Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När nu jemte allt detta tages i betraktande, hvilken procedur, som i verkställigheten blifvit använd, för att frånkänna presterskapet den allmänna tryckfriheten; måste förhållandet än skarpare lalla i ögonen.
Det är Domkapitlen, som skulle tillvälla sig domsrätten öfver presternas tryckfrihetsuiissbruk i religionsmål.
Men religionsmålen höra icke till dem, hvari Domkapitlen äga att pröfva och afgöra prestmäns fel och villfarelser, äfven om de tilldraga sig under tjensteutölning.
I alla öfriga föremål för presterlig tjenstgöring hafva
Domkapitlen att öfver prestmän utöfva domsrätt; men religionsmål äro derifrån uttryckligen undantagna och skola i Hofrätt omedelbarligen upptagas.
Domkapitlen äga inseende öfver presters lära och lefverne och skyldighet att, i läll af yppad afvikelse från lärobokens symboliska innehåll under tjensteutöfningen, dels varna och dels till åtal hänvisa, men ingen domarebefattning.
Skulle de nu få en sådan endast i de fall, der tryckfrihet ansåges missbrukad, och således kunna, på sätt som skett, döma prestmän embetet lorlustiga för förment irriärighet i tryckt skrift; då vore dem, enkom till intrång i tryckfriheten, förunnad en jurisdiktion, för hvilken i hvarje fall saknas allt bemyndigande och mot hvilken endast finnes förbud.
Återstår frågan, huruvida förlusten af personlig frihet i följd af brott också innebär förlorad yttranderätt.
Man frågar, om detta icke förstås af sig sjelft och om det är tänkbart, att den, som ej kan utöfva någon frihet, skall äga rätt att fordra den för sin tanke, den farligaste af de förmögenheter, han kan missbruka.
Framför allt anses det stötande och föga rimligt, att just under det man genom förlorad frihet straffas för yttranderättens missbruk, d. v. s. undergår fängelsestraff för tryckfrihetsbrott, man skulle vara berättigad att fullfölja utöfningen af den missbrukade friheten, fortsätta det brott, för hvilket man straffas.
Det vore också icke förenligt med fängelsets eller annan säkerhet, att dess innevånare finge med andra personer idka den gemenskap, som för bestyret om skrifters tryckning kunde vara oumbärlig.
Då Tryckfrihetsförordningen för rättigheten att utgifva endast en viss art af skrifter, nemligen de periodiska, fordrar af utgifvaren vissa qvalifikationer; men för skrifters utgifvande i allmänhet inga sådana tarfvas; då man således ej kan göra till vilkor för en skrifts allmängörande, att utgifvaren skall vara välfrejdad, icke dömd från äran, icke strafläd för stöld och rån eller huru groft bedrägeri som helst; för hvad ändamål skulle det då begäras, att han under skriftens författande och tryckning varit i åtnjutande af sin personliga frihet?
De straff, man lider genom inspärrande i fängelse, äro dessutom icke alltid vanärande; och sådana kunna brotten och personerna vara, att det våld, hvarigenom de hindrades från författarskap, blefve skadligt för vetenskaper och upplysning.
All anledning hade således varit att göra skillnad, så framt lagen velat uti den personliga frihetens förlust lägga något hinder för tankarnes kungörande.
Det var icke förnuftigtvis möjligt, att man i ett enda drag band händerna på fångar, lika väl qvalificerade att fritt använda sina själsgåfvor, som andra äfven ostraffliga menniskor, och på dem, hvilkas behörighet att undervisa sina likar visserligen på goda skäl borde sättas i fråga, derest det vore möjligt att på sådan väg utröna och reglera verkligt författarskap.
Det är ju således uppenbart, att den lag, som härom tiger, men deremot aldrig underlåter att utsätta sina förbud, ej kunnat här mena ett sådant med sin blotta tystnad.
Den särskilda olämplighet, som skall ligga uti fortsatt författarskap, under det man straffas för tryckfrihetsbrott, låter kanhända så, som om den innebure någon ting.
Visserligen är det olämpligt, att man fortsätter ett brott, under det man derföre straffas; men följer vä! häraf, att fångvården äger makt eller pligt till förebyggande af dylik otillbörlighet i alla andra möjliga fall?
Huru hindrar man, att en tjuf i fängelset bestjäl sina boningskamrater eller en slagskämpe slåss med dem?
