Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Endast det må anmärkas, att den aldrig företer någon lifligare färg, utan är denna antingen .blekgul, blekgrön eller grågrön.
Det som ger rullsångaren så stort värde, är hans bärliga sång, som icke öfverträffas ens af näktergalens.
Näktergalen har visserligen de ljufvaste toner, som kunna fram- bringas af en fågelstrupe, men en sammanhängande melodiös sång sådan som rullsångarens kan han icke prestera.
Man må icke föreställa sig rull- sångaren lik en speldosa, hvilken, när den är uppdragen, alltid spelar sitt stycke frän början till slut precis lika den ena gången som den andra.
Nej, rullsångaren är en lefvande konstnär, en kom- positör och improvisatör, som med mästerskap be- handlar sitt härliga instrument.
Han skriker icke, så att det hörs långa vägar, hvarje ton är musik, melodiskt rulla drillarne fram i högre och lägre läge, småningom öfvergående i hvarandra och stundom afbrutna af ett mjukt du, du, du, eller ding, ding, ding, äfvenledes i olika tonlägen.
En mängd olika turer förekomma i sången, och hafv
I DU N 158 de af tyskarne fått hvar sitt namn såsom: hål- rulle, klockrulle, koller, klingel-, bas-, vattenrulle och så vidare.
Ingen fågel har alla dessa toner, ju flera och vackrare turer fågeln har, desto vär- defullare är han naturligtvis.
I det fallet råder mycket stor olikhet, beroende dels på fågelns na- turliga begåfning och dels på den musikaliska uppfostran, han fått, ty det är ett märka, att hvarje fågel måste omsorgsfullt utbildas till konst- när.
Begåfningen beror mycket på arf från för- äldrarne, hvarför till afvel bör användas endast det yppersta material.
Dock förekomma i samma kull mycket olika begåfvade individer; efter fram- stående goda föräldrar blir minsta antalet afkom- lingar lika utmärkta sångare som fadern.
Om icke den omsorgsfullaste uppfostran kommer ungfåg- larne till del, degenerera de lätt, ja de kunna få mycket fula ljud säsom: schnpp,schapp,schapp.
En sådan fågel har icke något värde.
Det är således icke nog med, att en fågel är af rnllsångareras för bestämmandet af dess värde.
En riktigt ut- märkt rullsångare kan i Tyskland betalas med ända till hundra mark.
Eljes är vanliga priset för en god sångare trettio mark Detta pris har artikelförfattaren betalt för flere fåglar.
Men man kan få köpa fåglar af denna ras till och med för fem mark och kanske därunder.
Rullsångarne äro vida ömtåligare än de simpla kanariefåglarne, så att de måste väl aktas för förkylning, hvarom mera längre fram.
(Forts.) I skuggan.
Berättelse af Ernst Lundquist, (Forts.) u var hon nere vid stranden, där säll- skapet låg i pittoreska grupper och knappast tycktes märka hennes ankomst, så upptagna voro alla af att lyssna på någonting, som Karsten Törne berättade.
Endast Allan låg litet afsides och föreföll långt mera in- tresserad af sin cigarr.
Den oemotståndlige licentiaten satt där be- kvämt lutad mot en sten och höll i en garn- härfva, som Klara nystade, medan den ena länsmansdottern satt bakom honom och balan- serade sin parasoll så, att solen, som ström- made in mellan björkarnas hängande festoner, ej skulle lysa honom i ansiktet.
Flan var i farten med att beskrifva, huru roligt han haft förra sommaren, då han varit inackorderad på ett bruk i Värmland, där det fanns ungdom i parti, och där han för idel nöjen ej kommit åt att tända flitens lampa förrän efter mid- natt.
Det var en nästan totalt förspilld som- mar, men, åh, så lifvadt han haft!
Och tne- dan han berättade, lyste ett lefnadslut-tigt le- enda i hans ögon och under de långa, ljusa mustacherna.
