Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så hastigt skedde allt detta, att oaktadt hela tarlatansklädningen var uppbränd, förblef likväl stärkkjolen inunder all- deles oberörd af elden.
Elden kan inte brinna utan luft; att utestänga luften alltså eller, med andra ord, att kväfva el- den är ett ännu säkrare sätt att släcka den än att hälla vatten på lågorna, ty det tar lång tid att fullkomligt genomdränka en person med vat- ten, och tills detta är gjordt, fortfar elden att brinna; men om man lägger sig ned och rullar, kan man fullkomligt släcka lågorna på några se- kunder.
På samma sätt om ett barn fattar eld, så slut det utan fruktan intill er, med lågorna närmast, och lägg er ner med det.
Om ni icke trycker del nära intill er, skall ni icke lyckas utsläcka elden; men då ni ligger bredvid det, så svep edra egna kjolar tätt omkring barnet, och om ni blott kan rulla det på lågorna, skall ni genast kunna kväf- va dem.
Ingen, som gör den upptäckten, att hon brinner, kan i samma ögonblick af förskräckelse och ån- gest tänka ut bästa sättet att handla; vi vilja därför uppmana hvar o c h en att klart fatta sitt beslut på förhand, så att genast vid upptäckten af lågorna den tanken måtte flyga genom ens hufvud: nJag måste lägga mig ned oeh rullan.
Vi hoppas allvarligt, att ingen af våra läsarin- nor någonsin måtte få anledning att bruka den regel, som vi nu försökt att hos dem inskärpa, men om så skulle hända och de hafva själfbe- herskning nog att genomföra den, så skola de helt säkert blifva tacksamma att hafva lärt en så enkel metod att öfvervinna en så fruktansvärd fiende.
^ » ^ » Kvinnans huslighet, särdeles i omsorgen för det dagliga, måste likna urets dolda driffjäder.
Ordningen måste såsom närvarande gifva sig tillkänna i stilla harmoni, likasom visaren stilla- tigande angifver timmar o c h minuter.
Flickornas Damer i spårvagn och omnibus.
En välmenande sparlakanslexa.
mamma är naturligtvis med i Djurskyddsföreningen!
* * * ^ | k a l l jag v å g a?
Is J a g känner, att det är djärft, oerhördt.
I damernas egen tidning, en sparlakanslexa åt damerna!
J a g ser i andanom 100,000 par ögon, bruna och blå, svarta o c h grå, kasta mildt förebrå- ende blickar på m i g.
J a g ser, hur mången förtjusande öfverläpp spotskt krökes, o c h jag hör, huru isynnerhet de yngsta damerna — unga äro vi j u alla!
— för- smädligt läspa fram: » D e t är naturligtvis en gammal knarrig ungkarl, en gubbstut, som är framme o c h gnatar! » Men, gudskelof!
Det skall man då ej säga om mig.
M i n annars så ridderlige vän » N o m de p l u m e » har med en indiskretion, som är fördömlig, men som här händelsevis vafit till nytta, afslöjat mitt kön.
H a n vet, den stygge, att jag är en kvinna o c h icke en elak karl, en manstackare, en » P e b e r s v e n d » eller en af Strindbergianism angripen » r ö d h a l s d u k ».
Och nu kanske jag kan våga mig fram med min lilla välmenta sparlakanslexa åt enkanner- ligen Stockholms damer, men äfven åt damerna öfver allt i hela världen, där det finnes spår- vagnar och omnibusar, ty — icke sannt?
— vi äro oss alltid lika, alltid o c h öfverallt.
* * * D e små söta fröknarna Klara Trippensteg oc % A n n a W i p p e n s t r ö m ha gjort sin lilla mid- dagspromenad.
D e ha gått ända från Sture- gatan till Hellbachers kafé vid » t o r g e t ».
Där ha de hvilat sig vid ett par tårtor.
Se ' n ha de gjort ett par slag i östra allén, å Arsenals- gatan o c h fram till N o r r b r o; de ha kanske också » gått » i ett par bodar o c h köpt sig biljetter till kvällens opera, o c h nu skola de återvända h e m där borta v i d Sturegatan, där mammorna vänta m e d middagen.
