Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty hur oberoende vi än sträfva efter att bli, så stå vi dock alla mer eller mindre i ett förargligt be- roende af väder och vind, och alla nutidens upp- finningar till trots, så göra ändock » de andar som regera i vädret » alldeles precis som de vilja.
Det var det, som förargat kaptenen på Bar- backa, då han nu gått där och sett på termome- tern och barometern och himlahvalfvet och alla » gamla märken » hela långa hösten; ty bära sig åt hur man ville, så tycktes inte vintern tänka infinna sig i rattan tid, fastän man har både kurirtåg och telefoner och sådant mer, hvarige- nom vi människobarn kunna vara på ort och ställe eller beordra andra att infinna sig på ut- satt minut.
Ja, han är en konstig sälle, den » gubben Vinter » — till och med mer egen än kaptenen på Barbacka själf!
Och äfven gamla Margret, som nu gått där och skött om kaptenen och hela hans hus, så att det gått som ett urverk i mer än trettio år, och som kände alla hans ungkarlsvanor lika väl som hon kände verserna i sin psalmbok — hon började tycka, att » kapten » var mer än vanligt tvär och murrig i höst; och värre blef det, ju närmare det led mot jultiden.
Men hon förstod nog hvad det var, hon!
Det var inte bara det, att höstregnet » satt sig i kaptens ben », och inte heller det, att patron på Starrtorp legat sjuk hela hösten och att häradshöfdingen » legat i Stock- holm » för en komité lika länge, så att kaptenen inte fått något » parti » — utan det var allt ändå något annat!
Men bevars för att hon skulle låtsa om det — då skulle det väl ha blifvit ytter- värre!
Nej, då var det bättre, att han fick påstå för hvar morgon, att det inte kunde bli något af rågarna till nästa år, för det blefve de väl ändå inte sämre af!
— och säga vid middagsbordet, att soppan var för salt — för det visste hon ändå, att den inte var, så många gånger hade hon lagat den!
— och slå handen i bordet, när han skulle ta sin kvällsvardssmörgås och säga, att Margret fick ta veden hvar hon ville nästa år, ty någon ved kunde omöjligt köras hem ur skogen, om det inte blef före.
Ahnej, inte var det bara det, inte!
Utan kap- tenen han gick allt och tänkte på Kurt, bror- sonen — » pojken », som han vanligen benämnde honom, när han talade om honom.
Men så var det ju inte underligt heller!
Gossen var ju inte mer än på nionde året, när han kom till Bar- backa, och kaptenen adopterade honom som eget barn, se ' n far och mor gått bort för honom.
Och inte var det underligt, att han så mycket fäst sig vid den gossen — för att nu inte tala om hur hon själf, Margret, gjort det, hon, som pysslat om honom som en mor!
Ty han hade ju alltid varit en sådan kvick pojke, och så snäll och till- gifven.
Och så hade han nu ända hittills varit hemma hvarenda jul, för allt hvad han » varit borta och studerat » — så fortforo Margrets tan- kar att utveckla sig, under det hon gick och stö- kade i huset — men nu, när han var så långt borta, skulle, han verkligen komma hem i jul också?
Det hade Margret just aldrig väntat sig, fast han sagt det så säkert, då han reste i våras — men det var det, som kaptenen nu gick och rufvade öfver, fastän han, förstås, inte ville låta märka, att han brydde sig så mycket om julen.
Det var ändå en konstig idé af unge herrn, att bege sig af ända bort till Kyssland, tyckte Mar- gret; och det hade nog kaptenen tyckt också, ty han hade aldrig varit mycket med därom — han var just ingen ryssvän, kaptenen.
Men det skulle ju vara så goda utsikter för ingeniörer i Byssland, och » Express ' en » gick ju vintertiden, så nog skulle han komma hem och hälsa på de gamla!
Han var nu alltid så gladlynt och tyckte att ingenting var omöjligt, just som ungdomen gör!
