Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan fordringarne på en klockare-kandidat tid efter annan blifvit ökade, och dertill kommer att vissa personer blifvit auktoriserade till examinatorer, utan hvilkas betyg ingen anses kompetent att söka sådan tjenst; så fort-- 8 Allm.
Bestoch Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 16. får dock ännu allmänt den gamla vanan att sammankalla de sökande till ny examen hos pastor i den församling der tjensten sökes.
Att ett sådant examinerande åter igen är öfverflödigt och otillbörligt, och bör ovilkorligen afskaffas, vill jag visa af följande: l:o.
Om en sådan af pastor påbjuden examen är nödvändig och skall forifara, hvartill tjenar det då att hos dem, som dertill äro förorduade, undergå de i författningarne föreskrifna examina och deröfver undfå betyg, om dessa ieke skola anses tillföilitliga?
— Det första examinerandet måste ju dä anses endast såsom tentamen, och icke såsom examen.
Kan en sådan af pastor påkallad examen föranleda till högst orättvisa slutsatser; ty hvad hindrar vål att någon af desökande, som man vill gynna, kommer att genom sina svar (måhända honom förut delgifne) stå långt framom dem, som i kunskapsmått, enligt företedda betyg, äro honom vida éfverlägsne? 3:o.
Lika orimligt det skulle vara att kalla de herrar prester,~som söka klockaretjenster, till ny examen, då de en gång vid akademien slutat sin kurs och således hafva akademiska betyg, lika orimligt är det ju äfven att kalla klockare-kandidater till ny examen, hvilka äfven slutat sin kurs, manga af dem äfven vid akademien.
De hafva alltså å ömse sidor akademiska betyg, fastän de sednare i underordnad grad; men detta underordnande bör val ioke misskreditera auktoriteternas trovärdighet, så vidt sådana skola Annas till. 4:o.
Medför det en lika onyttig som opåkallad kostnad för hvarje sökande, att måhända resa 30 å 40 mil för en sådan examen, som vanligen endast har skefva och ensidiga afsigter till föremål; — hvarföre betygen alltid böra vara grunden för förslagets upprättande„
Utskottet har tagit i öfvervägande motionärens yrkande, att den examen, som, enligt hans uppgift, med sökande till klockaretjenst inför kyrkoherde anställes, icke vidare må ega rum; men då hvarken i motionen uppgifvits eller på annat sätt af Ut - Alhn. Best.- oell Ekon.-Utskottets Betänkande, A~:o 17. 9 af Utskottet kunnat utrönas, att dylik examen genom någon allmän föreskrift blifvit påbjuden, samt det förhållande motionären öfverklagat, enligt hvad för Utskottet uppgifvits, icke är i riket allmänt gällande, synes denna fråga vara af så enskild beskaffenhet, att Rikets Ständer ej lämpligen kunna dermed taga befattning, utan frågan böra i administrativ väg handläggas; hvadan Utskottet tillstyrker att motionen må lemnäs utan afseende.
N:o 17 Ank. till Exp.-Utsk. den 22 Jan. 1854, kl. 1 •. m.
Betänkande, i anledning af väckt [kaga om upplifvande af Kongl. Majtls
Nådiga varning mot yppighet och öfverflöd, af den 11 Augusti 1792.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottets handläggning har blifvit öfvcrlemnad en inom Högvördiga Preste-ståndet af hr Kontrakts-prosten J. P. Kullman väckt motion, dernti han, med anledning af det alltmera, äfven i de aflägsnaste landsändar, sig utbredande öfverflödet, hvarpå bevisen stundeligen voro för ögonen, hemställt ,otn icke Rikets StändeT skulle
Anna sig värdigt, att genom underdånig skrifvelse anhålla, att den Konung, som sjelf ech hela Dess hus, äfven i Tdetta afseende, föregår land och rike med det efterföljansvärdaste föredöme, måtte „Nådigst upplifva Kongl. Maj:ts varning emot yppighet och öfverflöd, gifven Drottningholms Slott den 11 Augusti 1792.„ Bih. till B.
Prat. 1853 $ 1854. 8 Sami. 2 Haft. * 10 Allin.
Bese- och Ekon.-Utskottets Betänkande, eilits 17 och 18.
