Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det erkändes, att, med iakttagande af vissa fornialiteter, egendom kunde rara icke blott enskild, d. v. s. hustrun eller mannen eiiskildt tillhörig, utan öfvcr sidan egendom kunde tillkomma jcmval att föninltni~~gm hustrun.
Mycket skrefs och an mera talades da för tiden om - Dagny.
258 dessa lagstadganden och deras praktiska betydelse, men för all- mänheten vor0 och förblefvo de sett dunkelt tal.&gt; Och dock var möjligheten af hustruns icke blott egande- utan förvaltningsrätt af enskild egendom derigenom erkänd, - ett erkannande, hvars be- tydelse först genom framtida reformförslag skulle fullt uppskattas.
Men shvad stort sker, det sker tyst !.
Ar kommo ocli gingo; under det fragans vänner, visserligen motvilligt, men dock böjande sig för klokhetens rad, iakttog0 en afvaktande ståndpunkt.
Har är nu icke meningen att gifva en historik öfver frågans vidare utveckling.
Det allmänna räthedvetandet, som småningom ' utvecklat sig, yrkade på något annat och något mer än dessa medgifvanden, och vid 1884 års riksdag väcktes af frih.
Stackel- berg m. fl.
den motion, som föranledde riksdagens beslut om en skrifvelse till Kongl.
Maj: t angaende ändring i äktenskapslagen z i syfre att bättre, än i sainma hgsh~tnti~g skett, tillg~dose gift qvimrias rätt och b&amp;.
* Denna skrifvelse remitterades till Nya lagberedningen, och förslaget ar i enlighet dermed utarbetadt.
För de mariga, som hysa verkligt varmt intresse för denna frzga, har, som ofvan blifvit sagdt, tillfalle varit beredt att, i snart sagdt hvar ocb en af våra dagliga tidningar.
taga kännedom om förslaget och försöka.
tyda dess ordalydelse.
Under förutsättning att detta sNjla lagberedningens försiag filt forandrradc Iagbessla,melser i ' fraga ona Akta N a k a r s Inbördes EgendornsförhBllande~~ * är Mr våra läsare kändt, kunna vi öfvergå till de frågor, som ligga den gifta qvinnan närmast.
Dessa torde kunna samman- fattas i följande tvenne punkter: Om detta förslag blifver lag, hvad lur den @ a pinnan utunriit?
Xvad rlterstdr att Ö~riska?
Främst synes oss då komma frigan om m3lsmanskapet.
Detta skall enligt förslaget bibehållas, dock med undantag för viss slags egendom, öfver hvilken hustrun, oberoende af målsmanskapet, skulle ega att rada.
Dessa vilkor och undantag, hvilka öfverallt i förslaget ater- komma, torde antagligen i praktiken blifva föga praktiska.
Att dc äro betingade af mödig varsamhet, omsorg om det beståend-, sden historiska utvecklingen, famiijens intressen, äktenskapets natur., .den nödvändiga begränsning i den ogifta qvinnans frihet, soni inträder i äktenskapet och som grundlaggandet af familjen för med sig&gt; m. m. anses vara otvifvelaktigt.
- Alla dessa uttryck igenlianiier man nämligen med en viss förvaning som gamla be- kanta fran f ö r e g h d e förhandlingar i denna fraga.
Men da Kya
259 lagberedningen otvetydigt säger sig vilja utg5 fr5n riksdagens skrifvelse och allts3 det nu utarbetade förslaget principielt icke, livad i skulle befatta sig med &amp; got annat eller nigot ~ I I C I ~ än naninda skrifvelsc blifvit begardt, så kan o c k 4 en förklaring finnas, hvarför det liela blifvit inskränkt till det minsta möjliga.
Mcii om målsmanskapets bibehållandc miste blifva det förnämsta ' inkast, som af den gifta qvinnan kan göras mot Lagberedningens förslag, och om flera knappt mindre vigtiga invändningar kunnat göras emot forcslagiia eller bibeh5llna bestäinmelscr, ni5stc dock erkännas, att i itskilliga detaljfrågor medgifvanden blifvit gjorda i syfte att försvara hustruns egande- rätt.
