Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» V i fordra san- se saken från en annan synpunkt, uppfostrarens skyldighet att ning, vi vilja höra människosjälens finaste skiftningar afspeglade taga vara på och respektera anlagen.
Uppgiften hör ej till de i tonens färg och uttrycksförmåga.
V i vilja icke förbluffas, vi lättaste, allra minst då, såsom understundom händer, uppfost- vilja röras. » Dessa ord läsas i ringsmetoden ej är dess mera Fritz Arlbergs utmärkta arbete praktisk, och i alla händelser om tonbildningen och de in- blir oftast uppfostraren den nehålla en förträfflig apologi, som tämligen enväldigt be- om någon sådan är behöflig, stämmer, i hvad mån det upp- för de indiyi&amp;uella anlagens växande släktets anlag skola rätt.
tagas i betraktande.
Och de äldre ha sin praktiska erfa- Både i afseende på anla- renhet och den vill ej gärna gens befintlighet och deras ge vika för hvad som ännu tillvaratagande har Esther Sid- blott ter sig såsom löften och ner varit lyckligt lottad.
Född möjligheter, så framt den ej i ett musikaliskt hem — hen- går i motsatt riktning och nes fader var konsistorieno- vill skörda fikon af tistlar, tarien i Hernösand Anders vill tvinga fram anlag, där Sidner, känd för ovanlig mu- de ej af naturen finnas.
sikbegåfning och intim vän med professor J.
Joseph- Klarare än på musikens son — kunde hon nog ha område kunna dessa satser varit säker på att de ärfda knappt belysas.
Den musika- anlagen skulle tillvaratagits liska banan m e d dess starka och vårdats på bästa sätt,-om kontraster är som ett lotteri icke döden kommit emellan med ett fåtal stora vinster och bortryckt familjefadern och en mängd niter.
Några från detta värf, som utan lockas af de stora vinsterna, tvifvel skulle varit honom så som medföra både guld och kärt.
Då detta 1869 skedde, ära.
Andra rygga tillbaka för ut- var Esther endast tre år, och sikten att i detta lotteri få en- de musikaliska anlag, som dast en nit, ett knappt ochtarf- vid denna ålder framträda, ligt lefvebröd, och sådant har pläga gemeniigen ej anses den musikaliska banan att bju- värda någon vidare utbildning.
da mer än en af sina adepter.
Icke heller förmäla våra käll- I förra fallet komma de otill- skrifter något o m fröken Sid- räckliga anlagen, vanligen med ners musikaliska framgångar pomp och ståt, in på täflings- under skoltiden.
A t t hon haft banan, medan verkliga begåf- sådana får man taga för gif- ningar försagda stanna utan- vet, och däri ligger väl för- för för att efter något betän-
IDUN Väl den, som aldrig stödt sig för tungt På en annans arm Och nödgats låna en annans eld För att kämpa sig varm!
klaringen till det faktum att hon 1884, således vid 18 års ålder, blef elev vid kon- servatoriet i Stockholm.
Men icke såsom sångerska!
Fröken S. ägnade sina musi- kaliska anlag åt pianot, och, om vi äro rätt underrättade, hade hon vid sitt inträde på konservatoriet ej någon tanke på att studera sång.
Detta är en ej så ofta förekommande ut- vecklingsgång, att börja såsom instrumenta- list och fortsätta såsom vokalist.
Den visar att hos en sådan sångerska den musikaliska begåfningen sitter ej blott i strupen, att den har en så stark intensitet, att den kan göra sig gällande äfven med ett mindre förnäm- ligt instrument än människorösten.
Sin färdighet på pianot k o m fröken S. i till- fälle att visa flerfaldiga gånger under se- nare hälften af 1880-talet, då hennes för- måga att ackompagnera vann allmänt er- kännande och uppmärksammades såsom vittnande o m smak och god uppfattning.
Att fröken Sidner det oaktadt slog o m och, då hon blef medveten om sin sångröst, sökte utveckla densamma, är ingenting att förvåna sig öfver.
