Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att hår upprepa och redogöra för de åtskilliga utländska platser och städer, hvilka genomskäras af jernvägar, liggande uti gatornes plan, skulle blifva allt för vidlyftigt, synnerligast som flertalet af representanterne tvifvelsutan besökt ett eller annat af dessa ställen, åtminstone
Cöln, men det kan vara nog att anföra ett exempel, hemtadt från vårt eget fädernesland.
Så lyda nemligen Herr Friherre Ericsons ord uti dess ofvanciterade föredrag den 21 sistl.
Mars, pag. 19: “I Göteborg år man “på våg att utvidga staden och dervid innesluta jernvägsstationen nära i midten af “stadens område, vål inseende att fördelarne häraf åro större ån olågenheterne, och “för det närvarande korsar jernvägen i denna stad den lifligt trafikerade gata, som “på färja fortsåttes öfver Götha eif till ön Hisingen, äfvensom den ändå lifligare “passagen till “Lilla Bommens11 hamn, dit hela den på Götheborg trafikerande inrikes ångbåtsflottan jemte annan fartygsrörelse och handel nästa år kommer att förläggas m. m.“
Att någon olägenhet för trafiken kan vara förenad dermed att jernbanan drages vinkelrätt öfver Riddarholmsbron och att hinder för några ångbåtsresande individer någon gång derigenom kan uppstå, må villigt medgifva®, liksom att möjligen någon olycka af en eller annan beskaffenhet på denna plats kan tima, men icke kan man med något giltigt skål påstå att de få, som kunna understundom för några få minuter blifva vid denna bro uppehållna genom ett jernvågståg, ega båttre eller större rått till beqväm och obehindrad trafik, ån hela den till och från bufvudstaden resande allmänheten, ån alla varuförsåndare eller afnämare inom alla delar af Stockholm, inom Upland och Westmanland, eller vestra, östra och södra Sverige.
Af samma skål skulle äfven all åkning på gatorna förbjudas, enär understundom inträffar att de gående genom längre filer af lass eller andra vagnar hindras att så fort, som de kunde önska, passera der och hvar på gatorne eller öfver broar.
Utskottets mödosamma, ehuru ingalunda noggranna undersökningar och uträkningar för att ådagalägga att endast en obetydlig trafik skulle uppkomma å denna bandel, i intet fall tillräcklig att betåcka omkostnaderna, ån mindre att lemna någon vinst, ega för mig intet värde, enär jag anser att man för den vestra stambanans framdragande från Liljeholmen eller någon annan punkt å Södermalm till en stationsgård vid Clara, med lika litet skål kan tala om underhållskostnader å eller vinst af denna särskilda del af vestra stambanan, som om vinst ejler förlust å hvarje annan lösryckt bandel mellan tvånne stationer å Statens stambanor; och detta så mycket mindre, som uti det belopp af 3,070,000 B:dr, som Kongl. Maj;t föreslagit, ingå omkring 500,000 R:dr för uppbyggande af sjelfva stationsgården, så framt man nemligen icke går ända derhän, att i likhet med hvad äfven inom Utskottet blifvit uttaladt, anse att hufvudstaden och den trafikerande allmänheten kunna och böra vara fullt tillfredsställda med den provisoriska bangård, som vid Fatbursjön år anlagd.
Att hufvudstaden, genom förslaget att förlägga bangården vid Clara, skulle erhålla ett nytt, rymligt och vackert salutorg uti den del af staden, som nu alldeles saknar ett dylikt; att den nu så osunda oell för staden vanprydliga trakten mellan Clara sjö och Trädgårdsföreningens stora obebygda tomter skulle inom kort blifva försedd med kaj långs vattnet, med båthamn, med prydliga boningshus och räta gator; att en tråskartad del af Clara sjö komme att förvandlas till fast mark, hvarå Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. 05 skulle uppstå ett stationshus, vål beläget samt i och för sig en prydnad för Stockholm; att nya Kungsholinsbron, såsom en följd håraf, tvifvelsutan blefve ändamålsenligt omändrad, utvidgad, försedd med en kajbyggnad och en ny tidsenlig sluss; att gamla Kungsholinsbron derigenom finge gå en vål och långe förtjent förgängelse till mötes och en ny bro der uppföras; att slutligen hela staden skulle vinna uti ökad liflighet, uti prydlighet och beqvämlighet samt dess innevånare möjligen uti en framtid kunna få tillfälle att på jernvåg färdas mellan de norra och södra delarne af staden* -— allt detta år, i Utskottets ögon, lika många fel hos Kongl. Maj:ts förslag!
