Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nattvard; och ansåg Herr Biskopen, alt, om den offentliga kyrkoplikten afskaffades, den enskilda borde på nämnde Sätt Bibehållas.- Herr Lector Laurenius har yttrat sig i enahanda syftning samt erinrat, ätt Utskottet, för att handla följdrigtigt, bordt tillstyrka afskaffande äfven af den enskilda kyrkoplikten, hvilken, så länge den ålades af verldsliga magten, icke kunde anses såsom en återförening med församlingen, Utan, lika med den offentliga skriften, vore en del af det ådömda straffet, sorn det ej tillkomme kjmkan att verkställa.
Skulle åter den enskilda skriften bibehållas, borde den återställas till sin ursprungliga betydelse af religiös akt, med hvilken den borgerliga lagen skulle hafva intet alt skaffa, vidare, än att det tillkomma
Dorna ren att om den felandes brott och straff underlätta Pastorn i församlingen1.
Hvad i öfrigt vöre af nöden, hade Kyrkolagen att bestämma1.- Under åberopande af de skäl, som finnas’ upptägne uti en vid förra5 Betänkandet fogad reservation, är af Herr Prosten Lundblad yttradt, att 6 Lag-Utskottets Utlålandej N'.o 70. offentliga kyrkoplikten åtminstone borde bibehållas för ljufnadsbrott, helst i en Lid sorn denna, då en öfverhandtagande fattigdom utgjorde hufvudolägenhelen, och olofliga tillgrepp af andras egendom mångenstädes hörde till ordningen för dagen.
Emot Utskottets förslag, att i de fall, då någon undergått enskild skrift i stället för uppenbar kyrkoplikt, underrättelse om den felandes namn och brottets beskaffenhet borde meddelas från predikstolen i kyrkan, der skrifLermålet skett, hafva anmärkningar äfven blifvit gjorda, nemligen af Herr Friherre Cederström, Thure, Herr Friherre Boije, L. J., Herr Friherre Cederström, Jnders, Herr Pastor Primarius Doctor Hagberg, Herrar Doctorerne Thomander, Elmgren, Wallin och Björkman, Herrar Conlracls-Proslarne Hallström och Örnberg samt Herr Siats-Rådet Poppius, hvilka ansett, att berörde kungörande ej borde ega rum, emedan det dels Vöre oförenligt med begreppet om enskildt skriftermål, dels medförde föga mindre skam för brottslingen, än offentliga kyrkoplikten, dels ock vöre störande för andakten i kyrkan, samt således motverkade det ändamål, som med uppenbara kyrkopliktens afskaffånde åsyftats.
Slutligen har det jemväl blifvit af sistnämnde fyra Ledamöter af Högvördiga Preste-Slåndet anfördt, att Udskottets förslag borde förenklas, genom uteslutande från detsamma af alla der uppräknade fall, då uppenbar kyrkoplikt nu eger rum och skall emot enskild skrift utbytas.
Utskottet bar öfvervägat hvad sålunda förekommit, och får vördsamt förklara, att, enär, enligt hvad förra Betänkandet utvisar, den fråga, som, af Rikets Ständer blifvit till Utskottets handläggning öfverlemnad och utgjort föremål för berörde Betänkande, afser upphörandet af den, genom, lag och serskilda författningar, såsom påföljd för vissa brott, påbjudna offentliga kyrkoplikten och enskildt skriftermåls sättande i dess ställe; samt Utskottet, vid detta förhållande, icke eger att åt ämnet gifva sådan utsträckning, som åsyftas med de af Herr Biskopen Hedrén, jemte flera ledamöter i Högvördiga Preste-Slåndet, framställda yrkanden, hvilka förutsätta pröfning, huruvida icke både den offentliga och enskilda kyrkoplikten bör helt och hållet försvinna ur Strafflagen, öfverflyttas lill Kyrkolagen och endast af Presterskapet åläggas; så anser Utskottet, att hvad i berörde afseende blifvit anfördt, icke kan till ändring i det afgifna förslaget föranleda.
