Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hecastus känner samvetsqval öfver sitt lefnadssätt och fruktar för den räkenskap han snart skall aflägga; han beder derföre sin supbroder Damon, sina fränder, sina barn, sin hustru att följa honom för att bistå honom inför den stränge domaren.
Men alla ursaka sig; till och med hans skatt, Plutus ”(talande ur en kista),” erkänner sin oförmåga att längre kunna hjelpa honom.
Hecastus tar afsked af de sina.
Mors kommer, och förfärad kallav H. på Virtus, som han älskat i sin ungdom.
Hon lofvar att för gammal vänskaps skull bistå honom, lofvar att söka Fides och råder H. att under tiden låta kalla en prest.
Presten efterskickas.
Virtus talar med Fides, men denna vill först se verkan af prestens besök;
”Bliffwer jag då dijt inviterat,
Skal han wäl snart warda salverat.”
Satan uppräknar Hecasti alla synder; men presten omvänder honom till tro på Christum.
Fides kommer och kör bort Satan.
Åter inställer sig Mors, och med biträde af presten, Fides och Virtus dör Hecastus en salig död.
Englaskaran säger sig hafva befallning att föra honom till paradiset.
Fränder, tjenare, hustru och barn klaga; presten tröstar dem och uppmanar dem till bot och bättring.
Öfversättaren är den i vår litteratur så olyckligt ryktbarblifne Sven Bryngelsson Dalius, af Stjernhjelm förlöjligad under namnet ”Latinska kapten” och af Dalin under namnet ”Salig Gubben,” sjelf i en tillegnan till Carl XI kallande sig ”Underdånigste ringe tjenstegubbe” och uti en dylik till Ulrica Eleonora ”En fattig Tro-undersåte och nu för tiden af fienden ruinerade Soldat,”
Han var född 1604 i prestgården
Öhr på Dalsland, studerade i Upsala 2 år, satt 3 år i kgl. kammaren och gick sedan i krigstjenst, der han användes som underofficer, regementsskrifvare och krigsrättsnotarie samt under Gustaf Adolfs tyska krig som uppbördskommissarie.
Hans märkligaste äfventyr under denna tid var, att han höll på att blifva lefvande begrafven i ett belägradt slott i Tyskland, i det han, uppbördskommissarien, antogs vara död af svält.
Till Sverige återkom han 1639 och afslog då en kallelse att blifva prest; han blef i stället kapten i danska fejden 1644, der han höll sig mycket tappert.
Efter erhållet afsked lefde han länge och gladlynt i sin födelseort; var gift två gånger och dog 1693 i hög ålder.
Han har sjelf i vers beskrifvit sin lefnad, samt utom Hecastus utgifvit arbeten, hvilkas titlar finnas hos Hammarsköld.
Beträffande hans skaldevärde kan om honom i korthet sägas, att han hörde till den klass af ”litteratörer,” hvilka utan att ega fantasi falla offer för en obetvinglig rimlusta.
Ämnet i Hecastus är ofta behandladt.
Den älsta kända bearbetningen är den engelska moraliteten Every Man, tryckt under Henrik VII:s regering år 1502482.
År 1539 utgaf Georgius Macropedius (Langeveldt), en flitig skolkomediförfattare och rektor först i Herzogenbusch, sedan i Lüttich och slutligen i Utrect, (✝ 1558 i hög ålder), en komedi, benämnd ”Hecastus”483
Den var skrifven på latin och uppfördes 1550 i Nürnberg.
På tyska blef den öfversatt af Laurentius Rapholt 1552 och af Josias Schreckenberg 1589.
Hans Sachs skref en Hecastus 1549, och då denna i det allra närmaste öfverensstämmer med Sveno Dalii Hecastus, och denna åter uppgifver sig vara en öfversättning af Macropedii och Rapholts komedi, så måste äfven Hans Sachs’ arbete vara en efterbildning af Macropedii.
