Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom af den nådiga Propositionen synes, är dödsstraffet för vissa brott bibehållet.
Då emellertid en betydlig inskränkning i användandet af detta straff af allmänna rättsmedvetandet högt påkallas och dödsstraff för mord, hvaribland äfven giftmord, i sednare tider ej sällan blifvit af nåd efterskänkt, hafva Rikets Ständer föreställt sig att, när ett sådant förhållande egt rum hittills, då lagen vid begreppet mord lastar såsom kännetecken, att brottet skett försåtligen och i löndom, benädningsrätten än oftare skulle komma alt tillämpas när, såsom E. K.
Maj:ts förslag innehåller, detta brotts karaktär blifver jemförelsevis mer omfattande.
Som likväl det för lagens helgd är af vigt att benädningsrätten, så sällan som möjligt kommer i utöfning, hafva Rikets Ständer, då erfarenheten visat att denna höga rätt ofta göres gällande äfven vid de grofsta förbrytelserna, funnit det böra medelst utvidgande af straffbestämmelserna för sådana brott öfverlemnas åt domstolarne att tolka den lagstiftningens mening, som el {'est måste söka sitt uttryck i nåden, hvadan äfven Rikets Ständer i öfverensstämmelse lärmed och jemte bibehållande af dödsstraffet såsom ovilkorlig påföljd för mord å skyldemän i rätt uppstigande led och å maka fogat det tillägg till det nådiga förslagets 1 §, hvilken afser annat mord, att der ”brottet är under si/nnarligen mildrande omständigheter föröfvadt, må till straffarbete på lifstid kunna dömas.” 132 Expedili.ons-Utskollets Förslug lill underd.
Skri/velse N:o 115.
1 afdelningen med öfverskrift
Om mord och dråp hvars 1 § här ofvan omförmäles, finnes vidare uti 2 § ansvar stadgadt för försök till mord.
På de i Statsråds-prolokollet anförda skäl, hafva äfven Rikets Ständer funnit berörde försök böra beläggas nied straff och ansett att, på sätt E. K.
Majit föreslagit, den större eller mindre skada försöket åstadkommit, bör tagas till grund lör straffets afmätande, så mycket heldre som det just är skadan, hvilken tydligast utmärker i hvad män brottet närmat sig till fullbordan.
Men då, enligt olvannäninde tillägg lill 1 §, det fullbordade brottet i visst läll skulle kunna försonas med lilslidsarbete, bör för försöket, äfven då det medfört ”svår kroppsskada”, icke ovilkorligen stadgas straffarbete pä lifstid, och har i enlighet med denna åsigt 2 § blifvit förändrad.
Alt dervid icke uttryckligen omnämnts, att kroppsskadans egenskap af svår eller mindre svår bör utöfva inflytande på bestraffningen, härleder sig deraf att redaktionen bort göras så lättfattlig som möjligt och har i allt fall nödig tydlighet derigenom icke blifvit åsidosatt, då §:s sista moment uppenbarligen utmärker att en mindre skada bör anses såsom en mildrande omständighet vid straffets bestämmande.
Del af Rikets Ständer i sista momenten af 3 och 4 §§ gjorda tillägg angående synnerligen mildrande omständigheter är vordet infördt af enahanda orsak som tillägget, i 1 §.
I 4 § hafva Rikets Ständer dessutom funnit en annan förändring nödig.
Då nemligen med det i l § förekommande uttryck ”uppsåt att döda” icke kan förstås annat än att gerningsmannens uppsåt varit bestämdt rigtadt på döden, såsom följd af handlingen, så innebär deremot uttrycket i 4 § ”den han ej dräpa ville” lika tydligt alt blott en ringare skada var med gerningen afsedd och döden således inträffad emot gerningsmannens vilja.
Deremot saknas i det nådiga förslaget det fall, att effekten af den handling, som förorsakat döden, var gerningsmannen likgiltig och att hans uppsåt följaktligen icke var uteslutande och bestämdt liktadt på hvarken den ena eller andra följden.
Då emellertid en sådan brist kan vara i lagstiftningen förvillande, hafva Rikets Ständer sökt afhjelpa densamma genom alt utbyta orden i 4 § ’’den han ej dräpa ville” mot det mer omfattande uttrycket ”utan afsigt att dräpa”, hvarunder de bägge sist vidrörda fallen kunna hänföras.
