Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När deremot det i Komiterades förslag (§ 38) säges, att »de afgifter, om hvilka kyrko - 233 stämma beslutur, skola utgå elter den i § 5 för rösträtt i kyrkostämma bestämda grund,» och denna åter är samma röstgrund, som vid omröstning i kommunalstämma skulle följas, nemligen för i mantal satt jord, medelbevillningsbeloppet för ett helt förmedladt mantal, uttryckt i skatteören, och för öfriga fasta lägenheter, det förhållande, som emellan beloppet af statsbevillningen för hvarje sådan lägenhet och nämnda medeibevillningsbelopp eger rum, sa uppkommer deraf den följd, att under det innehafvarne af de till mantal satta jordlägenheterna och öfriga med dem efter uppgifna grunder jemförliga fastigheter finge vid prestval rösta efter oförmedladt mantal, deras bidrag till kyrko- och prestegårds-byggnad likväl skulle komma att beräknas efter det förmedlade mantalet, ehuru anledningen dertill, att röstvärdet vid prestval beräknas efter det oförmedlade mantalet, just är den, att bidragen till byggandet af kyrka med hvad dertill hörer och prestegård böra efter det oförmedlade mantalet utgå.
1 fråga om rösträttighetens utöfning upptager 1843 års Förordning dessutom åtskilliga andra stadganden, hvilka, såsom exempelvis rättigheten för egare af fastighet, sorn på arrende eller andra vilkor är åt annan upplåten, att i kontraktet förbehålla sig sjelf rösträtten vid prestval, väl öfverensstämde ined grundsatserne i den samma år utgifna Förordningen om socknestämmor, men som Coramitterade i sina förslag om kommunalstämmor på goda skäl frångått, och hvilka på enahanda, om ej till och med än bättre skäl synas äfven i afseende å prestval böra frånträdas.
För att aflägsna motsägelsen emellan rösträtt vid prestval efter oförmedladt och deltagande i kyrkobyggnads-skvldighet m. m. efter förmedladt mantal, kunde det antingen förordnas, att det sednare skall förblifva vid hvad derom nu är stadgadt och i sådant fall til 1 mom.
38 § fogas orden: »såvida ej fråga är om afgifter, som efter oförmedladt mantal enligt lag böra utgå,» eller att röstvärdet vid prestval äfven skall beräknas efter förmedladt mantal, i hvilket fall förslagets 38 § skulle förblifva oförändrad, eller ock att äfven vid prestval rösträttigheten och röstvärdet bestämmas efter samma grunder, som för öfrigt vid omröstning i kyrkostämma skola följas, och alltså 11 punkten af 2 § förändras till följande lydelse: »prestval — — — •— stadgar, dock att i fråga om rösträttigheten till alla delar skall gälla hvad om omröstning vid kyrkostämma uti § 5 i allmänhet sägs.»
För min del kan jag ej finna tillräckliga skäl att numera fastställa en olika rösträtt vid prestval och vid beslut om andra kyrkliga frågor, och föredrager fördenskull det tredje alternativet.
Förslaget M 4 (om landsting).
Committerades förslag, att såsom ett konstitutivt element i landstingets sammansättning äfven städerna i länet borde ingå, kan jag för min del ej biträda, eller finna de derför af pluraliteten anförda skäl i något afseende bindande.
De intelligenta krafter, som i landets små städer må vara att finna — och den större delen af rikets städer kunna ej annat än så anses — torde, om de för landstinget ginge förlorade, icke kunna anses så oersättliga, att icke den bildning, sakkännedom och erfarenhet, som på landsbygden äro att trätlä, skulle kunna hjelpa sig ändå vid handhafvandet af de angelägenheter, landstinget finge att vårda; och det intresse, städernas innevånare uti landsbygdens förkofran må ega, är icke af den omedelbara natur, som det, landsbygden af-en så - dan lycklig utveckling kommer att erfara.