Utskottet har tagit motionen i öfvervägande; och tror Utskottet visserligen, lika med motionären, att lefnadssättet har i landet inom flera samhällsklasser efter hand öfvergått till alltför mycken yppighet, hvarföre Utskottet ock anser önskligt, att mera enkelhet i lefnadssättet kunde på lämpligt sätt återföras, men Utskottet är derjemte af den mening,, att eu varning mot det öfverflöd, som i detta fall gjort sig gällande, skulle, äfven från Regeringen utgången, icke medföra den dermed åsyftade verkan, utan att rättelse häruti endast kan åstadkommas genom en mera allmänt utbredd öfvertygelse om nyttan och nödvändigheten af inskränkningar uti ifrågavarande afseende.
På grund häraf hemställer
Utskottet att denna motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
!N:o 18.- Aek., till Exp.-Utsk. d. 22 Jan. 1854, kl. 1' e. m.
Betänkande, t anledning af väckt motion om rättighet för arrendatorer af Lunds
Dombjrko-hemman att efter markegängspris lösa arrende-spanmälen.
Uti en till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet remitterad, af riksdagsmannen Jöns Andersson från Malmöhus- lån inom hedervärda Bonde-ståndet väckt motion, har blifvit föreslaget, att arrendatoreme af de inom Lunds Stift belägne, Lunds Domkyrka tillhörande, hemman måtte berättigas att, efter medium af de tio sednaste årens markegängspris i orten, lösa den spanmål, hvilken- såsom arrende förhemmanen vöre bestämd; och- har motionären, jemte förmälan att den till andra kyr— Allm. Best.- och Ekon - Utskottets Betänkande, Avo 18. 11 kor inom Stiftet anslagne spanmål numera löstes efter markegängspris, i öfrigt till stöd för sitt förslag åberopat, att, vid de auktioner, som till försäljning af Domkyrkans arrende-spaumål i Lund anställas, denna blefve genom
Domkyrko-inspektorens åtgärd till orimligt högt pris uppdrifven, i anseende hvartill den på 5 å 6 mils afstånd från Lund boende arrendatorn BÖdsakadcs, för att undvika den långa resan dit, betala „en ej så ringa summa årligen till
Domkyrko-inspektoren för att ej behöfva „öfvervara auktionen, då han ofta tvingas att lösa sin arrendesäd med 3 h 4Rdrpå ^tunnan högre, än årets markegångspris.„
Uti motionen hafva riksdagsmännen Per Nilsson och Nils Persson från Malmöhus län instämt.
Likartade förslag med det nu förevarande hafva vid 1828—1829 och 1834—1835 årens Riksmöten blifvit hos Rikets Ständer väckte; och har Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet vid båda dessa Riksmöten i anledning deraf yttrat, att, då Domkyrkohemmans åboers skyldighet att utgöra deras arrende-spanmål vore grundad på de kontrakter, som vid hemmanens tillträdande upprättades, och det således berodde på åboerne sjelfve att dervid betinga sig sådane vilkor, som de kunde finna för sig mest fördelaktiga, så kunde det, emot 90 § Reg.-formen, icke tillhöra Rikets Ständer att med detta enskilda ärende taga någon befattning.
Då Utskottet delar den mening, som sålunda blifvit uttryckt och vid båda nyssnämnde Riksdagar utaf de fleste Riks-stånden godkänd, får Utskottet hemställa, att ifrågavarande motion må af Rikets Ständer lemnäs utan åtgärd.
Stockholm den 20 Januari 1854. 12 Allm. Best.- och Ekon.- Utskottets BetänkandeN:o 19.
Ank. till Exp.-Ulsk. den 22 Jan.
IS54, kl. t e. ra.
Betänkande, i anledning af vackt motion om förändrad boningsort för Provincial-läkaren för Gottlands södra härad.
Uti en inom hedervärda Bonde-ståndet afgifven motion, som till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet blifvit remitterad, har riksdagsfullmäktigen Olof Lagergren från Gottland oraförmält olägenheten deraf, att den för öns södra härad anställde provincial-läkare vore boende i Wisby, utom läkare-distriktet, hvarigenom vid uppkommande sjukdomsfall oftast inträffade att läkarens ankomst måste afvaklas längre, än utan fara för den sjukes lif kunde ega rum, helst de från Wisby mest aflägse boende bland häradets invånare hade till denna stad 8 å 9 mils väg.
Motionären har derföre föreslagit, att vid tillsättande af denna tjenst, när nuvarande provincial-läkaren för Gottlands södra härad afginge, måtte fastas det vilkor, att tjenstens innehafvare skulle vara boende inom häradet och helst, så vidt möjligt vöre, i medelpunkten deraf.
