Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dukar och serveter märkas vanligast och vack- rast med hvitt, utom te- och kaffebordsgarnityr med kulörta bårder, där namn i färger äro på sin plats.
Allt hvad handdukar heter märkes med rödt, eller blandadt rödt och hvitt, t. ex. röda stjälkslygnskon- turer fyllda med hvitt, hvarpå sys små röda stjärnor.
Börja aldrig begagna någonting omärkt, ty det kan då lätt hända, att det alltid förblir utan namn, hvilket är bevis på den största oordentlighet.
Märk allting från det största till det minsta och märk väl och omsorgsfullt; har man ej tid eller förmåga,- därtill, vilja bör tydligen aldrig fattas, så låt hellre någon med vacker handstil märka linneförrådet med märkbläck, då sådant, hvartill lut användes, säkrast sitter uti.
Men iakttag den yttersta försiktighet, att inga plumpar spillas eller misskrifningar inträffa härvid, ty sådant kan man aldrig själf med bästa vilja i världen utplåna, utan det kan blott tiden eller — apotekaren.
Skulle olyckan vara riktigt framme, finnes det t. o. m., har jag hört berättas, lut och märkbläck, som ' kunna taga hål på tyget, så att man får roa sig med att stoppa sitt vackra linne så godt som med detsamma.
Därför anse vi bäst vara att märka med garn, och » öfning ger färdighet »!
När sedan allt genomgått den första tvätten och ligger där glänsande hvitt, hur skönt att få plocka in det på sina bestämda platser, hvilka kanske ej äro så goda att utfundera med ens, men sedan vi fått dem, kom ihåg att alllid lägga hvar sak på sin plats, så att det t. ex. går för sig taga fram en handduk eller annan småsak i mörkret.
Trefligast är att hafva ett väl inredt, flyttbart linneskåp, men mången får nöja sig med ett vägg- skåp, och äfven det går för sig.
Några smalare hyllor kunna, om man så tycker, anbringas öfverst i skåpet, på hvilka man då förvarar örngott; an- nars går det väl an med lika breda också.
Helst bör skåpet vara måladt invändigt med någon vacker ljus oljefärg och hyllorna i kanten förses, antingen med s. k. hyllremsor af pressadt papper eller med virkade, styfva spetsar på hvit juteväf med rödt bomullsgarn broderade bårder, eller slutligen med ljusa vaxduksremsor, pikerade i kanten.
Skulle man vilja förse juteväfsbårderna med en liten frans i kanten, afknuten med rödt, då det liknar små tofsar, ar detta eller pressade pappersremsor trefli- gast.
Äro hyllorna eller rättare, är skåpet omåladt inuti, bör man lägga papper på hyllorna.
På de öfversta, som borde, såsom ofvan nämdes, vara sma- lare, läggas örngott, hvarje sort för sig; på den där- näst dukar och serveter, såsom kraft-, frukt-, te- och kaffeserveter, hvarje sort, om man så vill, om- knuten helt enkelt med röda band.
Vill man göra sig litet mera besvär, kan man brodera remsor, fordra och kanta dem med rödt samt förse dem med en liten rosett, under hvilken de fyra ändarne mötas.
På dukar och lakan knytes naturligtvis blott ett band midt om.
T r e skisser för Idun af Vilh.
Äktenskapet.
f ktenskapet — hvilken rik innebörd ligger icke förborgad bakom detta ords få, korta stafvelser!
Mannens ädlaste förhoppninger, jungfruns blyga drömmar, fa- miljens heliga syften, samhällets grundvalar, tillvarelsens gåta.
Så finnes det också knappt något mera lärorikt studium än studiet af äktenskapets historia genom tiderna.
Och den historian är också samhällets, kulturens, kvinnans hi- storia.
I det gamla R o m undergick äktenskapet en hemsk utveckling allt från Lucretia, den dygdiga, kyska, hängifna makan, som, hellre än att lefva fläckad, sänkte dolken i sitt hjärta, allt till Messalina, vidundret bland kvinnor, ilande från orgie till orgie.