I)et intresse, stadsboen i allmänhet dervid skulle lästa, vore i grunden enahanda med det, som hvarje man med känsla lör sitt fäderneslands välstånd måste erfara vid framsteg i detta afseende inom hvilken del af landet som helst.
Det omedelbara intresse deremot, som framkallas af den omedelbara nytta, man af sina ansträngningar emotser eller hemtar, är af en annan art och kan så mycket mindre antagas såsom uti ifrågavarande sammanställning synnerligen lifligt eller verksamt hos städerna, som den särskilda beskaffenheten af de yrken, hvilka egentligen tillhöra dessa, i så många afseenden skiljer dem från landets, och gör hoj städerna fyrfaldiga stående kommunalutskylder nödiga, som ej inom kommunerna på landet förekomma.
Städerna skulle ock derföre mindre lätt kunna vidkännas afgilter till landstingskassan, än de på landsbygden belägna kommuner.
Det kunde dessutom väl härida, att företag, föreslagna af landstinget, såsom uppenbart nyttiga för landsbygden, kunde till och med stundom befinnas blifva af menlig inverkan på städerna och de der idkade näringars välbefinnande.
Om, till exempel, nya vägriktningar, i följd af nya förhållanden inom rikets kommunikationsväsende, pröfvades för landsbygdens afsättning blifva så nyttiga, att landet obetingadt ville åtaga sig de dertill erforderliga kostnader, men dessa företag uppenbarligen skulle för en eller annan stad hafva till följd , att minska den handel, som hittills på dessa städer bedrifvits, så vore det minst sagdt obilligt, att af deni fordra direkta kostnadsbidrag till åstadkommande af en sådan på deras framtida välstånd så mycket inverkande förlust.
Och åter på andra sidan, om en stad, under bemödandet för sina materiela intressens förkofran, vände sig till landstinget med anhållan, att hela länet måtte beskattas för att tillvägabringa en viss för staden i sådant afseende erforderlig summa, så har det ej mycken sanolikhet för sig, att en dylik anhållan skulle vinna bifall af landstinget och än mindre af landsbygdens innevånare.
Den under seklers lopp utbildade uppfattningen af förhållandet emellan land osli stad skulle uti en sådan anhållan finna ett onaturligt anspråk, och likväl vore den ej annat, än en enkel följd af den ömsesidighet, hvaruti man vill ställa tvänne i så många afseenden olika elementer til hvarandra, och på grund af hvilka man fordrar, att städerne skola kontribuera till fördel för alla de företag, landstinget kunde för landsbygden inom länet finna vara nyttiga.
Men härvid förekomma äfven åtskilliga positiva förhållanden, som hindra verkställbarheten af en sådan ovilkorlig förbindelse och ömsesidighet emellan stad och land.
Man bör, nemligen, vid bedömandet af denna fråga ej glömma, att landstinget icke i något afseende kan få utöfva någon beslutande eller kontrollerande myndighet öfver städernas ekonomiska förvaltning.
I kraft af sina privilegier bibehålla städerna härutinan en exclusiv karakter.
Landstinget skulle förty hvarken kunna föreskrifva städerna att inom deras område vidtaga åtgärder, som Tinget kunde finna lämpliga, eller ingå i någon pröfning af nyttan och ändamålsenligheten för länet af de företag, en eller annan stad såsom nyttiga för sig kan besluta, och lika väl, som ett af landstinget beslutadt företag kan vara nyttigt för länet, men inverka menligt på näringslifvet uti en eller annan stad, lika tänkbart är, att icke hvarje företag, hvaraf en stad för sina intressen kunde draga fördel, äfven utan förbehåll blefve nyttigt för landsbygden.
