Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På dessa grunder vågar jag vördsamt föreslå, att Rikets Höglofliga Ständer ingå till Kongl. Maj:t med en underdånig skrifvelse, hvari anhålles, att Hans Kongl. Maj:t täcktes vidtaga sådana åtgärder, att d kap. 7 § i Utsöknings-Balken och Kongl. Instruktionen för Landshöfdingarne i riket bringas i full öfverensstämmelse med hvarandra.
Af Herr Thomée, hvilken yttrade: ”För bedömande af frågan, om befogenheten till stadgandet i 66 § af Instruktionen för Landshöfdingarne den 10 Npyem Bih. till R.
Prof. 1856 $ 1857. 8 Sami. 15 Höft. 5 -18 Allm. Besv.- och1 Ekon.-Ulsk.
Betänkande N:o 70. ber 1855, att Landshöfding må ega rätt alt suspendera Lands-sekreterare och Lands-kamererare, bör först i betraktande tagas, att Landshöfding, enligt 24 § uti Instruktionen för Landshöfdingarne den 4 November 1734 varit berättigad, ”icke allenast alt hålla en sträng och allvarsam hand deröfver alt Lands-kamererare, Fogdar och Häradsskrifvare stride och hörsamt måge efterlefva och fullgöra Instruktioner, utan ock när någon skulle brottslig finnas eller sig ej förhålla, sorn tillbörligt är, i följe af sin Instruktion, densamma efter sakens omständighet vederbörligen tilltala, näpsa eller inmana låta, och der han sig då icke rättar, utan sätter Kongl. Majis tjenst tillbaka och uti dess intresse med sin vårdslöshet någon afsaknad förorsakar, densamma uti Kammar-revision strax angifva, der att stå Fiskalen för sitt brott till svars”; äfvensom att Landshöfdingen egt, ”emellertid att svar kan följa en sådan ifrån tjensten att suspendera, i fall dess brott det förtjenar.”
Men denna Landshöfdingens rätt att suspendera har således, efter vanlig tolkning, varit inskränkt till de fall, då uppbördsbrist förekommit; ty hade lagstiftarens mening varit den, att Landshöfdingens makt i nämnde hänseende skulle utsträckas till alla de fall, då annan förseelse i tjenst kunde inträffa, hade någon anmälan i Kammar-revisionen, — h. e. Kammar-rätten, som endast befattar sig med uppbörd och redogörelse af statens medel — icke kunnat ifrågakomma, alldenstund åtalet i så fall icke bordt anhängiggöras i Kammar-revisionen, utan hos Hofrätt, så vidt frågan angått Lands-kamererare.
Hvad åter beträffar Lands-sekreterare, så har Landshöfding emot denna tjensteman, som enligt 1734 års Instruktion hade till åliggande, att vara ”Landshöfdingen till bistånd i alla hans embetssaker” och att gifva honom ”tillkänna hvad som påminnas kan vid sträf]' till görandes”, icke egt suspendera honom, ej ens att anbefalla om åtal.
Genom 66 § i nu gällande Instruktion har Landshöfding blifvit bemyndigad icke allenast att besluta om åtal emot Lands-sekreterare eller Lands-kamererare, då de i tjensten beträdas: a) med uppenbar orätt, egennytta, vårdslöshet eller försummelse; b) eller från tjensten sig olofligen afhåller; c) eller emot Landshöfding visar vanvördnad eller ohörsamhet; -— utan jemväl i sammanhang dermed, i händelse omständigheterna det påkalla, emellertid skilja dem frän embelels utöfning.
Det synes häraf väl vara uppenbart, att Landshöfdings makt genom 1855 års
Instruktion på ett ganska betänkligt sätt blifvit utvidgad med hänseende till förhållandet i tjensten emellan honom och hans närmaste underordnade, Lands-sekreteraren och Lands-kamereraren.
