Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Justitice-Canzlers-Embetet, hvars underdåniga utlåtande i ämnet slutligen blifvit infordrad t, har i sådant afseende underdånigst anfört: alt, ehuru den uti Rikets Ständers skrifvelse uttalade åsigt, det en allmän undersökning vore af enskildes rätt påkallad, icke delades af Justitise-Can•/. lers-Embetet, enär kyrkohemmanens nuvarande äboer, hvilkas besittning grundades på aftal med kyrko-förvaltningen, icke med Kronan, skulle, om Kronans talan emot kyrkorna vunnes, till följd deraf ingalunda erhålla någon ökad laglig rätt, men väl äfventyra beståndet af redan ingångna afhandlingar; och ehuru således i förevarande fall endast Statens fordran kunde afses, och Staten icke emot någon, aldraminst emot en för befrämjande af Statens eget ändamål så vigtig institution, som kyrkan med dess ulgreningar, borde, utan giltiga skäl, väcka talan örn rubbning af sekelgamla rättsförhållanden af ifrågavarande beskaffenhet; samt man ej torde få på den omständighet, alt i gamla handlingar, rörande omförmälde hemman, vid somlige af dem skulle finnas antecknadt, alt dominium tillhörde Kronan, fästa någon afgörande vigt, helst betydelsen af dominium icke uteslöle möjligheten af kyrkornas dispositions-rätt, hvilket ock kunde slutas, bland annat, deraf, att, i fråga om krono-skaltehemman, Kronan sades hafva dominium directum, men skatlemannen åter dominium utile, äfvensom att t. ex. prestgårdar i allmänhet, som icke äro af enskilde donerade, regulariler räknades för Krono, utan alt Kronan derföre, i afseende på det ena eller andra slaget af dessa hemman, ansåges innehafva sådan dispositions-rätt, hvarom nu vore fråga; och jemväl öfrige, lill stöd för Kronans talan hittills förekomne, omständigheter syntes uti större eller mindre mon insvepte i mörker, eller åtföljde af luckor i bevisningen; lik - Stats-UtsJcottets Utlåtande, N:o 182. 21 väl oeh då Rikets Ständer1 förmenat Kronans rätt att hemmanen bortslädja, hvaraf skulle följa rättigheten att desamma till skatte försälja, kunna genom rättegång ådagaläggas, oeh derföre i underdånighet anhållit om anställande deraf, samt ej allenast Kongl. Maj:ts Befallningshafvande och Kammar-Collegium, utan äfven Consistorium i Götheborg/hvilket sistnämnde utöfvade målsmanskap för kyrkorna, till Rikets Ständers begäran tillstyrkt bifall; thy och då, vid sådant förhållande, Kongl. Maj:ts förutgångne afslag på Rikets Ständers förra skrifvelser i ämnet destoinindre syntes böra utgöra hinder för villfarande af Rikets Ständers sednast framförde önskan,
som både nya omständigheter tillkommit och sjelfva framställningen iklädt sig en förändrad form, funne Justitise-Canzlers-Embetet sig ej hafva orsak att den åsyftade åtgärden i underdånighet afstyrka.
Beträffande åter forum för tvistens afgörande, har Justitiae-Canzlers-Embetet, med afseende derå, att förevarande frågor vore af blandad civil och cameralnatur, hvilket ock visade sig deraf, att de serskilde hittills uppkomne och afgjorde rättegångarne mellan Kronan och kyrkorna i Halland, angående dervarande kyrkohemman, behandlats ömsom vid domstol och ömsom i administrativ väg, samt då Rikets Ständer icke begärt talans anställande annorlunda, än genom stämning till vederbörlig domstol, och Consistorium ej haft något att påminna vid en sådan form för ärendets afgörande, i underdånighet hemställt, att rättegången, derest den Liefve beslutad, måtte göras anhängig vid Härads-Rätt i orten.
