Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
8 Antingen genom direkta förbud eller genom så höga tullsatser, att en införsel kunde ega rum endast med förlust, ansåg man sig böra utestänga den utländska industrien från täflan med den inhemska, förmenande, att denna senare skulle deraf befinna sig väl och erhålla hvad man kallade ett behöfligt skydd; enär landets egna näringar eljest skulle nedtryckas eller öfvermannas af utlandets, och dess produktionskraft dymedelst minskas eller förlamas.
Som detta är en principfråga af synnerlig vigt, torde de förhållanden, på hvilka förmenandet stöder sig, förtjena att något närmare skärskådas.
Då man talar om skydd, uppställer sig sjelfmant den frågan, mot hvad skyddet skall lemnäs.
I förevarande hänseende blir svaret, såsom af det nyss anförda inses: mot utländsk täflan.
Men undersöker man hvad detta svar egentligen innebär, så visar sig, med kännedom om konkurrensens natur och verkningar, att detta svårligen kan vara någonting annat, än att det afsedda skyddet skulle tjena såsom ett utestängningsmedel, antingen l:o mot bättre vara till bättre pris, 2:o mot bättre vara till samma pris, eller 3:o mot lika beskaffad vara till bättre pris; ty mot lika beskaffad vara till samma pris kan, i allmänhet taget, skydd ifrågakomma, endast för så vidt den inträder under den tredje af nyssnämnda kategorier, genom att, i följd af tillförselns ökande, verka till prisets sänkande.
I hvilketdera fallet som helst tjenar skyddet att beröfva den, som behöfver varan, eller konsumenten, en honom tillkommande förde], hvilket är liktydigt med att fråntaga honom en större eller mindre del af hans tillhörighet.
Afven detta kan emellertid under vissa förhållanden vara berättigadt.
Men icke på andra vilkor, än att det sker till det allmännas eller helas bästa och efter rättvis fördelning, eller efter grund der, som, under jemnförliga omständigheter, äro gällande för alla dem, hvilka hafva att bidraga till befordrandet af detta bästa.
Återstår sålunda att tillse, om dessa vilkor uppfyllas vid tillerkännandet af det skydd, som här är i fråga.
Spörjsmålet blir då först: kan det allmänna, eller landet i dess helhet, skörda någon fördel af ett dylikt skydd?
Antingen har landet näringar, en eller flere, som bära sig utan skydd, eller ock icke.
Skulle det senare vara fallet, måste man uppgifva all tanke på att afsätta några af landets produkter till utlandet, ty produktionskostnaden för dem alla skulle då vara sådan, att priset ej skulle medgifva deras afyttrande på den utländska marknaden.
Enda sättet att under ett sådant förhållande bedrifva en internationell handel vore att till utländingen sälja varan under hvad den kostat att producera.
Men då sådant skulle innebära en motsägelse och medföra landets ruin, upphäfver detta alternativ sig sjelft, och måste således öfvergifvas.
Följaktligen måste landet antagas hafva näringar, en eller flere, som bära sig utan skydd.
Vid sådant förhållande blir frågan, huruvida alla näringar, som i landet finnas, eller der möjligen må införas, också kunna bära sig utan skydd.
Både teori och erfarenhet gifva, i enlighet med sakens natur, härpå ett nekande svar.
Fullkomlig likhet i naturbeskaffenhet, folklynne, m. m., skulle eljest ega rum emellan alla länder.
Man föres sålunda med nödvändighet till den slutsatsen, att vissa näringar i ett land, en eller flere, bära sig utan skydd, andra åter icke.
Detta betyder, såsom lätteli - 9 gen torde inses, ej annat, än att arbetskraften inom de förra kan användas nog produktivt för att göra en täflan rned utlandet, i hvad dessa näringars produkter angår, möjlig, samt sålunda inom dem bereda landet sjelft behållning; hvaremot sådant inom de senare ej låter sig göra, då produktionen inom dem är så dyr, att produkterna ej bära produktionskostnaden.
De förra underhålla sig sjelfva och lemna öfverskott; de senare behöfva underhåll för att ega bestånd.
Men då underhållet åt de näringar, som ej kunna underhålla sig sjelfva, nödvändigt måste tagas från den behållning, som de andra näringarna lemnat och lemna, är det ock lätt att finna, det dessa senare näringar måste arbeta både för sig sjelfva och de andra.
