Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
fj ' rån din famn, från hvad din välgång rör låt ej henne utesluten vara!
Svika hennes skumma ögon, när hon dig tjänar, rvnfia ej din panna; darrar matta handen, när hon här ömt åt dig din dryck, dock aldrig hanna!
fMå ej hon, som har dig kärleksfull under dödens kval till lifvets öden, bringas för din kärlekslöshets skull att i kvalfull sorg sig önska döden!
Jngcn klagan väl från hennes mun skall dig hinna: hort hon går och gråter; men hon hloder djupt i hjärtats grund.
' Ve, om henne du förblöda låter!
3^Lär för alltid denna mun är stum, vinns dess tillgift ej med tårefloder.
Skuldtyngd irrar du i öde rum.
Uppväck aldrig smärta lios din moder!
Man talar om snillets eld.
Men, utan att en enda gnista från hennes anspråkslösa skor- sten skvallrat därom för världen, har mången kviuna, som dör obesjungen och glömd, ut- gifvit mer af den verkliga värme, som up- pehåller lifvet i menniskosjälen, än som skulle komma ett dussin teorier att röka eller hundra skaldestycken att koka i lika många hjärnor hos män med snille.
Randoiphe.
Genom " bakporten ".
vem känner och fruktar icke de där » bakportarne », genom hvilka allehanda förbjudna ting söka smyga sig till inträde?
Där nalkas genom kökstrappan kolportören med sin röfvarroman, hvilkens innehåll lätt verkar fördärfligt för vårt tjänstfolk och till intet bidrager mindre än till dess sedliga lyft- ning.
Genom bakporten slösa våra tjänst- flickor bort tiden med onyttigt skvaller, för- tala herrskapet och smussla de öfverblifna matresterna till sina gunstlingar.
På bak- porten klappar gårdfarikrämaren med sina falskt glittrande » äkta » smycken, som de fåfänga flickorna ej kunna motstå, då de så bekvämt komma i deras väg; här bjuder linnejuden ut sina » hellinneduktyger » till » fa- brikspris ».
Och alla dessa tvifvelaktiga figu- rer nalkas våra bakportar, då de äro säkra att mottagas af tjänstfolket och ej af herr- skapet, i synnerhet vid tiden för aflöningen.
På bakporten knacka tiggaren och landstry- karen, ben- och lumpsamlarn, korteligen många som blott speja efter » tillfället ».
V i borde mycket uppmärksammare lyssna till dessa lätta knackningar på bakporten än på stora dörrklockans förnäma pinglande.
Men det ges ett annat, icke mindre far- ligt slag af » bakportar », och för dessa vill jag varna alla mödrar, som äro allt för svaga för sina barn.
Det finns dörrar, som ofta öppna sig så tyst och förstulet, att vi själfva knappt märka, hur våra barn smyga sig ige- nom dem för att nå sitt mål, d. v. s. på denna väg komma åt den förbjudna frukten.
Och hvar finnas dessa bakportar?
O, i alla möjliga vinklar och kanter!
Oanadt, oförmärkt springa de plötsligt upp.
A n skall vår käre pys, hvilken trots all sin näpenhet är en slug liten gynnare och väl förstår att begagna sin fintlighet sig till bästa, undergå ett ådömdt straff för upprepad egen- sinnighet och olydnad: han skall exempelvis på lofstunden icke få leka, utan ordentligt öfva alfabetet på sin griffeltafla.
Stönande sitter han framför sitt arbete.
D å ringer det.
Det kommer besök.
Skönt, nu erbjuder sig en välkommen anledning att byta bort griffeln mot de efterlängtade leksakerna.
Lille Karl hälsar mycket artigt sitt » goddag » till gästerna och hviskar hastigt mamma i örat: «Får jag nu leka med de andra? » Mamma nickar ja- kande, utan att först taga reda på, om » straff- arbetet » är ordentligt utfördt.