Mellan båda dessa ytterligheter ligger en följd af sekler och en rad af utvecklingsfacer, med obeveklig följdriktighet aflösande hvarandra.
Viljen I då, mina damer, under några mi- nuter kasta en blick på denna äktenskapets utveckling i det gamla R o m?
Det skall blifva en dyster tafla, rik på skuggor, men i all sin hemska dysterhet djupt lärorik.
• Hvar och en, som läser berättelsen om Lucretia och hennes sorgliga öde, skall ovil- korligen gripas af denna höga uppfattning af äktenskapets helgd, som rådde under Roms äldsta dagar.
Jämnt 2400 år hafva rullat sitt kretslopp, sedan den olyckliga Lucretia gaf sig döden, och dock måste vi medgifva, att uppfattningen af äktenskapets renhet och helgd icke är högre nu än då, ofta icke på långt när så hög.
I det gamla Rom fanns alltså i vidsträckt mån förutsättningen för en harmonisk utveckling af äktenskapet och en därmed nära förbunden lycklig ut- veckling af samhällets sedliga anda; orsakerna, att så icke blef förhållandet, kunna emeller- tid spåras ända in i äldsta tider.
Det romerska äktenskapet erkände icke såsom sin grundval den inbördes kärleken kontrahenterna emellan; det hvilade uteslu- tande på aktningen, den aktning, hvarje ro- mare var skyldig släktets fortplantarinna, med- borgarens moder.
Ja, kärlek mellan äkta makar ansågs af många rent af såsom otill- börlig och löjlig, och det var ingen mindre än själfve Seneea, som utslungade den satsen, att en vis man bör älska sin hustru med förståndet, icke med känslan.
Hvad var då naturligare, än att den romerska kvinnan, något stel och högtidlig redan af naturen, icke det minsta brydde sig om att inför den man, med hvilken intet kärlekens band före- nade henne, ådagalägga något af det ljufva behag och den glada älskvärdhet, efter hvil- ka hvarje manligt hjärta törstar, och på hvilka äktenskapets lycka i icke oväsentlig mån be- ror.
Och hvad var då å andra sidan natur- ligare, än att mannen hos älskarinnan sökte den kärlekens lycka, som hans maka icke kunde eller ville skänka honom.
Och så vidgades genom en fruktansvärd vexelver- kan allt mer och mer den klyfta, som skilde man och hustru i det gamla Rom.
Om alltså äktenskapet redan i saknaden af sin förnämsta grundval, den inbördes kär- leken, var blottadt på möjligheten af en sund utveckling, kommo därtill många andra or- saker, som ledde till det hemska slut det romerska äktenskapet och därmed också det romerska samhället fick.
Och det måste med- gifvas, att flertalet af dessa orsaker låg på kvinnans sida.
V i hafva här ofvan påpekat, att den romerska kvinnan redan af naturen var stel, högtidlig och otillgänglig, och dessa karaktärsdrag blefvo under tidernas lopp allt mera framträdande.
Anspråksfullhet, hersk- Jystnad och högmod blefvo utmärkande för de romerska fruarna.
Redan på den be- kante komediförfattaren Plautus ' tid (omkring 2 0 0 f.
Kr.)
visa sig i hans pjäser dessa sorgliga förhållanden fullt utvecklade.
Där omtalas i alla de tjugu komedier af hans hand, som vi ega i behåll till vår tid, icke en enda gift kvinna, som icke är ett kongre- gat af hersklystnad, lyxbegär, frånstötande stränghet och svartsjuka — en fasa för sin olycklige man och en visa i staden.
Intet under då, att när det tilltagande grekiska inflytandet började tära på männens sedliga kraft, inom kort det mest ohejdade sedeför- därf grep omkring sig.