Men veckorna gingo och intet bref hördes af, och kaptenen blef mörkare för hvar gång posten kom — och inte syntes det till någon snö heller!
Slutligen, så där en fjorton da ' r före jul, kom det verkligen bref från Petersburg.
Det innehöll dock ingenting bestämdt angående hemresan, en- dast att Kurt hoppades komma, men kunde inte ännu säga, om han kunde bli ledig; han skulle vidare låta höra af sig.
Och så, några dagar därefter, kom det litet snö, bara så mycket att man nätt och jämnt kunde ta sig fram på släde till stationen, när kaptenen reste in till närmaste stad på en dag; men det såg ändock ljusare ut, både på marken och med förhoppningarna.
Kaptenen satt en afton efter återkomsten fram- för brasan i salen, medan Margret gick ut och in och ordnade kvällsbordet.
» Hvad säger termometern nu, Margret? » sporde kaptenen under tiden.
» Åh, inte har den krupit ned mera se ' n i mid- dags, » var svaret, » men den håller sig vid en grad under fryspunkten.
Skada ändå, om vi inte skulle få skridskois, tills ingeniören kommer hem. » » Går du och gnäller för det nu, när vi ha fått en smula snö, » brummade kaptenen, som säkert ställt större förhoppningar på termometern till » Tomas », dagen därpå.
» Tycker det ä ' kapten, som brukar gnälla, » muttrade Margret, i det hon gick ut genom dörren, misslynt öfver att hennes välmenta för- sök att spraka om » pojken » hade misslyckats.
/: Kaptenens lynne, som varit bättre efter den illa utflykten, var åter i sjunkande.
Han satt och stirrade i glöden, och inte ens den stora räpphönshunden Soch, som ställt sig med framfötterna upp i hans knä och smek- samt strök hufvudet mot rockkragen, kunde tillvinna sig mycken uppmärksamhet.
Plöts- ligt hoppade hunden ned och sprang mot dörren med ett skall Kaptenen spratt till — dörren öppnades och en gosse kom in.
» Ett telegram till kapten! » Kaptenen gaf honom skyndsamt en slant, så | att han skulle aflägsna sig, hvarefter han slet upp kuvertet.
» Hemresan inställd.
Göromål hindra.
Mår godt.
Hälsa Margret!
Kurt. » 1895 Så lydde det.
— Den kvällen smakade kapte- nen inte de inkokta grisfötterna efter julslakten — en favoriträtt, som alltid skulle stå på bordet så snart som möjligt.
Tomasdagen » rann upp » med töväder.
Det missödet kom nu nästan som en välbehöflig af- ledare för kaptenens tankar och humör.
» Gamla märken stå inte!
— Det slaskade på ' Anders ' också!
Men det må vara detsamma med det nuh tillade han tystare.
» I min ung- dom, » fortfor han dock efter en paus, » då bru- kade det vara vinter!
Då såg julen ut på ett annat sätt.
Kallt, så det knäppte i knutarna, och klingande slädföre när man for till julottan.
Men nu har jag inte haft släden ute på två år, förr än häromda ' n, och då skar det ändå i.
Nej, det ä ' som om det vore vår i stället för jul! » » Men än kan det komma snö, » sökte Margret trösta, men det var som att kasta blånor på elden.
» Komma snö i det här blasket, — jo, då tycker jag att smörjan ska ' stå upp till hjulnafven!
Nej, jul borde stafvas med hj nu för tiden. » Margret gjorde ännu ett svagt försök.
» Det står i gårdagsbladet, att det är mycket snö uppe i bergslagen. » » Men det här heter inte Barbacka för roskull.
Om det också kommer snö öfverallt, så nog blå- ser den af de här backarne. » Så kom julaftonen; men Margrets välvilliga profetior hade icke gått i uppfyllelse.
Marken.
var visst något frusen, men grå, och backarna hala.
Kaptenen satt i gungstolen och ögnade på ett par nyss komna jultidningar.