» Inte kan jag låta min söte pys, som så intar allas hjär- tan, synas oartig för gästerna och sätta på sig sin grinmin, om jag nu nekar, » tänker hon.
Och lille Kurt springer förnöjd ut — » genom bakporten » och undgår för godt köp det förtjänta straffet.
En annan gång skall Lilly leka snällt med lille bror, medan mamma hvilar sig en stund.
Men lekarne locka till fönstret — och rätt som det är skaffar sig den pliktförgätna lilla damen tillstånd att gå ut af pappa, som inte vet om moderns tillsägelse, och får så ett sken af rätt för sitt nöje.
Eller ock tillhåller man barnen att på det bestämda klockslaget komma hem från lek- platsen.
Emellertid glömmer man en dag i brådskan att, då barnen gå ut, som vanligt lägga dem tiden för hemkomsten på hjärtat.
Bevars, barnen veta detta mycket väl, men skylla ändå sin försenade återkomst på den orsaken, att mor j u i dag inte sagt något därom.
Och hur många bakportar ges det ej och finner ej barnet ut för att undgå bekännel- sen om någon obehaglighet i skolan!
Äfven smeksamheten, det bevekande bedjandet äro bakportar, genom hvilka barnen ofta nå sitt önskningsmål.
En kärleksfull mor har svårt att stå emot dessa försök, som göras i en så täck form under smek och kyssar.
Ja, otaliga äro dessa bakportar, som det uppfinningsrika barnasinnet med klok blick letar upp för att på om- och smygvägar nå förbjudna mål.
Äfven vid den omsorgsful- laste uppfostran, där kärlek parar sig med nödig stränghet, begagnas de helt oförhap- pandes.
Detta första, farliga steg från den raka vägen kan lätt föra till de sorgligaste följder, laster och lögn.
Den som har sitt barn kärt och är medveten om uppfostrans djupa innebörd, må se till att genom klok vaksamhet och strängaste konsekvens, fram- förallt vid fullföljandet af engång ålagda be- straffningar, skjuta en säker rigel för alla dessa bakportar, så farliga och förföriska för våra kära unga.
Fru Hildegard.
På femtiotalet.
n stor del af Iduns läsarinnor nj uter an- tagligen nu som bäst sitt ljufva dolce- far-niente ute på sina täcka sommarvillor eller har afrest till hafskusterna för att där tillgodogöra sig de friska vindarnes och de salta böljornas smek.
Sommaren står i sin fagraste skrud och alla, som så kunna, skynda att lämna städernas kvalm för att i solljus och skogsdoft hämta ny näring åt kropp och sinnen.
Vår tid är så rik på resurser, att hvad som för några tiotal år tillbaka ansågs nästan omöjligt, nu medför föga svårigheter — såvida börsen ej är alldeles tom.
K o m - munikationerna hafva naturligtvis gjort sitt till.
De lätta, gråblå ångbåtarna glida nu in i de mest undangömda vikar, och hvart efter en liten fager, skuggig vrå upptäcktes, fick den lilla fiskarstugan maka åt sig för att gifva plats åt en täck villa med veranda, omgifven af syren och jasmin.
På ett par timmar är man därute, där yra böljor hoppa mot stranden; färden går som en lek.
T a n - ken eder, ärade läsarinnor, den tid, när man för att komma ut till ett sommarnöje, då vanligen en rödmålad eller grå, smått moss- lupen stuga, måste begagna sig af en heder- lig rospiggskuta och ibland, med dålig vind, tillbringa ett dygn på vägen.
Men sanner- ligen, det var ej så allmänt för en fyrtio år sedan att bo på sommarnöje som nu.
Man skulle visserligen kunna våga påstå, att män- niskorna då likväl voro friskare än nu, och att bestämdt ungdomen hade mindre preten- tioner.
Men, lika godt, nog är det en väl- signelse, att litet hvar, både gammal och ung, under några veckor kan få njuta af den glädje sommaren skänker i skog och på våg.