Utskottet har tagit motionen i öfvervägande; men, i likhet med hvad Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet vid 1847—1848 årens Riksdag, uti ett af samtlige Riks-stånden bifallet betänkande (Nio 11) i samma fråga yttrat, har Utskottet funnit motionen innefatta ett ämne, som icke tillhör Rikets Ständers behandling, utan som bör i administrativ väg handläggas; hvadan Utskottet vördsamligen hemställer, att åtgärd icke må, i anledning af denria motion, utaf Rikets Ständer vidtagas.
Best - och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o SO. 13 N:o 20.
Ank. till Ezp.-Utsk. d. 22 Jan. 1854, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om tvä Sqvadroners af indehlla Skånska Kavalleriet och Smålands Hussar-regementes af sittande mot erläggande af häst-vakans-afgift.
Från hedervärda Bonde-ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet blifvit remitterade motioner i ofvannämnde ämnen afr a) Riksdagsmannen Ails Stensson från Christianstads län.
Motionären har erinrat derom, att fierfaldiga inom Bonde-ståndet gjorda framställningar ådagalade, att detta Riks-stånd i allmänhet ansett rusttjensten i Sverige, till följd af ökade anspråk på så väl karlens som hästens egenskaper samt på bevärings-beklädnadsech utrednings-persedlars m. m. beskaffenhet, vara ett vida drygare onus än fordom, och således ibland de pålagor, som borde minskas.
Särdeles egde nämnde förhållande rum i motionärens hemort, östra och vestra Göinge härader, hvilken ort, ehuru mager och stenbunden, så att nummerhästarne måste mot lega af 70 ä 80 till och med 90 r:dr om året, utom orten uppfödas, ändock vore lika hårdt berustad, sorn bördigare trakter.
I följd häraf, och då nu mera ej såsom fordom krigiska anfall från Danmarks sida vöre att befara, ansåge motionären cbehöfligt att en så betydlig kavalleri-styrka, som den i Skåne förlagda, nu meia derstädes hölles på stridsfot, hvadan motionären föreslagit: “att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t anhålla, det de i östra och vestra Göinge härader foogde tvenne sqvadroner, en af Skånska Dragon- och en af Skånska Hussar-regementet, måtte få afsitta och förvandlas till infanteri, samt att rusthållarne således måtte befrias från hästs och sadelmunderings samt öfrig kavalleri-bevärings underhållande och anskaffande och rusthållarne häre - 14 Allm. Bese.- och Ekon.-Utsksf/ets Betänkande, Nio 20. mot tillförbindas att, vid inträffande krig, aitskaffa duglig häst, för att begagnas enligt vederbörandes bestämmande, antingen till artilleri- eller tross-häst, och äfven då af rusthåliarne förses med de utrednings-perscdlar, sorn kunna vara nödiga.* b) Riksdagsmannen Daniel Danielsson från Jönköpings län.
Denne motionär har uppgifvit, att i hans hemort, Småland, samma slags svårigheter förefunnos för rusttjenstens utgörande, hvilken i nästföregående motion blifvit rörande en del af Skåne anförde, och har han såsom exempel derpå bland annat omförmält, att priset på en nummerhäst i orten uppginge till 300 r:dr banko.
Nämnde förhållande hade ock föranledt ej mindre att Rikets Ständer vid 1840—184.1 årens riksmöte hos Kongl. Maj:t gjort underdånig anhållan, altSmålauds
Hussar-regemente kunde, mot erläggande af vakans-afgift, få afsitta, än äfven alt dylika framställningar vid de två seduaste riksdagarne blifvit afgifna.
Motionären förnyade derföre förslaget om nämnde regementes afsittning, med hemställan att, i likhet med hvad för den redan afsultna delen af Smålands fordna Dragon-regemente, eller Smålands Grenadier-bataljon, blifvit bestämdt, en ersättning af sju tunnor spanmål, hälften råg och hälften korn, måtte af hvarje rusthållsnummer till staten erläggas, hvarigenom, enligt motionärens tanke, en årlig vinst af mer än 20,000 r:dr banko skulle för Staten uppkomma.
