Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Katholska lärans dogm om äktenskapets ©upplöslighet utöfvat på Frankrikes och andra Katholska länders lagstiftning, angående äktenskapsrätten, äfvensom den allmänna olikheten i seder och uppfattningen af familjen fvets betydelse göra dessa främmande lagar till eu föga lämplig förebild för den Svenska familjerätten.
På de af Utskottet härmed anförda skäl får Utskottet vördsamt tillstyrka, att Herr Hiertus ifrågavarande motion icke mätte uj Rikets Ständer bifallas.
K e s e r v a t i o n e r: äro anmälda af Herr Henschen och Herr Bovin; hvarjemte Herr Lemchen begärt att få antecknadt, att han icke deltagit i ärendets behandling hos Utskottet.
STOCK HOLM, tryckt hos J. & A.
Rits, 1865.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 8.
1 Hl:© 8.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring i lagens stadganden angående giftorätt i bo. 10 Kap. 2 § Giftermåls-Balken har genom Kongl.
Maj 1845 erhållit följande lydelse: “Man och hustru hafva giftorätt till hälften hvardera i all den lösa egendom, samt den fasla egendom i stad, eller å stadens mark, som de ega eller ega få, så ock den fasta egendom på landet, hvilken de i hjonalag afla tillsammans.
I den lasta egendom på landet, som man eller hustru före eller under äktenskapet ärft, eller förut förvärft, eger ej andra makan giftorätt; dock vare all årlig ränta och afrad deraf under lösören räknad.
Varder under äktenskapet egendom, genom gåfva eller testamente, till ena makan gifven, med vilkor, att den honom eller henne enskildt tillhöra skall; i den egendom njute den andra makan ej eller giftorätt.41 Nu har Riksdags-fullmägtigen Per Olof Hörnfeldt från Wester-Norrlands län i en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion iörnyat ett af honom vid sisthållna. riksdag framstäldt förslag att, med upphäfvande af nämnda och öfriga §§ af samma kapitel, 1 § al detsamma måtte komma att lyda som följer: “När man och hustru äro sammanvigda, då eger hvardera giftorätt till hälften i såväl den lösa som fasta egendomen i boet»; och Utskottet går att härmed öfver detta förslag afgifva sitt utlåtande.
Vid jemförelse emellan den gällande lagens text och det af motionär, n föreslagna stadgandet visar sig, att han dermed hufvudsakligen åsyftar den förändring, att ärld eller före äktenskapet förvärfvad fastighet å landet, som nu är från makarnes egendomsgemensamhet undantagen, skulle komma att utgöra föremål för giftorätt.
Det må vara, att detta undantag ursprungligen haft sin grund i omsorgen att hos slägten bevara arfvejorden, och att detsamma med arfvejordssystemets öfvergifvande förlorat sin ursprungliga rättsgrund; vid undersökning af källorna för 1845 års lagstiftning angående arfs- och giftorätten, finner man likväl obestridliga bevis, att, då ifrågavarande undantag bibehölls i lagen, detsamma erhöll en helt annan och ny grund än den förutvarande.
Man har nemligen äfven här i landet under sednare tiBih. till B.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 3 Haft. 1 2 Lag- Utskottets Betänkande N:o 8. der allt mera börjat inse, att egendomssamfälligheten makar emellan icke är något väsendtligt moment i äktenskapet, samt att densamma icke sällan, och särdeles i fråga om ingåendet af äktenskap, motverkar äktenskapets rent sedliga ändamål, i det att det frivilliga samtycke, som utgör äktenskapets första vilkor, lätteligen kommer under inflytande af ekonomiska beräkningar.
Långt ifrån att, på sätt motionären förmenat, split och tvister inom familjen skulle förekommas genom giftorättens utsträckning till sådan egendom, som för närvarande ej är föremål för densamma, skulle derföre ändamålet snarare kunna vinnas derigenom, att hvardera makan bibehölle all den egendom, han eller hon före äktenskapet innehaft eller under detsamma ärft, och att endast afkomsten eller den under äktenskapet förvärfvade egendomen blefve gemensam tillhörighet.
