Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 afseende härå låta många anmärkningar göra sig, men de må nu inskränkas dertill, å ena sidan, att det synes för både Konungen och folkets Ombud i Hamrarne nedsättande, och dertill mot alla hittills följda grundsatser stridande, att den Konung och Ständer tillkommande oinskränkta magt i sådana frågor, som dessa, så väl som i andra, skall hädanefter blifva inskränkt och satt i beroende af en tredje förut åtminstone i sådan egenskap okänd myndighet, hvilkens befattning finnes i den nämnda paragrafen uttryckt på sätt, som kan gifva detta kyrkomöte utseende af en magt, som står öfver både Konung och Kamrar, och å andra sidan, att denna betydande magt, som tillagts kyrkomötet, dock står på så svag grund, att den när som helst kan utan kyrkomötets vetskap och samtycke borttagas af just samma myndigheter, hvilkas görande och låtande i kyrkliga ärenden kyrkomötet skulle kontrollera; ty till ändring i grundlagen fordras i förslaget, lika litet som hittills, samtycke af kyrkomötet.
Flera andra anmärkningar hafva förekommit, men de nu nämnda äro, hvad angår detaljerna i förslaget, de vigtigaste, som erbjudit sjg, och någon större vidlyftighet förbjudes af sjelfva formen för detta anförande; blifvande resultatet af den verkställda granskningen, att hufvudsakligen synes mig att invända: att Regeringen utan fullt giltiga skäl alldeles lemnat åsido den historiska grundval för folkrepresentationen, som nu finnes, äfven der den bort kunna lemna bättre materialier för en ny byggnads uppförande, än dem man sökt i stället använda; och att man härigenom hos många uppväckt både anspråk på och förhoppningar om en folkrepresentation, som »utan att vara besvärad af några från äldre tiders förtryck och okunnighet härledda missbruk», samt byggd uteslutande på rationel grundval, skall verkliggöra alla de hugskott rörande frihet och jemnlikhet, som kunna hos ett folk uppstå; deraf allt åter följer en lika stark uppmuntran till nya, idealet mera motsvarande, reformer, och hvartill redan tecken visat sig i den, åtminstone enskildt, framställda åsigt, att förslaget hör antagas, ej för hvad det innehåller, utan för hvad 20 Konstitutions-Utskottets Memorial
M 7. det snart kan bringas att innehålla, ej för hvad det gifver, utan för hvad det lemnar tillfälle att taga; att motståndskraften mot sådana försök är alltför svag och att garantierna för de konservativa intressen, som skulle hufvudsakligen försvaras af den Första Kammaren, äro dels endast skenbara, dels af beskaffenhet att ej kunna på något sätt beräknas, dels ock sådana, att de svårligen kunna bibehållas, i sammanhang hvarmed äfven befinnes att jemlikheten mellan båda Kamrarne blifvit i de vigtigaste frågor till skada för den Första Kammarens inflytande frånträdd; samt slutligen att förslaget synes i sin tillämpning leda till ett resultat, alldeles motsatt mot det man velat, efter hvad motiverna gifva vid handen, dermed uppnå, och att det således kommer, i stället att »förminska, tvärtom att föröka tyngden af den ena hälften af nuvarande representation», i följd hvaraf förslaget svårligen lär kunna hvarken förekomma blifvande strider om representationsformen eller hindra att dessa öfvergår till strider om sjelfva statsförfattningen, då sådana synas blifva en ovilkorlig följd af de försök, som ej torde uteblifva, att i alla sina konsequenser genomföra de i förslaget uttalade grundsatser, och att således äfven på den andra Statsmagten tillämpa den fastställda regeln, att endast det allmänhetens förtroende, som ådagalägges genom utgången af allmänna val, bör gifva befogenhet att deltaga i den högsta Statsmagtens utöfning.
Hade jag med visshet förutsett att förslaget i sin tillämpning skall så utfalla som jag hänlydt, hade jag måst i allo afstyrka del och ej kunnat, på sätt nu skett, i någon mån tillstyrka dess antagande att hvila, men som förslaget, hvars flera förtjenster jag ej förnekar, blifvit af många framstäldt och försvaradt såsom uppfyllande alla de fordringar, raan på ett sådant kan göra, har jag ansett min pligt fordra att, utan att lägga mer än tillbörlig vigt å de betänkligheter som hos mig uppstått, likväl ej fördölja desamma, och jag har trott, att man gör både Konungen, Regeringen och hela nationen bättre tjenst, med att öppet uttala hvad man derom tänker, än genom ett obetingadt och kanske ej alltid allvarligt menadt lofprisande; jag kan ej säga att jag nu gerna skulle se förslagets antagande, men än mindre att jag önskar dess förkastande.