Glanspunkten under hela sommaren tycktes ha varit en sjödrabbning, som levererats i ök- stockar på stora bruksdammen mellan all ung- domen i socknen, herrar och damer, utstyrda i gamla aflagda kläder och med öskar och skopor till vapen.
Åh, sådana skrattsalvor, då det kom en riktigt väldig vattenstråle hvi- nande genom luften och dränkte någon af herr- gårdsfröknarna från topp till tå, så att det rann floder ur håret och från näsa och haka, eller då hon betalade med samma mynt, men i följd af ansträngningen tog en öfverhalning och ramlade ur ökstocken, hvarvid alla her rarne på en gång kastade sig i vattnet och pulsade fram till henne för att » rädda », me- dan hon stod pä bottnen med vatteu upp till hakan och skrattade, så att hon knappast kunde hälla sig uppe pä benen.
Ja, det hade inte varit tråkigt den gången heller, då ungdomen till häst gjort en utflykt upp till en större by någonstädes uppe i bergs- trakten.
Knappast någon mer än Karsten kunde rida, de andra hade lånat sig de sedi- gaste bondkampar de kunde komma öfver, och i brist på sadlar hade nästan alla flickorna inåst kläda sig till karlar för att kunna rida barbacka.
Par om par hade den komiska ka- valkaden dragit fram genom bygden under nä- stan oafbrutna skrattsalvor och väckt ett ko- lossalt uppseende, hvar de dragit fram.
Och då de anländt till byn, hade de släppt häst- krakarne i vall på en stund och gått in i den enda handelsboden, som fanns där, och.
Ja, hvad de hade gjort där, det fick man icke veta, trots all nyfikenhet och alla lystna ftågor, ty Karsten af bröt sin berättelse, som om han plötsligt upptäckt, att han redan pra- tat bredvid munnen.
I stället föreslog han, att någon skulle läsa högt, och då Domsbasu- nen ändtligen efter mycket krus lät förmå sig därtill och tog fram Malmströms dikter, lade han sig bekvämt till rätta med hufvudet på en hoprullad filt.
Hortence bredde öfver ho- nom sin tunna, röda sjal, och där låg han nu med tillslutna ögon under Klara Eckhoffs pa- rasoll, och det var inte alldeles säkert, att han inte tog sig en liten lur, vaggad af Doms- basunens skrällande toner.
Solen stod högt på himlen och förkunnade, att det var middagsdags.
Nu väckte Lina den slumrande Eodymion med tre grässtråkittlingar på de fylliga, röda läpparna, och det blef ett skratt och oväsen, då det befanns, att han verkligen sofvit.
Men ingen hade hjärta att bli stött på honom, ej ens föreläserskan.
Man dukade pä en liten, öppen plats inne i skogen, löjtnant Eckhoff skickades af sin hustru att ta reda på poeten, och under tiden ordnade man ölbuteljerna och de påbredda smörgåsarna.
Först då man gjort heder åt de senare, skulle » öfverraskningarna » få komma i dagen.
Lina var den som gjorde början och aftäckte ett fat med de läckraste gulbruna gräddmunkar, som hälsades med ett mångstäm- migt utrop af det mest odelade missnöje.
Ty nu befanns det, att flickorna Eckhoff också hade fört med sig munkar, länsmansdöttrarna likaså, ja, i hela sällskapet var det endasten, hvars uppfinningsförmåga gått i annan rikt- ning: det var löjtnant Allan, och hans öfver- raskning bestod i en stor flaska likör, som i följd af ödets sällsamma nyck också befanns vara » munk »!
Nåja, men så var det också bra oförsiktigt af Karsten Törne att på bjudningen hos läns- mannens häromdagen förklara med hög och ljudlig stämma, så att hvarenda människa hörde det, att » gräddmunkar var det bästa han visste ».