På skalan öfver kända instrument står pianot lågt, lågt ned och människorösten högt uppe.
Ä r det under- ligt att den som kan få välja, väljer den senare?
Ackompagnatrisens lott är ej hel- ler synnerligt lockande.
Hon endast är ett obetydligt om också nödvändigt appendix till den sjungande, och hennes uppgift är intressedödande eller i bästa fall tidsödande.
Ett sådant framtidsperspektiv tilltalade ej fröken Sidner, och från 1886 studerade hon hufvudsakligen sång, tills hon 1890, belö- nad med jeton, afgick från konservatoriet.
Nu skulle hon börja att skörda fruk- terna af sina ansträngningar.
Den 22 april 1890 trädde hon för första gången inför offentligheten såsom sångerska.
Det var på en konsert, som hon själf gaf i Mu- sikaliska akademien.
Försöket slog lyckligt ut, publiken applåderade och kritiken spådde sångerskan en vacker framtid.
Rösten vi- sade sig vara en präktig mezzosopran, ut- bildad för konsert-, särskildt för romanssång.
Att fröken S. skötte den med smak och omsorg säger sig själft.
Den första större sånguppgift, fröken S. utförde, var sopranpartiet i Mendelssohns » Paulus », som 1891 gafs af Musikförenin- gen i Stockholm.
Men liksom så många andra af våra sångfoglar greps hon af läng- tan att skåda andra länder och folk, att vidga sina vyer och kanske också sin röst, ty det hade ej saknats påpekningar om att höjdtonerna behöfde förbättras.
Hon flög ut ur boet, och vi återfinna henne i den stad, som traditionen velat göra till ett eldorado för sångens adepter, i Paris.
Det blef en lång frånvaro från hemmet.
Det första året ägnades åt studier för pro- fessor S:t Y v e s Bax och operasångerskan fru Renée Richard.
Så småningom började Esther Sidners namn nämnas i allt vid- sträcktare kretsar.
Först i Paris, där hon hade framgångar på Chåtelet-teatern och Trocadéro, sedan i franska landsortsstäder såsom i Lille, där hon 1893 sjöng Mirjams parti i Massenets religiösa dram » Marie Väl den, som aktar sitt lif för högt Till att mista det, Och kastar allt, men behåller ett: Sin personlighet!
Ellen Landberg.
Här på denna fridens ort jämte andra skaror under tillsyn barnen fort, långt från grändens snaror, sökte nu, med hjärtat lätt, bli till nytta på allt sätt.
Madeleine ».
Äfven från Bryssel, Osten de och Monte Carlo ingingo budskap om vår landsmanninnas framgångar.
Hösten 1895 stod Esther Siflner såsom fallfärdig sångerska på konsertestraden i den akademi, där hon ett tiotal år förut börjat sina musikaliska studier.
Hon sjöng nu dels på en egen konsert (där hon gjorde mycken lycka med Heises » Dyvekes Sange »), dels vid Filharmoniska sällskapets återgif- van.de af Schumanns » Faustscener ».
Här visade sig Parisvistelsen ha varit till nytta; rösten var säkrare och jämnare och höjd- tonerna hade vunnit så mycket att sånger- skan ej ens ryggade tillbaka för trestrukna c.
Men snart bar hennes kosa åter till utlan- det och under det snart gångna årets höst- månader ha vi ofta hört om hennes fram- gångar i London, Antwerpen, Schenevingen m. fl.
Nu gästar hon sitt hemland, men snart skall hon ut igen, denna gång till Berlin för att medverka vid en filhar- monisk konsert.
Fröken Sidners verksamhetsfält har hit- tills varit konsertestraden och hennes spe- cialitet romanssången.
Ännu har hon ej beträdt scenen, men det skulle vara egen- domligt om ej hennes dramatiska kynne skulle draga henne dit.
Kanske är den dag ej så långt borta, då Esther Sidner stiger fram för oss på tiljan.