Ty i hvarje sam- hälle är det kvinnan, som skall vara de sed- liga krafternas häfstång, som genom vinnande hjärtegodhet och öfverseende kärlek skall draga mannen upp till sig.
Och det sam- hälle, där kvinnan saknar vilja eller förmåga att fylla detta heliga värf, det bär inom sig själft undergångens frö.
Det gamla Rom har gifvit ett hemskt exem- pel, som borde i alla tider stå ristadt med eldskrift i hvarje kvinnohjärta.
Det var vid tiden närmast efter det andra puniska kriget, som till detta onda sällade sig ett nytt »: rikedomens tillväxt och religio- nens förfall framkallade bland de romerska kvinnorna en väldig emancipationsrörelse.
En kvinnoemancipation för två tusen år sedan!
Ja, mina ärade läsarinnor, åter går den gamla sanningen igen, att det finnes in- genting nytt under solen.
Långt innan nå- gon modern » förening för gift kvinnas egande- rätt » hade sett dagen, uppställde och genom- drefvo de romerska kvinnorna samma fordran och det i en sådan vidsträckthet, att våra moderna emancipationskoryféer väl knappast i sina djärfvaste drömmar vågat tänka på något dylikt.
Men det var ej blott den eko- nomiska friheten Roms kvinnor åtrådde; det var framför allt efter männens frihet i nöjen och njutningar de girigt sträckte sina händer.
D e hade förut, utan att göra bruk af den kraft kvinnan eger att höja sin samtids sed- liga nivå, låtit sedeförderfvet ohejdadt in- nästla sig bland männen — det nästa och följdriktigaste steget på denna sorgliga bana var, att kvinnorna följde männen i spåren och snart öfverträffade dem.
T y lika sannt som det är, att kvinnan har lättare att be- vara sig från sedliga förvillelser än mannen, lika visst är det, att när hon en gång fal- ler, faller hon dess djupare.
Och med kvin- nan faller samhället.
Vid pass ett århundrande fortgick denna hemska » emancipation »; när borgarkrigens vågor slutligen öfversvämmat R o m och bort- sköljt de sista spår, som ännu funnos kvar af sedliga skrankor och fornromersk anda, då är det dystra verket fullbordadt — vi stå vid begynnelsen af det vidrigaste skede sedehistorien känner, den romerska käjsar- tiden.
Äktenskapet finnes i själfva verket icke mer; den tomma form, som ännu bär dess namn, är blott en öfvergående förbindelse, kluten af ekonomisk beräkning eller tillfällig
böjelse och genast upplöst, så fort endera af kontrahenterna ej mera trifves därmed.
Äf- ven denna tomma form blir snart allt mera sällsynt, ty äfven den är hinderlig för den af intet bundna frihet både män och kvin- nor åtrå; och när man ännu gifter sig, är det, såsom Plutarchus säger, » icke för att få arfvingar, utan för att få arf ».
Ä r det också underligt, att i ett samhälle, som knappt mera eger en hederlig kvinna, mäDnen allt mera sky äktenskapet och taga sin tillflykt till fria förbindelser: det kännes dock mindre hårdt att svikas af sin älskarinna än af en hustru.
Äktenskapets historia i det gamla Rom slutar med, att det själft försvinner, och vi vända oss med fasa bort från de ve- derstyggligheter, som följde därpå.
Så fasade också de ädla andar, som ännu dvaldes inom käjsardömets Rom, för sin sam- tids rysligheter.
Skälfvande af harm och förtvifian, visar Tacitus på de kyska, sede- stränga germanerna och uppställer dem såsom ett föredöme för sina sjunkna medborgare.
Anade han kanske, att dessa samme germa- ner voro af försynen utsedde att fullborda dödsdomen öfver ett samhälle, som glömt, att grundvalen af dess bestånd ligger i ett obefläckadt familjelif?
Och i resignerad förtvifian skildrat sin samtid så: har Horatius » Hvad finns, som ej den tärande tid förstört?
