Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t efter taxans utfärdande redan, enligt allmänna kungörelser och cirkulärbref, vidtagna jemkningar, förklaringar och ändringar, eller ock för att vid berörda grunders tillämpning lemna någon uppmärksamhet åt de i afgifna motioner gjorda framställningar, samt för åstadkommande af ett ändamålsenligare förtullningssätt genom utbyte af värdeförtullning mot förtullning efter vigt eller annan grund; äfvensom Rikets Ständer i allmänhet biträdt hvad Kongl. Maj:t föreslagit i fråga om bibehållande till detta års slut af förut gällande bestämmelser rörande spanmålstullen, samt medgifvit att den tullinkomst, som för utländsk spanmål kunde under tiden inflyta, öfverlemnades till Kongl. Maj:ts disposition för att användas till undsättning åt inbyggare i de orter, som kunde blifva af missväxt hemsökte; och hade, bland förbudsbestämmelserna i 1841 års taxa, den mot införsel af otvinnadt och odubbleradt kardullsgarn eller så kalladt klädmakaregarn blifvit af Rikets Ständer till borttagande föreslagen, hvartill Kongl Maj:t ock, äfvensom till åtskilliga af de utaf Rikets Ständer i öfrigt gjorda jemkningar uti bestämmelserna i 1841 års taxa, behagade, vid utfärdandet af nu gällande tulltaxa af den 5 November 1845, lemna nådigt bifall.
I sammanhang härmed anmälte föredragande departementschefen i underdånighet, att styrelsen för en i staden Gefle bildad så kallad handelsfrihetsförening till Kongl. Majit öfverlemnat dels underdånig skrifvelse af den 26 nästlidne Juli, innefattande redogörelse för de orsaker, som framkallat denna stiftelse och för de åsigter, som hos föreningen gjort sig gällande angående behofvet af en till mera frihet i varuvexlingen med utlandet ledande förändring i tullagstiftningen, och dels underdånigt förslag till tullafgifter för inkommande och utgående varor jemte bifogade förklaringar och motiver, till det afseende Kongl. Majit kunde finna detsamma förtjena; och hvilken underdåniga skrifvelse samt förslag till tulltarifer m. m., dem Kongl. Majit behagat låta tillställa chefen för Finansdepartementet, nu jemväl voro bland handlingarna befintliga.
Skrifvelse, N:o 40, 11 Då, enligt hvad i ofvanberörda måtto blifvit utredt, de af 1839 års Tullkommitté för tullregleringen antagna grunder blifvit af Rikets Ständer i allmänhet godkända, änskönt desamma, af förekomna anledningar, ansetts ännu icke kunna i så vidsträckt mån som kommitteen föreslagit vinna tillämpning, och då, under den sedermera förflutna tiden, ej mindre inom landet, på sätt ofvan är omförmält, större frihet blifvit medgifven för utöfvandet af handel och näringar, än äfven en del främmande länders tullagstiftning tagit en i flera hänseenden friare rigtning, samt alltså de betänkligheter, som må hafva utgjort hinder för en mera fullständig tillämpning af de ifrågavarande hufvudgrunderna, numera syntes kunna antagas hafva upphört, fann, vid sådant förhållande samt med åberopande af den utredning, 1839 års tullkommitté, enligt hvad dess till trycket befordrade handlingar utvisa, åt detta ärende lemnat, föredragande departementschefen sig, i öfverensstämmelse med hvad jemväl blifvit af den omförmälta Beredningen hemstäldt, böra för den blifvande taxeregleringen underdånigst föreslå antagandet såsom allmän hufvudgrund af en oinskränkt handelsfrihet, så att förbud mot någon varas in- eller utförsel icke vidare må äga rum, äfvensom af den klassifikation och de öfriga grunder för tullafgifternas relativa belopp, som blifvit af bemälta Tullkommitté uppställda, så att samma afgifter icke må hvarken för in- eller utförseln öfverskrida 23 procent af hvarje varas värde, utom i de få fall, då särskilta omständigheter, nemligen för införsel af artiklarna socker, tobak och vin samt för utförsel af malm, funnits derifrån påkalla undantag, samt med iakttagande tillika af hvad Kongl. Majit, med hänsigt till en allmännare tullfrihet vid utförsel af inhemska produkter och tillverkningar, samt till åstadkommande i möjligaste målto af mera likstämmighet med norska tulltarifeu och taxans förenkling, täckts i nåder föreskrifva; och uti hvilket underdåniga tillstyrkande chefen för Civildepartementet, statsrådet Fähraeus, som, enligt hvad ofvan är nämndt, i sin dåvarande egenskap af kanslidepartementschef uti Generaltullstyrelsen, jemväl deltagit i den föregångna beredningen af ärendet, instämde.