— Utan att Rikets
Ständer derom blifvit hörde har en alldeles ny princip med hänseende till organisationen af ett högst vigtigt embete gjorts gällande, hvarom mera här nedan.
Allm. Best.- och Ekon.-Vtsk.
Betänkande N:o 10. 19 Utskottet har hemställt, att de ifrågavarande motionerne borde lemnäs utan afseende, hufvudsakligen på grund af följande skäl: a) att den anmärkta suspensions-rätten, i fråga om Lands-kamereraren, redan i 1754 års Instruktion varit Landshöfdingen medgifven.
Jag tror mig här ofvan hafva ådagalagt, att denna rätt icke tillkom honom i andra mål, än der balans uppstått. b) att samma bestämmelser, som innefattas i ofvannämnde 66 §, förekomma i öfrigt uti flera embets-myndigheters Instruktioner, såsom uti Kammar-, Bergs- och Kommers-kollegiernas m. fl., enär dessa myndigheter få suspendera sina tjenstemän.
I detta afseende får jag fästa uppmärksamheten uppå den ganska väsendtliga skiljaktighet, som förefinnes emellan nämnde Kollegiers tjenstemän och Landssekreterare eller Lands-kamererare.
Kollegiernes tjenstemän hafva icke rättighet att deltaga i Kollegiernes beslut och således icke eller någon ansvarighet för desamma, utan äro de blott att betrakta såsom verktyg för expeditionen; då deremot Landssekreteraren och Lands-kamereraren icke allenast så till vida deltaga i besluten hos Konungens Befallningshafvande, att de hafva både rättighet och skyldighet att till protokollet genom reservation yttra sin mening, oin den i något mål skiljer sig från Landshöfdingens, utan ock ega gemensamt med Landshöfdingen juridisk ansvarighet för det fattade heslutet, derest reservation icke egt rum.
Konungens Befallningshafvande är ett embete, sorn i afseende å organisationen icke är fullt likt något annat verk i riket; men om jag icke befarade, att derigenom gifva Lands-sekreteraren eller Lands-kamereraren en alltför hög plats i samhället, skulle jag med hänseende till deras ställning i förhållande till Chefen vilja närmast jemföra dem med Ledamöterna i Fång- och Tull-styrelsen.
I båda dessa äfvensom hos Konungens Befallningshafvande har Chefen ensam beslutande-rätt och ledamöterne äro endast ansvarige rådgifvare, i likhet med Lands-sekreteraren och Lands-kamereraren.
Vid laga förfall för Cheferne skötes styrelsen i nämnde Verk af ledamöterne, och hos Konungens Befallningshafvande af Lands-sekreterare och Lands-kamererare.
Skillnaden är hufvudsakligen den, att dessa sednare tillika äro expeditions-halvande, hvar och en för sitt departement, dock med biträde af underordnade tjenstemän.
Att nu vilja jemföra Lands-sekreterare och Lands-kamererare med Kollegiernes tjenstemän och derpå vilja bygga en rätt till maktfullkomlighet för Landshöfdingarne, synes mig vara ett fullkomligt misstag, sorn i sinom tid ovilkorligen skall leda till upplösning af institutionen, sådan den från början varit afsedd. c) att det vore af behofvet påkalladt, att Landshöfding tillerkändes rättigheten att suspendera. 10 Allm. Besv.- ock Ekon.-Utsk.
I hvad denna rätt rörer Lands-sekreterare och Lands-kamererare må det med skäl kallas anmärkningsvärdt, att, sedan Staten under mera än 120 år åtnöjt sig med en instruktion, som icke, tillerkänt Landshöfding någon annan suspensions-rätt i afseende å nämnde föredragande, än hvad beträffar Lands-kamereraren i fråga om uppbördsbrist, utan att något märkbart antal fall under tiden inträffat, der laga åtgärd emot Lands-sekreterare eller Lands-kamererare för fel i tjensten måst vidtagas, så i en tid, då allmänna rösten måste erkänna, att desse tjenstemän bättre än förr fullgöra sina tjenste-åligganden, säger jag, griper man till åtgärden att låta på en chef blifva beroende, huruvida en vid hans sida ställd rådgifvande för sitt beslut lika med Landshöfdingen gemensamt juridiskt ansvarig person skall suspenderas eller icke.
