Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi hafva blifvit satta i tillfalle att har meddela ett af de mhiiga kväden, hvilka agnades festens föremål: Dzb i dag Kan se tiZZbakn 0Yver ysilttci rzka år - Mången f d b a r arbetsvah, fwai7ye7z seger, månge7z t&amp; - D a var med, så snart det gällde L.
s och frihet, sannings välde.
%ck, Esse [de!
Af Esse7cZe.
Motto: Vzre Forfatter efter Tidene Behov er ogsao at udtnle Sandheder, som Andre t ~ n k e eller, dunkelt tsnke, eller slet icke trenke, udtale dem trrcff- ende og overbevisende, oprivende og Izgeiide, og med sin Sinule Livslykke og Dagsfred iudestazl.
Cmnilla Collett.
Sidste Blade, 2 Rakke.
Lik en vildros, vuxen på den norska grundlovens mark, blommade p&amp; 18 3 O-talet i Eidsvolds prästg&amp;rd, tjugukrig, högvaxt och smärt, CanziZla Wwgeland.
Bördig af en rikt och egendomligt begåfvad släBkt, var hon dotter till en af Norges märkligaste och lik- väl mest isidosatta man, prosten 0.
WwgelcmZ samt syster till en af dess väldigaste skalder och patrioter, Hazri7c Wwgeland.
Mellan dessa adla men stridiga och af lifvet bittert pröfvade andar, lefde Camilla ett tungt och under- ligt ungdomslif, blott d&amp; och då genomlyst af kortare glädje- perioder.
Hon vann vänner, som hon hangifvet alskade, blott för att förlora men aldrig kunna glömma dem.
Hon sökte ständigt, under tyst inre kamp sig sjalf och sin lifs- uppgift, men fhfängt.
Hon led med fadern och blef bitter vid hans oförtjiinta lidande.
Hon stod full af kärlek och deltagande vid broderns sida nar den stormande B Dsemrings-
, stridelir *) utbröt.
Men af sin sjiils riktning och sina per- sonliga sympatier drogs hon ofver till det motsatta lägret och blef, sasom hon sjalf antyder, ett af kampens Boraknade offer B.
Hon förtiiljir själf, huru hon en vacker junikvall, under gppelträdet på, sin faders gard, satt försänkt i lyckliga drömmar r med Sjaelen rig og fuld, tung af Haab og Livets hele Ssdme ».
D&amp; lämnades henne ett bref, rosenrödt, som det den tiden brukades.
När det var last, föll det ned på, sanden och s i g där sa oskyldigt ut som den fallande äppel- blommen, och dock var det lilla bladet tungt nog ~ a $ knuse et Haab for denne Verdens.
- - - Det intryck Camilla gjorde redan som helt ung inom sallskapslifvet i Kristiania framgår af de stmcer af Wel- haven, som fru Mathilde Schiött anför i sin vackra teckning af festen för den Attioariga; * *) och vi citera den lilla versen shsom gifvande den bästa bild af Camilla Wergeland i hen- nes första ungdom.
, Der blev en Stands i Soiréen Da Prmtens Datter traadte ind, Og Sladren som gick om til Thden Blev stum ved hendes lette Trin.
Deii fine Alf paa sexten Aar Var fostret i de grmne Dale, Og i vor vinterlige Dvale Vi studsede ved hendes Vaar.&gt; Men &amp; ren gingo, Camilla tilldrog sig uppmärksamhet och afveil beundran, då hon kom mera i beröring med varl- den, ej blott i hemlandet utan äfven under de resor i ut- landet, som hon gjorde med fadern (1834) och under vistel- sen hos en litterär familj i Hamburg (l 836 - 1837).
Men hon var afvisaiide tyst, och man förstod henne ej.
Hon hade annu icke lärt att glömma.
&gt;Man kan ikke tage p i Hjertet, det behöver Tid - Tid til a t Isgesr, säger hon langt efteråk vid en iterblick på, det första skedet af sitt ungdomslif.
*) Den hetsiga litteriir-politiska, fiijijd, som fördes bland den stude- raiide iingdomen pQ 1830-40-talen, och i hrilken skalderna Henrik Werge- land och Welhaven voro mhlsmiin för de bådi stridande parterna.