Men vid sådant förhållande torde det ieke vara väl beräknadt, att till samverkan sammanföra elementer, hvilkas intressen, i följd af dessas grundbeskaffenhet, i så många hänseenden kunna blifva stridiga, och som derföre så lätt kunde |eda till framkallande endast af split och söndring, der enighet och öfverensstämmelse vore den starkaste garantien för företagens framgång.
Ett sådant sammanförande kan ej heller sägas vara nödvändigt för möjligheten af den gagneliga verksamhet, landstinget kan komma att utveckla, då i alla fall landsbygdens intressen skulle för denna verksamhet blifva de egentliga och hufvudsakliga föremålen.
Der en samverkan med städerna dervid i ett eller annat afseende blefve nödig, finnes intet hinder, att derom på öfverenskommelsens väg träffa erforderliga aftal.
Det är ock sålunda man betraktat denna grannlaga fråga i Norige.
Städerna utgöra ej heller der konstitutiva elcmenter i amtsförmanskapet; men då något intresse uppstår, som uppenbarligen visar sig vara gemensamt för stad och land, uppgöres det för båda genom öfvereuskommelser.
För öfrigt må här den anmärkning tilläggas, att den institution af landsting, hvarom här är fråga, hvarken till myndighet eller syftemål har någon likhet med de provinciela riks- eller landtdagar, som ännu tidtals i 17:de seklet hos oss förekommo.
Den magt, dsesa egde utöfva, torde val i vår tid ej mer under hvilken form som helst, kunna ifrågakomma, och städernas deltagande i de endast undantagsvis och af tillfälliga anledningar hållna provincial-landtdagarne, kan således ej heller åberopas till något stöd för städernas upptagande i landstinget.
Länen med sina endast af administrativa behof, för olika tider i olika riktning bestämda, gränser äro dessutom för ingen del jemnförliga med de historiskt ursprungliga landskapen eller provincerna, och landstingen kunna ej blifva annat än rent ekonomiska Ting.
Samma förslag, § 47 — 49.
Utan afseende på jordmantal, fastighetsvärde eller an dra synpunkter har bevillningen tili staten enligt 2 artikeln här blifvit föreslagen tili bestämmande grund, så på landet som i städerna, för uttaxering af de skattebidrag, landstinget för sina ändamål skulle ega att utskrifva.
Om detta förslag blefve lag, skulle i och med detsamma en högst genomgripande förändring af alla nu fastställda förhållanden i afseende å skattskyldighet och deltagande uti de å hemman eller jord för det närvarande lagda besvär blifva genomförd.
Kunde sådant i allmänhet och framför allt på behörig väg, samt utan att förflytta en stor del af bördan på andra, utföras, vore det utan tvifvel godt och väl.
Men dertill fordras andra undersökningar, andra rättspröfningar och andra bestämningar, än de, med hvilka Committerade haft att taga belatttning.
Såsom det nu framkommit och framstår torde
Committerades ifrågavarande förslag icka kunna erkännas vara med billighet och rätt förenligt, så vida ej väsendtliga modifikationer dertill fogas.
En stor del af de företag, landstingen kunna besluta, och för hvilkas utförande medel behöfva utskrifvas, komma utan tvifvel att åsyfta jordkulturens och kommunikationsväsendets förbättring inom länet, såsom, exempelvis, vattensjuka markers uttappning, vattendrags rensning, vägförbättringar, anstalter för skogsplantering och skogsvård, anstalter för boskaps- och hästafvelns förbättring, landtbrukssolor, med mera dylikt.
För en del af dessa företag äro redan nu genom ag kostnaderna anvisade på jorden, och de andra äro ock sådana, att kostnaderna för dem 230 förnämligast borde drabba jorden, sorn af dera drager den omedelbara nyttan; och beträffande indvändningen, att alla länets inbyggare måste anses hafva något gagn att förvänta af länets ekonomiska förkofran, så torde den bär ej betyda mer, än om man sade, att alla rikets innevånare hafva i sin mån fördel af det goda, som åstadkommes hvar helst inom riket del må vara.