Främst denna, att före äktenskapets iiigieiide X d, så väl som derefter förvärfd fast egendom, eller sådan, erhållen genom gäfva ocli testaniente icke blott jordegendom p?
landet, utan jemval hus och tomt i stad blifver endera makens enskilda cgcndom, öfver Iivilken, dock utan att särskildt förord eller aftal varit af nöden, egarcn eller cgarinnan eger förvaltningsrätt; samt vidare att om sidan enskild egendom genom köp eller byte cller p i annat satt öfvergir till annan egare, det vederlag, som för sidan egendom erhålles, fortfarande förblifver den ursprungliga egarens cller egarinnans tillhörighet och stalles under hans ellcr hennes förvaltning.
För öfrigt vill det synas, soni om hela förslaget blifvif som man i hvardagsspr3ket säger, sinkrångladt., derigenom att egande- och förvaltningsrätten blifvit skilda.
Under andra för- Iiillanden, då det galler myndiga personer, kan en sidan skilnad eniellan egande- och förvaltningsrätt knappast ifr !lgakonima, för s i vidt icke, som t. cx.
vid bolag, .hvarje delegare frivilligt åt styrelse eller förvaltare öfverlåter en sådan ratt.
Efter 1874 blef möjligt att dela fönaltningen ett stadgande, som gaf upphof till mycket skilda tolkningar.
Enligt nu förc- liggande förslag skulle niakars egendom kunna vara dels cnskild undcr enskild förvaltning, dcls samfiild under mannens, dels ock samfald undcr hustruns förvaltniiig.
S3 länge dock frågan står ciiicllaii de tu, man ocli hustru, är den möjligen enklare att lösa, ehuru, som ocks3 en reservant inom lagbcrcdningen - - - ' Della borde synas sjclRlor1.
3fcn da man häri slldmn fnll nniöras som i. ex. att en qvinna, som fKr liicriirt eller konatntiiligt arbete uppburit en hundra kronors-sedel - Kfver hvilken summa hon enlig1 Ing egde rlldn, - am hon vexlnl sedeln i tv8 sedlar h 50 kr.
gennai förlorat sin r8diEhtf, sll att mannen egdc bcriiimlmma om summans anviindande; dll m2 man vtil erkiinnn, ntt s8dann lagnr brhKfva ändring.
ickc hlott .kummeniirii; r ..
260 anmärkt, hvarje makes bidrag till gemensamt bo och barns underhåll borde mer än som nu skett uppmärksammats.
Men tillkommer tredje mans rätt, och i all synnerhet när konkurs inträffar, då boets egendoni måste afträdas till borgenärer, d i vill det synas som om vederbörande domstols skipande af lag och rättvisa genom detta förslag betydligt försvarats.
Men, som sagdt, hithörande paragrafer kunna blott med juridisk sak-kunskap bedömas.
Allmänheten, och i synnerhet den gifta qvinnan, m8 dock glädjas, att ett sa vigtigt inlägg i fragan blifvit gjordt, och att denna efter en tids hvila ånyo komniit under debatt.
Innan detta lagberedningens förslag fran Kongl.
Maj: t återsändes till riksdagen, torde manga ändringar kunna ske, och dess vidare öden äro nu svåra att förutse.
Att nian gerna hoppas hvad man gerna vill, ar ju en gammal erfarenhet.
och i detta fall m8 man väl halva temligcn grundade för- hoppningar, att vara lagstiftare skola taga steget fullt ut och ickc längre försöka sig med kompromisser mellan det gamla och det nya eller fortsatta på halfmesyrcrnas otacksamma stråt, hvaraf enda följden skulle bli, att man oroat alla och tillfredsstalt ingen.
Om det ytterst vigtiga och mest svårlösta kapitlet, * det om gäld,.
kunna vi nu icke yttra oss, utan vi hänvisa hvarje qvinna, som intresserar sig för denna fråga, till lagberedningens förslag, hvilket till pris af I kr.
finnes i bokhandeln tillgängligt.
Derjemte fästa vi uppmärksamheten vid de synnerligen för- träffliga artiklar rörande denna sak, hvilka i Aftonbladet för den 26, 27 och 28 okt.
varit synliga.