Men det dröjde inte länge, innan han kastade » Julkvällen » ifrån sig; den brukade dock eljes roa honom.
» Om folk ville skrifva sanning och inte bara grannlåter! » utbrast han.
» I hvarenda jultidning står det både historier och illustrationer med rimfrost och slädfärder!
Ja, sådant är ingen konst att sätta på papperet.
Och så julkärfvar åt sparfvarna!
Jo, det skulle jag sätta ut åt de tjufvarna! » » Ja, men det ä ' väl jul ändå, både för folk och kritter, » inföll Margret; » och fast vi sitta så här ensamma i år » — här torkade hon oför- märkt bort en tår — » så ska ' vi väl ändå fira högtiden anständigt, med julgran och julöl och skinka och ' dopp i grytan ' och lutfisk, samt fara i ' ottan ', och inte sitta som i ett hedningahus! » » Ja, far hon, så att elden står om medarna! » snäste kaptenen.
» Men julgran och så ' na där barnsligheter det vill jag inte veta af, när inte pojk » Så fick han inte fram mer; men Margret tog julgranen, som Olle efter vanligheten huggit, och satte den ute på gården istället, på ena sidan om förstugudörren, och bad honom hugga en gran till för andra sidan, » så att det skulle se jullikt ut utomhus åtminstone, » sade hon.
Och så firades där en tyst och enslig jul på Barbacka detta år; men kanske hade både hus- bonde och tjenarinna aldrig känt sig så väl be- höfva hvarann som nu.
Men inte så mycket som en julklapp kunde man få ge honom, » gossen », där han nu satt borta i det främmande landet, kanske lika ensam som de, tänkte gamla Margret, under det hon med tårade ögon betraktade tre par välstickade strumpor, som hon nyss fått färdiga, och som nu lågo där väntande i lådan — kanske till nästa jul!
Julhelgen skred framåt med långsamma steg.
Kaptenen fick visserligen en och annan afton » sitt parti », än hemma hos sig och än hos någon af grannarna, men han var alldeles inte i humör.
Han var sig inte lik, utan så tyst och medgörlig, att Margret började bli riktigt orolig.
Och inte kom det heller något vidare bref från Kurt, men det var då just inte att vänta så snart igen; han brukade minsann inte skrifva så ofta, som ung- herrars sätt är.
» Han har mycket att göra, » sade kaptenen, » och det är bra; pojkar ska ' arbeta.
Jag fick minsann inte ligga på latsidan, när jag var ung. » Och så talades inte mera om den saken.
» Till nyåret måtte han väl åtminstone skrifva, » tänkte Margret; men det hördes inte af.
Hon trodde bestämdt, att han var sjuk, men det tordes hon inte nämna.
Äfven nyåret kom och gick.
Kaptenen tog emot hennes nyårsönskan med en stum nick och ville inte alls låtsa om, att nyårsdagen skulle ha mer att betyda än någon annan dag.
» De ä ' lika allihop, » sade han, och det tyckte Margret också att de voro nu, då ingen klangfull röst
1895 och inga ungdomsraska steg hördes ljuda genom huset, utan där var tyst och stilla.
Men det nya året hade dock visat ett annat anlete.
Det &gt;slog till » och blef kallt, och en natt blef det till och med snöstorm.
Följande morgon låg ett skimrande hvitt snötäcke tyckobådande öfver nejden — vintern hade kommit åtminstone, han, och tycktes hviska det tänkvärda ordsprå- ket: » Allting kommer för den som kan vänta! » Så hade man hunnit till trettondagsaftonen, den femte januari.
Kaptenen hade spisat sin ensamma middag som vanligt vid tvåtiden och satt nu i sin hvilstol med pipan i munnen och tidningen i handen.
Den hade dock sjunkit ned och huf- vudet likaså, ty ögonen hade slutit sig till en kort, men god blund, som stundom infann sig så där efter middagen, fastän kaptenen just inte ville erkänna det.