Uti förra Betänkandet har Utskottet redogjort för de motiv, hvarpå den föreslagna lagförändringen sig grundar.
Det vigtigaste bland dem är, alt offentlig kyrkoplikt, ämnad till en försoningsanstalt, sedermera i Lag-Utskottets Utlåtandej N\o 70. 7 allmänna omdömet antagit egenskapen af ett skamstraff, hvarigenom den motverkar, i stället att befordra det dermed afsedda ändamål; och då uppenbara kyrkoplikten, vid detta, ej motsagda, förhållande, måste anses vara en lika olämplig påföljd för tjufnader, som för andra brott, finner Utskottet sig ej kunna fästa afseende på hvad Herr Prosten Lundblad i denna del yrkat.
Orsaken, hvarför Utskottet hemställt, att, för offentliga kyrkopliktens utbytande emot enskild, det villkor borde stadgas, alt underrättelse om den felandes namn och brott skulle från predikstolen meddelas, är likaledes i förra Betänkandet angifven; men, i anledning af hvad härvid blif vit anmärkt, får Utskottet ytterligare anföra, att, ehuru den omständighet, att vid uppenbara kyrkoplikten nu är fästadt det begrepp, att den utgör en del af bestraffningen för vissa grofva brott, icke, efter Utskottets tanka, borde föranleda till uppskof med lagförändringen, intilldess ett nytt straffsystem kunde införas, ansåg likväl Utskottet betänkligt att tillstyrka ofientliga kyrkopliktens afskaffande, med mindre den enskilda, som skulle sättas i slället, erhölle ökad vigt; samt att, då nyssomförmälde åtgärd, i sådant afseende, föreslogs, Utskottet jemväl afsåg att derigenom ernå en annan fördel, nemligen att församlingen finge kännedom örn en för brott af svårare beskaffenhet derifrån utesluten medlems undergångna bestraffning och återvunna gemenskap med församlingen.
Det måste vara den sistnämndes både rättighet och skyldighet att icke om ett dylikt förhållande vara i okunnighet; och lika litet för den brottslige, som för församlingens andakt, kan, enligt Utskottets öfvertygelse, ifrågavarande kungörande blifva menligt, då det på ett tjenligt sätt verkslälles samt åtföljes af varning och uppmaning till församlingen att den felande med öfverseende och försonlighet bemöta.
Vid tillämpning af den i ämnet föreslagna Författning, skulle icke sällan uppkomma ovisshet och misstag, derest ej alla de fall der upptagas, då enskild skrift i stället för uppenbar, bör ådömas.
Afböjandet af denna olägenhet synes Utskottet vara af vida större vigt, än den fördel, som skulle vinnas af Författningens förkortning genom uteslutande af nämnde uppgifter.
I följd af hvad nu blifvit anfördt och då, på sätt förut är omförmäldt, två af Riks-Slånden redan godkänt Utskottets Betänkande, anser Utskottet sig ej ega anledning alt i någon del frånträda, hvad deruti är vordet liemstäldt.
Stockholm den 29 Juni 1840. $ Lag-Utskottets Utlåtande, N\o 71.
Herr Friherre Cederström, Anders, har reserverat sig emot detta Betänka nde, under åberopande af Herr Friherrens hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln afgift,1a, bär ofvan upptagna, yttrande i ämnet. N: o 71.
Utik. elen 7 Juli, kl. |J? f. m•
'Utlåtande, i anledning af gjorde anmärhningar vid Utskottets Betänkande N:o 16, öfver vacht motion om upphlifvande af Lagens stadganden, angående qvalijicerade dödsstraff.