En del af landets arbetskraft tvingas sålunda att underhålla den andra delen.
Hvad som härtill erfordras skulle utan behofvet. af ett sådant underhåll utgjort ett bidrag till landets förvärf.
Nu går detta bidrag förloradt, och förlusten ökas än mer derigenom, att landet blir i mistning af den afkomst, som den nu oproduktiva kraften skulle lemnat, derest den blifvit produktivt använd; hvilka båda omständigheter i dubbelt mått måste minska landets förmåga att samla kapital för vidare utveckling.
1 det allmännas och helas intresse ligger sålunda att få all arbetskraft produktiv, d. v. s. så använd, att den ej behöfver skydd.
Detta eftersträfvansvärda mål kan vinnas endast derigenom, att nämnda kraft icke genom konstlade medel afledes från de verkningsfält, som ligga den närmast, d. v. s. som genom landets naturbeskaffenhet äfvensom folkets skaplynne och fallenheter företrädesvis äro för densamma passande.
Men nu är det bland annat just till ett sådant afledande, som ifrågavarande skydd tjenar, genom att utgöra en premie på ett arbete, som är oproduktivt.
Skyddet motverkar följaktligen hvad det, ur synpunkten af allmänt bästa, skulle befoiMra, och är på grund deraf icke berättigadt.
Icke heller är bördan af de olägenheter, det medför, rättvist fördelad på dem, som hafva till gemensamt åliggande att, hvar i sin mån, medverka till landets bästa och vidkännas de uppoffringar, som landets väl fordrar.
Detta följer till en del redan af hvad nyss blifvit antydt, och bekräftas än ytterligare af det förhållandet, att den produktivt arbetande delen af befolkningen, som sjelf måste sörja för, att dess produkter kunna bestå i täflan med utlandets, och sålunda för allt hvad den producerar ej kan fordra högre pris än det på verldsmarknaden gällande, derunder för hvad den konsumerar af de med skydd producerade artiklarne nödgas betala först detta pris och sedan derutöfver en tilläggsafgift till de skyddade hemproducenterna, motsvarande skyddets belopp, derest ej i lyckligaste fäll täflan inom hemproduktionen något sänker afgiften under detta belopp.
Af denna tilläggsafgift, som blir en skatt på hemkonsumtionen åt den skyddade hemproduktionen, ingår till statskassan blott den del, som faller på de utrikes ifrån införda artiklarne.
Återstoden, eller skyddsbeloppet inultipliceradt med det inom landet producerade, der förbrukade beloppet af artiklarne ifråga, tillfaller de med skyddet gynnade inhemska producenterne.
Då häraf sålunda följer, att skyddet hvarken länder det allmänna till gagn ej heller medgifver, att de förmåner och uppoffringar, som af detsamma föranledas, kunna på samhällsmedlemmarne rättvist fördelas, torde ock böra erkännas, att det hvarken ur stat sklokhetens eller rättvisans synpunkt har någon il tig grund.
De Tull-Komitéens Betänkande, 2 ^0 olägenheter, det förorsakar, träffa i första rummet och tyngst konsumenterna, men återverka dock äfven på de skyddade producenterna sjelfva, emedan de, genom detsamma, till en större eller mindre del befriade från täflan med den utländska producenten, gå förlustige den eggelse till förbättrande af arbetsmetod äfvensom den deraf följande minskning i produktionskostnaden, sorn en vidgad konkurrens medför; hvadan ock erfarenheten visat, att under skydd producerade varor draga en högre produktionskostnad än de, som utan sådant tillkommit.
Afven häri visar konkurrensen sin, i så mycket gagnande, inflytelse.
Onekligt är, att den ofta verkar störande på bestående förhållanden, hvaraf mången blir lidande.
Men med säkerhet kan sägas, att den förekommer ett större ondt, än den framkallar.
Det vill sålunda synas, såsom vore det mera enligt med ett lands sanna intresse, att efter hand nedlägga de näringar, som ej bära sig sjelfva, och i stället med desto större omtanka och ihärdighet drifva dem, som äro för landet naturliga.
Äfven om detta skedde, skulle ändå alltid återstå ett tillräckligt antal sådana för arbetskraftens fulla användning; och i den mån kapital hunne samlas, kunde äfven åtskilliga af dem, sorn till en början ej burit sig, genom förändring i förhållanden bringas att göra det.