H. V. I en bod en verkstad redts åt små gossar ledigt, i en löfsal satt en krets små syflickor sedigt.
Andra under ifrigt stök hjälpte till i stugans kök- Dagen syntes här ej grå, allvar trifs med gamman.
Ljöd så middagsklockan, då barnen fördes samman — glada öfver hvad här gjorts — först till bön och så till bords.
Qn arbetsstuga.
Wjupt i fuktig storstadsgränd mellan svarta murar, där i nöd, väl sällan känd, brottet ständigt lurar, mången liten barnafot farlig framtid går emot.
Där — så skygga ur en vrå kan vid rödgul lykta du få se de stackars små titta fram och.
flykta; om du, ledd af ädelt nit, dristar ställa färden dit.
Sådant själsmod finnes dock.
Jag har sett en kvinna för de små med vänligt lock varda vårdarinna; de till henne komma fram snart så fogliga som lam.
Genom staden deras tåg sträcktes lungt och stilla till en liten gård, som låg likt en sommarvilla skönt och fridfullt vid en strand med små nätta trädgårdsland.
Måtte denna » mönsterfarm » invid ladans väggar med sin hvita fönsterkarm under gröna häggar aldrig mellan blad och blom för uår skuld stå öde, tom!
Måtte stugor, denna tik, flere snart vi bygga, vid hvarenda Mälarvik med sin lilla brygga.
Låt oss samfäldt hägna dem dessa trefna barnahem!
Lotten von Krcemer.
Några ord om lyx i juletid.
r r tt i allmänhet säga hvad lyx är har sig r- j u tämligen svårt, då begreppet väl är mer relativt än de flesta.
Men troligen är väl lyx det, som är öfvernog.
Jag menar att en sak är en lyxartikel, då den ej mot- svaras af något sundt behof hos sin ägare.
Jag har en rik g o d vän, som har ett här- ligt hem, fullt af konstsaker, mjuka möb- ler och varma mattor, men aldrig har i det- ta hem en sak verkat på mig som lyx, ty dess ägarinna är en finkänslig, skönhetsäl- skande varelse, hvilken dricker lifskraft ur allt det vackra, som omger henne.
Denna min vän har en kusin, gift med en rik affärsman.
Hon öfverlastar sitt hem med dyrbara ting, bland hvilka finnas flere estetiska läckerbitar.
Alla dyrbarheter ver- ka dock här såsom lyx.
De äro framkallade endast af behofvet att skryta och bereda
ofta sin ägarinna vantrefvad och besvär.
Men — richesse oblige.
Man kunde ju anföra dylika exempel i tusental.
Dock gäller ju här mer än någon- sin att ten har nog af det, hvarvid en an- nan dör af hunger. » Det finns emellertid en klass af männi- skor, för hvilka all lyx är absolut onödig och förkastlig — och det är barnen.
» Gif- ven nog, men aldrig öfvernog! » Nu kommer julen snart, och i de flesta hem hopar man på det mest besinningslösa sätt gåfvor öfver barnen.
Att detta blase- rar dem och förminskar deras julglädje är visst.
Fråga några dagar efter julafton ett sådant bortskäm dt barn o m dess julklappar och i 99 fall af hundra skall det först skryta med den höga siffran på antalet klappar och svara: » jag fick 30, jag fick 40 o. s. v.
» Men frågar man hvad gåfvor det fått, svaras också lika ofta: » Äsch, det var så mycket, så det minns jag inte »!
Men fråga däremot ett litet fattigt barn efter dess julgåfvor; och det skall länge med tacksamhet och öm- het tala o m » min docka, min dockspis och mitt lilla syskrin ».
Och så komma julkalasen, jag menar barn- kalasen, där det nu mera skall vara lotteri med gåfvor.
v. s. att samma redan med julgåfvor blaserade barn skola ytterligare förstöras.
Jag frågade förra året en liten tioåring, o m hon haft roligt på en julbjud- ning.
