Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af Herr Friherre Arnfelt Magnus: »Då, vid jemförelse af 49 och 73 §§ Riksdags-Ordningen, Lag-Utskottet synes mig ej hafva bordt söka att genom inbjudning sammanjemka meningarne i denna fråga förr än samtlige Riks-Stånden i densamma definitivt sig yttrat, har jag, enär Utskottets nu vidtagna åtgärd ej kan betraktas annorlunda än såsom ett försök att förena och sammanjemka skiljaktiga meningar i frågan, varit af den öfvertygelse, att Ridderskapet och Adelns återförvisning af detta redan beredda mål till Utskottets ytterligare utlåtande, bordt föranleda Utskottet att, i öfverensstämmelse med 49 § 4 mom.
Riksdags-Ordningen, aflåta ett till sistnämnde Riks-Stånd ensamt stäldt utlåtande, deruti Utskottet, med anmälan om ilen ställning, hvari frågan sig befann, hemställt till Ridderskapet och Adeln att fatta ett bestämdt beslut, hvarefter och sedan Ridderskapet och Adelns svar å denna hemställan Utskottet tillhandakommit, Utskottet först egt att besluta om inbjudning till något eller någrå bland Riks-Stånden, att med det eller de öfriga sig förena.
Enär likväl denna min åsigt ej vunnit bifall inom Utskottet, får jag, som anser Utskottets formela behandling af frågan icke blott strida emot ofvanåberopade grundlags-paragrafs bestämda föreskrift, utan äfven kunna i praktiskt hänseende åstadkomma åtskilliga förvecklingar, emot Utskottets beslut i denna del mig reservera.» Af Herrar Uppling, Kistner, IVennerström och Lundberg samt Riksdagsfullmäktige Eric Ersson från Gefleborgs, Sven Ersson från Kopparbergs, Bengt Nilsson från Kronobergs och Pehr Benjaminsson från Elfsborgs län, under gemensamt förklarande, att, ehuru Ridderskapet och Adeln återremitterat Utskottets förut i ämnet aflåtna Betänkande och Preste-Ståndet fattat hufvudsaldigt beslut i annan syftning, än Utskottet i samma Betänkande tillstyrkt, har Utskottet. likväl, enligt reservanternes förmenande, saknat giltig anledning att i dess nu afgifna Utlåtande frånträda sitt förut för Ständerne framlagda förslag, då detta förslag blifvit af de öfriga tvänne Riks-Stånden godkändt och dessutom, såsom frän Kongl. Majit utgånget, påkallar afseende, särskidt af den orsak att om detsamma af Ständerne antoges, en tidsenlig lag-reform, om hvars införande meningarne, mindre i sjelfva saken, än i fråga om sättet, varit delade, säkrare befordras, än genom framläggande från Ständernas sida af ett motförslag, hvars antagande eller förkastande blifver af Kongl. Majit beroende. ö'l OCKHOLM, TYPOGRAFiSKA FÖRENINGENS boktryckeri, 1Ö57. Lag-Utskottets Betänkande N:o 54-. 1 N:o 54.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 28 Nov. 1857, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förklaring af 19 g i 30 kapitlet Bältegångs-balken.
Denna inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Cederschiöld, G. väckta motion är af följande innehåll: ”30 kapitlet 19 § 1 momentet Rättegångs-balken säger: ”Brottmål grofvare eller mindre, håfve ej någor lof under Konungen draga; utan han gitter visa, antingen att han ej är fulleliga deri hörd, eller alt han till svårare straff är fälld, än Lag säger.” ”Uti detta stadgande innefattas en af de vackraste och upphöjdaste åsigter om Konungamaktens majestät.
Den förföljde, den orättvist dömde eger att fly till Konungen för att der vinna rättvisa och upprättelse.