Faxe, som i öfrigt var af lika tanke med statsråden Munthe och Fåhreeus, yttrade sig, hvad särskilt angick artiklarna jern och malm, sålunda: »ehuru jag delar den åsigt, att tillåtelsen till utförsel af tackjern icke skulle medföra någon skada för svenska stångjernstillverkningen, vare sig med hänseende till sistnämnda varas afsättning på den utländska marknaden eller i afseende på priserna derför, helst om en lämplig utförselstull åsättes råämnet eller tackjernet, anser jag dock frågan om tiden, då tillåtelse till en sådan utförsel må träda i verkställighet, hufvudsakligen böra bero deraf, huruvida åtgärden är nödig för att bereda en eljest saknad afsättning, till skäligt pris, af det tackjern, som här kan 12 Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse, N:o 40. tillverkas, och om den sammanstår med stångjernstillverkarens på häfd grundade billiga anspråk att inom landet finna erforderligt råämne för sin tillverkning.
Någon klagan öfver saknad afsättning förspörjes för närvarande icke från tackjernstillverkarnes sida, och priserna å denna vara äro jemväl sådana, att de förre, i förhållande till stångjernets försäljningsvärde, hafva en skälig andel i den gemensamma vinsten.
Tillverkningen af stångjern har under senare åren betydligt stigit, och sannolikt är, att densamma, till följd af den tillverkningsfrihet vid redan befintliga verk och den lättnad vid anläggningen af nya, som enligt Kongl.
Maj:ts nådiga förordning angående stångjernssmidel och den gröfre jernförädlingen af den 27 April 1846 blifvit medgifven, kommer att ytterligare ökas, i hvilket fall ett större behof af tackjern och i förening dermed ökad täflan imellan köpare af denna vara måste uppkomma; men innan dessa nya förhållanden, jemte verkningarna deraf på tillgången och priserna å tackjernet, hinna närmare utvecklas, synes det icke vara lämpligt att på förhand bestämma om eller när utförsel af denna vara må äga rum; och då betänkligheten mot tillåtelse till utförsel synes vara åtminstone lika hvad angår malm, som i afseende på tackjernet, torde förbudet emot utförsel af den förra varan jemväl tills vidare böra bibehållas.
Deremot synes införsel af tackjern kunna utan betänklighet medgifvas, på samma gång, som, efter hvad hemstäldt blifvit och deruti äfven jag för miu del i underdånighet instämmer, tillåtelse lemnäs till införsel af stångjern.
Afsigten med en sådan tillåtelse, hvad stångjernet beträffar, är att bereda tillgång på utländskt jern för de behof, till hvilka det svenska jernet antingen icke utan alltför stor kostnad kan användas eller ock är mindre tjenligt än det utländska; hvarvid tillika vinst för landet uppkommer genom skillnaden i priset på det införda och det dyrare inhemska jernet, som till motsvarande qvantitet ytterligare kan ingå i den utländska handeln: på lika sätt kan, genom utländskt tackjerns begagnande för ändamål, dertill detta är antingen mera tjenligt än det svenska, eller i följd af lägre pris med större fördel användbart, det bättre svenska tackjernet besparas för ändamål, hvartill det lämpligast och med mesta fördel kan begagnas; och genom det utländska jernets införande under sådan form vinnes tillika den fördel, att arbetsförtjensten vid stångjernsberedningen kommer landet tillgodo.
Naturligtvis bör härvid iakttagas, att en lämplig införselstull bestämmes till skydd för den inhemska jernhandteringen; och om denna tull fastställes till 25 procent af värdet eller 4 r:dr för stångjern och 2 r:dr för tackjern per skeppund, bör, när dertill läggas frakt, tolag och öfriga omkostnader, af införselsfriheten icke befaras något mehn för den inhemska tillverkningen, vare sig af stångjern eller tackjern, Kongl.