» Änej, » svarade hon, » ingen af sa- kerna i lotteriet kostade mer än 75 öre. » Det gjorde mig innerligt ondt om barnet, och jag tackade Gud för att jag var född på en tid, då ännu 10 öre för ett barn var en förmögenhet.
En lärarinna har sagt mig, att hon märkt att barnens nöje på en julbjudning beror af priset på sakerna i lotteriet.
Och du, som möjligen kommer att läsa dessa korta rader — stanna och betänk!
Kämpa i din mån emot julklappsraseriet och jullyxen!
Är du själf en enkel och sund människa, så tycker du nog som jag.
Och är du en epikuré, så bör du likvisst minnas, att endast den, som med friskt och oblaseradt sinne träder ut i lifvet, kan en gång njuta det fullt och famna det med starka armar.
Ex. En Lueiasaga.
Af Amalia Fahlstedt.
För mor att föreläsa i barnakretsen.
3) et hade varit fest hela dagen i kungaborgens riddarsal med mat och dryckjom, dobbel och dans, sång, lustspel och skämt.
Nu led det mot natten och alla voro sömniga.
Alla hade ju också väckts i otta af den fjortonåriga prinses- san Lucia, som blifvit född på denna dag och fått namn efter den.
I barnslig glädje hade hon med en af grönt virad ljuskrona på hufvudet gått omkring och bjudit traktering, där småsven- nerna, följande i hennes spår, burit på stora fat.
Ty så var den tiden sed att man firade Lucia- dagen till minne af en ädel jungfru, som för sin helighets skull brändes å bål, men man firade den äfven som årstidens inbrytande strid mellan ljus och mörker.
Bland småsvennerna, som med halfslutna ögon lutade sig mot väggarna, stod Nils Springepilt.
Men han såg inte sömnig ut han, ty det gjorde han aldrig.
Honom älskade och lydde jaktfal- karna som ingen annan.
PJonom bar den lystran- de springaren med bevingade steg.
Ur hans horn kommo tonerna starka och jublande och väckte präktigare ekon i skogen än alla andras.
Ingen småsven var så flink på foten, att inte Nils var flinkare, hvaraf han också fått namnet Springe- pilt, och ingen uppbar sin granna page-dräkt vackrare än han.
Men allt detta förargade de andra svennerna, och de kastade gärna åt honom ordet träl och trälhund.
Nils var nämligen af träl född, men hans far hade blifvit fri och kun- gens förnämsta jägare, sedan han en gång på en björnjakt räddat kungens lif med fara för sitt eget.
Gossens ögon tindrade skälmaktigt, då han såg sig omkring.
Kungen gaf ej tecken till uppbrott.
Han satt och spelade schack med bispen, och denne hade genom ett listigt drag i spelet kom- mit att hota konungens torn, som denne nu gär- na ville rädda.
Och medan landets härskare satt och funderade därpå, blef hoffolket allt sömni- gare.
Den stoltaste riddare i salen, som druckit djupt ur vinbägaren, berättade för fjärde gången samma historia för drottningen, som också var alltför sömnig att märka det; och hoftärnor- na gäspade ideligen bakom de ekorrskinn, som hängde i guldkedjor från deras bälten, och som de använde som näsdukar.
Medan nu Nils stod och iakttog detta och äfven tänkte, att han nog skulle rädda konungens torn, om han bara fick röra en af schackpjäserna, ryckte någon honom i ärmen fråu fönsternischen, mot hvars hörn han stödde sig.
Han visste, hvem som var där, och gick genast in.
Där satt den lilla prinsessan Lucia ensam i mån- skenet, som bröt sig genom den målade rutan, och bredvid henne på den hyendeklädda sten- bänken låg kronan med sju släckta, halfbrända ljus.
Hon vinkade åt småsvennen att sätta sig midt emot henne.
» Hvarför är du inte sömnig, Nils Springepilt? » » Därför att jag tänker. » » Hvad tänker du nu på? » » På trollen i bergen. » » Berätta mig något om dem. » Nils hade inte lärt att spela på luta.