Förändringen i sednare mom. af 5 § är betingad af enahanda förändring i 3 och 4 §§ sista morn.; och i följd deraf har äfven redaktionen blifvit förenklad.
I 7 §, som afser det fall, att (lera deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden, hafva Rikets Ständer ansett det böra tydligare uttryckas, att ”den, som å den döde gjort ringare misshandel” icke, för den händelse att han varit i samma vidja med banemannen, undslipper med det i 2 § af 61 Kapitlet Missgernings-Ralken stadgade lindrigare straff.
Då till karaktärerna af det i 11 § omförmälda grofva brott jemväl hörer, att sådan slags skada, som inträffat, äfven var åsyftad, hafva Rikets Sländer funnit denna vigtiga omständighet äfven böra i §:n tydligen uttryckas.
Expeditions-Itt sk oUets Förslag lill underd.
Skrifvelse A:o 113. 133 Om förgiftning.
Enär 20 § tydligen utmärker, att det deruti omförmälda giftmord karakteriseras redan genom blotta uppsåtet att göra skada, har tillägget ”ändå att förebäras skulle, att gerningen ej skett i uppsåt att döda’’, blifvit, såsom öfverflödigt, ur §:n borttaget.
Det gjorda tillägget åter, som afser det fall att vid åstadkommen svår kroppsskada omständigheterna dock finnas synnerligen mildrande, är vordet i §:n in förd t i öfverensstämmelse med hvad i dylikt afseende egt rum i 1 och 2 §§.
Om barnamord och fosters fördrifvande, så ock om utsättande af barn eller annan som värnlös är.
Lika med E. K. Majit hafva Rikets
Ständer funnit all bland kännetecknen på barnamord någon viss tidsbestämning i afseende på brottets föröfvande icke bör inläggas.
Men enär det i 24 och 25 §§ förekommande uttryck ”vid födseln eller straxt derefter”, enligt Rikets Ständers åsigt innebär en nog skarp begränsning och då ordalagen uti 16 Kap. 1 § Missgernings-Ralken icke inom lagstiftningen gifvit anledning till oriktig uppfattning af karaktären å ifrågavarande brott, hafva Rikets Ständer ansett skäl vara förhand att än vidare begagna det i nämnde lagrum förekommande uttryckssätt, hvarigenom väl icke någon slags tidsbestämning angifves, men der ej mindre användandet af ordet foster i stället för barn eller spädt barn, som annorstädes i lagen förekommer, än äfven ordställningen i öfrigt hänlyder på gerningens omedelbara sammanhang med den ställning, hvari qvinnan genom sjelfva födseln blifvit försatt.
Genom en sådan redaktion undvikes äfven det mindre egentliga uttrycket ”oäkta barn”, och 24, 25 samt 26 §§ hafva i öfverensstämmelse härmed blifvit förändrade.
Tillägget i slutet af 30 § angående straffets nedsättande i händelse al ”synnerligen mildrande omständigheter” vid det der omförmälda brott, har blifvit infördt af enahanda orsak som de likartade tilläggen till 1 och 2 §§.
Ehuru visserligen ett mord eller med fullt uppsåt och berådt mod begånget dråp å skyldeman i rätt uppstigande led kunde vara förenadt med så mildrande omständigheter, att det icke, emot andan i det nådiga förslaget, borde straffas med lifvets förlust för förbrytaren, så hafva dock Rikets Ständer, med afseende å del mer än vanligt upprörande i detta grofva brott, funnit betänkligt att ej stadga o vilkorligt dödsstraff derför, likasom Rikets Ständer af enahanda orsak ansett dylik förbrytelse mot maka böra med samma ansvarspålöljd beläggas.
Deremot hafva Rikets Ständer funnit de för förändringen i t § anförda grunder äfven böra gälla för en likartad förändring i 37 §, så vidt denna afser enkelt dråp å sådan person, som nu nämnd är.
I enlighet härmed har ock redaktionen af denna § blifvit förändrad.
Uti sisla punkten alsamina § stadgas, att om dråp sker å stjuf- eller svärföräldrar m. fl., denna omständighet skall såsom synnerligen försvårande anses; ”och må ej i dessa fall”, tillägges det, ’’den i 3, 4 och 5 §§ medgilna mildring af det i allmänhet stadgade straffet ega rum.”
Denna sistnämnda mening hafva Rikets Ständer ansett böra utgå såsom dels, med afseende å 134 Ex/)e(Vilians-Utskottels Förslag lill underd.
