Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kärna det vara i allting — har man bara det, så skadar det förstås inte hel- ler a t t också ha ett vackert skal.
M E N några tunna blomblad, de lefva inte länge, de falla af (ich glömmas.
K isenblad — blomsterdoft!
hvad har det för v ä r d e?
Därför skyndade vi OSS att skaka at OSS den sköra grannlåten, så snart vi kunde i våras. » F r u k t e n VAR nedtagen och träden började falla sina blad för frosten.
Vintern k o m; snön betäckte marken.
» Ni skulle ha sett OSS i h ö - STAS, » sade !e till snöflingorna, som kommo flygande p å besök — • » när » Britsommarn » rädde med äiua rika färgskiftningar, och d å så mänga träd voro behängda med vackra, loc- kande frukter; d å var här något att s e!
D e t VAR en skön tid — d ä fanns det färgsinne i naturen! » » Ä r här d å inte vackert också N U?
» sade de mörka granarna, hvilkas djupa grönska ännu mer förhöjdes AF snön.
» Björkarna kunna k n a p p t vara vackrare och lummigare i sin vårliga löf- skrud än nu u t i rimfrostens skimrande silfver- skir! » — — — Redigeras af Sophie Linge.
Bräckligheten själf jag är, Och en vindfläkt bort mig bär.
Några vattendroppar rinna: Strax mitt stängsel skall försvinna; Öfver haf och land tä snar Jag dock säker kosa ta ' r, Kastas stundom hufvudstupa Öfver berg och dalar djupa.
På min rundre-ebiljett Far jag världen kring så lätt; Döljer i milt slutna bjärta Lif och död och fröjd och smärta, Kärleksfröjd och kärlekskval, Vänskap, böner, hat, förtal, Tid och med den gyllne kalfven Finnes inom hjärtehvalfven.
Som en hvar af lack och fel Jag nog fått min gifna del, Kan dock tryggt rekommenderas Till din tjänst, liksom till fleras.
Utan minsta sorts besvär Du nu gissat, hvem jag är, Låtit mina bommar falla, Blottat hemligheter alla.
Utan minsta diskretion Visas här för hvar person: Hvad hvar flicka önskar bli (lutet ondt är ju däri)!
Hvem sig helst på mattan håller, Faslän lattja blott det våller, (Eljes har för pipan hans Mången trått rätt blodig dans), Hvad i lampan man bör finna, Ifall den skall kunna brinna; Hvad en karl i sig bör ha; Hv«d han då kan få rätt bra; a l l o J a, så sade de a l l e s a m m a n s: » En ny tid med ett nytt släkte, det är bara veklighet!
D e t kan aldrig bära sig i längden! » Och de märkte inte, att det b a r a var samma årstider som kom- mo igen, tid efter annan, blott med någon skiftning i väderleken.
» Nej, » sade de alla, » vi prisa den gångna t i d e n!
— vår tid, det var den gamla goda tiden! » Hedvig Jndebetou (— » ster ».)
Redaktionens Innehållsförteckning.
Kerstin Card &gt;n; af Claes Lundin, (Med porträtt).
— » Sveriges Framtid », af Lennart Hennings.
— Dansprogratn- m e t; skiss för I dun af Mari Mihi.
— Modern ra ut-ifeupp fost- ran; af A. Beetschen.
(Med portiätt af Anna Wablenberg.)
— Konung Oscar I:s grindpenning; en Jiten satinsaga berättad af L S.
— Tvänne konstutsiullningar.
— Teater och musik — Den gamla goda ti- d e n; af Hedvig Indebctou (• — ster »).
— Redaktionens brefvätx- ling.
En mördare, helt kall och fräck, Mitt hela är och sprider skräck.
Gernandts N:r 18 (228) Prenumerationspris pr år: Idun med Modetidning och kolorerade planscher kr.
: Idun m.
» 6: 50 Idun ensam » 4 Fredagen den 29 april 1892.