Det år omöjligt att härvid icke finna det i högsta måtto anmårkningsvårdt att till och med de, som inom Utskottet bäst borde hafva bevakat hufvudstadens sanna fördelar, med Utskottets pluralitet delat likgiltigheten för, bland andra, dessa fördelar af det Kongl, förslaget.
Har då icke hufvudstaden redan tillräckligt långe varit åsido lemnad, icke allenast derigenom att de första stambanorna uti vårt fädernesland börjades icke från Stockholm inåt landet, utan från Göteborg och Malmö till dessa städers afsåttningsorter?
Är det då icke tillfyllest att Göteborg, att Malmö, ja till och med Örebro och Lund redan ega prydliga, rymliga och för trafiken beqvämt anlagda bangårdar, under det Stockholm ännu år i saknad af en sådan, som till belägenhet eller utseende i minsta mån kan motsvara trafikens fordringar, de resandes beqvämlighet eller belägenheten uti landets största stad, utan att, då Regeringen ifrågasätter att åndtligen äfven hufvudstaden skall med denna förmån hugnas, ett dylikt förslag skall finna mötstånd hos en mängd olika intressen, ja till och med hos en och annan af stadens egna målsmän, alla förenande sig uti påståendet att detsamma år antingen för tidigt väckt eller olämpligt eller icke nog vinstgifvande?
Man har förebrått Stockholms stad att, uti denna angelägenhet, som dock år hela landets mera ån hufvudstadens, icke hafva utvecklat tillräckligt nit för befrämjande af framgång åt Kongl. Maj:ts förslag och att deraf kunde slutas till likgiltighet för eller afvoghet emot detsamma.
Ett sådant antagande år äfven temligen naturligt hos den del af representationen, som alltid, men i synnerhet sedan jernvågsfrågornas uppkomst, varit van att snart sagdt öfvervåldigas af de enskilda eller lokala intressenas stormlöpningar och oaflåtliga bemödanden att bereda framgång åt sina planer, eller att öfverhopas af ansökningar om understöd från alla håll.
Stockholm ända till den sista tiden härutinnan iakttagit tystnad, torde denna hafva egt en ganska naturlig förklaringsgrund deruti, att Stockholms befolkning, i olikhet med alla andra städer uti Sverige, utgöres af en mängd från hvarandra serskiljda och för hvarandra mer eller mindre främmande samhällsklasser, af hvilka flere ån en uti stadens angelägenheter icke egt någon beslutanderätt, mellan hvilka någon sammanhållning hittills icke varit möjlig och hos hvilka endast småningom och genom de först detta år valde Stadsfullmågtige någon gemensam kommunalanda kan uppkomma; och med tanken på att Stockholm, såsom landets hufvudstad, i denna sin egenskap kan betraktas såsom hela landets gemensamma tillhörighet, torde man kunna emotse att detta må vara en ökad anledning för representatibnen att vårda sig om hufvudstadens sanna fördelar, desto heldre då de så nära, som i denna fråga, sammanfalla med hela landets.
Ehuru Utskottets pluralitet helt och hållet afstyrkt bifall till Kongl. Maj:ts förslag, hafva likväl åtskillige af dess ledamöter icke varit obenågne att framdraga jernbanan till Stadsgården, antingen för att för alltid der förlägga en bangård för den södra trafiken, eller såsom en förment början till en blifvande förening med den norra stambanan öfver Clara, fastän denna sednare åsigt lyckligtvis föll för en betydligt 96 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. större majoritet ån Kongl. Maj:ts förslag.
Nu torde det med lätthet inses att om vid denna riksdag medel endast skulle anslås till att framdraga jernbanan till Stadsgården och till anläggande af ytterligare en provisorisk station inom Stockholm, med detsamma jemväl all tanke på en hangårds anläggande vid Clara sjö och de norra och södra jernbanornas förening derstädes, åtminstone för den närmaste mansåldern, måste öfver gifvas.