För närvarande inskränker jag mig till att uttala den förhoppning, att en hvar Svensk man, hvilken någon befattning med våra offentliga angelägenheter tillkommer och som derom kan göra sig någon redig föreställning, mätte begagna den närmast kommande tiden att taga frågan i lika nog - Konstitutions-Vtskottets Memorial M 7. 21 grannt som opartiskt öfvervägande, och att afgörandet, när tiden derför instundar, måtte bero, ej på beräkningar om de fördelar eller olägenheter för enskilda personer, för särskilda stånd eller klasser, som af förslagets antagande eller förkastande skulle kunna uppstå, utan på den uppfattning man samvetsgrannt kan göra om dess verkningar på det hela; särskildt önskar jag att Sveriges Ridderskap och Adel, hvilka enligt historiens vittnesbörd hitintills mer än andra å fäderneslandets angelägenheter utöfvat ett inflytande, alltid stort och stundom afgörande, måtte nu, om äfven för sista gången såsom särskildt Riks-Stånd, föregå öfrige medborgare så väl i grundligheten och opartiskheten af sin pröfning, som ock i synnerhet i mod att handla i enlighet med den öfvertygelse, hvartill granskningen ledt.» Af Herr Uggla, C. G. »Innerligen öfvertygad om nödvändigheten af en Representationsförändring i hufvudsakligen samma rigtning som det Kongl. Förslagets, hyser jag dock betänklighet vid vissa, icke oväsendtliga, bestämmelser i detsamma.
Ehuru jag anser närvarande tidsförhållanden i det hänseendet vara särdeles gynnsamma för genomförandet af detta förslag, att både regering och folk otvetydigt gifvit tillkänna, att de lifligt önska dess framgång, så synes mig dock förslaget i det hänseendet vara för tidigt, att i detsamma sammansättningen af Första Kammaren är grundad på en institution, Landstinget, som är alldeles ny och om hvilkens framtida beskaffenhet man väl knappast under tiden till nästa Riksdag kan bilda sig något tillförlitligt omdöme.
Då det i min tanka är af största vigt, att de konservativa elementen i samhället blifva vid Riksdagen vederbörligen representerade, synes det mig vara betänkligt att uppföra en byggnad, som är ämnad att för århundraden värna och befrämja vår frihet och vårt samhälles tidsenliga utveckling, till en väsendtlig del på en så osäker grund som suppositionen om det blifvande Landstingets tjenlighet såsom Valkollegium för Första Kammaren.
Oaktadt denna betänklighet och oaktadt jag ej kunnat förbise vigten af åtskilliga anmärkningar, som vid förslagets granskning inom Utskottet mot detsamma blifvit gjorda, såsom t. ex. att valcensus till Andra Kammaren för jordegare är satt så lågt i jemförelse med den för andra samhällsklasser; att båda Kamrarne äro förklarade för alldeles likställiga, och dock den Andra Kammaren i frågor, som röra statsutgifter och bevillning har fått så betydlig öfvervigt m. m., har jag dock med min röst bifallit dess antagande till grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag.
Af Biskopen Doktor Anjou, Doktorerne Lindgren, Rundgren, Wensjoe och Ljungdahl samt Domprosten Doktor Sundberg, hvilka förenat sig om följande reservation: 22 Konstitutions-Utskottets Memorial Jtt 7.
»Regeringsformens föreskrifter angående sättet för behandlingen af Kongl. Maj:ts nådiga Propositioner om förändringar i Rikets Grundlagar tillerkänna Konstitutions-Utskottet en stor och ansvarsfull betydelse. »Tillstyrker Utskottet hvad Konungen föreslagit, hvile förslaget till nästa riksdag, då Riksens Ständer skola sitt beslut derom fatta», sådan är ordalydelsen.
När så förhåller sig, måste hvarje Utskottets ledamot känna sig kraftigt manad, att underkasta dylikt förslag en sorgfällig pröfning, så mycket sorgfälhgare, i samma mån förslaget afser en afvikelse ifrån eller ett upphäfvande af de grunder, på hvilka hela vårt representationssätt hitintills hvilat.