4 Men de små söta fröknarna dagens mödor.
äro trötta efter » V i ta ' väl spårvagnen? » säger K l a r a.
» Ja, visst göra vi d e t!
» svarar A n n a, o c h så drifva de i sakta mak ner åt Kungsträd- gårdsgatan, » O, så ' n stilig p l y m!
» säger A n n a oeh stan- nar utanför fru Ahnfelts vackra butik.
» O, j a, låt oss titta!
V i vänta här på spår- vagnen! » Och så titta de D e tänka ej på, tesspår borta v i d på Norrmalmstorg.
Vagnen får stanna och prata o c h beundra.
att spårvagnen har sitt m ö - » D r a m a t e n » o c h ett annat D e stanna, där de äro.
hos d e m.
O c h vagnen kommer, det är middagstid, o c h vagnen är nästan fullsatt af personer, som från sitt mödosamma arbete nu vända hemåt.
Hä- starne ha med ansträngning nyss satt den tunga vagnen i gång efter uppehållet vid mötesspåret.
Men när A n n a o c h Klara vifta m e d sina pa- rasoller, får vagnen stanna igen, o c h hästarnes arbete försvåras.
Men mamma har sagt, att man måste vara försiktig: aldrig stiga af eller på vagnen, me- dan den är i gång!
Men kunde då inte de söta små ha gått de stegen till mötesspåret?
J a g är icke m e d i Djurskyddsföreningen och är icke vän af det klemiga pjunk, som ofta drifves med djuren, under det så litet göres för människan.
Men jag är ännu mindre vän af onödigt djurplågeri o c h hycklande djurvän- lighet.
få Oeh huru göra damerna ofta, då de anropa omnibussarne på Drottninggatan?
Det är en smal sak att i en enda blick öfverskåda den öppna omnibussen o c h se, om där finnes en enda plats ledig.
Men huru många tusen gånger har jag ej sett damer — unga o c h gamla — ställa sig och vifta åt kusken att stanna, fastän omni- bussen är fylld till sista plats.
K u s k e n, som vänder ryggen åt vagnen, stan- nar, ty han tror, att någon plats är ledig, fastän så ej är.
Nu är det en brist å både omnibussar o c h spårvagnar att de ej ha ett märke, en signal- flagga eller dylikt, hvarmed kunde tillkänn a- gifvas, när alla platser äro upptagna, såsom bruket är nästan öfverallt i utlandet.
Men när sådant icke finnes, skulle icke damerna själfva kunna se efter dylikt, innan de stanna den tunga v a g n e n?
A r det nog n u?
A c k, nej, inte än!
D e t värsta kommer nu.
J a g vill inte tala om den märkliga erfaren- het jag gjort, att damerna ha så obegripligt svårt att lära sig stiga framåt, när de stiga ur en gående spårvagn eller omnibus.
J a g hörde visserligen en knarrig gubbe vid ett dylikt tillfälle, då en dam steg bakåt från omnibussen o c h naturligtvis föll i gatan, gor- ma för sig själf: » O c h åt dem vill man ge rösträtt! » Men jag fäste mig inte vid den oar- tigheten.
D e n var för grof.
N o g skulle vi duga i politiken, fastän vi ej kunna lära oss stiga riktigt ur en spårvagn.
D e t förra är mycket lättare.
Nej — jag k o m m e r nu till den stora ankla- gelsepunkten: våra anspråk på männens » ar- tighet » — isynnerhet i omnibussar o c h spår- vagnar.
Omnibussens alla sittplatser äro upptagna.
Längst in sitter ett par gamla gubbar.
Så ett par äldre damer.
V i d a r e en arbetare, ett par unga herrar o c h slutligen ett par unga flicksnärtor.
D e senare sitta ytterst vid ingången.
V a g n e n stannar, men flickorna stanna ej sitt oskyldiga lifliga prat.
E n äldre dam stiger in.
Flickorna ge ej akt därpå strax.
