Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då, i mån af den kännedom, Rikets Ständer tagit af detta förslag, allt mindre anledning visat sig att beräkna dess slutliga framgång; har en klok omsorg tor lagreformens befrämjande synts mig kräfva, att jemte det redan färdiga lagförslaget något allernalif framlägges, så vidt möjligt öfverensstämmande med de åsigter, som hos Ständerna visat sig rådande.
I annat fall skulle resultatet af ännu en riksdags arbete i ämnet kunna stanna vid ett afslag, hvilket ej blott i och för sig vore för Regeringen ett obehag, ulan ock måste blifva för den vigtiga angelägenheten ganska menligt.
Reformen i Kriminallagen blef vid sista riksdag stillastående.
Men det var ock först nu, som skiljaktigheten i de båda Statsmakternes åsigter öfver detta ämne korn att bestämdt yttra sig.
Hvad sorn, i anledning häraf, från Regeringens sida hör göras, torde lätt nog blifva ett föremål för villrådighet.
Då emedlertid de åtgärder, som hos Ständerna voro vidtagna, innefattade beslut, hvilka väl, genom tillfälligheter vid ärendets behandling, icke till Regeringen inkommit, men dock onekligen voro af definjlift innehåll; har jag trott dessa åtgärder icke kunna blifva utan inflytande på lagreformens gång, och följaktligen ej heller böra undgå att blifva föremål för Regeringens uppmärksamhet.
Möjligtvis hade, utan min åtgärd, Sländernes beslut blifvit af Regeringen bemärkta; men så vida ovisshet härom äfven var möjlig, fann jag någon tvekan om mitt åliggande desto mindre äga rum, som min åtgärd i allt fall ej kunde skada.
Och en sådan ovisshet förefanns, åtminstone i afseende på innehållet och antalet af de yttranden, som vid öfverläggningen i ämnet hos hedervärda Bondeståndet förekommit, och af hvilka inhämtades flertalets af detta Stånd mening i sjelfva hufvudsaken, ehuru denna bos Ståndet ej kom till afgörande.
Jag sammanhämtade derföre dessa yttranden jemte de af öfriga Riksstånden fattade beslut, och företog mig att, med framläggande der - 6 It.
Emb.-Berättelse för år 1848. af för* Kongl. Maj:t, göra underdånig hemställan om den behandling af ärendet, hvartill jag trodde förhållandet föranleda.
Om jag härigenom tagit ett steg, som möjligen utan fel kunnat undvikas; så faller dock detta endast mig sjelf, och icke saken, till last.
Svårare är, om jag icke förmått rätt uppskatta och mot hvarannan afväga de vigtiga betänkligheter i saken, hvilka från olika sidor visat sig, och hvarvid jag först fann fråga uppstå, om icke en underdånig hemställning af denna art, såsom stridande mot den af Regeringen följda plan vid lagreformens handhafvande, kunde i förväg betraktas såsom fruktlös.
Utom hvad på detta inkast redan är svaradt, har jag trott mig böra taga i betraktande, att om i ett ämne, som kunnat af hvarje medborgare fritt afhandlas och hvaröfver ingen tvekar att efter sitt behag begagna den gällande tryckfriheten, det tillhört mig att äga något närmare kännedom, inflytandet af mitt yttrande dock icke derföre blir större, än dess halt och beskaffenhet må finnas förtjena.
Hvad jag i ämnet framställt såsom min egen tanka, är icke sagdt i egenskap af ett råd, sorn jag tillåtit mig att gifva; jag har endast vågat framställa en underdånig önskan, att denna tanka må vid ärendets behandling tagas under nådig pröfning, jemte det jag ådagalagt ett sakförhållande, hvarpå jag trodde uppmärksamheten böra fästas.
Det förslag, jag slutligen bifogat, till förändring af Lagberedningens arbetssätt, har troligen mött lika stora betänkligheter, dem jag ej heller kunnat undgå, att förutse.