* ") Se Dagny, 1893, haft.
Längre fram kom henne till mbtes en fin, adel man, kand såsom en skarpsinnig kritiker och tillhörande de friimsta ledarne af det parti, som i den s. k. vskymmings- striden D bekimpat hennes broder och hans anhangare.
*) Det var davarande rektorn, senare professorn P.
J. Collett.
Camilla drog sig som vanligt skygg undan; men han sökte oafskriickt hennes tillgifvenhet och vann den slutligen.
Hon blef 1841 hans högt älskade maka och nu bö~jade för henne ett lyckligt lif; deras hem blef snart medelpunkten för en liten men utvald h e t s af det unga Klistianias mest fram- staende personligheter, som dar tillbragte mången D aands- forfriskende Time D. Förhaandet mellan m&amp;arna; blef det allra basta.
Em trängde med sin fina och kärleksfulla blick allt djupare in i hennes slutna vasen, kom henne att för första gången erfara lyckan d beröringen med en fullt sympatisk själ, samt löste och utvecklade med öm och latt handl hennes dittills bundna anlag.
Gamilia förtäljer (.Mod &amp; rommens, 1891, sid. 306) om sitt giftermål, hurusom damerna i hennes orngifning hyste stora bekymmer för hennes man och den blifvande hushilllnin gen.
aB1itt fädernehem&gt;, säger hon,: !hade fostrat stom andar, p&amp; den sidan dar storhet var tillgten, och man kunde icke reta om icke nhgot däraf gatt olofvandes öfrer ocksh I mitt blod och kunde siitta mannens trefnad och hushållets goda skick p8 spel.
Det gick annorlunda, än man räntat.
Den man, jag aktade, delade icke alldeles den gängse uppfattningen af hvad en hustru borde vara och icke vara.
3Ied allt erkännande af det önskvärda, ja nödvändiga af att hustrun tillika vore husmor, sökte han i henne framför allt ' Aandsfdlen, hans Hjertes og Sja ?lelivs Fortrolige '.
@) Om sin broder antecknar hon p&amp; senare tider niina hag, soni just nu äro af intresse.
, Henrik rar aldrig republikan, som man un vill göra honom tillv, skrifyer hon.
, Aldrig har nigon ' i Ilevende Lire ' upp- fattat honom si.
Jag tror det icke, och man 1Br nappeligen i Henrik Wergc- lands skrifter eller tal kunna finna ett ord, som betecknar, ntt han skulle relat tillämpa konklusionen af sin idealistisks?
riirldsuppfattning pit vCru ' endnu saa, lidet betmtede Forhold '.
Den rerma, aldrig rostande karlek han bar till sitt folk, siirskildt allmogen, kan ingen bet.cifla, men han har Mott relat verka fiir dess upp- fostran och utbildning, aldrig upphetsa det till missnöje, aldrig bruka det som piedestal for sin egen storhet. » (xJIod Strollrmen:), rsicl.
199.)
» Kanske », tillägges.
hon, svar det af tacksamhet för att jag någorlunda fyllde de husliga krafven, som han i det första afseendet tog mig sh lifligt i ansprhk och, uppm~lntrade Iios mig alla själens .och andens egenskaper.
- - - Han var det, som gaf den förtryckta mod, som löste den stummas själ och tunga;.
han var det, som gjorde henne till en hel människa.
-- - - z, Under mannens ledning gjorde nu Camilla sitt första litteriira försök.
med en satir, kallad Strikketojs-be ' tragtningw, hvari hon ger den första svaga signden till den strid, å t hvilken hon senare skulle i i p a sitt lif.
Men plötsligt mulnade hennes lifs sommar, och efter 10 års lyckligt iiktenskap stod hon, en djupta sörjande enka, ensam med sina trenne söner, sin moderskiirlek och sina, familjebekymmer. '
Hon led bittert, men sjalfva l i d a n h t bar fsdct.