Till sist afsluta vi v.lr korta öfversigt med följande citat ur den, lagberedningens för- slag åcöljande reservationen af haradshöfding Wåhlin, i hvilkrt yttrande för öfrigt hr Presidenten Berg instämt: * Ett siadgande, soorn tiflrtter &amp; trn att rrtdu bjver ege~rrlottr, men h1tiRu iiurrhdiler, alt munnen cger radn öyvcr h u s h n, irrncbdr en i18re misägcfre.
Skull luLchar&gt;~ ega fomafhzingsrätt, bör munnens rn~In~zanskup rrppoffras.~ L.
%, n ensom Mand !s SB kallar han sig sjelf, och d kallas han af andra.
En man, som flyttar milstolparne allt IXngre och längre ut och star pS vakt, spejande efter soluppging.
SS snart han blir upphunnen, drager han sig skygg undan och kämpar sig allt Iangre ut p8 iStenrnse og Vidders.
Han stannar icke för att se om han far andra med sig.
Han är en pionier, som gitr före sin samtid och derför alltid kommer att gS ensam, höjande baneret och manan- de ständigt: framat l uppat!
Man ville blott önska, att den outtröttlige vandraren stundom ville unna sig nigra ögonblicks rast och se sig om för att fa klart för sig, huru Iangt stycke vag dock blifvit lagd till rygga.
Det skulle taga bort en del af bitterheten ur hans själ.
LikvXl skall han aldrig kunna inpassas i gruppen af * tidens store män *.
Henrik Ibsen kan icke följa en sluten trupp.
Han ser fram- tidskolonnerna rycka fram, men han gir alltid förut.
För honom gäller i hela dess kraft bibelns onl, till den, som satt handen till plogen.
att icke se sig tillbaka.
Han är norrman fr5n topp till ta, men en norrman, i hvilken icke finnes en skymt af Per Gynts humbug, en norrman, som hyser en sa stark .sjelfkritikens Xngslan för att göra sig löjlig, att han i den punkten nästan kan sagas \, ara dansk.
Ja, helt visst Sr han en aensom M: ind,, en varsam man, hvilken, s i snart talet faller pi3 lefvande samtidspersoner, i synnerhet diktare och konstnärer, ögonblickligen knäpper igen rocken Xnda till hakan och sitter der framför en, otillganglig, fiordig, meil hSrdt samman- pressade Ilppar.
Men nämn blott idgema.
de store döde.
och man skall illa känna Ibsen, om man kallar honom sluten.
När den store diktaren sitter hemma hos sig, rigtigt lugnt och irefligt, och har en eller tv&amp; tre omkring sig, som han kinner sym- pati för, och som han tror, det vill säga icke misstänker för att vilja draga vexlar pb honom, d i kan denne tyste man, som icke utan svarighet finner uttryck, plötsligt blifva vältalig.
T v i ganger har jag sett honom upprymd, nastan hänförd.
Ena gången var da .Kongsmnnernes uppfiirts i Berlin, den andra efter Suezkanalens öppnande.
Till mina basta minnen höra sommaraftname i hans hem i Dresden.
Det var en sidan afton han skildrade in- trädet af kejsarinnan Eugenies skepp i kanalen.
&gt;Hon satt der under dinande kanonsalut., berättade han, smidt pS det blomstersmyckade däcket.
omgifven af sitt hof och helsad af tusen sinom tusendes jubel en annan Kleopatra!
Jag hade aldrig sett en skönare syn.
262 SH uppdrag han bild efter bild, icke med Farger, utan allt i fasta former, det var ingen milares pensel, utan bildhuggarens mejsel; och allt som han talte, stodo bilderna för oss, likasom huggna i sten.
Det fins till och med ögonblick, d i Ibsen.
kan vara hjertlig, och dfi en godt smileende mildrar hans skarpa drag.
8 a a Ibsen är en man, som kämpat sig fram, som har tagit sitt eget ansvar p i sina egna breda axlar och velat hafva sig sjelf att tacka eller klandra för allt.