Skrifvelse j\:o il3. det förra stadgandet, öfverflödig, dels ock möjligen föranledande till den slutsats, att en af de i 3, 4 och 5 §§ omförmälda synnerligen mildrande omständigheter icke skulle få anses uppväga den ''synnerligen försvårande omständighet”, som förklarats ligga i förhållandet mellan dråparen och den dräpta.
Det i 38 § för uppsåtlig misshandel å skyldeman i rätt uppstigande led stadgade minsta straff eller sex månaders straffarbete, hafva Rikets Ständer funnit vara allt för strängt, helst erfarenheten gifvit vid handen, att flerialet af dessa förbrytelser inskränka sig till slag utan åkomma, skuffningar, o. s. v., och minsta straffet i delta hänseende har derföre blifvit nedsatt lill endast
Iva månaders straffarbete.
I öfrigt hafva Rikets Ständer ansett §:n böra erhålla förenklad redaktion, dervid det i den nådiga Propositionen förekommande uttryck ’’der straffarbete eller fängelse ä viss tid eljest är stadgadt”, blifvit uteslutet såsom öfverflödigt, enär för ali misshandel, som ej medförer döden, straffarbete eller fängelse är vordet, om också endast såsom alternativ, i det nådiga förslaget stadgadt.
Om våld å den, sorn i offentligt värf är stadd; sä ock om väld, hvarigenom fridsbrott sker.
Denna öfverskrift har synts Rikets Ständer icke vara nog omfattande med alseende å de under densamma hänförda fall.
Uttrycket
"är stadd” hänvisar nemligen icke på den händelse, att någon efteråt hämnas å embetsman för hans embetsåtgärd, och Rikets Ständer hafva derföre ansett första delen af berörde öfverskrift böra lyda: ”Om våld å annan i eller för honom anförtrodt offentligt värf.’’ I 41 § hafva Rikets Ständer ansett en straffnedsätlning kunna ske för det fall, att omständigheterna äro synnerligen mildrande.
Det i förslagets 47 §, angående tvingande till bekännelse, använda ordet misshandla har blifvit utbytt mot det redan häfdvunna uttrycket pitia, hvilket förekommer i 20 Kap. 8 § Missgernings-Ralken.
Ständer hafva ej kunnat undgå att finna de i del nådiga förslagets 55 $ örn nödvärn gifna bestämmelser vara nog trånga och i visst hänseende äfven tvetydiga.
Det heter nemligen: ”Varder man af annan med våld eller hot sä ölverfallen, att lara är för lif eller helsa", o. s. v. Hvad här bör förstås med ordet helsa är emellertid allt för tvifvelaktigt samt lemnar lätt rum för en inskränktare tolkning af samma ord, än som måhända dermed varit afsedd, och denna farhåga är, enligt Rikets Ständers åsigt, så mycket mera grundad, som derefter tillägges: ”eller sker våld eller hot för alt någon till otukt tvinga," hvaraf tydligen följer, att försök till våldtägt, eller annat i afseende å farans vidd dermed jemförligt våld, ej i allmänhet skulle anses få innebära fara för helsa; ty i sådant fall hade tillägget varit öfverflödigt.
Att åter taga ordet helsa i den bemärkelse som skulle detsamma icke afse det kroppsliga välbefinnandet eller den personliga friden för tillfället, utan endast motsatsen af en verklig, längre eller kortare lid fortfarande sjukdom, stöde i strid med den allmänna billighetskänslan Expeditions-tJukottets Förslag till anderd.
Skrifvelse N:u 175.
135 och skulle ofta görn nödvärnsrälten betydelselös, enär den öfverfallne sällan kunde veta vid hvilket moment af våldet detta antoge en för helsan vådlig rigtning.
En annan oegentlighet i förevarande § innebär uttrycket ”olofligen beröfva någon hans frihet”, hvilket uttryck Rikets Ständer derföre ansett böra förtydligas, och har af denna anledning, samt då de sista orden i §, ”der man ej sträckt värnet längre än till farans a/värjande nödigt var”, med afseende å innehållet af 58 § funnits öfverflödiga, 55 § erhållit följande lydelse: ”Varder man af annan öfverlällen med våld eller hot. som innebär trängande fara; då ege man rätt till nödvärn och vare saklös för den skada, som man till farans afvärjande gör.”