Vidare omnämnes en tysk Hecastus af obekant auktor, tryckt i Nürnberg 1552 och der af några skolgossar uppförd, hvilken komedi förmodligen är Rapholts ofvannämnda öfversättning.
Slutligen har man en Hecastus, skrifven af Heinrich Petrus Rebenstock och tryckt i Frankfurt 1566.
Beslägtade med dessa och af ungefär samma innehåll äro: ”Homulus” af Jasper v.
Gennep (Cöln 1540), ”Homulus” af Peter van Diest, en ”Homulus” 1569, ånyo upplagd 1665 och 1669.
Äfven danska litteraturen har en öfversättning af Hecastus, gjord i början af 1600-talet.
Macropedius är sålunda fadren till den rika Hecastilitteraturen i Tyskland.
Men då hans Hecastus med hänseende till det hufvudsakliga innehållet, om än icke i detaljer, sammanstämmer med Every Man, och då orden Hecastus och Every man betyda båda: hvar och en; så kan man med skäl förmoda något samband dem emellan.
Tieck och Gervinus, hvilka båda icke aktgifvit derpå, att Macropedii skådespel är äldre än Hans Sachs’, utan antaga den sednares Hecastus vara den älsta i Tyskland, förmoda att denna och den engelska moraliteten hafva ett gemensamt latinskt original.
Grässe deremot anser den engelska vara originalet för Macropedius.
Men har Sven Dalius rätt i sin uppgift — vi hafva dock icke funnit den hos någon annan —, att Joh.
Reuchlin redan 1497 uppfört en Hecastus i Heidelberg, så hafva vi här en bearbetning, vida äldre än både det engelska och latinska skådespelet, och möjligen är detta det sökta originalet484.
En så omtyckt dikt kunde icke sakna all poetisk förtjenst, och med rätta lofordas den af Tieck för den lyckligt genomförda tanken, styrkan i dess bilder och framställningens sanning, egenskaper, hvilka äfven förråda sig i den svenska öfversättningen, trots det tvungna i ordvändningarna och det med främmande ord belastade språket.
Det vill synas som hade Dalius ernat sitt arbete till en andaktsbok.
Det tredje öfversatta skådespelet från denna tid har till original ett arbete af den bekante skolkomediförfattaren Nicodemus Frischlin.
Rebecca En ny och Andeligh Comoedia.
Tagen aff den första Mosis Bookz 24 Capitel, först skrifvin på Latin aff Nicodemo Frischlino, och nu verterad kortare sammandragen och på Swenska rijm uthsatt aff Jahanne Beronio, Scholæ Sudercop. Conrectore.
Hvilken bleff agerat i Söderkiöpingh d. 25 Sept.
Åhr 1674.
Linköping 1674.
Stycket har 7 akter, prolog och epilog; prologen redogör som vanligt för innehållet, och epilogen framställer de moraliska lärdomarna.
Abraham, nedtryckt af ålderdom och sin hustrus död, kallar till sig Eleasar och yppar sin afsigt att låta Isak gifta sig, på det att det löftet måtte fullbordas, att af hans säd skall försonaren komma.
Eleasar föreslår någon af landets rika och dejliga döttrar, men Abraham menar, att en ung dräng bör se på annat.
”Stor slächt, promotion och högt svågerlag,
På det leker hogen i denna dag
Men froomhet, dygdh och gudfruchtigheet,
Tucht, ära, ynnest och vänligheet
Det settes baak effter och föga achtas.
Han anför Ismaels exempel, som gift sig med en qvinna af landets barn och blifvit förledd till afgudadyrkan; han påminner om Loth och Adam, hvilka båda blefvo bedragna af qvinnor.
Förvånad öfver Abrahams stora vishet, utbrister Eleasar:
”Det ähr en visshet och iag må bekänna
At strax så kunna till Exempel renna.
Slutligen förtror Abraham honom, att han utsett en af sin frände Bethuels döttrar till maka åt Isak, och han ber Eleasar med en ed förbinda sig att resa till Mesopotamien och fria för Isak.