Men hitta på sagor, det kunde han, och nu gick han raskt på: » Trollen hata ljuset, därför ha de gömt sig i berget.
En gång stänkte en mäkta hop droppar från solen ned på jorden, där de trängde ned och stelnade till guld.
Trollen rufva öfver det och vilja inte lämna det till andra än fåvitska människor — och i deras händer blir guldet en ond makt. » » Berätta vidare, småsven! » » Men i rikligt goda människors händer blir det solstrålar igen.
Därborta i Trollberget — han pekade utåt genom fönstret — finns det guld nog att friköpa alla kungaborgens trälar med. » » Flur ska vi få det guldet, Nils? » Nu trodde småsvennen själf på hvad han dik- tade.
» Om skenet från en god och modig Lucias krona träffar trollen, bli de förlamade, och man kan ta allt guldet. » Prinsessan reste sig, satte kronan på hufvudet och sade: » Om du tror, att jag är nog god, skall jag följa med dig, Nils Springepilt; och om du håller mig i handen, är jag inte alls rädd. » Nils hade också rest sig.
» Då tar jag ett bloss och tänder det, när vi komma ned i källarvåningen.
Nu äro alla så sömniga, att de inte lägga märke till, om vi gå ut, i fall du går före, kungadotter. » Lucia gick först ut, och ingen lade märke till det; och Nils Springepilt följde om en stund ef- ter, utan att någon tänkte därpå.
De stego ned för borgens smala, mörka trappor, där Lucia stöd- de sin hand mot småsvennens axel.
De gledo tysta genom det stora rummet, där slottets tjä- nare samlades och nu somnat på bänkarna kring ölkrusen, genom det stora köket, där kockarna ock kökspojken slumrade kring stockelden, vid hvilken Nils tände sitt bloss, vidare ned i källa- ren och genom slottets mörka löngång ut i sko- gen, där Nils fattade prinsessans hand.
Tjocka moln lågo nu kring månen, men Nils visste hålla blosset så, att nattens vindar ej släckte det.
Tysta skredo de fram mellan trä- dens tjocka, mörka stammar öfver knastrande kvistar.
Ju längre de kommo, desto hårdare klappade deras hjärtan, desto lifligare och klarare lyste deras blickar.
Plötsligt stannade de.
En mörk, lodrät bergvägg, omspunnen af taggiga snår, stod hotande i deras väg.
Nils tände nu med blosset prinsessans sju kronljus, och när det sista var tändt, sjönk bergväggen ljudlöst ned i jorden, och bergets inre gapade mörkt och hiskligt mot dem.
Lucia lade ena handen på hjärtat, men Nils, som släckte sitt bloss mot bergväggen, fattade hennes andra hand, och så trädde de modigt in, medan ljusskenet flöt före i breda strimmor och visade dem vägen genom hemska gångar och svarta öppningar, genom vattenpölar och öfver slippriga stenblock.
Or- marna drogo sig hvisslande undan i sina hålor, paddorna vände ögonen mot väggen, och ödlorna runno undan med ett frasande ljud, då ljusske- net spred sig öfver dem.
Slutligen stodo de inför en ny bergvägg, mer mörk och hotande än den första; men då den träffades af ljusskenet, föll den ihop med ett starkt brak, och i detsamma fylldes grottan, som tycktes vilja sluka dem,, af ett hiskligt tjut.
Prinsessan bleknade, men Nils log och tryckte hennes hand, och de stego in och sågo sig mo- digt omkring.
Från alla håll lyste guldet mot dem.
Där satt den rysliga trollfar, stirrande på ljuset med sina utstående ögon.
Förlamad och ilsken ropade han: » Förbannelse öfver ljuset!
Släck det! » — och utan att kunna röra hand eller fot blåste och blåste han af alla kraf- ter; men hans öfverläpp var så lång, att han blott pustade sig själf på knäna, som skälfde af köld.