Med den, hvilken Hof-rätlen frikänt, vill Konungen icke vidare söka sak eller om honom ytterligare ransaka, utan låter honom heldre gå fri, än att Konungen skulle nödgas i första hand fälla en tilltalad till ansvar.
Denna åsigt öfverensstämmer ock med menige mans uppfattning af Konunga-majestätet.
Enligt allmänna folktron, har man att fly till Konungen för alt erhålla rättvisa och lindring i sina bekymmer.
Men Konungen vill ingen förfölja eller förfölja låta, icke eller kräfva ut det yttersta af en anklagad; och är denna folktro fast inväfd med Svenskens kärlek lill sin Konung.
Att rubba en sådan tro kan icke vara önskligt.
Ofvanberörde lagstadgande, som gifver stöd åt folkets vackra uppfattning af Konungamakten, borde således vidmakthållas.
Redan för många Bih. lill B.
Prot. 1856 § 1857. 7 Sami. 1 Afd. 31 Häft. i t 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 54. år tillbaka har man upphört tillämpa det.
Numera upptagas alla besvär i brottmål, äfven besvär af åklagare, deri yrkas antingen straffets skärpande eller ock ansvar, hvarest Hof-rätten friat.”
Såsom skäl till denna emot lagens uttryckliga ord stridande praxis, åberopas Kongl. Förordningen den 19 Juli 1815.” ”Denna förordning lyder, som följer: ”WI Carl etc.
Gore veterligt:
Att som de hittills meddelta föreskrifter om hvad som iakttagas bör af den, som i brottmål vill hos Oss i underdånighet söka ändring i Hof- eller Öfver-rätts utslag, då han ej är häktad, icke äro så tydliga och bestämda, att parters lagliga förmån och rättighet att få deras talan af Oss pröfvad, kunnat derigenom anses vara tillräckligen förvarad, håfve WI, med Riksens nu församlade Ständer, funnit godt, med upphäfvande af hvad äldre författningar i denna del bjuda, till allmän efterrättelse stadga och förordna följande: ”Den som hos Oss vill söka ändring i något al Hof- eller Öfver-rätt meddeldt Utslag i brottmål, som efter anslag är utlardadt, ingifve i Wår Justitie-revisions-expedition sina underdåniga besvär inom hälften af den tid, som i 30 kapitlet 9 § Rättegångs-balken för tvisters fullföljande finnes utsatt.
Har målet varit Hofeller Ofver-rättens pröfning underställdt, vare lika tid till de underdåniga besvärens inlenmande, från den dag parten af utslaget bevisligen undfått del.” ”Böter, ersättning för rättegångs-kostnaden och hvad Hof- eller Öfver-rätten derjemte ålagt den missnöjda parten att gälda, skola, så vidt sådant ej lörut vid besvärs anförande derstädes mot Under-rätts utslag skett, nedsättas hos Wår Befallningshafvande, Magistraten eller Kronofogden i orten, samt bevis derom bifogas de underdåniga besvären.
Är den sakfällde så fattig, att han ej kan utgifva de medel, Hof- eller Öfverrätt honom ådömt, bör, jemte besvären, företes intygande derom af domstolen eller domaren eller, om det ej kan ske, af vederbörande Kronobetjent eller Kyrkoherden i den församling, der den sakfällde bor och har sin hemvist.
Jemväl åligger det klaganden att ställa sig till efterrättelse Wår Nådiga Kungörelse af den i Oktober 1812 om hvad som bör iakttagas vid besvärs-skrifters författande och inlenmande.
Försummas något af hvad sålunda är föreskrifvet, skall den klagande anses hafva förlorat sin talan och hans besvär ej komma under pröfning.” ”1 afseende på brottmål, der den tilltalade är häktad, förhålles enligt 29 och 39 punkterna af Förklaringen den 23 Mars 1807.” ”Ehvad missnöje mot Hof- eller Ofver-rätts utslag i brottmål anmäles eller icke, bör utslaget alltid innehålla tydlig, noggran och fullständig underrättelse om allt hvad parten vid ändringssökandet hos Oss har att iakttaga.” ”Uti denna förordning finnes icke något, som är oförenligt med stadgandet i 50 kapitlet 19 § Rättegångs-balken, icke eller antydes med ett enda ord att derigenom skett någon ändring i lagens berörde föreskrift.