Eleasar råder att skicka Isak sjelf; men derom vill den gamle ej höra talas; Eleasar lägger handen under Abrahams lår, denne förestafvar och Eleasar eftersäger edan.
Eden är på prosa och slutar med:
”Så sant mig Gud hjelpe!” Eleasar tager afsked och Abraham ber till Gud för honom.
Englarna sjunga en hymn i 6 versar på melodien: ”Ett ädelt blod från Engeland.”
Andra akten (Bond-akten).
Bönderna Joga och Tore tala i dialektspråk om sina vedermödor; herremannen tvingar dem att hvarannan dag arbeta på gården och två dar i veckan gå skall på jagt, så komma utskrifningar till kriget och slutligen taga fogde och länsman på gästningar det lilla de hafva qvar.
De söka dock vid tillfälle att taga sin skada igen.
Tore berättar, att när vid Olsmässan födan tryter, så lurar han borgaren i staden genom att af honom tillbyta sig sill, fläsk och salt mot utlofvad spannemål, som borgaren aldrig får.
Joga hade äfven gjort försök att lura stadbon, ehuru det slagit mindre lyckligt ut; han lade färskt smör ofvan på gult och grönt smör och bjöd det så ut till salu, men borgaren stack ett jern ner i smöret, och när han då kände stanken, ville han skicka efter ”vakten och bysvännen,” och endast med möda kom Joga undan, lemnande smöret och pengarna i sticket.
Ismael harmas öfver att hans tjenare Syrus, Cham och Labrax ej ännu kommit med bönderna, som skola gå skall.
Då tjenarna slutligen anlända, klaga de öfver böndernas trockhet.
Ismael säger: ”Bonden är en luur och sällan from,” samt utsätter en annan dag för jagten.
Abraham uppmanar
Isak att gifta sig, och denne invänder, att det icke skickar sig att gifta sig nu, då knappast mer än 4 år gått till ända efter modrens död.
Det ähr nog sörgt, lät sorgen fara, Wij wilie icke sådanna som hedningar wara, The där om sina döda hafva inthet hopp, At själen lefver och kroppen står opp.
Och weet jagh om din modher wor’ i lifwe, Hon skulle också thet samma rådet gifwa.
Jag hörer thet och lärer allt meer.
Men om min ålder hvad synes ehr?
Ähr icke then nästan förringa
Och bråt för migh än taga qvinna?
Neij tu äst en man om 40 åhr, Mången ähr som förr till gifte går, Somma årka intet till 20:de bijda
För än the til thetta ståndet skrijda”485.
På Isaks förfrågan om den utsedda makan får han veta, att Eleasar redan är sänd efter henne.
Abraham ber
Isak tänka på saken, medan han går ”bort så sakta.”
Isak gör så och finner fadren handlat klokt.
”Jag ångrar ej min lydna
Som jag min far bewist.
Mitt hufvud är thet en prydnat
Och ähran min een priiss.”
Eleasar, kommen till Charras, beslutar stanna vid brunnen utanför staden, görande som de, hvilka ”gå efter hafvet och följa ån hvart hon rinner.”
Rebecca kommer till brunnen får se den främmande och blir
”så full med fruchtan
Så att benen under migh buchta.”
Cario, Eleasars tjenare, gör honom uppmärksam på Rebeccas skönhet.
På Eleasars begäran gifver hon honom vatten, vattnar ock hans kameler, säger sin fars namn och får af Eleasar armband och ring samt beder honom välkommen till fadren.
Bethuel är mycket förvånad att höra, det hans farfars bror, gamle Abraham, ännu lefver; han låter kalla sin son Laban, uttalar sin förundran öfver att Abrahams tjenare dit anländt och ber
Laban bjuda honom in, samt gifver ännu engång luft åt sin förundran öfver tjenarens ankomst: ”det betyder något.”
Eleasar välkomnas och framställer sitt ärende, innan han vill förtära något.
Bethuel rådgår med hustru och son, och då de tillstyrka, inkallas Rebecca.