Där reste sig nu hela berg af gräddmunkar på duken, pösiga och tillplattade munkar, feta och magra, blonda och brunetta, munkar med socker och munkar med sylt, och man hade ingenting annat att ta sig till än att göra chock på dem.
Karsten måste nödvändigt smaka på alla de olika sorterna, och det tyck- tes han göra med nit och beredvillighet.
Man åt munkar, fuktade dem med en liten klunk likör då och då, Fanny höll ett litet humori- stiskt tal för de bägge hedersgästerna, man hurrade och klingade.
Karsten svarade med några få, men hjärtliga ord och hade sedan all möda i världen att få bukt på Agathon, som hade druckit för mycket likör och nödvändigt ville klifva upp på en sten och improvisera några alnar lungsotspoesi.
Och så var middagen slut, och alla spår däraf röjdes nndan i största hast.
Flickorna hade fått varm färg på kinderna och en tin- drande glans i ögonen.
Karsten satt där mätt 1893 och belåten och lät sina blickar hvila på en viss person i sällskapet — bvem, det undgick ej Fannys vaksamma ögon.
Poeten gick af- sides ett stycke nedåt stranden med stora ge- ster, midt i det gassigaste solskenet, och löjt- nant Allan passade på och smög sig uppåt skogen för att ta sig en grundlig middagslur i hängmattan.
Men så föll det någon af flickorna in, att hon ville på sjön.
Som artig kavaljer erbjöd Karsten sig naturligtvis att ro.
Men nu be- fanns det, att alla flickorna ville bli rodda.
Som den lilla rankiga ökstocken ej rymde mer än tvä personer, kunde problemet ej lösas på annat sätt, än att Karsten lofvade att ro dem allesamman i tur och ordning, en liten stund hvar.
Men ordningsföljden ville han själf be- stämma.
Det antogs med acklamation, och man undrade just med klappande hjärta, hvem som skulle bli den första lyckliga.
» Numro ett: fru Fanny Eckhoff, » förkun- nade han.
» Nej, tack, » inföll Fanny, » jag afstår helt och hållet från äran och nöjet — ja, på ett villkor, förstås: att herr Karsten blir min ka- valjer på hemvägen. » Karsten bugade big artigt samtyckande, och det blef Klara, som först steg i ökstocken.
Det öfriga sällskapet slog sig ner i gräset vid stranden, dit skuggorna nu för längesedan hunnit.
Handarbetena togos fram, men fing- rarne gingo trögt och tankspridt och hvilade ofta, medan ögonen följde ökstockens lekfullt vinglande rörelser där ute på den stålblå vat- tenskifvan.
Fanny satt och såg på lilla Maggie, som i dag alls icke var sig lik.
Förkänslan af deu snart förestående skilsmässan hade hos de an- dra tagit sig uttryck i ett forceradt otvunget sätt, ett stelt leende och små kväfda suckar, men hos det sextonåriga lilla » pyret » fanns ingen förställning eller beräkning, hon visade sig alldeles sådan hon var, lade alla sina käns- lor och intryck utanpå sig, och de voro i dag idel sorg och bedröfvelse.
Hon hade knap- past sagt ett ord pä hela dagen, hon som eljes var en sådan liten pladderskata.
Inga ystra killingspråog, inga kvittrande skrattrullader, inga elektriska gnistor i de svarta stenkols- ögonen.
Alla det lilla hjärtats strängar tyck- tes vara slappa och ostämda.
Hela dagen hade hon suttit där blek och allvarsam och följt Karsten med stora, sorgsna blickar och bara sväljt och sväljt för att tvinga tillbaka tårarne.
Den enda gången hon sett glad ut var under middagen, då han tog två af hen- nes munkar, men bara en af de andras.
Och nu satt hon där igen med händerna liksom halfdomnade i knät och såg utåt sjön, där en annan flicka redan aflöst Klara i ökstocken, och det kunde inte hjälpas, att en klar tår långsamt smög sig ner öfver hennes bruna kind och stannade där nere, där den vackra skrattgropen annars brukade vara.