Ty våra fäder, sämre än sina, födt oss sämre än att efterlemna ättlingar, uslare än vi själfva. » Och med oförvillad blick har han också insett orsaken till detta samtidens elände: » Ett tidehvarf, i nesliga brott försänkt, har fläckat äktenskapet och släkt och hem, och från den källan sprids förderfvet ut öfver folket och fosterlandet. » Men den gamle Horatius ' ord gälla ej blott hans samtid: de äro en varnande lär- dom för alla tider.
Fröken Ellen Terserus, förut lärarinna i slöjd vid en flickskola i Bath, har nu tillträdt enahanda be- fattning vid det af miss E.
P. Hughes ledda fram- stående seminariet för utbildande af lärarinnor i högre skolor, » Cambridge Training College ».
Frö- ken Maria Martinson från Brattfors, Värmland, har erhållit anställning vid en högre flickskola i London, där hon undervisar i pedagogisk slöjd äfvensom i handarbeten.
Uti den kurs, som för närvarande pågår i Bradford, anordnad af skol- inspektören mr Neville, vid hvilken slöjdunder- visningen ledes af fröken Maria Andrén, deltaga 64 lärare och lärarinnor.
Den i London utkom- mande skoltidningen » The Schoolmaster » har ny- ligen haft en längre artikel om denna kurs och om den svenska pedagogiska slöjdundervisningen.
Kvinnans äktenskapsålder.
Lagutskottet har i anledning af motion af hr F. T.
Borg till- styrkt en framställning till k. m:t angående fram- flyttande af kvinnans äktenskapsålder till 18 år.
Svenska allmänna kvinnoföreningen till djurens skydd hade sitt årsmöte den 26 febr.
å hotell Continentals stora sal.
Af årberättelsen framgick bland annat, att under året gåfvor å 2,000 och 500 kr.
influtit till djurens värn, att silfver- och bronsmedaljer utdelats åt synnerligen framstående djurvänner samt att en mängd djur- skyddsvänlig literatur publicerata.
Det gångna årets räkenskaper visade en slutsumma å kr.
1-4,047.
Efter en del företagna återval höll djurskydds- vännernas organs nye redaktör, fil.
kand. Wing- borg, ett föredrag om några mindre beaktade si- dor af djurskyddet.
Sålunda uppträdde tal.
med entusiasm mot svältfodringen, mot fågelmorden, hvilka dock icke i norden ännu blifvit så allmänna som exempelvis i Italien, » detta orangernas land med en lukt af blod ».
Kapplöpningarna vore äf- ven ett raffineradt djurplågeri, som väl dock blefve svåra att utrota, så mycket mer som det försva- rades med, att man under krigstid för kurirer be- höfde en stam snabblöpande springare.
Men i vårt humanitetens tidehvarf kunde icke ens för krigsbehof ett dylikt djurplågeri försvaras, som låge i hästars användande för kurirbud.
* Norska kvinnor besöka Stockholms folk- skolor.
Fru Sophie Borchgrevink, förestånda- rinna för den kvinliga industriskolan, fröken Laura Lie, föreståndarinna för Eugeniastiftelsen, samt fröken Caroline Halvorsen, alla från Kristiania, besöka för närvarande Stockholms folkskolor för att vid desamma studera handarbetsundervis- ningen.
operan har denna vecka framfört ej min- dre än två repriser, nämligen på måndagen » Jes- sonda » af Spohr och på onsdagen » Den svarta do- minon » af Aubert.
Vi hinna i detta nummer en- dast nämna några ord om den förstnämda.
» Jessonda », hvilken ej uppförts sedan många år tillbaka, gafs som sagdt i måndags.
Vi våga be- teckna denna repris som en af k. operans mest lyc- kade under spelåret.
Också rådde under hela af- tonen en den angenämaste stämning i den väl be- satta salongen.
Och den som älskar denna klassiskt rena och sköna musik med ljufva melodier och smältanda harmonier, som Spohr så väl förstår att framföra, han har i » Jessonda », rikt tillfälle att njuta däraf, helst som den vackra operan här erhåller ett i allmänhet synnerligen godt utförande.