Så se de upp — o c h kasta en blick öfver vagnen.
Så stiger en af dem upp — tror n i?
V i s s t inte!
D e kasta i stället en tydlig blick på ar- betaren där framme i midten af vagnen.
Ilan skall naturligtvis stiga upp.
Och han har redan gjort d e t!
Ä f v e n de båda unga männen stiga upp, o c h den gamla damen tar en a f platserna under ett vänligt tack.
Hvarför skulle nu just männen stiga u p p?
De k o m m a sannolikt från sitt kanske an- strängande arbete o c h hafva tagit plats i om- nibussen just för att hvila sig på hemvägen.
K u n d e icke lika gärna någon af de unga da- merna ha stigit upp?
K o m m e r aldrig i fråga!
att få sitta.
D e ha pretention på Ä n n u mera obehagligt verkar det att se — såsom man tyvärr ofta får — unga damer komma in i en fylld vagn o c h med blick o c h gest pretendera det gamla män lemna sina platser åt dem.
Och hvilka blickar, om de ej göra det!
Om ingen herre reser sig för unga hennes nåd!
Och hur ofta får den herre, som reser sig, ett tack för sin uppoffring?
Myekefc, m y c k e t sällan!
D e t är som vore det en afgjord rättighet. '
V i vilja i så mycket likställighet med man- nen i rättigheter, må vi då EJ g l ö m m a att vi också böra ha likställiga skyldigheter.
Och mä vi framför allt aldrig pocka på mannens uppmärksamhet m o t oss, hvilken endast får sitt värde, där den visas frivilligt!
Det hela är en bagatell, kan det synas.
M e n damernas — isynnerhet de m y c k e t ungas — uppträdande i omnibussar o c h spårvagnar tyder hän på en brist i uppfostran, som är bedröflig — brist på den dygd, som kallas ödmjukhet, anspråkslöshet.
E n dygd, som annars är så skön, icke minst när den pryder de unga!
Masque de Fer.
Ett nyt kvartal står för dör en och alla våra KVARTALSPRENUMERANTER påminnas att nu O F Ö R D R Ö J L I G E N förnya prenumerationen, på det att intet af brott i tidningens ordentliga expedition må be- höfva ega rum.
Sent ankommande pre- numeranter löpa risk att gå miste om ett eller annat af de första numren i det nya kvartalet, alldenstund upplagans storlek bestämmes efter antalet abonnenter, som tecknat sig vid utgången af näst föregå- ende kvartal.
I D U N med I D U N S M O D E - O E H M Ö N S T E R T I D N I N G kostar för kvar- talet E N D A S T 1 K R.
6 5 Ö R E.
Om någon af edra bekanta, ärade lä- sarinnor, ännu ej hafva Idun, förmån dem att försöka ett kvartal, och vi hoppas, att de skola finna sig nöjda och komma åter.
Allt efter upplagans stigning Jean redak- tionen än ytterligare öka sina bemödan- den att i alla hänseenden göra tidningen omvexlande och underhållande.
Arbeten alltså hand i hand med oss far eder egen tidning.
En kinesisk, kärleksroman.
I K O N E R N A a f det h i m m e l s k a riket u t m ä r k a sig öfverallt, h v a r d e u p p t r ä d a, g e n o m alldeles särskilda bizarrerier, s o m ofta n o g å d r a g a d e m åtlöje o c h hån.
P å S A M M A sätt g i c k det n y l i g e n m e d en u n g kines i P a r i s.
H a n s v ä g f ö r d e h o n o m d a g l i g e n förbi en stor symaskinsaffär, i hvars jätteföuster 6 u n g a flickor sutto v i d lika m å n g a maskiner för att g e n o m förfärdigandet a f a l l e h a n d a v a c k r a ar- beten visa f ö r de f ö r b i g å n d e maskinernas för- träffliga egenskaper.