Utom dessa, i de vidlyftiga handlingarne förekommande, omständigheter, dem Utskottet ansett sig böra, för frågans fullständiga skärskådande, här införa, hafva, under ärendets behandling inom Utskottet, företett sig åtskilliga andra förhållanden, som gifvit
Utskottet anledning alt till en viss grad ifrågasätta fullständigheten af den utredning, de i målet hörde embetsmyndigheter åstadkommit.
Så är, bland annat, upplyst, alt Konung Christian IV:s Recess af år 1G43 gällde såsom Författning för hela Danska området, hvartill Halland den tiden jemväl hörde.
Vidare befinnes, att ofvanberörde, af Professoren Kolderup Rosenvinge år 1840 utgifne bevis, der det omtalas, att de hemman, af hvilka kyrkorna egde landtgille, blifvit bortstadde af Konungens "Lehnsmand”, icke innehåller de i Konungens Befallningshafvandes utlåtande begagnade orden: ”för Kronans räkning ” äfvensom alt den uti betyget förekommande mening, hvaraf sy - 11 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 182. siet», alt denna Lashnsmand, i sin egenskap af kyrkans försvarare, borlfästa•de kyrkans gårdar, hell och hållet uteslutils.
Derjemte hafva i Utskottet lbrevisats åtskillige Kongl.
Coniin issi oneus af åren 1669 och 1670 domar, deruti nyssnämnde Recess antagits såsom gällande Lag för Halland, samt k v t korna, på grond af de Danske lagarne, blifvit tillerkända rätt lill städsmed al sina gårdar och jordar.
Med föranledande af dessa och flera andra omständigheter, samt då Utskottet, för detta vid flera Riksdagar omhandlade ärendes bringande till ett önskvärdt slut, tror enda möjliga och tillika lämpligaste sältet vara, alt en allmän undersökning eger rum, om och hvilka af de under flere olika förhållanden tillkomne så kallade kyrkohemmanet! i Halland tillhöra Kronan, eller kyrkorna, roen derjemte livselden mera än sannolika förmodan, ali vederbörande, i sakens närvarande skick, icke skola finnas benägne att antaga det jemnknings-förslag, Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition innehåller, har Utskottet funnit det vara ulan ålit ändamål att nu föreslå grunder för någon öfverenskommelse emellan Kronan och kyrkorna, angående jordegande- och dispositions-rätlen till meranamnde hemman, hvadan Utskottet tillstyrker, att Rikets Ständer, jemte förklarande, det de icke kunna till högslberörde Nådiga Proposition samtycka, måtte i ununderdånighet begära, det täcktes Kongl. Maj:l, på sätt i Nåder pröfvas tjeniigast, låta verkställa en allmän undersökning, hvarigenom må tillförlitligen utrönas, om och hvilka af de så kallade kyrkohemmanen i Halland tillhöra Kongl. Majrt och Kronan, samt böra af Kronan med äboer förses, eller äro af den beskaffenhet, alt kyrkorna och presterskapet till desamma hafva jordegande- och dispositionsrätt.
StaU-UtikolteH IIllålande, N:o 182. ■Reservationer.
Af Doclov Stenhammar: ”Allmän undersökning om eganderälten till HalSäöska kyrkohemmanet! förutsätter alt denna äganderätt vöre i allmänhet tvifvelaktig.
En sådan ransakning i massa , rörande pvdnaii iren af en viss qvalilieation, elier en viss class af egare tillhörig,, vore väl i annat fall ej förenlig med den ostörda trygghets, samhällsordningen bör försäkra allas lagligen för värfvad» rättigheter.
Den ina anställas pä hvilket sätt sorn helst — ett ingrepp i egande-rättens helgd klefve den dock; oell med gifven inom Halland, skulle den ofelbart snart föranleda till en dylik ransakning inom de öfriga från Danmark afl väddö provinserna.
Om ett eller annat af Halländska kyrkohemmanen, och hvthd af dem skulle kunna vindicera» under kronans egande- och dispositions-rätt, kan i laglig ordning blifva föremål för pröfning — och bör icke på annan väg blifva det.