Lyckligt- vis var det ingen annan än Fanny, som såg den.
Fredrika-JBremerfiirbundet hade i onsdags afton sammanträde under riksantikvarien Hildebrands ordförandeskap, hvarvid årsberättelsen för år 1892 upplästes.
Af densamma framgick bland annat, att medlems- antalet under året stigit från 1,533 till 1,564, däraf ständiga medleramar 244.
Platsförmedlingarna ha omfattat dels fasta platser, delB också tillfälligt ar- bete.
Sammanlagda beloppet af årslöner för de ge- nom byråns förmedling under året tillsatta fasta
IDUN 1893 platserna uppgår till nära 30,000 kr.
Sjuksköterskor ha anskaffats i 384 fall.
A otalet delägare i sjuk- kassan har höjt sig till 208, och i sjukhjälp ha ut- betalats 3,477 kr.
Stipendiikomilén har erhållit två större donationer, en å 10,000 kr och en å 5,010 kr.
Donationsfonderna .ha ökats med 43,000 kr., som af fröken Ellen Bergman skänkts till den af henne stiftade » släklstipendiifonden ».
Vid där- efter företagna val återvaldes styrelsen.
Handarbetets vänner har för befordrande af det med dess verksamhet afsedda ändamål af re- geringen beviljats ett understöd för år 1893 af 1,200 kr.
Ett kvinnligt original.
Fröken Olive Con- stance Caroline Tronnett, 60 år gammal, skrifven i hofförsamlingen och sedan 21 år tillbaka boende i n:r 9 Ariillerigatan härstädes, afled hastigt i förra veckan.
Vid 4-tiden på torsdagseftermiddagen hade en i huset boende person i hennes bostad afiämna t mjölk och bröd, därvid den gamla, som vanligt, varit uppe och tagit emot.
Då samma person ett par tre timmar senare kom upp, låg fröken Tron- nett död på golfvet.
Den döda var i hela trakten känd för den stora fattigdom, hvari hon lefde, och den hemlighetsfullhet hvarmed hon omgaf sig.
Hon ville ej mottaga be- sök af någon, men kunde ej hindra, att i huset bo- ende personer togo notis om henne och aflämnade det för lifvets bevarande nödvändiga i matväg.
Nå- gon läkare ville hon aldrig höra talas om.
Då ef- ter hennes död vederbörande polistjänsteman sKulle taga reda på hennes prästbetyg, fann han delta i ett kuvert, omlindadt med — en 100-krone-sedel.
Den aflidna hade dessutom flere dyrbara silfverpjä- ser och, enligt hvad en person, som länge känt henne, tror sig veta, öfver 10 000 kronor i pangar.
Som ofvan nämnts, var hon, ehuru sedan ett par decennier boende på Östermalm, fortfarande skrifven i hofförsamlingen.
Hennes fader lär nämligen haft någon anställning vid slottet, inom hvars mantals- skrifningsområde äfven dottern fått kvarstå.
Hr d ' Ändrade uppträdde i lördags i titelrollen i » Figaros bröllop » och lade en ny tri- umf till sin don Juan.
En ypperligare tolkare af italiensk musik har Stockholm näppeligen hört, och spelet är öfverlägset utarbetadt, fullt af friskt humör och karaktäristiska smådrag.
De medspelande voro denna gång också bättre till sin fördel; med en Ro- sina som fru Edling är ju redan mycket vunnet.
Dramatiska teaterns salong bade ock på den ovanligt rika teateraftonen i lördags en särskildt festlig pregel.
Fru Ottilia Littmarck gaf soaré, hvarvid Birch Pfeiffers kända folkskädespel » Syr- san » utfördes.
Såväl soarégifvarinnans stadgade po- pularitet — hon utförde själf mor Fadette — som fru Lina Sandells namn på programmet för titel- rollen hade samlat ett godt hus.