Hon samtycker att räcka Isak sin hand, och efter förlofningen gå alla att äta.
Femte akten (Bondeakt).
Ismael uttalar sin förtrytelse deröfver att Isak skall efter fadren få allt, men han sjelf intet, och tillskrifver detta Eleasars intalan, ty sjelf är gubben Abraham som ”en rutten stubbe.”
Han hotar att hugga Eleasar så ”små som kol” och frågar sina tjenare, hvad de tänka om saken.
De förklara, att
Ismael tillbakasättes på grund af förtal och afund, emedan han är qvickare till jagt och andra Exercitier, men
”icke kan gå som en munck och skugga
Och alltijd sittia i booken och glugga.”
Hans tjenare Cham råder honom att emellertid förströ sig och bortdrifva sin melankoli med musik, jagt eller kortspel och ”alboffwerij (?).”
Ismael beslutar att jaga, bönderna framkallas, och Ismael förebrår dem deras försumlighet; men Joga invänder, att de kunna hafva annat att göra än ständigt ”ränna i skogen.” Ismael blir vred och kallar Joga en ”gammal fähund.”
De jaga, men få intet villbråd.
Isak, plågad af kärlek samt af längtan efter Eleasars återkomst, går ut att spatsera.
Eleasar tackar Gud för sin lyckliga återkomst.
Rebecca ser en man gå af och an, som om han vore ängslig, och frågar Eleasar hvem det är; sedan hon för honom utpekat mannen, igenkänner han Isak.
Rebecca höljer sitt ansigte af blygsamhet.
Eleasar och Isak hälsa hvarandra, och den sednare säger till Rebecca:
”Ach hör, Rebecca kiära, Statt upp och war ej seen; Tu äst blifwen min ähra, Min roos och lilliegren.
I min fambn iag tigh tager, Kiärleken är så stoor, Som iag nu til tig drager, At ingen kan thet troo.
Tu äst min lust, den enda, Itt liiff vthi min krop, Ehwart iag migh wil wända Ästu min tröst och hopp, Min Cron’, min fröjd och hjerta, Min skatt och stora löhn, En glädie i al smärta, Tu ängel, tusänd skön.
Isac tu äst min herre, — — — — — — — — Min wähn och lilla fahr.
Uti titt wåld iag gifwer Min enda sol och borgh, Mig sjelf, och tigh städz blifwer Lydig i lust och sorg.”
Derpå gå de in till Abraham, och Cario berättar åskådarna, att de ej mera komma igen, ty bröllop skall firas derinne, och gästerna äro redan samlade.
Akten slutar med en af englar sjungen kör på melodien: ”Är någon till att finna.”
Sjunde eller sista bondeakten.
Joga kommer från brölloppshuset; han hade blifvit satt att köra ut hundarna, när de ”f—e under bole,” en stund höll han ut med detta uppdrag, men slutligen gick han sin väg och kom till ett bord vid dörren som kallades ”snorken;” der stannade han, till dess han blef full som ett svin, då han blef utburen på gården.
Tore hade varit satt att tappa öl och vin, hade äfven blifvit full, lemnat sysslan åt sin hustru
Maria samt lagt sig att sofva, men funnit, då han vaknade, hustrun full och ölet rinnande ut ur tunnan.
Maria råder till att uppfriska sig med en ”kappe Brännevin.”
Hon sändes att hämta den och derpå dricka sig alla tre fulla för andra gången.
Maria tar sin man i famn och vill kyssa honom:
”Jag tör fälle susa dig engång.”
Tore frågar, om käringen är galen, efter hon vill klifva på honom då folk ser på.
Joga tar då fatt på Maria, dansar med henne och kysser henne på munnen; deröfver blir Tore vred och vill slåss.
Joga förklarar sig ej vara rädd, och Maria menar sådant vara ingenting att bry sig om, ”han fick inte wäta men (mer än) halfva läpen.”
Under det de slås, går förhänget ned.