Hoch låg vid hans fötter och sof, så att han snarkade.
Och ändock lyfte han plötsligt upp hufvudet midt ur sin djupaste sömn och lyssnade.
Han blef allt oroligare, och hastigt rusade han på dörren, tjöt, gnällde och väsnades.
Kaptenen uttalade halfsofvande några lugnande ord, men då de icke hade någon verkan, steg han upp och släppte ut hunden, som for af som en pil, medan hans husbonde återtog sin plats.
Först flere minuter därefter hördes tydligt lju- det af bjällror.
» Främmande? » mumlade kapte- nen något omorgnad, » det är kanske kyrkoher- den, som är ute för att prof va föret och tittar in. » Släden tycktes stanna utanför förstugutrappan, och kaptenen beredde sig att gå.ut och ta emot sin gäst.
Men knappt hade han hunnit ut i förstugan, förrn dörren till denna flög upp — det var Hoch, som störtat emot den med framtassarna, som han brukade, då han var synnerligt ifrig.
Och i hans spår följde nu en manlig gestalt, som nätt och jämnt hunnit kasta af sig pälsen — och i nästa ögonblick var kaptenen sluten i ett par ung- domskraftiga armar.
» Här har du mig nu ändtligen, farbror!
— kan se att jag hunnit före mitt bref!
Men det gick lika bra att få skjuts vid stationen.
Och du är lika kry som vanligt, du käre, käre farbrors- gubbe! » Först nu hade kaptenen riktigt hunnit fatta, att den nykomne gästen verkligen var Kurt.
» Du präktige pojke — välkommen! » mer kunde farbrodern inte få fram, men tårarna stodo ho- nom i ögonen, och äfven hans varma handtryck- ning sade mera än ord.
Det ringdes på Margret, och så blef det nya utrop och välkomsthälsningar, och middagsbordet blef åter dukadt, hvaråt den resande gjorde all heder, och därefter kommo Margrets bästa kaffe och gubbens bästa konjak fram, och just som de slagit sig ned därvid, kom också » väskan » med Kurts bref.
Han hade själf kommit med samma tåg som det.
Och först nu blef det i lugn och ro tid med förklaringar och reseberättelser.
Ja, det förhöll sig som så med Kurts tystlåten- het, att han först trott, att han skulle kunna få resa till nyåret, men han hade inte velat skrifva, förrän han var riktigt säker.
Men så hade det blifvit uppskof igen, så att han inte kommit af förr än efteråt.
Och själfva resan hade varit äfventyrlig nog — snöstorm och ishinder, så att » Express » hållit på minst sin dubbla tid mellan Hangö och Stockholm.
Men det var detsamma nu, då den var öfver; det var bara tråkigt, att farbror fått vänta!
IDUN 403 Och nu var kaptenen riktigt upprymd, så att jag ofta bjuden.
Du vet, han är intressent i han både skrattade och bannades på sitt skämt- bolaget. » » Kors, det har du aldrig skrifvit om! » samma sätt.
» Jo, du är mig just ordhållig, du!
Du skulle så säkert komma till jul, hette det, när » Nej, för att jag tyckte det var bättre att tala du gaf dig i väg till ryssarna — kan förstå, att om det alltsammans nu.
Ser du, farbror, så länge du lärt dig det af dem!
— det var ju bara på man inte är riktigt säker på sin sak, så tiger det villkoret jag gaf med mig. » man helst.
Men så kom det där brefvet med » Käre farbror, » föll brorsonen in i samma ton, bjudningen till jul, och däri läste jag så mycken » jag har ju hållit ord så bra som någon.
Ser vänlighet både på och mellan raderna, att jag du, i Ryssland räkna vi gamla stilen, och enligt fattade mod; och med lika mycken välvilja blef jag också mottagen, då jag kom dit.
Förstås, att den är det julafton just i kväll!
* Nu brast gubben ut i hjärtligt skratt.
