Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
J- af det hela med alla krigskostnader inberäknade Nederländerna för år 1855: inkomster öfver 73 mill. tloriner.
Krigsrninisléren 1'1.J „ ,, Flottan t 19 nij|]t floriner eller ungefär af det hela.
Norrige 1855:
Statsinkomster, Statsfylhiadssumman 13.J mill.
R:dr Riksmynt, deraf lill flottan . - 1,580.000 och för landlförsvaret 2,950,000, tillsammans 4.530.000 R:dr Riksmynt eller ungefär l af det hela.
Ingen kunde sålunda med stöd af de anförda exemplen rättvisligen beskylla Svenska folket att icke hafva anslagit allt hvad det kunde och borde för landets försvar; men om dessa begärda summor icke vore nog, ulan endast behöflige för ali fylla de aldra oundgängligaste behofven, då tvekade icke motionären alt uttala ordet reorganisation af flottan och det aldra skyndsammast för vinnande af tid, emedan den, sorn vunne tid, hail vunne allt. i fråga om en sådan organisation horde undersökas om felakligheterne ligga i delaljerne eller i hufvudprincipen.
Allt hvad som rörde de ekonomiska detaljerne i militärväsendet vore noggrann!, för ali icke säga snäll, beräknadt.
En kapten, äldste kapien vid geni-korps såsom artilleriet vore föreslagen till lön 3,000 R:di'; en kapten-löjtnant viii flottan 2.200 R:dr Riksmynt.
Jemlördes dessa löner med något civilt embetsverks såsom Justitie-revisionens, så visade sig alt en Protokolls-sekreterare der hade 3,500, en Revisions-sekreterare 4,500 å 5,000 R:dr Riksmynt, eu Kopist 1,000 R:dr och en Vaktmästare 600, hvaremot en under-löjtnant vid artilleriet icke hade större lön än 800 R.dr.
Samma förhållande egde rum i afseende pä pensioneringen.
En kapten vid artilleriet hade nemligen blifvit föreslagen till 1,500 R dr i pension; en protokolls-sekreterare till 3,000 R:dr och en revisions-sekreterare till 4.000 R:dr.
Motionären ansåg derföre ingenting vara alt i detalj förändra.
Felet bestod i sjelfva organisationen.
Vi hade, fortfar motionären, i alla tider äflals att hafva en stor flotta.
Vissa tider af vår historiska utveckling, dä vi egde nästan alia Östersjöns länder, kunde en så dan åsigt försvaras af mångahanda skäl.
Numera reducerade tdl vår halfö, hade vi icke samina behof af en flotta tili samma storlek som förr.
Såsom ett oeftergiflig! vilkor för en flottas tjenstbarhet, vore hennes öfning.
Derför gjordes icke mycket, eftersom vi vanligen icke hade mer än några korvetter, ofta 15 5 mill.
P:d St. 47 Sammans.
Siats- samt Allm. Besv.- och Ekon. - Utskottets Utlåtande N:o 53. 3 en, lill öfning om året.
På elt sådant fartyg kommenderades mera befäl än som skulle behöfvas för fartygets utredning lil! krigsbruk, nemligen ända till 16 officerare eller något dylikt.
Om man åninge att 32 officerare årligen befunnos på en expedition, så hvad lorsloge della lilla antal lill den summa af flere hundra officerare, sorn (lollan egde.
Härförutan vore äfven att anmärka, att sådan öfning, med många kamrater vid sidan, vore en dålig öfning, emedan den icke utvecklade någon själsnärvaro, så nödig synnerligen för en sjö-officer.
Numerären af våra skepp vore visserligen mycket mindre än hvad den fordom varit, men den synles dock vara för stor lill våra behof och krafter.
Mångå skepp fordrade stora summor lill materiel och underhåll.
De voro landet fördyra, mäste bevaras under många tidskiften och slilas aldrig ut, men blefvo odugliga genom nya krigsbruk och uppoffringar.
De blefve af intet värde, såsom fallet vore med nästan alla våra linieskepp, hvilka voro odugliga för propellen.
Inga andra fartyg dugde numera ätt de, som drifvas af ånga.
Hvar vöre nu värdet af de dyra skeppen?