Smiir- tans bad stärkte hennes tankes krafter och skiirpte hennes öga.
för oriitt och förtryck,.
som, hiifdade af lag och sed, betraktades i familjerna sasom heliga plikter .. Frukten häraf blef » Amtmandeas Ddre D (1 8-5 5), det f ör- sta uppslaget till den moderna prosadikte~ i Norge, i hvars.
sphr Ibsens B Kdighedens Komedie B, Jonas] Lies s Familjen paa Gilje » och sh många andra drtipligit dikter följde.
Ur estetisk och spralrlig synpunkt beundrades Amtman- dens Dstre högligen.
Ännu i dag anses boken som ett ny- skapande inliigg både i norsk diktkonst och norsk prosaskrift.
Arbetet utgick i flera upplagor och tillvann sin författare .medajen pro litteris et artibus l8 6 1.
Men att dess etiska irine- börd ocksti varr.
på sitt område nyskapande, att hela boken var en indignerad protest mot kvinnornas srslafvande un- der gammal sed och opinion samt mot äktenskapets urar- tande i följd diiraf, det förstodo blott f&amp;.
*) Den stora allmiinheten kiinde sig så hjiirta-ns hemmastadd med.
de personer och f örhallanden som förf: n skildrat, att den icke kunde misstanka något ny tt.
darinunder; Väl skym- tade man mellan raderna en osynlig skrift, som man fkfangt sökte tyda; ofver det hela lag en stämning af djupt vemod, %) .Se
som man erfor utan att kunna förklara.
Det var vemodet i historien om de gamles kvinnooffer, i sagan om trollbundna ungmörs förbittrade och förfelade existens, eller om den berg- h g n a vallflickan, som jordat sitt hjärta och lefde ett halflif vid den godmodiga bergakungens sida.
Och likväl rörde sig hela boken p&amp; det verkliga, hvardagliga lifvets välkända m r k.
Det var besynnerligt, - tyckte man.
~ f t e r Amtmandens Datre följde Digte og Fort&amp;nger, blixtrande af kvick satir, samt senare (1 8 6 1) r I de lange N d - terr, innehallande den Wergelandslia familjekrönikan med sina gripande natur- och lrarakters~ldringar jämte grundli- nierna till Camill&amp; egen utveckling.
Boken lästes med vemodig hiinförelse qch drog med ens liisa8n1es h jiirtan till den dittills mera ' beundrade iin förstådda, mera fruktade än $ilskade författarinnan.
Men Camilla Collett kunde ej stanna vid enstaka lefnads- historier eller familjeskildringar.
Det var sliiktets, hela kvin- nosliiktets öde, som kallade henne.
Det var dess lidandes- och förnedringshistoria hon hade att skildra, dess upprattelse, utveckling och frigörelse hon hade att fordra.
Hittills hade hon talat i halft förtiickta ord; nu drefs hon oemotståndligt att g i ratt p i sak utan omsvep, och så kom r De sidste B l a d e ~, i fem serier (1 8 70 - 73) skildrande, än med liddsefull patos, &amp; n med driipande kvickhet spridda drag ur kvinnoexistenser, som af lag och rätt blifvit förtryckta och missriktade.
Skil- dringarna åtföljdes af eldiga uppmaningar till strid, ej blott för kuingzans mannis7torutt, för hennes 7cufvade andes, hennes för- slafvade viQas frigörelse, utan i och med detsamma ocksa för ~na9znens Befrielse frch gamla or2ittvim lagar, som 7zotade att binch 7ui ?zs fria ande i ~jtiljkis7cAet.
De djiirfvauppmaningarne möttes af den norska allmänheten dels med stum häpnad, dels med han, öfverallt med motstand.
V51 började i tysthet en och annan ensam kvinna lyssna till den okanda rösten, först med biifvan sedan med längtan och hopp.
Men de viirnlösa och föraktade hade ingen andel i den allui&amp;nna rösten, och den fördömde de nya åsikterna.
Bitterheten i niotstkndet stegrade bitterheten i anfallet.
Nya, Bladex utkommo, missnöjet växte, och slutligen bragtes Camilla Collett-, såsom s i minga andra af Norges stora andar, att förvisa sig ' själf till främmande land.