Lagen borde således i Lag-Utskottets Betänkande N:o 54. 5 nämnde afseende ega full gällande kraft.
Tvärtom blifva till pröfning upptagne besvär af åklagare, deri skärpning i det ådömda ansvaret eller den friades fällande yrkas.
Under de sednaste två decennierna har ofta invändning blifvit framställd emot dylika besvärs upptagande till pröfning; men härå bar alltid, utan anförande af något skäl, svarats att invändningen icke förtjenade afseende.
Domstolens samtlige ledamöter voro öfvertygade om det oriktiga deruti, de säkerligen skulle tveka att bryta en häfdvunnen vana.
För att åt berörde lagens rum återvinna dess gällande kraft, erfordras att lagstiftaren träder emellan; och är det, för att åstadkomma sådant, jag framträdt med detta anförande.” ”Utom det redan anlörda skälet, eller bibehållande af en stor och vacker idé om Konungamaktens majestät, förefinnes ett annat, väl icke egentligen inverkande på frågan, men dock icke saknande vigt och betydenhet.” ”Enligt hvad allmänt kändt är, har Högsta
Domstolen under de sednare åren blifvit så öfverhopad af göromål, att balanserna varit i ständigt växande.
Många för parterne högst vigtiga mål måste i följd häraf ofta, till de enskildes stora förlust och skada, hvila i åratal oafgjorde.
Men nu utgöra de mål, som röra af åklagare anförda besvär utaf öfvannämnde beskaffenhet ett högst betydligt antal.
Om nu dessa, i enlighet med hvad efter min uppfattning rätteligen borde ske, icke upptoges till pröfning, skulle derigenom tillfälle beredas att i ganska betydlig mån minska de nu till hög grad uppdrifna balanserna.” ”Med anledning af hvad jag nu andragit, tager jag mig friheten föreslå, det Rikets Ständer måtte förklara, att stadgandet i 30 kapitlet 19 § Rättegångs-balken fortfarande eger gällande kraft och sålunda bör lända till efterrättelse.”
Öfver denna motion har Lag-Utskottets utlåtande blifvit infordradt; och får nu Utskottet detsamma vördsamligen afgifva.
Dervid anser sig Utskottet böra förklara, att Utskottet, lika med motionären, finner, att rättigheten att draga brottmål under Konungen, uti 19 § af Rättegångsbalkens 30 kapitel, är inskränkt till anklagades förmån, samt följaktligen att Högsta Domstolens förfarande att upptaga åklagares och målsegares i dylika mål anförda underdåniga besvär står i strid med berörde lagrum; men deremot kan Utskottet icke biträda motionärens åsigt, att detta förfarande grundas på ett blott missförstånd af lag.
Efter Utskottets omdöme har nemligen detsamma varit en naturlig följd af den utbildning, som landets stats-författning och rätts-institutioner under tidens lopp vunnit och de grundsatser, som i öfverensstämmelse dermed gjort sig i lagskipningen gällande.
Det är bekant hurusom, före Hofrättens tillkomst, räfst- och rättare-tingen hade att utöfva Konungens domsrätt eller egentligen utgjorde den sista instansen, 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 54-. der alla rättssökande, utan undantag, egde att få deras klagomål öfver under-domstolarnes beslut pröfvade.
Denna organisation af den högsta instansen hade dock redan före den tidpunkt, sorn nyss är antydd, förfallit; och derföre vände sig alltjemt rättssökande till Konungen sjelf.
Han kunde likväl ej hinna att afhjelpa allas klagomål; och af sådan anledning blef en Hofrätt i Stockholm år 4 G14 inrättad.