13 icke ens i de fall, der den förra tillverkningen hufvudsakligen är beräknad på förbrukningen inom landet, eller det här tillverkade tackjernet, i anseende till beskaffenhet och användbarhet, står på samma punkt som det utländska.
Genom tillåtelsen till införande af utländskt tackjern kan för öfrigt samlas en erfarenhet, tjenlig att bibringa full visshet om oskadligheten af en tillåtelse att utföra svenskt tackjern, såvida nemligen det visar sig, att tillfällig brist pä detta senare kan genom införsel utifrån ersättas, och att derjemte stångjern, som här tillverkas af utländskt tackjern, erhåller fördelaktig afsättning äfven pä den utländska marknaden.
Imellertid är det ostridigt, att en ökad inhemsk produktion af tackjern, i förening med införsel af utländskt sådant jern, kan föranleda en större tillgång på denna vara, än som inom landet kan förbrukas, och i detta fall inträder tvifvelsutan ett behof, att till fördel för tackjernstillverkaren medgifva varans utförsel, likasom det då ock kan ske utan skada för stångjernstillverkaren.
För sådan händelse är behöfligt, att Kongl. Maj:t må kunna vid tillåtelsens meddelande utsätta en utförselstull, hvarigenom berörda näringars stridiga intressen förmedlas, och att denna tull således, utan att vara så hög, att utförseln derigenom göres omöjlig eller alltför mycket försvåras, likväl är sådan, att den åt inhemska jernförädlingen lemnar tillräckligt skydd vid konkurrensen på verldsmarknaden; och jag vågar alltså i underdånighet tillstyrka, att Kongl. Maj:t täcktes föreslå Rikets Ständer att i nämnda afseende fastställa en maximitull af 2 r:dr b:ko för skeppundet tackjern, i sammanhang hvarmed jemväl torde antagas en eventuel utförselstull å malm af 33 V3 r:dr för 100 r:drs värde.
Statsrådet friherre
Gyllengranat instämde uti statsrådet
Faxes förberörda yttrande, hvaremot statsrådet Wcern, som förklarade sig icke kunna biträda tillstyrkandet att bibehålla ovillkorliga förbudsbestämmelser, isynnerhet som de nu ifrågasatta endast gälde två artiklar, af hvilka rika förråder voro att finna i landet, i öfrigt, och under åberopande af sitt anförande till statsrådets protokoll vid tullfrågans behandling år 1845, yttrade, att statsrådet väl i allmänhet instämde i hvad föredraganden tillstyrkt angående hufvudgrunderna för en blifvande tullreglering, och visserligen ansåg det af Beredningen med tillämpning af dessa grunder uppgjorda taxeförslag innefatta ganska väsentliga förbättringar i den nu gällande taxan, men att statsrådet dock för sin del funne, att dä man antog 25 procent af varuvärdet såsom högsta tullsats och dertill lade 20 procent af denna, hvartill tolags- samt handels- och sjöfartsafgifterna öfverhufvud kunde antagas sammanlagdt uppgå, samt derigenom för flera varor höll importafgifterna vid en höjd af 30 procent af varans värde (fartygsumgälder oberäknade), kunde 14 Kongl.
Skrifvelse, N:o 40. sådant svårligen antagas utgöra ett tillräckligt verksamt medel att undertrycka smyghandeln och lifva den lagliga handeln, helst kändt vore, alt den så kallade smugglingsassyransen vore omkring hälften lägre och frestelsen till lagbrott således ännu alltför stor.
Statsrådet förestälde sig, att konsumtionsafgiftens billighet väsentligen befordrade dess utgående, och att endast i färre fall, der ett starkare skydd kunde anses tills vidare nödigt, skäl vore för handen öfverskrida 20 procent, dock att för egentliga lifsförnödenheter samt råvaror för afsevärda fabrikationer nödigt vore att hålla afgifterna vida lägre, i det förhållande behof och omständigheter gifva vid handen.