Men Committerade hafva dessutom sjelfve, ifråga om de mindre kommunerna, erkännt rättmätigheten af olika grunder för kommunalutskylders uttaxering, och särskildt de i allmän lag fastställda beskattningsgrundernas bibehållande, till dess de i sin ordning varda ändrade.
Bevis härpå gifva §§ 9, 61 och 62 uti förslaget om kommunalstyrelse på landet, samt §§ 10, 71 och 72 uti förslaget om kommunalstyrelse i stad.
Men hvad som ansetts böra gälla för de mindre kommunerna, der medlemmarne likväl, såsom närmare till hvarandra boende, mera omedelbart erfara verkningarne af det goda, som inom kornmuuen uträttas, det borde väl ock böra gälla för de stora länskommunerna, särdeles ifråga omkostnader för företag, som redan genom lag äro påförda jorden.
Pä dessa skäl anser jag 47 § böra erhålla följande lydelse: »De afgifter, som af Landstinget blifvit till uttaxering beslutade, skola i allmänhet utgå i förhållande till den — — — — — — — helt öre höjas.
Men i fråga om företag eller åtgärder, för hvilka afgifter eller arbetsbidrag böra enligt lag endast frän hemman och fastighet utgå, eller i afseende å hvilka andra grunder för kostnadernas uttaxering äro bestämda, ställe sig
Landstinget till efterrättelse hvad sålunda stadgadt är.
Dä i andra fall [råga om afgifters uttaxering uppkommer, skall grunden derför först bestämmas.»
Samma förslag, § 63.
1 afseende å den i denna § medgifna tillåtelsen att i ett län, efter omständigheterna, bilda två landsting, tillåter jag mig den anmärkning, att om det, i anseende till läge eller andra skiljaktiga förhållanden, befunnes nyttigt att inom samma län bilda flere än två landsting, sådant lika litet borde förnekas, som att bilda två sådana.
Nödvändigheten af ett medgifvande, sådant som detta, bevisar emellertid i allmänhet , huru litet det kan antagas för gifvet, att den formela enheten af ett efter icke sällan tillfälliga omständigheter sammansatt län äfven skall medföra en till alla dess delar utsträckt likhet och gemensamhet uti ekonomiska intressen, vare sig ock i fråga endast om landsbygden.
Med den mångfald af olika naturförhållanden, som i så många hänseenden utmärker vårt land, synes de ekonomiska intressenas gemensamhet i många fall hellre vara att finna inom inskränktare område, än länets; och i alla händelser torde det böra medgifvas vara af vigt, att de företag, landstinget såsom gemensamt nyttiga för hela länet besluter, äfven såsom sådana erkännas af länets särskilda delar.
En närmare förbindelse emellan landstinget och såejana länets mindre distrikter skulle derföre i många fall kunna verka nyttigt för det hela, och åt de större företagen bereda den ytterligare granskning, som för ett gemensamt godkännande af dem vore så vigtig.
I detta afseende skulle Häraderna kunna blifva ganska ändamålsenliga organer, i fråga så väl om väckande af förslag, som om en förberedande granskning af de omedelbart i landstinget väckta.
Häraderna hafva dessutom allt ännu en 237 mängd ekonomiska förvaltningsbestyr sig uppdragna; men hvad deni såsom kommuner i detta afseende fattas, är en mera ändamålsenlig organisation, än den nuvarande, och, lika med Herr Ekstrand, anser jag det hafva varit af vigt, att
Cornmitterade äfven åt denna fråga sökt att gifva en lösning; biträdande jag i hufvudsakliga delar hvad Herr Ekstrand uti sin reservation i detta ämne yttrat.
Arskilliga jemnförelsevis mindre vigtiga frågor, uti hvilka min mening afviker från pluralitetcns, har jag ej ansett nödigt att här reservationsvis upptaga.
