Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Landshöfding derunder egde att sagde afgäld disponera, emot förpligtelse att årligen till Stats-kontoret inbetala ofvan upptagna summa 1,850 R:dr; och har, med åberopad anledning deraf, att icke allenast de skäl, som verkat beviljandet af denna undantags-bestämmelse till företrädarnes förmån, vid den förstnämndes tillträde af Landshöfdinge-beställningen lika gällande qvarslodo, utan äfven den ifrågavarande afgälden af de bortstädjade lägenheterne under de sednare åren förökats till ett väsendtligen högre belopp, hvadan ett icke obetydligt öfverskott å denna, Landshöfdinge-lönen frånskiljda, inkomst fortfarande vore att påräkna, Landshöfdingen i underdånighet hemställt, huruvida, enär, genom tillämpningen af Kongl. Brefvet till Stats-kontoret den 7 Juli 1841, angående ackords-regleringen vid Landshöfdinge-tjensterna, lönen vid Landshöfdinge-tjensten i Götheborgs och Bohus län, i stället att vara vida högre, än det vid löne-regleringen fastställda belopp, blifvit temporärt derunder nedsatt med den till ackords-amorteringen bestämda summa, eller 507 R:dr 25 sk., Kongl. Maj:t, Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 27 med afseende så väl härå och i betraktande deraf, att de Landshöfdingar, som ännu saknade full lön, icke kunde göra anspråk på större tillgång tili iönefyllnad, än som dertill blifvit beräknad, som ock med hänsigt till billigheten deraf, att de å samma tillgång befintliga öfverskott blefvo i främsta rummet använda till fyllandet af de Landshöfdinge-löner, som genom ackords-regleringen blifvit och, utan en sådan mellankomst, fortfarande under hela amorterings-tiden kommo att förblifva nedsatte, skulle i nåder finna skäligt, att af öfverskottet å den Landshöfdinge-tjensten i Götheborgs och Bohus län frånskiljda löne-andel, hvilket öfverskott under de tre sista åren utgjort i medeltal 897 R:dr 33 sk., ifrån den tid, då detsamma, efter sökandens tjenste-tillträde, blifvit disponibelt och framgent intilldess ackords-amorteringen upphört, till Landshöfdingen i nämnde län anvisades ett emot ackords-amorterings-räntan svarande belopp, eller 507 R:dr 25 sk. årligen, dock, hvad tillämpningen deraf för framtiden anginge, så vidt och i den mån berörde öfverskott för året dertill lemnade tillgång.
Statsrådet Herr Gripenstedt^ sorn, efter särskildt nådigt, förordnande föredragit lietta ärende, samt Statsrådets öfriga närvarande ledamöter, Hans Excellens Justitiae-statsministern Herr Grefve Sparre^ Hans Excellens Statsministern för utrikes ärendena Herr Friherre Stjerneld, Statsrådet Herr (Vallensteen saint dåvarande Statsråden Herr von Hohenhausen, Herr Genberg och Herr Grefve von Platen., tillstyrkte, med afseende å de till stöd för förevarande underdåniga framställning anförda förhållanden, att Landshöfdingen i Götheborgs och Bohus län måtte tilläggas det sökta beloppet 507 R:dr 25 sk. årligen, att af de öfverskott, som uppkommit eller framdeles uppkommo å de till Landshöfdinge-regleringsfonden redan indragna tillgångar, utgå för den tid, under hvilken amorterings-räntan af nuvarande Landshöfdingen blifvit erlagd och än vidare komme att af honom eller hans efterträdare erläggas, för så vidt och i den mån berörda öfverskott dertill lemnar tillgång.
Det har icke kunnat undgå att fästa Utskottets uppmärksamhet, att Föredraganden icke ansett sig, till följd af föreskriften i 10 § Regeringsformen, böra genom infordrande af vederbörande embetsmyndighets underdåniga utlåtande bringa detta ärende till mera utredt skick innan detsamma inför Konungen i Statsrådet anmäldes.
Fråga var här om stadgande af ett unda n tags-för hål lande i afseende på regleringen af Landshöfdingelönerna; och att i sådant ämne inhemta Stats-kontorets underdåniga utlåtande öfver ansökningen, borde väl ansetts lämpligt.