Träffas å byrån kl. 1 2 - 1.
Utgifningstid: Annonspris: hvarje helgfri fredag 35 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv, Utländska annons.
L ä s n u m m e r s p r i s 15 ö r e (vid kompletteringar).
Anna Pettersson-Norrie.
an har sagt att, operettens dar äro räknade,att af den glada, själfsvåldiga, litet för själfsvåldiga unga damen blifvit en utlefvad gam- mal kokett, som numera forgäfves lägger ut sina krokar och gör sina troll- konster.
Född af äkta parisisk lefnadslust och esprit, med låter både från quartier Latin och fau- bourg S:t Germain, men gnistrande kvick och strå- lande vacker — sådan gick hon i unga dar från boulevarden ut att er- öfra världen.
Och värl- den lät sig eröfras.
Hvem kunde hålla sig allvar- sam, och den som skrat- tar — det vet man — är till hälften besegrad.
Det var under många år ett berusande, jublande lif den förde Europa rundt, på alla scener ägnade åt den glada gudin- nan.
Men en vacker af- ton upptäckte publiken — den alltid oberäkne- liga publiken — att ope- retten blifvit tråkig, fadd och ful, och så gäspade man och vände sig åt annat håll för att låta förströ sig.
Jo, till varietén!
Men det var för moralen och den goda smaken det samma som att komma ur askan i elden, och hade man en gång haft skäl att korsa sig och ropa på skandal, när det gällde Offenbachs frivola, men lekande kvicka ku- pletter, så hade man dess större nu, då det gällde simpla och dumma slagdängor.
Men — ope- retten är död, lefve va- rietén!
Likväl håller jag tio mot ett, att den smak- riktningen, som är en skam för vårt » öfver- förfinade » sekel, knap- past håller detta ut.
Det sekel, som gryr, skall fö- da den sceniska konsten på nytt, fullblodig, frisk och ung till världen.
Men någon gång går den öfvergifna operetten oemotståndligt betagande igen, liksom för att visa, att det icke var för intet sextiotalets publik gaf sig på nåd och onåd, när » L a belle Héléne » första gången log sitt retande löje med skäl- men i ögonvrån och Grek- lands kungar under ar- men.
Den som nu åstad- kommit underverket att för ett ögonblick på Vasateatern sätta lif i den gamla glada operet-
I lifvets v å r d a g a r bryter m a n ofta allt för m å n g a b l o m m o r för att k u n n a några frukter att insamla, när h ö s t e n k o m m e r.
7 j.
ten är fru Anna Pettersson-Norrie.
Hennes fina, gedigna konst, hennes friska naturell, det goda humör, som lyser fram ur hennes spel och repliker, ha icke förfelat sin ver- kan: hvar enda afton fylld salong och en- tusiastiska applåder.
Anna Pettersson be- höfde inte återeröfra sin publik; när hon tog den en gång, tog hon den för alltid.
Och det är endast för att ge denna sällsynt be- gåfvade artist vår lyckönskan som vi nu, då hon nygift återvänder hem, begagna oss af tillfället att presentera henne för Iduns läsarinnor.
* * * Anna Pettersson-Norrie är född stockholms- barn i början af sextiotalet.
Årtalet hann jag aldrig få riktigt reda på, emedan regissören vid min interview kom skrikande, att fru Norrie skulle in.
Och så försvann den sköna Helena ur sin klädloge in på scenen.
Men så mycket, fick jag veta, att redan vid den dunkla anin- gen om ålder, som kallas tre år, hade kär- leken till teatern vaknat.
Hennes mamma » var rent förskräckt för ungen », emedan hon lät vedträn tjänstgöra som sujetter, och dessa uppförde både fasansfulla tragedier och hög- komiska operor, beroende på hvad lilla Anna » kvällen förut fått se med mamma på tea- tern ».
Sin första kärlek brukar man nu vanligtvis aldrig få något godt af — för det första emedan man inte blir den trogen, och för det andra emedan flamman, om man blir det, går och gifter sig, innan man tagit studentexamen.