Och hvilka åtgärder med fångarna skulle man vidtaga, för att i förväg afstyra allt itererande af de brott, hvarigenom de ådragit sig sina straff?
I fråga om tryckfrihets utöfning måste dessutom märkas, att om fångvården skulle kunna varseblifva och afstyra brott, som deruti begås, samma fångvård också behöfde kunna urskilja, hvari brottet består och när det begås.
Men en fångvaktare kan ej se mer, än att fången skrifver; och huruvida det han skrifver är brottsligt, derom tillkommer hvarken fångvaktaren eller hans förmän att döma.
Endast inför tryckfrihetsdomstol kari sådant afgöras; och till denna domstol kan frågan ej komma förr, än skriften är utgifven.
Författarens förra brottslighet gör icke allting brottsligt, som han efteråt företager; och det arbete, hvarmed han nu är sysselsatt, skulle möjligen kunna vara lika gagneligt, som det förra var straffbart.
Med farhågan för fängelsernas osäkerhet genom deras innevånares frihet att författa, skall meningen vara, att den gemenskap, hvari en fånge härigenom finge tillfälle att komma med fria personer, skulle kunna missbrukas till uppgörande af brottsliga sammangaddningar, anvisningar åt medbrottsliga på tillfällen att befordra fångars flykt, på tillfällen till stölder och våldsgerningar o. s. v. Allt detta kan ske genom brefvexling emellan fångar och fria personer; och friheten af sådan brefvexling är ingalunda hvad jag förordat.
Det hörer till fängelseordningen, att alla fångars bref, så väl dem de erhålla, som dem de afsända, skola öppnas af fängelseföreståndaren, som äger tillse, att genom dessa bref inga brottsliga företag befrämjas.
En laglig och sträng censur på bref äger således rum i fängelserna; men denna innebär icke behörigheten att censurera allt, hvad i fängelse skrifves; och likväl nöjer man sig icke åt en sådan censurrätt, utan tror sig äga makt att beröfva fången ali frihet till uppteckning af tankar, allt bruk af skrifdon, emedan det, han vill skrifva, kan blifva brottsligt.
Så fin kunde man vara i konsten att förblanda begrepp, att man icke ville göra skillnad mellan bref och annan skrift, utan förklarade en uppsats af hvad vidd som helst kunna befaras vara ställd till viss person och sålunda betraktas såsom ett verkligt bref.
Jag tror icke, att detta skulle öfverensstämma med lagskipningens värdighet, hvilken icke bör förutsätta, att vådligt företag är å färde, der intet sådant ådagalägges; och jag föreställer mig lika litet fängelsereglementenas mening vara, att allt brefvexlande äfven med väl kända och tillförlitliga personer skall vara fångar tillåten endast under vilkor af fängelseföreståndarens censur.
Men om man ock härutinnan tänker olika; så kan man dock deraf ej komma till annan följd, än att äfven hvad som i fängelse skrifves för pressen, måste underkastas samma granskning, som för bref är påbuden.
Detta intrång i yttranderättens bruk vore visserligen icke likgiltigt; men det skulle åtminstone inskränka sig till att yppa för fängelseföreståndare en författarens hemlighet, som lagligen bör honom okränkt tillkomma; ty med skriftens brottsliga eller oskyldiga innehåll kunde dock fängelseföreståndaren omöjligen få annan befattning, än att tillse, huruvida den innehöile stämplingar till rymnings befordrande eller främjande af annat brott.
Betänkte man detta; så skulle lusten att hämma författarskap i fängelse kanhända försvinna; och man blefve då mera benägen att eftersinna, hvad verklighet som finnes i denna föreburna våda af de fångars skrifvande, hvilka äro i stånd att åstadkomma något mer, än vanliga fångbref.
Ville man hålla sig inom vårt lands egen erfarenhet; så skulle jag fråga, hvilka de häktade litteratörer och författare varit, som blifvit beträdde med delaktighet i tjufband eller andra brottsliga sammangaddningar, och om man häraf bör sluta, att sådana personer skulle för sådant ändamål kunna missbruka yttranderättens frihet.
Sannt är, att de kunna stämpla för återvinnande af sin personliga frihet, att sådane bland dem kunna finnas, som önska meddela sig åt deltagare i politiska sammansvärjningar, och att desse, vanligen redan beträdde med brottslighet i denna väg, kräfva äfven i fängelset en särskild uppmärk - samhet, ehuru det ingalunda är troligt, att de för befrämjande af sina afsigter skulle företaga sig att skrifva hela afhandlingar, såsom blotta vehikel för meddelanden åt sina medbrottsliga.