Såsom på titelbladet angifves, är Frischlins latinska komedi betydligen förkortad och sammandragen.
Af flera dialoger har Beronius gjort monologer (t. ex. I. 1); flera scener äro sammanslagna till en (5:te och 6:te scenerna i originalets andra akt bilda 1:a scenen i öfversättningens tredje, och 4:de scenen i originalets i tredje akt samt 1:a och 2:a i fjerde akten utgöra tillsammans 3:de scenen i öfversättningens fjerde akt o. s. v.); en och annan scen är utesluten, och i allmänhet är den latinska textens innehåll i större korthet återgifvet, hvilket äfven synes af det ofvan meddelade profstycket.
Men denna sträfvan att sammandraga har dock icke hindrat öfversättaren att göra åtskilliga tillägg af egen uppfinning.
Så äro de englahymner, hvilka afsluta första och sista akterna, af honom inlagda, och bondscenerna hafva ingen motsvarighet hos Frischlin.
Med undantag af dessa scener har förf., ehuru alltid förkortande och sammandragande, temligen noga i handlingens gång följt sitt original, och enskilta löjligheter i den svenska ”Rebecca” äro rena lån från den latinska.
Så är det Frischlin, som då han velat framställa Isak som ett mönster för sonlig lydnad och fromhet, i stället gjort honom till en enfaldig, viljelös stackare.
På samma sätt har Abraham, den lifserfarne vise, blifvit en raddotterande gubbe.
Äfven i ”Rebecca” omväxla på några ställen friare versarter med knitteln.
Versifikationen är ojemn, och språket mer än i något annat stycke uppblandadt med en massa latinska ord; Abraham säger till Eleasar:
Eleasar tin stora trohet mig förobligerar
Att iag nu ingalunda difficulterar m. m.
Ofta påträffas ord sådana som: continuera, dubitera, disponera, fortunera, tractera, jactera, suputera, consens, promotion, m. fl.
Bondscenerna bilda här ett ordentligt mellanspel, som endast helt lösligt sammanhänger med hufvudhandlingen.
Detsamma är förhållandet med tvenne andra äldre finska komedier, Chronanders ”Surge” (1647) och ”Belesnack” (1649).
Sådana burleska bondemellanspel förekomma kring 1630-talet i Tyskland, ja påträffas redan i slutet af 1500talet486.
Äfven i Danmark finner man dem understundom, första gången 1630 i en ”Josephs Historia”487.
Bruket af dessa mellanspel eller, såsom de hos oss kallas, bondeakter kan sålunda hafva varit utifrån infördt; men för vårt drama hafva de en helt annan betydelse, än för det utländska.
Då i tyska dramer dylika scener väl emellanåt påträffas, men i allmänhet under 17:de århundradet den egentliga lustigmakaren der utgöres af narren, som under olika namn förekommer, så finnes deremot endast ett par svenska skoldramer, uti hvilka narren uppträder, hvaremot bondscenerna finnas inflätade i alla stycken från seklets början, med undantag af tvenne Messeniska stycken, Chærberii och Dalii öfversättningar samt Hans Oloffssons ”andliga tragedia,” i hvilken sednare dock något ”korttwijl” uppfördes emellan akterna.
Vi vilja icke bestrida, att ursprungliga afsigten med införandet af dessa scener varit att väcka löje.
Kanske till och med äfven att skolkomediförfattarne ansett sig af dem kunna betjena sig för det didaktiska ändamålet, i det att böndernas råhet, okunnighet och tölpaktighet genom motsatsen kunde bevisa nyttan af lärdom och hyfsade seder.
Men obestridligt är, att, såsom vi ofvan (sid. 307) yttrat, härigenom ett nationelt element inkommit i våra dramer, och att dessa scener lemna månget bidrag till kännedomen om svenska allmogens seder och sociala tillstånd under denna tid.
I Messenii ”Disa” äro bönderna införda endast för att å ena sidan åskådliggöra hungersnödens fasor och å den andra för att tjena till åtlöje.