Hvad beträffar sjelfva saken, så har skyldigheten för Landshöfdingen i Götheborgs och Bohus län, likasom för vissa andra Landshöfdingar, att vidkännas utgiften för ackords-amorteringen, redan förut blifvit tagen 28 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. i beräkning vid verkställd reglering och kan således icke nu åberopas såsom en tillkommen anledning till enstaka rubbning af regleringen; och Landshöfdingen i Götheborg har redan kommit i fullt åtnjutande af hvad åt honom blifvit till den kalkylerade siffran bestämdt.
Af det förhållande, att ifrågavarande tillgångar härflutit från hvad fordom tillhört aflöningen åt Landshöfdingen i Götheborg, kan icke uppkomma något grundadt skäl dertill, att dessa tillgångar skulle företrädesvis användas till sådan förmån för Landshöfdingen derstädes, som nu blifvit tillstyrkt. f)et stöd lör ansökningen man velat hemta från den deruti uttalade sats, att ”de Landshöfdingar, som ännu saknade full lön, icke kunde ega anspråk på större tillgång till lönefyllnad, äu som dertill blifvit beräknad”, lärer åtminstone icke kunna erkännas.
Då nemligen ifrågavarande medel blifvit öfverskott å de till fyllnad af Landshöfdinge-lönerna beräknade tillgångarne just derigenom, att beräkningen varit osäker, skulle det ju synas vara rättare, att medlen begagnades till samma ändamål, hvartill de skulle hafva blifvit använda, om beräkningen varit säker och sålunda inbegripit dessa medel i tillgångarne för lönefyllnaden, än att låta missräkningens följder fortfara och, att med de för dessa följders afhjelpande tillgängliga medel göra en redan till fullo aflönad Landshöfding mera gynnad, än de andra.
Det väckta anspråkets förmenta billighet synes i öfrigt hafva kunnat anses beroende på förhållanden, för hvilkas bedömande erforderlig upplysning nu saknas och, så vidt Statsråds-protokollet utmärker, icke eller varit för Konungens Rådgifvare tillgänglig. 9.
Angående användandet af ett utaf Rikets Ständer beviljadt anslag till aflöning åt första-klass-matroser m. m.
I nådig proposition till Rikets sednast församlade Ständer, i hvad angick regleringen af utgifterna under Riks-statens femte Hufvudtitel, hade Kongl.
Majit, bland annat, för att så väl kunna minska Flottans Underofficerares antal och derigenom något förbättra deras högst svaga löneinkomster och tillika vid båtsmanshållel bereda tillgång på nödigt underbefäl, som då alldeles saknades, och hvartill Flottans Officerare skulle användas, samt derjemte befordra tjenstens bättre gång på det så kallade yttre sjöförsvarets fartyg, i nåder föreslagit, att den förhöjda aflöning, som Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6.
29 gåfves ett antal af 46 matroser, hvilka under benämningen af Underofficer s-kor por aler voro å Carlskrona station placerade, kunde utsträckas till 100, som med förändrad benämning af i.-sta klass matroser måtte erhålla: 70 man — 8 sk. per dag — tillsammans 4,258: 16. 30 man — 4 sk. d:o — d:o 912: 24.
Summa R:dr 5,170: 40. hvarifrån skulle afgå den förhöjning, sorn då redan enligt stat bestods 46 man — å 4 sk. . . 1,399: 8. då såsom förhöjd aflöning till l:sla klass matroser återstode 3,771: 32.
På grund af de utaf Kongl. Maj:t sålunda anförda skäl, beviljade Rikets
Ständer det till uppgifna ändamål äskade anslag, 3,771 R:dr 32 sk.; hvarom, jemte de flera öfriga till regleringen af ofvannämnda Hufvudtitel hörande frågor, underdånig skrifvelse den 20 Augusti 1851 af Rikets Ständer afläts.
Enligt hvad det hos Sveriges och Norriges Interims-Regering öfver Sjöförsvars-ärenden den 1 Februari 1853 hållna protokoll utvisar, yttrade Föredragande Statsrådet Herr Ulnerj att som de till indragning afsedda Underofficers-beställningar skulle ersäLtas genom ökadt antal Esta klass matroser, samt Rikets Ständer beviljat den för dessa sednare nödiga högre aflöning, hade.