Det är blott andra tider, andra seder.
Ni, mina unga, älskvärda damer, som nu måhända hvila i den sakta gungande hängmattan under en skuggig gran och bläddra i den nyss an- lända Idun, vilja ni höra, huru burgna stock- holmsfamiljer roade sig sommartid i medlet af femtiotalet.
Man hade helt enkelt icke tid att bo på landet, veckans sex dagar voro ägnade åt arbetet, men på söndagen ville man riktigt slå sig lös, som man säger, och där- för längtade både gammal och ung efter den välsignade hvilodagen.
Men sannerligen, icke blef det någon hvilodag i vanlig bemärkelse, ty programet gällde alltid én utfärd i det gröna för hela familjen med barn och tjänst- folk, ja, ib ' and slogo sig flere bekanta fa- miljer tillsammans i ett lag.
Husmodern hade ofta ett styft arbete under ett par dagar med uppköp och storkok, ty det var minsann inte småsaker, som fordrades för en sådan ut- färd för hela dagen.
En nästan stående rätt vid en dylik utfärd var den stora gödkalf- steken med färsk potatis, hvilken senare ko- kades på platsen.
Husfadern sörjde för vin och ölkorgar, och framför allt bestyrde han om att förhyra en af dessa stora roddbåtar, som före ångsluparnes tid besörjde trafiken mellan staden och Djurgården och voro be- varade med dessa duktiga madamer, hvilkas språk ibland kunde jaga den grofvaste karl på flykten, men hvilkas armar också kunde hålla ut i rodden.
Så kom ändtligen den efterlängtade mor- gonen; man granskade himlen, och var det mulet, så sökte man upptäcka åtminstone så stor fläck, att — » det kunde räcka till ett par sjömansbyxor ».
D å fanns det godt hopp om vackert väder.
Ungdomen, i nystrukna bolstervarskläder och nettelduksklädningar, jublade och tog hurtiga tag i korgar och kopparflaskor.
Man var ej rädd om besväret den tiden.
Far själf, som för dagen aflagt alla stränga miner, tog hand om vinkorgeu, småttingarne buro käppar och ringar, och mam- ma själf, hvem vet, måhända redan trött af alla förarbeten, men lycklig åt de andras glädje, såg noga efter, att hemmet var väl stängdt.
Så bar det af med den muntra skaran.
Gamle Karo skumpade med, viftande på svansen.
Madamerna vid båten hade redan anlagt söndagsstämning och mildt sinne, gjorde hon- nör med årorna och hjälpte till med embar- keringen.
Snart var man ute på vågen, och fastän färden ej gick så fort den tiden, var det lika roligt ändå.
Kanske gällde färden någon vacker plats på Lidingön eller motsatta södra landet.
Huru som helst, man lade i land, tvistade en smula om lämpligaste fru- kostplats, packade upp korgarne, hängde pa- raplyer och schalar i träden, och alla slogo sig ned i gröngräset.
Hur skönt var det ej, hur fritt och naturfriskt allt!
Och hvad fru- kosten smakade!
Far, blid och leende, gno- lade: » Hvila vid denna källa, Vår lilla frukost vi framställa.
. » och fanns det inte pimpinella och bäckasin, så fanns det så mycket annat godt och framför allt — aptit.
Där borta höjde sig Katrina kyrktorn högt öfver staden, som låg inbäddad i solrök.
Man längtade ej dit, det var långt till kvällen.
Ungdomarne lekte i backarna, medan de äldre sträckte sig i gräset och gamla mormor kanske satte sig afsides från stojet och tog fram psalmboken, — ty det var ju söndag — och hon tillhörde en ännu äldre generation ..
Efter middagen de gemen- samma nöjena: man sprang sig varm i sista paret ut, man kastade ring och gjorde pant- lekar.