Silfverstolpe yttrade, att hvad först angick de ifrågakomna artiklarna tackjern och jernmalm, äfven statsrådet väl icke fann någon fara böra uppkomma för jernhandteringen genom tillåtelse till deras utförsel, derest ifrågavarande bägge artiklar blefve vid utförseln förtullade efter särskilt med afseende på varans bättre eller sämre beskaffenhet åsatt värde, och belagde med en lämpligen afpassad tullafgift, men ansåg likväl att, då inom idkarne af jernhandteringen den mening i allmänhet vore rådande, att tillstånd till dessa varors utförande skulle vara för deras rörelse i högsta måtto förderflig och olycksbringande, det icke vore lämpligt att medgifva en sådan utförsel, åtminstone vid en tidpunkt, då redan i andra afseenden en större frihet i handteringen nyligen trädt i verksamhet och ännu icke kunnat visa sina följder för dess äldre idkare; hvadan statsrådet i underdånighet tillstyrkte att förbuden emot utförsel af tackjern och jernmalm för det närvarande måtte bibehållas.
Såsom en följd häraf och då bergsmannahandteringen derigenom fortfarande blefve inskränkt i dispositionen af sina produkter och således behöfde skydd emot utländsk medtäflan, tillstyrkte statsrådet äfven bibehållande af det hittills gällande förbudet emot införsel af tackjern.
I öfrigt var statsrådet af lika tanke med föredraganden statsrådet Munthe.
Uti sistnämnda yttrande instämde statsrådet friherre Peyron.
Statsrådet friherre Stael von Holstein delade den af föredragande departementschefen, yttrade tanke; hvaremot hans excellens statsministern för utrikes ärendena herr friherre
Ihre biträdde statsrådet Silfver stolpes förenämnda mening.
Hans excellens justitie statsministern herr grefve Posse åter förenade sig med statsrådet Munthe.
Kongl. Maj:t, som, i öfverensstämmelse med Dess vid anbefallandet af det förevarande ärendets beredning gifna föreskrift, att dervid borde tillses, huruvida nuvarande förbudsbestämmelser mot varors in- och utförsel kunde i utbyte mot lämpliga tullafgifter upphöra, förklarade sig väl Kongl. Majits Nåd.
15 hafva önskat, att samtliga dessa förbudsstadganden nu måtte, utan äfventyr för befintliga anläggningars bestånd, kunnat borttagas, men, på de af statsrådet Silfverstolpe anförda skäl, ansåg betänkligheter deremot möta i afseende § vissa slag af gjutet jern och malm, behagade i nåder förordna, att för införsel af tack- och barlastjern, samt för utförsel så väl deraf, som af de dermed likartade artiklarna ostämplade och oborrade kanoner, stycken, nickhakar och mörsare, jemte hällar öfver 1
Vi tums tjocklek samt lod och lödjor öfver 1 sk:pds vigt stycket, äfvensom af malm, rå och osmält, ej specificerad, nuvarande förbudsbestämmelser borde bibehållas; dock att, på sätt statsrådet Faxe tillstyrkt, framställning skulle till Rikets Ständer göras derom, att eventuela tullafgifter borde, på förr öfiigt sätt och för att något band icke måtte genom bristande tullbestämmelser läggas å Kongl. Maj:ts rätt att förbuden upphäfva, å nu ifrågavarande artiklar af Rikets Ständer utsättas; hvaremot Kongl.
Maj:t täcktes till hvad statsrådets samtlige ledamöter hemställt ej mindre i afseende å upphörandet af öfriga förbudsstadganden, än ock rörande grunderna vare sig för medgifvandet af fullkomlig afgiftsfrihet eller åsättandet af tullafgifter, äfvensom till hvad statsrådets fleste ledamöter, angående afgifternas relativa belopp samt den höjd de i allmänhet icke borde öfverskrida, föreslagit, lemna nådigt bifall.
Vidare och med anledning af den förberedande behandling ärendet undergått, samt med tillämpning af det beslut Kongl. Maj:t nu behagat angående hufvudgrunderna för tulltaxeregleringen fatta, yttrade sig i afseende af de dervid erforderliga speciella åtgärder och bestämmelser föredragande departementschefen, statsrådet Munthe, i underdånighet på sätt och i den ordning, här nedan förmäles.
Med hänsigt till Kongl. Maj:ts meddelade ofvanberörda föreskrift, att vid den förevarande regleringen borde afses taxans möjligaste förenkling, hade fråga uppstått, huruvida icke, då utsättandet deri af det värde, hvarje vara anses äga, afsåge för sjelfva förtullningen i allmänhet främmande ändamål, den kolumn, som upptager dessa tullvärden, lämpligen skulle kunna ur taxan uteslutas.