Men för det fall Kongl. Majit af en eller annan orsak ej funne skäl i Nåder bifalla en af Rikets Ständer i omförmälda afseende framställd begäran, har motionären väckt förslag om aflataude af en underdånig anhållan derom, „att, om ej förr, ifrågavarande afsittning af Smålands Hussarer och detta regementes förändrande till fotfolk måtte åtminstone ega rum, vid den tid, då de år 1845 med Östgötha regementen för 25 år afslutade kontrakter upphöra.,, Utskottet har i denna fråga inhemtat: att, sedan Rikets Ständer vid 1840— 1841 årens riksdag hos Kongl. Majit anhållit om Smålands Hussar-regementes afsittande, Kongl. Majit, den 6 Februari sistnämnde år, i Nåder förklarat, att, i anseende till kavalleriets ringa styrka i förhållande till de öfriga vapnen, Rikets Ständers omförraälde anhållan ej kunde bifallas; att sedermera dels vid 1847—1848 årens riksdag fraga väckts, sa väl om Smålands Hussar-regementes som om halfva Skånska indeldta Kavalleriets afsittande, dels oek att framställningen i afseende på Smålands Hussar-regemente vid sednaste riksmöte förnyats, men att vederbörande Utskott vid båda riksdagarne, uti betänkanden, som af tre Riks-stånd bifallits, afstyrkt Allin.
Bese - och Elon -Utskottets Betänkande, N:o 20.
15 dessa förslag, under åberopande af Kongl. Majlis omförmälda Nådiga beslut, äfvensom att, “vid det förhållande, att de om häst-vakans-spaumåls erläggande slutade kontrakter fortfara vid Lif-regementet för 500 nummer och vid Smålands Kavalleri för samma nummerantal till och med 1871 samt med Östgötha och Vestgötha Kavallerier föi 1000 nummer hvartdera till och med år 1870, äfvensom södra bataljonen vid Bohusläns regemente blifvit på 10 år förändrad till infanteri", någon ytterligare förminskning i kavalleriets styrka ansågs icke kunna föreslås.
Utskottet har funnit de sålunda anförde skälen mot minskning af kavalleriet vara fullt giltiga, och då dertill kommer, att, enligt hvad Kongl. Majit i Nåder meddelat, det möjligen kan ifrågakomma, att under nästa vår sälta någon del af arméen på krigsfot, i följd hvaraf någon åtgärd i den föreslagna syftningen synes vid denna riksdag ännu mera, än eljest, betänklig; får Utskottet vördsamligen hemställa, att motionerne, så vidt de afse oförtöfvad verkställighet af den ifrågasatte förändringen till infanteri af Smålands Hussar-regemente och 2 squadroner af Skånska Hussar- och Dragon-regementerne, måtte lemnäs utan afseende.
Hvad derefter angar Daniel Danielssons alternativt framställda förslag om Smålands Hussar-regementes afsittande, när de om häst-vakans-spanmåls erläggande för Andra Lif-gtenadier-rcgementet afslutade kontrakter upphöra, hvilket år 1870 intraffar, så anser Utskottet lämpligheten af en sådan åtgärd icke nu kunna bedömas, hvadan Utskottet vördsamligen hemställer, att åtgärd, i anledning af nämnde förslag, för närvarande ej må vidtagas.
Allm. Best.- och Ekon.-U/skol/els Betänkande, N:o 21. 1 N:o 21.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 24 Jan. 1854, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om skyldighet för hvarje till fall arbetskraft kommen person, att årligen bespara något för sin egen framtid, intilldess den samma kunde anses nödtorftigt betryggad.
Uti en hos Ilögvördiga Preste-ståndet väckt, till Utskottet remitterad, motion har hr lektor A. F. Sondén fästat uppmärksamheten vid angelägenheten deraf, att i en tid, då bekymret öfver fattigdomens ohejdade tillvext alltmera tilltoge, uppsöka och, så vidt möjligt vore, tillstoppa den ena efter den andra af dess flerahanda källor.
För ett sådant ändamål, eller för att förekomma sjelfva orsakerna till fattigpersonalens stora tillvext, vore i vårt land ännu så godt som intet tillgjordt.
Något komme visserligen i detta hänseende att rättas, om genom en mera ändamålsenlig bränvins-lagstiftning drvckeuskaps-lasten i större mån kunde hammas, men allt vore dock icke gjordt för ändamålets vinnande, emedan, utom nämnde last, flera andra bidrogo till en öfverhandtagande fattigdom, och orsaker förefnnnos, hvilka, utan att kunna kallas laster eller brott, likväl i hög grad förökade eländet.
Något hvar hade utan tvifvel haft tillfälle att varseblifva den bekymmerslösa lättsinnighet, ofta gränsande till uppsåtlig vårdslöshet, hvarmed en njutningslysten ungdom gutge sin framtid till mötes.
Mången, som fått ett arf, hvilket, väl användt och af arbetsflit un derstödt, skulle kunuat grundlägga en god framtida bergning, förslösade det utan nytta, och mången annan, hvilkens enda kapital utgjordes af en frisk arbetskraft, Bih. till R.