Bättre hade varit alt haft ett mindre antal, sont slitits ut på öfning och som af tiva ändatnålscnligare hade lätteligen kunnat ersättas.
Man hade i Sverige länge förbisett den nytta, handeln skulle hafva af en flotta pä fremmande haf.
Svenskarne voro icke eller kärnla såsom en handlande nation.
Likvisst utgjorde handeln det rätta understödet förde! indtislriela lilvel, h \ il ket aldrig kom me lill räll utveckling förutan en vidsträckt och blomstrande handel.
Yår flotta borde derföre, liksom andra länders, jemte ändamålet att vara elt försvarsmedel för landet, blifva elt skyddsmedel för handeln.
Motionären hade alltid ansett att skärgårdsflottan borde skiljas från liniefiotlan.
Denna åsigt bemötte man med det inkast, ali intet lands marin vore delad på della säll.
Men del lunnes icke något land, som bade så egendomligt skärgårdsförsvar som Sverige, om icke Ryssland, och man kunde således icke laga exempel utifrån.
Om man beräknade ett visst antal officerare och underbefäl med manskap för stora flottan och exercisen och öfningen derefter, kunde det icke försvaras att man sedermera kastade ett stort antal befäl, sorn var alsedl lör skärgårdsflottan, pä stora flottan.
Denna mängd skärgårdsflottans officerare, som icke hade behof af sådan öfning, hindrade ganska väsentligt öfningen för stora flottans befäl, som derigenom förlorade i Ijensl-duglighet.
Erfarenheten visade dessutom att stora flottan alltid slukat den lilla, ehuruväl denna sednare vore lika nödig lör försvaret sorn den stora.
De tjugu ångkanonbåtar, som Kongl. Maj:t föreslagit att byggas färdiga lill år 1672, vöre, enligt motionärens åsigt, en ganska obetydlig förstärkning af skärgårdsflottan.
Ångkraftens användande bar gjort roddbålarne numera utan värde och odugliga till krigsbruk, hvarföre något mera borde göras lör skärgärdslörsvaret.
För öfrigt trodde motionären, ali, huru man än betraktade denna sak, det vore bäst att skärgårdsflottan hade sin egen stat och serskilta anslag.
Motionären ansåg fördenskull en omorganisation af flottan vara nöd\äudig, men hvilket antal skepp, vi rätteligen borde ega, tilltrodde han sig icke att bestämma.
Egde vi 6 linie-ångskepp med nödiga andra fartyg, alla i tjenslbarl skick, och en derefter lämpad korps af befäl och manskap, så trodde motionären alt mera gagn skulle åstadkommas med denna flotta, än af den som nu egdes.
Häraf följde icke, att de anslag, Kongl. Majit äskat, kunde för närvarande förminskas, emedan ångans användande på krigsfarlvg vore af oundgängligt behof och vi för sådant ändamål i alla fall måste bringa vår flotta til! 6 linieskepp med propeller.
Men för framtiden borde del äskade anslaget vara tillräckligt, och genom denna princips uttalande vore åtminstone det syftemål vunnet, alt man bestämdt visste, huru mänga skepp man borde ega och underhålla.
Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 53.
Förmodligen skulle med alli skäl kunna indragas af (lollans 5 Amiraler 3 eller 4 sådana tjenstår, hvilket utgjorde några och tjugu tusen R:drs besparing.
Af 23 Kommendörer och Kommendör-kaptener kanske 12, hvarigenom besparades 50,000 R:dr, äfvenså borde sjöförvaltningen och flere af kontroll-verken reorganiseras, hvarpå ej obetydlig besparing kunde göras.
Försvaret vore nationens vigtigasle fråga.
I)å nu inför Rikets Ständer, oaktadt llere påminnelser derom vid föregående riksmöten, icke blifvit frandägdt någon helgjuten plan för försvarets ordnande och frågan blifvit nedflyttad lill Rikets Ständer, som hade på det otvetvdigasle sätt gifvit sitt intresse för saken tillkänna genom de mångfaldiga motioner för land- och sjöförsvaret, för Stockholms befästande m. fl. i sådan syltning, och dä motionären ansåg de politiska förhållandena kräfva en noga uppmärksamhet derå, har lian föreslagit, ali Rikets Stunder matte hos Bon."/.