Nämnde Betänkande, hvaruti Bag-Utskottet tillstyrkt afskaffande af den i Lagen utsatte skärpning af dödsstraff medelst högra handens afhuggande samt den döde kroppens styckning och utsättande på stegel samt förbränning, har blifvit afslaget af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, bifallet af Hedervärda Bonde-Ståndet, samt återremitterad! af de två öfrige Riks-Ståuden, på grund af anmärkningar, framställde; a) Hos Iiögvördige Préste-Ståndet l:o af Herr Biskopen, Doctor Tegner som instämt uti Herr Professoren Doctor Beocells och Herr Lagergrens vid Betänkandet fogade reservationer, samt ansett, att, då det kunde tagas för gifvet, alt förslaget till ny Criminal-Lag vid denna eller nästa Riksdag förekomme till pröfning, det hvarken vore nödigt eller välbetänkt att möjligen förhindra antagandet af samma förslag genom den af Utskottet tillstyrkta åtgärd. 2:o af Herr Doctor Bexell, som åberopat, dels sin förut afgifna reservation dels ock Lag-Utskottets vid 1834 års Riksdag meddelade Utlåtande i ämnet, hvilket innehåller: att 1734 års
Lag, enligt då rådande stränga begrepp om straffbarhet, belagt ganska mångå förbrytelser med dödsstraff, hvilka i de fleste fall ännu qvarstodo; alt mängden af så beskaffade straff gjort en gradation dem emellan oundgänglig, för att icke slöra det förhållande emellan brott och straff, sorn i Lagen oeflergifligen måste iagttagas; samt att borttagandet af qvalificeradt dödsstraff följagtligen icke kunde ske utan rubbning i de grunder, hvarpå strafflagen b vilade, 3:o Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 71. 9 3:o Herr Stats-Rådet Poppius, hvilken yttrat, att olika straffbestämmelser måste uppkomma, enär straffet borde mätas och bestämmas efter gerningens moraliska c/vantitet och qvalitet; alt vår nu gällande lag hvilade på den grundsats, att den, som dräper, skall umgälla sitt brott med lifvets förlust, ocb då efter moraliska och religiösa begrepp, skillnaden vore stor emellan dråparen och fadermördaren, borde lagen ej genom sina bud gifva anledning till den föreställning bos massan af folket, att den ena illgerningen ej vore mera afskyvärd än den andra, emedan straffet för dem begge vore enahanda: att med de förbättringar i strafflagen, sorn man vill befrämja, borde väntas intill dess de kunde såsom ett sammanhängande helt åstadkommas, heldre än att det system, som nu funnes, sönderbröts och förstördes; samt att Herr Stats-Rådet föröfrigt delade åsiglerne uti de mot Betänkandet afgifne reservationer. b) I Vcillojl. Borgare-Ständet, 4:o af Herr Christierson, sorn anfört, att de i nu gällande lag befintliga qvalificerade dödsstraff voro bestämde för brott af svårare natur, såsom förräderi, mord, förgiftning, röfveri, m. ra., hvaremot enkelt dödsstraff gällde för brott af lindrigare art, t. ex. dråp i brådskilnad, vissa stölder, m. fl.; att dessa brottmålsklasser, efter rådande tänkesätt och begrepp, alltid voro, till upprinnelse och följd, sins emellan vidt åtskiljde och derföre måste ställas i olika Cathegorier; att följagtligen straffbestämmelserna skulle derefter lämpas, så alt hvarje missgerning i hestraffningsväg proportionerlig! afsåges; samt att sådant förväntades blifva conseqvent och ostympad t genom förd t i den nya Criminal-Lageu; ocb då, innan enkelt dödsstraff i lagen förklarats för yttersta bestraffningen, ocb påföljden för brott af svårare art, samt lindrigare förbrytelser finge umgällas med derefter lämpad straffgrad, följden af Utskottets förslag blefve,
att mördaren, röfvare», landsförrädare» och förgiftare» förblandades med dråparen och egendoms-rättens förnärmare, ehuru deras gerningar likafullt vore och erkändes vara olika, så vore förslaget icke antagligt, såsom saknande rättvis tillä mplighet i ihy, att brottens skiljagtigheter eller qvalificationer voro förbisedde, men likväl enahanda ,§traff blifvit föreslagna, hvilka skulle falla tungt och rättsvidrig! på den mindre brottsliga. 5:o af Herr Bagge, som erinrat, att Utskottet äfven bort fästa uppmärksamhet vid så beskaffade straff som det, hvilket omtalas i Kongl. Brefvet den 24 April 1754, deruti stadgas, att, utom dödsstraff, föregåenBih, lill R.