E n a f d e u n g a d a m e r n a, en graciös o c h p i k a n t b l o n d i n, gjorde från första åsynen ett sådant i n t r y c k p å den lätt- antändlige kinesen, att han ljudlöst trädde in i affären o c h h v i s k a d e till den herre, s o m kom emot h o n o m: » J a g älskar den b l o n d a fröken! », h v a r p å hau försvann l i k a ljudlöst, som han k o m m i t.
T v å timmar senare k o m till den u n g a s ö m - merskan ett paket, i h v i l k e t h o n fann en m y c k e t v a c k e r l a c k e r a d ask m e d sötsaker, in- höljd i en m e d g u l d inväfd kinesisk d u k.
D a g l i g e n u p p r e p a d e s dessa söta sändningar, men åtföljdes snart AF v a c k r a broderier, p o r - slinssaker e t c, utan att den f ö r ä l s k a d e kine- sen vann n å g o t annat därmed, än att han s o m vanligt b e u n d r a d e sin u t v a l d a i butikfönstret.
Slutligen h a d e h a n v ä l fattat m o d till ett A F
g ö r a n d e steg, ty en v a c k e r d a g u p p e n b a r a d e han sig i affären i en rikt broderad, d y r b a r sidendräkt m e d ett brinnande ljus i handen o c h ö n s k a d e få tala m e d den b l o n d a sköna, s o m o c k s å strax tillkallades.
M e d h ö g t i d l i g a steg gick han fram till henne, b u g a d e sig o c h hviskade: » G i f t dig m e d mig, m e d a n detta ljus ä n n u brinner! » F l i c k a n, i högsta grad förskräckt, blåste ut ljuset o c h v i l l e nu börja diskutera frågan.
M e n detta a f v a k t a d e ej kinesen, utan så snart ljuset v a r släckt, v ä n d e han r y g g e n till o c h l e m n a d e affären, så som han k o m m i t.
Från denna stund har han varit totalt försvunnen.
Mode- och Mönstertidning har slagit som så väl an, prenumerera taga Modetidningen.
gång — rande Iduns den mest spridda ovanliga prisbillighet, hemmet, att torde den i det den en Iduns läsarinnor, andra vilja göra dräkter för prydliga Idun för dess fram- för närva- slag kanske ännu dess mera för ingalunda lägger på utan hvilka pris, vilja med Modetidningen an endast för själfva trefliga måttligt priset Skan- i hjälpreda rådgifvare sig i dels en verklig handarbeten det billiga till söka modedockor, tillförlitlig alla, också är i sitt att men utgör uppamma vara vara nästan därjämte Skälet — att Idun, Modetidning dinavien däri, alt numera på och dem eller och vill af genom klädsamma som smycka erhållas sina genom hem.
tillsammans af endast 1 kr.
65 öre för kvartalet.
Till de egentliga journalisterna får väl fram- för allt räknas mrs Crawford, hvars närmare be- kantskap våra läsarinnor just nyligen gjort, samt ytterligare miss Lowe, redaktör för » Queen », och miss Friedrichs, som är referent vid » Pall Mall Gazetle ».
Reprisernas rad har ytterligare ökats med » Vilhelm Tell » och » Martha », båda gifna för en talrik och tacksam publik.
Utförandet under hr Hennebergs säkra ledning förtjänar ock på det hela taget allt beröm.
Titelrollen i » Vil- helm Tell » torde höra till hr Lundqvists allra bästa partier, särskildt nu då hr L. i ensemblerna modererar sin väldiga stämma, så att äfven de öfriga solisterna kunna göra sig gällande.
Hr Ödm.ann har öfvertagit Arnolds parti, som natur- ligtvis ej kunnat annat annat än vinna därpå.
Ett annat parti, som också fått ny innehafvare, är prinsessan Mathildas, som i fru Edling funnit en visserligen till det yttre något oansenlig, men i vokalt hänseende så mycket värdefullare repre- sentant.
Fröken Karlsohns Jenny är både känd och välkänd.
Fru Strandberg kvarstår som Hed- vig, men var åtminstone första aftonen ej riktigt väl disponerad.
Hrr Landmark och Gra / ström äro båda bra på sina platser som Ruodi o c h Leuthold.