Den grund, hvarefter inkommande och utgående varor förtullas, utgöres nemligen, antingen af det bestämda belopp, som i taxan finnes visst qvantum af hvarje sådan vara åsatt, eller ock af der stadgad procent å det värde, hvartill en del varor, å hvilka fix medeltull icke, i anseende till en större värdeskiljaktighet 2 IG Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse, N:o 40. de särskilta slagen deraf, ansetts kunna bestämmas, i föreskrifven ordning angifvas eller vid tillåten inlösning uppgå; men vore deremot icke, med undantag af det i 25 § tulltaxeunderrättelserna omlörmälta fall, att gods under transporten tagit sådan skada, att det ej anses kunna draga den i taxan bestämda tull, beroende på det der utsatta tullvärde.
Det vore hufvudsakligen den rikets stapelstäder tillkommande tolag och andra dem på vissa varor beviljade afgifter, som beräknas efter de varorna åsätta tullvärden, äfvensom sagda värden ligga till grund för transitoafgiftcns och nederlagsrekognitionens utgörande, — för tillgodonjutaride, enligt 24 § tulltaxeunderrättelserna, af s. k. föring — samt för uppskattningen af konfiskationsgods och bestämmandet af det derpå beroende bötesbeloppet, — jemte en del öfriga mindre väsentliga fall med hänsigt till tullförfattningar nas tillämpning.
Hvad nu först anginge tolagen, hade Kongl. Maj:t, uti en till Rikets senast församlade Ständer aflåten proposition, framställt förslag om densammas upphörande såsom en stapelstäderne i riket omedelbart tillfallande efter fastställd procentberäkning för hvarje stad utgående afgift på in- och utförda varor, emot ersättning till desse städer genom bestämda anslag af tullmedlen, och att staten borde beredas godtgörelse för denna ersättning genom en på tullbeloppen i stället för å varuvärdena beräknad afgift, i hvilket afseende omkring 10 procent å den tull, som för hvart varuparti erlades, funnits tillfyllestgörande; och ehuru Rikets Ständer, under åberopande hufvudsakligen deraf, att någon obelåtenhet med det närvarande förhållandet icke försports från stapelstädernes borgare, funnit sig icke kunna till Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga proposition lemna bifall, ansåg sig likväl föredraganden, i öfverenssstiimmelse med den inom Beredningen yttrade åsigt om förslagets ändamålsenlighet, icke kunna undertrycka den önskan, att en reglering med stapelstädernes tolagsinkomster på de hufvudsakliga grunder, som redan blifvit af Kongl. Maj:t föreslagna, måtte kunna åstadkommas.
Imeilertid och då, för vinnande af en önskvärd förkortning af tulltaxan, uteslutandet af der utförda tullvärden, hvilka icke i någon annan handlande nations tulltarif veterligen äga motsvarighet, syntes, såsom en på Kongl.
Maj:t ensamt beroende åtgärd, ej böra möta hinder deraf, att den ifrågasatta tolagsregleringen möjligen icke nu eller framdeles komme till stånd, borde något sätt uppgifvas, hvarigenom, utan ändring i den olika tyngd, hvarmed tolagsafgifterna i de särskilta stapelstäderne belasta de flesta tullpligtiga varor, och utan upphörande af den desse städer hittills medgifna rätt att samma inkomster genom egen försorg uppbära och använda, berörda afgifter kunde komma att beräknas efter annan grund än de ifrågavarande tullvärdena.
Skrifvelse N:o 40. 17 tullvärdena.