Att tankarne kunna vara delade i fråga om en så djupt genomgripande förändring, som den hvilken afses genom »Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer om antagande af ny Riksdags-Ordning och dermed sammanhängande ändringar i Regeringsformen,» lärer icke kunna synas oväntadt.
För nationernas likasom för individernas lif är den lugna utvecklingen en oskattbar välsignelse, hvilken, om ock långsamt, dock säkert leder till målet.
Att utan tvingande nödvändighet afbryta en väg, på hvilken utvecklingen hitintills fortgått, måste hos den lugne betraktaren framkalla betänkligheter, så mycket större, ju mera yttre omständigheter gifva vid handen, att föreställningen om det närvarandes olämplighet snarare än öfvertygelsen om det nyas förträfflighet i mer eller mindre mån missleder omdömet eller grumlar den klara besinningen.
Då Preste-Ståndets samtlige ledamöter inom Utskottet dela dessa betänkligheter och således icke kunnat tillstyrka hvad Kongl. Maj:t föreslagit; hafva de ansett sig förpligtade att inför Rikets Ständer redogöra för de grunder, på hvilka de stödja sitt afslyrkande, dervid de dock uttryckligen gifva tillkänna, att de, så väl af skyldig aktning för ett af Regeringen framlagdt grundlagsändringsförslag, som ock med afseende på nya Ständers icke obefogade anspråk alt i denna vigtiga fråga hafva öppen talan, icke skulle funnit sig förhindrade att, utan förslagets tillstyrkande, för sin del låta det blifva till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag hvilande, om sådant varit med grundlagarnes anda och bokstaf öfverensstämmande.
Enär frågan om antagligheten af sagda grundlagsändrings-förslag nära sammanhänger med frågan om dess nödvändighet i den närvarande tidpunkten, och frågan om dess nödvändighet åter är beroende af åsigten om det nuvarande representationssättets olämplighet eller oduglighet, torde en anmärkning härom böra förutskickas.
Är det så, som Kongl. Maj:t i den nådiga Propositionen uttalar — och ho vill sådant förneka? — att »Svenska Folket har, med Försynens bistånd, så bevarat sin frihet och främjat sin utveckling, att det med öra intager en plats bland de folk, som gå framåt på civilisationens bana»; är det ock så, att »detta skulle det icke förmått utan en representation, som uppvuxit ur nationel grund och utbildats efter hvarje tids fordringar»; då ligger deruti en så stor berömmelse för vår nuvarande nationela representation, att hvarje medborgare, som vill blifva sitt lands forntid trogen och hafva sitt öga öppet för fäderneslandets framtid, måste känna sig kraftigt uppfordrad att noga ransaka »hvarje tids fordringar» och deruti särskilja den sannskyldiga utvecklingens Konstitutions-Vtskottets Memorial JM 7. 23 elementer från dem, hvilka i lyckligaste fall utgöra framtidshägringar, de der kommit »förtidigt» och derföre icke passa för folkets närvarande politiska ståndpunkt.
Och hvad Regeringen från sin höga ståndpunkt ansett sig befogad uttala, det har ock i det tredje Ståndets namn inför thronen vid ett högtidligt tillfälle med följande ord blifvit bekräftadt: »inom landet allmänt lugn, utbredd förkofran, stigande upplysning, inbördes förtroende mellan Statsmagterna, mellan regering och folk, samt lagarnes hägn, betryggadt genom Konungens valspråk »Land skall med lag byggas»; utom landet vänskapligt förhållande till alla magter och det stigande anseende, som Sverige är lyckligt nog att åtnjuta under E. K.
M:ts spira».
En mera lysande skildring af ett folks tillstånd kan intet annat land erbjuda; och hvem vill förneka, att den på vårt land i den närvarande tidpunkten eger sin fulla tillämpning!
Hvilka »väsendtliga brister» således än må vidlåda formen för den nuvarande nationalrepresentationen, den har dock, enligt både Konungs och folkombuds ord, icke förhindrat, utan fastheldre på det mest lyckliga sätt främjat landets sanna utveckling.
Grunden torde alltså icke ännu vara så »vittrad» att den »sönderfaller».