Icke förd fram af reklamer, icke frin bör- det jan buren af något parti - andligt taladt en serfrnadc man .är Ibsens storhet.
För flere år sedan skref han till mig följande: .Tag icke rad af någon, gör hvad som synes er sjelf bäst.
Lit icke inverka p i er af nigon.
L i t inga af edra försök blifva liggande i skrifbordslidau.
Gif ut dem som bevis pH er egen ut- veckling.
eljest växer ni ifrin er sjelf .. &gt;För att med framging beträda författarebanan fordras nigot mer än den blotta naturhegifningen.
Man maste hafva nigot att dikta på: ett lifsinnebåll.
Har man icke det, s2 diktar man icke.
utan man bara skrifver böcker.
Nu vet jag mycket väl, an ett ensamt lif icke nödvändigt är ett inncliillslöst lif.
Men menniskan är dock i andlig mening en lingsynt varelse.
Vi se klarast p i stort afstånd.
Derför: res bort från Norge!
Detaljerna förvirra; man mikte g i bort frin det nian vill bedöma.
Sommaren skildras bäst om vintern.
Hiifviidsaken är att blifva sann och trogen i förhallande till sig sjelf.
Det beror icke pH att vilja ditt eller datt, utan p i au vilja blott det, som man absolut mbte, emedan man är sig sjelf och icke kan vara Ni skall icke tro, någon annan.
Allt annat förer blott till lögn.
att jag är SH ovänligt stämd mot mina landsmän, som minga be- skylla mig för.
Och i allt fall kan jag försäkra er, att jag icke 51 en smula vänligare mot mig sjelf än mot dem ...
* Brand kom p i sin tid till som resultat af något genomlefvadt - icke upplefvadt -; det var mig nödvändigt att i diktens form fri- göra mig f&amp; något, hvarmed jag blifvit färdig i mitt inre, och när jag pa det sättet blifvit det qvitt, hade min bok icke vidare något intresse för mig ...
Ett är visst, Henrik Ibsen är framför allt annat en sjelfständig man.
Han liter neppeligen inverka på sig af nfigon.
Ingen bör räkna p i honom sbom anhhgare af ett b e s m d t parti, om han ej vill narra sig sjelf.
Da wKejser og Galil.5 ut- kom, sökte genast en viss krets att inregistrera honom hos Sig.
Det var lika f å h g t som om teologerna trott sig kunna lägga beslag p % Henrik Ibsen.
De, som lemnade Ibsen i den tro, att han var d m, föijdes af hans tysta smilöje, der han stod och i tysthet tänkte blott sitt.
Detta .sitt * är nagot högst egendomligt och ej lätt att första Kristen eller fritänkare?
Blir månne Ibsen nigonsin vare sig det ena eller - -.
andra?
Han iir en lefvande fika, tviflet personifieradt.
Icke desto mindre h u en menniska haft ett ingripande inflytande $,hela hans diktning, och markligt nog iir denna nienniska en kristen.
Det ar hans hustru.
Hans hustrn har ingjutit hos honom den aktning och vördnad för qvinnan, som gHr lik en röd trad genom alla hans verk, och som utmarker honom framför de flesta moderna författare.
Det 3r henne vi h a h a att tacka för, att h.an SH trofast antagit sig qvinnans sak, och att han icke skildrat den nordiska qvinnan sllsom parisarne skildrat den franska makan och modem, att för Henrik Ibsen qvin- nan icke iir liktydig med kokotten.
Den norske diktaren iir en lidelsefnll natur.
Han ' är icke A h a eller Vesuv, blomsterprydda och vinomiankade.
Han ar Hekla, hvil- kens vulkaniska krafter jäsa och sjuda niider nordens is och snö.
Ibsen är oppositionsman, ja hans natur tir lutter opposition.
Afven om det, för hvilket han kampar nu närmast qvinnans och arbetames sak segrar, skall han i följe af sitt ideala kraf, och naturligtvis II^ grund af denna var stackars verlds ofullkomlighet, fortfara att flytta milntolpune.
Han skall förblifva oppositionsman sa, som en kristen alltid borde vara, ntiinligen s i Iiinge synden fins till.