Men deremot har jag funnit det vara af vigt att upplysa, dels att en icke så obetydlig del af de ämnen och förslag, som af Herr Justitie-Borgmästaren Stolpe nu blifvit gjorda till föremål för reservation, icke förr än nu blifvit hos Cotnitén anförda och således aldrig gjorda till föremål för någon discussion, dels ock, att åtskilliga af dem, då de framlades, hade ett mycket olika tankeinnehåll mot det, de nu hafva.
I Tillägg och rättelser.
I förslag till Förordning om kommunalstyrelse på landet. § 67 står: »öfver de anmärkningar
I förslag till förordning om kommunalstyrelse i stad. § 70 står: »bevillning till staden» läs: »bevillning till Staten.»
I reservationerna: pag. 112 råd 10 står: påbragts läs: pålagts » 134 n 20 » 2 § » 8 § .. 147 M 11 » välförställda » välförstadda .. tor.
» 6 » förvandlade » förmedlade » 173 » 23 » h och i » /och <7 » Såsom »» 273 » 0 » Sedan I Tabellerna till förslag till Förordning om Landsting förekomma bokstafsfel, nemligen:
Tabellen 1 läs Bro. 2 — Oland 3 — Hölebo 4 — Östkind, Göstring, Hellestad och Tjellmo, Skärkind. 7 — Sefvede 10 — Bjäre 11 — Ljunits 12 — Tönnersjö 13 — Säfvedahl 15 — Wadsbo, Hofva tingslag.
Wadsbo, Binnebergs tingslag.
Laske. 17 — Lekeberg, Sköllersta, Grythytte och Hellefors bergslag 19 — Norrbärke, Söderbärke, Sundborn. 2!
— Gudmundrå 24 — Jockmock.
KOMITÉNS för upprättande af förslag till ny författning angående utgörande af ALLMÄNNA BEVILLN1NGEN tili Kongl. Majit afgifna Underdåniga Betänkande m. m. STOCKHOLM, TRYCKT HOS E. WESTRELL, 1859. / .
<?K'äT.!!/.(-/ aiii.rti?fihöi vn flir gx;bm>'t lä oLrmMihqqu -wi ii; ohniriögJjj j)b«9i;grii; Jinix-OTB ,r« jtt <• i< >?{„ lOf: : , i • . .-t,n ; / Stormägtigste, Allernådigste Honung! bettan Rikets vid sistförflutna riksdag församlade Ständer i underdånig skrifvelse den 8 Mars 4 858, med öfverlemnande af Bevillnings-stadga, att gälla för år 4 859 och följande år intill slutet af det, då förnyad dylik författning blefve af Rikets Ständer antagen, anhållit, att, då emot rättvisan och lämpligheten af nuvarande grunder för allmänna bevillningens fördelning flera anmärkningar, förtjenta af synnerlig uppmärksamhet, hos Rikets Ständer förekommit, men denna fråga funnits vara af så betydande omfattning och erfordra så mångsidig utredning, att Rikets Ständer icke varit i tillfälle att dermed omedelbart taga befattning, Eder Kongl.
Maj:t måtte låta upprätta och förelägga Rikets nästsammanträdande Ständer förslag till grunder för bevillningens fördelning samt sättet för deras tillämpning, efter hvilka den af Rikets Ständer fastställda bevillningssumma kunde på ett lämpligare och rättvisare sätt, än efter gällande Bevillningsförordning utgöras; så har Eder Kongl. Majit under den 4 9 Juni sistlidna år funnit godt i nåder uppdraga åt en särskild Komité att uppgöra och till Eder Kongl. Majit, tidigt före nästa riksdag, inkomma med fullständigt förslag till förnyad författning angående allmänna bevillningens utgörande, samt till ledamöter i denna Komité i nåder förordnat undertecknade jemte f. d.
Riksdags-fullmägtigen Ola Månsson från Kristianstads län.