Mig synes att något behof icke varit för hand, för tillerkännande af så vidsträckt suspensions-makt åt Landshöfding, som skett, helst en duglig Landshöfding, sorn är sin plats vuxen — och andra lära icke tillsättas — nog vet råtta sättet att göra sina befallningar gällande utan suspensions-rätt. d) Att, om Landshöfding vrångvist begagnade sig af sin makt att suspendera, rättelse i åtgärden derutinnan och äfven ansvar för honom otvifvelaktigt skulle följa.
Jag önskar tro att så blefve händelsen i de flesta fall; men då Landshöfding kan suspendera äfven för vanvördnad och således, då, hvad som är vanvördnad kan olika bedömas, har ett ganska fritt fält för sin suspensions-rätt, befarar jag, att, äfven om åtgärden att suspendera af högre myndighet kan komma att anses såsom obefogad, någon upprättelse likväl icke alltid vinnes. e) Att det äfven bör ihågkommas, att beslut i omförmälda hänseende icke kän af Konungens Befallningshafvande lättas annorlunda än efter behörig inför protokoll och i närvaro af vederbörlig ojäfvig föredragande hållen undersökning.
Det bör likväl bemärkas, att uti instruktionen förekommer alltid benämningen Konungens Befallningshafvande, med undantag just i 66 § 1 morn., hvarest är stadgadt, att ”Landshöfding” eger suspendera Lands-sekreterare eller Lands-kamererare.
Uti 2 mom. af samma §, hvarest förekommer om Landt-räntmästare, Länsnotarie m. fl., likasom i 6 7 §, der frågan om Länsman, Lands-kanslist m. fl. behandlas, är makten att suspendera öfverlemnad åt Konungens Befallningshafvande.
Det synes häraf, som skulle Landshöfding ega suspendera Lands-sekretéräre eller Lands-kamererare utan behof af biträde dervid af någon föredragande.
Antages likväl att § icke bör så förstås, utan att vid fråga om suspension för Lands-sekreterare så bör förhållas, som Utskottet förklarat, så möter den omständigheten, dels att uti instruktionen saknas nödig bestämmelse derom, dels att, om Läns-notarien skulle fungera såsom föredragande, Lands-sekreteraren kommer att ställas till förhör inför ett embete, i hvilket en hans närmaste underordnade fungerar såsom ledamot.
Rättast vore väl, att Lands-kamereraren i så fall skulle vara Allm. Bern).- och Ekon.-Vtsk.
Betänkande N:o 10.
H föredragande; men för den händelse lagen så bör förstås, bör instruktionen rättas i öfverensstämmelse dermed. fj Att, om Landshöfding icke egde makt att suspendera, kunde, genom tredska eller försummelse bos föredragande, med ärendenas handläggning och expedierande fördröjas, till skada både för det allmänna och den enskilde.
Att tredska och försummelse någon gång kan ifrågakomma bör icke bestridas; men med en duglig
Landshöfding bör ett slikt förhållande högst sällan inträffa.
Likasom jag är fullkomligen öfvertygad derom, att ärendena hos Konungens Befallningshafvande under den tid 1734 års instruktion varit gällande, icke blifvit mindre skyndsamt handlagde, än som hädanefter blir fallet.
Dessutom återstode ju alltid tillfället för Landshöfdingen, att få åtal för verkliga tjenstefel hos vederbörlig
Hof-rätt anhängiggjorde.
Jag vill med det anförda icke hafva yttrat den åsigt, att någon revision af 1754 års instruktion alldeles icke erfordrats.
