att allmän åklagare åtalar af ena makan föröfvadt horsbrott, när den förnärmade makan vill fortsätta sammanlefnaden med den brottsliga; kan Lag-Utskollcls Betänkande, N:o 38. 47 likväl Utskottet icke biträda den åsigt, som i 4 § af detta Kap. uttalas, att nemligen horsbrott ej må till bestraffning åtalas, der ej för det brott till skilnad i äktenskapet dömdt är.
Då den förnärmade makan för brottet sökt skilnad, synas alla band mellan makarne vara brustne.
Den förnärmade har dermed förklarat, att den ej vill fortsätta äktenskapet, och den har sjelf gifvit offentlighet åt den andras brott.
Då qvarstå ej heller de skäl emot åtals anställande, som förut funnits, och således synes rättigheten att utkräfva straff böra inträda, då skilnad blifvit sökt.
Derigenom undvikes jemväl en ny rättegång; hvadan Utskottet, i enlighet med denna åsigt, förändrat ifrågavarande §. 21 Kap. Om sedlighetsbrott.
För det i 1 mom. af 1 § upptagna, i gällande lag med dödsstraff belagda blodskamsbrolt anser Utskottet mindre ansvar än lifstidsfängelse ej böra kunna i lagen utsättas; och som, efter Utskottets omdöme, väsendtlig olikhet i anseende till brottsligheten är emellan de i 1 och 2 mom. af 6 § omtalade sedlighetsbrott, måste straffen äfven derefter lämpas.
Det lärer nemligen ej kunna ifrågasättas det ju icke den religionslärare, som öfvar otukt med ungdom, hvars undervisning honom är ombetrodd, är vida brottsligare, mera bryter emot sedlighetens och moralens bud, än om en vaktbetjent vid straffanstalt inlåter sig i kärlekshandel med en häktad qvinna.
Den förre, hvars pligt det är att i det ännu oförderfvade sinnet inplanta religionens läror, att stärka detsamma mot frestelsen och förförelsen, handlar i uppenbar strid mot denna pligt; hvaremot den andre vanligen har framför sig en redan genom brottet fallen, inför verlden prostituerad varelse.
Med afseende härå och på det straffet må kunna lämpas till alla de fall omförmälte lagrum i öfrigt afser, har Utskottet trott straffet i 1 mom. böra bestämmas till straffarbete på högst fyra år, och i det senare, till dylikt arbete på sex månader eller fängelse.
Derigenom synas brott och straff komma i ett, så vidt möjligt är, med rättvisans fordran öfverensstämmande förhållande.
Vid utarbetandet af förevarande kapitel har inom Lagberedningen fråga uppstått, huruvida deri jemväl borde intagas ansvar till förekommande af äfventyrligt spel och grym behandling af kreatur; och i sistnämnde hänseende har förslag äfven blifvit väckt hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Prytz, L. A., och hos Vällofl. Borgare-ståndet af Herr Winge, P. E.
Vid öfvervägande af denna fråga, har det icke kunnat undfalla Utskottet, hurusom man med sedlighetsbrott vanligen förstår blott dem, som begås genom otukt och skör - 48 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. lefnad; men då sederna kränkas, förförelser åstadkommas, förderf i vilja ock böjelse grundlägges äfven genom andra laster, påkalla likaledes de lagstiftarens uppmärksamhet.
Emot afventyrliga spel har ock Sverges lagstiftare redan uppträdt, och om faran deraf för sedligheten lärer ej vara mer än en röst; men mot kreaturs misshandling saknas alla bestämmelser.
Grymhet i behandling af kreatur vittnar dock om ett rått och omenskligt sinne, hvaraf, om det lemnäs otygladt, de vådligaste utbrott äro att befara; den sårar den bättre hos menniskan inneboende känslan, och ar oförenlig med mildare seder.
Också hafva de flesta nyare lagstiftningar bestraffat en sådan grymhet — detta hånande af mensklighetskänslan; och i den strafflag, som i Norrige år 1842 blifvit antagen, förekommer detta brott.