Men äfven om detta någon gång kunde blifva händelsen, skulle dock deraf icke följa behöfligheten af någon längre sträckt försigtighetsåtgärd, än att taga kännedom äfven af de vidlyftigare afhandlingar, hvilkas utgifvande komme i fråga.
Så har jag sökt för mig utreda, att den glömska, som må finnas i Tryckfrihetsförordningen, då den ingenting stadgat om sättet, huru fånges skrift skall kunna utkomma, likväl omöjligen kan innebära ej blott censurrätt öfver honom utan ock ett »i förväg lagdt hinder» för hans skrifters offentliggörande.
Detta hinder skulle nemligen lagen ej kunnat underlåta att påbjuda; och hade dess mening varit att ålägga fången någon inskränkning i friheten; så hade lagen lika litet kunnat undgå att stadga, hvilken denna inskränkning lämpligen borde vara.
Hade en sådan då blifvit ansedd nödig, så synes det mig hafva kunnat stadgas, att fängelseföreståndarens hela befattning med fångens skrift skulle vara, icke dess genomläsande, utan endast dess inneslutande i tätt omslag och förseende med sitt sigill, hvartill författaren efter behag ägde foga sitt eget, samt att paketet derefter borde, enligt författarens anvisning, allemnas till den välkända och vederhäftiga person, åt hvilken han gifvit uppdrag att bestyra om arbetets tryckning.
I brist af sådan lag skulle man utan tvifvel kunna med hvarje fången författare aftala om vidtagande af omförmälta utväg, såsom icke innefattande något hinder för hans ifrågavarande frihet, och likväl fullt tjenlig för ändamålet.
Jag kan ej tro, att Tryckfrihetsförordningens stiftare skulle förkastat denna utväg, i fall den kommit å bane; men åtminstone är jag förvissad, att lagstiftaren omöjligen skulle gått längre, än till beviljande af censur, i afseende på skriftens vådlighet för fängelset och för stämplingar till brott; hvarigenom i allt fall största delen varit räddad af den frihet, som är i fråga.
Jag lärer knappast behöfva erinra, det sjelfva ledigheten till skrifvande måste förutsättas, innan fråga kan blifva om frihet till dess bruk.
En fånge, som är dömd till arbete, måste efter sin dom arbeta och kan derifrån icke fordra befrielse, för att få sysselsätta sig med författarskap.
Föga mer torde behöfva påminnas, att samma förhållande är med den, som gjort sig skyldig till vistande i mörk cell eller till sådan beläggning med fängsel, som beröfvar honom händernas bruk.
Af lagens innehåll följer blott, att bruk af skrifdon ej kan fången förmenas, och att friheten till författande ej får betagas den fånge, för hvilken någon annan sysselsättning icke i hans dom är föreskrifven.
Må man se sig om, hvilketdera man i tillämpningen heldre äfventyrar, antingen att öfver träda grundlagen eller att gifva tillfälle till någon öfverträdelse af fängelsereglementen.
I intet fall kan jag bringas att tvifla, det grundlagens mening var, att tryckfriheten ej skulle hafva annan inskränkning i fängelserna, än som för öfrigt är stadgad, enär annat icke af lagen är uämndt; och det är för min afsigt nog, om jag ådagalagt, att äfven i denna punkt ingen an ledning finnes till förnekande eller betviflande af lagens allmänlighet.
Sådant hoppas jag äfven resultatet vara af den undersökning, jag nu slutat i ämnets öfriga mornenter; och dessa äro alla de, i hvilka jag haft särskilda anledningar att anmärka betänkliga afvikelser från lagens tydliga mening.
Jag vet icke, huruvida det kan vara att förvänta, att ännu något undantag från den allmänna regeln för tryckfrihet uppsökes i stadgar och reglementen, som icke äro grundlag.