En revision har varit af behofvet påkallad; men jag tror, att lagstiftaren genom 1855 års instruktion icke på något nöjaktigt sätt löst frågan om förhållandet emellan Landshöfdingen och föredraganderne hos Konungens Befallningshafvande.
Enligt 1734 års instruktion hade Landshöfdingen fått vid sidan om sig särskilde föredragande eller biträden, som hade både skyldighet och rättighet att yttra sin mening, om den i någon fråga varit med Landshöfdingen skiljaktig, och dessutom juridisk ansvarighet för denna sin yttrade mening, utan någon rätt för Landshöfdingen att suspendera, i annat fall än vid uppbördsbrist.
Häri låg deras styrka.
De kände sig lika oberoende, som ledamöterne i Fång- eller Tull-styrelsen.
Man kunde derföre antaga, att de icke eller skulle afhålla sig från att yttra och till protokollet föra deras särskilda mening, om de i någon sak skulle ega annan åsigt, än den, som hyses af Landshöfding.
— Det synes ock, som skulle 1734 årslagstiftare lagt mycken vigt derpå, att denna mening icke skulle undertryckas.
— Att denna sjelfständighet icke hädanefter skall mera än undantagsvis göra sig gällande, anser jag högst sannolikt.
Lika troligt som det bör kunna antagas, att ingen Landshöfding kan finnas, som icke är i behof att få höra sin föredragandes mot hans åsigt stridande mening, lika sannolikt förekommer det mig, att en mera ofta återkommande meningsstrid emellan två personer i det förhållande till hvarandra, som emellan Landshöfding och Lands-sekreterare, skall hafva ett ganska menligt inflytande på ärendenas gång, om den föredragande är ställd under Landshöfdingens suspensionsmakt; ty tillvaron af denna makt kan å ena sidan qväfva all håg hos den föredragande att yttra sin från Landshöfdings beslut skiljaktiga mening, och å den andra sidan framkalla en benägenhet hos chefen att, om denna skiljaktighet blir honom för besvärlig, låta den föredragande få erfara verkan af denna makt.
Den som har 22 Allm.
Betänkande N:o 70. sig bekant, huru öfverhopad Konungens Befallningshafvande är af göromål, skall äfven inse, att, ehuru duglige föredraganderne än må vara, tillfälle likväl icke skall saknas för Landshöfdingen att, derest han vill målet — föredragandens suspension — få någon så beskaffad anledning ti'l skäl för beslutet om suspensions-åtgärden att, om än det åtal för tjenste-förseelse eller vanvördnad, som lagts till grund för sus pensionen, skulle af högre myndighet ogillas, det likväl skulle förklaras, att Landshöfdingen icke saknat all befogenhet för suspensionen och någon upprättelse, till följe deraf, den föredragande icke eller beredas.
Det lider icke eller tvifvel att i en snar framtid all sjelfständighet hos Konungens Befallningshafvandes föredragande skall undergrälvas, och de slutligen blifva slafvar under godtycket.
Om detta alltid blir till båtnad för det allmänna, vill jag öfverlemna åt andra att bedöma.
Rättigheten att suspendera föredraganderne hos Konungens Befallningshafvande kan äfven leda till verkliga oformligheter, såvida instruktionen icke rättas.
I fall nemligen Landshöfding förordnar om åtal emot någon föredragande lör vanvördnad och dervid äfven om suspension, skall åtalet utföras hos Hof-rälten; men Advokatfiskalen derstädes, åt hvilken åtalet måste öfverlemnas för utförande, finner den anmärkta vanvördnaden icke vara af beskaffenhet, att något åtal derpå skäligen kan grundas och lemnar derföre påståendet om åtals anhängiggörande utan afseende.
Hyses nu af Justitie-kansleren och Justitie-Ombudsmannen samma åsigt, lärer Landshöfdingen icke eller kunna tvinga Advokat-fiskalen att åtalet utföra.
Det måste alltså läggas neder.