Det torde endast hafva varit de praktiska svårigheterna vid tillämpningen af en sådan lagstiftning, som hindrat
Lag-komitéen att föreslå en förändring i dylik syftning.
På sätt Lag-Utskottet vid sfsthållna riksdag erinrade, har Lag-komitéen i detta ämne yttrat: att, när bolaget emellan makarne uppkomme, så vore det icke egentligen sjelfva de ömsesidiga insatserna, som borde sammanblandas, utan endast förkofringen eller hvad under äktenskapet förvärfvades, som skulle utgöra det samfälda boet; att man skulle kunna lämpa detta förhållande äfven till penningar eller annan lös egendom, som hvardera sidan vid äktenskapets början medförde, om det gåfves en möjlighet att med säkerhet urskilja beloppet deraf, hvilket åter, i fråga om fast egendom, vare sig å landet eller i staden, icke mötte någon svårighet; samt att, då man följaktligen måste låta ankomma på de bestämda formaliteter, under hvilka förord ega rum, huruvida, hvad af hvardera maken enskildt i lös egendom införes, må kunna från samfälligheten skiljas, man deremot vore oförhindrad att bibehålla det ursprungliga förhållandet makarne emellan i afseende på fastighet.
Till följd häraf föreslog Lag-komitéen, att äfven ärfd eller före äktenskapet förvärf vad fastighet i stad skulle från egendomsgemensamheten undantagas, — en ytterligare inskränkning i giftorätten, som väl icke år 1845 blef genomförd, men för hvilken goda skäl kunna anföras, och som står i uppenbar motsats till motionärens förslag.
Vidare kan erinras, att i främmande länder, t. ex.
Frankrike, der lagen lemnat makarne öppet att genom äktenskapskontrakt bestämma sina egendomsförhållanden, man mindre ofta väljer det system, under hvilket den lagbestämda giftorätten eger rum (le régime en communauté), än dess motsats (le régime dotal), samt att, äfven enligt det förstnämnda systemet, makarnes ärfda eller före äktenskapet förvärfvade fastighet är från egendomsgemensamheten undantagen.
Af alla dessa omständigheter finner Utskottet full anledning att upprepa det af Lag-Utskottet vid sisthållna riksdag om motionärens förslag yttrade omdöme, att dess godkännande icke vore ett steg framåt utan ett tillbaka, och att vid en i framtiden möjligen skeende förändring i ifrågavarande stadganden, lagstiftningen sannolikt komme att gå i en rigtning alldeles motsatt den, som motionärens förslag utvisar; och får derföre vördsamt hemställa, att Pakets Ständer måtte lemna ifrågavarande motion utan vidare afseende.
Stockholm den 15 December 1865. Lag-Utskottets Betänkande N:o 8.
3 Reservationer: af Professoren, Doktor Flensburg, sorn instämmer i det slut, hvartill Utskottet kommit, emedan den föreslagna förändringen icke för närvarande synts honom vara af behofvet påkallad; hvaremot Professoren icke kunnat gilla Utskottets yttrande, att lagstiftningen framdeles bör gå i en rigtning, motsatt den, som motionärens förslag utvisar. af Riksdags-fullmägtigen Josef Smedberg från Elfsborgs län, med hvilken Per TjernlundTrän Westei--Norrlands län sig förenat: »Ehuru jag inom Utskottet icke ansett mig böra obetingadt yrka bifall till motionärens förslag, har jag likväl funnit omständigheterna påkalla en förändring i lagstiftningen angående makars giftorätt i bo.
Väl är i 7:de § af 11 Kapitlet GiftermålsBalken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 19 Maj 1845, stadgadt huru vederlag eller ersättning bör gifvas om, under äktenskapet, den ena makan säljer den andras enskilda odaljord till enderas eller beggederas nytta, men derigenom är ingen rätt till ersättning medgifven åt den make, som, sjelf eller genom sin målsman, före äktenskapet försålt eller vid arfskifte tagit lösen för sin odaljord, oaktadt denna köpeskilling eller löséö kort derefter införts i boet, utan blifver denna tillgång såsom lösören ansedd, hvari den andra makan undfår hälften i giftorätt.