Denna domstol, som kallades ömsom Konungens Högsta Nämnd och ”Wår Öfversta dom”, skulle derefter utöfva Konungens domsrätt och således utgöra Högsta instan sen.
Det heter ock i 8:de punkten i den nämnde år, i sammanhang med Hofrättens instiftelse, utfärdade rättegångs-ordinantie: ”Hvad af Oss och Wår Konungslig Hofrätt dömdt och afsagdt varder, det skall stånda och ej återgånga, och håfve det ingen makt sedan yttermera att qvälja vid ett hundra dalers straff tillgörandes för Konungs dombrott”.
I Konungens domaremakt ingick emellertid af fordom ett vidsträcktare begrepp än att blott pröfva och enligt lag rälta under-domstolars beslut.
Honom tillkom ock att mildra, alt benåda och att restituera redan afgjorda mål; och denna rättighet upphörde ej derigenom alt Hans domsrätt öfverlenmades åt Hofrätten.
Den erhöll åter en bestämdare utveckling i och dermed.
Således blef i 55 § af den under den 25 Juni 1615 utfärdade ”rättegångs-process, som aktas skall uti Hans Kongl. Maj:ts Konungsliga Hofrätt” stadgadt, att emedan Wi ega högsta dom öfver alla domare i Sverige och Oss bör om alla mål sanningen utleta, såsom ock återbryta alla skrocksokner och affsokner, derföre må den, som befinner sig besvärat af Wår Konungsliga Hofrätts afsagde dom, icke genom något vädjande, utan genom Ödmjuk böneskrift gifva om sitt besvär tillkänna och njuta hos oss beneficium revisionis”.
Men härmed grundlädes den så kallade Justilie-revisionen.
Den betraktades dock aldrig såsom någon domstols instans, utan ansågs Hofrätten fortfarande såsom den högsta och sista instansen, på sätt klart ultryckes uti ett den 2 Maj 1682 af Konungen till Ilådet aflålet Dref, der det säges, att hvad som sker sedan Hofrätten ”såsom Wår bogsta rätt” dömt, ”blir allenast en revisio actorum inför
Oss och icke någon instantia eller formerad rätt”, hvilket förklarande jemväl ölverensstämmer med det i 1662 års plakat, angående ”revision öfver jnstitie—saker” förekommande stadgande, att, enär denna revision icke är någon ny instans, ”så skall det ej eller vara tillåtet andra dokumenter inlägga, än de som i Hofrätten och de nedriga instantier hafva varit brukade, med mindre de nyligen äro uppfunne och man kan pröfva dem vara af den beskaffenhet, att de tillförene icke hafva kunnat varit vid handen”.
De grundsatser, som nu blifvit omförmälde, gällde ännu då 1754 års lag författades, och de blefvo jemväl af sliftarne till denna lag adopterade.
Deri upptages i följd deraf Hofrätten såsom den högsta bland allmänna domstolar; den benämnes fortfarande ”Konungens Högsta Nämnd”; och förbudet att vädja emot hvad Lag-Utskottets Betänkande N:o 54. 5 Hofrätten dömer, qvarstår orubbadt.
Rättigheten att söka Konungens pröfning af Hofrätts dom och Utslag blef dock bibehållen, men karakteren af denna rättighet undergick icke någon förändring, hvadan man ock bibehöll stadgandet att ”hos Konungen skola ej andra bevis läggas in, än de, som i Hofrätten eller hos under domaren framtedda varit, utan så är, att de sedan funne äro eller sådane, att de ej kunnat förr vid handen vara”.
Om man nu i sitt sammanhang betraktar de förhållanden, på hvilka Utskottet här ofvan fästat uppmärksamhet, och söker blicka in i desammas väsende, så inser man äfven betydelsen af den domsrätt, som således i sista hand af 1734 års lagstiftare förbehållits Konungen.