Man måste nemligen icke förglömma, att om den vestra banan nu stadnar uti Stadsgården, och den norra på Ladugårdslandet, följaktligen omedelbart kommer att påbörjas och innan nästa riksdag, om äfven med stora kostnader, fullbordas, i afseende hvarå bör i förbigående anmärkas, att något kostnadsförslag för denna bangård icke finnes uppråttadt, det äfven kan för alldeles gifvet antagas, att Rikets Ständer, sedan de anslagit nödige medel till båda dessa bangårdars anläggande, hvardera med betydliga kostnader, hädanefter icke låra finnas benägna att bevilja anslag till ytterligare en bangårds byggande eller ens till banans dragande öfver Clara, hvartill kommer att, äfven om så lyckligt inträffade, denna sammanbindning då komme att erfordra betydligt större summor ån nu.
Man må således icke vara blind derför att de, som påyrka banans nedförande till Stadsgården, endast såsom en förment förberedelse till en bangårds förläggande vid Clara, i sjelfva verket aldrig vilja eller ens kunna föra den längre, hvaraf således blefve en följd att bangården för all framtid komme att stadna uti Stadsgården och att de norra och södra stambanorna aldrig, eller åtminstone först uti en aflägsen framtid, blefve med hvarandra förenade.
Om äfven det utrymme, som uti Stadsgården finnes att tillgå, skulle kunna vara tillräckligt för den närvarande trafiken och fastän således denna plats, med dryga kostnader, skulle kunna göras användbar till anläggande af en bangård, som någorlunda tillfredsställde den närmaste tidens billiga anspråk på tillräckligt utrymme och beqvämlighet, år det verkligen tänkbart att, utan oerhörda penningeuppoffringar, derstädes vinna tillräcklig plats för en framtida utvidgad och måhända mångdubblad person- och godstrafik?
Yore det ens rått att sålunda borttaga den dyrbaraste plats Stockholm eger för all dess varu- och handelsrörelse på Saltsjön eller Målaren?
Stockholms stad må förvärfva större eller mindre del af Skeppsholmen, handelns och sjöfartens ökade anspåk må tillfredsställas med nya kajbyggnader både der och vid Munkbron eller Riddarholmen, så förblifver likväl Stadsgården genom sitt läge vid både Saltsjön och Målaren och i synnerhet såsom hela Södermalms enda hamn för Stockholm allt framgent till hvarje alns bredd alltför dyrbar, för att icke hvarje hufvudstadens innevånare borde på det kraftigaste protestera mot ett dylikt förslag.
Men äfven om detta oöfverstigliga hinder icke redan gjorde alla förslag om en bangårds anläggande uti Stadsgården förkastlige, vore det vål klokt och förtänksamt att med en stark jernvågstrafik ytterligare belasta den kommunikation mellan staden och Södermalm, som nu öfver de begge slussbroarne eger rum, i stället för att å den föreslagna jernvågsbron öfver Riddargården medelst gångvägar å sidorne fördela den nu befintliga lifliga rörelsen mellan staden och en så stor stadsdel som Södermalm med sina 30,000 invånare?
Man klandrar Kongl. Maj:ts förslag såsom hinderligt för trafiken öfver Riddarholmsbron, men finner ingen betänklighet uti att sammanföra all jernvågstrafik med den förut befintliga öfver slussbroarne, hvilka dessutom, i händelse af en påstötning eller påsegling, lätteligen kunna skadas, hvarigenom kommunikationen mellan söder och staden för längre eller kortare tid ytterligare för vecklades, om ej tillintetgjordes.
Slutligen Stak'- Utskottets Utlåtande N:o 87. 97 Slutligen och för den händelse att alla dessa skål skulle underkännas, huru vill man, sedan bangårdar blifvit anlagda vid Stadsgården och på Ladugårdslandet, en gång förena dessa med hvarandra?
Huru kan man sedermera förbinda 100 mils jernvåg söder om Målaren med Uplands, med Westmanlands, ja, kanhända, medlen stor del af Norrlands för hvarje år betydligare handelsrörelse och persontrafik?
Afven de mest ifrige anhängare af detta förslag hafva i denna del blifvit svaret skyldige och ingalunda, sedan frågan blifvit föremål för allvarsamma öfverlåggningar, dristat ifrågasätta att för sådant ändamål med en jernbana afstånga hela Skeppsbron, försvåra trafiken på och öfver Blasieholmen och lägga hinder i vågen för rörelsen öfver de mest besökta gatorna pä Ladugårdslandet, på samma gång som man med utomordentlig möda framdragit alla de möjliga olågenheter, som för trafiken skulle uppstå genom bangårdens förläggande vid Clara.