» Jaså, det var väl mest för din skull — — — » du ' svänger dig ' lika bra, som du brukar, kan » Åh, det var nog inte minst för din egen, kära jag höra — och ryss har du blifvit, det kan jag Kurt! » höra också, ha, ha, ha!
— Men eftersom det är » Nå ja, det kan väl så vara, det också!
Allt- julafton, så ska ' vi väl höra efter, om Margret nog — jag kom dit i det vackraste julväder man har något kvar af julskinkan och lutfisken kunde vilja se. » och smörtårtan och annat godt.
Och ett glas » Vackert i dina ögon åtminstone, kan jag tänka punsch ska ' vi ha först och främst — vet du, mig! » myste gubben, som nu började komma på det har inte smakat mig förut på hela helgen.
det klara med ställningen.
» Här hade vi då mått- Margre-e-et! » ligt trefligt i stället! » » Det är nog inte ovanligt att det är olika på Margret kom in och erhöll sina ordres; nog hade hon godsaker kvar åt » sin gosse » — och så skilda trakter.
Där låg emellertid snön me- hon hade mer än det!
Kaptenen kunde inte för- terdjup och hela skogen glittrade af rimfrost — stå, hvarför Margret envisades med att sätta men snart såg jag det inte vidare, bara för nå- punschbrickan i salen — de sutto ju så bra här- got, som glittrade ännu klarare i ett par skälm- inne — men hon lockade med en nytänd skym- ska flickögon.
Och snart visste jag, hvad jag dit- ningsbrasa där, och det hände ibland att Margret tills endast fått tro, att det var mitt lifs största var envis och kaptenen lydig, fast det vanligen lycka, som lyste på bottnen däraf!
Ja, den jul- var tvärtom; och så gingo de ut i salen.
— — aftonen kommer alltid att stå oförgätlig i mitt Ack, hvad den gumman var barnslig på gamla minne, och nog fick jag ' jul-klapp ' den kvällen, da ' r!
Det var inte bara skenet från brasan, som ty vid julbordet tillkännagafs min och Ainas för- här slog dem till mötes, när hon slog upp dör- lofning inom familjekretsen.
Vidare offentliggjord rarna som till en fest, utan det var det glindrande fick den dock inte bli, förrän jag hunnit med- skenet från den tända julgranen, hvilken stod dela dig den kära nyheten; och det ville jag helst midt på golfvet, fullsatt af ljus.
Och på en af göra i egen person, då det kunde ske utan längre de nedersta grenarna hängde ett stort paket — uppskof.
Ja, nu vet du, hur det står till, käre farbror!
Och jag kan se — hvad jag också sä- det var strumporna.
» Bravo!
Du är en krona, du gamla kära Mar- kert hoppats — att du inte just är ledsen där gret! » utropade » pojken » - ingeniören och svängde öfver, du heller!
Och om ett eller par år skola om med gumman, så att hon blef helt yr i huf- vi fyra fira julen tillsammans, ty inom den tiden vudet.
» Det här blir ju riktigt en julafton i tänker jag kunna gifta mig och flytta öfver till Sverige igen, där jag tror mig kunna få en bra gamla stilen! » » Ja — för du har väl inte firat någon, kan anställning — för, ser du, svensk vill jag ändå jag tro, därborta, där ni inte komma i rattan alltid förblifva!
Men det gör godt att komma ut, tid! » inföll kaptenen, som var mer belåten med ty då lär man sig hvarjehanda, bland annat den sanningen, att ' borta är bra, men hemma är bäst '. » anordningarna, än han just ville visa.
Detta var så inånga » julklappar » på en gång, » Ah jo, har jag så, » svarade brorsonen leende, i det de båda togo plats vid härden, » och då att gubben blef alldeles öfverväldigad.
Men sedan kom jag riktigt ' i rattan tid '.