Flera redan i administrativ väg afgjord» eller vid domstolar ne afdömda och andra ännu anhängig» besvärsmål och rättegångar vittna alt denna väg aldrig varit stängd..
Alt något Konungens beslut i detta mål skulle lagt hinder för sådana rättegångars lagliga utförande, är ett fullkomligen sanningsstridigt föregifvande.
Hvarje anspråk, som någon af kyrkohemmanet» åboer förmenar sig eg» på rättighet
Lill skatteköp, kan således i laga. form göras gällande;, och samhället bör icke medgifva, alt de få göras gällande i någon annan godtycklig förm. ålen vid granskningen af de vidlyftiga halldi i itgitr tre i detta mål, till hvilken man Enner sig uppfordrad af den, kanske ej' alltid opartiska uppmärksamhet, som derpå blifvit fästad, har jag trott mig inse, att de Halländska kyrkohemmanen i ali mänhet äro kyrkornas egendom, för värfvad långt före den lid, då Halland förenades med Sverige.
Jag har der**re ej kunnat antaga Konungens Nådiga Proposition, ehuru jag vördar den nådig» propositionens ieke nog: tacksamt erkända afsigt att försona och tillfredsställa, kyrkohemmaus-åboernes önskningar.
— Jag har icke kunnat det, dels emedan den hvilar på antagande af kyrkohemmanet» krononalur, dels emedan upphäfvande al en mängd Konungens, i administrativ väg fattade, Nådig» beslut och låga, kraftvunna dornar dertill skulle erfordras.
Af samma, skäl kan jag icke elller bifalla Utskottets beslut, rörande allmän undersökning; oell anmäler deremot min vördsamma reservation.
Men på det skälen för min åsigt 24 Stats-Ulskottets Utlåtande, A: o 182. underkastas pröfning, och Rikets närvarande
Ständer tilläfventyrs sättas i tillfälle, att om den under behandlingen vid flera Riksdagar tämligen in\icklade nedanför iå framställa ett försök till utredning af hennes vigtigaste delar och bifoga de handlingar, på hvilka uppgifterna stödja sig.
Men tillika utbeder jag mig få hemställa den enda åtgärd å Rikets SLänders sida, som förekommer mig med lag och samhällsordning förenlig, för att bereda framgång, åt den å kyrkohemmanen bosatta allmogens önskan att genom skatteköp förvärfva besittningsrätt, utan kränkning af kyrkornas eganderätt.
I Utskottet äro företedda handlingar, som ådagalägga, att frivilliga öfverenskommelser blifvit i sockenstämma träffade mellan församling och kyrkohemmanens åboer om medgifvande till skatteköp å församlingens sida, mot vilkor, att erlägga en viss lösningssumma och för all framtid en bestämd ränta lill kyrkan.
Lösningssuminan blefve då ersättning för kyrkans urgamla städselrätt; räntan af det capital, kyrkan på detta sätt erhöll, beredde tillgång till anstalter för folkundervisningen, fattigvården, kyrkobyggnad m. m., och den å kyrkohemmanen bosatta allmogen hade vunnit en lugn besittning af jorden.
Jag ville vördsamt tillstyrka, alt Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det värdes Kongl.
Majit, genom utfärdad författning, tillstädja och uppmuntra sådana öfverenskommelser inom församlingarne i Halland, och, der de blifvit ingångne, efter vederbörande auctoriteters i orten, hörande till bevarande af kyrkornas och församlingarnes ej mindre än kyrkohemmans-åboernes rätt och bästa, å dem meddela nådig sanction, hvarefter och sedan de fastställda vilkoren af kyrkohemmansåbo blifvit fullgjorde, han skulle vara berättigad att hemmanet skatteköpa och för sig och efterkommande besitta, utan annan afgäld till kyrkan, än den i öfverenskonrmelsen bestämda räntan, med förklarande derjemte, att, der sådana frivilliga öfverenskommelser ej träffas och vunnit stadfästelse, Kongl. Maj:ts Nådiga Författningar, rörande kyrkohemmanens förvaltning, förblifva gällande.