I sitt bref till.
ut- gif varen af &gt;P The moman questian in Europe s, Mr Theodore Stanton, skrifver Camilla själf rörande förhallandet i Norge: s a r det en h i n n a, som uppgifver nödropet för de förtryckta, de glömda - d i blir landsförvisningen, den sjiilfvalda lands- förvisningen, det lindrigaste straffet för förbryterskan i ..
Men afven fran.
det mangariga vistandet i utlandet fort- satte Camilla ined beundransvärd uthillighet arbetet för sin uppgift, hemsändande &amp; r efter ar hela serier af skrifter.
x Fra de Stummes Lejr x (1 8 7 7), wMod Strmz~nen r (1 8 7 9) samt xHod Strmz~~zen, Ny, Brelike x (1 885) alla företrädesvis af kri- tiskt innehall, samlingar af korta uppsatser, i hvilka litterära företeelser s&amp;v&amp;l som sociala institutioner m. m. granskades med lika mycken kvickhet som skärpa, alltid i syfte att be- lysa de skefva iisikter eller förnedrande förhhllanden som beharskade kvinnan.
Lange mottogos de nya inläggen i striden med samma ock växte i ovilja eller liknöjdhet som de föreghende.
tysthet sympatien för den trofasta banbryterskan och den fråga, för hvars lösning hon kämpat med sa skarpa men all- tid rena, vapen - denna fraga, som, sedd ur hennes höga, vidt omfattande synpunkt, icke längre var en blott kvinno- fr&amp;ga utan en miinsklighetens lifsfrhga.
Man började lära af de bittra bannorna.
Kvinnorna vaknade till känsla af ' sitt ansvar och sin vmmdct; en och annan man började blygas vid sin öfvermakt.
Efter hennes uttalande r Fra de Stummes Lejr x (1 8 7 7) tandes första gingen en het fejd mellan motståndare och anhangare af hennes satser - dock annu endast i Köpen- hamn, där författarinnan för tillfallet vistades.
Men tidsandan lät, sig icke längre utestängas af de nor- ska fjällen; folkets yppersta diktare: Ibsen, Bjölnson, Lie, hade upptagit kvinnans frigörelse bland sina motiv och gifvit den form och gestalt i sina dikter.
I hvad man Camllla Collett har- till medverkat, kan man sluta sig till af Jonas Lies bref till henne p i ittfo&amp;rsdagen.
Själf fullföljde hon oafbrutet sitt arbete för reformen.
x Mod Strsmmen r (1 8 79) stärkte anhangaznes led.
nu iindtligen höjdes äfven mellan.
Norges fjäll enstaka röster till försvar för kvinnorörelsen och dess outtröttliga, föresprtikerska.
Sanningen af d6 id6er, hvilkns talan hon så länge förgäfves fört, klarnade f ör det allmänna medvetandet, och snart ljöd friin stad ti.ll stad, fr&amp;n dal till dal, maningen att under enigt arbete verka för kvinnofrigans lösning.
Slutligen bildades i Kristiania (1884) Norsk Kvindesags- forening, och dess första hedersledanzot Bltf Camilla Collett.
Man förstod nu hennes frihetskraf, ty man erfor det sjiilf; man ins&amp;g att hennes hiinsynslöshet varit uttryck af siirad rättskänsla, att hennes bitterhet sprungit ur kärlekens rot.
Aren hafva gatt, tidsandan förändrats och människorna med den.
Eidsvolds fagra tjugoiring har förvandlats till ittioiiring med silfvor i håren.
Kvinnofrigans förkempe, en g i n g bit- tert hiicklad och frivilligt förvisad, stod nyss midt ibland sitt folk, hyllad, uppburen, tackad som ingen kvinna före henne.
Emellan dem bida har man.
att söka Camilla Colletts lif sgärning: Den norska lccinna~s begynnande frigörelse. '
Så, vidt vi kKnna, h d v a få,, om ens nigon, banbrytare för kvinnans frigörelse vigat f r i n början taga sin uppgift ur en s&amp; hög etisk synpunkt som Camilla Collett, ' ingen fört kampen SH.
vaksamt, s i hänsynslöst, s&amp; slagfiirdigt, ingen s i otvekande insatt i striden hela sin pe %sonlighet; knappast har väl heller nigon segrat och godtgjorts s i som hon.