» Släck det! » — skrek trollmor och blåste allt hvad hon kunde; men hennes underläpp sköt ut, så att hon blott blåste sig själf på den långa näsan, från hvilken en istapp hängde ned och blef allt större, medan näsan vaggade bit och dit af vinddraget.
» Släck det! » tjöt trollepojken och blåste som en bälg.
Men han var snedmynt och blåste i väggen, vid hvilken han satt, så att läderlap- parna hvirflade upp som damkorn och fastnade i hans skägg eller fladdrade kring ljusen, där de brände sig till döds.
» Släck det! » hven trollflickan och fräste och spottade.
Men hennes mun satt på sned åt det andra hållet, och så blåste hon i andra väggen, så att skinnet på hennes pösiga kind knottrade sig som huden af ett plockadt höns, och de långa strårna på hennes kindvårta flaxade som sju vimplar i storm.
Under tiden stod Lucia midt i salen och log, fast Nils Springepilt nu släppt hen- nes hand, ty han höll på med att ösa sin påse full med guld inför de vrålande trollen.
» Skynda på, småsven, nu brinna ljusen ned! » sade Lucia.
» Då gå vi.
God natt, och tack för oss! » sade Nils och knöt till säcken.
Men då det blef mörkt i grottan igen, fingo trollen åter sin rörelseförmå- ga och smögo sig i de båda barnens spår, utan att våga komma för nära ljuset.
Detta blef dock allt mattare; den ena vaxsta- peln efter den andra brann ned.
Det gick lång- samt med återfärden.
Guldet var tungt, och prinsessan var trött, och paddorna kröpo för de- ras fötter.
Allt närmare kommo trollen, fyllande bergets alla skrymslen med sitt tjut.
Nu var det blott en enda liten vaxbit kvar.
Lucia dar- rade, men Nils tryckte ännu leende hennes hand.
Den sista lågan fräste upp, glimmade till och — slocknade.
Vrålande och jublande störtade trollen fram för att kasta sig öfver barnen.
Men mot dessa trängde en stråle af morgonens röda, uppgående sol, i hvars sken de stego ut ur bergets inre.
Denna stråle träffade äfven trol- len, som trodde att det ännu var natt, och att skenet var den sista uppflammande glöden af Lucias slocknande ljus.
Fortfarande vrålande: » Släck det! » tumlade de förblindade af solen öf- ver hvarann, och helt öfvergjutna af morgonens skimrande strålar förvandlades de till fyra sten- block, som blefvo liggande utanför trollbergets vägg, hvilken åter slutit sig.
Springepilt log, vände sig från dem och fatta- de åter Lucias hand.
» Kom nu, kungadotter, » sade han, » så gå vi tillbaka till borgen. » » Och friköpa alla trälar, » tillade prinsessan le- ende.
Och hand i hand vandrade de genom den täta skogen, vägledda af den allt klarare strålande morgonsolen.
För-gät-mig-ej.
Det är roligt att en höstkväll, när bra- san sprakar och teköket sjunger, taga fram.
ur en låda några torra, hälft förgätna blom- mor och söka påminna sig, när och hvar de plockades.
Också jag har gömt en hand- full minnesblomster.
Deras doft är svag, kanske ingen annan än jag själf kan kän- na den.
Först var det den där morgonen före midsommar.
Jag steg upp med solen och skyndade ut.
Naturen, som sofvit med halfslutna ögon, var redan fullt vaken.
Lif och rörelse i allt.
Bina surrade i äppelträden, som liknade snöbol- lar i Alpengliihen.
Svalor och bofinkar fiögo fram och tillbaka, upptagna af sina hus- hållsbestyr; lärkan s j Ö D g eldiga kärlekssån- ger högt öfver fälten.
Myrorna sprungo beställsamt om hvarandra på skogsstigen.
Allt andades lif och hade brådt att utveckla sig.
Guden Pan hade funnit väg till norden.
Jag gick genom skogen till insjön, som ligger dold bakom höga tallar och granar.