I följd häraf och då, jemnlikt Utskottets åsigt, man i strafflagen bör upptaga alla de gerningar, som man, för upprätthållandet af hvad man förstår med allmän sedlighet, aktar nödigt att med straff belägga, har Utskottet ansett straffbestämmelser böra uti nu ifrågavarande lag, för ofvanberörde sedligheten kränkande handlingar, inflyta, äfvensom att deras lämpligaste plats är i detta kapitel, hvilket af så d^n anledning måste tillökas med två §§.
För de förslag Utskottet dertill uppgjort, torde vidare redogörelse ej erfordras, än att Utskottet deri sökt utsätta mot gerningarne svarande bestraffningar. 33 Kap. Om eldskada af uppsåt eller vållande; så ock om annan skadegörelse å egendom.
Försök till de brott, som i 8 och 9 §§ omtalas, ådagalägga en särdeles brottslighet och kunna ej, utan våda, förbises.
Detta är anledningen till den hänvisning till 3 Kap., hvilket bestämmer grunderna för bestraffning af brottsliga försök , som Utskottet vid berörde §§ tillagt.
För uppsåtlig förstörelse af grufva, eller uppfordrings- eller annat konstverk, som för grufvedrift inrättadt är, har i 17 § straffet blifvit utsatt till fängelse på högst två år.
Omförmälle brott synes emellertid kunna vara, å ena sidan, af den svåra beskaffenhet, att det förtjenar en allvarligare påföljd än efter berörde stadgande kan ådömas, och, å den andra, af den obetydlighet, att urbota ansvar derföre ej bör äga rum.
Om t. ex. någon, för att hämnas eller i annan ondskefull afsigt, helt och hållet förstör ett konstverk, som för en grufvas drift är nödigt, och såmedelst sätter ägaren ur stånd att fortfara med sin näring, hvilket åter kan medföra Lag-Utskoltcts Betänkande, N:o 38.
49 medföra arbetslöshet för en mängd fattiga, synos hans brott ej vara försonadt med förlasten af ett par års frihet.
Visserligen höra brott af denna art lyckligtvis till sällsyntheterna; men lagens straffhot bör vara sådant, att det, om möjligt, kan qväfva ondskans utbrott och egennyttans beräkningar.
Ju större skada man i delta fall gör, desto större brottslighet i viljan är att förutsätta; men häraf följer ock, att en rin gare och obetydligare skada mera är alt anse som en följd af lättsinnighet än af brottslig afsigt, och att den således måste mildare bedömas.
För att utmärka denna skilnad, dessa olika modifikationer af brottet, har Utskottet funnit ifrågavarande § böra delas i två morn., upptagande det första den större brottsligheten, och det senare den mindre; och har Utskottet, i enlighet med de åsigter Utskottet ofvan yttrat, ansett straffet i förra fallet böra sättas lill straffarbete från två till och med fyra år, och i det sistnämnda, till böter eller fängelse. 23 Kap. Om stöld och snatteri.
Innan Utskottet ingår i redogörelse för motiverna till de förändringar, som Utskottet anser böra äga rum i detta kapitel, hvilket afser det slag af brott, som oftast förekommer, är nödigt anmärka: att, ehuru den i lagstiftningen antagna skilnad emellan stöld och snatteri blifvit bibehållen, den afvikelse likväl härutinnan skett, att då, enligt gällande lag, olofligt tillgrepp betraktas såsom stöld, när värdet af det tillgripna stiger öfver tre riksdaler sexton skillingar banko, förslaget stadgar, att ansvar för stöld ej må ådömas förr än tillgreppet går öfver tre riksdaler i silfver, motsvarande tolf riksdaler riksgäldssedlar; — alt, då straffet för stöld, efter 1734 års lag, alltid bestämdt uträknas efter det tillgripnas värde, förslaget endast bjuder, att, vid straffets mätande, afseende skall göras å det tillgripnas större eller mindre värde; — att förslaget, som lika med gällande lag förklarar att vissa tillgrepp, af hvad värde de vara må, skola såsom stöld ovilkorligen anses, och straffas sträng;re än annan tjufnad, deremot icke upptager olofliga tillgrepp från barn, från husbonde, från badande, simmande, sjuk eller sofvande å marken, m. m., såsom särskilda arter af tjufnad, på sätt skett i 1734 års lag, utan föreskrifver, att vid straffets mätande för olofligt tillgrepp inom derföre satta gränser, skola såsom försvårande omständigheter anses, om tillgreppet skett från husbonde, från badande etc.; — alt i förslaget icke blifvit stadgadt förhöjdt ansvar för andra resan olofligt tillgrepp, utan endast förklaradt att återfallet skall såsom en försvårande omständighet betraktas, hvaremot Vib. till R.