Den kamp Kristus rackte p i jorden ar oafbmten, utan hvila, intilldess sanningen gifvit lögnen dödsstuten.
Meii likt inanga ideala naturer är Ibsen otalig.
Likasom Björn- son vill han gems springa öfver utvecklingsgraderna och giher icke tid.
Det är hos honom &amp; got feberaktigt förhastadt, hriisynslöst for- drande.
Deraf kommer missmod, förakt, skepticism.
Siiden gror icke pS en dag.
- - a * a.
Huru mycket man 3n tir böjd att tiiiika sig Henrik Ibsen sisom en vandrare ö h e r högsltitterna, helst i snöstorm och oviider, s i gifves det dock en annan bild, som mera korrekt och p8 ett mer lefvande satt Htergifver honom och hans lifsgcniing.
Han liar sjelf gifvit oss den i följande ord: iNcj i Dybei mm jeg ned; der er Fred Im Evighcd.
Uryd mig Vcjen.
tunge I~iiinimcr, til det dulgicr Hjcrieknnimer.
Ilammerslag pin Hammeislag indtil Livets ridrtc Dng.
Ingen Morgenstriirle skinner, ingen Haiibcts Sol uprinder ..
Denna dikt ar ett skrifterm81.
Han röjer för oss h3r pH en gllng sin stora styrka och sin stora svaghet.
Den behöfver ingen kommentar.
Bilden 3r tillriickligt tydlig.
264 Det var bergsmannen.
som p8 sin tid kom från bergets djup upp till den Ekdalska vindsboningen, höll upp sin grutiykta och lät dess skbande Ijus Wla p s de bländades anleten.
Bergsmannen er- kanner sjelf: Lyset blinder jo mit @ je, hris jeg sliger i det heje.
Intet under, att familjen Ekdal ocksi blef bländad och höll för ögonen!
Kauske hade de stackars förskrämda menniskorna, när allt kommer omkring, batue a l t sanningens Ijus an Ibsens gruflykta.
Solen icke blott lyser, titan ger ockst!
värme och lifskrait.
Man vänjer sig ocksa vid ljuset.
Hell och lycka dock för bergsmannen, att det underbara mil nar den tunga hammaren banat honom vag till .det iördol- tima, att das bjertekammarea, och när djupets andar lart honom att lösa ?Iii- vets ändlösa gitas han dfi icke tillika m&amp; säga om sig sjelf: - --, &gt;len j- glcmte Dagens Prag1 i d a midnrtsmörke Schakt, glemtc Liens rus og sang i min Gruber Tempelpng .. utah att .hoppets sol.
m&amp;te rinna upp iör Henrik Ibsen, trots iHammenLg paa Homrnerilag indlil Li %wts oiäste Dag!, Literaturanmalan.
Paul Heyses noveller, öherntta ni A.
G. Engbcrg.
A. Xorrtcdt K Söner.
Pris: 50 öre hiifiet.
' $J au1 Heyses mhgsidighet gör det srart att skildra honom.
Han h61 till dessa lyckliga naturer, som finna sig hemma öf \ .erallt, och hos bvilka lifvets rexlande scener och dess skiftande gestalter bringa mots \ .arande striingar hos diktaren sjelf i dallring.
Detta ar dock sant endast med en inskriinkning.
Ty Tör det råa, det simpla, det briiLda har Heyse intet öra.
Och ni^ han skildrar, f&amp; det skil- drade en viss likhet, icke med honom sjeli, men med det han äiskar.
Och som detta iir harnioni och hvad derunder inbegripes, uppuiider iii~.en sjeliva brottet hos honom med en viss storslagenhet, en samlad kraft, som vacker, visserligen icke vbrdnad, men dock en viss beun- dran.
Se t. ex. Andrea Dehin.
Han flyttar gema sina personer upp i en förklarad atmosfer, gjuter kring dem en skönhetens helgongloria, hyllar dem sjelf med en tyst dyrkan, som aterspeglar sig i skiidringens bevingade kraft, och skonar dem, om de behöiva medlidande, med en försynt ömhet, som s a r i den skarpaste strid med naturdismens agande karlek.
