Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådant vore nu ock ofta fallet.
I stället för att fordom nästan hvarje innehafvare af bergslagshemman tillverkade sin lilla qvantitet tackjern med kolen från egen skog, vore det numera vanligen endast ett fåtal af delegarne i hyltelagen, som antingen köpt eller mot lega begagnade hyttan samt uppköpte de andras kol och malm.
Afven inträffade att de gamla hyltelagen helt och hållet upphört att begagna sina hyttor och funnit större fördel vid att i stället försälja sina malmer och skogsprodukter till andra masugnar, der tillverkningen kunde bednfvas i större skala och med mera fördel.
Vid detta förhållande syntes det motionären vara ovedersägligt, att tackjernstillverkaren icke hade någon fördel af de privilegier och förmåner, som jordegaren, till följd af jordens bergslagsnatur, ålnjöte, och att det icke kunde vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande att låta hans likställighet i beskattning med andra idkare af samma handtering blifva beroende af jordegarens beredvillighet att afsäga sig dessa förmåner.
Det af Rikets Ständer förutsatta fall, att de privilegierade bergslagen skulle väcka fråga om befrielse från tackjernstionden kunde svårligen inträffa, enär dermed skulle följa uppoffring af de återstående bergslagsprivilegierna, och jordegarne i bergslagen, hvilka numera i allmänhet icke tillverkade något tackjern och derför icke heller kände någon tunga af tackjernstionden, icke kunde antagas vara benägna att utverka en lindring i tackjernstillverkarens beskattning med den påföljd, att deras egen jord blefve högre beskattad.
Någon enighet i detta afseende vore icke heller att förvänta.
Hvar och en skulle beräkna sin enskilda fördel, och den som egde jord, men icke tillverkade tackjern, skulle motsätta sig hvarje utbyte af tackjernstionde emot något nytt onus på jorden, hvaremot den, som drefve stor tackjernstillverkning, men innehade ingen eller ringa bergslagsjord, utan tvifvel skulle vara beredvillig alt, emot befrielse från den honom hårdt tryckande tiondejernsskatten, åtaga sig hvarje rimlig förhöjning i jordens onera, såsom ordinarie rotering eller någon förändring i grundräntornas beräkning.
Huruvida omröstning emellan de olika meningarne kunde ega rum, efter hvilken grund den i sådant fall skulle företagas, eller om den ene kunde få afsäga sig bergslagsprivilegierna och den andra inom samma ort bibehålla dem, vore svårt alt besvara.
Klart vore det emellertid, att Jerntillverkarens billiga fordran på befrielse ej rättvisligen borde blifva beroende på jordegarens godtycke.
Följakligen kunde frågan numera icke lösas på det sätt, Rikets Ständer förut antagit, utan nödigt blefve att skilja frågan om tackjernstionde från den om bergslagsjordens beskattning hvarvid först borde tillses, huruvida icke tackjernstillverkningen inom bergslag kunde berättigas till samma skatlelindring, som länge kommit den öfriga jerohandteringen 16 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 22.
Bil■ Litt.
A. tillgodo, samt sedermera, då den vidlyftiga undersökningen om bergstagsjordens friheter blifvit fullbordad, efter omständigheterna bestämmas om någon förändring si dess beskattning skulle ega rum.
Önskligt hade val varit att den om bergslagens återstående privilegier nu pågående utredning hunnit fulländas, så att båda frågorna kunnat af Rikets Ständer i ett sammanhang bi handlas, men då så icke skett och utredningen sannolikt icke på länge vore från vederbörande embetsverk att förvänta, borde tiondejernsfrågans pröfning icke uppehållas af berörda utredning, hvilken icke derpå hade det ringaste inflytande.
En snar befrielse från tiondetackjernets utgörande vore ock, enligt motionärens åsigt, nödvändig för att rädda jernhandteringen inom bergslagen från undergång i den täflan, den hade att uthärda.
I hög grad menlig och tryckande för jernhandteringen vore denna skatt ock orättvis med afseende å de olika tillverkningsmethoderna.
I sådant hänseende anföres af motionären, att, genom den äfven i vårt land införda Bessemersmethoden, malmen under en fortgående process direkte förvandlas till smidbar! jern eller stål.
Den ene jerntillverkaren, som begagnade den äldre methoden af malmens förvandling först till tackjern, skulle, enligt den nu gällande beskattningsgrunden, nödgas betala en orimligt hög afgift, oberoende af vinsten utaf tillverkningen.