Om nu sistnämnda maka eger sin odaljord qvar och använder den andras fastighetsmedel till förbättrande af sin enskilda jord samt dör utan att hafva hunnit förordna om efterlefvande makans rätt, så inträffar den omständigheten, att den, som infört penningar, de der voro för odaljord erhållna, går miste om all giftorätt deri, — hon bekommer icke ens hälften tillbaka, utan detta öfvergår till den aflidnes arfvingar, hvars fastighet vunnit dubbelt högre värde.
Ingen lärer kunna försvara att någon rättvisa ligger häruti.
Så länge 2 § i 17 Kap. Ärfda-Balken qvarstod, kunde denna orättvisa någorlunda förekommas, ty med tillämpning af samma lagrum bestämdes då alltid vederlag eller surrogat i lösören för de medel, som den ena makan infört och hvilka kunde styrkas hafva utgjort köpeskilling eller lösen för fast egendom; och ännu lefver allmänheten i den tron, att detta är det lagliga, emedan det är stor rättvisa, och. derföre uppgöras många bodelningar och arfskiften ännu efter denna grund; men der en egennyttig arftagare, eller en förmyndare, som ej vågar göra några eftergifter, om än aldrig så billiga, klagar öfver ett sådant skifte, så blifver det, såsom saknande »laglig grund», upphäfdt och hvad som är billigt måste vika för hvad som är »lagligt»; — men hvarföre bör icke lagen vara sådan att den godkänner hvad som folket erkänner vara rättvist och billigt?
Under öfverläggningen i Utskottet förnekades visst icke detta, men säger man:
Testamentsrätten lemnar makarne utväg att sjelfva reglera och bestämma hvarandras rättigheter.
Detta är godt och väl, men huru ofta dröjer man icke med testamente intill dess det är för sent?
Dessutom äro dylika handlingar underkastade klander och kunna för ett ringa formfels skull blifva efter en lång och kostsam rättegång ogillade och den aflidnes yttersta vilja således tillintetgjord.
Voro dylika handlingar icke underkastade klander och således fullt betryggande, så vore skäl att upphäfva alla lagstadganden angående giftorätt och låta denna bero på den enskilda.omtankan, hvilket utan tvifvel vore mycket bättre, emedan man då icke litade på att lagstiftaren sörjt för deras rätt, utan väcktes till omtanka om bestämmande deraf sjelf i rättan tid, hvilket ock lärer vara afsedt i franska lagstiftningen. 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 9.
På grund af hvad jag au anfört, hemställer jag att Rikets Ständer ville till Utskottet återremittera betänkandet i ändamål, att Utskottet måtte utarbeta ett förslag till ändring i nu gällande lag angående makars rättigheter i bo, hvarigenom ersättning medgåfves för de fastighetsmedel, som endera elier båda makarne hafva i gemensamt bo infört». fEso 9.
Ank. till Exp. Utsk den 15 Dec. 1865, kl. 6 e tu.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af Kongl.
Förordningen den 24 September 1861, angående vård af död mans bo.
Genom ofvannämnda Kongl. Förordning ar stadgadt, bland annat, att, när dödsfall timar, vårdnaden om boet i allmänhet skall åligga efterlefvande make eller närmaste arfvinge, men att, om någon sterbhusdelegares vistande är okändt elier så fjerran, att säkert bud ej kan, inom bouppteckningstiden, till och ifrån honom komma, det skall af annan sterbhusdelegare eller den, som boet i vård bäfver, anmälas hos Rätten, som nämner god man att vårda den frånvarandes rätt, till dess han sjelf kommer eller annorlunda förordnar, samt att, i händelse bouppteckningstiden går till ända, innan Rätten kan förordna sådan god man eller förmyndare för omyndig, domaren då må ega tillsätta ombud att å deri frånvarandes eller omyndiges vägnar bevista bouppteckningen, och vara skyldig att sedan meddela det Rätten, som förordnar god man eller förmyndare.