Fanns det sångare i sällskapet, kunde det hända, att emot aftonen klingade en at Nordbloms vackra kvartetter eller också en glad » Glunt », och därmed fortsattes, tills solen sjönk och tiden var inne för återfärden.
Hvad man var trött, men hvad man hade haft ro- ligt — i all enkelhet.
Och visst är mången, som nu, kanske med litet silfver i håren, ilar förbi de gröna strän- derna, buren af våra snabba ångslupar ut till
moderna landställen, hvilken minnes glada stunder från sin ungdoms vår.
Hvem vet — kanske han med innerlig kärlek riktar blicken mot en plats, där han en gång, ombadad af lif- vets sommarljus och med armen lindad om en ungmös midja, ristade in sitt och hennes namn i björkens stam.
Hvem vet — kanske det är just hon, som väntar honom därute på bryggan, också hon något grånad, men med friska blomster omkring sig.
Men sannt är, att dessa hederliga, anspråks- lösa, kanske besvärliga sommarutfärder allt- mer försvinna, åtminstone bland ståndpersons- klassen.
Det är icke comme-il-faut längre.
Ungdomen har växt ifrån att » kasta ring » och leka » sista paret ut »; gamle Nordblom är glömd, och hushållningssällskapet har för- klarat, att det är skadligt att skära sönder uäfvern på björkarne.
Poesin är slut.
Unga läsarinnor, rynken ej på edra fina näsor och hvisken ej det där försmädliga or- det » gammalmodigt ».
Frågen edra mödrar, eller ännu bättre edra far- eller mormödrar, om de ej ännu gömma bland sina glada minnen dessa enkla nöjen, som i vår tid före- falla så tarfiiga.
A c k, det finns så mycket » gammalmodigt » att taga vara på och så mycket » modernt », som vi gärna kunde strö för vindarne.
Vår presentbudget.
Af Marie Landnian.
fOitt » det är saligare att gifva än att taga, » känner säkert hvarje människa, hvars sinne ej är alldeles förvändt.
Men ofta kan äfven emottagandet ha sitt behag, och från denna dubbla erfarenhet har bruket af gåfvor uppstått.
Gåfvorna spela en rätt stor rol i umgängeslifvet, och det visar sig därvid, att detta bruk i praktiska lifvet ofta har sin skuggsida — åtminstone för dem, som endast äga inskränkta medel till sitt för- fogande.
tlSå » det Antalet af dem, åt hvilka man anser sig böra ge, visar benägenhet att ständigt växa, och liksom alla återkommande utgifter lät- tare förstoras än minskas, stiger äfven gåf- vornas värde lätt år för år.
Men om icke inkomsterna stiga i samma proportion, måste det komma därhän att äfven för en person, som ger gärna och med glädje, detta växande kraf på kassan måste bli en börda, som gör, att man önskar, att den vackra seden aldrig funnes till.
För sådana fall är det bäst att göra klart för sig, huru och hvarför man skänker, och om ej gåfvan den eller den helt och hållet kunde utelämnas.
Låt oss då en gång närmare skärskåda, hvarför vi gifva våra gåfvor.
Orsakerna äro många.
Först, såsom vi redan sett, den egna personliga glädjen öfver att få gifva, men sedan också behofvet att visa andra sin väl- vilja, att bereda dem glädje och gifva dem ett minne, som håller oss i vänlig hågkomst.
Att äfven detta sistnämnda, i viss mån ego- istiska motiv ofta är bestämmande, få vi ej allt för skarpt klandra.
» Genom gåfvor och gengåfvor varar vänskapen längst », är ett gammalt ordspråk, som ej torde bestridas.
Månget vänskapsband, som knyter oss vid kära, kanske långt frånvarande vänner, vid- makthålles genom den årliga födelsedags- eller julgåfvan och skulle kanske utan denna län- gesedan ha lossats.
Månget barnahjärta vin- nes genom gåfvor och knytes till oss för hela lifvet med kärlek och tacksamhet.