Norges folk Lr af ett sträft och hkrdt kynne; det kan såra, sarga och förfölja, ej blott afliigsnare fränder, utan ocksa sig sjalft inbördes.
%At &amp; de hverandre op,, ar en osed, som norrmännen vidkännas s &amp; allmänt, att det blifvit ett ordsprik.
Men: i bredd med d e t h karakterslyte synes oclcsi g&amp; en förmag % att i stort godtgo&amp; det onda de villat, * som kanske icke återfinnes i samma grad,hos nigot annat folk, och hihi ligger en storhet i folkkarakteren, son1 vore mera värd att väcka nationens stolthet, an mycket annat norsk- norskt, öfver hvilket man s&amp; gärna ~ f v e s.
Icke ' som ville vi pist8 att man felat blott å ena sidan; det %r ju aldrig ens fel att tv&amp; tvista.
Camilla Collett torde i viss m i n genom sin hänsynslöshet bafva framkallat de mindre goda sidorna d den norska karakteren; men i sak 72a&amp; hon rätt, och det iir detta som blifvit erkändt; det ar medvetandet af att med orätt Iiafua strafat henne för dd ratta 72092 velat, som framkallat den storartade godtgörelse, hvari snart sagdt hela folket deltagit under form.
af festen den 23 januari 1893.
Hiir var något mer än en vanlig fest.
Dagens vackra och egendomliga firande i hufvudstaden, kvinnoprocessio- lien och studenternas fackelthg, likasom det egentligs, fint och vackert genomförda, festprogrammet, är oss val bekant genom fru Mathilda Schiötts intagande beskrifning; men att de känslor, som därvid uttalades, samtidigt togo sig .offentliga uttryck i hjiirtliga hyllningsord inom nästan hvarje mera betydande plats i hela Norge, torde hos oss vara mindre kandt.
Hela dagen inströmmade därjämte, genom post och tele- graf, hiilsningar och varma, hyllningsord från sh vidt skilda orter som Firenze och Trondhjem och i de mest olika ton- arter, från det betydelsefulls brefvet af den världsberömde norske diktaren i Paris och till » den ensomme Kvindes ' a h j iirtevarma tack.
Pressen deltog med vältaliga ord i hyllningen och man kan säga, att i Norge den 23 januari Camilla Colletts namn lag p&amp; allas läppar.
Men icke nog hiirmed; hyllningen af den ittioiriga har tagit sig ännu ett uttryck, det bästa.
och mest betydelsefulla af dem alla.
Sedun IS92 zctgifves ~ a m l i g m en jubilewn- tqphga af hennes arbetei - en utmärkelse, som siitter kronan på den hyllning, som ägilats Camilla Collett och hennes sak, b&amp;da under ett hzllft sekel försm&amp;dda och försmiids.de.
Och är det vår allvarliga förhoppning, att det värdefulla och i sitt slag enastående verket må blifva lcandt och uppskattadt i alla bildade kretsar, dar man förstir .norskt spr&amp;k.
En ej ringa del af hvad vi har ofvan meddelat af den hyllning, som kommit den åttioårigs.
till del, skulle varit oss okänd, om ej hennes son, byrachefen A. Collett, haft den.
goda tanken att utgifva allt som blifvit sagdt till och om hans moder på den minnesrika dagen.
*) Det utgör en hel liten volym, beledsagad d den åldrigas tacksagelse.
Af det rika och mångskiftande innehållet meddela vi har det betydelsefulla brefvet från Jonas Lie och hans hustru.
Paris den 19 Januari 1893.
Det er med inderlig b e v ~ g e d e Sind, vi to gamle Venner bringer dem vore Lyksnskninger til Ottetiaarsdagen.
Deres geniale, noble, ukuelig modige Gjerning, der udgik fra et Kald og en Trang, der kunde stanases, san lidt som Storinens Flngt og Havets G a n g ~, den har vi begge elsket og beundret saa langt tillbage fra som &gt;Amtman- dens D s t r e s ~ Tid, - den gang da de, der elektriseredes af den, var de faa, Fienderne de mange; - nan ser D e fire nordiske Folk, som takker Dem for iierligt Dagvaerk, og hvis Kvinder hylder Carnilla Collett som deres fmste.