Åt förslagets 56 §, hvilken utsträcker nödvärnsrätten äfven till sådana fall, då egendomsförlusl hufvudsakligen svnes vara alt befara, hafva Rikets Ständer gifvit en förenklad uppställning, dervid till följd af förändringen i föregående 55 §, orden "söker föröfva rån" blifvit uteslutne.
Enär 1 mom. af 66 § synts Rikets Ständer vara af beskaffenhet att icke böra i lagstiftningen intagas, liar berörde inoment blifvit uteslutet och är redaktionen i öfrigt jemkad i öfverensstämmelse med följande §.
lJå grund af hvad Rikets Ständer sålunda i underdånighet anfört, hafva Rikets Ständer funnit E. K.
Majlis ifrågavarande nådiga Proposition ej kunna oförändrad bifallas, men deremot för sin del beslutit en sådan Författning angående mord, dråp och annan misshandel, som underdånigst bifogade förslag dertill utvisar.
Stockholm den 20 Oktober 1860. 136 Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse N:o 475.
Förslag till Förordning angående mord, dråp och annan misshandel.
”Med upphäfvande af ej mindre 42 Kap.; 44 kap. 4 och 2 §§; 45 Kap. 4, 2, 5 och 6 §§,- 46 och 47 Kap.; 48 Kap. 4, 3, 5, 6 och 7 §§; 20 Kap. 4, 2, 3, 4, 5, 8 och 40 §§; 24 Kap. 3 och 6 §§; 22 Kap. 7 §; 24, 25, 26 och 27 Kap.; 28 Kap. 4, 2. 3, 4 och 5 §§; 29, 30, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38 och 39 Kap. Missgernings-Batken; 4 Kap. 3 § Straffbalken och Kongl. Majlis förbud angående dueller och slagsmål den 22 Augusti 4682, än äfven, med nedan nämnda undantag, alla öfriga stadganden, som ändra eller förklara berörda lagrum och författning elter dervid något tillägga elter innefatta bestämmelse om straffbarheten of brott och handlingar, som i denna Förordning om förmälas, varder stadgadt, som föijer:
i Den som, i uppsåt att döda, med berådt mod. beröfvar någon li/vet, miste, Jör mord, lif sitt.
Ar brottet under synnerligen mildrande omständigheter föröfvadt; dä må till straffarbete på lifstid kunna dömas. § &
Har någon gjort försök till mord, och blef endast genom omständigheter, som voro af gärningsmännens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad: varde han dömd lill straffarbete på lifstid eller, der mildrande omständigheter förekomma, till sådant arbete från och med sex till och med tio år.
Kar gerningsmannen, utan egen skuld, genom svår förolämpning elter synnerlig misshandel, af den drapne till vrede retad, eller Hr o omständigheterna eljest synner - Expeditions-UIskuttets Förslag lill anderd.
Skrifvelse N:o 17 3. 137 synnerligen mildrande; då må straffarbetet kunna inskränkas lill viss tid frun och med sex till och med tio år. § 4.
Har någon, genom uppsåtlig misshandel, dödat annan, och skedde den misshandel med berådt mod, men ulan afsigt alt dräpa; dö mes gerningsman nen till straffarbete på lifstid elter från och med åtta till och med tio år.
Far misshandeln af den beskaffenhet, att döden, såsom sannolik verkan deraf, ef väntas kunde, eller (ira omständigheterna eljest synnerligen mildrande; dä må straffet kunnu nedsattas till straffarbete i fyra år. § 5.
Varder någon draperi, såsom i 4 § sägs, men skedde misshandeln af hastigt mod; dömes dråparen lill straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Förekomma sådana mildrande omständigheter, som i 3 eller 4 § omförm tilas; då må straffet kunna nedsättas till straffarbete i två år. § 6.
Begär lifstidsfånge dråp som i 3 eller 4 § sägs, utan de mildrande omständigheter, som för hvartdera fallet äro nämnda, håfve han förverkat lifvet. § 7. Hafva flere deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden; då skall en hvar, sorn tillfogat den döde lifsfarlig skada, och, der ej viss skada var i sig sjelf lifsfarlig, en hvar, som tillfogat den döde någon af de skador, hvilka i förening orsakat döden, dömas lill del straff, hvartill han, om dea af honom åstadkomna skadan ensam vant dödande, gjort sig förfallen.