Emellertid har den suspenderade icke brytt sig om att besvära sig.
Han är dock suspenderad.
Hvem skall nu återinsätta honom i tjenstgöring?
Jag tror derföre, att om suspensions-rätten skall bibehållas, bör åtminstone någon revision af författningen ske, så att denna oformlighet icke må komma att inträffa.
Jag anser mig här slutligen böra intaga ett yttrande i frågan af förre Justitieombudsmannen Theorell.
Han yttrar: ”1 66 § är den nya makt Landshöfdingen uppdragen, att vid åtals förordnande mot Lands-sekreterare eller Lands-kamererare äfven skilja dem från embetets utöfning, der omständigheterna sådant påkalla.
Något behof af en sådan medfart har säkerligen ännu icke visat sig; och om det någonsin förekomme, torde dock medgifvandet af denna utväg fordra det noggrannaste betänkande.
I uppkommande tvister, sorn öfvergå till misshällighet emellan Landshöfding och dess embets-biträden, lärer väl lika lätt hända, att Landshöfdingen, som att Biträdet har orätt.
Om nu på Landshöfdihgens anmälan ett åtal skall anställas, och han emellertid skiljer den angifne Lands-sekreteraren eller Lands-kamereraren från tjenstens utöfning, men det vid åtalets utförande eller förberedelserna dertill befinnes, att den angifne ej begått något straffbart fel; så följer häraf dock ej alltid lull upprättelse för den skada och oförrätt, som den angifne genom suspensionen lidit; och för Landshöfdingen blir det Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 70. 23 svårare, men icke lättare, att återtaga honom i tjenst, än det hade varit att emellertid fördraga honom i ostörd utöfning deraf.
Utan tvifvel är det också olämpligt, att en oafsättlig tjensteman skall af någon annan än domaren, under hvilken han lyder för sin tjensle-utöfning, kunna derifrån skiljas, under det frågan om ansvar för fel i denna utöfning beror af laglig pröfning.” ”Hvad som i stället för en sådan obegränsad suspensions-makt kan synas verkligen hehölligt, torde vara hvad som redan finnes uti 1734 års instruktion, nemligen den Landshöfdingarne uppdragna myndighet till Lands-kamererares, Fogdars och Häradsskrifvares skiljande från tjenste-utölningen i de fall, der anmälan skulle göras hos Kannnar-revisionen, d. v. s. der det gällde uppbördens redovisande, och således behof kunde förekomma att genom skyndsam och kraftig åtgärd undanrycka det allmännas medel en osäker uppbördsmans vård, för att hindra deras förskingrande.
Men det ögonblickliga skiljande från tjensten, som härtill kunde erfordras, behöfde icke sträcka sig till Lands-kamereraren i alla de fall, der fråga icke var om uppbörd, och var derföre ej heller användbart i andra fall mera mot honom än mot Lands-sekreteraren, hvilken nu först blifvit en sådan behandling underkastad.”
I öfrigt anser jag mig icke böra i denna reservation vidare granska 1855 års Instruktion, än att anmärka, att den Konungens Befallningshafvande i 14 § 2 morn. tillerkända rättighet att, hvad landet angår, då särskilda omständigheter dertill föranleda, öfverlåta verkställigheten af domar och utslag i civila mål åt Krono-länsman är olämplig, enär derigenom 2:ne under-exekutorer komma att finnas inom samma distrikt.
Likasom jag, för min del, håller före, att stadgandet i 6 7 §, om rättighet för Konungens Befallningshafvande, att Länsman från tjensten alldeles skilja, står i strid med 1 kap. 7 § Utsöknings-Balken.
Jag, för min del, anser dock i sin ordning vara, att, derest Lands-sekreterare eller Lands-kamererare råka i uppbördsbrist, eller begå brott, derför han kan häktas, eller skulle vägra kontrasignation, Landshöfdingen, med biträde af behörig föredragande, borde ega makt att, derest omständigheterna det påkalla, jemte förordnande om åtal, äfven tills vidare skilja honom från embetets utöfning.