Men om ock sträfvandet mot denna frihet skulle stadna dervid, att presters förmän i embetet, der de kunna straffa deras förseelser, må vara deras förmän äfven för bestraffande af deras fel mot renlärigheten i tryckfrihets utöfvande, hvilket bestraffande icke i något fall tillhörer dessa myndigheters befattning; att den studerande ungdomen vid universiteterna (ehuru icke vid skolorna) må lyda under sina lärares disciplinarmakt för samma frihets begagnande samt hvarje underordnad tjensteman under alla de förmän, hvilka i och för tjensten äga öfver honom disciplinarmakt, och att styrelsen öfver fängelser må kunna hindra sådana skrifters utgifvande, som i fängelse blifvit af fångar författade; så lärer det medgifvas mig, att redan deraf skulle blifva talrika nog inskränkningar i den frihet, hvilken lagen beviljat så vidsträckt, med undanrödjande af alla förut deremot lagda hinder och stad - ganden samt utan andra undantag, än dem Tryckfrihetsförordningen sjelf innehåller och hvartill de här omtvistade inskränkningsförsöken icke höra.
Man har icke funnit godt att erkänna dessa inskränkningsförsök såsom verkliga undantag från Tryckfrihetsförordningen.
1 stället har man uppfunnit den läran, att utkräfvande af disciplinära straff och privilegierad domsrätts utöfvande för missbruk af tryckfriheten icke utgör någon tillämpning af Tryckfrihetsförordningen, och följaktligen ej heller bestraffande af tryckfrihetsbrott — huru man vill förklara hindret för skrifters utgifvande från fängelse, utan att medgifva ingreppet i tryckfriheten, tiar jag ännu icke erfarit.
När sålunda ett Consistorium Academicum företagit sig, att utan anlitande af tryckfrihetsdomsto! ställa en studerande till ansvar för hans verksamhet i utgifvande af skrifter, hvilka icke varit åtalade eller brottsliga dömda, har detta blifvit motifveradt, såsom skulle
Consistorii förfarande icke hafva åsyftat bestraffning af tryckfrihetsbrott, hvilket dessförutan kunde i laglig ordning beifras enligt Tryckfrihetslag, utan haft till föremål att utöfva den academiska disciplinarmyndigheten för sådan befattning med skrifters utgifvande, som innefattade fel mot academiska stadgarna och goda seder; och på samma sätt har man räsonerat, när man i ett Domkapitel upptagit till skärskådande en prests förgripelser emot renlärighet, begångna uti tryckt skrift, denna må hafva varit af tryckfrihetsdomstolen frikänd, eller ock ännu icke åtalad.
Att man väl kan straffas för tryckfrihetsmissbruk med annat straff, än som är stadgadt i Tryckfrihetslag, och dömas af annan domstol, än som der anvisas, fastän man icke kan dömas till det af Tryckfrihetslagen påbudna straff af någon annan än denna domstol, samt att man väl för vissa ämnen, fastän icke för alla, kan vara underkastad annat tryckfrihetsansvar och annan domstol, än sorn i lagen om tryckfrihet förordnas, eller att man kan hindras från befattning med föryttrande af skrift, som icke i laglig väg är brottslig dömd, det kan dock väl icke vara meningen af följande i Tryckfrihetsförordningen nyttjade ordalag: »hvar och en är fritt och öppet att, med iakttagande af de föreskrifter mot Tryckfrihetens »missbruk, hvilka här stadgas, sina tankar uttrycka och meddela i alla ämnen, i hvad »skrifart som hälst, och ehvad föremålet skulle vara detta Rike enskildt, eller främmande »Länder, ett närvarande tidehvarf eller de förflutna, lefvande personer eller aflidne» (ingressen). »Alla förut gällande Lagar, Stadganden och föreskrifter, i afseende på Tryckfriheten »eller Bokhandeln, vare härmed upphäfne, och, såsom en följd häraf, äfven alla hittills gifne »särskilda Förbud emot utgifvandet af vissa Böcker, Skrifter och Handlingar, Nå »gon tryckningen föregående granskning af Skrift, eller något förbud emot tryckning deraf, »skall ej äga rum.
Ej skall någon skrift kunna, före dess utgifvande, Boktryckare, Utgif»vare elier Författare affordras, ej eller något för tryckningen eller utgifningen hinderligt in»seende öfver Boktryckerier, eller Författare och Utgifvare, vara tillåtet» (academiska speci mina undantagna), — »Intet hinder vare för Bokhandelns idkande, icke heller för ut »gifning till föryttrande af någon Skrift, vare sig inländsk eller utländsk.