Fru Sandell ge- nomlörde sin roll på ett utmärkt sätt, med fin stäm- ning och själfull innerlighet.
Hr Skånberg hade en lycklig afton som Landry.
Å Vasateatern har, som vi förut nämnt, direktör August Lindberg med sällskap under den senast gångna veckan begynnt en serie föreställningar, som med allt skäl mottagits med intresse af hufvudstads- publiken.
Tvänne program ha hittills gifvits.
Det engelska folkskådespelet » Tatlows hemlighet » befanns i mycket röja sitt ursprung, så till vida som det föreföll betydligt antikveradt och melodra- miskt till sin anläggning.
Den engelska smaken och den engelska literära produktionen stå ännu på fyrtiotalets nivå.
Ämnet för K. A. Jones drama var emellertid modernt: ett motiv ur arbetarlifvet i Sudermanns och von Wildenbruchs stil.
Den själf- viske arbetsgifvaren exploaterar sin begåfvade arbe tares uppfinningar, men håller honom själf nere i förtryckthet.
I » Tatlows hemlighet » slår dock hämn- dens timme, och sista akten godtgör hvad de tre första förbrutit: den sanna förtjänsten — arbetet —: triumferar och » blodsugarkapitalet » förödmjukas.
En del scener äro skrifna med en viss värme, men som litterär produkt står stycket i sin helhet ganska lågt- Hvad som förlänade aet ett oväntadt intresse vid uppförandet var hr Lindbergs öfverdådiga teckning af hjältens person, den på sin uppfinning vurmande 159 gamle arbetaren, för hvilkens naiva tafatthet inför alla lifvets hvardagskraf, som ej röra sig kring hans fixa idé, för hvilkens själsoro under svårigheterna att nå målet och djupt gripande fröjd, när det slut- ligen är hunnet, han gaf ett fint detaljeradt och lefvande personligt uttryck.
Vi tveka ej heller att ställa Blenkarn allra främst bland samtliga de sce- niska gestalter, den begåfvade skådespelaren gifvit lif.
Bland de öfriga uppträdande framstod ingen i nå- gon liknande grad, men förtjäna dock nämnas för sitt hurtiga spel fröken Michal och hr A. Hansson som ett ungt älskande par ur arbetsklassen, hr V. Lundberg för sin ganska karaktäristiska Todd och fröken Borgström för sin själfulla tolkning af Mary.
Stycket har, de gånger det gifvits, väckt mycket bifall.
— I lördags gick för första gången det andra programmet, Gunnar Heibergs bekanta skådespel » Kung Midas », för stockholmspubliken i godt minne, sedan fru Hennings under sitt gästspel ä Dramati- ska teatern för ett par år sedan utförde Anna Hjelms parti.
Den framställning, det Lindbergska sällt-ka- pet gaf af det märkliga dramat, måste betecknas såsom allt igenom ypperlig, ja, på en del händer öfverlägsen och blef äfven till en formlig triumf.
Främst bär härför sällskapets gäst, fru Julia Hå- kanson, förtjänsten.
Hennes själfständiga, omedel- bara ocb gripande tolkning af Anna Hjelm var icke blott hela teaterårets märkligaste événement i huf- vudstaden, utan kanske rent af det yppersta, som modern svensk scenisk konst frambragt på långliga tider.
Den kritiker, som i dagens nummer fogat textramen kring hennes bild, har därvid äfven dröjt vid särskildt denna prestation, hvarför vi här ej ut- förligare vilja orda om densamma, men vi kunna ej underlåta att uttala som vår bestämda mening, att endast en plats bör vara gifven för en konstnärinna af fru Håkansons rang och den naturligtvis vid den scen, som väl ännu vill sträfva för namnet af » vår främsta ».
Hr Lindberg ger af Johannes Ramseth en myc- ket liffUll och konstnärligt genomförd bild, om man än kan tvista om, huruvidi han ej gör » san- ningssägaren » till något för mycket af en passione- rad svärmare, i stället för att, enligt författarens tydliga intension.
betona hans oåtkomligt öfverlägs- na själfgodhet.