Med teatern är det annat!
Den kärleken sitter i de flesta fall i, och har man så talang, energi och litet tur med sig, firas brölloppet med konsten vid rampens ljus inför publiken.
Anna Pettersson firade sitt på Nya teatern den 22 maj 1882, då Paillerons poetiskt fina och gnistrande kvicka komedi » Gnistan » stod på affischen.
Hon spelade Antoinette — den där flickan, ni vet, som bara skrattar, ända tills kärleken tvingar henne tårarne i ögonen.
Nå, något mästerverk var nu denna Antoi- nette icke, men den var friskt och flärdlöst hållen, och — • hvad bättre var — den tog publiken.
Redan den kvällen spådde habi- tuéerna unga fröken Pettersson lycka, men hvem kunde väl då drömma om, att det ple- bejiska namnet en gång skulle, i jämnbredd med Judics, stråla på operettdivornas stjärn- himmel — ingen!
Man anade i Anna Pet- tersson en blifvande fru Hartman, men Ellen Hartman blef Ellen Hartman och Anna Pet- tersson blef Anna Pettersson — d. v. s. den mest uppburna af alla våra operettsångerskor.
Och hon förtjänar det.
Hennes konst är ärlig; det finns ingenting gjordt, ingenting förkonstladt i hennes fram- ställning.
» Hon är född för teatern » — det var det omdöme, hennes mor en gång fällde om henne, och säkert är, att hon är ett af den sceniska konstens söndagsbarn.
Dessutom har hon gått i den bästa skola; jag behöfver endast nämna namnen Emil Hillberg, Fritz Arlberg och Signe Hebbe för att bli trodd.
Hennes frasering af sångtexten är j u rent af oöfverträfflig, Och hon ger åt hvarje scenisk skapelse ett osökt behag — någonting som inte kan läras, utan som fås af vår Herre.
DE f^IERRES Det är konsten af Guds nåde, för hvilken hon är en präktig, kärnsund representant, och den konsten är lika stor, den må ställa sig under tragediens eller operettens fanor.
Konst är konst.
Man har också för hennes skull en gång vallfärdat till Söder — hvem minns inte hen- nes ormtjuserska, hennes kosackflicka?
— och under åren 8 7 — 9 0, när hon jämte herrar Kloed och Grunder styrde Vasateatern, var det nog egentligen hon, som var den dragande magneten, på samma gång de flesta och vik- tigaste rollerna lades på hennes axlar.
Gjorde man då en visit i hennes eleganta lilla klädloge på Vasateatern — • naturligtvis under en entreakt, när hon inte hade om- klädsel, och sedan man först skickat in sitt kort — fick man klart för sig, hvilken älsk- värd människa och hur firad hon verkligen var.
Toaletten i Louis X V, under hvilken den sibiriske trotjänaren Lord hade sin favorit- plats, var betäckt med magnifika buketter, violer och rosor, väggarna klädda med lager- kransar af de väldigaste dimensioner — viss- nade, men dyrbara troféer med sex fot vid- hängande långa sidenband i alla möjliga fär- ger, där man i guld och silke kunde läsa namnen på flertalet af hennes konstnärliga triumfer.
hafva J3ERNIS, Hur är Anna Pettersson i verkligheten, frå- gar ni?
Svaret är mycket enkelt, och jag svarar gärna.
Hon är hjärtlig, vänfast och anspråkslös.
Det är tre de vackraste adjektiv jag vet, och hon förtjänar dem alla.
Möter ni henne i ett sällskap, utan att veta hvem hon är, skall ni inte kunna gissa er till det.
Hon har inte alls några divafasoner.
Men nöden och lidan- det känna Anna Pettersson väl, och ännu har ingen gått utan hjälp från hennes dörr.
Jag skulle kunna berätta mycket härom, men ett enda drag kan vara nog.
Det kän- netecknar kvinnan.