Alla de till denna angelägenhet hörande omsorger har jag lärt mig att betrakta såsom företrädesvis invicklade och bekymmersama; och min afsigt har visserligen icke varit att försvåra dem.
Men till min redovisning hörde ovilkorligen alt framlägga förhållandet och det inflytande på arbetets gång, som deraf uppkommer.
Jag kunde då ej anse det annorlunda, än såsom pligt, alt först hos Kongl. Majit göra underdånig hemställan i ämnet.
IIvad jag i min underdåniga skrifvelse anfört, utvicklar vidare de skäl, jag haft att åberopa.
Efter denna inledning öfvergå)’ jag till framställningen af vidtagna åtgärder; och först uti hvad sorn rörer f j a g s k I p n I si g e 11.
Endast få anmärkningar eller åtal kunna här upptagas, så vida, enligt förut följdt välgrundad! bruk, berättelsen om dylika åtgärder ej förr medde - R.
Ernb.-Berätelsc för cir 1848. 7 las, än desamma hunnit af domstol pröfvas, och för öfrigt uteslules allt, hvad som, efter inhämtade upplysningar och förklaringar, lått utan vidare åtgärd förfalla, derest icke någon särskild omständighet undantagsvis föranleder antingen till detta senares omförmälande, eller ock till anförande afåtal, deröfver utslag ännu icke fallit.
Sedan uti en den 22 December 1845 inlemnad skrift blifvit af enskild man angifvet, att Domhafvande!! i Wagnsbro härad, Herr Häradshöfdingen, Kammarjunkaren Knut Wilhelm Sandels skall dels förfarit olagligt i afseende å expeditioners utskrifning, handlingars cbartering och beräknande af expeditionslösen, dels vid höstetingets afslutande den 30 December 1844, under föregifvande, att han ännu icke erhållit chartor med den nya stämpeln, icke haft någon expedition färdig, deraf skall handt, att flere parter, de der vid domarnes afkunnande ej kunnat uppfatta deras innehåll, sina fatalier förlorat, dels ock alltid underlåtit att upprepa vittnesmål, och stundom att varna vittnen för mened och dem om faran deraf undervisa; hvarjemte angifvaren förmält, det obekant vore, med hvilken tillåtelse domaren bodde utom domsagan, samt erinrat, att om han icke ägde någon sådan tillåtelse, han äfven deruti borde lagens bud åtlyda; och angifvaren vid en ytterligare inlämnad skrift fogat åtskilliga från Wangsbro
Häradsrätt expedierade eller der företedde hanlingar, af hvilka 3:ne expeditioner skulle vara skrifne med för bred marginal, och den ena dessutom med utdragen stil; hvarförutan den ena af dessa och en annan handling icke vore försedda med åtecknadt belopp af lösen, samt det stämplade papper, hvarmed samma handlingar blifvit belagda, icke vore makuleradt, men af chartonia å ena handlingen en på 2 sk. synbarligen förut varit begagnad, enär en stor del af stämpeln funnes afklippt; äfvensom för en bouppteckning, belagd med stämpladt papper, som icke blifvit makuleradt, lösen vore orätt beräknad till 30 i stället för 24 sk, och ett i domboken intaget qvitto blifvit utlemnadt, utan att vara med stämpladt papper försedt; hvarförutan angifvaren erbjudit sig alt sina öfriga angifvelser med vittnen styrka; så hade, efter det åtal härå blifvit af JusliliäOmbudsrnannen den 18 Juni 1846 förordnad!, Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt sådant åtal utfört, samt ej mindre Häradshöfdingen Sandels än angifvaren blifvit hörde och fått sig förklara; och har Kongl. Hofrätten genom utslag den 30 November 1847, hvilket omständligen upptager, hvad parterne mot hvarannan anfört, förklarat, att emedan den omständighet, att 8 R.