Förvaltningen af Sjöärendena häraf hemtat anledning, att i dess afgifna förslag till stat för femte Hufvudtiteln år 1852, i underdånighet föreslå Underofficers-korpsens minskning med det antal af 28 Underofficers-platser, som i det Kongl. Majrts nådiga proposition åtföljande anförande af Departements-chefen var föreslaget; men Kongl. Maj:t hade i afseende derå ej vidtagit annan åtgärd, än att vederbörande förständigades att, vid inträffande vakanser i Flottans tre lägsta Underofficers-grader, någon tillsättning tills vidare ej skulle ega rum.
Maj:t, i anseende till önskvärdheten af en förbättring i Underofficers-personalens lönevilkor, hos Rikets sednast församlade
Ständer föreslog en minskning i denna personal, skedde det i samband med framställning om anslag till Officerskorpsens förökande med 47 nya beställningar på stat.
Nödvändigheten af en förhöjning i personalen vid matros- och kanonier-korpserne, hvilka i flera fall voro afsedda att bestrida Underofficers-tjenstgöring, och hvarifrån Flottans Underofficerare hufvudsakligen rekryterades, hade dessutom äfven blifvit antydt, oaktadt anslag dertill, i anseende till de mångå öfriga beliofven, som påkallade sådant, icke då äskades.
Förslaget till minskning i Underolficers-personalen var dessutom gjordt i sammanhang med plan till den väsendtliga förändring i grunderna för rikets sjöförsvar, att tre linieskepp skulle till fregatter nedhuggas och de öfriga endast hållas flytbara, för alt lill blockskepp begagnas; men då Kongl. Maj:t likväl seder - 30 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. mera, med anledning af Rikets Ständers yttrande i ämnet, funnit linieskepp böra tills vidare bibehållas och sättas i brukbart skick, och Flottans Underofficers-korps, som före 1824 års organisation bestod af 470 personer, men då nedsattes till 340 och år 1841 ytterligare till 280, vid hvilket sednare tillfälle dock för tjenstens bestridande ansågs nödvändigt, att ersätta minskningen med 70 i matros- och kanonier-nurnmer qvarstående Underofficers-korporaler, under nuvarande förhållanden icke kunde tåla någon minskning, helst erfarenheten visat, att vid de större rustningar, som åren 1848 och 1849 egde rum, extra Underofficers-korporaler måst tillsättas, samt möjligheten att ombord kunna bringa tjenstens gång till hvad fartygets säkerhet kräfde, till väsendtlig del berodde af tillgång på tillräckligt och skickligt underbefäl, enär största delen af besättningarue, oaktadt den i sednare tider ökade öfningen, utgjordes af icke verkliga sjömän; samt föga eller ingen tillgång kunde påräknas att hjelpligt fylla behofvet från andra än Flottans korpser; ' så ansåg
Departements-chefen, på alla dessa skäl och då matros- och kanonier-korpserna, hvarifrån bristen på underbefäl i behofvets stund måste fyllas, redan i sitt nuvarande antal voro otillräckliga för deras egentliga ändamål, att vara stamtrupp för Flottans bemanning, sig icke -kunna tillstyrka någon ytterligare inskränkning i det å stat upptagna antal Underofficerare.
Då emellertid förhöjningen i anslaget för irsta klass matroser blifvit af Rikets Ständer beviljad under förutsättning, att i stället någon minskning skulle ske i antalet af Underofficerare, för att förbättra de qvarstuendes lönevilkor, ansåg
Departementschefen tillgång härtill böra beredas derigenom, att antalet af de 70 första klass matroser, hvilka skulle erhålla 8 skillings gage-förhöjning, minskades med 24 eller till 46, hvarigenom erhölles en summa af 1,460 R:dr; och enär i medlersta Underofficers-graden den olikhet i lönevilkor förekomme, att Öfver-styrmän åtnjöto 250 Rrdr, men Öfver-konstaplar och Öfver-skeppare blott 220 Rrdr, och denna betydliga skillnad i löneförmåner ej vore påkallad af motsvarande olikhet i tjensteåiigganden, att Öfver-konstaplar och Öfver-skeppai’e i första rummet borde ifrågakomma till löneförbättring, och hemställde således, att förberörde summa af 1,460 Rrdr skulle användas på det sätt, att en lönetillökning af 20 Rrdr tillädes hvardera af de på stat varande 73 Öfver-konstaplar och Öfver-skeppare, att beräknas och utgå från 1853 års början; äfvensom att Underofficerare fingo dädanefter i vanlig ordning tillsättas till det antal, sorn staten bestämde; i sammanhang hvarmed Departements-chefen vidare, på andragna grunder, föreslagit, bland annat, att de af Matros-korpsen för närvarande tjenstgörande Underofficers-korporaler eller gle matroser, som förut voro i åtnjutande af 4 sk. aflönings-förhöjning, skulle under oförändrad benämning förklaras Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 31 vara 1 sta klass matroser, med personel rätt att vara delegare i A.miralitetskrigsmanskassan; och att l:sta klass matroser kunde, i mån af behof, fördelas till tjenstgöring, på Underofficers-staterna.