Fröt. 1847 och 1848. 7 Sami. 1 Afd. 21 Baft. 7 50 Lag-Ulskollels Betänkande, N:o 5<5. förhöjning i ansvaret för ytterligare återfall är vordet utsatt; samt slutligen, att då ansvaret för snatteri samt första och andra resan stöld, utom i några få fall, i 1734 års lag är bestämdt till böter, lagförslaget för all stöld utsätter urbota straff, samt för snatteri både fängelse och böter.
Häraf visar sig således först och främst att, då den objektiva brottsligheten eller förorsakade skadan, af 1734 års lagstiftare antagits såsom en allmän måttstock vid bestämmandet af straff för olofligt tillgrepp, den subjektiva brottsligheten, efter förslaget, jemväl dervid skall afses.
Utom skilnaden i varde, gifvas ock mångfaldiga omständigheter, som kunna inverka på straffbarheten; och det torde ej kunna förnekas det ju icke stöld är ett bland de brott, i hvilka den subjektiva brottsligheten i synnerhet synes böra komma i betraktande vid straffets afmätande.
Men häremot strider dock den gjorda skilnaden emellan stöld och snatteri, såsom blott beroende på värdet af det tillgripna, eller rättare på en ren tillfällighet.
Den, som stjäl tolf riksdaler, kan vara lika brottslig, ja brottsligare än den, som tillgriper tretton.
Det förra tillgreppet kan nemligen vara förenadt med de mest försvårande omständigheter, men det senare deremot med blott mildrande; och man söker då förgäfves nöjaktigt svar på den frågan: hvarföre anses det sistnämnda af lagen så mycket svårare?
Den som stjäl uppenbarar i sjelfva verket samma brottsliga vilja antingen han lyckas åtkomma litet eller mycket, antingen det tillgripna är värdt tolf riksdaler eller några skillingar deröfver, och inför rättvisan är det mindre tillgreppet lika van ärande som det större.
Denna vanära har emellertid genom lagstiftningen ej kommit, att i lika grad drabba snattaren, som den, hvilken blifvit dömd för stöld; och i förevarande förslag har man äfvenledes stadgat att den, som dömes för stöld, är förlustig medborgerligt förtroende, och såmedelst gifvit uttrycklig sanktion åt den skilnad, som allmänna omdömet hittills gjort i förevarande hänseende.
Men ehuru häraf följer att
Utskottet ej anser skilnaden mellan snatteri och stöld vara öfverensstämmande med stränga rättsbegrepp, vågar likväl icke
Uttkottet att föreslå det denna skilnad må helt och hållet ur lagstiftningen utplånas.
Den förekommer i flera andra lagstiftningar, den instämmer med de hos Svenska folket rådande begrepp, och den tjenar att för tillgrepp af ringare art, hvilka ej sällan härleda sig från obetänksamhet och lättsinne, från den felande afvärja de svåra och vanärande följder, som tjuf— nadsbrottet i allmänhet och rättvisligen medförcr.
Dock synes Utskottet, sorn om den i lagförslaget i denna del antagna gräns blifvit salt alltför hög.
Till stöd för bestämmelsen härutinnan är visserligen åberopad den förändring penningevärdet undergått sedan 1734; men om än fem riksdaler riksgäldssedlar då hade lika värde med tolf riksdaler i närvarande tid, torde ej kunna lemnäs utan uppmärksamhet, att förstnämnde belopp nu utgör grunden i omförmälte hänseende; Lag-Ulskollets Betänkande, N:o S8.