Men i de öfriga Messeniska stycken, der bönder uppträda, framstå bönderna icke såsom suckande under ett outhärdligt ok, utan mera som afkomlingar af den fria svenska Odalmannen, som sjelf hade en röst med vid frågan om det allmännas väl och ve.
I ”Judas
Redivivus” börja klagomålen öfver bondens träldom, klagan öfver skjutsskyldigheten, herregästningen, knektarnes våldsamheter.
Om man undantager Prytz’ dramer, deri på grund af ämnets beskaffenhet den nyssnämnda Messeniska framställningen af bonden är den rådande, så hör man i de öfriga dramerna under århundradet blott den förtrycktes klagan eller hans bittra skämt öfver förtryckarna.
I ”Troijenborgh” liksom här i ”Rebecca” uttalas frälsebondens harm öfver hans slafveri under herremannen, och bönderna tecknas sådana som de under ett dylikt tillstånd nödvändigt måste blifva: ovilliga, tredska, baksluga, slafvar under den råa njutningen, misstrogna mot de högre stående klasserna, gifvande sin ovilja mot dem luft i en bitter ironi, den förtrycktes enda vapen.
Äfven hos Brask jemrar sig bonden öfver de ökade pålagorna, öfver skjutsning, gästning och soldaternas våldsamheter, och han skildras såsom sökande sin tröst i råa sinliga njutningar.
Starkast ljuda dock klagoropen i de finska skådespelen, liksom äfven de der befintliga målningarna af bondens tillstånd äro de mest upprörande; mera än i moderlandet synes bonden der hafva varit hemfallen under tjenstemännens godtycke.
Mellanspelet i ”Rebecca” är väl genom Ismael anknutet vid hufvudhandlingen, ehuru man rätteligen kan säga, att Ismael sjelf har med denna handling intet att beställa.
Tvenne af dessa scener (II.
1. och VII. 1.) äro använda som slutscener i en slags bondekomedi från 1690, som möjligen varit begagnad som efter- eller mellanspel.
Vi hafva icke varit i tillfälle att taga kännedom om den; men Klemming angifver dess titel sålunda: ”Ett mycket Lustigt och Kortwilligt Tidfördrijf, Hvilket någre kortwillige Danne Män hafwer Agerat sig emellan om mångahanda Discurser”. (1690)488.
En fjerde öfversättning från detta århundrade är ett i Nyköping uppfördt skådespel af den ofta omtalte Cornelius Schonæus.
Det finnes otryckt på Linköpings gymnasibibliotek och har till titel:
Vitulus.
Thet är en lustigh
Fabula om en bonde, benämdh Coræbus, som bleff bort såld för en kalf, i Comædiæwijsz stält på Latijn aff Cornelio Schonæo och nu på Swänsko verterat af Christophore Moræo, Scholæ Nycopensis ConRectore.
Klemming anser öfversättningen vara från 1685.
Stycket har 5 akter, prolog och epilog, och att det uppförts, synes deraf, att de spelande skolgossarnas namn finnas antecknade489
Dessa äro de enda kända skolkomedier, som äro oss från detta århundrade bevarade, med undantag likväl af de i Upsala uppförda.
Men om dem vilja vi tala i sammanhang med skolkomediens slutliga öden i Sverige, emedan de visa denna komedis öfvergång till det s. k. regelbundna dramat.
Dessförinnan må vi egna någon uppmärksamhet åt de i Finland uppförda skoldramer.
Skoldramat i Finland.
Lärometoden vid de finska skolorna var densamma som vid de svenska, och man skulle deraf vilja sluta, att äfven i Finland ungdomen af gammalt öfvats i dramatiska spel.
Men de första underrättelser om sådana äro dock samtidiga med upprättandet af Åbo universitet; och då man känner, att finska läroverken voro i stort lägervall, när Pehr Brahe d. y.
1637 emottog generalguvernörskapet öfver provinsen, så är det troligt, att först med ny ordnings införande i undervisningsväsendet komedispelandet blifvit upptaget.