Då föredragande
Statsrådet fann hinder möta för ifrågavarande statsanslags begagnande på det sätt, som af Rikets Ständer blifvit pröfvadt och fastställd t, kunde derifrån icke ledas den följd, att föredraganden borde föreslå medlens disposition för något annat ändamål, om ock detta stöde i nära förbindelse med det, som varit i Rikets Ständers beslut afsedt.
Det rätta i förevarande fall hade otvifvelaktigt varit, att, intilldess Rikets Ständer kunde bevilja anslag tili det förändrade ändamålet, låta anstå med den ifrågaställa regleringen i den del, som icke kunde ega full Öfverensstämmelse med hvad Rikets Ständer redan bestämt; ett uppskof, hvarför, vid ärendets föredragning under samma år, då riksmöte skulle börja, icke något väsendtligt hinder synes hafva varit att åberopa.
Om ock den af föredraganden föreslagna regleringen anses icke vara af beskaffenhet, att särskildt genom sina följder blifva klandervärd, finnes dock nu ett uppenbart afsteg- gjordt från en regel af den stora allmänna vigt, att dess åsidosättande icke bör i något fall lemnäs obemärkt. io. Angående behandlingen af ett mål rörande återställande af försuten tid till fullföljande af ett fordringsanspråk.
Uti ett i Statsråds-protokollet öfver Finans-ärenden den 7 November 1851 omförmäldt ärende, angående en hos Kongl.
Majit gjord underdånig ansökning, att Kongl. Maj:t täcktes antingen återgifva sökanden den af honom, jemlikt Kongl. Förordningen den 8 September 1824, försutna tid till utfående af ett fordringsbelopp hos kronan för verkställda förrättningar i dess tjenst, eller ock, om sådant icke kunde i nåder bifallas, frågan derom till Rikets Ständers pröfning öfverlemna, synes föredragande Statsrådet Herr Friherre Palmstjernas yttrande utmärka oriktig tydning af det Grundlagens stadgande i 18 § Regeringsformen, enligt hvilket alla ansökningar, ”att Konungen må återställa laga tid, som försuten är,” skola af Kongl.
Domstol upptagas och afgöras, och till följd af hvilket stadgande ofvanberörde ansökning, om den betraktades såsom innefattande en fråga, huruvida sökanden skulle återfå försuten tid att göra påståendet om kronans skyldighet till de äskade medlens utbetalning beroende på vederbörandes lagliga bedömande, skulle hafva tillhört Högste Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6.
Herr Statsrådets i protokollet anförda yttrande innehåller nemligen, alt han, ”med afseende å härvid förekommande omständigheter, i underdånighet tillstyrkte, det Kongl. Maj:t täcktes af gunst och nåd medgifva, att sökandens ersättnings-anspråk må, utan hinder deraf, att detsamma icke blifvit inom den i Kongl. Förordningen den 8 September 1824 stadgade preskriptionstid väckt, af vederbörande till pröfning upptagas, samt att sökanden derefter må komma i åtnjutande af den ersättning, hvartill, derest anmälan i ämnet blifvit inom behörig tid gjord, han, på grand af författningarne, kunnat anses berättigad.”
Då angeläget är, att ärenden icke varda handlagde i annan ordning, än Grundlagarne medgifva, har Utskottet funnit sig böra det af föredraganden i behandlingen af denna sak i ofvanberördé måtto begångna misstag anmärka. 11.
Angående pröfningen af en fråga om Lands kamer er ares rätt att låta sin reservation åtfölja Landshöfdings upprättade tjenste för slag.