Jag skall hälsa.
han hämtat sig från den första glädjen och öfver- dig, farbror, från din gamle ungdomsvän, Jakob raskningen och Margret blifvit inkallad att få del af nyheten, och hon i sin tur hunnit hämta Kojtänen i Finland. » » Jakob — den gamle hedersgossen, har du sig — då hade dessa tre den glädjerikaste afton, träffat honom?
Men hvar? » där de nu sutto och firade jul » efter gamla stilen ».
Och kaptenen tyckte, att detta var en af de » I hans eget hem i Viborg, han bor där nu.
Jag fick bref med bjudning att komma dit öfver största högtidsaftnar han upplefvat och kände jul; och då jag såg, att det blef omöjligt att med tacksamt hjärta, att vår Herres vägar äro komma af till Sverige, antog jag med tacksamhet utan vank, vare sig de gå genom snö eller öfver den inbjudningen i stället, ty ett par, tre da ' r barmark!
kunde jag vara borta då, ehuru inte längre. » Heduig Indebetou.
» Så genomroligt det var att få höra något ifrån honom — hur mår han nu för tiden? » (Illustratör: Gerda Tirén.)
» Han är kry som ett vinterny, alldeles som du själf, farbror! » sade brorsonen gladt.
» Och han har det väl skäligen bra, kan jag tänka?
Han var alltid ett godt affärshufvud » Han har det förträffligt — har eget hus Viborg och det allra angenämaste hem. » » Såå!
Och hans hustru?
Hon var en god och treflig människa, tyckte jag. » » Hon är en utmärkt kvinna, » svarade den unge mannen med värme, » och de lefva det lyckligaste familjelif. » » Nå, och lilla Aina då, min guddotter?
är väl stora flickan nu, har kanske till och ' gått och läst '?
Hvad åren gå!
Jag tycket det är inte längesen hon låg i vaggan — I det var sist jag såg henne! » » Det är jämnt tjugutvå år se ' n, nu, » sade ' Kurt.
» Tjugutvå år!
Skulle det vara tjugutvå år, se ' n jag var öfver i - n h o?
Låt mig se?
Jo, det slår allt in!
Det var ju nog!
Då är hon länge sedan giftasvuxen. » » Ja, det slår också in det, farbror. » » Och hur ser hon ut?
Modern var riktigt vacker i sin ungdom. » » Så här ser hon ut! » sade brorsonen och räckte fram en fotografi, som han tagit fram ur plånboken.
Nu blef gubben riktigt storögd.
» Ha ni blifvit så bekanta? » sporde han, i det han med intresse och rörelse spårade föräldrar- • nes drag i det täcka, ungdomliga ansiktet.
» Och du har aldrig sett henne förr? » » Jo, det har jag.
Vi gjorde bekantskap i somras, då hon var hos sin morbrors, som ha en vacker villa utanför Petersburg: dit var
IDUN 404 Ueka 1895 hjäpfan.
&gt; X I an ni tänka € er, vi få inte ha något 1 V främmande i kväll.
Hon har gifvit bägge jungfrurna lof att gå nt. » Gärtrud var alldeles röd i ansiktet, när hon strax efter frukosten kom inspringande från köket med denna upprörande nyhet.
Hennes fjortonåriga blod svallade af .för- bittring, och hon strök upp sitt kortklippta cendréfärgade hår, så det stod som en tupé öfver pannan.
Tom, hennes ett år yngre bror och Ester, hennes två år yngre syster, hvilka sutto vid salsbordet och njöto sin söndagsledighet vid ett par rolighetsböcker, tittade upp med öfverraskade och förbluffade miner.
Det var Matildadagen, bägge flickornas namnsdag.
De buro detta andra namn efter sin aflidna mor, och det var liksom till firande af hennes minne, som de varit vana vid att den dagen alltid få bjuda ett par vänner till sig, och T o m brukade också passa på tillfället att taga hem någon af sina bekanta, så att de skulle få » litet lif- vadt ».
» Äh, det är inte sant, » sade T o m.