Han uppträder visserligen här såsom den högsta vårdaren af lag och rätt, men hans uppträdande har dock skenet af nåd; den Han förunnar den, som lidit orätt och anropar Hans hjelp.
Då den lidande ovilkorligen berättigades att påkalla de allmänna domstolarnes biträde, kunde han blott genom en underdånig ansökning bereda sig tillfälle att fly till Konungen.
Han ansågs här i sjelfva verket vända sig till Majestätet personligen.
EU annat förhållande inträdde åter i och med Högsta Domstolens inrättande.
Derigenom nedsjönk
Hofrätten från den plats den i kedjan af instantier innehade, och platsen intogs af den förre, som dermed blef den högste af allmänna domstolarne, den sista instansen för rättegångs-saker i riket.
Denna förändring i förhållandena kunde ej eller blifva utan inflytande på lagskipningen.
Om man tager kännedom angående de rättegångar, hvilka efter år 17119, då Konungen öfverlemnade sin domsrätt åt en Högste domstol, af densamma blifvit handlagde, skall man snart erfara det inskränkningarne vid rättigheten att påkalla Konungens pröfning, hvilka 1734 års lagstiftare gjorde genom förbudet att förete nya bevis hos Konungen samt att i brottmål klaga öfver Hofrätts dom i annat fall än den klagande kunde visa att han blifvit icke fulleligen hörd eller dömd till svårare straff, än lag säger, ej vidare ansetts tillämplige.
Så vidt
Utskottet kunnat inhemta nekade nemligen denna domstol aldrig parter att förete bevis, derföre att de förut kunnat företes, eller att upptaga så väl åklagares och målsegares sorn tilltalades besvär i brottmål; och ifrån denna princip har sedermera destomindre varit anledning att afvika, som Högste domstolen, genom 1809 års grundlag, helt och hållet gjordes oberoende af Konunga-makten.
Samma princip har äfven fortfarande blifvit hyllad; och ensamt i denna, mer än ett halft sekel gamla, praxis synes ett hinder ligga mot ett förklarande i den syftning, som motionären föreslagit, äfven om riktigheten af samma praxis skulle kunna betviflas.
Efter Utskottets omdöme har den emellertid sin grund i en riktig uppfattning af förhållandena.
Genom sjelfva grundlagen har
Högsta domstolen blifvit bekräftad såsom en allmän domstol, såsom sista instansen, och dermed satt till utöfvare af den domsrätt, som Hofrätten fordom innehaft; och med denna förändring 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 54. i domstols-organisationen låter ifrågaställde inskränkning sig ej förena.
Den upphörde följaktligen i och dermed; och lagskipningen så väl som lagstiftningen måste foga sig derefter.
Det var ock den genom omförmälda förändring stadgade lagskipning, som framkallade 1815 års af motionären åberopade författning, deri, med hänsyn till de förhållanden, hvilka då egde rum, rättigheten för hvarje part att i brottmål i Konungens Högsta domstol öfverklaga Hofrätts utslag ock uppenbarligen förutsättes.
Att ett begagnande af en sådan rättighet skulle kunna rubba folkets uppfattning om Majestätets helgd, kan Utskottet ej föreställa sig.
I det lagbundna samhället kan ingenting skattas högre än rättvisa; och dess befordran bör derföre utgöra målet lör lagstiftarens oaflåtliga omsorger.
Men den vore ej väl bevarad om oftanämnde inskränkning i rättigheten att påkalla den Högsta domare-maktens pröfning förefunnes; och till ådagaläggande deraf torde blott behöfva erinras, hurusom till brottmål räknas, bland annat, åverkans-mål.
Skulle nu den, som genom åverkan lidit en betydlig förlust, betagas rättigheten atr, derest saken går honom i Hofrätten emot, söka rättelse i Högsta domstolen, torde den allmänna rättskänslan ej finna sig till freds.