Liksom det finnes en individuell arbetsfördelning, så finnes det äfven en internationell sådan.
Den senare är lika väl som den förra anvisad af naturen sjelf; och detta är en anvisning, som det häfver sitt goda med sig att följa.
Farhågan, att landet derigenom skulle göras i en för detsamma menlig grad beroende af andra länder, saknar behörig grund.
Dessa stanna i ett liknande beroende tillbaka för hvad de behöfva.
Hvartdera landet egnar sig åt den verksamhet, deri det kan göra sin arbetskraft mest produktiv, och tillby ter sig, för hvad det på detta sätt med jemnförelsevis mindre kostnad än andra länder producerat, de artiklar, hvilka dessa i sin ordning hafva till billigare pris än landet sjelft.
Att i detta förhållande se något för samhället skadligt beroende vore detsamma, som att finna ett sådant ega rum för t. ex. jerntillverkaren, sorn köper sitt tyg hos väfveri-idkaren, sina skodon hos skofabrikanten och sin hatt hos hattmakaren, i stället för att sjelf producera dessa artiklar.
Någon förlamning eller mekanisering af innevånarnes själslif och fallenheter är icke heller att befara, derest en behörig uppmärksamhet egnas åt uppfostran och utvecklingen af deras andliga personlighet.
Behofvet häraf växer med arbetets fördelning och en fortgående civilisation; men med dessa följer ock ökad förmåga att fylla detta behof, då arbetet blir både lättare och mera gifvande, samt dymedelst lemnar både mera tid öfrig för vårdandet af dessa menniskans högre angelägenheter och rikligare medel att dem tillgodose.
Dessutom qvarstå städse, huru långt den internationella arbetsfördelningen må utbildas, en mängd, så att säga, lokala näringar, som måste tagas i anspråk för den närmaste omgifningens förbrukning, enär hvad som i detta hänseende erfordras vanligen icke kan utifrån anskaffas.
Och härmed torde få anses ådagalagdt, huruvida ändamålet af skydd bör ingå i tullbeskattningens uppgift och är med rättsgrunderna för densamma förenligt.
I afseende dernäst på tullsatsernas belopp, är det helt naturligt af synnerlig vigt, att, äfven om den ifrågavarande beskattningen, såsom sig bör, betraktas uteslutande ur synpunkten af inkomstkälla för staten, detta belopp afpassas efter tidens och billighetens fordringar.
Sättes detta belopp för högt, verkar det, såsom 11 all prisstegring, till minskande af konsumtionen och fördyrar sålunda medelbarligen äfven produktionen.
Utom den allmänna olägenheten häraf för näringslifvet i dess helhet, fyller tullbeskattningen sitt direkta ändamål, att bereda staten inkomst, i vida mindre mån med höga tullsatser än med lämpligt nedjemnkade sådana.
Det kan inom vissa gränser uppställas såsom regel i detta hänseende, att tullinkomsterna stiga, i den mån tullsatserna, med behörig eftergift för rörelsens rättmätiga fordringar, sänkas, och att skattens belopp sålunda ökas, i den mån bördan af beskattningen, så vidt ske kan, minskas.
Derjemnte framkalla för höga tullafgifter, i det de minska den lofliga införseln, en oloflig sådan på sidan om den förra, och blifva derigenom äfven ur sedlig synpunkt skadliga.
Då behofvet af konsumtion vaknat, låter det sig icke på denna väg tillintetgöras eller helt och hållet stäfjas; och om det antingen alldeles icke eller blott med allt för stor uppoffring kan på lofligt sätt komma i åtnjutande af hvad som fordras för dess tillfredsställande, söker det kringgå de uppresta hindren och på otillåtna vägar nå sitt mål.
Nödvändigheten att söka förekomma detta gör ock uppbördskostnaden, hälst i ett land med gles befolkning och vidsträckta kuster, betydligt drygare, då bland annat en större tjenstemannapersonal blir oundgänglig för att öfvervalla de gifna föreskrifternas efterlefnad.
Beträffande slutligen sättet för afgiftens uppbärande, så inverkar bland annat antalet af tullbeskattade artiklar i ej ringa grad både på rörelsen, möjligheten att vid en tulltaxas uppgörande genomföra ett system, och sjelfva uppbörden.