Hos de små finnes något af den naiva naturmänni- skans realism, och en lyckönskan utan åtföl- jande gåfvor är för barnen någonting väsen- löst, en tant, som ingenting ger, någonting obegripligt, en lefvande motsägelse.
De stå alla mer eller mindre på samma ståndpunkt som den lilla flickan, som glädjestrålande kom inspringande till sin mamma med hän- derna fulla och utropade: » Se bara mamma, hvad tant gifvit mig: två äpplen och en tårta — så mycket tycker hon om mig! » Och det skulle väl vara sorgligt, om vi blott af sparsamhetshänsyn skulle helt och hållet afstå från den glädje, vi bereda både oss själfva och andra genom att gifva.
Men det gäller naturligtvis att noga se till, att antalet af dem, åt hvilka vi år efter år gifva presenter, icke växer på ett oförnuftigt sätt, och att äfven värdet af presenterna icke öf- verstiger ett visst, en gång för alla bestämdt mått.
Korteligen — man måste uppgöra en presentbudget och hålla fast vid denna.
Vissa småaktiga och falska synpunkter måste här- vid undvikas.
V i böra t. ex. aldrig gifva af fåfänga, blott för att lysa med vår smak och väcka uppseende.
Vidare är det orik- tigt att ängsligt afväga värdet af en mottagen gåfva för att antingen gengälda den genom en gåfva af samma värde eller • — för att ej stå efter — genom en ännu större.
Man bör ej betrakta vänskapsgåfvor såsom skulder, hvilka måste honoreras.
Om en mellan släktingar eller goda vänner utbytt gåfva trycker emottagaren, om han har den känslan, att han måste » honorera » den, är den antingen icke gifven i rätt sinne eller också icke i rätt sinne mottagen.
Vid en vänskapsgåfva är penningevärdet en bisak, och vi böra framförallt däri se gifvarens vän- liga afsikt att göra oss en glädje.
Äfven gifvandet bör i första rummet bestämmas af denna hänsyn och i andra rummet af våra egna förhållanden.
Får man t. ex. af en väninna med större tillgångar mottaga en fö- delsedagsgåfva för 1 5 kr., vore det ju dår- aktigt att vilja gengälda denna med en gåfva för ungefär samma belopp, utan bör man vara nöjd, om man genom en mindre gåfva i sin tur kan bereda sin väninna en glädje.
Ligger det något motbjudande däri gentemot vissa personer, bör man af dessa ej mottaga några gåfvor.
Det är ej gåfvornas penningevärde, utan mycket annat, som visar gifvarens vänlighet — framför allt takt och eftertanke i valet, hänsyn till emottagarens behof, smak och sinnesriktning.
Ingenting är väl mera ret- samt än en gåfva, som är oanvändbar, eme- dan den är vald utan kärlek och eftertanke.
I sådana fall kan till och med en dyrbar gåfva vara en ovänlighet, under det en obe- tydlighet, som vi kanske länge önskat oss, gör oss en stor glädje.
Med rätta säger en författare: » Inläggen behag i edra gåfvor », men han förmanar äfven vidare: » Visen behag i emottagandet och sättet att tacka ».
Blott då detta iakttages, bereder en gåfva både gifvaren och emottagaren lika stor glädje.
I valet.
ur svårt är det icke att väga skälen för och emot, när det gäller att välja i just det, som rör oss närmast!
Hvad fördel å ena sidan, hvad skada å andra, det kan räknas ut när det gäller ett köp, men icke när det gäller vår djupaste lycka.
Det är vår samlade natur, som måste tala då och komma till klarhet med sig själf, förstå hvad som är dess allra innersta hehof, hvilket lefver kvar alltjämt, medan de många tyc- kena växla; och så välja efler det.
De flesta handlingar äro måhända intet val i egentlig mening; det är endast en godtycklighet, en tillfällighet, som gör, att vågen slår åt ena el- ler andra hållet.