Prof. 1853 § 1854. 8 Sami. 3 Haft. 1 2 Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Betänkande, N:o 21. under ungdomen och medelåldern mer äu tillräcklig för uppfyllande af de dagliga behofven, förspillde onyttigt allt hvad han derigenom kunnat för eu kommande nödens stund samla.
Den förres misshushållning afhjelptes, åtminstone sedan den blifvit påtaglig, genom förmyadareskap.
För den sednare deremot hade ännu icke någon lagstiftning sörjt; men vid betraktande af huru vidt utbredd en sådan misshushållning vöre, och huru ofta den ledde till elände, måste det medgifvas, att det vore tid att genom positiva lagbud söka att förekomma densamma.
Redan vid sisthållna riksdag hade inom Högvördiga Preste-ståndot blifvit väckt en motion i samma syfte, nemligen om skyldighet för tjenstehjon att årligen i sparbank insätta en del af sm lön; men ehuru af flera med värma omfattad, hade denna motion blifvit af Utskottet afstyrkt, hufvudsakligen af de skäl, att den föreslagna bestämmelsen skulle innefatta ett förnärmande af egande-rätten och leder till missnöje hos den tjenande klassen.
Dessa åsigter kunde motionären ingalunda dela.
Man kunde då lika val påstå att en myndlings egande-rätt förnärmades derigeuom, att hans medel besparades för framtiden, eller att en statens tjenstemans egande-rätt till sin lön träddes för nära derigenom, att. en del deraf insattes i en pensions-inrättning för betryggande af hans ålderdom; och hvad det befarade missnöjet beträffade, så skulle detsamma, om det ock till en början kunde komma att förspörjas, inom kort vända sig i belåtenhet.
Det enda motionären vid detta förslag hade att erinra vore, att detsamma, såsom inskränkande sig till endast tjenstehjon, icko vöre nog omfattande.
Afven bland andra samhällsklasser vore nemligen misshushållningen icke mindre allmän eller sparsamhet mindre behöflig.
Öfvertygad om sakens vigt och nödvändighet, så vida något skulle i antydda ändamålet kunna uträttas för framtiden, ville motionären alltså ånyo framlägga förenämnde förslag med den omfattning, att hvarje till full arbetskraft kommen person borde förklaras vara skyldig att årligen aflägga och bespara något för sin framtid, intilldess densamma kunde anses nödtorftigt betryggad.
För vidare utveckling af förslaget har motionären hänvisat till en af honom från trycket utgifven skrift “Några ord om fattigvården*, uti hvilken skrift, i hvad den på förevarande förslag har afseende, finnes anfördt, att då det måste såsom regel antagas, att ett friskt arbete alltid gåfve något öfverskott öfver dagens behof, kunde och borde lagen anbefalla hvarje till full arbetskraft kommen person Allm.
Besv.- och Ekon.-Utskotleté Betänkande, N:o 21. 3 att årligen aflägga och bespara något för sin framtid, öfver fullgörande af hvilken skyldighet ett samhälle egde att vaka.
Först när en person antingen i ouppsägbart kapital, ograveradt fastighetsvärde eller annan lika säker egendom, hvaribland kunde räknas en syssla med rätt till pension vid afskedstagande^ egde utsigt till så stor årsränta, som för hans nödtorftiga behof kunde anses tillräcklig, borde han frikallas från denna sparsamhetspligt.
Den minsta ränta, som dertill finge anses tillräcklig, vöre beloppet af en så kallad full fattigdel; och borde denna ränta antingen för hela riket eller för hvarje län utaf behöriga ombud, en delegation af Rikets Ständer eller taxerings-komitéerna, bestämmas vid vissa tider, t. ex. hvart femte, sjette eller tionde år.
För verkställigheten af förslaget erbjödo sparbankerne oeh ännu mera lifränte- och kapital-försäkrings-anstalterne en ganska enkel utväg.
För att de förra skulle kunna med fördel begagnas, borde dock äfven der ouppsägbara insatser kunna göras.
Skulle nu en full fattigdel eller, hvad som vore detsamma, den minsta årsränta, hvarmed den torftigaste menniskas få behof kunde tillfredställas, uppskattas t, ex. till 35 r:dr och arbetskraften anses utvecklad vid 18 års ålder, så att insättningar då kunde begynna, så borde, derest årlig insättning, beräknad exempelvis till belopp af 5 r:dr, fortginge till dess insättaren fyllt 49 år, det samlade kapitalet vid denna tid uppgå till 500 r;dr för att året derefter sannolikt lemna 35 r.dr i ränte- och arfs-vinst.