Hvarje Författare »eller Förläggare stånde fritt att en honom, i följd af sådan egenskap, tillhörig Skrift, antin »gen sjelf eller genom andra föryttra.» (allt § 1.) »Det skall, under de i 3 § siad »gade förbehåll, stå hvarje Författare fritt att öfver allt hvad som äj- eller kan blifva före »mål för mensklig kunskap genom tryck sina tankar kungöra.» »Det skall stå »hvar och en fritt att i tryck allmänt kunnigt göra allt hvad som i denna
Lag icke finnes »uttryckligen förbudet.» (§ 2).
»Hvar, som beträdes att hafva försålt eller utspridt »en i laga ordning med qvarstad belagd eller confiskerad
Skrift» (den endast) »vare vid alla »sådana tillfällen, då han om qvarstaden kunskap ägt eller bordt äga, till samma ansvar, som »Författaren, förbunden, och umgälle förbrytelsen efter enahanda grunder» (således efter Tryckfrihetslag och inför tryckfrihetsdomstol). (§ 4). — — »Lagligheten af åtalade tryckta »Skrifters innehåll skall hädanefter alltid pröfvas af en Jury eller Nämnd, bestående af Nio »Personer, hvilka sammanträda vid den Domstol, der brott mot denna Lag åtalas.
— »Förbrytelser emot denna
Lag upptagas vid allmän Underrätt i den Stad, der Boktryckeriet, »ifrån hvilket den åklagade skriften utkommit, anlagdt är, eller vid anläggandet anmält »blifvit.
Akademiernas Jurisdiktionsrätt, enligt deras Constitutioner, dock oförkränkt» (utan att Jury dermed försvinner) (§ 5).
Jag inser icke, huru det skulle kunna med större klarhet uttryckas, än här skett, att pressens bruk mot enahanda vilkor står hvar och en öppet.
Om sådan frihet ej ägdö rum före utfärdandet af denna Tryckfrihetslag; så kunde då ej heller fel mot tryckfrihet begås genom dess begagnande till insubordination eller till spridande af irriga religionsläror; och till bestraffande häraf kunde således ej heller komma i fråga att anlita annan domstol, än den myndighet, som ägde bestraffa dylika förgripelser, äfven när de i tryck föröfvades.
Häraf följde dock säkerligen icke, att ej sådana förgripelser äfven då voro tryckfrihetsbrott, ifall de genom tryckpressen begingos.
Det kan väl icke nu mer än förr nekas, att deras brottslighet framkommit i tryckt skrift; och huru man skall undandraga dem tryckfrihetsdomstol, vill ju icke blifva begripligt, då lagen säger, att lagligheten (förhållandet till lagen, enligheten dermed, eller striden deremot) af åtalade tryckta skrifters innehåll skall pröfvas af en Jury eller Nämnd etc.
Har denna lag icke för afsigt att skydda författare mot allt det ansvar, som icke inlör sådan domstol och efter samma lag kan ådömas; huru är då genom någon lag i hvad ämne som helst medborgaren skyddad mot oförtjenta eller för hårda straff?
Eller är det meningen, att han icke skall så vara?
Man säger nu, i dom och i förklaringsskrifter, att det straff, man ådörner för disciplinarfel eller för prestmans irrlärighet icke är ett tryckfrihetsstraff eller hindrar, att detta senare kan förut eller efteråt i behörig ordning ådömas.
Men huru kan man säga detta, utan att varseblifva, det någon fördel för den bestraffade ej ligger deri, att icke vara lagligen dömd, då han likväl är straffad?
Skall tryckfrihetslagskipningen icke vara en förbistring mot ali annan; så måste behörigheten att döma till straff äfven i tryckfrihetsmål först och främst bero af behörigheten att urskilja, huruvida brott är begånget.
Så sannt som subordinationsbrott och religiös irrlärighet, åstadkomna genom tryckpressen, äro tryckfrihetsbrott, lika med alla andra genom samma medel föröfvade, så sannt har ock den lag, som velat, att de skola af tryckfrihetsdonjstol handläggas, dermed förbudit hvarje annan myndighet att pröfva, huruvida de yttranden, hvarigenom dessa brottsligheter skola vara begångna, rätteligen äro att anse för subordinations brott eller villomeningar af straffbar beskaffenhet.
Den rubbning, som genom
Tryckfrihetslagen uppkommit uti förut varande förhållanden i dessa afseenden, synes mig icke hafva varit ouppsåtlig.
Tryckfriheten har härigenom icke fått mer, än lagstiftaren ansett henne med skäl böra få.