D å Ida Hodell låg på sitt yttersta och hade det svårt, så svårt som en fattig sjuk artist kan ha det, skref en väninna några rader därom till fru Norrie.
Och omgående kom det ett litet vänligt bref från Köben- havn och i bref vet lågo 50 kronor.
Det är sådant, som kanske talar högre än konstnärlig begåfning: det berättar en enkel historia om ett hjärta, som förblifvit godt och nobelt, midt under det lyckan sjöng sin siren- sång och bifallsropen skållade.
Och det är kanske svårast att då vara sig själf.
Det är Anna Pettersson största storhet, att hon är det.
* Stockholm har nu ofta disputerat, när Anna Pettersson var bäst.
Som karl eller kvinna ...
i trikåer eller kjolar.
med värja vid sida eller solfjäder i hand?
Jag höll för min del en tid på det förra — hon hade någonting så förvillande pojk- aktigt i hela sin apparition, någonting af tjuf- pojke i sitt lynne, ett så präktigt och säkert sätt att föra sig, en så charmant figur i karl- kläder, ett så hurtigt spel — alldeles som Jeanne Granier — men efter att ha sett henne utveckla sin talang både som skådespelerska och sångerska, framför allt efter att nu ha återsett hennes sköna Helena, föredrar jag att se henne i kvinnliga roller.
Hennes » Lille hertigen » var den elegan- taste, den eldfängdaste, den mest förtjusande lille hertig i de tre nordiska rikena.
Hvilken entusiasm, när hon talar om sitt regemente, hvilken glöd, när hon sjunger om sin kärlek 1 Men ännu mera artistiskt fin, ännu mera in- tagande var Anna Pettersson som Thérese Valabrezéque i Co3tés spirituella enaktsope- rett » Kolhandlarne ».
Det är höjden af hen- nes konst.
Hör henne sjunga, svart i synen som en liten sötare, med komisk verv och ett skälm- aktigt leende den glada » kastrullvisan ».
Eller, ännu bättre, hör henne förvandlad till den allra täckaste och hvithylltaste parisiska, med en lätt rysning och med en oefterhärmligt näpen min, ömsom skrattande, ömsom nästan gråtande, sjunga den af Judic ryktbargjorda visan, hvars refräng lyder: Ne me cbatouillez pas!
Och ni medger att fru Anna Pettersson- Norrie väl är värd att jämföras med Théåtre des Variétés världsbekanta primadonna — m:me Anna Judic med de svarta, leende ögonen.
sägs om vissa blommor, att, hur trogen din spaning är, du aldrig det ögonblick, sitt då knoppen höljes blad skåda får öppnar mogen och ut i blomning IDet är, som ville slår.
blomman blygt sitt unga vårlifs för världens syn med ängslig skygghet dölja en känslans c jKelt ljufvastc förhölja stund, som henne helig oförtänkt du öfverraskad att öppnad är den fagra JHen med fröjd hon mystert, är.
röjer, blomsterskål.
sin kalk mot ljuset höjer att tjusa dig med doft Så du nyss i barnets första stod och färgers prål.
knopp- ning; lyckt låg där än ditt väsens ' jtiur troget bidde jag i ljuf att se dig sakta ^Då — plötsligt rikedom, förhoppning veckla ut din oförtänkt blom!
du mot mig sväfvar: i vän iunqfruliq blomstrinq iaq diq ser.
^Din unga din 3 Hick lönlig larm med huld förvirring ensamhet i helig stund Men med lena böljslag din huru lycklig att nu du blomstra Iland mot mig ler.
drömmar blomkalk är jag vill för anordningen af Några skära öppnat ej, du sig.
kära, mig, för Bernhard Om häfvar, våra mig!
Risberg.
synpunkter af Hugo Hörlin.
(Efter ett föredrag hållet vid Fredrika-Bremerför- bundets vårsamkväm den 11 dennes.)
en tid som vår, då kärleken till foster- landet flammar upp med ny låga, vore det besynnerligt, om ej kärleken till våra hem äfven skulle bli starkare, då ju fosterlandskär- leken bör ha sin rot i hemmet.