Till följd häraf hafva Komiterade den 4 5 September sistlidna år här i Stockholm sammanträdt och sedermera intill denna dag sina arbeten fortsatt; börande Komiterade Bev.-Kom.
1 2 1080 års riksdag. dook härvid anmäla, att f. d.
Riksdags-fullmägtigen Ola Månsson, efter det han, uppå underdånig ansökning, den 18 Februari innevarande år, blifvit tills vidare befriad från fullgörande af det honom i berörda måtto lemnade uppdrag, icke vidare i Komiterades arbeten deltagit.
Till ledning vid bedömandet af denna till Komiterades behandling öfverlemnade, vigtiga fråga, hafva Komiterade infordrat uppgifter, dels från Eder Kongl. Maj:ts och Rikets Hofrätter angående köpeskillingarna för de på landet belägna fastigheter, å hvilka fastebref under åren 1849 och 1857 blifvit utfärdade, dock endast så vidt den i ett och samma köp försålda fastighet uppgått till minst ett fjerdedels mantal, dels från samtliga i riket bildade
Hvpoteksföreningar öfver de hos dem under åren 1853, 1854, 1855, 1856 och 1857 belånade hemmans och lägenheters värden enligt för sådan belåning verkställda särskilda uppskattningar, i hvilka uppgifter Komiterade, till lättnad för jemförelsen emellan fastigheternas salu- eller belånings- och taxeringsvärden, låtit i särskilda kolumner införa det en hvar af de försålda elier i Hypoteksförening belånade fastigheterna dels för år 1856 och dels för år 1857 åsätta taxeringsvärde; äfvensom Komiterade genom Öfverståthållare-embetet förskaffat sig uppgifter å beloppet af den årliga hyra, som erlägges af hvarje hyresman inom de åtta häst bebyggda qvarteren i hvar och en af hufvudstadens territorial-församlingar; varande samtliga dessa uppgifter detta betänkande bilagda.
Härförutan hafva Komiterade från Magistraterna i rikets städer infordrat och från dem, med undantag af Magistraten i Grenna, erhållit uppgifter angående beräkningsgrunderna för uttaxeringen och erläggandet af alla utaf städernas invånare för kommunala behof och föremål utgående afgifter; hvilka uppgifter Komiterade jemväl få härhos i underdånighet öfverlemna.
Innan Komiterade gå att utveckla grunderna för det förslag till ny författning angående allmänna bevillningens utgörande, som Komiterade upprättat och nu i underdånighet framlägga, anse Komiterade sig böra i korthet redogöra för den äldre lagstiftningen i detta ämne, och få i sådant hänseende underdånigst meddela följande.
Från äldre tider hafva Svenska folkets sammankallade ombud åtagit sig särskilda gärder eller så kallade riksdagsbevillningar, för att bereda tillgång till bestridande af vissa ökade eller utomordentliga statsutgifter.
Utaf dessa bevillningar har en del, oberoende af sednare riksdagsbeslut, fortfarit samt omsider förenats med och ingått uti de ordinarie utskylderna.
För att icke alltför mycket öka vidlyftigheten af detta betänkande, hafva Komiterade ansett, att man, vid sammanfattningen af det hufvudsakligaste utaf Rikets Ständers vidtagna beslut i fråga om grunderna för de tid efter annan åtagna och till den nuvarande allmänna bevillningen hänförliga afgifter, ej borde gå längre tillbaka, än till '1680-talets början.
Under den år '1680 hållna riksdag åtogo sig Rikets Ständer en »extraordinarie bevillning, uli ett för allt, hvilken Kongl. Majit, efter Dess nådiga behag »och nödtorfternas behof, skulle ega använda som Kongl. Majit pröfvade bäst fordras 3 »och hastiga biståndet behöfva.»
Denna »frivilliga bevillning» borde utgå med 5 d:r s:mt årligen för hvarje Ridderskapet och Adeln samt Krigsbefälet tillhörig, skattlagd, hel gård eller helt mantal, utom säteri- och ladugårdar samt rå- och rörshemman.