Fröt, 1840. 7 Sami, i AJd, 21 Haft. 2 10 Lag-VIskottets Utlåtande , N\0 71. de spöslitning må ådömas den, som antingen af ledsnad vid lifvet eller för att undvika kroppsstraff’ för begånget brott, föröfvar mord. 6:0 af Herr Gezelius, som ansett förslaget leda till rubbning i det sammanhang, som i all lagstiftning borde finnas emellan hvarje grad af biott och de straff, som derå borde följa. 7:o af Herr Gråa, som funnit den föreslagna förändringen ej kunna ske isoleradt, utan böra verkställas endast i bredd med en förändring i bela straffsystemet. 8:0 af Herr Lagergren, som hufvudsakligen yttrat sig i öfverensstämmelse med sin vid förra Betänkandet bilagde reservation.
I öfrigt hafva bland ledamöterne af de respective Stånden, flere instämt uti anmärkningarne; men andre deremot talat för bifall till Betänkandet.
Utskottet, som tagit i noggrannt öfvervägande hvad sålunda förekommit, har funnit, alt Utskottets i förra Betänkandet uttryckta åsigt om det rättsvidriga och ändamåMösa i qvalificationer af dödsstraff blifvit delad af alla, som i ämnet sig yttrat, samt att det motstånd, som tillstyrkandet, angående desse qvalificationers borttagande, rönt, endast härleder sig från farhågan för en skadlig rubbning, som derigenom förments uppkomma i den nu varande brottmåls-lagen.
Med afseende derpå får Utskottet, lill bemötande af anmärkningarne, vördsamt anföra, att om ock, genom ifrågavarande lagförändring, den gradation till någon del blefve upphäfven, som stiftarne af 1734 års lag, medelst stadgandet om qvalificerade dödsstraff, der sökt göra gällande emellan brott, hvilka, enligt då rådande tänkesätt, ansågos hafva det gemensamt, att de förtjenade dödsstraff, men, sins emellan jeronförde, funnos vara af mer eller mindre svår beskaffenhet och fordra derefter afmätte, olika bestraffningar; så bör likväl deremot i betragtande tagas, att lifvets förlust är det högsta straff, som Staten emot den enskilte kan använda, och att, då intet brott är så svårt, att det icke måste anses dermed vara inför menniskor försonadt, Samt straffet, enligt dess natur, ej kan, i och för sig sjelft betragtadt, ökas eller minskas, deraf följer, att den brottsliges stympning förr än han mister lifvet, eller kroppens styckning efter döden ej äro annat än onaturliga tillsatser vid straffet, utmärkande grymhet och hämndlystnad, hvilka, det är Staten ovärdigt att utöfva.
Lägger man vidare härtill, dels att det med dylika tillsatser i nu gällande lag afsedda ändamål, eller att antyda gradalioner Lag-Utskottets Utlåtande , N.-o 71. 11 emellan serskilte brott, högst ofullkomligt uppfylles, emedan samma qvalificationer finnas stadgade för flere missgerningar, de der i grofhet är© mycket åtskiljde, såsom de i 4 oeh 15 Cap. Missgernings-Balken omförmälte, dels ock att begreppet om skillnaden emellan brott, hvarå dödsslraffet följer, utan tvifvel är bos folket alltför mycket stadgadt, för att kunna förvillas genom uteslutande ur lagen af föreskrifter om bestraffningssätt, hvilka icke ur någon rättsgrund kunna försvaras, utan endast äro tjenlige alt hos åskådaren väcka hat emot lagstiftningen samt deltagande för brottslingen; så håller Utskottet före, att deni ofvanberörde målto anförde betänklighet icke bör hindra antagandet af en lagförbättring, som de fleste andra civiliserade nationer redan tillegnat sig; och för öfvertygelsen, alt denna förändring, om den bifalles, ej skall, i ett eller annat afseende, medföra några menliga följder, hemtar Ulskottet ytterligare stöd deraf, alt, enligt hvad kändt är, qvalificationer af dödsstraff, sedan flera år tillbaka, blifvit af Kongl.