Em b.-Berdt else för ar 1848. lösen för meddelade bevis å 2:ne i angifvelsen omförmälta afhandlingar om lösöreköp, hvilken lösen, enligt Häradshöfdingen Sandels förklaring, funnes antecknad å framsidan af de tili handlingarna hörande protokoll, icke blifvit å dessa handlingar tecknad, ej vore af beskaffenhet, att ansvar derföre lagligen ägde rum; 2:ne protokollsutdrag, hvarom angifvelsen handlade, skäligen ej kunde anses vara med för bred marginal skrifna, samt emot Häradshöfdingens bestridande icke visadt vore, att chartan å 2 sk., hvars stämpel befunnes lill större delen bortklippt, i sådant skick blifvit vid handlingen fästad, eller att det i domboken intagne qvitlencet icke varit med stämpladt papper belagd!, då detsamma af Häradshöfdingen utlemnades, elier att någon part förlorat fatalier derföre, att vid höstetingets slut år 1844 i Wagnsbro härad expeditioner icke varit inskrifna, eller ens att någon försummelse i sistnämnde hänseende ägt rum, eller att
Häradshöfdingen underlåtit att upprepa vittnesmål eller att för mened varna vittnen och dem om edens vigt undervisa; Kongl.
Hofrätten förthy ansåge, att hvad i dessa delar blifvit emot Häradshöfdingen Sandels angifvet ej kunde såsom fel i embetet honom till last föras; äfvensom beträffande anmärkningen, det
Häradshöfdingen skulle vara boende utom domsagan, Kongl. Hofrätten, vid det af honom, i anledning deraf, upplysta samt å vederdelosidan obestridt lemnade förhållande, att Häradshöfdingens egendom Carlslund hörde lill Westerås stad och att domsagan gränsade intill staden, med hvilken St.
Ilians socken inom Norrbo härad vore om samma kyrka förenad, funne denna anmärkning något afseende icke förtjena; men alldenstund, bland de vid angifvelsen företedda handlingarna, ett lagfartsprotokoll för den 7 November 1843 funnes vara med gles och utdragen stil skrifvet, och lösen för ofvanförmälte bouppteckning, ehuru den, rätteligen beräknad, utgjort blott 24 sk., likväl blifvit af Häradshöfdingen påförd och uppburen med ett belopp af 30 sk.; samt å de beläggningscharlor, med hvilka så väl nyssberörde bouppteckning, som förenämnde afhandlingar om lösöreköp blifvit försedde, icke funnes någon sådan anteckning om de handlingar, hvartill chartorne hörde, som i 3 § 6 mom. af Kongl. Kungörelsen den 18 November 1841 föreskrifves; fördenskull blefve, jemlikt Kongl. Majrls förnyade Taxa på expeditionslösen den 15 Maj 1821 samt 14 § 2 mom. i omförmälte Kongl. Kungörelse, Häradshöfdingen Sandels, hvilken vore för expeditionen af lagfartsprotokollet samt påskriften å bouppteckningen ansvarig och, i sin egenskap af ordförande i Häradsrätten, bordt tillse, att i fråga komne beläggningschartor blifvit vederbörligen annul lerade - Ii.
Ombuiism.
Emb.-Berättelse för år i848. 9 lerade, fälld alt hota för lagfartsexpedilionen tio
R:dr, för det lösen å bouppteckningen ej rigligl tecknad blifvit, tjugu R:dr, samt för den underlätne tillsynen i afseende å chartornes anuullerande sex K:dr 32 sk., eiler tillsammans trettiosex R:dr 32 sk. banco; hvarförutan det ålåge Häradshöfdingen Sandels ali till vederbörande sterbhusdelägare återgälda de sex skillingar banco, hvarmed det såsom lösen för bouppteckningen uppburne belopp öfverstege, hvad derföre rätteligen erläggas bordt.
Vidkommande åter den enrot angifvaren förde talan; så ehuru flere bland de angifvelse!’, han framställt, dels befunnits icke vara grundade, dels icke vore med någon bevisning beledsagade; dock som dessa angifvelser likväl icke vore af sådan beskaffenhet, att ansvar derför lagligen ägde rum; alltså funne Kongl.