Majit vnderdånigsl anhålla om nedsättande of en kommitté, bestående utaf vissa representanter af hvarje stånd gemensamt meil för öfrigt i saken kunnige man, som skulle skyndsammast förordnas för behandlingen af landi- och sjöförsvaret med dertill hörande frågor i en för hela rikets Jörsvarsriisende åsy/tau plan, och Nådigst behaga densamma förelägga nästkommande Rikets Ständer. 2:o Af Herr Mannerskantz-, Carl Axel, hvilken yttrat, att de inom vår verldsdel händelserika årens erfarenhet, sorn klarligen bevisat tillvaron af ett farligt magt-ulvidgningsbegär, som blott med största ansträngningar kunnat hållas inom tillbörliga gränser, bade bort gifva åt hvarje svagare folk deri lärdomen att noga se till huru det skulle kunna bevara sin sjelfständighet.
Att Sveriges folk mindre än något annat i sådant afseende finge försumma att vara vaket och uppmärksamt, det hade säkerligen hvarje
Svensk man med oro känt rinder rien nyss flydda tid, dä vi hörde den väldiga stridsslormen brusa nära intill våra egna stränder och hvad stund som helst kunde vänta, att också vi skulle indragas deruti.
Denna gång gick det hotande ovädret oss förbi och visade faran blott på afstånd, men vi finge ej derför låta invagga oss i säkerhet, tv det kunde snart komma tillbaka, och då skulle kanske vi i främsta rummet blifva utsatta för delsammas våldsamhet, och då vi ej kunde veta när det kommer, måste vi derföre alltid vara beredda på dess emottagande.
Vi finge ej heller med säkerhet räkna derpå, att någon fremmande hjelp skulle räckas oss i behofvets stund: ty vi kunde ej förneka, alt ställningen inom vår verldsdel vore sådan, all ingen den ena dagen kunde förutse hvad den andra skulle komma och att sådana politiska hvälfningar lätt kunde uppstå, att hvarje folk derigenom blefve lemnadt ensamt att på egen hand kämpa för sitt sjelfbestånd.
Motionären vore derföre lifligen öfverlygad att vi ej i närvarande tidpunkt kunde för oss till besvarande uppställa någon mera vigtig samhällsfråga än den. örn vi egde inom oss kraft nog att försvara vår sjelfständighet och, om vi egde denna kraft, densamma vore sä ordnad, att den i behofvets stund i sin fidla styrka kunde användas.
På den lörsta delen af denna fråga mäste hvarje Svensk, utan undersökning och utan betänkande, lemna ett jakande svar, ty den lästa tron på vårt fosterlands fortbestånd, såsom ett fritt och sjelfständigt land, måste finnas hos oss idla, och vi kunde ej hysa någon annan tanke än den, alt samma skyddande försyn, som gifvit våra fäder kraft att med framgång kämpa för vårt lands Irihet, älven skall skänka oss förmåga att under stundande framlida pröfningar ät våra efterkommande bevara det dyrbara a rf, som vi lill vårdande emotlagit.
Men blinda lör läran af vår närvarande ställning skulle vi dock vara om vi icke på samma gång mäste obetingad! erkänna, att vi, för alt kunna Samnnns.
Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N-.o 53. 5 hälla oss uppe bland de fria och oberoende folkens antal, måste, mera än hittills, anstränga oss efter vår yttersta förmåga för att hopsamla och ordna all den försvarskrafl, som vårt land inneslöte.
Det vöre alltför väl bekant, hvarest vi bade den farligaste fienden lill vårt oberoende, och vid en jemförelse af bans krafter med vära egna, skulle vi nödgas förtvifla om vår räddning undan hans öfvermagt, om vi icke kände vårt mod lifvas af medvetandet, alt det lands läge och beskaffenhet, som vi hade att försvara, lyckligtvis vore sådant att detsamma erbjöde en ganska fast ställning, derinom en stridbar befolkning, väl använd, borde kunna med framgång försvara sig emot en mycket öfverlägsen angripare.
Men stridbar och stridsfärdig mäste hela befolkningen vara, annars vore det fara värdi, att försvaret blefve alltför svagt all motstå det väldiga anfall, sorn vi sannolikt en dag hade att förvänta.