Hr Lamberg däremot är alltför otymp- ligt stel och tråkig som Gessler och förmår ej göra sin stämma gällande.
Om de öfriga är ej annat än godt att säga.
Utförandet väckte Ulligt bifall och särskildt framkallade ouvertyren en dubbel omgång applåder.
Att violoncellen i densamma låg för högt hade bort kunna undvikas.
I » Martha » togs naturligtvis priset af fru Östberg, hvilken såväl i spel som ännu mera i sång gaf ett förträffligt utförande af titelrollen.
Värdigt vid hennes sida stod också fröken Jungstedt som Nancy, en roll, som ypperligt passar för denna begåfvade sångerskas skaplynne.
Hr Lundmark hade likaledes i Lyonel fått ett parti, som tycktes lämpa sig särdeles väl för honom.
Om vi undan- taga hans Vilhelm Meister i » Mignon » kunna vi ej erinra oss hafva sett honom så bra i något parti som i detta.
Hr Sellergren var också en ingalunda oäfven Plumkett.
Hans röst klingade friskt, om ock föredraget af den bekanta portervisan lät nästan för konsertmessigt.
- I tisdags gafs » Aida » som festföreställning med anledning af amerikanska örlogsångaren Baltimores härvaro.
Ångarens officerare voro nämligen sär- skildt inbjudna alt öfvervara denna representation.
Salongen var naturligtvis fullsatt af en högtids- klädd publik.
ken af sällskapet nu uppförts mer än hundra gånger.
Därjämte repeteras flitigt på » Den stackars Jonathan » af Millöcker, hvilken blir teaterns första nyhet för säsongen.
Slår denna operett an lika bra här som öfverallt i Tyskland, torde den komma att varda ett nytt kassastycke för Vasateatern.
Kammarmusiksoaréer.
Den vanliga serien af kam- marmusiksoaréer, anordnad af hrr Aulin, Sjöberg, Bergström och Carlson, tager sin början i slutet af oktober.
Abonnementsbiljetter erhållas hos alla hrr musikhandlare.
Programmet kommer att upp- taga både äldre och nyare tonverk.
Med anledning af den popularitet dessa soaréer tillvunnit sig under flere föregående år, tro vi, att de äfven nu skola komma att af publiken omfattas med den välvilja, de i hög grad förtjäna såsom en betydelsefull insats i vårt musiklif.
» Alhambra » heter en ny opera af Ivar Hallström med text af H. Christiernsson.
Vid soaréerna å slottet under den gångna vin- tern lära flere stycken ur » Alhambra » kommit till uppförande.
Konungen själf lär därvid utfört ett af principalpartien i den nya operan.
4^ 33 af Iduns läsarinnor, der sommaren gon annan rera som varit och sålunda anledning på juli-kvartalet Modetidningen, o bortresta af denna försummat att härmed, kunna komplettera årgången maste i van / ig ordning rera postanstalt prenume- af Idun med eller underråttas un- eller nå- att utan de genom att å när- prenume- å såväl juli- som oktoberkvartalet å båda tidningarna.
Striden om hjärtan.
U R ett kvinnolifs historia af Johan Nordling.
Katastrof.
Den nordamerikanska staten Kansas gör ansatser till att bli en verklig härd för kvin- noemancipationen, o c h man är där på fullt allvar af den åsikten, att inom få år bestyreisen inom hvarenda stad i staten skall hvila i kvinnohän- der.
Iduns läsarinnor ha redan gjort bekantskap med mrs Salters, vald till borgmästarinna i Ara- gonia, Kansas.
Detta exempel har följts i stä- derna Oskaloosa, Syracuse, Rosville och Colton- w o o d Falls, som numera ha sina högsta embeten besatta af fruntimmer.
Kvinliga journalister i England.
I Lon- don sökte nyligen en dam såsom referent vid en dagligen utkommande kvinnotidning tillträde till referentgalleriet i engelska underhuset, men neka- des tillträde, ehuru några framstående parlaments- medlemmar lade sig ut för henne.