Hofrätten, att det i sådant afseende emot angifvaren väckta yrkande icke bifallas kunde.
I öfrigt och hvad anginge dennes påstående om ansvar å Häradshöfdingen Sandels, för det han skulle uti den af honom i målet forst afgifne förklaring låtit undfalla sig ett yttrande, som angifvaren ansett vara för honom förklenligt, funne Kongl. Hofrätten samma påstående något afseende icke förtjena; äfvensom Kongl. Hofrätten, vid den utgång målet fått, ansåge ersättning lör angifvarens kostnader derutinnan ej kunna honom tillerkännas.
Öfver della Kongl.
Hofrättens utslag har icke å Juslitie-Ombudsmansembelels sida och, mig veterligen, ej heller af annan part klagan blifvit ford.
Uli en den 5 Oktober 1837 till Juslitiä-Ombudsmannen ingifven skrift hade handlanden N. Nilsson genom befullmäktigadt ombud Anders Andersson i Guldsmedshyttan fört klagan deröfver, att sedan uti en af bemälle Nilsson vid Rådstugurätten i Lindesberg emot Bergsmannen Per Adamsson i Garphyttan och Krögaren Erik Andersson i Nora anhängig gjord rättegång, angående Nilssons påslående att å sin hustrus vägnar fä i börd till sig losa en af hennes Moderbroder Rådmannen IL Cronberg den 25 Januari 1836 för 1490 R:dr b :co till Per Adamsson försåld och af honom den 20 påföljande Februari på Erik Andersson öfverlåten gård i nämnde stad, parlerne tvistat om så väl hustru Nilssons bördsrätt, som ock lyftning af den i Rätten nedsatte bördeskilling, hvilken lyftning Per Adamsson och Erik Andersson begärt, under företeende af borgen för bördeskillingens återställande, i händelse sådanL i fråga komme, men Nilsson åter beslridt för den händelse, alt icke visas kunde, det Uih. till R.
Prot. 1847—1848. a.a Samt. 2 10 R.
Ernb.-Berättelse för ar 1848. egendomen vore från all inteckning och gravation fri, samt i stället anhållit att, utan förfång i hördén, få bördeskillingen sjelf återtaga, hvilket senare dock icke medgifvits af Per Adamsson och Erik Andersson, som förnyat deras yrkande att få bördeskillingen lyfta; Rådstufvurälten genom beslut den 14 November 1836, efter det parterne öfverlemnat målet såsom utredt till domstolens afgörande, förklarat, att sedan sig visat, huruvida under återstående laga stånds tiden någon till säljaren närmare eller med Nilssons hustru lika beslägtad bördeman sig anmälte, Rådstugurätten ville efter anslag yttrande i hufvudsaken meddela, samt beträffande parlernes yrkande om lyftning af bördeskillingen, enär sådan lyftning icke vore bördeman i lag medgifven annorledes, än med köparens tillåtelse, och utgjorde en denne senare tillkommande förmån, endast så vidt egendomen vore ograverad, men icke något af dessa fall i tvisten förekomme, ansett bördeskillingen böra i Rättens förvar förblifva, intilldess öfver bördesanspråket slutligen dömdt blefve, eller bördemannen, med afstående af börden, anmälte sig alt bördeskillingen återtaga; hvarefter Anders Andersson i Guldsmedshyttan den 25 Sept. 1837, med företeende af en utaf Handlanden Nilsson den 27 nästförutgångne
April i vittnens närvaro utfärdad och den 6 Juli förnyad fullmakt för innehafvaren att hos Rådstugurätten anmäla, det Nilsson afstode från fullföljden af ofvanberörde bördestalan, samt alt återtaga och qvittera den af Nilsson hos Rådstufvurälten nedsatte bördeskillingen, å hvilken fullmakt Per Adamsson och Erik Andersson den 22 September samma år jemväl i vittnens närvaro tecknat uppdrag åt innehafvaren att, enär bördestvisten då mera blifvit fotlikt, å deras vägnar befordra det i fullmakten uppgifue ändamål, hos Rådstugurätten