Den andre åter, som direkte frambragt det smidbara jernet, skulle erlägga endast bevillning i mån af inkomst utaf handteringen.
Fortfarandet af en sådau skatt som tiondejernet verkade i hög grad hämmande för jernhandteringens fria utveckling inom bergslagsorterna och skulle rent af fördrifva den derifrån samt tvinga dess idkare att, med uppoffring af byggnadskapital samt dryga transportkostnader för råämnena, flytta verkstäderna utom bergslag, för att åtminstone såmedelst kunna undgå en dryg och orättvis beskattning.
Hvarje uppskof med skattens afskaffande innebure således bortslösadt kapital och förspilld arbetskraft samt minskad tillverkning och export, medförande, ur nationalekonomisk synpunkt betraktadt. en vida större förlust, än den ringa inkomst, som nu genom tiondejernsskatlen beredes statskassan.
På dessa och flera skäl har motionären hemställt, att Rikets Ständer måtte besluta det tiondejerns-afgiften från hyttor och masugnar, belägna inom bergslag, från och med 1867 års början skall upphöra, under förbehåll att frågan orri bergslagsjordens återstående privilegier och de förändringar, som deruti kunna finnas erforderliga, icke derigenom må anses afgjord, utan framdeles böra till pröfning och afgörande företagas.
Innan Utskottet går att öfver denna framställning meddela yttrande, bör Utskottet i korthet redogöra för hvad i frågan på sednare liden förekommit.
I sådant hänseende får Utskottet i minnet återkalla, hurusom, efter det enskilde motionärers vid flera riksdagar gjorda framställningar om upphörande af den ordinarie beskattningen å jerntillverkmngen blifvit lemnade ulan afseende, Kongl. Majit till Rikets år 1856—1858 församlade Ständer aflat nådig Proposition, angående befrielse ej mindre för Stals-Uskottets Utlåtande N:o 22.
A. 17 för stångjernstillverkningen från hammarskatten, än äfven för tackjernstillverkningen utom bergslag från tiondejernet.
I fråga åter om den del af tackjernstillverkningen, som bedrefves inom bergslag; så, enär densamma vore med särskilda privilegier gynnad och omhägnad, fann Kongl. Majit ej skäl att, så länge dessa privilegier och friheter bibehöllos, ifrågaställa någon ytterligare nedsättning i beskattningen för denna näringsgren, än hvad redan blifvit genom Kongl. Kungörelsen den 14 November 1854 beviljadt (tiondetackjernets nedsättande med J:del af dess förut varande belopp).
Denna nådiga framställning, så vidt den afsåg stångjernslillverkningens samt tackjernslillverkningens utom bergslag befrielse från berörda beskattning, vann dock icke heller Rikets Ständers bifall, hvad tackjernstillverkningen särskildt beträffar, hufvudsakligen på den grund, alt en väsendtlig förmån ansågs hafva blifvit till verk arne af denna vara beredd genom den, enligt Kongl. Kungörelsen den 19 December 1855, medgifna tillåtelsen till utförsel af tackjern.
Frågan bragtes sedermera i förändradt skick genom Kongl.
Förordningen den 20 September 1859.
Lossandet af de från äldre lider bibehållna band å bergshandteringen ansåg Kongl. Maj:t kunna verkställas utan samtidig rubbning uti fastställda grunder för dess beskattning, hvars lämpande efter förändrade förhållanden borde blifva föremål för särskild pröfning och de näringar i allmänhet, hvilka afsåge förädling af mineralrikets alster, syntes Kongl. Majit icke böra vara underkastade särskilda inskränkningar eller andra föreskrifter för rörelsens bedrifvande. än dem, som gälla för likartade näringar.