En utredning af frågan om egande-rätten till Halländska kyrkohemmanen kraf ver mera forskningsförmåga och andra kunskaper, än dem, sorn fallit Stats-Utskotlets Utlåtande, N:o 182. 25 fallit på min lott.
Jag erkänner det villigt; men jag har trott min pligt vara att söka vinna en säker öfvertygelse i den omtvistade frågan och ställa denna öfvertygelse under sakkunnigares granskning.
Att ett försök till utredning, som betraktar ämnet från en annan sida, än den, hvarifrån det af förra Ständer och i auctoriteters utlåtanden blifvit framsläldt, måste blifva vidlöftigt och likväl icke fullständigt, skall icke förundra någon, som tager kännedom om Utskottets recit af målet i det nu till Rikets Ständer afgifne betänkandet, och skulle det ännu mindre, om han hade tagit den stora massan af till målet hörande handlingar i ögonsigte.
Det mörker, som förmenats hvila öfver frågan om egande-rätlen lill Halländska kyrkohemmanen, och till hvars skingrande förra Rikets
Ständer ansett en undersökning nödig, är väl icke mera ogenomträngligt, än det mörker, sorn hos oss hvilar öfver mången annan kameralistisk fråga, hvars anor sträcka sig långt tillbaka in i den catholska epoken af vår historia.
Här måste likväl derjemte afses den väsendtliga olikhet i kamerala förhållanden, som eger rum mellan de i 17:de århundradet från
Danmark af* trädda provinserna och de gamla Svenska.
De förra bibehöllo enligt tractaterna vid deras afträdande, sina privilegier och sitt skatteväsende, sådant det i Dansk lag och häfd var grundadt; och en sådan fråga, som den om Halländska kyrkohemmanen, bringas i fullkomlig förvirring, om man vill bedöma henne ur de kamerala begrepp och författningar, som gällde för de ursprungliga Svenska provinserna.
Med Halland inträffar ytterligare det serskildta förhållandet, att delta landskap först (genom freden i Brömsebro) af träddes till Sverige på en kortare tid (enligt tractaten på 26 år,) innan del jemte Skåne och Blekinge för everldelig tid kom under Svenska kronan, och att den då regerande Drottning
Christinas hushålls-maximer föranledde ett bemödande att godtyckligt genombryta den eröfrade provinsens egande-rättsförhållanden; hvaremot dessa förhållandens återställande i sm helgd, efter provinsens fullkomliga införlifvande med Sverige, på grund af fredstractaterna och derjemte af lätt insedda politiska skäl, måste blifva en angelägenhet för Svenska regeringen.
Om man nu, utan att urskilja de serskilda perioderna i Hallands historia, vid utvecklingen af kyrkohemmanens öden, sammanblandar åtgärder och handlingar från alla tider, eller om de facta, som tillhöra den korta mellanperioden, då lagens gällande kraft hämmades af godtycket, med synnerlig förkärlek ställas aldrafrämst i Bih. till R.
Vrot. 1845. 4 Sorni. 1 Ajd. 2 Bani. 4 Höft. i 26 Stats-Utskottcts Utlåtande, iY:o 182. dagen; så skapav raan derigenom sjelf del mörker, hvaröfver raan beklagar sig.
Jag befarar, alt den utredning af frågan om egande-rätten lill de Halländska kyrkohemmanen, som hittills blifvit försökt, råkat förfalla i ett sådant misstag.
I underdånigt utlåtande öfver Rikets Ständers vid sistliden:
Riksdag aflåtne underdåniga skrifvelse om undersökning, rörande Halländska kyrkohemmanen, har Kongl. Kammar-Collegium yttrat, att mattstocken för frågans bedömande rätteligen bör hemtas från det förhållande, som finnes hafva egt rum före och näst efter provinsens afträdande till Svense.