Ja, alla re- formatoriska och fosterländska sträfvanden må- ste arbeta med hemmen till bas — den » all- männa opinionen » ligger ytterst i hemmen, och i hemmen äro forntid, samtid och framtid i den lifligaste växelverkan.
Där skall sådden ske för kommande släkten — där skola skör- darne bergås.
De flesta af oss, som bo här i Stockholm, äro i strängare mening hemlösa — våra hem bestå af möbler och andra lösören — vi no- madisera med vårt » pick och pack » — bo än på söder, än pä norr, än i öster, än i väster.
Detta är i många afseenden en stor olägenhet, som icke minst består däri, att våra barndoms- minnen sakna de hållpunkter, som det mate- riela föräldrahemmet gifver i så rikt mått.
Lyckligast vore, om vi liksom t. ex. engels- männen ägde de bostäder, vi bebo, men detta tillåter oss icke de förhandenvarande förhållan- dena.
De flesta af oss måste finna sig i att vara hyrea-gäster i andras lägenheter, hvilka bland öfriga brister äfven ofta hafva den, att rummens färgtoner, tapeter m. m. ej stämma med våra egna mattor och möbeltyger.
Våra hem bestå sålunda hufvudsakligast af våra lösören, och huru sammanbringa vi nu dessa?
Man börjar med att » sätta b o ».
Härför finnas särskilda » bosättningsmagasin » och » möb- leringsaffärer », som leverera allt, från det min- sta till det största, från det nödvändigaste till det öfverflödigaste, » promt och solidt ».
Dessa affärer åtaga sig äfven anordningen uti och dekoreringen af det nya boet, i hvilket den unga makan inträder som den » sista möbeln ».
Sådana nya hem hafva det felet, att de blifva opersonliga, och äro ofta därtill för kompletta; de göra till viss grad intryck af ett på tim- men levereradt, fullständigt färdigt fabriksarbete.
Hemmet bör växa fram så småningom efter råd och lägenhet, behof och smak, under de bosättandes gemensamma omsorg.
Dessa böra aldrig förgäta, att de skola köpa åt sig själfva, åt sig samfäldt; för att tillfredsställa sina egna behof, sina egna tycken, sin egen smak.
Det ligger härvid stor vikt därpå, att köpen ske med urskilning, så att man förvärfvar åt sig solida och smakfulla arbeten och om möjligt inhemska; detta icke blott för hemmens egen skull, utan ock för den fosterländska konstslöj- dens, ty den kan aldrig höjas utan publikens hjälp, kan aldrig blifva nationel utan att ar- beta för en inhemsk publik, och denna bör den framför allt finna i hemmen.
Vårt materiela hem, vår bostad är en sam- manfattning af realiserade idéer — bör således vara en förkroppsligad idésamling af harmonisk verkan och stå i samklang med hemmets ägare och hans familj, deras materiela och andliga resurser.
Men hurudana gestalta sig våra hem i allmänhet "?
Svaret kunde bli ett både långt och intres- sant kapitel, men kanske ej så lärorikt.
De äldre hemmen med sin stela symmetri, sin svala färgton och enkla » gammalmodighet », som dock Må vi därför aldrig förgäta vår nationalitet, kan väcka kära minnen och sympati, äro snart då vi anordna och pryda våra hem.
Här pas- sin kos.
De nya äro dem mycket olika.
sar väl den något slitna frasen » Sverige åt Vi hafva dessa » stilenliga » hem, där mat- svenskarne », ty, äro icke våra hem svenska, salen är i en stil, förmaket i en annan, herrns hvar månne då svenskheten är tillfinnandes?
rum i en tredje och värdfolket själft i en fjärde Inköp och beställningar böra dessutom alltid stil; men det hela saknar stil.
göras med tanke på hemmets totalverkan och Vidare hafva vi dessa » pittoreska » hem, öf- det helas anordning, detta såväl beträffande verfyllda af öfverraskande anordningar och pi- form som färg.