Uti en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Lag-UtskottelS behandling öfverlemnad motion, har nu Riksdags-fullmägtigen Jonas Jonasson från Kronobergs län föreslagit en sådan förändring af berörda stadganden, att, när sterbhusdelegare hafva boet i vård, dessa, utan att domaren förordnar ombud, må ega att företaga bouppteckningen i närvaro af “vederhäftig och dertill skicklig person;t, som bevakar de frånvarandes och omyndigas rätt; och har motionären till stöd för detta sitt förslag anfört hufvudsakligen, att omgången med iuhemtandet af domarens förordnande endast vållade kostnad och tidsutdrägt; att de fattiga vanligen önskade att få låta uppteckna egendomen dagen efter den dödas begrafning, då sterbhusdelegarne ännu voro samlade, och att, före utfärdandet af ifrågavarande förordning, vanligen tillgått gå?
att de närvarande sterbhusdelegarne tillkallat lämpliga personer att bevaka de Lag-Utskottets Betänkande N:o 9. 5 omyndigas eller frånvarandes rätt, hvarefter dessa, om de befunnits vederhäftiga och skickliga, å nästa Ting förordnats till förmyndare eller godefmän.
Motionären anser, att detta bruk, som utan olägenhet en längre tid fortfarit, borde genom lagen sanktioneras.
Enligt hvad Utskottet inhemtat, lärer, äfven efter utfärdandet af ifrågavarande förordning, inom många orter af riket följas enahanda praxis, som motiönären beskrifvit, och äfven om olägenhet deraf icke skulle följa, i den händelse uppteckningen rörer endast ett ringare bo, så skulle det dock, enligt Utskottets omdöme, otvifvelaktigt var vådligt för frånvarande arfvingars rätt, om, på sätt motionären föreslagit, man i lagstiftningen uttryckligen och för alla händelser uppdroge åt de närvarande arfvingarne att sjelfva utse de ombud för de frånvarande, hvilka vid bouppteckningsförrättningen på visst sätt skulle blifva deras egna motparter.
För närvarande ligger just i författningens ifrågavarande föreskrift ett tvång för de närvarande arfvingarne att, äfven om de begagna den af motionären angifna genare utvägen, likväl såsom ombud för frånvarande arfvingar tillkalla endast personer af det obestridliga anseende för redbarhet, att domarens eller Rättens förordnande för dem med säkerhet kan påräknas.
I vidlyftigare bon, der uppteckningen i allt fall fordrar längre tid, lärer hvarken den tidsutdrägt eller den kostnad, som af föreskriften kan följa, anses innebära någon verklig olägenhet.
Då Utskottet sålunda funnit ifrågavarande förslag hvarken af behofvet påkalladt eller ens fullt lämpligt, får Utskottet hos Rikets Ständer vördsamt hemställa, att motionen må lemnäs utan vidare afseende.
Stockholm den 15 December 1865. 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 10. i\:o IO.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af 12 Kap. 10 § Ärfda-Balken.
Ifrågavarande lagrum har följande lydelse: ”Hvad föräldrar kostat på sina barn, till deras nödtorftiga föda, kläder, upptuktelse och bröllopskost, det må ej räknas; stånde dock föräldrarna fritt, om de vilja, deremot lägga de andra sina barn något till, som mindre njutit hafva.”
Med afseende härpå har Riksdags-fullmägtigen August Danielsson från Norrbottens län uti en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion anfört, att vid tillämpningen af nämnda lagrum å många orter skulle hafva uppstått tvifvelsmål om rättvisan af detsamma, i synnerhet då det bo, som skulle skiftas, . vore af ringa beskaffenhet.
Fall kunde nemligen inträffa, då föräldrarne samtidigt aflede och efterlemnado barn af olika åldrar, några om 15 år och derutöfver, andra om l eller 2 år.
Då skulle den fullvuxne, som åtnjutit föräldravård och kommit derhän, att han kunde sig sjelf försörja, dela arfvet i jemngoda lotter med sina yngre syskon, som ännu vore i behof af den noggrannaste vård.