I öfverensstämmelse med dessa grundsatser, blef, med upphäfvande af åtskilliga författningar, bland annat, i nåder förordnadt: att masugnar och hyttor skulle, i afseende å vilkoren för rörelsens utöfning, hänföras till fabriker och således, ulan inskränkning i fråga om tillverkningsbelopp och arbetsmethod, underkastas de stadganden, som angående fabrikers anläggande och drifvande vore i allmänhet gällande; att till följd af den frihet, sorn sålunda blifvit medgifven för tackjernstillverkningen, den skyldighet till blåsning i hytta eller masugn, sorn förut ansetts åligga bergsmansjorden, komme att upphöra och nuvarande hyttelag inom tackjernsbergslagen att ej vidare utgöra tvungna föreningar, hvadan lotter i hyttorna kunde, äfven utan sammanhang med bergsmansjord, lörvärfvas och innehafvas, samt att vid hvad sålunda blifvit stadgadt angående utsträckt frihet för jerntilfverkningen, det förbehåll vore fästadt, att vederbörande inom bergslag, som af nämnda frihet sig begagnade, skulle vara underkastade den inskränkning i bergsmansfriheterna, som i behörig ordning kunde varda bestämd.
Hos Rikets kort tid derefter sammanträdande Ständer (således vid 1859—1860 årens riksdag) väcktes ånyo af flere enskilde motionärer åtskilliga' framställningar, angående jerntillverkningens befriande från den ordinarie beskattningen, och dessa framställningar hade vid denna riksdag den påföljd, att, jemte det stångjernstillverkningen inom hela riket befriades från hammarskatt, tackjernstionden af alla hyttor, belägna utom de privilegierade bergslagen, upphörde; hvarjemte Rikets Ständer, med underdånig Bih. till B.
Prot. 1865 k 1866. 4 Sami. 1 Afd. 8 Haft. 3 18 Ståts-Utskottets Utlåtande N:o 22.
A. anmälan om deras härom fattade beslut, uti skrifvelse den 7 Mars 1860, tillika anhöllo att, derest de privilegierade bergslagen derom skulle väcka fråga, Kongl. Majit behagade låta verkställa en utredning af dessa bergslags återstående privilegier samt derefter till Rikets Ständer aflåta nådig
Proposition om och med hvilka vilkor befrielse från tackjernstiondes utgörande kunde blifva samma bergslag tillerkänd.
Emellertid hade Kongl. Maj t, i sammanhang med utfärdandet af ofvannämnda nådiga Förordning den 20 September 1859, under samma dag anbefallt Kongl. Kommerskollegium att tili vinnande af ledning för bedömande af de verkningar, som denna nådiga Förordning kunde medföra, äfvensom af de åtgärder, hvilka tilläfventyrs kunde befinnas tjenliga vidtaga i fråga om förändring af bergsbruksrörelsens beskattning, sedan samma författning varit under ett år gällande, genom vederbörande Bergmästare inhemta och till Kongl. Majit afgifva underdånig berättelse om de förändringar i afseende å bergshandteringen, som författningen kunde anses hafva medfört, dels i allmänhet och dels inom de egentliga tackjernsbergslagen samt dervid jemväl efter omständigheterna och orternas särskilda förhållanden föreslå om och i hvad mån föreskrifter rörande tillämpning af det i författningen stadgade förbehåll i afseende å bergslagsfnheterna eller i öfrigt vore påkallade.
Till fullgörande af denna nådiga befallning hade Kongl.
Kommers-kollegium, uti underdånig skrifvelse den 26 Mars 1862, jemte öfverlemnande af de från Bergmästarne infordrade berättelser, afgifvit yttrande i ämnet samt på anförda skäl och i anledning af innehållet utaf Rikets Ständers ofvanberörda underdåniga skrifvelse den 7 Mars 1860 hemställt, att, äfven om de privilegierade bergslagen icke derom skulle väcka fråga, den i skrifvelsen omförmälda utredning af bergslagens privilegier ändock mätte blifva i nåder anbefalld Och Rikets Ständer meddelad, tillika med en af vederbörande embetsverk verkställd utredning af tackjernstiondens belopp några af de sednaste åren efter det denna tionde sista gången, nemligen genom Kongl.
Kungörelsen den 14- November 1854, blef nedsatt, så att af dessa utredningar måtte kunna inhemtas värdet å ena sidan af bergslagsförmånerna och å andra sidan af tackjernstionden för hvar och en af de privilegierade bergslagen, hvarefter och sedan Rikets Ständer yttrat sig om de vilkor, hvarpå de för sin del ville medgifva att tackjernsskatten inom de privilegierade bergslagen finge upphöra och all fråga om vidare inskränkning af bergslagsförmånerna i följd af hemmansinnehafvares upphörande med bergshandteringen förfalla, Kongl.