Hemmet må gärna ordnas på kanta grupperingar, som dock ha en viss bi- ett pittoreskt sätt, men i anordningen bör all- smak af finare möbelmagasin, något som ej är tid ligga någon plan, någon förnuftig tanke, att undra på, då de oftast äro tapetserarefan- annars blir det hela » villervalla » och oreda.
tasier och ägaren kanske ej haft med det hela Man bör eftersträfva omväxling, men bibehålla mera att göra, än att han betalt räkningarna lugn och samklang, hemmets dyrbaraste kle- noder.
— om han ens gjort det!
Så ha vi de hem, som likna antikvitetskabi- Till den egentliga stommen, som utgöres af netter, fyllda som de äro med mer eller min- möblerna och de större föremålen, ansluta sig dre dyrbara föremål från alla tider och folk, en mängd småsaker och konstföremål, som och där knappast något mera än familjens med- kunna förtälja hemmets historia.
Så hafva vi lemmar, och deras dräkter förstås, äro från vår t. ex. gåfvor af olika slag från och med de tid — moderna.
» lysningspresenterna », mer eller mindre Men intet af dessa exempel kan uppställas presentabla, till födelsedags- och julgåfvor, min- som efterföljansvärdt, och lika litet kan man nen af familjetilldragelser, från resor, af släk- framhålla någon särskildt typ såsom allmängil- tingar och vänner o. s. v. Till de senare höra tig.
De faktorer, som alltid måste vara till- äfven minnen från förfäderna, dessa gamla he- finnandes för att göra ett hem till hvad det dervärda familjeklenoder, som bära traditionen bör vara, äro: renlighet, ordning, bekvämlighet från farfarsmors och mormorsfars dagar, hvilka och prydlighet.
Dessa egenskaper skola gifva hos oss dock äro allt för sällsynta; men att hemmet karaktär och stämning, som sedan kan vi sakna dem, därom vittnar det hos oss öf- skifta i oäudlighet, beroende på familjens lef- liga bruket att uppblanda våra moderna hem Hvarifrån nadsställning, förmögenhetsvillkor, vanor, smak med » antika » möbler och dylikt.
de för öfrigt härstamma, sakna de dock det o. s. v. kanske viktigaste för den nedärfda möbeln: vår förhistoria.
Det materiela hemmet har en stor upp- fostrande betydelse, och de, som i dag äro husets värdfolk, hafva härvid ett icke ringa an- svar inför framtiden, ty de intryck, som vi från barndomen erhållit i hemmet, äro af stor varaktighet och såsom sådana betydelsefulla.
Den omedvetna smakbildning, som ett harmo- niskt och väl ordnadt hem måste meddela det uppväxande släktet, är ett arf, som icke blott tillfaller individen, utan tillika blir ett plus i den nationalförmögenhet, som ett utbildadt skönhetssinne alltid måste medföra.
Den franska nationen är ett talande exem- pel på, huru ett folk med odlad smak kan låta denna nationalförmögenhet vidmakthållas och förräntas i klingande mynt.
Den produ- cerande smaken kunna vi emellertid ännu räkna till våra » slumrande millioner ».
Men den skall väckas, och i detta arbete böra särskildt kvinnorna deltaga såsom hem- mens och barnens vårdarinnor.
De hafva dess- utom det företrädet, att de direkt med sina händers verk kunna bidraga till hemmets pry- dande och trefnad samt föregå med goda ex- empel.
Må de lägga detta på hjärtat, ty utan stöd i hemmen kan ej vår konstslöjd upp- blomstra och utveckla sig i nationel anda.
é S m å kulturbilder.
da in till senaste tiden har i folk-, föreställningen häftat något af skam vid de familjer, inom hvilka en eller flere medlemmar visade sig hafva otyglade sinnen eller ock vara behäftade med vanvett.