Vore nu arfvet så ringa, att endast ett eller annat hundratal riksdaler belöpte på hvarje barn, vore det klart, att de yngsta icke kunde dermed uppfostras, utan läge fattigvården till last, medan de äldre, såvida de icke vore genom naturfel oförmögna till arbete, kunde erhålla förmånlig tjenst och för framtiden bespara det erhållna arfvet.
Få föräldrar skulle dela så orättvist emellan sina barn, som ifrågavarande lagparagraf, enligt motionärens förmenande, gjorde, och detta hade äfven lagstiftaren förutsett, då han i sista momentet af samma § tillagt: ”stånde dock föräldrarne fritt, om de vilja, deremot lägga de andra sina barn något till, som mindre njutit hafva.”
Testamente kunde dock ofta icke upprättas.
På dessa skäl föreslår motionären, att åt ifrågavarande § måtte gifvas följande lydelse: ”Hvad föräldrar kostat på sina barn till deras nödtorftiga föda, kläder och upptuktelse, intilldess de uppnå 15 års ålder, må beräknas, såvidt icke någon af dessa arfvingar är till arbete oförmögen.
Bröllopskostnaden må ej beräknas; stånde dock föräldrarne fritt, om de vilja, deremot lägga de andra sina barn något till, som mindre njutit hafva.” Lag-Utskottets Betänkande N:o 10.
7 Lagstiftarens mening i detta fall synes Utskottet uppenbar.
Man har velat förekomma de ändlösa tvister, som skulle blifva en följd af det stadgande motionären föreslagit.
Huru skulle man nemligen kunna vid ett arfskifte uppskatta värdet af den uppfostran, föräldrarne gifvit åt sina barn af olika åldrar, särdeles då dessa ständigt vistats hemma i föräldrahuset, derstädes åtnjutit sin undervisning och möjligen samtidigt biträdt föräldrarne med arbete?
Ingen annan, än föräldrarne sjelfve, lärer i detta afseende kunna göra ens en ungefärlig beräkning, och lagen har derföre endast åt dessa lemnat öppet att bestämma beloppet af det vederlag, som möjligen under vissa omständigheter kan böra tillkomma dem af barnen, som erhållit en mindre dyrbar uppfostran, än de andra.
Ej heller kan man med motionären påstå, att detta lagbud hvilar på orättvis grund.
Om också föräldrarne af fri böjelse, och derföre att de företrädesvis fästa sina förhoppningar vid något visst af barnen, för detta göra större uppoffringar, än för de andra, så kan ingen billigtvis förmena dem detta, och lagen kan ej med goda skäl antaga, att föräldrar vid sådana uppoffringar tänka på en framdeles skeende efterräkning, lika litet som föräldrars ömhet för barnen kan härledas ur någon förhoppning på framtida vedergällning och fördelar.
Att endast med hänseende till fattigvårdens underlättande beröfva arfvingar i ett fattigt hus deras enda tillgång, synes deremot innebära en icke ringa grad af orättvisa emot dessa.
Då Utskottet alltså icke funnit någon anledning att understödja ifrågavarande förslag, får Utskottet vördsamt tillstyrka, att motionen må lemnäs utan vidare afseende.
Reservation är anmäld af Herr L. V.
Henschen. 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 11.
H:o 11.
Ank. till Exp.-Utsk. deo 15 Dec. 1865, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion örn arfsrätt för efterlefvande maka.
Med åberopande af Lagberedningens förslag i 1 Kap. 26 § Ärfda-Balken, liar Herr L. V. Henschen uti en hos Vällofliga Borgare-Ståndet vackt och till Lagutskottet remitterad motion föreslagit, bland annat, att, då ej veterligen någon finnes, som eger rätt tili arf, på sätt Lagberedningen i föregående §§ af nämnda kapitel föreslagit, efterlefva!)de maka, om den aflidne vid dödsfallet var gift, måtte få taga arfvet, derest ej makarne vid dödsfallet voro skilda till säng och säte, eller eudera sökt skilnad i äktenskap och rättegång derom vid dödsfallet var oafgjord.