Oen, som å den döde gjort ringare misshandel, straffes efter 61 Kap. 2 § Missgernings-balken, der han ej varit i samma vilja med bönemannen eller gerning en ej eljest är med högre straff belagd.
§ Kan ej utrönas hvilken eller hvilka tillfogat den döde skador, som i och för sig eller i förening varit Iifsfarliga; vare straffet för den, som i uppsåt alt döda gjort våld å den drapne, straffarbete i högst sex år; för den, som med berådt mod, men utan sådant uppsåt, som sagdt är, deltagit i misshandeln, straffarbete i högst fyra är; och för den, som af hastigt mod och ulan uppsåt alt döda varit i gerninyen delaktig, straffarbete i högst tvä år. § 9.
Ar någon ouppsåtligen, genom vårdslöshet, oförsigtighet eller försummelse, vållande till annans död; dömes till böter från och med femtio till och med femhundra Riksdaler eller fängelse från och med tvä till och med sex■ månader.
Prot. 1859 §• 1860. 10 Sami. 1 Afd. 2 Band. 18 138 Expedit io ns- Uts ko t te Is Förslag till undnrd.
Far vållandet synnerligen groft; dä må till straffarbete frun och med sex månader till och med två år dömas. § 10.
För dråp, sota pröfvas hafva timål mera (i/ våda, än af vållande, skatt ef någon tilt straff dömas.
Har någon misshandlat annan så, att han deraf mistat talförmåga, syn eller hörsel, eller fatt svårt lyte eller annat svårt kroppsfel eller stadigvarande svårt men å sin hetsa, eller råkat i lifs far lig sjukdom, och var någon sådan skada, som sagd är, åsyftad, dörnes, om skadan skedde med berådt mod, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och, om den skedde af hastigt mod. till straffarbete från och med två lill och med sex år. § 1*.
Har någon misshandlat annan, såsom i 11 § sugs, utan uppsåt uti åstadkomma sådan skada, som i samma § nämnd är; då skall gerningsmannen dömas, om miss handeln skedde med berådt mod, lil! straffarbete från och med två till och med sex år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med två månader till och med tvä år. § 13.
Gör någon uppsåtligen sådan misshandel å annan, att deraf kommer mindre lyte elter kroppsfel eller lindrigare sjukdom, än i 11 § sägs; dömes till straffarbete från och med två månader tilt och med två år eller böter från och med tio till och med femhundra Riksdaler. § 14.
För uppsåtlig misshandel, hvarå ringare eller ingen skada följt, vare straffet böter från och med fem till och med tvåhundra riksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader. % 13.
Hafva flera deltagit i misshandel, hvaraf kommit skada, sorn i 11 eller 13 § sägs; då skola, vid straffets bestämmande, de grunder, som / 7 § är o stadgade, tillämpas.
Kan ej utrönas af hvilken eller af hvilka skadan blifvit gjord; då skall en hvar, som i misshandeln deltagit, dömas, om skadan var af beskaffenhet, som i 11 § Ii. vpudi lion s-Utskott a ts Förslag lill underd.
Skri/va/se N:o 173. 139 sägs, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, och, om skadan ringare var, till böter från och med fern till och med tvåhunda Riksdaler, eller fängelse Jrån och med två till och med sex månader.
Den som, i uppsåt att gira skada, elter eljest i vredesmod, emot annan dräger knif eller svärd, spänner bössa, eller reser annat lifsfarligl vapen, straffes, der ingen skada sker, med böter ft ån och med tio till och med femtio Riksdaler.
Kommer skada; må straffarbete från och med två till och med sex månader ådömas, der eljest blott till fängelse eller böter dömas skulle. § il. Nu kan så händö, ali någon, under utöfning aj laga rättighet att aga den, som under hans lydnad står, tillfogar honom skada, och är den så ringa, som i 44 8 sägs, derför må han ej till straff fällas. § 48.
Ar någon ouppsåtligen, genom vårdslöshet, oförsigtighet eller försummelse, vållande till sådan kroppsskada, som ill § nämnd är; straffes med böter från och med tio till och med två hundra Riksdaler eller fängelse från och med, två lil! och med sex månader.
För vållande till skadu, som i 13 $ sägs, vare struffel böter från och med fern till och med femtio Riksdaler. 8 49.
För sår eller annan kroppsskada, som sker mera af våda, än af vållande, skall ej straff ådömas. förgiftning. § 20.