Siden kayttede Livet os personlig nEeriiiere, og I w t e vi da a t beundre og elske Xennesket, - den fine, tendre - stolte, rigt utstyrede Natur.
Af Kviiider i Norden har vistnok ingen fart Pennestaalet med den Indvielsens myndighed, den intelligent e Haide, den Indignationens Glad.
JIed dyb Tak for uforglemmelige Samvzretu Stunder og for den Aandeiis Vzekst, Deres Vzerker har git, - der er skudt og baaret deraf ogsaa i mitt Forfatterskab, - sender vi dem, kjzere, h i t mede Fsue, de varmeste Onsker om lyse gode Aar, hvori D e maa fan se Ageren gro og modnes om Dem!
- - - - - - - - - - Härmed må vårt försök att i lätta drag teckna Camilla Collett och hennes lifsgarning afslutas.
K u m a vi hoppas, att den lilla teckningen * *) vittnar om den varms hangifvenhet vi ägna den idé, for hoars frarnghg Camilla Collett och vi å ömse sidor arbetat, hvar och en med sina olika gåfvor, samt uttrycker glädjen öfver att den ädla, oförtröttade kämpen p&amp; andra sidan Kölen val icke n i t t sitt mall, - därtill har det stått förr högt - men öpp- nat vägen dit, då ar afsikten med dessa anteckningar vunnen.
Beretning om Festen for Camilla Collett d.
23 Januar 1893.
De kallor vi a.nvandt vid nedskrifrandet af dessa, anteckningar Iro framst Camilla Colletts egna skrifter samt den af hennes son utgifnn festberattelsen.
Afveii har det personliga minnet af ett par intressanta samtal med Fni Collett samt en liten uppsats af professor Dietrichson i ett arbete om slakten Collett anlitats.
a) ss)
Bref fkån Chicago.
*) Chicago juni 1893.
Da Dagny begärt a t t f&amp; del af niina intryck dels från den världskvinnokongress, som i dessa dagar ägt rum i Cliicago, dels från v %r kvinnoarbetsutställning i wWomanJs Buildings å Coliimbiaexposi- tionen, villfar jag med nöje denna begäran i nedansthende rader.
Redan för omkring 20 å r sedau gaf ett samtal mellan miss Susan B. Anthony och den framstående skotskan Miss Margaret Parker uppslag till id6n om en kongress, hvarest alla intressen rörande deii då i sin gryning varande kvinnosaken skulle afhandlas af kvinnorna själfva.
Saken har sedan dess oupphörligt kämpats för af dess modiga pionierer, synnerligen af Susan Anthony, hvilken iinder stora svårigheter stridt för kvinnans frigörelse i Amerika, varit anklagad för sina idéer och sina åtgöranden, ja, till och med kastats i fängelse när Iion 1872, viss om det berättigade i sina strätvanden, framträdde till valurnan.
För ungefär 40 å r sedan öfvergaf hon sitt egentliga lefvebröd, lärariiine- kallet, för a t t hålla föredrag öfver kvinnans rösträtt, hvilket ämne sedan dess varit, som Iion själf skämtande uttryckte sig; hennes kapph hi ist^, och s&amp; uteslutande uppslukat alla andra intressen, a t t lion ined rätt kan yttra: shvad naiiin ni an g e mina förearag, så ha de dock endast ett iiiiie- håll&gt;.
Under ett par %r var hon ledare för en kvinnotidning iinder stora pekuniera svhigheter och arbetade i sju %rs tid imder de största försakelser för a t t afbörda sig skulder, &amp; dragna genom detta företag.
Detta hindrar henne dock ej fr %n a t t ånyo ställa sig i spetsen för ett nytt kvinnoorgan.
Vid sina mer # n 70 år tager lion nu med friskt mod itu härmed.
Tiden torde ock vara mogen härför; många ansedda förmågor stå nu vid hennes sida, och hon har af dessa iitsetts till den ledande anden.