, Till Ctderneslandet ar han kosmopolit, till trosbekhnelsen eklek- tiker, till symliatierna universell, och dock ar det en nationalitet lihsom det är en riss ilder och en riss typ han förehadesvis vzljer.
I Italiens jord d i r hmis dikt d r a helst sina rötter, för de iingas lif och deras alder klappar huis hjerta varmast, och rikast .I&gt;loniinar hans poesi, iiar dct I r den unga qvinnan han 19r skildra.
Helst skildrar han henne.
icke med ett omedvetet stilla hlomlifs inbunden- het, umn hos hen&amp; slSr jungfruliglieten ut i sträng otillg3nglighet: hans Arrabbiafa hm rissa slletskansdrae med nahlrelementen i sitt blinda trots, sin utmanande haisrt ' migGt, sin stolta ota~njelighet.
Si fort uiigdoineii och tunheten komiii: i 115 tal, Dr konstnlren hos Heyse ökerhand öfver serlcskildrnen och historikern.
Det kan htinila horioin att tappa Iiort trideii och förlora sig i för iimnet mera frain- niande skildringar, nar han sysselstitter sig med sidana bilder, och o h iiro icke de noveller Iiist, dar Heyse mest oforbeh911samt liter sitt hjerta tala; men huru gerna öf \, erser man icke med en och annan konstniirlig brist, för det tillfille de g i f n oss att se in i hans sjil.
som han annars hiller omsorgsfullt tillstangd Gr obehöriga blickar.
Hans kiirleksnowller iiro firpile af ett visst vemod, soni ' annars iir sällsynt hos H e p.
Detta remod intrider hos honom ungefir samtidigt med kjirleken, och det förklaras, efter h d jag tror, deraf att kärlekens komplement iir förgingelsen.
Och hvem har det icke slagit, att detta \ .einod ar s i vanligt just hos iistetiska naturerl För skönhetens beundrare och svurne dyrkare ar lifvet kort, kortare i n för audra, och fur dem fins det en rest af lif, ilderdo~iieii, som de knapt vilja kalla med namnet lif; det fins för dem en solskensdng, d$ lyckan shilar och klrleken ler, men den förbleknar hastigt, och sedmi jir lifvet ti~iiit och kallt, och de vimm sig d9 hos nya genera tioiier eller sl~egla sin Hydda ungilom i minnets matta glans.
Hör icke Heuse iust till dessa.
och limer icke h3ri hans dikts svaghet s i val son; s t y k a?
För honom kon&amp;ntrerar sig liivet i ung- domsniutnincens ö~onblick.
i den Ilsk.mdes smekande tinnenbarelse.
Derfö; tycker mn; sig h&amp; ur hans noveller nästan soii ' en Sngest- lull bön, den enda sens mord, man kan tillskrifva honom: försiiinrna icke ungdomen (si skulle denna sens mord kunna öfversattas), leta efter kIrleken och akta dig, att lyckan icke undgir dig.
En af norcllerna heter R m r c f c r bckurr: den unga qvinnan ar sjuk af sainvetM~aI, hon hm vlgrat att I~önhura sin askade.
Hon jagar honom ut i natten, han störtw frin sin hist och dur.
h t t a iir hennes brott.
ufverallt ser hon hans Iiedjande ögon, hon hör hans klagande röst; och dessa ögon och denna röst tyckas liksom förebri henne, s8gande detsamma som korpen i l ' oes beundnnsciirda dikt: never, nerer more!
~ Tiupp, en figur, som s d r all- Hveiii kmner icke ~ / i c &amp; a l f&amp; deles 115 @ insen till det orimliga, men hvars strid niot Ilskarens inotstrafvighet och kyla hur till det mest storartade Heyse diktat.
Endast afslutniiigeii verkar nigot afkylande, d i diktaren tycks ha writ radd .för sin egen figurs djerfhet och litit förleda sig att iippl&gt;lanui&lt;la hennes tro med hif \, el, nigot som icke torde v a n i stil med karnk- tjiren.
266 He) .se har i den yttre konturteckningen af sina figurer latit ndgot af den entusiasm tala, som den lyckliga kiirlekrn anviinder i sitt sprak.