Och i så mycket af det vi göra betyder det j u också föga, om det ena sker eller det andra.
Det är endast hos en och annan, hvars personlighet är riktigt hel o c h färdig och stämd på sitt sätt en gång för alla, som äfven de obe- tydliga handlingarne, de i och för sig alldeles lik- giltiga, icke göras af godtycke, utan där något af personligbeten, något af förnuftig grund städse faller med i vågskålen.
Och i de handlingar, som för oss betyda mer än bröd och alla skatter, där själfva vår person är med som insatsen i spelet?
Hvad jag vet är det, att det kan vara bland det smärtsammaste och mest orofulla, som lifvet bjuder oss, att åse och afvakta dessa val, att se en person tveksamt famla sig fram i mörker och liksom i blindo taga sin lott ur lifvets hand; och ingenting gladare att se än det, då valet blir det rätta och instinkten gjort sin tjänst.
Vår klara tanke och reflektion — hvad den dock gör många misstag, synder.
Den vet icke, när den skall hvila, .vet icke att tiga, när den intet mer har att säga.
Den är som de lärdes slammer och dispyter o c h ideliga resonnemang, som vända sakerna ut och in, tills vi icke längre veta reda i dem; som fortsätter med de ord den fått tag i, långt efter det den ärliga, besinnande eftertanken blifvit öfverröstad i sorlet och sitter tyst för sig, kanske rådlös och sökande, kanske med det räd- dande ordet färdigt på läppen, endast han får tyst igen o c h man lyssnar på honom o c h vill för- stå hans mening och söker tyda hans ofullkomliga språk.
Du skall icke låta din tanke utan andhåll köra sig trött och skrika sig hes med dessa många skäl och grunder.
Du blir endast till sist dess mera vilse.
Och huru vilse äro icke de fleste just i den stund de göra sitt val, det val, där deras innersta lycka står på spel?
Men valet skall g ö - ras; o c h det göres.
De som se det o c h förstå det, bäfva till och vända sin blick bort, de fasa för det missljud, som skär igenom oss, då något går i kras inne i en själ.
Det är ett tärningskast det hänger på.
Och någon gång är äfven slumpen skonsam.
* * * Du må bjuda din tanke att hvila.
Det är dig icke beskärdt att hvar stund se klart i ditt dunk- laste.
Du kan det någon gång, o c h du må bida rätta stunden.
Du får låta det gå dagar och mer, och du ser intet, och du måste gifva dig ro.
Men när stunden kommer och ditt innersta öppnar sig för dig, då skall du lyssna med allt i din själ till hvad ditt inre talar och gömma på orden.
Kanske är det endast en kort sekund, och du fick icke höra meningen till slut; du måste gifva dig till tåls, du måste åter bida rätta-stunden- Och en dag kommer den åter, och åter en annan gång, och allt hvad du har lägger du samman.
Det är ett litet intryck du känner då o c h då, i de stun- der när du ser klarast.
Dessa intryck skall du rätta dig efter, och om dem skall du vara aktsam.
Ty de äro det ömtåligaste af allt.
Dessa själens anslag äro så svaga, så fina och hardt när omärk- liga.
De försvinna lätt i tankesorlet.
Det är inför dem din tanke måste akta sig ' för att göra något ondt.
Du kan förstöra dem, när du reflekterar på dem, när du vill taga dem fram ideligen o c h tumma på dem.
Du måste hålla din tanke i tukt, att han icke pladdrar taktlöst hvarje stund öfver det intimaste i ditt lif.
Hvad jag ville säga är endast detta, att i de dagar, då hjärtat icke ser vägen, är det icke så mycket tanken, som skall anlitas, beräkningen; det är mer karaktären.
Det gäller icke att tänka, det gäller att lefva, att hålla hela sin person i skick, sina krafter spända, sina bästa egenskaper vid makt, att lefva så allvarligt o c h fullt och ärligt som vi möjligen kunna.