Att afbryta en rättighet af ifrågavarande beskaffenhet, sedan allmänheten dervid blifvit van, låter sig dessutom svårligen göra; och Konungens Majestät lider ej deraf, att den domstol, som utöfvar hans domsrätt, oväldigt skipar rättvisa, antingen det sker till upprättelse för den, som lidit, eller till bestraffning för den, som brutit.
Någon minskning i vördnaden för Konungen i följd af Högste
Domstolens anmärkte förfarande har ej eller försports.
Folket har ock lärt sig att ej förblanda rättvisa med nåd; att skilja emellan hvad det eger att fordra och allenast kan söka.
Någon med vårt närvarande samhällsskick införlifvad ”stor och vacker idé” sväfvar således ej i fara, derest omförmälte rättighet bibehålies; och som densamma, efter hvad Utskottet sökt visa, har stöd i befintliga förhållanden, i stadgad lagskipning och i sednare tiders deraf framkallade lagstiftning, föranlåtes Utskottet vördsammast hemställa, om icke Herr Cederschiöld’s motion md lemnäs utan afseende.
Stockholm den 26 November 4857. Lag-Utskottets Betänkande N:o 55. 7 N:o 55.
Ank. till Exp-Utsk. den 28 Not. 1867, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående utfärdandet af en författning i afseende pä tjenstförrättande Pastors i Prwbende-pastorat boningsort.
Uti ett till Högvördiga Preste-Ståndet ingifvet och | till ^Lag-Utskottet remitteradt memorial har Kyrkoherden Schönbeck föreslagit utfärdandet af en författning, som stadgar, att hvar och en, hvilken tjenstgör såsom pastor i praebende-pastorat, ovilkorligen bör vara boende inom pastoratet, såvida detsamma icke omedelbart gränsar intill stifts-staden och pastoratets prestgård derinom är belägen.
Behofvet af ett sådant stadgande vore, efter hvad motionären förmenat, ådagalagdt genom erfarenheten.
Den skulle nemligen visa hurusom hvarken pastor eller vice pastor under decennier bott inom vissa prajbende-pastorater.
En sådan skyldighet syntes dock böra följa af 49 kap. 18 § Kyrkolagen.
Derförutan kunde pastor ej eller på ett tillfyllestgörande sätt uppfylla sina åligganden i afseende på nattvards-ungdomens undervisning och tillsynen öfver folkskolan; hvartill kom att anmärkte förhållandet vore oförenligt med Kyrkolagens föreskrift: ”att Presterne äfven okallade skola besöka de sjuka och låta sig om dem vårda; att de genom lära och lefverne skola underrätta sina åhörare om angelägenheten af de sjukas besökande som ett kristligt kärleksverk; att de i allt skola föregå sina åhörare med goda exempel och ett oförargligt lefverne och gifva dem en lärorik eftersyn, under det de, som rättskaffens tjenare, rörda af ordningens Gud, predika fridens evangelium.” 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 55.
Klagomål öfver förhållandet hade inom ett och annat praebende-pastorat äfven förekommit; och vid ett tillfälle blef följden ock den att Kongl. Majit ålade vederbörande konsistorium att tillse det pastor eller vice pastor i förevarande hänseende uppfyller hvad tjensten kräfver.
Genom åberopande af detta Nådiga åläggande har emellertid motionären sjelf uppenbarat obehöfligheten af den påyrkade lagstiftnings-åtgärden.
Samma åläggande förutsätter nemligen att den skyldighet, hvarom fråga är, redan finnes i lag bestämd.