Mången inom vårt land bade länge hyst den föreställningen, alt vi ännu, liksom i fordna lyckligare dagar, skulle kunna täfla med vår mägligasle granne om herraväldet öfver den sjö, sorn skiljde oss ifrån honom, och att vi derföre, genom att öka kraften af vårt sjöförsvar, med något hopp om framgång skulle kunna bemöda oss, all alldeles utestänga hans anfall ifrån vära kuster.
Denna förvillelse, alstrad af de ärorika minnena från den tid, då Sverige verkligen kunde kämpa om herraväldet öfver Östersjön, och längst bibehållen bos några äldre örlogsmän. sorn naturligtvis icke gerna velat afstå ifrån tron på deras vapens företräde, kunde dock antagas numera i del aldra närmaste hafva försvunnit.
Men då likväl nyligen den satsen blifvit uttalad, att Sverige borde bygga sin sjelfständighet hufvudsakligen pä ett öfverlägsel sjöförsvar med en talrik flotta af större örlogsfartyg, hade motionären velat uttala en motsatt öfvertygelse, nemligen den, att det skulle vara ett högst dåraktigt och farligt företag att sålunda bortspilla Sveriges bästa krafter på det höga vågspelet af en täflan om herraväldet öfver Östersjön, som, efter all sannolikhetsberäkning, under nuvarande förhållanden, aldrig skulle kunna lyckas och som, äfven om det lyckades, icke skulle ovilkorligen kunna förhindra en till lands stark angripare att landstiga och fästa sig på mången för honom blottställd punkt af våra vidsträckta kuster.
Visserligen hade den storartade planen blifvit sammanbunden med den framkastade tanken pä den skandinaviska nordensenhet, och denna framtidsdröm kunde, om den en gång ginge i fullbordan, kanske möjliggöra den skandinaviska flottans nu också drömda välde öfver de nordiska lärvattnen.
Men intill dess gryningen af det stora skandinaviska förbundets (lag klarligen syntes utbreda sig öfver alla de tre nordiska rikena, torde del vara bäst och klokast, att äfven de, som nitälska för den Svenska örlogsflotlans framtida storhet, för närvarande påyrka, att hon skal! koncentreras till en liten, men i alla afseende» fullgod kärna, som, rik pä inre lifskraft, blefve mägtig af en starkare utveckling, när bättre tider komma, och att vi derföre här i vårt land nu icke borde sträfva alt hålla flere eller andra fartyg, än vi kunde i fullständigt bästa skick utrusta och särdeles viii bemanna med i den svåra tjenste» på sjön utmärkt skickligt befäl och fullkomligt dugligt och sjövant manskap, saint att vi, framför allt, icke måtte sälta vår lil dertill, att äfven den starkaste flotta skulle kunna utgöra eli säkert värn för vårt lands sjelfständighet.
Efter motionärens uppfattning mäste således landthären vara hufvudsak, men flottan blott en underordnad, fast nyttig bisak i fråga om landets försvar, hvarom motionären trodde alt mänga skulle med honom instämma.
Deremot fruktade han att meningarne skulle vara mycket mera delade i afseende pä den af honom redan för I (i år sedan uttalade och nu ånyo framställda satsen, 'ali Sveriges land tjär sv ar skall städja sig främst pä folkbeväpning och icke /räms/ på slående här.''
Hans fasta öfver - 6 Sammans. Stats- samt Allm. Besa.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 53. tygelse vore, alt förr än både styrelse och folk gemensamt erkände giltigheten af denna sats och åt densamma gåfve en fullkomligt följdriktig tillämpning vid ordnandet af landets lefvande försvarskrafter, kunde vår sjelfständighet icke anses vara med full säkerhet tryggad.