Och det år för att afven vidröra denna vigtiga del af frågan, just denna stambanornas förening uti en enda bangård, med alla deraf hårflytande fördelar uti materielens användande utefter stambanornas hela längd, uti gemensamma reparationsverkstäder och gemensam bangård, uti besparingar genom minskad personal och underhåll, slutligen och icke minst uti varors, om också icke personers, förflyttande meddclst jernvågsspår till alla Stockholms hamnar, eller transito till hvilken plats, som man åstundar uti norra, vestra eller södra Sverige, dit jernbana leder, det år dessa och andra fördelar af en gemensam bangård, som, enligt min åsigt, i och för sig borde utgöra skål nog för hvarje Svenska folkets representant att med sin röst understödja Kongl. Maj:ts förslag.
Af alla dessa skål hemtar jag anledning att, i motsats mot det beslut, hvartill Utskottets pluralitet kommit och, om möjligt, med ännu starkare bestridande af allt förslag om bangårdens förläggande, provisoriskt eller icke, uti Stadsgården, vördsamt tillstyrka Likets Ständer, att till vestra stambanans framdragande till Clara sjö och en bangårds anläggande derstädes, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Kongl. Majrts förslag, måtte anslås en summa af 3.070.000 Riksdaler Riksmynt.
För den händelse deremot, att Stats-Utskottets nyligen beslutade förslag att de kommuner eller enskilde, öfver hvilkas jord stambanor hädanefter komma att framdragas böra kostnadsfritt upplåta allt dertill nödigt utrymme, och att endast på detta vilkor stambanor skola efter de utstakade linierne utföras, skulle vinna Rikets Ständers bifall, lärer det nödigt anses att intet undantag för hufvu dstaden hårutinnan bör ega rum.
Då emellertid anläggandet af en bangård uti Stockholm icke allenast upptager större utrymme ån uti andra städer, och i följd deraf, både till platsen och sjelfva byggnadens beskaffenhet, måste erfordra betydliga summor, ån äfven kan med fog anses vara ett företag, gagnande för öfriga delar af riket, åtminstone lika mycket som för hufvudstaden, vågar jag vördsamt föreslå, att den af Kongl. Maj:t föreslagna summa måtte, med afdrag till en del för expropriationskostnaderna, af Rikets Ständer beviljas med ett skäligen jemkadt belopp af 2.500.000 Riksdaler Riksmynt. “ af Herr A. O. Wallenberg: ”Inom Stats-Utskottet har jag sökt göra gällan de den åsigt, att stambanorna, utan i förvåg lagdt hinder för en sammanbindning i Bih. till 1!.
Brot. 1862 1863. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 1 Haft. 13 98 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87.
Stockholm, nu skulle neddragas till Stockholms hamn vid Saltsjön, hvarest stationer borde anlåggas.
Idéen om en enda centralstation i en stad, belägen på en mångd öar, anser jag otillåmplig.
Att förlägga denna station till Clara sjö, en punkt, der ingen trafik förefinnes, vore att så tillvida öfva rättvisa emot de trafikerande, att den år lika obeqväm för de aldra fleste af dem, ty det år icke enligt med sanna förhållandet, att ”Clara sjö har ett centralt läge i hufvudstaden”.
På det att lastpråmen eller åkarekårran ej skulle behöfva anlitas för nästan hvarencla till Stockholm med jernvåg ankommande colly, hafva på de tillgängliga kartorna en mångd spår blifvit neddragna till Stockholms hamnar.
Ett spår, som utmynnar vid en hamn, skänker aldrig samma beqvämlighet som en station.
Det hade varit lämpligt att lägga stationen vid Saltsjön, der trafiken nu finnes, och leda ett spår till Clara sjö, der en ganska ringa trafik torde vara att vänta.
Då rigtigheten häraf icke kan bestridas, torde man kunna anse de utlagda spåren såsom lika många ursäkter för åflandet att i hufvudstaden endast anlägga en enda station och dennas uppenbart felaktiga placering vid Clara sjö.
Något kostnadsförslag öfver alla dessa tillägg i jernvågsarbetena inom Stockholm har icke varit tillgängligt.
Då Staten år jernvågsegaren och jernvågsbyggaren, samt i denna dubbla egenskap förklarar sig sinnad att bygga jernvåg i Stockholm, så bör på förhand vara utredt, hvilka utgifter komma att drabba kommunen.