anmält, att bördestvisten vore parterna emellan fotlikt, och att Nilsson från bördesanspråket afstode, i följd hvaraf Anders Andersson anhållit, att bördeskillingen måtte, på grund af fullmakten, till honom emot qvitto utlemnas; och har Rådstugurätten samma dag genom afkunnadt beslut förklarat, att med afseende dels derå, att Nilsson den 19 Juni sistnämnde år, och således senare, än hans af Anders Andersson företedde fullmakt vore utfärdad, på sätt ofvan är nämdt, förnyat sitt anspråk på dom i saken, dels ock hufvudsakligen derå, att fullmakten vore ställd till innehafvaren, Rådslufvurätten ansåge betänkligt ali afskrifva målet och bördeskillingen utlemna, utan i stället, förelagt Anders Andersson alt icke blott för Handlanden Nilsson tillkännagifva, det han ägde sjelf eller genom i fullmakt namngifvet ombud den 16 derpå följde
Oktobergöra anmälan om lyftning af bördeskillingen, utan äfven om beslutet underrätta Per Adamsson och Erik Andersson, på del de måtte komma i tillfälle I B.
Emb.-Bcråttelse Jör år 1848.
11 att då tillslädesvara och deras rätt bevaka; emot hvilka Rådstufvurättens åtgärder och beslut Nilsson framställt anmärkningar; hvaröfver Borgmästaren Salomon Rubin och vice Rådmännen Anders Behm samt J. E. Boström, i egenskap af ordförande och ledamöter uti Rådstugurätten, till Justitiä-Ombudsmannen ingifvit förklaring.
Sedan bördestvislcn härefter blifvit af särskild Rådstufvurätt den 4 December 1837 slutligen handlagd, och det dervid förda protokoll lill JustiLiäOmbudsmannen inkommit; så halva handlingarne uti skrifvelse den 20 Februari 1838 blifvit öfverlemnade till Advokatliskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt, för att ej mindre mot Borgmästaren Rubin samt Rådmännen Behm och Boström, hvilka hos Rådstufvurälten deltagit i behandlingen af meranämnde mål, anställa och utföra den talan, hvartill lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda, än äfven i anseende lill af Handlanden Nilsson gjorda tillmålen och anklagelser emot Rådstufvurälten, för hvilka Rådstugurätten yrkat åtal emot Nilsson och hans ombud, emot vederbörande sådant åtal anställa; hvarefter Advokatfiskalembetet uti ett den 19 November 1840 till Kongl. Hofrätten ingifvet memorial anmärkt, dels att
Rådstufvurälten genom beslutet att låla bördestvisten anstå, tilldess sig visat, huruvida någon närmare eller lika beslägtad bördeman inom laga slåndstiden sig anmälte, verkat i saken onödigt uppskof och satt köparne i tillfälle att medelst fördröjd fortsättning af lagfarten aflägsna laga ståndslidens inträffande och dermed äfven det domslut, som möjligen kunde skilja dem från egendomen, dels att i frågan om bördeskillingens lyftning, köparne varit berättigade att, utan afseende på bördemannens bestridande, bördeskillingen emottaga; hvarföre Rådstugurätten genom afslag å köparnes derom gjorde anhållan förfarit uppenbarligen emot lag, dels ock att Rådstufvurättens vägran att, på Nilssons anmälan om afstående från bördsanspråket och begäran att återfå bördeskillingen, målet afskrifva och bördeskillingen till Nilssons ombud Anders Andersson utlemna samt förordnande om samtliga parters vidare hörande syntes icke vara med lag öfverensstämmande eller på skäliga omständigheter grundade; hvarförutan Advokatfiskalsembetet, beträffande det af Rådstugurätten väckta yrkande om åtal emot Handlanden Nilsson och hans ombud för tillmålen emot Rådstugurätten och särdeles dess Ordförande, såsom ansvarsfullt anmärkt, hvad i klagoskriften sålunda otillbörligen förekömme.