Den främsta uppgiften för det Svenska folket torde således i den närvarande tidpunkten icke vara, att sönderbryta denna grund för att till hvad pris som helst »bereda en ny tidsenligare form att sätta i den gamlas ställe», utan att undanrödja det bristfälliga och sålunda bereda väg för en ny sakernas ordning, när stunden är inne för så genomgripande förändring.
Öfvergången från stånds- till klassvals-principen erbjuder sig härvid såsom den naturligaste, och utesluter ingalunda en förändring från obetingad sjelfskrifvenhet till en genom val modifierad, från ett på fyra kamrar fördeladt arbete till ett tvåkammarsystem.
Klassvals-principens företräde framför de samfälda valens ligger deruti, att den å ena sidan i oinskränktaste mening, utan vilkor af census eller andra positiva qvalifikationer, lemnar vägen öppen för de hittills orepresenterade att vinna inträde i representationen, utan att beröfva någon af de hittills representerade valrätt och valbarhet, under det att den å andra sidan undviker de samfällda valens Seylla och Charybdis, der man antingen måste, såsom i det af Kongl. Majit nådigst framlagda förslaget, binda representationsrätten rid penningen eller ock öppna dörrarne för demokratiens alla vådor.
Enkelheten vid tillämpningen af grundsatsen om samfälda val i jemförelse med svårigheterna vid klassvals-principens tillämpning kan icke bestridas.
När del gäller ett folks framtid, torde det måhända löna mödan, att åtminstone försöka lösa svårigheterna, och först sedan 24 Eonstitutions-Utskottets Memorial M 7. de visat sig oöfvervinnerliga, öfvergå till hvad som erbjuder den största enkelheten, men tillika medför de större vådorna.
Hvad beträtfar de nyligen antagna kommunal-författningarne, i hvilka Kongl.
Maj:t »trott sig finna icke endast ett bevis att ståndsbegreppen, hvilka der icke vunnit något afseende, förlorat större delen af sin betydelse, utan ock ett säkrare underlag för en ny representationsform»; så torde de icke lämpligen i denna fråga kunna gifva någon ledning för omdömet, enär de först under innevarande år vinna tillämpning, och dessutom, på grund af så väl kommunal-väsendets egen natur som historiska förhållanden inom detta område, stånds- eller klassvals-principens tillämpning här aldrig kunnat ifrågakomma.
Af samma anledning lärer ock det »underlag», de erbjuda för en ny representationsform, åtminstone icke ännu kunna kallas »säkrare».
— Vid bedömandet af det af Kongl. Maj:t nu framlagda representationsförslag må emellertid åsigten så väl om den större lämpligheten af partiela förändringar i nu gällande Riksdags-Ordning, som ock om klassvals-principens företräde, helt och hållet lemnäs å sido.
Reservanterna ställa sig på det Kongl. Förslagets grundval, och inlåta sig i granskningen af detsamma från dess egen synpunkt.
Första Kammaren.
Intresset fäster sig naturligtvis i främsta rummet vid denna Kammare, enär, så väl i allmänhet som isynnerhet med antagande af de samfälda valens princip, de största svårigheterna här måste möta ej mindre i fråga om vilkoren för valrätt och valbarhet, än ock vid bestämmelserna i öfrigt.
Då nemligen, enligt Justitie-Statsministerns yttrande, ändamålet med ett tvåkammar-system måste vara, att det »på samma gång förekommer förhastade beslut och tryggar det beståendes rätt»; torde det få antagas såsom Första Kammarens uppgift, att företrädesvis lemna erforderliga garantier för uppnående af detta sednare ändamål.
Men är det så, att man i Första Kammarens rådplägningar och beslut har rätt att vänta en annan karakter, då har man ock i fråga om dess tillkomst andra fordringar än dem, som skäligen kunna göras i fråga om den Andras.
Den Första Kammaren torde således böra antagas afse representationen af samhällets konserverande elementor, under det att den Andra i mer eller mindre mån skall uttala de liberala tendenserna.
Såsom ett axiom i statsrätten lärer nemligen böra erkännas, att båda dessa elementer utgöra vilkor för möjligheten af det sunda framåtskridandet; och en representationsform, som icke lemnar tillräckliga garantier för de konservativa intressenas bevakande, kan således icke anses befordra samhällets väl eller betrygga dess lugna utveckling.