Som kv.i72~tokongressens president var hon all- mänt uppburen och beliöfde blott visa sig för a t t frainkalla jubel.
Hennes magre, seniga gestalt med den genomträngande blicken, de skarpa dragen och de kantiga rörelserna var esomoftast synlig på platformen, och hennes blixtrande kvickhet blef så ofta föremål för stormande applåder, a t t hon undanbad sig, så täta afbrott&gt;. '
') Det här meddelsde brefvet, hvilket utgör en resumd af de intryck, den svenska dsmkomitdns representant heiiitat f&amp;n sitt deltagande i iivinuo- kongressen under världsexpositionens första, skede, se vi oss först nu i till fiille att publicera, da det kommit oss tillhanda iinder sommaren, en t.id d i Dagny, som bekant, ej utkommer.
Striden om kvinnans rösträtt pilgår har som hetast, och ehuru jag af framstående b %de män och kvinnor hört, att idén icke är po- pulär i Amerika, har dock Susan Anthony förmhga att s % fängsla sina åhörare, att hvarje öra spändes och hvarje blick följde henne i den af mer än 3,000 personer fyllda Washington Hall i det gamla Art Palace, nar hon den 17 maj 1893 dar beskref iite 40-kriga ar- bete för sina medsystrars höjande i socialt hänseende.
N&amp;st miss Anthony sthr kongressens ordförande (chairman) N r s May Wright Small samt sekreteraren 31i.s Rachel Foster Avery.
Mrs Sewall utmärkte sig för en ovanligt lysande talarefilrmhga och uthkllighet.
Hon var själen i kongressen, intresserad af alla ämnen, fanns öfverallt tillreds, med kvick snarfyndighet.
1 sitt hvita Mr, sina oräkneliga egendomliga kostymer, utmarkta för farger, lika bjärta som ovanliga i sammansättningen, sitt glada, friska mod, sina nerver af stAl, sin häpnadsväckande energi och outtröttlighet, rar hon med ett ord typen för den inför offentligheten framträdande amerikanska kvinnan.
H r s Auery, kongressens favorit, var en behaglig, framstliende kvinna, hvars talang gjorde sig mycket gällande.
Dessa båda damer hade uppgjort gkngen af alla dessa sessioner som höllos i f. d.
A r t Palace vid Lake Shore i Chicago.
Den storartade byggnaden hade nyreparerats för ändamhlet och innehaller en mängd kolossals hörsalar, hvilka dock voro s % öfverfyllda, att vid en aftonsammankomst flere tusen personer maste vände om af brist p&amp; utrymme.
&amp; uttiosex ses- sioner höllos i tolf olika salar under denna betydelsefulla ~ e c k a och antalet talarinnor uppgick till flera hundra.
Xkgot bestämdt antal kan ej nppgifvas, d % programmet sällan följdes fullt exakt.
Bredvid ofvannämnda damer stab, bland de amerikanska h i n - norna, den gamla vördade h c y Stone med det milda kvinliga nttrycket, som troget kampat rid Susan Anthonys sida, D: r Entz ' ly Hozclmd Stozce, President of the Woman ' s Enfranchisement Association of Canada, iidis Jewie de la LozZer, President af Soi-osis, U r s Elizabeth Butler, och Mrs Hackett-Stevenson från Chicago samt den berömda predikanten Rev.
A m a Shaw.
Bland de ntliindska representanterna står främst Comtess of Aberdeen f r h Skotland, hvilken genom sin fllan- tropiska verksamhet bland de fattiga i England gjort sig allmänt känd.
Hennes, förmåga som talare var icke framstkende, men man kände att hon genomlefvat hvad hon talade om.
JIadanze Rogelot, den nitiska arbeterskan bland de eländigaste kvinnorna i Paris och presi- dent vid den andra krinnokongressen i Paris, var mycket uppburen.
Framsthende talarinnor vor0 representanten för Greklands kvinnor, Mrs Caïlirïtoe Parren, Josefa Hunzpai-Leman fr %n Böhmen och Masgaret Windeyer fr %n Australien.