Majit i Nadeväg eftergifne, samt att, hvad Utskottet föreslagit, således i sjelfva verket länge varit tillämpadt, utan att niågon olägenhet deraf försports.
Då i öfrigt förändringen hvilar på grunder, som blifvit godkända och följde i Lag-Comiteens förslag till allmän Criminal-lag, skulle densamma vara nyttig derigenom, att, den bidroge att underlätta möjligheten af ett framdeles antagande af berörde förslag.
Med. tillkännagifvande, att den i ämnet väckta motionen ej gifvit Utskottet anledning att vidröra frågan om ändring i förenämnde Kongl. Bref af den 24 April 1754, får Ulskottet, i följd af hvad nu blifvit andraget, vördsamt förklara, att Utskottet funnit sig ej böra frånträda sin i förra Betänkandet gjorde hemställan.
Emot detta Betänkande har Herr Friherre Cederström, jonders, sig reserverat, på de skill som i Herrar Gunthers och Lagergrens vid Betänkandet N:o 16 fogade reservationer äro anförde; äfvensom Herr Professoren, Doctor Bexell åberopat dels sin vid sistnämnde Betänkande bifogade reservation, dels ock sitt hos Högvördige Preste-Ståndet afgifne, här ofvanupptagne yttrande. 12 Lag-Utskottets Memorial, N\o 72.
Utsk d. 10 Juli, kl* 5 •. ra.
Memorial, i anledning «/ återremisser af Utskottets tvenne Betänkanden.
Till Lag-Utskottet hafva, i anledning af gjorde anmärkningar, blifvit återremitterade ifrån Vällofl. Borgare-Ståndet Betänkandet N:o 41, i fråga om ändring uti 5 Cap. 4 § Stralf-Balken, och ifrån Hederv.
BondeStåndet, en punkt af Betänkandet N:o 52, öfver motioner dels rörande ändring i 12 § af Kongl.
Förordningen den 13 .luli 1818, angående inteckning i fast egendom, samt i nu gällande föreskrifter om pant-rätt i lösören, dels att intecknad jord ej må genom afsöndring till sitt värde förminskas, dels ock att inteckning må kunna i fartyg erhållas.
Men som dessa Betänkanden blifvit af tre Riks-Stånd bifallna, nemligen N:o 41 af Ridderskapet och Adeln den 27, af Preste-Ståndet den 30 och af BondeStåndet den 16 sistlidne April samt N:o 52 af Ridderskapet och Adeln och Preste-Ståndet den 10, äfvensom af Borgare-Ståndet den 20 påföljde Juni; så, enär enligt 87 § Regerings-Formen, samt 3 punkten af 49 § Riksdagsordningen, tre Stånds mening i dylika frågor utgör Rikets Ständers beslut, samt återförvisning ifrån ett Riks-Stånd i dessa mål således ej betager samma beslut deras kraft och verkan, anser Utskottet, vid detta förhållande, något utlåtande öfver de gjorda anmärkningarne icke erfordras; hvilket Utskottet härmedelst får hos de Respeetive Riks-Stånd, som återremisserne meddelat, vördsamt anmäla.
Tryckt hos A. G. Hellsten, 1840. Lag-Utskottets Betänkande,, A': o 73. 1 N:o T3.
Ank. till Exp. Utsk. d. 21 Juli, kl. 7 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i z3 Cap. 4 ,4- Arfda-Ba/ken.
Uti ett från Hedervärda JBonde-Ståndet till Lag-Utskottet remitteradt memorial, har Per Hansson från Wermland anfört, hurusom erfarenheten visat, att ynglingar, som genom arf eller gifte ti 11 träd t en förmögenhet, hvilken bordt försäkra dem om framtida bergning, inom korttid förslösat densamma och fallit samhället till last.