Ju större detta antal är, dess mera hinderlig blir beskattningen för rörelsen, då denna naturligtvis hämmas mera, ju flera artiklar, som skola undersökas och tullbehandlas; dess svårare blir uppgiften att ordna dem under lämpliga beskattningskategorier, och dess större blifva uppbördskostnaderna; allt under det erfarenheten visat, att tullinkomsternas belopp, genom vissa för ändamålet lämpliga större förbrukningsartiklars behöriga beskattning, mer än väl kan hållas uppe och ökas, med förenkling i detta hänseende, liksom med minskning i allmänhet i tullsatserna.
I England utgjorde år 1826 de tullbeskattade artiklar nes antal 1,280 stycken samt bruttobeloppet af tullinkomsterna 19,562,000 £; hvaremot år 1863 dessa artiklars antal belöpte sig till endast 142 stycken, under det tullinkomstens belopp uppgick till 23,232,000 £.
Det förra hade följaktligen minskats med 89 procent, det senare ökats med omkring 18 procent, oaktadt de betydliga nedsättningar i tullafgifterna, som å vissa artiklar jemnväl egt rum.
Att äfven inom ett näraliggande område man redan af ålder föredragit enkelhet i förevarande hänseende, och detta oaktadt vunnit hvad man åsyftat, visar sig deraf, att inom Accislagstiftningen endast helt få artiklar gjorts till föremål för beskattning, utan att det afsedda ändamålet derigenom förfelats.
Komiterade sålunda i underdånighet anfört, omfatta Komiterade den åsigten, att skyddandet af de inhemska näringarna är en för tullbeskattningen, efter dess ursprungliga och principenliga bestämmelse, främmande uppgift, samt att det s. k. skydd för nämnda näringar, som med tillhjelp af denna beskattning kan vinnas, i allmänhet taget, hvarken är förenligt med en klok statshushållnings fordringar och rättvisans kraf, eller i längden länder dessa näringar sjelfva till båtnad.
Dels till följe häraf, dels ur synpunkten af att med minskad olägen - 12 het för rörelsen bereda staten erforderlig inkomst äfvensom att, så vidt ske kan, förebygga menet af en otillåten införsel vid sidan af den tillåtna, anse Komiterade vidare, att tullsatserna böra i mån af varuförselns tilltagande liflighet, så vidt statens behof det medgifva, i lämpligt förhållande nedsättas.
Slutligen finna sig ock Komiterade, med stöd af hvad jemnväl i detta hänseende blifvit antydt, föranlåtna att såsom ett eftersträfvansvärdt mål uppställa, dels att de artiklar, som nödvändigheten bjuder att tullbeskatta, må inskränkas till ett jemnförelsevis ringa fåtal, dels att dessa artiklar må, så vidt ske kan, företrädesvis väljas bland dem, som — under det de i vidsträckt omfattning ingå i konsumtionen, utan att dock för denna vara oundgängliga — icke äro föremål för inhemsk tillverkning.
Men om det för Komiterade varit ett åliggande att, i fråga om principerna för tullbeskattningen i allmänhet, öppet uttala dessa åsigter, hvilka, enligt Korniterades uppfattning, ur nämnda allmänna synpunkt, äro de enda riktiga, är det, jemnväl med hänseende till Eders Kongl. Maj:ts nådiga föreskrift om nödigt aktgifvande på hithörande förhållanden, för Komiterade icke mindre en pligt att, i hvad på dem ankommer, vid dessa åsigters tillämpande fästa behörigt afseende vid tullbeskattningens historiska utveckling inom landet, med deraf framkallade ännu bestående förhållandens kraf.
En åsigt kan vara sann och riktig såsom sådan och ändå icke böra och kunna i hela sin omfattning i det verkliga lifvet omedelbarligen göras gällande.
I sig sjelf gagnande, kan den genom ett brådstörtadt införande af de förändringar, den uppställer såsom nyttiga och önskvärda, och genom ett alltför våldsamt ingrepp i förefintliga förhållanden, för en tid mera skada än gagna.
Den stora konsten, i detta såsom i så många andra hänseenden, är att träffa den rätta medelvägen emellan att gå för långsamt och för fort.
Och det är under erkännande häraf, som Komiterade, hvilka emellertid icke kunnat förbise den kända omständigheten, att återhållandets makt vanligen är nog stark för att ej i förtid ge vika, sökt följa denna medelväg vid fullgörandet af det dem nådigst lemnade uppdrag att, med fortsatt tillämpande af handelsfrihetens grundsatser, uppgöra förslag till ny tulltaxa.