Kommers-kollegium förmodade att, i händelse hvad Rikets Ständer komme att besluta vunne Kongl. Maj:ts nådiga bifall, hvad till regleringens genomförande vidare kunde återstå, skulle, genom Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes försorg, vid sammankomst med bergslagsintressenterne i orterna kunna uppgöras; och har, med öfverlemnande till Kongl. Kammar-kollegium af Kongl. Kommers-kollegii nyssberörda skrifvelse jemte dervid ogade handlingar, Kongl.
Majit, genom nådig Remiss den 23 Maj 1862, anbefallt örstbemälda Kollegium att, efter verkställd utredning af de särskilda bergslagens ännu återstående privilegier, till beskaffenhet och omfattning samt sedan från vederbörande Stals-lJtskottets Utlåtande N:o 22.
A. 19 inhemtats upplysning om tackjernstiondens belopp, särskildt för hvarje bergslag, under de närmaste fern åren efter den genom Kongl. Kungörelsen den 14 November 1854 sednast beviljade nedsättning i nämnda tionde, gemensamt med Kongl.
Kommerskollegium afgifva underdånigt utlåtande i ämnet, Innan detta kunnat ske, har dock Kongl.
Kammar-kollegium funnit nödigt, att från orterna inhemta åtskilliga upplysningar och uppgifter samt föranstalta om bergslags-intressenternes hörande, hvilket varit förenadt med icke obetydlig tidsutdrägt.
Emellertid lära nu, efter vederbörandes hörande, de från landsorterna äskade upplysningar hafva till Kongl.
Kammarkollegium inkommit, och frågan beror således på Kongl. Kollegiernas vidare åtgärd; varande handlingarne för närvarande remitterade till vederhörande Kamererares yttrande i frågan.
Lika med Stats-Utskottet vid 1859—1860 årens riksdag hyser nuvarande Stats-Utskott visserligen icke någon tvekan i afseende å obilligheten och olämpligheten af produktionsskatter i allmänhet.
Utgående med en viss andel äf den tillverkade produkten, lika antingen tillverkningen bedrifves med eller utan vinst, måste nemligen en sådan beskattning kännas orättvis, träffa ojemnt och verka förlamande på den industriela utvecklingen.
Men fastän Utskottet således på dessa och flera andra skäl, som vid föregående riksdagar blifvit åberopade till stöd för afskaffande af hammarskatten och tiondetackjernet utom bergslag och till hvilka Utskottet, för undvikande af vidlyftighet, får hänvisa, är fullkomligt ense med motionären derom, alt tiondejernsskalten äfven inom de privilegierade bergslagen bör upphöra, anser Utskottet dock betänkligt att, innan den vidtomfattande utredning, som, enligt hvad ofvan förmäles, ännu med frågan pågår, varder afslutad, tillstyrka Rikets Ständer alt i denna syftning fatta definitivt beslut.
De svårigheter, motionären antvdt skola möta för frågans lösning, finner Utskottet nemligen icke komma att minskas, utan fast heldre ökas, om befrielse från tiondetackjernet erhölles, innan frågan om inskränkning af bergslagens privilegier afgjordes; ty om, såsom motionären uppgifvit och handlingarne vitsorda, en del bergslagsintressenter redan motsatt sig utbyte af tackjernstionde mot hvarje nytt onus på jorden, är det väl föga antagligt alt beredvilligheten att ingå på ett billigt förslag i detta hänseende skulle ökas i följd af tiondejernets afskaffande, helst, såsom motionären rigtigt anmärker, hvar och en beräknar sin enskilda fördel vid uppgörelsen.
Utskottét vill icke heller förneka, att tiondejernsskatten, isynnerhet för sådana tackjernstillverkare inom bergslag, som på sednare tiden förvärfvat sig andelar i hyttor och masugnar, utan att tillika ega bergslagsjord, måste kännas tryckande och orättvis vid jemförelse med deras ställning, som utom bergslag tillverka tackjern; men hvad som synes orättvist vid en sådan jemförelse emellan olika klasser, är derföre ej ovilkorligen orättvist i förhållande till Staten.
Den uti Kongl. Förordningen den 20 September 1859 lemnade tillåtelse alt, utan sammanhang med bergsmansjord, förvärfva och innehafva hyttedelar, innebär nemligen icke något berättigande att i afseende å beskattningsförhållandena komma i bättre ställ - 20 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 22.
I). ning än fångesmannen.