Enär sådant härledde sig deraf, att •vid den ålder, då mannen, enligt nu gällande föreskrifter, finge sjelf råda öfver sin egendom, förståndet ännu ej hunnit lill den mognad, att det kunde inse hvad, som vore nyttigt och ändamålsenligt, för alt grundlägga en fortfarande god ekonomisk ställning; så tillhörde det en klok lagstiftning att bereda lättelse i den anmärkta olägenheten.
I detta afseende har motionären föreslagit, alt 4 §• i 23 Cap. Ärfda-Balken måtte erhålla en förändrad lydelse, hvarigenom, med bibehållande af rättigheten för mannen att vid 2r års ålder emottaga sin egendom, blefve stadgadt; att han intill uppnådda 25 år skulle vara pligtig att i alla angelägenheter taga förmyndares råd; att, i följd deraf, alla aftal, som före denna tid, utan målsmannens samtycke, blifvit ingångna, skulle anses såsom afslutade med en omyndig; och att mannen vid fyllda 25 år skulle begära församlingens vitsord, huruvida han förtjenade förtroendet att sig och sitt gods sjelf råda och förestå.
Häröfver får Utskottet meddela följande Utlåtande:
Mannens skicklighet att vid 21 års ålder, utan förmyndares biträde, sjelf förestå sitt arf, var redan vid stiftandet af 1^34 års
Lag erkänd.
Den synes ej eller böra ifrågasättas för närvarande, då, jemnförelsevis mera än loir, tillfällen äro beredda och jemnväl begagnas att lemna ungdomen undervisning i hvad, som till serskilda yrken hörer.
Exempel gifvas väl, såsom motionären anmärkt, att personer, efter nyss uppnådd myndighets-ål Bih. till R.
St■ Fröt. 1840. 7 Sami. 1 Afd. 22:dra Ilåfl. 1 2 Lag-Utskottets Memorial, N.O j4• der, förslösat sin förmögenhet; men de utgöra endast undantag från förhållandena i allmänhet, och lära ej påkalla annat stadgande, än det, sorn Lagen redan innehåller, eller att den, som för slöseri ej kan vårda sitt gods, skall ställas under Förmyndare.
Dessutom är den af motionären föreslagna förlängning af omyndighets-tillståndet oförenlig med grunderna för Lagens tillåtelse, att mannen må träda i äktenskap vid 21 års ålder; ty det målsmanskap, som i äktenskapet tillkommer mannen, skulle ej kunna utöfvas, om motionärens hemställan hifölles.
På dessa grunder tillstyrker Utskottet vördsamt, att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende; Stockholm den 21 Juli i84o.
Ank. till Exp. Utsk. den 21 Juli, kl. 7 e. ro. Memorial, i anledning af uter remiss utaf Utskottets under JS:o 3$ afgifna Utlåtande öfver väckt fråga derom, att böter och vitén, grundade på det myntvärde, att 3 daler silfvermynt svara emot nu gällande En Riksdaler specie i silfver, böra vid delta värde och beräkningssätt bibehållas.
Nämnde Utlåtande, sorn innehåller hemställan, att de uti ifrågavarande ämne framstälda förslag ej måtte vinna Rikets Ständers bifall, har blifvit af Högloflige Ridderskapet oeh Adeln och Högvördiga Preste-Ståndet till Utskottet återförvisadt, på grund af gjorda anmärkningar, åsyftande, att ©mförmälde förslag måtte antagas; men som de öfrige respective Riks— Stånden godkänt Utlåtandet,, och frågan således, jemnlikt 87 §.
Regeringsformen, förfallit, har Utskottet ansett anmärkningarne icke böra till någon åtgärd föranleda; hvilket Utskottet får hos de förstnämnda två Riks-Ståaden vördsamt tillkännagifva^ Stockholm den 21 Juli 1840» Lag-Utskottets Utlåtande, N.o 7S. 3 N:o T5.
Anis. till Exp. Utsk. den 21 Juli, kl. 7 e. tn.
Utlåtande, öfver gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande, N:o 44, i anledning af väckt fråga om förtydligande af a $' 41 Cap. Missgernings-Balken.