Med anledning af hvad jag sålunda anmärkt, hemställes vördsamt, att Rikets Ständer ingå till Kongl. Majit med underdånig skrifvelse, deri anhålles om revision af i855 års Instruktion.”
Härmed förenade sig Herr Berglund.
Af Herr Bodell, hvilken anförde: ”För att finna en rigtig utgångspunkt för omdömet öfver Landshöfdinge-instruktionen af den 10 November 1855, har jag ansett nödigt att till besvarande fasthålla följande hufvudfrågor: l:o Hvad bör förstås med Kongl. Majits Befallningshafvande eller Läns styrelse? - 24 Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Af ordalydelsen i 1 kap. 7 § Utsöknings-Balken, som skiljer emellan denna auktoritet sjelf och de tjenstemän, som i dess bud och ärender brukas, hvilka Konungens Befallningshafvande eger makt att med ord och varning näpsa, till böter af tre månaders lön döma, men der brottet svårare är, det hos Rätten angifva, finnér jag det först olämpligt att samma lagrum skulle vändas emot Läns-styrelsens egna medlemmar. hvartill Lands-sekreterare och Lands-kamererare, på sätt visas skall, böra räknas.
Denna åsigt genomgår 1734 års Landshöfdinge-Instruktion.
Endast i 24 § förekommer ett undantag, ithy att Lands-kamereraren jemte Fogdar och Häradsskrifvare inbegripas under den särskilda makt, som Kongl. Maj-.t tillstädjat Landshöfdingen att utöfva, hvilken likväl, hvad suspensions-rätten angår, icke sträckte sig längre än tilldess svar kunde följa ifrån Kammar-revisionen, der anmälan genast göras borde, och att denna § endast har afseende på uppbär ds-äreha^. ~± befaradt un derslef med Kronans räntemedel, hvaruti Lands-kamereraren, såsom Departementschef och Kontrollör, kunde vara invecklad, är så mycket vissare, som Kongl. Brefvet den 30 Augusti 1738 (se ny Lagsamling 3:dje häftet pag. 267) förklarar: ”att då någon Kronobetjent förbrutit sig i den mån, att hans brott ej kan försonas med några månaders lön, utan ankommer på tjenstens förlust, hör brottet skjutas under domaren; men uti mål som röra krono-uppbörden, eger Landshöfdingen makt att suspendera den felaktige Krono-betjenten, och om denne genom sin vårdslöshet vållat Kongl. Majit och Kronan någon afsaknad i sin rätt, skall sådant i Kammar-rätten angifvas och dömas”.
Enär Kongl. Maj:ts Befallningshafvande är en kontinuerande myndighet, som dels af Landshöfding tillsammans med Sekreterare eller Kamererare, dels i Landshöfdings frånvaro af de 2:ne sistnämnde tillsammans, utöfvas och vidmakthålles, så vore det origtigt att inbegripa dem under namnet Krono-betjenter, då de verkligen äro Befallningshafvande, och ändå orimligare att försätta dem uti en vida sämre ställning än ”Krono-betjenter” förunnad är.
Den nya Instruktionen har ej hunnit utplåna och skilja sig fullkomligt ifrån förenämnde urgamla och lagstadgade begrepp om Länsstyrelse eller Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, såsom sammansatt af Landshöfding, Lands-sekreterare och Landskamererare, utan vidgår, att denna auktoritet icke utöfvas af Landshöfding ensam (§§ 2, 3 och 5) ej heller af Sekreterare och Kamererare ensam (§ 4).
Att de tvänne sistnämnde böra anses såsom Läns-styrelsens medlemmar, erkänner Instruktionen vidare,' i thy att de icke nämnas ‘ibland de i § 6 uppräknade, vid Länsstyrelsen anställde, eller enligt § 7 henrie underlydande tjenstemän, hvilka deremot allesammans, enligt §§ 58 och 59, stå under de förras speciela, omedelbara, öfverinseende. 2:o Andra frågan: hvarföre
Län s-styrelsen bör vara sd sammansatt, som förut nämndt är?