Enligt hvad Statsråds-protokollet öfver Civil-ärenden den 1 Oktober 1851 utvisar, hade en Landskamererare i underdånighet klagat deröfver, att sedan Kongl. Majrts vederbörande Befallningshafvandes uppgjorda underdåniga förslag till återbesättande af en ledig kronofogde-tjenst blifvit, för erhållande af kontrasignation, till Landskamererare!! aflemnadt, utan att hans tanke i denna fråga blifvit af Landshöfdingen i länet infordrad eller fått till kansli-protokollet afgifvås, samt Landskamererare!), af sådan anledning, uti en till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ingifven skrift reserverat sig mot det upprättade förslaget, under anhållan, att som, i följd af Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes tillförene fattade beslut, att anteckning om anmäld reservation icke finge å utgående expeditioner göras, någon dylik anteckning icke kunnat af Landskamererare!) å det underdåniga memorialet verkställas, Kongl.
Majrts Befallningshafvande mätte låta nämnde reservation få remisshandlingarne åtfölja; så hade Kongl. Majrts Befallningshafvande resolverat, att nyss åberopade beslut i fråga om reservationer vid utgående expeditioner skulle lända Landskamererare!! till efterrättelse, i följd hvaraf hans skrift endast komme att läggas till Landskansliets handlingar; anhållande Landskamererare!!, det Kongl.
Maj:t, med ändring af denna Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 33 denna resolution, måtte i nåder föreskrifva, huru i framtiden borde i lika beskaffade fall förhållas.
Majrts Befallningshafvande häröfver blifvit hörd, yttrade Kammar-kollegium i afgifvet underdånigt utlåtande, att då uti 44 § af Landshöfdinge-instruktionen den 4 November 1734 vore föreskrifvet, att Landshöfdingen skulle hafva sig till hjelp en Landssekreterare och en Landskamererare, ”honom till bistånd i alla embetssaker,” hvilket innebure och alltid tillämpats så, att Landshöfdingen icke i embetet må företaga någon handling, utan att hafva hört och rådfört sig, efter ärendets beskaffenhet, med någondera af dessa tjenstemän, som delade ansvaret med honom, och i vissa fall med begge, enligt den klassifikation af ärendena, som funnes bestämd i Kongl. Fördelningen den 23 April 1752, alldenstund endast i förening med dem
Landshöfdingen utgjorde en embetsmyndighet eller vore Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, samt, i öfverensstämmelse med sistnämnde Författning, Landskamereraren, i fråga om ”förslager till sådana beställningar, hvarvid uppbörd eller räkningsgörande äro förknippade,” desto heldre måste yttra sig, som, när 1752 års Kongl. Fördelning utfärdades, det till och med var förordnadt, att de personer, hvilka till uppbörds och räkenskapstjenster blefvo föreslagna, skulle förut examineras och till deras skicklighet pröfvas af Landskamereraren, som stöde i ansvar och egde hafva inseende, huru de sina tjenster förrättade; så ansåge Kollegium Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes förfarande, att vid ifrågakomne förslagets upprättande icke tillkalla Landskamereraren eller inhemta hans mening, stå i fullkomlig strid med författningarne, som ingalunda läto Landssekreterarens och Landskamererarens biträde åt Landshöfdingen i embets-åtgärder bero på Landshöfdingen egen uppskattning af sitt behof deraf och sitt förtroende till dem, utan oförtydbart gjorde det till Landshöfdingen ovilkorliga pligt, att icke i något mål fatta beslut, utan att hafva öfverlagt med den föredragande och kontrasignerande tjenstemannen; och följde jemväl häraf, enligt kollegii tanke, obehörigheten af Kongl. Majrts Befallningshafvande, att i det mål, hvarom nu var fråga, hafva sökt undertrycka Landskamererarens åsigt och hindra den att komma till Kongl. Majrts kännedom, genom förbudet att låta reservationen bifogas expeditionen, heldst förslags-handlingarne voro ofullständiga om de ej buro vittne om alla de personers mening, som voro berättigade att vid förslagets upprättande deltaga.
Yid underdåniga föredragningen af detta mål har föredragande Statsrådet Herr Fåhreeus väl, lika med Kammar-kollegium, ansett, att Landshöfdingen, vid upprättande af ifrågakomne förslaget, bordt inhemta LandsBih. till R.
Prot. 1853—1854. 3 Sami. 4 Bäft. 5 34 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. kamererarens i länet mening; men då förfatlningarne icke gåfvo anledning dertill, att Landskamererare eller Landssekreterare, då han i något mål vore af annan mening, än den hvari Landshöfdingen stadnade, egde rättighet att låta sin reservation, genom särskild skrifvelses biläggande, åtfölja den från Landshöfdingen utgående expeditionen, och Kongl.