Ramseths person vinner en glimt af försonande skimmer genom en dylik uppfattning, men stycket i sin helhet förlorar i konsekvent kraft.
Huru som helst var hr Lindbergs spel af stort in- tresse.
Hr Thore Seennberg — äfven han som gäst — gaf Gerhard Hjelm med en osökt öfverlägsen bon- homie och hr Engelbrecht som Finn Hals förtjänar loford, särskildt med hänsyn till den korta tid han haft för inöfningen.
Samspelet gick raed mönster- gill sammanhållning och lif, och samtliga de mindre rollerna sköttes äfven förträffligt.
Det ovanligt in- tensiva bifallet var ovanligt ärligt förtjänt.
Musikföreningens konsert i tisdags betecknade en vacker framgång för den utmärkte ledaren, hr Franz Neruda, och den väl samsjungna kören, liksom det gedigna programmet var af stort intresse.
Beetho- vens stora messa i C är ett genialiskt verk, som fick ett värdigt ut ' örande — och detta säger redan nog.
Fruarna Edling och Linden glänste särskildt genom sitt uttrycksfulla föredrag.
Hofkapellet spelade för- tjänstfullt uvertyren till Glucks » Iphigenia i Aulis », och fru Lindens altaria ur samme kompositörs » Or- pheus » framfördes med verklig glöd.
Konserten aMutade^ med första afdelningen, » Vå- ren », af Haydns » Årstiderna », s m fick en högst berömvärd tolkning, och där särskildt fru Edlings välljudande stämma var af den skönaste verkan.
Konserten var tyvärr ej så talrikt besökt, som den hade förtjänt.
» Jag förklarar då denna visitationsakt afslutad, » sade biskopen och slog med klubban i stämmo- bordet.
Så samlades man till middag i prästgården.
Där voro kyrko- och skolrådens ledamöter, skol- lärare Eriksson och Kerstin samt en del andra sockenbor, som hörde till de mera framstående.
Man fick vänta en stund på biskopen, som slut- ligen trädde ut ur sitt rum, nu åter klädd i kraschan bredvid biskopskorset.
Notarien hade hängt på sig sin lilla vasasljärna och linkade troget efter sin chef.
Middagen begynte.
För dem, som voro vana därvid, fanns brännvinsbord dukadt i nedre vå- ningen, och prosten försmådde ej att själf i tyslhet smyga sig ditned.
Biskopen smakade ej den sven- ska nektarn, men prostens goda viner hade han alls ingenting emot, När champanjen serverades ofvanpå kycklingen, tog prosten till orda.
Han hälsade sin vördade förman välkommen till pastoratet och ordade så svassande han kunde om herr biskopens stora förtjänster och höga lärdom.
Biskopen tackade i ett som vanligt formfullän- dadt tal, därvid han liknade sig själf vid en gene- ral i den heliga striden mot otrons och okunnig- hetens mörker, prästerskapet vid officerarne, lä- ' rarekåren vid underbefälet och den kära försam- lingen vid hären.
» Den kan tala, du, » sade bondgubbarne till hvarandra, när biskopen satte sig.
Så gick biskopen omkring och klingade med samtliga gästerna.
Då han kom till skollärare Eriksson, reste sig denne och tog sitt vattenglas, som bildade en skarp kontrast mot det röda, per- lande innehållet i biskopens eget.
» Jaså, skolläraren är absolutist, » sade biskopen leende.
» Ja, herr biskop. » » Hvarför?
Ni ser ju, att jag själf dricker vin. » » Visserligen, men Herren har själf genom sin apostel tillsagt oss: dricken intet vin. » » Det är rätt, skollärarn, men detta yttrande får icke lösryckas ur sitt sammanhang.