Såsom billiga grunder härför anser jag böra erkännas, att det år jernvågsegarens och kommunens gemensamma fördel att få jernvägen ledd till lämpliga stationer vid hamnen, hvadan de härför erforderliga expropriationskostnader torde böra till hälften hvardera emellan Staten och kommunen fördelas.
Deremot år sammanbindandet af de olika jernvågarne, för att bereda någon besparing och beqvämlighet åt jern vågsadministrationen, samt öppna en lönande transitofart, helt och hållet jernvågsegarens, d. v. s.
Statens ensak.
Staten bör följaktligen icke allenast sjelf bekosta nödiga expropriationer, utan jemväl utföra och underhålla alla sådana arbeten, som af sammanbindningsbanan blifva oundvikliga följder.
Vill Stockholms stad vidare hafva spår nedlagda kring hamnar och torg, så måste det ske på kommunens bekostnad.
Om detta erkånnes, så torde jemväl medgifva*, att Staten bör bekosta l:o den, från Ragvaldsbro till bron öfver Riddargården och derinnanför emot slussen utlagda, tillåggningsbro för att i någon mån lindra de svårigheter, som för seglationen uppkomma genom jernvågsbron; 2:o den utfyllning vid Kungsholmen, som på kartan uppgifves vara ämnad ”till lastkaj”, tift ersättning för den tillåggningsplats å norr, som nu finnes och till stor del genom jernvågsanlåggningen borttages; 3:o Kungsholmsbrons ombyggande, så att det blir möjligt för fartyg att komma till lastkajen vid central-bangården i Clara sjö; och 4:o jernvågsbrons öfver Norrström skyddande medelst bommar och duc d’alber, på sätt å ritningen blifvit upptaget för jernvågsbron öfver Riddargården.
Då alla dessa arbeten icke innefattas i kostnadsförslaget och således ett definitivt beslut om sammanbindningsbanan nu skulle medföra ytterligare kostnader för Staten till belopp, som ingen känner, så anser jag att man för närvarande bör inskränka sig till begäran om en utredning af definitiva kostnaden för alla hithörande arbeten.
På samma grund anser jag, att, innan oåterkalleligt beslut i hufvudfrågan Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87.
99 fattas, bör man gifva Stockholms kommun tillfälle att inhemta huru stora kostnader, som komma att drabba densamma till följd af sammanbindningsbannn.
Jernvågsbyggaren, som år Staten, borde befria kommunen från alla risker på dessa arbeten genom att utföra äfven den del af arbetena, som åligger kommunen, mot det att denna sistnämnda tillhandahåller de belopp i penningar, som de blifvande, af begge parterne granskade, kostnadsförslagen upptaga.
För att undvika vidlyftighet har jag icke vidrört de hinder, som sammanbindningsbanan förorsakar den öfriga trafiken både till lands och sjös.
Men den uppenbara fara, som uppkommer genom att ur en krokig tunnel komma ut på en vindbro ifver Riddarfjärden, synes mig vara ensamt skål nog att förkasta denna del af projektet.
Afven de tåg, som anlända med vestra stambanan och åro destinerade till Stadsgården, nödgas ju åka ut på vindbron, för att sedan åka tillbaka till Stadsgården.
Det år högt spel, och om man äfven under berusning kastar sig in i ett sådant, torde man en dag bittert få ångra sin blinda ifver.
På grund af hvad jag nu anfört tillåter jag mig föreslå, det Rikets Ständer nu måtte besluta, att ställa till Kongl. Maj:ts disposition 1,500,000 R:dr, för att dermed genom tunnel neddraga vestra stambanan till Stadsgården på ett sått, som gör möjligt dels att jernvågstågen må kunna lemna tunneln utan att utlöpa å bro, dels ock att sammanbindningsbana kan framdeles byggas; att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t anhålla om ett noggrannt kostnadsförslag å alla de arbeten, som blifva en följd af sammanbindningsbanans byggande; och att
Stockholms kommun må få till siffran bestämd den andel i kostnaderna, som Staten, i egenskap af jernvågsegare, fordrar af kommunen, samt att denna sednare derefter måtte såttas i tillfälle att yttra sig öfver frågan.” Angående Nordvestra Stambanan. af Herr Leijonancker, F. W.: ”Angående nordvestra banan har jag varit af den åsigt, att, i händelse högre anslag ån de, som Kongl. Majit föreslagit för denna bana, skola beviljas, bör företrädesvis banan från Norska gränsen till Arvika gynnas med högre byggnadsanslag, enär denna del år af öfvervägande vigt för kommunikationen .med Norge.” af Riksdagsfullmågtigen Georg Nyqvist från Wermlands lån: ”Emot Stats utskottets beslut att föreslå Rikets Ständer att bevilja omkring en million Riksdaler till påbörjande af jernvågsarbeten från Norska gränsen i trakten af Eda glasbruk emot Arvika och dermed sammanhängande punkter, får jag på nedanstående skål vördsamt anföra min reservation.