Maj;t alltså tillförene förklarat en så beskaffad reservation endast böra i länsstyrelsens protokoll intagas; fann Statsrådet den förda klagan öfver Landshöfdingen vägran att låta klagandens, såsom reservation mot förslaget, ingifna skrifvelse förslags-handlingarne bifoga, icke förtjena afseende.
I afseende på behandlingen af frågan om tillsättningen af den kronofogdetjenst, hvartill olvanomförmälda förslag var upprättadt, och hvilken tillsättning skedde den 5 September 1851, har Utskottet af Statsråds-protokollet för samma dag inhemtat. att Landskamererarens i förutnämnde underdåniga besvär åberopade reservation då blifvit till sitt innehåll inför Kongl.
Majit anmäld.
På de af Kammar-kollegium andragna grunder och enär någon i gällande författning meddelad föreskrift icke finnes, som kunde utgöra hinder derför, att Landskamrerares reservation vid Kongl.
Befallningshafvandes underdåniga utlåtande i ärende af förevarande beskaffenhet mä, jemte sjelfva utlåtandet, till Kongl. Majit i underdånighet öfverlemnas, anser Konslitutions-Utskottel, att föredragande Statsrådet i nu anförda rådslag ej uppfattat frågan från riktig synpunkt.
Om nemligen i författningarne saknas all särskild föreskrift i ämnet, stod ju det ena såväl som det andra af de begge motsatta alternativerna öppet för utöfningen af Kongl. Majlis boga rätt att bestämma, hvilketdera bör anses med författningarnes anda och mening och med samliällsinrättningens kraf mest öfverensstämmande; hinder mötte icke för meddelande af den utaf Landskamererare^ i underdånighet sökta allmänna föreskrift, ”huru i framtiden borde i lika beskaffade fall förhållas;” och denna förklaring hade, just i följd af den anmärkta saknaden af bestämd föreskrift, kunnat gifvas utan att innefatta någon förebråelse emot
Landshöfdingen för den nu öfverklagade åtgärden.
Således hade väl icke en principfråga af så stor vigt, som denna, bordt på det af föredraganden tillstyrkta sätt afvisas.
Och denna erinran gäller lika äfven om i föredragandens yttrande skulle ligga synnerlig och afgörande vigt derpå, att, i förevarande mål, Landskamereraren velat genom särskild skrifvelses biläggande framföra sin reservation; ty efter ogillandet af Landshöfdingens förfarande, att hafva utestängt Landskamereraren från tillfälle att i vanlig form lill protokollet vid förslagets upprättande anmäla reservationen, borde väl den af Landskamereraren till följd af sådant tvång anlitade, enda återstående utvägen af särskild skrifvelses inläggande, tiller - Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 35 kännas samma gällande kraft, som reservationens inrymmande i Landskansli-protokollet skolat ega.
Afsigten med de stadganden, från hvilka härledas
Landskamererares rättighet att anmäla sin från Landshöfdingen beslut skiljaktiga mening, — ändamålet af. de från lähs-styrelserna till Kongl. Maj:t ingående utlåtanden, som innefatta förslag till tjensters återbesättande, —beskaffenheten af Landskamererares verkningskrets, som bereder honom tillfällen att närmare lära känna de under honom lydande tjenstemäns skicklighet och lämplighet för deras platser, — uppmärksamheten derå, att
Landskamereraren står i närmaste ansvarighet för den betydliga penninge-uppbörd, sorn anförtros innehafvare af sådan tjenst, som den i detta särskilda ärende ifrågakomna — samt i allmänhet vigten för samhället att ärendena varda i all möjlig måtLo noggrannt och fullständigt beredda; — allt detta, vid betraktande jemväl deraf, att Landshöfdings sanna värdighet icke beror på blindt förtroende till hans ofelbarhet och således icke kan blifva minskad derigenom, att den i göromålen biträdande och för dem jemväl ansvarige embetsmannens gifna råd blifva samtidigt med Landshöfdingens egna utlåtanden framförda till Kongl. Maj:ts kännedom, synes hafva bordt hos föredragande Stats-rådet gjort sig gällande såsom skäl till annan behandling af förevarande ärende, än detsamma nu fått; och Utskottet anser således föredragandens förhållande rödja ett' verkligt förbiseende i detta fall af hvad till rikets sannskyldiga nytta hörer. 12.
Angående befordringslagarnes tillämpning vid tillsättning af en kyrkoh erde-beställning.