Pyrola doftade bland mossan; rödbruna elg- grästufvor speglade sig i vattnet.
Kung Artur och hans bålda riddare voro mitt säll- skap.
Jag läste o m hjältedater och kär- leksäfventyr, om irrfärder och försonings- fester.
Beskrifningen glödde i keltisk färg- prakt.
Man måste ryckas med och hänföras.
Där var också lif och rörelse, kamp och äf- lan.
Pulsar slogo och eldvarmt blod rann rödt i friska ådror.
Lif, Månen stiger allt högre, träd och buskar antaga fantastiska former.
Björkstammarna glänsa blåhvita, skogssjöarna slumra i silf- verljus.
Vagnen stannar, vi äro hemma.
Men det är omöjligt att gå in från dennanattliga prakt Jag känner hvarje sten på vägen till utsikts- berget.
Första biten är jämn och ljus som på dagen.
Jag tränger in i mörka schakt, mellan tätt löfverk och mossbelupna sten- block.
Nu förstår jag godt skogens magi- ska trollkraft, som öfvat inflytande på alla folk i alla tider.
Där flyger en uggla upp, väckt ur sin ljufvaste midnattsslummer.
Ändtligen står jag där uppe.
Det inger en känsla af makt att stå på ett högt berg, kanske dock mer i sol- än månsken.
Men äfven nu känner jag bröstet vidgas.
Där nedanför ligger dalen, ån, smedjan, vår egen stuga, allt insvept i en blåhvit halfdager.
En flik af sjön lyser glasartad.
Bergen på andra sidan dalen bada i klar månfärg.
Tystnaden är fullkomlig.
Månskensnatten i B e l m o n f s park kan ej ha varit mer ljuflig än denna.
Endast stjärnorna tala om lif i fjärran världar.
* Den käraste julklappen.
Åt våra barn, lif, lif!
En annan morgon.
Jag lösgör båten och glider sakta öfver vattnet.
Smultronstället därborta lockar.
Jag lägger i land.
Solen bränner i min nacke, medan jag plockar.
Inom kort har jag hän- derna fulla af smulrtron: doftande röda ku- or, gungande på böjda stjälkar, ljusskära bär, gröna kart, ja, till och med några hvita blommor — en hel bukett.
Jag går upp på ett berg: där nedanför ligger sjön, ba- dande i morgonljus, ufver skogstopparna i fjärran hvilar en hellenisk blådager.
Jag läser om vår värld och dess uppkomst: » Urstoftet hopade sig till skyar, skyarna söuderföllo i flockar, och flockarna förvandla- des i droppar.
Skyarna äro nebulosorna och flockarna de blifvande stjärnsamlingarna och dropparna de hvälfvande solarna, stjärnorna i rymden.
Där dessa droppar stelnat, kallas de planeter, och på deras ytor dväljas in- fusorier.
Vår jord är en sådan droppe, dess bördstolta släkte droppens mikrozoider. » — Ja, vår jord utgör endast en försvin- nande droppe i universum, en droppe så liten, att den i det stora hela är nästan betydelselös.
I dag samrnanhålles den af vissa lagar, i morgon skall den ha brustit sönder och upplösts i atomer.
Men för oss är denna droppe — Astartes tår — stor och skön.
Inom den pulserar det lif, som drar oss alla med i sin mäktiga flod.
För andra må denna lifsflod och denna jordsfer vara små och obetydliga; för oss äro de stora och härliga och fulla af skönhet.
Vagnen rullar, rullar.
Solen har gått ned, en gulröd dager dröjer öfver det västra himlahvalfvet.
Det mörknar, månen och stjärnorna träda fram, himlen blir allt dunklare blå.
Jupiter strålar i Oxens stjärnbild.
Kapella, som på en dag utsänder mer värme än vår sol på ett år, tindrar med ett mildt och stilla sken; Arcturus, nedanför Kalavagnens tistelstång, gnistrar som en solitär på en drottnings panna.