Deremot måste, enligt Utskottets tanke, medgifvas, att sedan skyldigheten till blåsning i hytta, som förut ålegat bergsmansjorden, upphört, och flere delegare i hyttelagen numera lära hafva derifrån utgått, de qvarvarande delegarne i hyttelagen fått vidkännas större kostnader för hyttornas uppvärmning m. m., samt att den förmån, hvilken blifvit beredd åt de förra, vunnits på de sednares bekostnad.
Ett sådant förhållande kan icke vara rättvist, ulan synes kräfva snar rättelse, likasom flera af motionären anförda förhållanden onekligen ådagalägga behofvet af en skyndsam förändring i den nu gällande beskattningen för tackjärnstillverkningen inom bergslag; dock som Utskottet, på ofvan anförda skäl, ansett icke vara lämpligt att någon definitiv åtgärd i sådant syfte företages, innan frågan blifvit behörigen utredd, får Utskottet hemställa, att motionärens framställning icke i annan måtto nu må vinna Rikets Ständers afseende, än att Rikets Ständer uti tinderdånig skrifvelse anhålla det Kongl. Majit behagade, efter ärendets behöriga utredning, så vidt möjligt är till nästa riksdag aflåta nådig Proposition om och med hvilka vilkor befrielse från tackjernstiondes utgörande må kunna blifva de privilegierade bergslagen tillerkänd.
M 22, Litt. B. Utlåtande, i anledning af väckta motioner om upphörande af tionde för tillverkning af metaller, m. m. (I. A.)
I detta ämne hafva, utom den af Stats-Utskottet särskildt behandlade motionen angående upphörande af tionde för tackjernstiilverkningen utom de privilegierade bergslagen, Irenne framställningar blifvit hos Rikets Ständer väckta och till Utskottet öfverlemnade.
Af dessa innefattar den ena, väckt inom Ridderskapet och Adeln af Herr Kuylenstierna, C. (motion JVS 122), hemställan, att Rikets Ständer ville för sin del besluta, att afrads- eller tionde-afgiften för tillverkning af ädla metaller, åtminstone Stats-Utskotlets Utlåtande N.o 22.
Litt. B. 21 af koppar, må upphöra.
Den andra motionen [JfS 144) är inom Borgare-Ståndet framställd af Herr S.
Heijkenskjöld, som föreslagit att, i likhet med hvad för jernhandteringen i allmänhet eger rum, tionde må upphöra å tillverkning af alla öfriga metaller och mineralrikets produkter, såsom silfver, bly, glete, koppar, svafvel, vitriol, rödfärg, m. m„ så vid t samma tillverkning icke är i besittning af särskilda förmåner.
Den tredje motionen (jfö 11) är af Herr H. E.
Falhem, äfvenledes inom Borgare-Ståndet, i samma syftning som den andra; dock som motionären fu n nit sig icke vara i tillfälle att meddela alla de uppgifter och upplysningar, som för fattande af ett på sakkännedom grundadt beslut i den vigtiga frågan syntes vara af behofvet påkallade, och utredningen af frågan dessutom lämpligen borde hvila på officiela handlingar, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl. Majit, efter inhemtande af för ämnets behöriga utredande nödiga upplysningar, täcktes till blifvande riksdag aflåta nådig Proposition om upphörande af all tionde å tillverkningar af metaller och tillgodogörande af mineralrikets alster, der dessa tillverkningar icke äro i besittning af särskilda privilegier.
Till stöd för dessa framställningar har af motionärerne blifvit hufvudsakligen anfördt: att produktionsskatt vore till sin natur orättvis och obillig samt hämmande för den fria utvecklingen af hvarje handtering, som dermed vore belagd; att Rikets Ständer, inseende sanningen häraf, på sednare tiden åsatt bränvinstillverkningen en sådan skatt, i ändamål att förhindra öfverproduktion af en genom missbruk förderflig vara, som inom landet förtärdes; men om en sådan beskattning i detta särskilda fall kunde anses lämplig, vore den det icke för metalltillverkningar, afsedda hufvudsakligen för export, hvilken under närvarande förhållanden behöfde uppmuntras; alt sedan stångjernstillverkningen inom hela riket samt tackjernstillverk ningen utom de privilegierade bergslagen numera blifvit från tionde eller produktionsskatt befriade, konseqvensen nödvändigt fordrade att andra metalltillverkningar, som ej vore i besittning af särskilda förmåner, komme i åtnjutande af en dylik befrielse; att då, enligt Kongl, Förordningen den 20 September 4859 alla verk och inrättningar, som afse förädling eller tillgodogörande af mineralrikets alster, förklarats vara att anse såsom fabriker, enahanda beskattningsgrund för samtliga dessa verk och inrättningar borde tillämpas; att emellertid de såkallade ädlare verken betungades hårdare än andra verk och inrättningar, i det de, utom erläggande af bevillning i mån af inkomst, tillika måste, oberoende af huruvida någon inkomst erhölles, utgöra grundskatt eller tionde; att denna beskattningsåtgärd vore stridande emot grunderna i nu gällande Bevillnings-förordning, enligt hvilken jemlik beskattning bör utgå af all inkomst; att då mjöl- och sågqvarnar, såsom varande fabriker, blifvit från grundränta befriade, en dylik befrielse äfven borde tillgodokomma alla andra fabriker; att de ädlare verken, synnerligen koppartillverkningen, företrädesvis borde befrias från produktionsskatt, enär, hvad den 22 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 22.