Efter det vederbörande blifvit häröfver hörde, samt Advokatfiskalsembetet sedermera den 16 Oktober 1846 till Kongl.
Hofrätten inlemnat ytterligare memorial, deruti ansvar blifvit yrkadt ej mindre mot Rådstufvurättens ord - * 12 II.
Ernb.-Berättelse för år 1848. förande Borgmästaren Rubin och vice Ledamöter Rådmännen Bebm ocb Boström, än ock mot Handlanden Nilssons ombud Anders Andersson såsom författare till klagoskriften, samt Nilsson sjelf, såsom skyldig att, derest Anders Andersson ej vidare kunde anträffas, böterna för honom utgifva; öfver hvilka påståenden slutligen så väl Borgmästaren Rubin samt Rådmännen Behm och Boström som ock Handlanden Nilsson och Anders Andersson i Guldsmedshyttan infordrade förklaringar afgifvit; har Kongl.
Hofrätten genom utslag den 15 December 1847 sig utlåtit, i afseende på bördestvislens behandling, dels att Rådstugurätten, som med iakttagande af laga rättegångsordning, vid slutliga pröfningen af berörde mål, endast haft att bedöma Nilssons samt köparnes inbördes rättigheter och skyldigheter, genom lagenliga beslut i dessa ämnen ingalunda kunnat inverka på dens eller deras rätt, som möjligen varit lika med Nilsson eller närmare än han berättigade till börd af egendomen, samt efter hvad häraf uppenbart följde, -den emellan parterne uppkomne bördstvist både bordt och kunnat atgöras utan afseende derå, huruvida andre bördemän funnes eller ej, men att Rådstugurätten, sedan parterne den 14 November 1836 öfverlemnat saken såsom utredd till Rådstufvurättens pröfning, i slället alt, på sätt ske bort, saken genast eller åtminstone snart derefter till afgörande företaga, genom beslut nyssnämnde dag förklarat, att yttrande i hufvudsaken skulle meddelas, först sedan sig visat, huruvida under ilen återstående laga I . 1 o • I I .
. ståndstiden någon till säljaren närmare eller med Nilssons huslru lika beslägtad bördeman sig anmälte, samt således i målet verkat onödigt uppskof, hvilket så mycket mera Nilssons rätt förnärmat, som enär, vid beslutets fattande, köparne i anseende dertill, att säljarens åtkomst till den försålda egendomen ej blifvit styrkt, erhållit endast två uppbud, med vilkor att, innan tredje uppbudet meddelades, förete säljarens åtkomsthandlingar, det följaktligen berott på köparna att, genom underlåtenhet att samma handlingar till Rådstugurätten ingifva, fördröja laga ståndstidens inträffande; dels alt efter det köparne begärt alt få lyfta den i Rätten nedsatte bördeski 11 ingen och fördess fulla belopp ställt borgen, emot hvilken, enligt hvad Borgmästaren Rubin samt vice Rådmännen Behrn och Boström i deras till Justitiä-Ombudsmannen aflemnade förklaring lillkännagifvit, icke varit något att anmärka, Rådstugurätten i strid med Kongl.
Förordningen den 7 Augusti 1766, som i bestämda ordalag berättigar köpare att lyfta bördeskilling, derest han för den del af köpeskillingen, som kan vara i egendomen intecknad, till hördemans säkerhet ställer full borgen, medelst beslut förenämnde den 14 November 1836 afslagit köparnes omförmälte anhållan, och derigenom vållat, att köparne, som enligt 9 II.
Emi.-Berättelse för dr 1848.