Insättaren kunde alltså vid sitt femtionde år utbekomma denna ränta.
På det besparingarne icke måtte försummas, voro några garantier nödiga.
I sådant afseende borde för rättigheten att under ett påföljande år lemna sig sjelf laga försvar styrkas, att den minsta anbefallda ,årsbesparingen för det löpande året blifvit till fullo betald.
För en tjenares besparingspligt borde en husbonde ansvara under tjenstetiden, dervid dock skulle bero af öfverenskommelse, huruvida årsbespariugen borde af lönen utgå eller af husbonden utom lönen erläggas.
Vid aila aftal om arbete emot dagspenning eller efter beting borde den, som betalte arbetet, ansvara för en besparing af t. ex. 1 sk., i förra fallet för hvarje dag och i det sednare för hvarje riksdaler, som för arbetet erlades.
I öfrigt borde kontrollen öfver verkställigheten af besparingarne tillkomma det samhälle, der personen vistades.
Vid mantals-skrifningarne kunde nemligen en ledamot af fattigvårdsstyrelsen eller socken-nämnden närvara, för att efter upprop emottaga redovisning för hvarje persons besparda behållning och densamma i en dertill inrättad längd anteckna; hvarefter, i 4 Allm.
Bese - och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 21. händelse någon försummat göra behörig insättning, medlen borde i laga ordning utkräfvas.
Uti den framställda motionen hafva hr kontrakts-prosten J. M. Almqvist, hr kongl, hofpredikanten P. Hasselrot och hr doktor A. Sandberg instämt.
Utskottet har, vid öfvervägande af den högst vigtiga fråga, som sålunda blifvit föremål för dess pröfning, icke kunnat undgå att inse det vackra uti motionens syftning samt nyttan af åtgärder och stadganden, hvarigenom hvarje medborgare inom samhället kunde förmås att under sin arbetsföra ålder och den tid i allmänhet, då han kan påräkna årliga inkomster, afsätta en sparpenning för sin ålderdom opn för de tider i öfrigt, då han kan blifva oförmögeu att förvärfva sitt uppehälle.
Utskottet tvekar ej heller att uttala den grundsats, att samhället eger rätt att genom allmänna, till alla samhällsklasser utsträckta stadganden föreskrifva ett sådant slags förmynderskap öfver sina medlemmar, som motionären genom sitt förslag åsyftat, ett förmynderskap som redan med vida mindre afseende på hvars och ens enskilda rätt, blifvit stadgadt genom de för en stor del af statens tjenare föreskrifna löncafdrag till pensionskassorna.
Förhoppning kan ock vara, att i en framtid, om sparbanker och i synnerhet ränte-försäkrings-anslalter blifva allmännare inom rikets provinser inrättade och försedde med sådaue garantier för deruti insatte medel och för fortgången af deras verksamhet, som kunna lemna full visshet om deras bestånd under alla skiften, det kan blifva möjligt att föreskrifva sådana stadganden, som åt det framställda förslaget kunna bereda verkställighet; men under närvarande förhållanden har Utskottet funnit så stora svårigheter möta vid tillämpningen af förslaget, att de synas Utskottet oöfvervinneliga; af hvilken anledning och då dessutom den allmänna meningen om sådana åtgärders nödvändighet och fulla öfverensstämmelse med vigtiga rättsgrunder ännu icke är tillräckligen utbildad, Utskottet vördsamt hemställer, att motionen för det närvarande icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 21 Januari 1854. j Emot detta beslut afgaf hr Icktor Sondén följande reservation:
[“Då jag “‘med tacksamhet tillstår att ifrågavarande motion till sitt syfte och hufvudgrunder “rönt ett fullständigare erkännande än jag på förhand vågat hoppas, finner jag mig Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottels Betänkande, _Y:o 21. 5 “dock föranlåten att reservera mig mot det resultat, hvartill Utskottet kommit.
Då “de svårigheter, hvilka möta verkställigheten icke blifvit närmare, än som skett på“pekade, är icke tillfälle lemnadt för försöket att anvisa utvägar till deras afhjelpan“de, men nödgas jag qvarhålla min öfvertygelse, att de icke äro oöfvervinneliga. “ilan har deriblaud under diskussionen nämnt bristen på lifränte-anstalter och sparbanker, hvilka på några orter skola vara ända till namnet obekanta.