Beträffande detta senare bör i främsta rummet framhållas fru Ostberg, hvilken i titelpartiet lägger en ny triumf till sina många föregående.
Hennes härliga, klockrena stämma passar förträffligt till detta mer än vanligt melodiösa, innerliga och smältande parti, och den entusiastiska hyllning, fru O. i mån- dags fick mottaga i form af lagerkransar, buketter och talrika inropningar, var mer än välförtjänt.
Fru Edling var likaledes förträfflig som Jessondas syster Amazili.
De båda systrarnas duetter voro glanspunkter i operan.
I Nadori hade hr Strand- berg fått en uppgift, som ligger synnerligen väl för hans vackra och sympatiska stämma, och det lifliga bifall, som kom hr S. till del för det i vokalt hän- seende goda utförandet af det vackra partiet, var väl på sin plats.
En ej mindre lämplig, men kanske än- nu tacksammare uppgift hade hr Lundqvist fått som Tristan Da Cunha; men vare sig det nu berodde på någon tillfällig indisposition eller något annat, nog af hr L. föreföll, i synnerhet i sista akten, be- tydligt osäker och sväfvande.
Vi taga för gifvet, att denna osäkerhet försvunnit vid ett förnyadt åter- uppförande af operan.
Hr Sellergren var en ståtlig öfVerbramin och sjöng sitt parti ganska vårdadt.
Såväl kören som orkestern skötte sig förträffligt un- der hr Hennebergs ledning.
Den i tredje akten in- lagda vapendansen var pikant anordnad af hr S.
Operan har för öfrigt försetts med en del nya och vackra dekorationer.
— Ingen älskare af god och ädel musik bör försumma att åhöra » Jes- onda ».
Den hör till de operor, som man kan höra om och om igen.
» En Midsommarnattsdröm » har gifvits ytterligare ett par tre gånger, nu med en ung debutant fröken Lindzén, elev från balettkåren, som Puck.
Begåfvad med åtskilliga yttre företräden har hon därjämte en för en så opröfvad debutant ovanlig förmäga att klart och tydligt framsäga sin roll, hvadan man kan hoppas, att hon under god handledning skall kunna utveckla sig till en välkommen aekvisition för tal- scenen.
Sjunde symfonikonserten, vid hvilken pianisten fru Margareta Stern kommer att biträda, gifves i mor- gon lördag efter följande program: 1) ouverture till » König Stephan » af L. V. Beet- hoven; 2) konsert (G-dur) för piano och orkester af Beethoven, fru Margareta Stern; 3) Förspel till tredje akten ur » Mästersängarne i Niirnberg » af B. Wag- ner; 4) Polacca brillant af Weber — Liszt, fru Mar- gareta Stern; 5) symfoni (B-dur) af R. Schumann.
Denna symfonikonsert är den näst denna speltermin.
sista under jD.t Osvaldo Sottero, den framstående italienske basbarytonisten, har återkommit hit och lär inom kort åter uppträda på k. operan — en underrättelse, som säkerligen skall helsas med tillfredsställelse af alla.
Dramatiska teatern har upptagit Schillers väl- kända sorgespel » Kabal och kärlek », hvilket stycke gafs för första gången i fredags i ny och ledig öf- versättning af hr Personne, hvilken ock har hedern af styckets iscensättning.
Teaterdirektionen förtjänar för öfrigt den teaterbesökande allmänhetens tack för upptagandet af detta klassiska drama, och den full- taliga publik, som bevistade premieren, visade sig ock till fullo uppskatta, hvad som bjöds den.
Bifal- let var efter de olika akterna så entusiastiskt och inropningarna så talrika, att man torde kunna vänta, det stycket skall upplefva ganska många föreställ- ningar.
Utförandet är ock på alla händer synner- ligen godt.