Härvid och enär, enligt hittills gällande stadganden, tolag icke äger rum å tullfria varor, utan i allmänhet endast å sådana, som äro med in- eller utförselstull belagda, samt då, i fullföljd af den grundsats, som föranledt berörda föreskrift, tolagen rätteligen lärer böra å de tullpligtiga varorna utgå i den mån, de ansetts böra draga högre eller lägre tull, men ingalunda efter värdet, som å en vara, hvars in- eller utförsel ansåges böra jemförelsevis mindre försvåras och derföre vore åsatt en lägre tullbestämmelse, det relativa värdet kunde vara och tolagen alltså blifva vida högre, än å en annan, hvars in- eller utförsel vore mindre önskvärd och derföre högre tullbeskattad, syntes tullbeloppen lämpligen kunna träda i tullvärdenas ställe såsom grund för tolagsafgifternas beräknande; och hemställde föredragande departementschefen, under förutsättning att hinder fortfarande ansåges möta för åstadkommande af den allmänna och fullständiga reglering, hvilken såsom företrädesvis ändamålsenlig blifvit här ofvan i underdånighet ifrågasatt, att berörda alternativa förslag till förändrad grund för tolagens beräkning måtte af Kongl. Maj:t godkännas, och hvarvid borde iakttagas, att de derigenom hvarje stapelstad af tolagen tillflytande årliga inkomster blefve begränsade till ett belopp, som ungefärligen motsvarade medeltalet af de sista fem årens, och att följaktligen sistnämnda summa borde tagas till grund för bestämmandet af den procent å tullafgifterna, som för tolagens framtida beräkning för hvarje stad fastställes, äfvensom den försäkran stapelstäderne lemnäs, att minskning i tolagsinkomsterna ej skulle af den omständigheten kunna dem tillskyndas, att tullafgifterna framdeles blefve nedsatta, utan att i sådan händelse godtgörelse skulle beredas antingen genom bestämmande af en mot ändamålet svarande högre procentberäkning eller annorledes; och syntes, derest de i berörda afseende erforderliga utredningar och förslag icke kunde medhinnas och afgifvas samt pröfvas före den tid, den nya tulltaxan bör träda i verkställighet, tolagsberäkningen kunna, intilldess en sådan reglering kan komma till stånd, få fortfarande grundas pä de i nuvarande 1845 års taxa utsatta tullvärden.
Beträffande sedermera de i tullförfattningarna förekommande fall, då vid deras tillämpning tullvärdena tjena till efterrättelse, nemligen: vid beräknandet af nederlagsrekognitionen, hvilken enligt 35 och 38 §.
§. i nederlagsförordningen af den 45 Maj 1843 utgöres med % procent vid inkommande och lika mycket vid utförsel, å varornas i taxan bestämda tullvärde, äfvensom af den genom kongl, brefvet den 28 April 1842 till V> procent för dag af varutullvärdet bestämda packhushyra för gods, som, ämnadt till nederlag eller kreditupplag, blifver utöfver en viss tid i Stockholms packhus qvarliggande; — för utrönande af det vaBih. till R.
St. prot. 1847 och 1848. 1 Sami. 1 Afd. 10 Haft. & 18 Kongl. Majds Nåd.
Skrifvelse, N:o 40. ruvärde 200 r:dr, hvarpå beror dels, enligt 16, 22 och 23 §. i seglalionsordningen af berörde den 13 Maj 1843, om och i hvad mån ansvar bör följa för skeppares underlåtenhet att adenina behörigt manifest, dels, enligt 28 §, det för försummad återutförsel, då sådan bör verkställas, eller, enligt 30 § allt i sistnämnda författning, för uraktlåten angifning af varor och gods, inom den för hvart af dessa fall i hvardera paragrafen föreskrifna tid stadgade bötesansvar; — samt vid bestämmandet af den bötespåföljd, som äger rum för öfverträdelser ej mindre af föreskrifterna i stadgan om hvad vid sjöfart inrikes orter imellan iakttagas bör samt om inrikes tullförpassning och bevakning, jemväl af den 13 Maj 1843, än ock af de lagbestämmelser, som innehållas i förordningen af den 22 December 1841 till förekommande af oloflig införsel och utförsel af varor; så ansåg föredraganden hinder icke böra möta hvarken derföre, att varuvärdena, der de ligga till grund för bestämmandet af ansvarspåföljderna, i stället utrönas genom behörig inför domstol skeende värdering, eller derföre, att i öfriga fall, t. ex. vid beräknandet af rekognitionsafgiften för nederlagsvaror, eller i fråga såväl om hyra vid försummadt uttagande af gods från packhuset, som om bötesansvar för uraktlåten återutförsel eller angifning af varor inom stadgad tid, beloppen kunna bestämmas efter en de sista fem årens medelintrad motsvarande procent å den inkommande tull, som å varorna belöper, i stället för å deras tullvärde; i hvilket afseende föredragande departementschefen hemstälde, att Kongl. Maj:t måtte täckas anbefalla Generaltullstyrelsen att afgifva och Kongl. Maj:ts nådiga pröfning underställa särskilt förslag till de förändrade bestämmelser, som i förenämnda hänseenden kunde finnas erforderliga och lämpliga.