1 Sverige liksom i åtskilliga andra länder har vid sidan af tullinrättningens ursprungliga, rent finansiella syftemål, sedan längre tid tillbaka för densamma uppställts biändamålet att genom förbud eller höga tullsatser tjena den inhemska industrien till skydd mot utländsk täflan, hvarvid äfven afsigten att hämma lyx och öfverflöd stundom gjort sig gällande.
Ehuru detta slags försök till handelns reglering åtminstone i vissa hänseenden är ett mindre ondt än de egentliga monopolerna, och för eftertanken ter sig mindre ohållbart än bemödandet att genom direkta föreskrifter omedelbarligen bestämma varuprisen, har det dock i sina yttringar visat sig beslägtadt med dessa.
Det har gynnat det ena intresset på det andras bekostnad, ofta utan annan grund, än att det förras målsmän bättre kunnat göra sig hörda än det senares; och följden har blifvit hvad den måste blifva.
De inhemska näringar, som i detta hänseende företrädesvis varit ihågkomna och omhuldade, hafva vant sig vid yttre stöd, samt till följe deraf mindre, än som önskligt hade varit, i tid lärt sig att stödja sig sjelfva.
Och den ej sällan ganska fram - 13 stående ojemnheten i tilldelandet eller qvarhållandet af detta stöd, äfven der det varit i rikt mått anbragt, är naturligtvis egnadt att öka svårigheterna vid stödets borttagande eller minskande.
Införselsförbud till skydd för inhemsk slöjd förekommer i Sverige först 1643.
Emellertid var detta förbud, som sedermera åter upphäfdes, då en enstaka företeelse.
Visserligen anträffar man under den näst följande tiden, dels ånyo ett och annat förbud, dels förhöjningar af tullsatserna i samma syftning.
De förra hörde dock till undantagen, och återkallades ej sällan kort efter sedan de blifvit utfärdade, ehuru de stundom ersattes med särskildt förhöjd tullafgift.
I 1718 års Sjötulltaxa tinnes intet införselsförbud qvarstående; och ännu i 1730 års tulltaxa äro endast 2:ne artiklar till införsel förbjudna.
Men de närmaste åren derefter vunno de prohibitiva åsigter, som med frihetstidens inträde inom tullagstiftningen börjat göra sig gällande, alltmera fast fot; och redan 1739 kunna dessa åsigter, för så vidt angår nämnda lagstiftnings användande såsom skydd för de inhemska näringarna, anses vara satta i system.
Äfven om upphofsmånnen till detta system gjort sig förtjenta af det erkännande, att de vid dess ordnande och införande ingalunda uteslutande varit ledda af sjelfviska bevekelsegrunder eller partiintressen, utan ock haft för ögonen landets väl, hvilket de, enligt den tidens uppfattningssätt och i känslan af det djupa behofvet för densamma att umbära och försaka, trodde sig befordra genom att, så vidt sig göra lät, för befolkningen afskära möjligheten att förbruka annat, än hvad som inom eget land blifvit produceradt, kan man dock vid bedömandet af sjelfva systemet, såsom redan af det ofvan anförda följer, svårligen förneka, att det i väsentlig mån motverkat, hvad det ur denna patriotismens synpunkt var afsedt att främja; på samma gång de hårda straffbestämmelserna för öfverträdandet af dess föreskrifter visa, hvad man ansåg behöfligt för att göra sig åtlydd i afseende på de inskränkningar, som derigenom gjordes i utbytets så naturenliga frihet.
Genom en sistnämnda år utfärdad förordning förbjöds på en gång införsel af varor till ett antal, icke understigande 470 särskilda slag, hvarjemnte samma år stadgades, att den, som hemligen införde eller införskaffade sådana varor, som voro till införsel alldeles förbjudna, skulle första gången, han dermed beträddes, stånda dubbel tjufsrätt, samt andra gången vara förfallen till fördubblade böter och sändas till kronans slott eller smedja, att der arbeta till sin död.
Emellertid ansågos dessa förbud ej länge tillfyllestgörande.
Redan 1756 ökades deras antal med omkring 220 nya sådana, hvarjemnte de till införsel tillåtna varorna belädes med en ny afgift af från 3 ända till 30 procent af värdet.
En reaktion inträdde visserligen kort derefter, i följd hvaraf man till införande mot tull åter frigaf något öfver 60 varuartiklar.