För att icke missförstås, ville motionären genast anmärka, alt han med folkbeväpning icke menade ett tillfälligt uppbåd af oordnade, onfvade och odisciplinerade folkhopar, hvilka man, då fienden komrne i landet, gåfve vapen i händerna och (örsåge med mer eller mindre dugliga anförare, utan förstod motionären dermed en sådan organisation af landets krigshär, hvarigenom, under tillräcklig öfningslid inom hären, åt alla svenska vapenföra ynglingar en så långt utbildad stridsskicklighet bibringades, att när kriget ufbröte eller fienden trängde in i landet, hela den manliga befolkningen inom en viss ålder i de yngre åren stöde stridsfärdig alt efter en på förhand uppgjord plan ingå i härens leder för att genast deltaga i landets försvar; tilläggande motionären, ali då han fullkomligt insäge behofvet eller åtminstone den stora fördelen af all ega en väl disciplinerad och väl öfvad slam af äldre i stadig krigstjenst stående män, omkring hvilka, såsom deras lärare och föredömen i vnpenföring och krigslydnad, ur folkets in i kärnans leder inträdande yngre krigare kunde sluta sig, så förkastade han icke alldeles hvad man kallade "stående här”, ulan yrkade blott, att ”folkbeväpning'’ skulle vara hufvudsak vid värt lands försvar.
Man hade länge påstått alt vår indelta här vore det säkraste palladium för landets sjelfständighet, och man hade helt nyligen sagt: ”att blott vårt gamla indelningsverk orubbadt bibehöUes. kunde Sveriges konung och Sveriges land vara trygga för alla både yttre och inre faror”, men motionären åter trodde alt
Svenska folkets ärfda kärlek till det lagbundna konungadömet och för sina fäders land vore det onda säkra värnet för håde Sveriges konung och Sveriges land, och alt den indelta hären ensam O #
O D ’ hade ingen trygghet att erbjuda i någotdera afseende
Det vore dock blott, med hänseende till den indelta härens förmåga att skydda emot yttre våld och inkräktning, som motionären ville yttra sig.
Hvad han derom hade att säga, sammanfattades i det påståendet, att den indelta eller ändå mera hola den nuvarande både indelta och varfvade stående hären, fastän till största delen bildad af lörlräffiiga elementer, och om den äfven erhölie en vida större krigsduglighet änden nu egde, dock vore alltför svag och fåtalig att kunna räcka till att försvara vårt vidsträckta land.
Om än Sverige kunde mäta sig på sjön med sin mägfiga östra gra :ne, så skulle denne dock icke derigenom kunna förhindras, alt med betydliga anfalis-krafler landstiga någonstädes, nästan hvar som helst, på våra vidsträckta kuster, och ännu meia omöjligt hlefve att afvärja eu sådan landstigning, då Sverige, icke kunde och derföre icke boide ingå i någon så vådlig täflan, som den alt söka beherrska Östersjön med en öfverlägsen stor flotta.
Och hvad den s. k. skärgårdsflottan beträffade, den måtte framdrilVas med rodd eller ångkraft, så kunde densamma visserligen blifva ett nyttigt hjelpmedel lill försvarande af någon lör dess användande lämplig dol af våra skäromgifna kuster, men icke heller den kunde hindra en stark fiende att komma in i vårt land och ändå mindre alt der fästa sig sedan han redan inkommit.
Likaså förhölle det sig med befästningar, att de kraftigt kunde bidraga att skydda en och annan, vare sig i strategiskt eller politiskt afseende särdeles vigtig punkt och derigenom för en fiende försvåra möjligheten att landstiga, iler han helst skulle vilja; men alldeles utestänga denne, det kunde och afsåge de icke heller.
Härförutan måste bemärkas, att både en stor örlogsflotta, en talrik skärgårdsflotta och vidlyftiga kustbefästningar, för att kunna begagnas eller försvaras, till sin bemanning eller besättning fordrade starka Sammans.
Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 53. 7 och väl öfvade lefvande stridskrafter, sorn alltså måste blifva hufvudsak äfven vid försöket alt hålla fienden undan fjun vara kuster.
Motionären trodde dock icke på möjligheten att afhålla en mägtig angripare frän att landsätta och uppställa en stark härsinngl någonstädes der han ville på vår kust, och han ansåg derföre att vi måste vara fullt beredde att möta honom inom vårt eget land, och då vi vore tvuugne härtill, måste vi äfven, när kan komme, mola honom genast med nog talrika stridsfärdiga härmassor, för all kasta tillbaka hans anfall innan han fått fatta fast fot i vårt land.
Ty dels blelve det mycket svårare alt jaga den fiende bort, sorn fått rådrum att fästa sig i landet, och det deslomera, ju längre hans här finge dröja, och dels tilläte oss icke svagheten af våra maleriela krafter alt göra hvarken långa eller många fälttåg eller alt länge hålla talrika stridsmassor uppbådade.