Hedervärda Bonde-Ståndet har bifallit nämnde Betänkande, hvaremot detsamma blifvit af de öfriga Riks-Stånden ålerremilteradt, på grund af anmärkningar, framstälde, hos Höglollige Ridderskapet och Adelil, af Herr Friherre Cederström, Anders, Herr Palmcrantz, J. M., och Herr Ribbing; inom Högvördiga Preste-Ståndet, af Herr Contracts-Pi osten Sandberg, samt i Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr Christierson, Herr Gråå, Herr /Vestlinger och Herr Lewin, hvilka alla, med undantag af Herr Ribbing, hvars anförande här nedan omförmäles, instämt uti Herr Lagergrens vid Betänkandet Fogade reservation, samt alltså, uppå der anförda skäl, yrkat, att
Utskottets förslag till förändrad lydelse af 2 §. i 4i Cap. MissgerningsBalken måtte omarbetas till likhet med den af Juslitiaä-Ombudsmannen. gjorda hemställan, från hvilken detsamma i två omständigheter sig skiljer.
Den ena af dem är, att, då Justitige-Oinbudsmannen ansett ordalydelsen i §:ns början böra blifva: ”Lockar någon eller bjuder öfvermaga att stjäla med sig, ehvad det är mycket eller litet’', så innehåller Utskottets förslag: 4’Lockar någon eller bjuder öfvermaga att stjäla eller snatta med sig".
Ändamålet med en af så väl Justitias-Ombudsmannen som Utskottet nödig ansedd förändring af Lagen i denna del, bar endast varit att få bestämdt uttryckt, det omförmälde brott bör, utan afseende på det tillgripna godsets värde, bestraffas, enligt hvad längre fram i §:n säges, lika med andra resan stöld; och Utskottet tror, att den senare lydelsen bör antagas, emedan den eger företrädet af en större tydlighet framför den förra, hvilken, ehuru öfverensstämmande med det uttryck, Lagen på andra ställen nyttjar vid sådana tillfällen, då tillgrepp, genom serskilda omständigheter, är qvalificeradt att heta stöld, likväl möjligen kunde, på sätt förhållandet är med nuvarande lagtexten, så förstås, att endast snatteri-bot skulle ådömas, derest det tillgripna ej öfverstiger tio daler. 4 Lag-Utskottets Utlåtande, N:0 "]5.
Den andra skiljaktigheten består deruti, att Juslitias-Ombudsmannen funnit §:s slutmening böra oförändrad lyda sålunda: ”Och den, sorn var lockad eller buden att stjäla, straffes sorn annor tjufj der han till mogen ålder kommen är”; hvaremot Utskottet föreslagit följande ordställning: ”Den, som var lockad eller buden att stjäla eller snattaj anses> på sätt lag förmår.” Enligt hvad i omförmälde reservation erinras, borde lagtexten tydas sålunda, att öfvermage ej skall straffas för olofligt tillgrepp, i fall han dertill blifvit lockad eller buden; och Herr Ribbing har yttrat, att bestraffning först borde ega rum, om brottet förnyades; men då ansvar för stöld af öfvermage blifvit utsatt i ett annat lag-rum, nemligen 5o Cap. i §.
Missgernings-Balken, som icke allenast meddelar föreskrift, huru öfvermage skall näpsas för stöld, utan ock omedelbart derefter hänvisar till föregående lagstadganden, rörande straffet för den, som öfvermage dertill lockat eller tubbat; så lärer det utan tvifvel hafva varit lagstiftarens mening, att öfvermage bör för olofligt tillgrepp, äfven om det under nyssnämnde omständigheter föröfvas, undergå bestraffning, ehuru densamma blifver lika, ehvad det tillgripna varit af större eller mindre värde.
Det vore för öfrigt, efter Utskottets öfvertygelse, vådligt att i dylika lall medgifva strafffrihet; och den af Utskottet föreslagna redaction, som, efter Utskottets förmenande, instämmer med lagens rätta förstånd och bidrager att förekomma, olika tydningar, torde derföre böra godkännas..