Svaret Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk, Betänkande N:o 70. 25 Svaret på denna fråga ligger uti det af Instruktionen och andra lagar och författningar bestyrkta förhållandet, att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande (Läns-styrelsen) är en icke blott administrativ och exekutiv myndighet, (som blott verkställer ostridiga föreskrifter och laga kraftvunna beslut), utan fast mer och förnämligast en lagskipande, uti en mängd, kommuner och individer rörande rättsfrågor, beslutande och dömande myndighet, såsom § 3i mom. 2, 3, 6, 7, 8, 9, II, 12, 13, 16, 17, 18, 19 och 20 med Hera ställen nogsamt utvisa.
Att så väl theoretisk-aka demisk embetsmanna-bildning i lagfarenhet och kameral-kunskap, som längre praktisk öfning vid så mångfaldiga ärendens handläggning, oundgängligen utkräfves, bör vara klart för hrr1- Då De,:rar Landshöldingar icke behöfva vara och i allmänhet icke äro sä qvaliiicerade sam1 deras allmänna åligganden hindra dem att egna sin tid åt speciel handläggning af så mångfaldiga ärenden, så har man af ålder ansett både allmän och enskild trygghet kräfva, att vid Landshöfdings sida konstituera en i lagfarenhet och en i kameral-kunskap behörigen examinerad och praktiskt öfvad embetsman, af Konungen utnämnd och befullmäktigad, att hvar för sitt
Departement, under eget ansvar, fungera såsom medlem af Läns-styrelsen.
Berörde myndighets så beskaffade sammansättning har man lenmat orubbad under flera skiftande, stundom enväldiga grundlagsformer i vårt statsskick, och man borde så mycket hellre lemna den oförkränkt, som ärendenas både mångfald och vigt ständigt öka sig i Läns-styrelsernas händer.
Efter den utredning jag sålunda sökt åstadkomma för att befria frågan ifrån de hägringar, hvaruti hon med skicklig hand i Utskottets Betänkande blifvit insvept, öfvergår jag 3:o att visa huru den nya Instruktionen omskapar och tillintetgör de lagstadgade förhållanden, som jag förut halt äran påvisa.
Förkränkningen af det gamla lagstadgade begreppet om Läns-styrelse, såsom sammansatt af Landshöfding, Lands-sekreterare och Lands-kamererare, börjar med Instruktionens rubrik, som icke vill veta af flere än Landshöfdingar och vid Länsstyrelserna anställde tjenstemän.
I fall någon, af gammal laglig vana. vill placera Sekreterare och Kamererare inom Läns-styrelsen, såsom hennes medlemmar (faktorer) eller Landshöfdingens kolleger, samt tro att förteckningen i 6 och 7 §§ öfver de vid styrelsen anställde och henne underlydande tjenstemän vore fullständig, så möter honom § 1, så lydande: ''''styrelsen inom hvarje af ltikets län är anförtrodd åt en Landshöfding (märk!) såsom Kongl. Maj.-ts Befallningshafvande, hvilken utöfvar densamma med biträde af Lands-sekreterare och Lands-kamererare”.
Här nämnas de sistnämnde med samma titel, som de i § 6 uppräknade, om hvilka säges, att de äro till biträde vid förefallande göromål anställda, och uttalas i klara och tydliga Bih. till B.
Prot. 1856 $ 1857. 8 Sami. 15 Häft, 4 26 Allm.
Betänkande N:o 70. ord det nya envåldsbegreppet, att den administrativa, lagskipande, beslutande och dömande myndighet, som af ålder varit känd under namn af Länsstyrelse eller Konungens Befallningshafvande, nu är koncentrerad uti Landshöfding ens person allena.