51 att förändringen i penningevärdet så småningom föregått; samt att lagen skrif ves icke för försvunna utan närvarande och kommande generationer; och Utskottet befarar att Svenska folket ej skulle gilla en åtgärd, som innefattade en lindring i straffet för ett brott, hvars öfverhandtagande varit den största anledningen till ropet på en förbättrad strafflag.
I följd af dessa åsigter är det Utskottets öfvertygelse, alt gränsen emellan snatteri och stöld snarare bör nedsättas än höjas.
Den torde tilläfventyrs en gång alldeles försvinna, då rättsbegreppen hunnit klarna och folket lösgöra sig från de föreställningar, som i detta hänseende från fordna tider till det öfvergått.
Ur Norriges lagstiftning har denna skilnad redan försvunnit; och såsom ett steg dertill anser Utskottet en riksdaler i silfver, motsvarande fyra riksdaler, böra antagas såsom gräns uti ifrågaställde hänseende; hvaraf åter följer, att 1 och 2 §§ måste i enlighet härmed förändras.
Då 2 morn. i 4 § blott har afseende på tillgrepp föröfvade af tjenstehjon, köpmansbetjent, gesäll, lärling eller annan sådan enskild tjenare, men ej å dylika brott af skeppare och formän, hvarom handlas i nästföljande 4 morn., har Utskottet, enär likväl alla dessa personer äro nämnde i 3 <§, till hvilken i förstnämnde mom. hänvisas, ansett denna hänvisning böra utbytas emot ett uttryckligt tillkännagifvande af hvilka personer, som i mom. afses.
Som Konungen, i egenskap af enskild ägare, inför lag ej betraktas annorlunda än såsom annan privat person, synes lagen ej heller, i hänseende till brott emot denna enskilda äganderätt, böra göra det afseende, som i 8 mom. af 4 § blifvit föreslaget.
Att vid gods, ehvar det befinnes, fästa en viss helgd är särdeles betänkligt.
Det kan i tillämpningen leda till många svårigheter, och om rättvisan deraf torde mången tvifla.
Om t. ex. någon stjäl en Konungens tillhörighet vid Hans i en aflägsen trakt af riket belägna enskilda egendom; så lärer man ej kunna påstå alt brottet varit större, än om det tillgripna godset tillhört någon vid egendomen boende person; och att bevisa det Konungens äganderätt varit brottslingen veterlig skall alltid blifva svårt.
Af denna anledning kan Utskottet ej tillstyrka antagandet af ifrågavarande mom. oförändradt.
Deremot anser Utskottet den omständighet att tillgrepp skett i Konungens slolt böra såsom en försvårande omständighet betraktas.
Sådant påkallas af ställets helgd, och står tillsammans med i öfrigt antagna lagstiftningsgrunder.
Den, som olofligen insmyger sig i bebodt hus och under nattens mörker för— öfvar tillgrepp, uppenbarar dymedelst sådan uppsåtlig brottslighet, sådan låghet i karaktären och djerfhet i viljan, att brottet synes närmast bänförligt till den art af tillgrepp, hvarom handlas i 5 <§, och bör således, utan afseende å det tillgripnas 52 Lag-Ulskollels Betänkande, N:o 58. värde, såsom stöld anses; hvadan Utskottet funnit att 9 mom. i 4 § bör inflyttas i förenämnde §; hvaremot Utskottet ansett 6 mom. i 5 § rätteligen hafva sin plats i den 4:de.
Detta mom. afser det fall alt den, som föröfvar tillgrepp, genom ansigtets färgning eller betäckning eller genom förklädning sökt göra sig okännbar.
Visserligen försvåras brottsligheten af detta försök, men deri ligger egentligen ingenting annat än ett bemödande att undvika upptäckt, att undgå straff, hvilket vanligen är fallet med förbrytare.
Sådant sker äfven genom nekande till brott; men derföre må ingen straffas; och härmed förmodar
Utskottet sig hafva angifvit skäl för sin åsigt att omförmälle försök ej kan anses annorlunda än såsom en försvårande omständighet.
Efter gällande lag straffas den, som i afsigt att stjäla, med våld eller list sönderbryter eller öppnar skåp, kista, skrin eller annat dylikt, hvilket med lås försedt och igenlöst är, lika med den, som i samma afsigt bryter sig in i gård eller hus, och således såsom för inbrott.