Det gäl- ler att vaka.
I de stunder, då de stora felstegen kunna tagas, är det ödesdigert att sjunka samman en sekund.
Själen måste hållas spänd oaflåtligt, vara redo hvarje ögonblick.
Allt beror i sådana tider på alt hålla sitt rätta jag, sin bästa natur uppe.
Ty det är den, som skall välja.
Du skall hålla den vid lif, och, tro mig — din natur leder dig rätt!
H-s L vara clairvoyant, blef så där underkunnig! » » Åh, jag såg, hur han slök henne med ögonen, och hur han jämt envisades med att vilja tala om något, som hon ej ville höra.
H a — en gång föll där en knopp ur kran- sen, när hon skakade på hufvudet.
Han tog upp den och fäste den helt sentimentalt i knapphålet.
Men hon låtsade ej se det, hon ville tydligen inte uppmuntra.
Och jag un- drar sannerligen ej därpå.
Den karlen såg ut.
som hade han varit gjord af deg, grå- hvit, svällande och dödbakad.
Och så var han sprättig tillika.
Han är filosof, tråkig, tråkig, har skrifvit en lång, onjutbar afhandling om Schopenhauer; jag kände till gossen och log för mig själf: » Det gör du rätt i min skärblommiga flicka, rasande rätt i. » Nå, under kottiljongen — jag var efter dem med mina argusögon öfverallt — dan- sade hon med honom; men jag märkte, hur Skiss för Idun utledsen hon var.
Hennes stora, tankfulla af ögon, så rena i uttrycket, sade honom tyd- ligt: » Jag har ingenting att ge, » hennes Anna Knutson.
tvära, kalla rörelse med den lilla handen (Forts. o. slut fr. föreg.
sade precis detsamma, men han ville ingen- » $MÅet du, Bertil, » utbrast hon, » jag har ting se.
Så blef hon ond, uttråkad; hvem haft en klädning, som var någonting i kan undra därpå?
Hvem vet inte, att dufvan den där vägen, ljus, ljusgul i botten med stora, har näbb och rosen tagg?
Jag undrar icke rosenröda buketter.
Jag hade den bestämdt på henne ett dugg; det gick inte att affårda också på en skarpskyttebal, så märkvärdigt.
honom på finare sätt.
Man gick omkring med Vidare, Bertil, vidare; hur var det, när ni en dyna, fullsatt med dekorationer, och hvar och en valde sin grannlåt.
Min flicka valde en träffades? » » V i träffades inte.
Jag högg tag i en korg, och den fäste hon ögonblickligen på kamrat och frågade, hvad hon hette.
Petter- sin kavaljers bröst.
Hon sade något, och han svarade något.
Sen var allt sagdt dem son, sade han. » » Precis som jag, » skrattade hon till; » det emellan.
Jag vet ej, om det hörde till turen, men strax därpå byttes hon bort på allvar; börjar se misstänkt ut! » hon fick en ny kavaljer, de konverserade lif- » Ja, hon hade verkligen det banala nam- net, » fortsatte han, skenbart likgiltig för ligt, hon skrattade till och med, men jag såg hennes inkast, » hon var någonstans från lan- på blicken i hennes ögon, att hela hennes » Ack, om det vore väl slut det, upplyste man vidare, och släkt med längtan var: på alltihop! » professor Z.
Jag ville bli presenterad, men kom aldrig fram; hon hade jämt så många Den där blicken — det var som sökte den omkring sig och bland dem en, som jag sär- något i det böljande människohafvet eller skildt iakttog.
Det är förunderligt hvad så- kanske långt, långt därbortom.
Det har dana där små detaljer kunna smyga in i stundom förefallit mig, som om denna blick minnet och hänga envist kvar.
Allt som medvetet sökte mig, sökte mig då och sökte rörde sig omkring henne den där kvällen mig sedan, alltjämt, öfverallt.