Denna regel måste ofelbart godkännas, så vida den rörer ti » .
• den före afträdande!, men ingalunda så vidt den rörer tiden näst efter provinsens afträdande.
Man får väl icke a priori antaga, att en eröfrad provins alltid behandlas efter de lagliga former, som före eröfringen varit gällande.
Historiens vittnesbörd måste väl först rådfrågas derom, så framt man icke vill löpa fara alt från de enskildla handlingar af laglöshet, dem eröfrar-en kan hafva tillåtit sig, draga alldeles falska slutsatser.
Hvad historien vittnar om Hallands och serskildt de
Halländska kyrkohemmanet behandling näst efter provinsens afträdande, är redan antydt och skall i det följande ådagaläggas, då det äfven skall visas, huru Svenska regeringen sjelf erkänt, att det lagliga tillståndet varit i många afseenden suspenderadt just under perioden näst efter Hallands afträdande.
En verklig utredning af förhållandena blir omöjlig, så framt man ej betraktar dem under serskilda perioder:
Juno Danska liden, 2:do mellanliden från 1645 —1660, 3:o efter frederna i Roskild och Köpenhamn 1660. 1.
Danska tiden.
I det underdåniga utlåtande, som blifvit afgifvet öfver Rikets Ständers under förra Riksdagen allålne underdåniga skrifvelse, rörande undersökning om de Halländska kyrkohemmanet natur, har Konungens Befallningshafvande i Halland förklarat nu mera vara fullkomligen utredt och styrkt, att: de såkallade Halländska kyrkohemmanen under den tid, provinsen Halland lydde under Danska Kronan, varit ansedde och behandlade såsom kronans hemman', hvaruti Kongl. Kammar-Collegium äfven instämt.
Likväl är medgifvet, alt den betydligaste delen af ränte-egande rätten innehades af de Halländska kyrkorna.
Ty af de äldre Danska lagarna, äfvensom af jordeböckerna inhemtas, att jordeboksränta!! i allmänhet i Danska riket, än - Stats-Ulskottels Utlåtande, N:o 1S2. 27 ela intill den lid, då Skåne, Halland och Blekinge lill Sverige aflräddes, utgjordes endast al Landgille, sorn utgick i smör, och Giesterisorn finnes Bestämdt i penningar.
Att det förra, sorn utgjorde den betydligaste delen af jordeboks-räntan, från kyrkohemmanet! erlades till kyrkorna, har ej blifvit förnekadt.
Frågan är således hufvudsakligen om jordegande-rätten, till hvilken hörde rättighet alt, mot eriagd städja, antaga åbo vid den förre åboens död eller afträde. l)å man således velat ådagalägga, att kyrkohemmanet! i allmänhet varit behandlade såsom kronohemman redan under den Danska tiden, eller att Danska Kronan från äldsta tider i allmänhet öfver dem utöfvat fullt dominium, innefattande -— såsom Kongl. KammarCollegium och Konungens Befallningshafvande sig uttryckt -—- egande- och dispositions-rätten; så har man måst framför allt söka bevisa, att kyrkornas rätt tili landgille icke var förenad med rätt att uppbära städja vid ombyte af åbo, utan att städsel-rätten oafbrutet varit kronan förvarad.
Såsom vittnesbörd för kronans egande-rätt till Halländska kyrkohemmanet har Konungens Befallningshafvande i första rummet åberopat ett den 2 Mars 1840 af den berömde Professorn i lagfarenheten vid Köpenhamns Universitet Kolderup Rosenvinge afgifvet betyg.
Såsom innehållet af detta betyg anföres af Konungens Befallningshafvande, skulle Kolderup
Rosenvinge hafva deruti förklarat, att han ansåge otvifvelagtigt, att "c/e hemman, hvaraf kyrkorna egde landgille, blifvit under Danska tiden, sä ■vidt kyrkorne egdes af Konungen, och kallelse-rätten af honom utöfvades, bortstadde för kronans räkning af Konungens länsmanDen såsom laghistoriens grundlige kännare utmärkte Professor Rosenvinges omdöme eger en ganska stor vigt — och vitsord må gerna tillerkännas detta hans intvg.