Till friheten i tankens yttrande hörer väsendtligen, att friheten är allas.
Att utesluta vissa yrken eller belägenheter i lifvet från delaktigheten deruti, kan icke komma i fråga förr, än man glömt, hvad det vill säga att vägra friheten åt en enda individ.
Om man genom lag i förväg tystar en enda; så vet man ju icke, om man ej nedtystar just den, som vore mest värd att höras bland alla dem, hvilka i ämnet ville yttra sig, jemte det man gör honom värnlös mot alla, som utöfva friheten.
En bland de största fördelar, som utgöra motvigten mot tryckfrihetens stora olägenheter är tillfället för den i hvarje ämne mest upplyste att fritt yttra sig; och det är icke denna stora fördel, som skall bortkastas, för att afvärja olägenheter af underordnad art.
Aldraminst vöre det förenligt med frihetslagens ändamål och grundsats att afstänga från frihetens bruk (i vissa eller alla delar) hela klasser af medborgare, som genom sjelfva sitt yrke äro mest kallade att innehafva upplysning och skicklighet att den meddela.
Hvad ämnena beträffar, ligger en inskränkning uti hvarje ansvarsbestämmelse.
Om allt härutinnan vore fritt; så funnes ingen Tryckfrihetslag.
Vissa ämnen måste vara fredlysta; och i dem, som icke äro det, skall man inskränka sig till sanning och anständighet.
Detta är fältet för all Tryckfrihetslag, och för vår.
Men då denna, med sådana inskränkningar, lemnar hvarje författare fritt att öfver allt, hvad som är eller kan blifva föremål för mensklig kunskap, genom tryck sina tankar kungöra, samt utsträcker denna frihet till uttrycklig tillåtelse att i tryck allmänt kunnigt göra allt, hvad som i denna Lag icke finnes uttryckligen förbudet; och då bland förbuden icke upptages något hinder för yttranden emot förmän eller dem, som kunna utöfva disciplinarmagt öfver författaren; bör det väl ock vara tydligt, att. - 64 — friheten i detta ämne ej är underkastad annan inskränskning än den, som bestämmes af sanning och anständighet, och att den icke är från tryckfriheten utesluten.
Att religionsläran icke så är, har man lemnat obestridt, i följd af lagens uttryckliga för bud mot vissa religionssatsers förnekande.
Man har i stället påfunnit rättsbegreppet om presterskapets uteslutande från den fria behandling af theologiska ämnen, hvartill hvar och en annan är berättigad.
Huru man härmed framgent kan lyckas, kommer tiden att visa.
Den uppenbara stridigheten mot lagen är dock icke minst i hvad angår behörig domstol.
Att denna i aila tryckfrihetsmål skall vara endast den, som af Tryckfrihetsförordningen anvisas, derpå ankommer sjelfva möjligheten att göra det öfriga gällande.
I ingen sak är man lagligen dömd, när man icke är dömd af behörig domstol; och hvad helst man lör tryckfrihetsbrott lider efter sakfällande hos annan myndighet, än den till sådant brotts upptagande förordnade domstol, blir aldrig ett lagligt straff för hvad man genom tryckt skrift brutit.
Att man lika litet kan af annan myndighet straffas för hvad man bidragit till spridande af tryckt skrift, vill följa af det stadgandet, att der ansvar äger rum, sådant ansvar skall vara lika med det, hvartill författaren är förbunden, samt förbrytelsen umgällas efter enahanda grunder.
Men huru detta än må förstås; så är det åtminstone klart, att intet spridande af tryckt skrift eller biträde dervid kan af någon myndighet straffas i annat fall, än då skriften är i laga ordning med qvarstad belagd eller konfiskerad.
Om ett läroverk eller annan disciplinär myndighet, som har med ungdoms uppfostran att göra, skulle finna det behöfligt att afhålla sådan ungdom från handtlangning med tryckta skrifters kolporterande, såsom från en opassande eller mot tidens rätta användning stridande sysselsättning; så får dock den näpst, hvilken till ungdomens afskräckande användes, icke motifveras på de kolporterade skrifternas beskaffenhet, när dessa icke äro straffbara enligt domstols beslut, och utspridandet således icke medförer laga ansvar; utan förbudet för ungdomen måste betrakta oskyldiga och straffbara skrifter lika, och näpsten icke blifva svårare, än som den på sjelfva yrkets olämplighet kan vara motifverad.