Förslaget »utgå begge
Kamrarne från hela folket», och den nödiga karaktersskilnaden dem emellan är sökt »genom stadgande af olika förfaringssätt för hvardera Konstitutions-Utskottets Memorial JW 7. 25 hvardera Kammarens bildande.»
Den Första Kammaren utses »för längre tid»; till densamma förekommer »aldrig val i massa»; valbarhetsvilkor äro »en mognare ålder» och »ekonomiskt oberoende».
Här kan således påräknas »en ständig kontinuitet».
Men den väsendtligaste skilnaden består dock deruti, att den utses, »med valfrihet inom hela riket», förmedelst dels »Landstingen», dels »Stadsfullmägtige», hvilka åter tillsättas »af kommunernas medlemmar genom omröstning efter skattegrund».
Derförutan är ock afsedt, att åt denna Kammare bereda ett »i sann mening aristokratiskt element» genom stadgandet, att dess ledamöter »icke erhålla arfvode».
Genom ajlt detta, yttrar Herr Justitie-Statsministern, är den nödiga karaklersskilnaden sökt.
Hvad då beträffar den »längre tid», för hvilken Första Kammarens ledamöter väljas, så är föreskriften derom helt och hållet paralyserad genom den dem beviljade rättigheten till »afsägelse».
Af samma godtycke hos de valde beror ock, huruvida under vanliga förhållanden till sagde Kammare »aldrig val i massa» kan förekomma.
På dessa tvänne omständigheter kan således ingen karaktersskilnad emellan Kamrarne grundas, enär vilkoren för dess realiserande ligga icke inom, utan utom förslaget.
Det torde fastheldre kunna sägas, att den Första Kammaren, tili följd af den medlemmarne medgifna rättigheten till afsägelse emellan riksdagarne, långt ifrån att erbjuda »en ständig kontinuitet», kan blifva rörligare än den Andra, hvars medlemmar för tre år väljas, utan att kunna under tiden förtroendet sig afsäga.
Hvad Utskottet om denna rätt till afsägelse yttrar, att nemligen genom densamma förekommits, att »Första Kammaren eljest skulle blifvit alltför stationär», lärer väl ej kunna såsom giltigt antagas.
En Kammare, som afser att erbjuda »en ständig kontinuitet», torde nemligen icke kunna anses uppfylla sin bestämmelse, om den i stället företer en ständig omvexling.
I fråga om »den mognare åldern», 35 år, jemförd med föreskriften om 25 år för Andra Kammaren, så torde väl med visshet kunna antagas, att derigenom icke någon karaktersskilnad kan vinnas, enär utan tvifvel endast undantagsvis personer under 35 år komma att vinna inträde i den Andra Kammaren.
Landstinget är således den institution, som skall bestämma skilnaden; Landstinget! med den vidsträckta synkrets som kallas »valfrihet öfver hela riket», men tillika med den betydliga inskränkning, som benämnes »ekonomiskt oberoende», sökande sina kandidater bland det aristokratiska element, som heter »utan arfvode», förvandlad till en valkorporation, utan magt och myndighet, af subjektiviteten, som begagnar sin »rätt till afsägelse», och slutligen sjelf en storhet, om hvilken mensklig erfarenhet ännu icke har någonting att förtälja.
Se der den Första Kammarens garantier!
- Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 3 Sami. 6 Haft. 4 26 Konstitutions-Utskottets Memorial JM 7.
Stadsfullraägtige torde härvid kunna leranäs utom räkningen, då val till Första Kammaren på den vägen endast kan förekomma i de tvänne städer, nemligen Stockholm och Göteborg, »som ej i Landsting deltaga».
Anmärkas må härvid allenast, att städer sådana som Norrköping, Malmö, Carlskrona, Gefle, alla med en folkmängd från 11 till 21 tusen personer, således inom vårt land ganska betydliga, varda genom förslagets bestämmelser uteslutna från rättigheten att deltaga i valen till Första Kammaren i annan mån, än som betingas af deras deltagande i Landstingen.
Rätteligen må väl således frågas, hvarföre, i afseende på inflytandet vid tillsättningen af besagde Kammares ledamöter, de stora och vigtiga intressen, hvilka af åtminstone de betydligare städerna representeras, skola till så väsendtlig mån göras beroende af det på Landstingen allrådande jordbruksintressets målsmän?
På Landstingen kommer således att bero, huruvida »den nödiga karaktersskilnaden» emellan de begge Ramrarne skall vinnas.