13 5 kapitlet 11 § Jordabalken varit pligtige att för hvad de afbördesskillingen lyftat, till bördemannen erlägga ränta efter fem för hundrade om året, ehvad han vunnit eller tappat, icke bafL någon förbindelse att å i fråga varande bördeskilling till bördemannen erlägga ranta, deraf han följaktligen gått i mistning; dels ock slutligen, att sedan Anders Andersson i Guldsmedshyttan, under åberopande af en utaf Nilsson den 27 April 1837 ulgifven, af vittnen bestyrkt fullmakt för innehafvaren att hos Rådstugurätten anmäla, det Nilsson afstode från fullföljden af sin omförmälle bördestalan, samt återtaga och qvittera den af Nilsson hos Rådstugurätten insatte bördeskillingen, den 25 September samma år, med företeende af nämnde fullmakt, å hvilken ej mindre Nilsson, som den 19 Juni berörde år hos Rådstugurätten låtit efterfråga, om icke dom i bördesl visten snart vore att förvänta, den 6 nästderpåföljde Juli meddelat en med Nilssons namn och sigill försedd påskrift, hvarigenom, såsom orden lydde, fullbordandet af hvad genom fullmakten blifvit uppdraget rekommenderades till skyndsam verkställighet, än äfven Per Adamsson och Erik Andersson den 22 September nämnde år i vittnens närvaro påtecknat uppdrag åt innehafvaren att å Per Adamssons och Erik Anderssons vägnar medverka till samma ändamål, sorn Nilsson med fullmakten åsyftat, eller att, enär bördestvisten då mera blifvit parterna emellan för lik t och således i allo förfallit, Nilsson kunde återfå den hos Rådstufvurätten nedsatte bördeskillingen, hos Rådstugurätten anmält den sålunda parterna emellan träffade förlikning och begärt, att bördeskillingen måtte till Anders Andersson å Nilssons vägnar uflemnas, Rådstufvurätten medelst beslut berörde den 25 September 1837 sig yttrat, att Rådstufvurätten, med afseende så väl derå, att Nilsson den 19 Juni, och således senare än fullmakten varit utgifven, förnyat sitt anspråk å dom i bördest visten, som ock hufvudsakligen på den omständighet, att fullmakten vore ställd till innehafvaren, ansåge betänkligt att afskrifva målet och utlemna bördeskillingen, ulan föreläde Anders Andersson att underrätta Nils O 7 son, det han ägde å annan bestämd dag hos Rådstufvurätten antingen personligen sig anmäla eller genom i fullmakt namngifvet ombud göra' anhållan om bördeskillingens lyftning, samt tillika meddela Per Adamsson och Erik Andersson berörde beslut, på det att de kunde komma i tillfälle att då sig infinna och sin rätt bevaka;
men enär de lagstadganden, som bestämma formen och beskaffenheten af fullmakt att för annan syssla, för att den må vara gällande, icke innehålla, att fullmakten ovilkorligen skall vara för viss namngifven person utfärdad, hvarföre ock antagas måste, alt det icke vore någon betaget, som sådan fullmakt utgåfve, att efter eget val ställa den antingen 14 B.
Ernb.-Berättelse för är 1848. på viss person ellet- innehafvaren af fullmakten, sami elen af Anders Andersson vid ofvanberörde lilllälle hos Rådslufvurälten föreledde fullmakt jemväl i öfrigt varit till formen öfverensstämmande med lag, vid hvilket förhållande Rådstugurätten saknat all anledning att fullmakten i anseende till dess ordställning ogilla, samt den omständighet, att Nilsson den 6 Juli och således senare, än han låtit hos Rådstugurätten göra framställning att erhålla dom i bördest visten, genom sin å fullmakten meddelade påskrift, innefattande uppdrag att skyndsamt verkställa, hvad uti fullmakten blifvit dess innehafvare anförtrodt, undanröjt all verkan af Nilssons derförut framställde begäran, att dom måtte i saken meddelas, och Rådstugurätten följaktligen origtigt förfarit deruti, att Rådstufvurätten, efter hvad förr omnämdt blifvit, den 25 September icke afskrifvit målet och börde.skillingen till Nilssons omhud öfverlemnat; hvarföre kongl.