Pehr Brahe, från och med hvars styrelse
Finland kan räkna en ny tidpunkt för sin utveckling, lät sig synnerligen angeläget vara att befrämja upplysningens och bildningens spridande; nya skolor anlades, de gamla reformerades eller återupprättades, och i Åbo grundades ett finskt universitet.
Brahe var sjelf en älskare af dramatiska öfningar, och det är derföre icke osannolikt, att det var på hans tillskyndan, som högtidligheterna vid uniafversitetetsinvigningd.17Juli1640afslutadesmedett studenterna uppfördt skådespel, den första kända dramatiska föreställning i Finland.
Det skådespel, som då gafs, var Studentes, förmodligen Stimmelii ofvanomtalta stycke490, ty det angifves hafva handlat om det akademiska lifvet och framställt, ”huru somliga föräldrar visa sig mycket knappa att bestå penningar åt sina söner, hvilka då gemenligen blifva flitiga; men andra bestå dem allt hvad de åstunda, genom hvilken obetänksamma frikostighet sönerna blifva försumliga, ohörsamma och förlorade: huru somliga ynglingar slå sig till yppighet, spel och andra laster samt blifva förderfvade: men andra beflita sig om vetenskap, dygd och gudsfruktan samt blifva berömliga och ypperliga män.” Stycket, som gafs under inseende af prof. Wexionius och i närvaro af en stor samling adliga, prester, lekmän och damer, emottogs med lifliga bifallsyttringar491.
Det vill nästan synas, som hade denna komedi väckt håg för dramatiska nöjen, på samma gång den gifvit uppslag åt den praktiskt-moraliska rigtning, som sedan i allmänhet utmärkte det finska skoldramat.
Redan följande året d. 3 Mars blef i akademiska konsistorium ”talat om Comedier och promotione,” och d. 22 Maj s. å. hade de akademiska fäderna att afdöma några klagomål af en rådman och en skomakare, hvilka båda fått sina fönster inslagna af tre studenter, som varit ”larvatores i nästholdne Comoedia.”
Larvatores dömdes till skadeersättning och böter, och beslöt konsistorium, att ”när framdeles någon Comoedia ageras, skola larvatores warnas att ej göra någon en oförrätt, om de vilja undfly straff”492.
Alltid var man väl icke så noga i valet af skådespel; och Consistorium Ecclesiasticum tyckes hyst betänkligheter i saken, hvilket synes af följande anteckning i dess protokoll för d. 6 Mars 1645: ”Påminte H. h.
Biskopen om sådana ovanliga Comedier skola afläggias.
Ingen heller Comedia för än den in Consistorio är beviljat”493.
Förmodligen hafva väl dessa ovanliga komedier varit verldsliga dramer, utan moralisk syftning.
Det älsta kända finska skådespel förskrifver sig från 1647 och är författadt af Jacobus Petri Chronander.
Han var född i Westergöthland, troligen i början af 1620talet, och inskrefs som student vid Åbo Universitet 1643, der han synes hafva ådragit sig mer än vanlig uppmärksamhet, enär han bland sina gynnare räknade den mägtige hofrättspresidenten, riksrådet Jöns Kurck, professor Wexionius samt assessoren Petrus Vigelius.
Chronanders studier voro juridiska, och år 1651 disputerade han för juridisk grad under Wexionius (då adlad Gyllenstolpe).
Han skall ock hafva blifvit utnämd till Juris doctor utan promotion.
Sedan han en tid varit justitiæ administrator i Pommern, blef han d. 22 Dec. 1660 häradshöfding på Gottland och följande året derjemte Wisby stads president, hvilken plats möjligen varit ett öfverborgmästareembete.
År 1667 anhöll han om befrielse från presidenttjensten på grund af svårigheten att sköta båda sysslorna; hans anhållan beviljades visserligen, men han synes dock först 1669 hafva fått en efterträdare på denna plats.
Hans domsaga delades sedan i tvenne, och han sjelf behöll ”södra befallningen.”