Hvad äro då Landstingen?
Majit har framställt och Konstitutionsutskottet tillstyrkt förslaget om Landstingen såsom valkorporationer till Första Kammaren, innan något Landstingsraannaval egt rum, ännu mindre något Landsting opererat.
Deruti ligger utan tvifvel en stor fördel för förslagets försvarare.
Man kan nemligen utan fara för erfarenhetens motsatta vittnesbörd förläna dessa sålunda okända valkorporationer all den glans, som bör tillkomma dem, hvilka hafva att i så vigtig angelägenhet fungera.
Man har ingenting att svara, om betänkligheter höjas emot den nya valkorporationen; man kan ingenting säga, hvarken om dess konservativa eller liberala ten denser; man kan ingenting betyga om sättet, hvarpå kommunerna uppfatta sin rättighet att tillsätta ledamöterna i dessa Landsting.
Ingen lärer emellertid vilja bestrida, att ju Landstingens sammansättning skall blifva sådan, att dess ledamöter med sakkännedom och nit komma att uppfylla sin bestämmelse »att rådslå och besluta om för länet gemensamma angelägenheter».
Man anser sig ock kunna under den tid, som förflyter intill nästa riksdag, vinna erfarenhet om denna läns-representations verksamhet, äfvensom om de egenskaper kommunerna vilja finna hos de män, hvilka skola i Landstingen deltaga.
Men månne man ock intill nästa riksdag kan vinna erfarenhet om förloppet af valen till Landstingen såsom politiska val-korporationer?
Månne man menar, att denna Landstingens nya funktion skall blifva utan inflytande på deras så väl sammansättning sora arbete?
Månne man besinnat, hurusom de politiska antipatierna och sympatierna å ena sidan kunna betänkligt förlama samarbetet jemväl på det neutrala länsområdet, och å andra sidan blifva starka anledningar för den politiska pressen att inblanda sig i valen Konstitutions-Utskottets Memorial M 7. 27 till de i sitt väsende ekonomiska Landstingen?
— Den erfarenhet, som intill nästa riksdag kan vinnas om Landstingen, är således icke en erfarenhet som kan tillgodogöras i fråga om bedömandet af deras lämplighet såsom val-korporationer för Första Kammaren, och det inflytande, deras indragande i det politiska lifvet utan tvifvel måste utöfva på deras verksamhet i öfrigt, är icke nyttigt för deras ursprungliga och hufvudsakliga bestämmelse.
Faran ligger nemligen förhanden, att hela den utan tvifvel vackra institution, som genom Landstingen åt länen erbjudits, skall förlora sin ursprungliga betydelse, och indragas i de tvister, hvilka bäst utkämpas på det politiska området.
Tanken att låta Landstingen operera vid valen till Första Kammaren är således icke i och för sig lycklig.
Att genom dem den »nödiga karaktersskilnaden» kommer att gifvas åt Första Kammaren, är icke heller antagligt.
Frågas nemligen:
Hvad blifva Landstingsmännen i politiskt hänseende?
De blifva elektorer, sjelfva valda från skilda trakter af ett helt län, med valfrihet inom hela riket.
Val-korporationen saknar således, både i sitt eget väsende och i afseende på omfånget af de valbara, den sammanhållning, som skall gifva karakter åt valet.
Och hvad hafva Landstingen att åt sina kandidater erbjuda?
Ett erbjudande, som af kandidaterna kan antagas eller förvägras, förvägras genom afsägelse vid valet, efter valet, efter första riksdagen, likasom ock efter hvarje af de följande.
Under sådana förhållanden, hvad blifver naturligare, än att
Landstingsmännen stundom och kanske ofta falla med sitt val, enligt Justitie-Statsministerns yttrande, på ett »åtminstone af ärelystnad lifvadt sinne, som vill underkasta sig en uppoffring»?
Men ärelystnaderna erbjuda åt en Kammare icke den nödiga karaktersskilnaden, eftersom deras egen karakter väl i de flesta fall varder beroende af meningen för dagen.
Landstingen skola derföre måhända snart nog nödgas fästa sina blickar och sitt val vid hufvudstaden, och Första Kammaren således komma alt förete anblicken af en representation tili större delen bestående af hufvudstadens kapitalister, embetsman el ler andra medborgare, som utan omak och utan arfvode kunna, fyra månader årligen, offra sin tid för fäderneslandets bästa.