För den som har få ' t den stora förmånen att på grundtexten läsa vår heliga urkund, ställer det sig klart, att Gud aldrig förbjudit oss att måttligt njuta denna hans gåfva. » » Men det befalles oss dock ingenstädes » » Nej, det är nog sant.
Jag hyser sympatier för nykterhetsvännerna, men kan ej underlåta att uttala, att de i våra dager gå till öfverdrift Det bevisar i mina ögon eu större andens frihet att kunna måttligt njuta, hvad Gud i sin godhet gif- vit oss till lifvets fröjd, än att slafviskt afhålla sig därifrån. » » Det är herr biskopens åsikt, icke min.
Jag har sett för många sorgliga exempel på, hvarthän äfven det måttliga bruket af spritdrycker kan leda, och därför får herr biskopen förlåta mig, att jag i all ödmjukhet besvarar herr biskopens vänliga skål i denna rena, oförfalskade dryck, som kal- las friskt källvatten.
Vi ha, Gud ske lof, godt om sådant här i socknen. » Prosten kom och afbröt allt vidare samtal med förfrågan, om herr biskopen icke behagade litet ost och ett glas torr sherry.
Jo, det behagade hans högvördigbet visst.
Men man hade hört ordbytet mellan den höge, ordensprydde prästmannen och den ringe, fatlige skolmästaren.
Och en viss tyngd lade sig öfver sällskapet.
Man kände sig därför rätt glad, när man kort därpå, sedan biskopen utbragt ett väl- taligt tack till den älskvärda värdinnan, fick troppa af ut i trädgården för att där intaga kaffet.
E L F T E KAPITLET.
(Forts.), å, » sade biskopen, » förhållandet inom försam- lingen synes vara i allo godt, tillhör del mig, mitt ämbete likmätigt, att tillspörja eder, hvar och en i sin stad, om i hafven något att andraga och hvars tillförseende kan på mig, såsom detta stifts biskop, bero. » Äfven denna fråga besvarades nekande.
Skollärare Eriksson var en djupt religiös man.
Här i det stilla lugn, hvari han lefde, och med sin böjelse för inåtvändhet och grubblerier, hade han dock så småningom blifvit fanatiker.
Han sam- lade folket här och hvar i husen och höll andakts- stunder.
Gång på gång fick han af prosten lill- sägelse att upphöra med detta, ty den själavård hjorden behöfde, den skulle utöfvas från Herrens vigda tempel och det var alldeles nog, menade han.
Men skolläraren svarade alltid på detta, att man måste lyda Gud mer än människor och han kände sig ha fått Herrens befallning att predika och hålla på därmed i tid och otid.
På grund häraf var förhållandet mellan skollä- raren och prosten allt annat annat än godt, och den senare sökte blott efter ett tillfälle att kväsa den uppstudsige tjänaren,
IDUN 160 Ett sådant erbjöd sig snart.
Erikssons vana hade alltid plägat vara att om sommaren under ferierna hålla söndagsskola med socknens barn.
1 början hade icke många kom- mit, ty saken var nymodig och föräldrarne hade satt sig däremot.
De unga blefvo allt mer intresserade.
Skolläraren hade ett sätt att så lifTullt och tilldragande berätta och ut- lägga för dem den bibliska historien, att han så småningom vann dem, och så gåfvo föräldrarne med sig.
Kerstin blef nu medlärarinna i söndagsskolan.
Om middagarne, när gudstjänsten var förbi, sam- lades man i folkskolesalen, sjöag och samtalade under något öfver en timmes tid, och när barnen gingo hem, fingo de vanligen med sig ett num- mer af » Barnens Vän » eller någon annen barn- tidning.
Men skollärarens allt mera framträdande fana- tism började säiskildt denna sommar göra sig mer än vanligt gällande i söndagsskolan.
Han nöjde sig icke längre med, att barnen skulle höra och lära.
Nej, de skulle själfva personligen deltaga i denna form af andaktsöfning.
Det var nu ej längre fråga om att utlägga bibeltexter.