Uti 18 § af Kyrkolagens 19 kap. stadgas jemväl att ”när någon prest behöfver resa någorstädes bort, skall han gifva det församlingen nästföregående predikodag tillkänna och således henne förese, att hon med gudstjensten och socknebud af en annan prestman i hans ställe emellertid väl betjent blifver, hvarpå presten skall grann uppsigt hafva” samt att om ”någon prestman detta försummar eller utan skäl och laga orsaker, länge från församlingen uteblifver, då skall han af Biskopen och Kapitlet derför tilltalt och med vederbörligt straff ansedd blifva”; och i detta, för tjenstgörande prester i praebende-pastorater äfven gällande, lagbud innefattas, på sätt motionären yttrat, otvetydigt den förpligtelse, han ansett böra genom en särskild författning bestämmas.
Om det anmärkta förhållandet inträffat, ligger orsaken dertill följaktligen ej uti någon brist af lag, utan i lagens åsidosättande.
Men att förekomma kränkning af lag tillhör icke lagstiftaren, utan dem, hvilka blifvit satte till väcktare öfver lagens upprätthållande; och att deras uppträdande ej varder utan påföljd, derom vittnar förenämnde; Nådiga åläggande.
Då således något behof icke är förhanden af ett stadgande i föreslagna syftningen, får Utskottet vördsammast tillstyrka att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Stockholm den 26 November 4857.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 56. vrVi .ioiiv' j Aw' 9 N:o 56.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 28 Nor. 1857, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om bestämmande af visst afstånd från kyrka, hvarpå hus uppföras må.
En bestämmelse i förenämnde syftning meddelas redan i Kyrkolagens 26 kapitel, som innefattar de föreskrifter i afseende på vården af kyrkans egendom, hvilka man ansett tillhöra denna del af lagstiftningen.
Uti 9 § af berörde kapitel är det nemligen förbudet att bygga så nära intill någon kyrka, att hon deraf kan sättas i fara och äfventyr för eldsvåda; med föreskrift derjemte, att tillsynen öfver efterlefnaden häraf tillkommer kyrkoherden och församlingen, hvilka i fall af behof må erhålla handräckning af Konungens Befallningshafvande.
Men enär denna bestämmelse syntes vara allt för obestämd och lemna rum för godtycket, hafva Herr Kontrakts-prosten Tegnér och Riksdags-fullmäktigen Erik Hansson från Gefleborgs län uti särskilda af Högvördiga Preste-ståndet och Hedervärda Bonde-ståndet till Lag-Utskottets utlåtande öfverlemnade memorial yrkat, att i lagen måtte uttryckligen bestämmas på huru långt afstånd från kyrka får byggas.
I afseende på afståndets längd hafva deremot motionärerne ej varit ense.
Då den förre ansett den böra utsättas till 200 alnar, har den sednare åter förmenat ett afstånd af 75 alnar vara tillräckligt för det ändamål, som i omförmälda lagbud afses; och för dessa olika åsigter har man å ömse sidor sökt hemta bevis från erfarenheten.
Utskottet är likväl ej i tillfälle alt bedöma det mer eller mindre allmäntgiltiga af dessa bevis; men deremot synes, efter Utskottets omdöme, säkrare vittnesbörd om den klokhet och försigtighet, hvarmed lagstiftaren i denna del till— Bih. till R.
Prot. 1856 $ i857. 7 Sami. i Afd. 3i Hdft. 2 10 Lag-JJtskottets Betänkande N:o 56. vägagått, ej förefinnas, än den olikhet i åsigter, som uti ifrågaställa hänseende emellan motionärerne eger rum.
Denna olikhet ådagalägger nemligen, att någon så beskaffad allmän regel härutinnan, som den ifrågaställda, svårligen lärer kunna uppställas.
Under vissa förhållanden torde ock utan våda för eldfara för kyrka kunna byggas närmare densamma än 75 alnar, under andra kan åter ett afstånd af 200 tilläfventyrs ej vara nog; och vid sådant förhållande vore det lika obilligt att i förra fallet, med afseende å närheten af kyrkan, inskränka en eljest obestridlig rättighet att bygga, som skadligt att i det sednare meddela en ovilkorlig frihet.