Orsa- ken till denna känsla af skam låg förnämligast däri, att man härledde alla dylika yttringar antingen från ett i barndomen ohäjdadt själfs- våld eller också från någon last eller ett be- gånget brott.
Det ligger naturligtvis, icke inom området för denna lilla kulturbild att undersöka, huru stor eller liten rätt man hade till dylika anta- ganden; däremot måste det sägas, att detta åskådningssätt utgjorde en stark och hälsosam tygel på månget lidelsefullt sinne.
Orden vansinne, vanvett, sinnessjukdom, sin- nesförvirring ingingo ej i min hembygds tal- språk, och ännu mindre visste man att tala om hypokondri.
En person, som var själfplå- gare och därmed plågade andra, sades hafva ett » ledt, räligt humör », och om den ständigt nedslagne hette det, att han var tungsint.
Den förre räknades bland » afgudarne », d. v. s. bland dem, som ej blifvit uppfödda i tukt och Herrans förmaning i sin barndom, den senare till de stilla dårarne.
Och i fråga om dessa, liksom äfven om personer, lidande af fallande- sot, gällde vissa ärftlighetsteorier, hvilka hän- visade till en eller annan synd eller öfverträ- delser af vissa föreskrifter såsom varande grundorsakerna till ifrågavarande elände.
Galenskap var den allmänna benämningen på hvad som nu kallas själs- och sinnessjuk- domar, och bland » galningar » räknades äfven inbillningssjuka personer, då de nämligen icke rakt af täljdes bland de lättjefullaste bland de late.
Om dylika » sängklädersslitare » diktade folkhumorn skämtsägner, hvilka alltid gingo ut på, att den inbillningssjuke sökte göra gagn
140 (D U N genom att ligga och rufva ut kyckliogar eller gåsungar.
En dylik skämtsägen, men från ännu äldre tider, är den om mannen, som köpte sig en pumpa-kurbits i den tro, att det var ett häst- ägg, och hvilken han lade sig att rufva öfver så länge, tills mannens gumma hällde en kappe skogsmyror till honom i sängen, då han fick brådt att komma upp för att lägga grimmor på de förmenta fölen.
I verkligheten tedde sig dock dylika inbil- lade sjukdomar, då som nu, sorgligast för fa- miljen, och det torde just ha varit allmänhe- tens skarpa syn för den ohyggliga själfviskhet, hvilken beherskade dessa » sängvaktare », som gjorde, att man hyste stor vedervilja mot dem.
För några och trettio år sedan kom jag att besöka en sådan egoist; det var en hustru, som då hade legat tretton år till sängs.
Hon låg där i en massa mjuka fjäderbolstrar, fet, röd och blomstrande och lät passa upp sig, » ty hufvudet kunde hon rakt inte lyfta i vädret ».
Emellertid greps mannen, hvars lif hon gjort glädjelöst, slutligen af förtviflan, så att han en dag sökte förkorta sitt lif.
Någon kom dock och ryckte knifven, hvarmed han skurit sig i halsen, från honom, och vid de rop om hjälp, som denne person uppgaf, for — hustrun upp ur sin goda säng, och från den stunden vardt hon frisk.
Det vill säga, hon vågade ej mera lämna sin tungsinta man ur sikte, utan måste för den skull försaka sitt förra lättjefulla lef- nadssätt.
» Gör dig själf intet ondt, » var ett af de bibelord, som tidigt inplantades i barnen och än ytterligare inskärptes genom den all- männa fasan för själfmord.
Denna fasa hade sin djupaste grund i det religiösa åskådnings- sätt, som varnar och förbjuder människan att okallad och objuden inträda i en annan värld.
Till denna kristliga uppfattning sällade sig dock äfven folktraditionen, som förtäljde om uppen- barelser af » själfspillingars » andar, hvilka ej hade något rum att hvila på under den tid, som skulle hafva återstått dem af deras jorde- lif.