Särskildt må framhållas fru Fahlman och fru Backström som resp. lady Milford och Louise Miller, hrr Hillberg och Palme som presiden- ten von Walter och hans son Ferdinand samt hrr Thegerström och Personne som resp. stadsmusikant Miller och handsekreteraren Wurm.
Det inskränkta utrymmet hindrar oss att ingå på en utförligare re- dogörelse.
Vi vilja emellertid tillråda en hvar, som älskar se en framstående scen-skapelse framförd på ett densamma värdigt sätt, att ej försumma se » Kabal och kärlek » på vår främsta talscen.
Svenska teatern gifver i morgon Björnstjerne Björnsons » Maria Stuart » som recett för fru Hvasser- Engelbrecht.
Vasateatern har på det angenämaste upplifvat glada teaterminnen med sin senaste lyckosamma repris af det bekanta lustspelet » Öregrund — Östhammar ».
Det finns verkligen en så god portion af oförargligt skämt och bästa posselynne i detta stycke, att det, trots en del gammalmodigheter i det tekniska, ännu står framom det mesta af hvad som serveras i den nu så gouterade farsen.
Af den bepröfvade uppsättningen från Mindre teaterns dagar bidrog ännu trion Warberg — Hjort- berg — Magnusson till styckets framgång.
Hr War- bergs gemytlige stadskassör sekunderas ypperligt af hr Strömbergs torrolige färgare; den kärlekskranke apotekaren kunde möjligen fått en bättre företrädare än hr Nyländer.
Dråplig var Öregrundsterzetten, hrr Lundahl, Lundin och Klinga; alla vid bästa hu- mör och röstdisposition.
De tre » i sina heligaste känslor kränkta » äkta hustrurna hade hvar i sitt slag funnit goda representanter i fruarna Hjortberg och Cederberg samt fröken Magnusson.
Fröken Johns- son som den unge upptågsmakaren Emil verkade med en rent illusorisk käckhet och hade i fröken Ekström den täckaste lilla flamma, en sådan ung herre gärna bör kunna önska sig.
Med ett ord: totalintrycket var friskt och ange- nämt, och en talrik och tacksam publik bekräftar nu ljudeligen afton från afton inför den nitiska di- rektionen, hurusom äfven för teatern gäller den re- geln, att en gammal godbit är bättre än en ny dålighet.
Pen af grefvinnan Taube, prof. Hallström och kr Lejdström anordnade första soarén torsdagen den 26 sistl. februari hade naturligtvis fyllt Musikaliska akademien med en fulltalig publik, som med det fiffigaste bifall och mångfaldiga inropningar visade sin tacksamhet mot de trenne soarégifvarne.
Hr Åkerbergs konsert i måndags ft samma ställe hade likaledes trots den oerhörda uppsjö på musi- kaliska och dramatiska tillställningar, som den sista tiden varit rådande, samlat en talrik och belåten publik.
Programmet upptog till större delen arbeten af svenska tonsättare, däribland flere nummer af konsertgifvaren själf, hvilka alla vittnade om stor begåfning och godt sinne för formen.
De olika numren erhöllo ett synnerligen vårdadt utförande.
Filharmoniska sällskapets andra abonnementskonscrt på torsdagen i denna vecka med Brahms » Requiem » på programmet kunna vi ej omnämna förr än i nästa nummer.
Teresa Careno, en af samtidens allra främsta pia- nister, att icke säga den förnämsta, gifver på tisdag och torsdag nästa vecka konserter å k. operan, vid den förra med, vid den senare utan orkester.
Värl- dens förnämsta musikkritici hafva öfver henne slösat de amplaste loford.
Biljetter säljas alla dagar i operans förköpskontor.
f å g e l fenix.
Berättelse för Idun af Mathilda Lönnberg.
' (Forts.) f an satte sig ned på en tom plats och grep passare samt ritstift.
Hvad hans fingrar, nu mera ovana vid att handtera dem, kändes stela och styfva!