Men snart qväfdes dessa försök till motstånd, och 1771 utfärdades en tulltaxa, deri förbudsbestämmelserna uppgingo till icke mindre än 870, samt sålunda, såsom man anmärkt, utgjorde regeln, under det införselstillåtelserna voro att betrakta blott såsom undantag.
Härmed hade prohibitivsystemet inom tullagstiftningen nått sin höjdpunkt, men ännu länge — omkring ett halft århundrade — fortsatte man att, om också icke i samma utsträckning, tillämpa den princip, som för detsamma legat till grund.
De tulltaxor, som utfärdades åren 1782, 1794, 1799 och 1816 lemna härpå bevis, enär man i dessa fyra taxor ännu finner 320 ä 350 införselsförbud. 14 Vid 1823 års riksdag förklarade sig Rikets Ständer hafva antagit såsom grundsats, att en allmän frihet må ega rum att emot afpassäd tull införa alla utländska varor, likväl med anhållan, det Kongl. Maj:t, derest några inskränkningar i denna frihet kunde finnas af behofvet påkallade, täcktes derom särskildt förordna.
Majit förkastade icke den nya grundsatsen, men då en förändring af så omfattande beskaffenhet ej borde på en gång genomföras, blef denna grundsats endast småningom tillämpad.
Redan i tulltaxorna af 1824 och 1826 visa sig dock yttringarna af denna grundsats.
Förbuden uppgå der till ett vida mindre antal än förut, i den förra till 174, i den senare till 86.
Och detta antal har sedermera alltjemnt varit i aftagande, till dess i 1860 års tulltaxa icke något införselsförbud vidare förekommer.
Liksom förbuden sålunda först efter hand blifvit afskaffåde, och följaktligen för vissa artiklar qvarstått längre än för andra; så hafva ock skyddstullafgifterna, vare sig att de af ålder funnits eller satts i förbudens ställe, blifvit bibehållna, dels längre, dels vid högre belopp, för vissa slags produkter än för andra sådana.
I följd häraf hafva naturligtvis åtskilliga näringar, dels tidigare än andra fått skyddet förminskadt, dels antingen helt och hållet, eller jemnförelsevis, redan trädt utom detsamma, under det andra i mer eller mindre fullt mått ännu äro i åtnjutande deraf; tillåtande sig Komiterade att för närmare belysande af förhållandet härutinnan, i hvad angår så väl upphäfvandet af förbuden, som förändringen i tullsatsernas belopp, hänvisa till bilagda Sammandrag Litt. A, hvilket för samtliga de i Svenska tulltaxorna upptagna artiklar af någon betydenhet lemnar en historisk öfversigt i detta afseende för tiden från och med år 1825 till och med år 1863.
Då olika industrigrenar sålunda äfven för det närvarande betinna sig i olika beroende af skyddssystemet, och så väl beroendet sjelft, som olikheten deri, äro ett faktiskt förhållande, sora ej får lemnäs ur sigte, enär betydliga kapital och arbetskrafter derigenom skulle uppoffras eller blottställas, hafva Komiterade, vid fullgörandet af sitt uppdrag, haft att inskränka sig till framläggandet af endast ett nytt öfvcrgångsförslag, afsedt på en gång att än ytterligare minska beroendet sjelft och att göra detta i en riktning, tjenande att, med uppmärksammande af de särskilda näringarnes skiljaktiga ställning i detta hänseende, fortsätta den utjemning af olikheterna, som måste föregå skyddets fullständiga borttagande och införandet af en fullt prirtcipenlig tullagstiftning.
Under sådana förhållanden har det svårligen låtit sig göra att i alla delar och enskildheter undantagslöst genomföra vissa bestämda grundsatser vid föreslåendet af tullafgiftérnas belopp.
Men Komiterade hafva såsom allmän regel i detta hänseende antagit, att nämnda belopp ej borde öfverstiga 10r procent af varuvärdet, derest ej varans egenskap af kassa-artikel funnits erfordra en annan grund för beräkningen; och för de fall, der detta värde till någon större del betingades af värdet hos den i artikeln ingående råvaran, samt denna senare åtrtjöfe tullfrihet, har tillverkningskostnaden inom landet, i stället för varuvärdet i dess helhet, ansetts såsom den lämpligaste måttstocken vid tullsatsens bestämmande.