I lagförslaget har dock den väsendtliga afvikelse härifrån ägt rum att förstnämnde gerning endast blifvit betraktad såsom en försvårande omständighet vid tillgrepp.
Utskottet finner likväl vådligt att i denna del göra någon afvikelse.
Den, som bryter sig in i ett skåp för att begå tillgrepp, visar sig lika farlig, lika dristig, som den, hvilken gör inbrott i gård eller hus.
I båda fallen utöfvar han likartadt våld i enahanda afsigt; och det hörer dessutom till allmänhetens föreställning, att hvad som finnes inom lås och nyckel tages af lagen i samma hägn.
Det är brytandet af detta värn i brottslig afsigt, som i och för sig stämplas såsom ett brott, hvilket under alla förhållanden torde, hädanefter såsom hittills, böra af lagen lika bedömas.
Enligt denna åsigt måste 11 mom. i 4 § utgå och såsom ett nytt mom. inläggas i 6 §, den der handlar om hvad med inbrott förstås, så ock huru det bestraffas skall.
På sätt ofvan är anmärkt, är iteration af stöld icke i lagförslaget belagd med förhöjdt ansvar förr än den tredje gången sker, utan skall återfall i brottet första resan blott såsom en försvårande omständighet anses; och stadgas vidare i 10 §, att för tredje resan stöld, dömes till nästa straffart öfver den, som eljest å gerningen följa bort; för fjerde, till andra slraffarten deröfver, och för femte, till fängelse i första grad; hvaraf följer alt det högsta straffet, som kunde ådömas, vore, för tredje gången föröfvad stöld, fyra års fängelse, och för fjerde, sex års.
Det är redan nämndt att stöld är det brott, som oftast förekommer, och nödigt är derföre alt det allvarligen bestraffas.
Det straff, som i förslaget bestämmes å sådant brott första gången, synes äfven vara lämpadt efter de fordringar man kan göra på allvar i bestraffningen i förening med rättvisa.
Men deremot synes någon skonsamhet utmärka de bestämmelser, hvilka afse iteration af brottet.
Om den, som en gång blifvit straffad för stöld med det högst utsatta straffet, åter begår så - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38.
53 dant brott med de mest försvårande omständigheter, skulle han icke kunna åläggas högre straff är han förut undergått.
Han hade likväl genom återfallet, efter den erhållna varningen, visat en större och straffbarare förhärdelse, och således en brottslighet, som, derest brott och straff skola vara molsvariga, kräfver en svårare påföljd; och enahanda är förhållandet vid ytterligare återfall.
Rättvisan bjuder följaktligen ett förhöjdt straff för hvarje och att det lagens straffhot, som visat sig overksamt, blir strängare.
I gällande lag är ock denna åsigt uttalad.
Redan vid första återfallet ökes straffet, och Utskottet anser samma åsigt ej heller böra i ny lag frånträdas.
Med anledning häraf har Utskottet funnit att den, som andra gången begår stöld, ovilkorligen bör dömas lill straffarbete, äfvensom att straffet må ökas med dylikt arbete på ett år; men att straffet å den, som tredje resan gör sådant brott, skall ökas med straffarbete från två till fyra år.
Fjerde resan åter har Utskottet ansett böra beläggas med tio års straffarbete; och för den femte synes någon annan påföljd, än den i lagförslaget bestämda, eller frihetens förlust för lifsti den, ej kunna komma i fråga.
Härigenom ökes ansvarigheten i jemnt förhållande till den uppenbarade brottsligheten.
Att under tio år nedsätta straffet för fjerde resan stöld, har Utskottet trott hvarken vara lämpligt eller rådligt.
Hetta brott är för närvarande belagdt med lifstidsfästning; och om än denna påföljd må anses allt för sträng, torde man ej kunna gå längre i mildhet än Utskottet härvid gjort.