Denna myc- ket omtalade händelse riktade den allmänna upp- märksamheten på det faktum, att i England en mängd fruntimmer nu egna sig åt det journalisti- ska yrket.
Deras antal uppgår i London ensamt till omkring 200.
Man kan efter arten af deras skrifveri indela de londonska kvinliga journali- sterna i tre olika klasser.
Den första omfattar damer af den s. k. fina societeten, som samlar allt prat o c h alla skandalhistorier och sälja dem till skandaltidningarna.
Till den andra klassen höra damer, som skrifva fackartiklar öfver modefrågor eller andra frågor, som särskildt intressera det kvinliga könet.
Bland dessa finns det några verk- liga förmågor, och det berättas, att en dam, som lemnar en artikel i veckan till veckotidningen » Truth », därför har en inkomst af omkring 9000 Svenska teatern.
En teaterkritiker, som å plik- tens vägnar kväll efter kväll måste bevista allsköns nyheter från än den ena än den andra scenen, som kanske under brinnande säsong blolt under loppet af en vecka jagas från en » stor opera » den ena aftonen till en platt tysk fars den andra, för att den tredje och fjärde tröttas ut vid en inne- hållslös operett och ett dödande tråkigt skådespel, att ett sådant ämbetets offer i längden skall bli ganska blaserad gentemot sceniska njutningar, är ej mer än naturligt.
Så mycket större erkännande — o c h framför allt: så mycket afsevärdare — innebär då ock det yttrande, vi hörde en af våra mest kritiska journalistbekanta fälla här om kvällen efter åskådandet af Svenska teaterns » Salig Tou- pinel »: » Jag har icke skrattat så godt på tio långa år ».
Ja, däri ligger det!
Man skrattar godt.
Hvad frågar man då efter den » dramatiska byggnaden », efter den » konsekventa karaktärsteckningen » med mera sådant.
Den, som har roligt, kriti- serar ej.
För öfrigt — hvad herr Bissons lustspel angår, behöfver man visserligen icke alls lemna alla estetiska pretentioner hemma.
Det är kvickt — det är väl också en estetisk form — dialogen är ledig, intrigen, ehuru farsartad, gör sig osökt o c h naturligt.
Härtill kommer, att teatern genom sin framställning, ger åt stycket en synnerligen god dramatisk relief, synnerligen genom herr Holm- quists teckning af Duperon, som, för att använda ett godt ord, är dråplig, och fru Sternvalls ej oäfna Valentine.
Man lemnar föreställningen, utan att, som dess värre ofta händer, ens behöfva tänka på att kasta en melankolisk blick åt » luckan », där man offrade entréen.
Vasateatern har inledt sitt nya spelar med en repris af den populära operetten » Mikadon », hvil- (Slut från föreg.
V|så småningom trängde sig vissheten in på fiiy henne, vissheten af hennes ögons vittnes- » börd, af många små omständigheter från dessa gångna år, som hvar för sig synts henne betydelselösa o c h slagits bort med en lättsinning axelryckning — nu senast miss Blys syn — men som alla tydt mot sanningen och nu med ens ställde sig fram för henne i skarpt ljus med väl- dig öfverbevisningens styrka.
James lefde, det måste vara han, det var han!
Hennes lemmar voro som förlamade.
Hon in- såg, hvilken fara hvarje sekund innebar: en blick åt rätta hållet, o c h han skulle igenkänna henne.
Hon insåg, att den enda räddningen var ögon- blicklig flykt.
Hon kunde j u skylla på ett hastigt illamående, på hvad som helst, och med sin man lemna föreställningen.
Hennes lemmar voro bundna af en förtrollning; icke ett ljud får hon öfver sina hvita läppar; hon förmår ej ens draga sitt hufvud till- baka i logens skugga.
Framböjd öfver barriéren, med händerna kramp- aktigt tryckta mot dess sammetsvall, med ögonen stirrande framför sig i feberglans, sitter hon ännu, när helsningsapplådens genljud dör bort och Bosca stiger af sin häst och börjar sadla af den för att göra de fria sprången från arenan upp på hästryggen.