Läser man det så, som Konungens Befallningshafvande läst, så blifva de anförda orden: ”bortstadde för Kronans räkning" afgörande; kyrkornas sak vore med detsamma förlorad.
Men ehuru gerna jag, af skyldig aktning för Konungens Befallningshafvande, önskade kunna undvika en sådan erinran -— i betyget, hvaraf vidimerad afskrift härjemte bilägges (Litt. A.) finnas icke orden: för Kronans räkning; de hafva, genom en oförklarlig lapsus calami råkat inflyta i citationen — och de stå verkligen i strid mot betygets innehåll.
Slutet af dess första period säger, att ”så vidt kyrkorne egdes och kallelse-rätten utöfvades af Konungen”, d. ä. så vidt ingen enskild person innehade patronats-rälten, utan Konungen 28 Stats-Utskottets Utlåtande, Sto 182. var kyrkans patronus, ”hafva de gårdar i Halland, af hvilka Landgille utgjordes till kyrkorna, också blifvit bort stadde aj Konungens Länsman, sota i Christian lV:s store Recess (1 Bok. 4 Cap. 1 §) kallas kyrkans försvar, och som derföre i följe af samma lag 1 Bok. 4 Cap. 3f § bortstadde kyrkans jordar och i följe af 1 B. 4 Cap. 38 § dess span nu": Istionde.” Att Konungens Befallningshafvande skulle kunnat anföra betyget såsom bevis för sin mening om kronans rätt att bortstädja hemmanen, bade varit omöjlig!, så framt icke dels, genom en missläsning, orden: ”för kronans räkning” kommit att inflickas, dels de tillagda orden i periodens slut, hvilka just angifva skälet, hvarföre kyrkohemmanet borlstädjande besörjdes af Konungens länsman, råkat förbises.
Det är nemligen tydligt, att författaren af betyget, genom den bifogade upplysningen om Danska Lagens innehåll, velat förekomma den villfarelsen, alt Konungens länsman bortstadde kyrkans egendomar i sin egenskap af civil öfverhets-person, då denna befattning tverlom tillhörde honom såsom kyrkans försvarare, likasom han i denna egenskap var förbunden enligt lagen, att bortstädja kyrkans tionde, icke för kronans, utan för kyrkaus räkning.
I den följande perioden förklarar Professor Bjölderup uttryckligen, att kyrkan väl närmast var egare till de gårdar, af hvilka hon uppbar Landgille, men att Konungen utöfvade kyrkans rätt, så framt ingen annan innehade patronats-rälten.
Slutligen har äfven i betyget, till ännu ytterligare upplysning, blifvit hänvisadt på ett stadgande i lagen, som bestämdt förklarar, att alla städjor, äfven af gårdar och jordar, skulle oafkortade tillkomma kyrkorna.
Så väl till fullständig förklaring af det nu anförda betyget, som till utredning af frågan i det hela, torde närmare uppgift vara erforderlig om Danska lagens stadganden, rörande kyrkornas vård, räkenskaper och inkomster.
Den af Professor Hviderup Rosenvinge åberopade Christian IV:s stora Recess af år 164-3, som alltså var gällande för hela Danska Riket, då Halland 1645 först afträddes till Sverige, benämnes derföre den stora Recessen, emedan den icke egentligen innehåller nya lagbud, utan är en sammanfattning af de flera Recesser eller serskilda lagsamlingar, som voro af samma Konung och flere hans företrädare vid serskilda tider utfärdade, Ett transsumt af 4 Gap. utur 1 Boken af denna Recess, hemladt utur fjerde delen af Professor Kohlerup Rosenvinges samling af Gamle Danske Love, fjerde deel. sid.