Visserligen kan anmärkas, att en ovilkorlig bestämmelse af tio års straff utesluter möjligheten, att lämpa straffet efter brottets modifikationer, såsom vid första, andra eller tredje resan stöld; men utom det att denna anmärkning äfven träffar straffbestämmelsen för femte resan, får Utskottet i anledning häraf erinra att, efter Utskottets åsigt, en fjerde gången föröfvad stöld ådagalägger en sådan brottslighet hos gerningsmannen, att derföre i lag ej bör stadgas ringare straff än det omförmälte.
Allvarliga straff å ifrågavarande brott äro dessutom, enligt hvad Utskottet här ofvan yttrat, både af rättvisa och nödvändighet påkallade; och deri ligger grunden till de förändringar, som Utskottet föreslagit i 10 § af förevarande kapitel. 94 Kap. Om rån.
Att rån å någon, som genom allmän farsot, eldsvåda, vattunöd, skeppsbrott, uppror, fiendes åträngande eller annan sådan olycka är i nöd eller fara, rätteligen blifvit belagdt med syårare straff, än rån i allmänhet kau icke förnekas.
Då likväl, 54 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38. efter den lydelse 2 mom. i 3 § erhållit, tilllämpningen af det svårare straffet kunde komma att blifva beroende deraf om den nödställde haft mer eller mindre svårt att sig och sin egendom värja, men, enligt Utskottets omdöme, den omständighet alt någon rånat en i olycka och nöd stadd är tillräckligt skäl för straffets skärpande, har Utskottet ansett omförmälte mom. böra till öfverensstämmelse med denna åsigt förändras; och enär det förhållande, att någon nattetid begått rån i be bodt hus, likaledes synes höra ådraga gerningsmannen det strängare straff, som berörde § utsätter, antingen han inkommit i huset genom inbrott eller ej, har Utskottet i 3 mom. uteslutit orden: »och rånaren dit inkommit genom inbrott, som i 23 Kap. 6 <§ sägs.»
Denna senare förändring påkallas äfven af den, som i sist— berörde Kap. blifvit föreslagen i afseende på stöld, som nattetid föröfvas i bebodt hus.
Enär med öppen sjö vanligen förstås öppna hafvet, men det brott, som om förmäles i 7 § jemväl kan föröfvas i skärgård, har Utskottet funnit sådant böra uttryckas.
Kap.35
Om bedrägeri
Då flera bedrägerier af enahanda art med dem, som i 2 g uppräknas, tilläfventyrs kunna förekomma, så och på det de må varda lika med de senare bestraffade, anser Utskottet början af denna § böra lyda sålunda: »Efter 1 § anses dessa och dylika fall.»
Att återtaga det gods man satt i annans förvar, eller för lega eller till låns utlemnat, lärer, äfven om man härvid icke går öppet tillväga, ej kunna lill bedrä geri hänföras.
Då likväl ett dylikt återtagande så stämplas i 10 mom. af 2 §, är följaktligen en förändring af detta morn., efter Utskottets åsigt, nödig.
Den, som utbjuder veterligen förfalskade, för menniskors lif och helsa farliga lifs- eller läkemedel, och således gör försök till de brott, som omtalas i 8 och 9 §§, torde ej kunna lemnäs onäpst.
För bestraffning af dylika försök måste alltså till 3 kap. hänvisas.
Jemte det Utskottet, med afseende å det obetydliga ansvar, som nu är stadgadt för utgifvande af osann orlofssedel, hvarom talas i 24 <§, funnit högre ansvar derföre ej böra sättas än böter till tjugofem riksdaler, har Utskottet ansett denna förbrytelse ej vara af den beskaffenhet att annan än målsägande derå må tala; hvilket föranleder ett tillägg i 26 §, den der inskränker de fall, då allmän åklagare, efter förevarande kapitel, äger utöfva sin åklagaremakt. Lag-Ulslwllets Betänkande, N:o 38. 55 27 Ii.ap. Örn åverkan
Det har ofta blifvit ifrågasläldt, huruvida åverkan eller tillgrepp af växande vilda träd bör anses och bestraffas lika med stöld; och Riksdagsfullmäktige Hans Hansson från Bohus län, Ingemund Odin från Gottland och Anders Jansson från Westmanlands län hafva jemväl i särskiltc memorial framställt yrkande i sådan syftning.