» Min vän », säger slutligen grefve Stjärne och lutar sig leende fram emot henne, » du sitter så uppmärksam och tyst; detta nummer tycks lifligt intressera dig. » Hon svarar honom icke, vänder blott på sitt hufvud, och deras ögon mötas för en sekund.
Han ryggar tillbaka för hennes blick.
Detta uttryck däri hade han aldrig förr mött.
Det var något outsägligt mörkt, dystert, förtvifladt — och dock trotsigt.
» Min Gud, Käthe », brister han ut; » är du sjuk?
Ditt ansikte är så hvitt och dina ögon feberaktiga.
Så säg, säg då något; vi kunna j u genast resa vår väg. » Men hon stirrar stum ut öfver arenan.
Den franske diplomaten inskrider och hviskar till grefve Stjärne: » Ni har visst rätt, madame har blifvit illamå- ende.
Det är helt säkert värmen här inne, som tagit henne.
Om ni behagar, skyndar jag ut och skaffar hit er vagn, så behöfver- ni ej lenma henne? » Grefve Stjärne mottog tacksamt den erbjudna tjänsten, och baron Furgeon lemnade genast logen.
I samma ögonblick blir det dödstyst i den väl- diga byggnaden.
Den skrällande messingsmusi- ken hör upp, hvarje åskådare håller ljudlöst andan.
Det är det stora » jättesprånget », som förestår.
Bosca skall springande i full karrier möta den osadlade hästen och från marken i fritt språng öfver djurets hufvud kasta sig upp på dess rygg.
Det är något hittills osedt, oerhördt!
Han spänner redan sina väldiga muskler till språng; man ser dem knyta sig som ormar under den åtsittande dräkten.
Han störtar fram.
Det finns ej ett öga, som icke följer honom.
Dock plötsligt, midt i språnget, hejdar han sig.
Som träffad af blixten blir han stående, orörlig, stirrande upp framför sig.
Det var midt framför grefve Stjärnes loge.
Ett svagt mummel af förvånad undran går som en susning öfver publiken.
Karl Stjärne reser sig upp; hans panna färgas röd af vrede.
Är denne man vansinnig eller hvad?
Då ljuder som en rossling Boscas rop öfver arenan, och han sträcker sina seniga händer ut att gripa efter Käthe: jag » Käthe dock — — min hustru finna dig till sist — Käthe — trolösa — så skulle — — » Käthe trycker händerna för sitt ansikte, reser sig upp, vacklar o c h faller sanslös tillbaka i grefve Stjärnes armar.
En oerhörd uppståndelse följer bland publiken.
Man reser sig från sina platser, det blir ett ro- pande och ett springande, och tvärs öfver bänk- rader och barrierer vältrar mängden, omöjlig att hejda, ned, som en lavin uppfyllande arenan.
Stallbetjäningen har redan störtat in och med förenade krafter fått ut Bosca, hvilken gör mot- stånd och hela tiden sträcker sina händer o c h blickar emot Stjärnes loge, ropande sin hustrus namn.
Men den grefliga logen är redan tom.
Upprörd, mållös, skakande i hela kroppen s o m af köld, har grefve Stjärne med den återvändande Furgeons hjälp i sista ögonblicket fått ut den sans- lösa kvinnan.
I vestibulen utanför mötas de af Stråle o c h Ruda, som skyndat till, och de få in sin börda i buffetlokalen, hvars dörrar reglas bak- om dem.
Alla männen äro bleka och upprörda.
Karl Stjärne känner sina ben svika sig.
En redig tan- ke kan han ännu icke tänka.
Hvad är sannt — hvad är lögn?
Är Käthe hans hustru, eller är hon det icke?
Förintad sjunker han ned på en stol.
Förslag till matordning för veckan 2 1 — 2 7 sept.
S ö n d a g: Spansk soppa; hafstunga; stekt and med sallad; äppelkaka.
M å n d a g: Hvitkål; Roast beef med pepparrot.
T i s d a g: Soppa på fisk; kokt torsk rued ostronsås; oxälet mignon; sava- rin med rom.