Men det gick öfver, han ritade snart både säkert och fort.
Han steg upp ett ögonblick och hvilade sig.
Han kom därvid att kasta en blick på en beräkning, den var oriktig.
Han tog en rödkrita och skref — såsom hans forna kamrater hemma i Sverige ibland plägade göra för hvarandra — med stora bokstäfver: » All- deles felaktig! » Sedan satte han sig åter och fortsatte att rita, tills kontorspersonalen kom in.
Han upphörde ej ens då, utan fortfor med sin ritning, utan att lyfta upp hufvudet.
» Verkligen ganska bra, » sade en af de unga in- geniörerna, som voro anställda som biträden.
» Se hit, Johnny, änglarne stiga ned och arbeta åt dig, medan du äter din biff och dricker din porter. » » Om änglarne ritat åt Johnny, så har väl djäf- vulen varit i färde med min kalkyl, » inföll en annan ingeniör med harmsen röst.
» Det är jag, som gjort båda delarne, » sade Gunnar.
» Huru vågade ni det? » sade den ene förbittrad.
» Åh, det var riktigt präktigt gjordt, och jag tackar er, » sade den andre.
» Jag gjorde det blott för mitt eget nöje, sir, och det är ingenting att tacka för, » genmälde Gunnar.
» Men hvem är ni då, som så här oombedd kommer och gör anmärkningar — obefogade an- märkningar? » utbrast den förre, allt mera upp- hetsad.
» Jag är blott en afskedad arbetare, som skulle få sin resterande aflöning och ett afskedsbetyg.
Men mina anmärkningar voro ej obefogade, och jag åtager mig att bevisa det. » Gunnar tog en penna och begynte göra om hela kalkylen från början.
Det hade alltid varit hans starkaste sida, och hans kalkyler i tekniska högskolan hade blifvit mycket lofordade.
De unga biträdande ingeniörerna stodo där uppmärksamma, ja, nästan i spänning.
Huru kunde en simpel arbetare så där flinkt taga ut en så komplicerad sak?
Då Gunnar slutat, utbrusto alla i ett » Bra!
bra l » » Ja bra!
bra! » upprepade en röst ännu efter de andras.
Gunnar vände sig om och såg inge- niör Finestone stå i dörren emellan de båda rummen.
» Ursäkta, sir, » sade den unge svensken med en lätt bugning.
» Jag kommer på er kallelse för att få mitt afskedsbetyg och min resterande aflö- ning. » » Ja, visserligen från verkstaden, där ni ej alls var på er rätta plats, » sade ingeniören; » men jag hoppas, att ni i stället låter mig engagera er på ritbyrån med hundra dollars i månaden att börja med.
Hvilket excentriskt infall af er att vilja passera för en arbetare!
Ni är ju en dålig så- dan, men ni är, tyckes det, en utmärkt ingeniör.
Nå, antages anbudet, unge man? » » Naturligtvis, sir, med tacksamhet.&gt; » Ah, tacksamhet!
Det är det kanske ej värdt, men vi få se framdeles.
Tillåt mig nu att betala er en månad i förskott.
Ni torde behöfva utrusta er något. » » Han lät kassören uppräkna hundra dollars i guld och lemna dem åt Gunnar.
» Och nu, » sade mr Finestone, » hoppas jag få se er på mitt ritkontor om måndag. » Gunnar tog emot pengarne, han var nästan utom sig af glädje.
Det var ju rikedomen och lyckan!
Strax ville han skrifva hem och skicka Julia 50 dollars.
Det var nu snart vår, och Berta behöfde rustas ut.
Och modern behöfde nya krusflorssaker!
Han behöfde ingenting själf för tillfället.
Sina kläder som gentleman hade han sparat i Ame- rika, de skulle nu komma förträffligt till pass.
När Gunnar redan var i dörren, ropade mr Finestone honom tillbaka och sade: » Jag är af ett gammaldags folk och plägar se mina biträden till middag en söndag i hvarje månad.