För de till enskilde förpantade kronogodsen, äfvensom för eljest skedda försträckningar till kronan, skulle erläggas hvar femte penning utaf intresset å det försträckta kapitalet.
Utaf för öfrigt fruktbärande kapitaler samt skeppsparter och handelskompanier skulle ej mindre Adeln och Krigsbefälet än Preste- och Borgare-stånden tillhörande personer utaf behållna intresset eller vinsten utgöra hvar tionde penning.
Utaf presterskapet skulle samma kontribution utgå som Presteståndet vid '1678 års riksdag sig åtagit; och skulle således Biskopar och Superintendenter erlägga hvar femte tunna utaf den spanmål, som vöre dem anslagen från kyrkohärbergena, utom prebendepastoraterna, samt Pastorer i städerna femte delen utaf sin ordinarie underhållsspanmål.
Hvarje Kyrkoherde på landet skulle utgöra 6 tunnor spanmål för 64 hela mantal och efter denna beräkning för hvart och ett större eller mindre gäll; dock borde endast hälften häraf utgå under nådåren.
Likaså åtog sig borgerskapet att fortfarande utgöra enahanda bevillning, som vid 4 678 års riksdag bestämdes och i en då upprättad särskild repartitionslista fanns bestämd.
De som icke tillhörde någotdera af Riksstånden skulle, enligt Landshöfdingen och Magistratens taxering, erlägga en kontribution, motsvarande hvar femte penning af all annan inkomst än löner.
Jemte nu uppgifna bevillningsafgifter, borde krönings- och bröllops-gärder samt en särskild, efter förut fastställda grunder utgående, så kallad skeppshjelp utgöras af samtliga Stånden.
Under riksdagen år 1682 åtogo sig Adeln och Krigsbefälet en bevillning, motsvarande 10 procent utaf den för hvarje militär eller civil tjenst anslagna lön; och borde denna afgift äfven utgå för »karakter och titel», samt oaktadt tjensten icke af innehafvaren bestriddes.
För Adelns och Krigsbefälets tjenstefolk mellan 4 5 och 60 år skulle likaledes bevillning utgå med enahanda belopp, då lönen uppgick till 60 d:r k:mt och deröfver för mans- eller 30 d:r för qvinsperson, men med % d:r s:mt för dräng och 4 d:r för piga, som hade mindre eller ingen lön.
Bevillningsafgiften borde betalas af husbonden med rättighet till ersättning genom afkortning å tjenstehjonets lön.
De personer, hvilka icke tillhörde något af Riksstånden, såsom arrendatorer och inspektörer, m. fl., skulle, efter samma beräkningsgrunder, erlägga sagda afgift såväl för sig sjelfve, som för sin betjening.
Frälsebönderne skulle för sina tjenstehjon utgöra denna bevillning lika med skatte- och kronobönderne; men för öfrigt borde Adelns bönder endast erlägga hälften af hvad skatte- och krono-allmogen komme att utgöra.
Den vid 4 680 års riksdag af Adeln åtagna fastighetsbevillningen bibehölls.
Af förpantade kronoräntor samt af behållna intresset å eller vinsten genom kapitaler, skeppsparter och handels-kompanier skulle hvar fjerde penning erläggas.
Att enahanda bevillningsafgifter, som Adeln och Krigsbefälet sig åtagit, skulle komma att utgöras af bergslagen och bergsbruksidkarne, förutsattes i riksdagsbeslutet.
Biskopar och Superintendenter samt Pastorer i städerna skulle under krig utgöra hvar femte och' i freds - IG82 års riksdag. 4 1686 års riksdag.
1689 års riksdag. tid hvar tionde penning af det underhåll de utaf kronan innehade, ehvad detta Utgick i spanmål eller penningar.