B. sednare beträffar, den hade att bekämpa stora svårigheter och måste tillgodogöra så svag malm att den gemenligen icke innehåller mer än sex, men ofta blott en procent koppar, hvaremot jernhandteringen sällan använder malm med mindre jernhall än 35 — 65 procent; att bränsel-åtgången för koppartillverkningen i följd deraf blefve jemförelsevis stor och medförde betydliga kostnader, större i samma mån bränslet stege i pris; alt bibehållandet af produktionsskatten för denna handtering icke väl öfverensstämde med nu gällande tulltaxa, enligt hvilken all utförseltull, således äfven å malm, upphört.
Följden häraf kunde nemligen i allmänhet blifva, hvad redan undantagsvis inträffat, att, lill undgående af den dryga produktionsskatten, den råa malmen utskeppas, eller, såsom ifrågasatt blifvit, skärstenen, eller den första produkten af smältningen, till utlandet utföres och der förädlas, hvarigenom vårt land skulle gå i mistning af icke ringa arbetsförtjent.
I likhet med hvad Utskottet i afseende å tackjernstionde inom bergslag särskildt yttrat samt Stats-Utskottet vid '1859— 1860 årens riksdag i fråga om be skattning af jernhandteringen anfört, anser Utskottet olämpligheten och obilligheten af produktionsskatter i allmänhet icke vara ringaste tvifvel underkastade, hvarföre ett upprepande af de många och, enligt Utskottets tanke, giltiga skäl, hvarpå en sådan åsigt sig grundar, icke här torde vara erforderligt.
Bibehållandet af en sådan beskattning, der den förut eger rum, bör, enligt Utskottets tanke, icke heller ifrågakomma, derest ej särskilda förhållanden äro för handen, hvilka i afseende å beskattningen påkalla undantag från den i gällande Bevillningsförordning uttalade jemlikhetsgrundsats.
Sådana saknas dock icke i förevarande hänseende; ty flera af de såkallade ädlare verken — hvarmed här, likasom uti de i ämnet väckta motioner, förstås ej blott sådana, der ädla metaller frambringas, utan äfven de verk, hvarmedelst tillgodogöras andra mineralrikets produkter, med undantag af jernet—lära vara gynnade med privilegier och särskdda förmåner af icke ringa värde.
Produktionsskatten var nemligen i vissa fall ursprungligen att anse såsom arrende eller en årlig ersättning till Kronan för de från densamma erhållna förmåner, och om än lämpligheten att bestämma en sådan ersättning till viss andel af den tillverkade produkten, antingen den frambringas med eller utan vinst, kan ifrågasättas, lärer dock sjelfva beskattningsåtgärdens rättmätighet i detta fall ej kunna förnekas, så länge grunden för densamma qvarstår.
Hvad de öfriga verken, som icke äro gynnade med sådana förmåner, deremot angår, så synas billighet och rättvisa påkalla, att de, i likhet med jernhandteringen samt andra fabriker, varda befriade från annan afgift till Staten, än den allmänna beviilningen, och kan den uppoffring uti inkomster, Statsverket, genom eftergift af tionde från dessa verk, finge vidkännas, icke blifva särdeles stor och skulle till någon del ersättas genom ökad bevillning.
Som emellertid en fullständig utredning, om och hvilka privilegier samt särskilda förmåner, hvaraf de olika verken kunna vara i besitt - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 22.