— » Det vågar hon inte ' » » H o n », det var husförestånderskan, hon som skulle vara dem i mors ställe, men som snarare blifvit deras gemensamma fien- de.
Det var hon, som körde stora flickorna i säng klockan åtta om kvällarna, för att sedan få läsa sina romaner i lugn och ro inne hos sig. '
Det var hon, som stängde in de minsta barnen, de sju och åttaåriga smågossarne, som fångar i deras lilla trånga rum, hvilket de nästan aldrig fingo lämna annat än för skolan och middagsmåltiderna.
Det var hon, hvars dåliga lynne satte fruk- tan i hela huset, en fruktan så stark, att den dref en till feghet och dumheter.
Ja, då T o m en gång gått och drumlat i en vak, sprang han hellre halfnaken på den frusna stranden, medan de upphängda klä- derna torkade, än han gick hem och tog emot det stundande ovettet.
Men det var ändå hon, som stannat hos dem i fyra år och skulle stanna fortfarande, ty hon la- gade god mat åt deras far, visade alltid honom och främmande ett huldt ansikte, skötte hushållet med stor ordning och spar- samhet och värderades högt af alla tanter och släktingar.
» Vågar hon inte!
Jo, det gör hon visst, det, » utbrast Gärtrud.
» Och jag vet nog, hvarför hon gjort det.
Det är på ren kitslighet, bara för vi inte direkt bad henne o m lof att få bjuda några till oss, utan gick och bjöd dem ändå, för vi tog det för gifvet.
Men jag ska allt säga åt pappa, jag. » » Ja, men det är kanske bäst att tala vid henne själf först, » tyckte både Ester och T o m, som voro af ett fogligare och vekare temperament än systern.
» Nåja, det kan jag väl göra. » Och utan att betänka sig vidare, rusade Gärtrud genom salongen och in i hushål- lerskans rum, där hon med stram hållning blef stående strax innanför dörren.
» A r det sant, att tant gifvit bägge jungfrurna lof att gå ut, fastän vi ska ha främmande i kväll? » » Ska ni ha främmande i kväll, » frå- gade fröken m e d sin oskyldigaste min, i !N " är h e l t s a k t a, s i g; l ö s e r u r m o d e r l i g: f a m n IDen g u l d l o o k i g e D e l l i n g o m s i d e r O c h m e d t - y e k s a m m a steg:, " blek o m h y n s o m e n Öfver slumrande Tjaurerna I s k u g g a n af Bak skrider, hamn, * v skyn urskogens bryn V i n d s Y a l e m e r t y g e l n ej lider.
B l o t t e t t ö g o n b l i c k s s o l g l i m t, så.
r e s e r h a n K l ä d d till h ä r n a d S o m Och i glänsande ur tusende lurar han t r o l l p i l a r n e v ä x a till S k y n r o d n a r af b l å s e r till k r i g, lansar, harm; Kring stormjättens Den 7i ' — sig, pansar, flätar fantastiska arm kransar.
•Ic: det hon satte sista hårnålen i sitt slätkam- made, något gråsprängda hår.
» Det vet jag inte af. » » Jo, det vet tant visst det, för uet har vi haft hvart år på den här dagen.
Och för resten så hörde tant nog i går, när vi talade om, att vi redan hade bjudit Alma Runström och flickorna Brandt. » » Ja, jag hörde ni talade om, att ni hade bjudit eller skulle bjuda några till någon dag.
Men som ingen närmare in- vigde mig i förtroendet, så ville jag inte fråga.
Och nu får ni skylla er själfva, för jag har, som sagdt, gifvit jungfrurna lof att gå ut. » » Men vi har j u redan bjudit. » » Nå, så får ni väl gå med återbud. » Gärtrud stirrade sin motstånderska styft i ansiktet.
» Kan inte tant låta jungfrurna få gå ut en annan dag då? » » Nej, jag bryter aldrig mina löften. » Men nu var det slut med Gärtruds tåla- mod.