Han malar med en plastisk tydlighet, som blott iir det inspirerade ögonblicket förbehillet.
P3 hans riiltalighet i ordinalningen behöfva inga exeppel anföras, d i sadam kunna igenfinnas pS.
snart sagdt hvaje blad.
Men diktaren har en nk och smidig talang, som Iiimpar sig för alla iimnen.
I känn @ företager han till behandling en sjals- sjukdom, som han triiflande betecknar med namnet .andlig sömnlöshet, och hvars resultat han besknfver som olyckan att alltid fört31as af zheinliingtan till sig sjclfw.
Dess symptomer hafn framkallats af re- flexionssjuka, af öfvermatt af kritik, och dess botemedel 51 kärleken Slutligen har diktaren nhen ett ord för det rent sagolika.
Han later fantasien hafva lösa tyglar i en d d a n befittclse soni Clas Pafra.
men han inblandar ett .underbart, mystiskt element afven i hvardags- lif \, ets förh8llanden, och han d r i uppfinnandet af iiiventyrliga intri- ger ofta för Idngt.
Ilenid finner man, att diktaren mottagit sina iingdomsintryck TAII en annan tid iin \ .år.
Ett drag, som förtjenar mycken nppmiirksamhet, ar hans förskriickelse för omaka förbindelser och hans böjelse att lita dem upplösas, iif \ .en om detta skulle ske genom ett torrt maktsprik.
I E n moders bild 51 t. ex. meningen att skildra den helsosamma h a, som en rcrldserfaren förmyndare ger sin oerfarne och karleksdmckne myndling, som kommit in i ett kar- leksförhdllande, der en alltför stor Sldersskilnad iir för handen.
I ett samtal, som ar ett diplomatiskt mitsterstycke, der tonen redar f r h finaste salongston till ransakningsdomarens nirgdngnn striifhet, i ett samtal, som sdledes iir alldeles för m5sterligt för att n8gonsin kunna bafva hdllits, dtcrger författaren scenen mellan den kalk, den iskalle mentorn, som för sin.
unge viins talan, och den för3lskade ipinnan, som i fört \ .ifladt trots haller fast vid sin eröfring och försrarar kiir- lekens eganderiitt.
Situationen ar dramatisk, men ytterst osannolik, och det förtviflade hjelpmedlet, som sedan anviindes, 5I ännu osanno- likare.
Det förefaller oss, som hade denna kallblodiga beriikning icke sin plats i ett förhiillande, der hjertat har första ordet och torde ega skfl iifken d a förnuftet iir s~; uslöst, och det förefaller oss, som om en sidan dialog niellan försthd och kiinsla icke riitt passade för He) aes firn pensel.
Amnet iir 8tempptoget i Lilla nlamma, der det 5I behandladt med s t ö m finhet.
Diktaren hm stora kraf pil yttre likformighet mellan tvenne \ .arelser, hos hvilka böjelsen skall vara ndgot mer 3n ett flyktigt tycke.
Huru 19ngt dessa kraf knnna striicka sig, finner man af bertittelsen Vin Tibcrstru1u31n.
Skildringens glanspunkt iir be- skrifningen 118 Caterina och det tumult, denna nppenbarelse af italiensk lifskrak Sstadkommer i den tyske lärdes sjfl, bunden som han 31 med ring och löfte rid den engelska missen.
Ojemfödigt starkare iin hela Fredriks förhdllande till &amp; stinön iir beskrifningen p9 det intryck, den italienska flickan gör.
Det s r dock engelskan, som behaller segern, och s M e t hiirtill ar nigot dunkelt.
Diktaren har hiir förnekat den naturröst, hvars allmakt han annars 51 den förste att erkiinna, den
~Qtaligaste att prisa.
Och denna tvetalan visar, att Heyse karaktari.
stiskt nog 5r mera kiilturnirnniska till sin Öfvertygelse iin till sitt temperament.
Hrytningen herfinnes i var tid hos de flesta skalde- naturer och leder ofta till inkonscqvenser h8de i dikt och lif.
Del ar dock att gS för IPngt, att som Brandes beskylla Heyse för efter- gifter i t en blott konventionell moral.