All praktisk erfarenhet vitsordar nogsamt att det år i hög grad oklokt att påbörja ett arbetsföretag innan man utrönt huruvida icke det afsedda målet kan vin - 100 Stats-UtsJcottets Utlåtande N:o 87. nas på ett fördelaktigare oell lindrigare sått samt innan man för detta mål disponerar så tillräckliga medel, att ett någorlunda fullständigt arbete dermed kan åstadkommas. 1859 års Jérnvågs-komité, som skolat verkställa ifrågavarande utredning, har uteslutande hållit sig till rigtningen öfver Arvika och Carlstad, och har heller icke undersökt någon annan, men säger sjelf, att sannolikt en kortare och billigare linea öfver Sunne och Mitandersfors skulle kunna erhållas.
Denna rigtning har, som bekant år, mött motstånd från Norsk sida, ehuru icke heller fullständiga profiler och kostnadsförslager blifvit utarbetade, som bevisa huru mycket ofördelaktigare denna linea för Norrmännen kan vara.
Omkring 2 mil kortare ån linien öfver Arvika och Carlstad torde den dock, enligt mätningar på Hermelins karta, kunna antagas blifva.
Af dessa 2:ne mils förkortning skulle \ mil komma Norrmännen till godo.
Denna linea har dessutom en för Wermland och för trafiken fördelaktigare rigtning ån den andra samt underlättar anläggandet af bibana till Philipstad.
Det synes mig fördenskull såsom om fördelar och olägenheter bort utredas och mot hvarandra vågas, innan denna linea förkastades.
Om man äfven, af undfallenhet för våra Norska bröder, i likhet med Jernvågs-komitéerna och Kongl. Maj:t, vill ingå på att utan utredning af huru mycket mera det kostar för oss att möta med vår jernvåg vid den punkt af gränsen, som för Norrmännen år fördelaktigast, finnes vål intet skål, hvarför icke hår, som öfverallt annorstädes, en på undersökningar i olika rigtningar grundad utredning bör göras om hvilket läge af jernvägen från dess mötespunkt år den fördelaktigaste.
Jernvågs-komitéen har visserligen uppställt och Kongl. Maj:t förnyat det påståendet, att Arvika år en punkt, som under alla omständigheter bör af jernvägen beröras.
Utan att förneka vigten för trafiken af att, för den händelse jernvägen icke lågges öfver Mitandersforss till Fryken och Norselfven kanaliseras, Byelfvens segelled kommer i samband med jernvägen, kan jag icke finna nödvändigt, att hufvudbanan med en omväg, som, efter uppmätning på Hermelins karta, kan uppgå ända till 1| mil och måhända mycket större kostnad, alldenstund jernvägen från Norge till sjön Fryken, enligt komiterades förslag, år dyrare ån någon förut byggd jernvåg af samma längd hår i landet, drages till Arvika, då detta jernband kan åstadkommas dels öfver sjöarna Huyen och Rånken, dels ock medelst en bibana till Elgåfjorden, som sannolikt blefve både kortare och billigare ån den förlust man gör genom hufvudbanans neddragande till Arvika.
Genom att nu bestämma jernvägens dragande till Arvika har man på förhand afskurit största delen af de möjligheter, sorn kunna finnas för banans dragande genom det inre af Wermland, i stället för efter Wenerskusten, till skada både för provinsen och för landet.
Deremot vunnes genom att utsträcka undersökningarna till mötespunkten vid Norska gränsen åtminstone frihet att, om så finnes fördelaktigt, sedan derifrån gå kortaste vågen genom det inre af provinsen; och då Kongl. Majit redan nog tydligt uttalat sin önskan, att Arvika må af jernvägen beröras, synes ingen fara vara för handen att Kongl. Majit skulle, utan öfvervägande skål i afseende å längd eller kostnad, fastställa en annan rigtning, om afgörandet öfverlemnas till Kongl. Majit. Stats-Utskottets Utlåtande N:o 87. 101