Om detta måste anses vara riktigt, så följde deraf också, att vår nu varande försvars-organisation med en liten någorlunda öfvad slående här af knappa 30.000 man samt en nästan alldeles oöfvad beväring af flera gånger denna styrka, icke kunde uppfylla Sveriges behof, alt i anfallets forsla tider genast alslå detsamma genom användande af ti Ilräck ligt talrika och tillräckligt öfvade stridsmassor.
Den fåtaliga stående hären, som måste fördelas öfver hela vårt land, skulle ingenstädes kunna samlas uti någon för en stark fiende aktningsbjudande styrka; och beväringen, som fordrade veckor och månader att öfvas, innan den kunde insättas i den mot fienden användbara härens leder, skulle derföre alltför sent kunna komma denna till förstärkning, men deremot för sin öfning draga bort ett stort antal befäl, som bättre hehöfdes att pä krigsskådeplatsen användas.
Då det dessutom icke blefve möjligt att på en gång öfva den nu varande beväringens hela styrka, hvartill fordrades mera befäl, än alt föra densamma i elden, skulle vi aldrig kunna uppställa en stridsfärdig här, talrik nog att möta den anlällsstyrka, som fienden kunde sätta på vår strand, redan vid sin första landstigning, och mycket mindre den, som han skulle ställa emot oss om han finge tid att ostörd lästa sig i vårt land.
Huru starka de anfallskrafler kunde blifva, hvilka man kunde föra till oss öfver Östersjön, det vore ändamälslösl att försöka här beräkna, men då transportmedlen för en krigshär med allt hvad dertill hörde, till hvad höjd de än kunde hopsamlas, dock icke kunde vara obegränsade, och då Sverige kunde uppställa minst 200,000 stridbara män mellan 20 och 30 är samt 400,000 mellan 20 och 40 år, samt man betänkte hvilka svårigheter det måste inöla för en inkräktare, alt intränga i ett land sådant som värt, omgifven af talrika stridsfärdiga fiender; så kunde vi känna oss säkra att med huru stor styrka vi än måtte blifva anfallna, vi dock inom värt eget land skulle kunna öfverväldiga en hvar, som der vågade angripa oss, om nemligen alla våra stridbara unge män genast, — hvilket ej kunde för olia upprepas, — da fienden komme, kände sin skyldighet alt samlas till fosterlandets försvar och då visste, ej blott hvar de skulle taga sina vapen och huru de skulle använda dem, utan ock pä hvad sätt de skulle ordna och sluta sig omkring den fullt krigsbildade slam, sorn skulle vara deras ledare och anförare i striden.
Tvenne andra väsentliga fordringar mäste dock derjemte göras, den ena att för fienden svårt åtkomliga inre kommunikationer måste finnas, som gjorde det lätt att från en mindre (ill en mera hotad del af landet hastigt flytta både stridsmassor och stridsförnödenheter, och den andra alt i fredstid samlade fullständiga förråder af vapen, ammunition och alla sådane krigsförnödenheter, sorn icke i hast kunde anskaffas, skulle finnas upplagda på säkra och centralt belägna punkter vid de stora inre komniunikaiions-limerne.
Egde vi dessa Irenne ting, nemligen fulla förråder af alla slags krigsförnödenheter, hastiga inre kommunikationsmedel och framför allt en till strid öf - 8 Santmans.
Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets
Arn 53. vad manlig befolkning, ordnad och färdig att genast möta fienden, då kunde vi trygga och utan att räkna på andras bistånd, vänta vår fiende pä vår egen strand.
Han skulle väl då sannolikt aldrig komma dit, ty det vore för mycket vågadt att söka anfalla en så rustad motståndare, men om han kotnme, så skulle han visserligen få sig en graf i den Svenska jorden, men ej minsta stycke af vårt fria Svenska iand skulle han kunna rycka lill sig.
Med stöd af de åsigter, motionären sålunda uttalat, hyste han den lästa tillförsigt att Sverige egde full förmåga, att äfven på egen hand och utan fremmande magiers hjelp kunna försvara sin sjelfständighet, men likväl endast med det oeftergifliga vilkor, att en på folkbeväpning grundad landthär '»lefve hufvudmedlel för landets försvar.