383 och följande bilägges härjemte (Litt. B.) Deraf kan Stats-Ulskottcls Ullålande, N:o 182.
29 inhemlas, harn noggrannt allt, som angick tillsynen öfver kyrkornas vård och egendom, var i lag bestämdt.
Der ingen enskild eller Corporation innehade patronatsrätt, ålåg högsta tillsynen öfver kyrkornas angelägenheter Konungens länsman, som, lika med de enskilde patronerne, var förpligtad att i alla sina åtgärder ställa sig lagens föreskrifter till efterrättelse (§ 1).
Han var förpligtad att handhafva och ansvara för kyrkornas jord-egendom och inkomster och i egen person granska deras räkenskaper (§ 5).
Öfver kyrkans egendom, hvartill hörde gårdar, jordar, ängar, skogar och hus, samt dess ordinarie (vissa) inkomster, var serskild liggare eller inventarium upprättad (§ 19).
Kyrko-räkenska pernäs form och innehåll voro tili de minsta omständigheter föreskrifna (§§ 28, 30—33, 36—38).
Deraf inhemtas, att, jemte de ordinarie inkomsterna, räntor af capitaler, Landgille, tionde m. m. uppburo äfven kyrkorna extra ordinarie (den uvisse d. ä. tillfälliga, icke årliga) inkomst, som utgjordes af städjor, så väl af tionden, hvars uppbörd för penningar bortstaddes tili enskild person (§ 33), som af kyrkans gårdar, ängar, jordar, hus och lador (§ 38).
Städsmålen tillhörde således ostridigt, enligt lagen, kyrkorna; slädsel-rätten till kyrkans gårdar och jordar var alltså hennes, ehuru patronen hade tillsyn öfver dess utöfning.
Hon var försäkrad att oförminskade få uppbära alla städjor (§ 39).
Kyrkans försvarare, vid de regala kyrkorna Konungens länsman, var väl den, som besörjde bortstädjandet, ej allena af gårdar och större egendomar, ulan jemväl af mindre jordar och legar, som blifvit från andra hemman donerade eller testamenterade till kyrkorna (§ 34).
Men bortstädjandet skedde ”på kyrkans vägnar" och alla städjor skulle, såsom en kyrkans inkomst, i hennes räkenskaper redovisas.
Såsom Konung Christian IV:s Stadfästelsebref framför Recessen (sid. 349, 350 Kolderup Rosenv.
Upplage) bjuder, var den gällande lag i hela Danska Riket, vid den tid, då Halland kom under Svenska Kronan.
Skulle den icke hafva gällt så väl inom denna, som öfriga Danska provinser?
Kainmar-Collegium har väl vitsordat det förra och alt således Recessens sladganden voro tillämplige på många hemman inom Danska området, som med full egande rätt blifvit kyrkorna donerade, men besynnerligt nog icke desto mindre förmenat "någon bevisning i förevarande mål icke kunna frän nämnde handling (Recessen) hemtas” emedan ",ingen serskild anledning förekommer, alt dessa stadganden afsett de Halländska så 30 Stats-Ulshollets
U lin tande, \:o 182. kallade kyrkohemmanet!
Med all aklning för Kongl. Collegium, nödgas jag dock tro, att en irring i slutledningen här förelupit.
Medgifvet är, att lagen var gällande för liela Danmarks Rike, alltså äfven för Halland.
Man skalle väl då efter all sund slutkomst anses skyldig att uppvisa någon serskild anledning, hvarföre lag, som gällde för hela Riket, icke skulle gälla inom provinsen Halland, innan man yrkade, att en af delarne icke kan subsumeras under det hela.
Den enda giltiga anledningen dertill vöre uttryckliga undantag i lagen; och sådana linnas t. ex. för Norrige på många ställen i Recessens serskilda böcker, och i dess sista bok, stadgande!), sora gälla ensamt för Norrige — men ingenstädes för Halland.