Har någon gifvit annan gift eller dylikt för att honom skada, och dör han deraf; straffes gerning smannen efter 4 § såsom för mord.
Kommer aj den förgiftning svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid eller, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, till sådant arbete från och med åtta lill och m< d tio år.
Föijer af gerningen ringare eller ingen skada, eller stannar brottet vid försök, då skall lill straffarbete från och med fyra lill och med åtta år dömas.
Har någon, i uppsåt att annan lill lif eller helsa skada, tillredl gift eller dylikt, men gitter ej att lil! fullbordandet af sitt uppsåt göra försök; varde han till straffarbete från och med två månader till och med två år dömd, der han ej af egen drift och förr, än brottet blef upptäckt, giftet Jörstört. 140 Exp ed i tio n s-U/slottets Förslag till underd.
Skrifvelse IS: o 173. § 21.
Förgiftar någon, i uppsåt ali skada andra till lif eller hetsa, varor, sorn lill salu hållos, elter hvad annat som helst, så att allmän fara för menniskors lif eller helsa deraf kommer; dörnes lill straffarbete från och med sex till och med tio år.
Får någon af den förgiftning död eller srår kroppsskada; vare lag; som i 20 § skils. § 22.
Har någon, utan uppsåt, orsakat förgiftning, sorn i 21 $ sägs, och söker ej ändå att han det varse blifvit, att faran deraf, så vidt ske kan, genast afvärja; vare förfallen till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Den, som genom försäljning, eller utlemnande af veterligen förfalskade lifseller läkemedel ouppsåtligen vållar sjukdom, kroppsskada eller död, straffes på sätt särskildt stadgadt är. § 23.
Om barnamord och fosters fördrifvande, så ock om utsättande af barn eller annan, som värnlös år. § 24.
Har qvinna, som af oloflig beblandelse blifvit hafvande, vid födseln eller derefter uppsåtligen dödat sitt foster, vare sig genom handaverkan eller underlåtenhet af det, som till fostrets bibehållande vid lif nödigt var; dömes, för barnamord, till straffarbete från och med fyra till och med tio år. § 25.
Har qvinna med berådt mod gjort försök att döda fostret och blef endast genom omständigheter, som voro af hennes vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad, eller har hon utsatt fostret eller det uppsåtligen från sig skilt och i hjelplöst tillstånd försatt, och fanns fostret vid lif igen; varde hon dömd till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Fick barnet svår kroppsskada, må tiden för straff - Expeditions-Utskottets Förslag lilI anderd.
Skrifvelse J\:o 173.
141 arbetet förhöjas till högst fyra år.
Sättes fostret ut å sådant ställe eller under sådana omständigheter, som i 34 § sägas; vare lag, som der stadgas. § 26.
Har qvinnan sökt enslighet vid födseln, och varder fostrets död, utan hennes uppsåt, orsakad af det hjelplösa tillstånd, hvari hon sig försatt; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år. § 27. Har qvinna, som af oloflig beblandelse hafvande varit, födt i enslighet och fostret förstört eller å lön lagt; dömes, om hon den enslighet sökt, till straffarbete från och med två till och med fyra år, och, om hon den ej sökt, till straffarbete från och med sex månader till och med två år, der ej i något af dessa fall utrönes, att fostret omkommit utan modrens vållande, eller att det varit dödfödt eller så ofullgånget att det ej med lif framfödas kunnat. § 28.
Qvinna, sorn i uppsåt att döda eller fördrifva sitt foster nyttjar invärtes eller utvärtes medel, som sådan verkan hafva kan; varde dömd, om fostret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete från och med två till och med sex år, ock i annat fall till sådant arbete eller fängelse från och med två till och med sex månader. § 29.
Den som, med qvinnans vilja, säker döda eller fördrifva hennes foster', på sätt i 28 § sägs, straffes såsom i samma § stadgadt är. § 30.
Har någon, utan qvinnans vilja, sökt döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 28 § sägs; dömes, om fostret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete från och m.ed sex till och med tio år, och i annat fall till sådant arbete från och med sex månader till och med två år.
Fick qvinnan af gerningen svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid: fick hon deraf döden; miste gerning smannen lif vet; dock må, der brottet är med synnerligen mildrande omständigheter förenadt, kunna dömas i förra fallet till straffarbete på; tio år och i det sednare till sådant arbete på lifstid. % 31.