Nu gällande arfsordning, upptagen i 1, 2 och 3 Kap.
Ärfda-Balken, grundar arfsrätten uteslutande på skyldskap.
Arfsrätten är enligt densamma en slägtens rätt och står såsom sådan i sammanhang med den äldre uppfattning af ättens politiska betydelse, som i sednare tider alltmera ur den Svenska lagstiftningen försvunnit.
I dess ställe framträder allt tydligare individualitetsbegreppet såsom det förherrskande inom vår tids kultur, och det har redan inom den Svenska lagstiftningen erhållit ett sådant erkännande, att det icke torde kunna vidare ur densamma förvisas.
Då Kongl. Förordningen den 21 December 1857 medelst införande af en utvidgad testamentsfrihet satte yxan till roten af det gamla arfvejordssystemet, som slutligen alldeles tillintetgjordes genom Kongl. Förordningen den 22 December 1863 angående upphäfvande af rättigheten att börda fastighet å landet, uppställde den på samma gång arfiåtarens individuela vilja, såsom den magt, hvilken hädanefter borde herrska inom arfsrätten.
Dessa och andra tecken gifva vid handen, att, till följd af de åsigter, som nu alltmera göra sig gällande, den lagbestämde arfsrätten framdeles kommer att hemta sitt egentliga stöd i en förutsättning al den aflidnes ej tillkännagifna yttersta vilja och arfslagen sålunda i sjelfva verket endast blifva ett supplement till testamentslagen. genom att utgöra ett uttryck för flertalets egen önskan.
Från en sådan synpunkt har det också synts Utskottet vara utom allt tvifvel, att hos hvarje person, som aflider under äktenskap utan att efterlemna kända slägtingar, Lag-Utskottets Betänkande N:o 11. 9 slägtingar, kan, såvida icke genom rättegång blifvit uppenbart att oenighet emellan makarne egt rum, presumeras en önskan, att hans eller hennes qvarlåtenskap skall tillfalla den eftcrlefvande maken; och Utskottet har derföre ansett att, i öfverensstämmelse med Lagberedningens och motionärens förslag, bör till nu gällande arfsordning göras ett tillägg, hvarigenom efterlefvande make tillägges rätt till qvarlåtenskapen näst efter den aflidnes skyldemän, men framför Staten, som, enligt 15 Kap. 1 § Arfda-Balken, för närvarande inträder omedelbart efter skyldemännen.
Till följd häraf och då ett lagbud af ifrågavarande innehåll icke behöfver verka någon rubbning, vare sig i skyldemärmens arfsrätt, sådan densamma bestämmes i 1, 2 och 3 Kap. Ärfda-Balken, eller i stadgandet om Kronans rätt till danaarf, sådan densamma finnes beskrifven i 15 Kap. 1 § samma Balk, får Utskottet vördsamt hemställa, det Bihets Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom såsom tillägg till 1, 2 och 3 Kapitlen Arfda-Balken förordnas som följer:
Finnes ej någon, som rätt till arf eger, efter hvad i 1, 2 och 3 Kapitlen Arfda-Balken sagdt är, och var den döde vid dödsfallet gift; då falle gvarlåtenskapen efterlefvande make till, der ej makarne vid dödsfallet skilde voro till säng och säte, eller endera sökt skilnad i äktenskapet och rättegång derom vid dödsfallet oafgjord var.
Reservationer: af Herr Grefve Sparre. af Herr Friherre Armfelt: ”Om det äfven medgifves att, derest en afliden gift person vid sitt dödsfall icke efterlemnar någon enligt 1, 2 och 3 Kapitlen Ärfda-Balken till arf efter honom eller henne berättigad, — den efterlefvande maken må ega att för sin lifstid förblifva i besittning af hela boet, sådant det vid dödsfallet befinnes; så synes mig deremot hvarken på rättvisa eller billighet kunna grundas något anspråk för den efterlefvande makens arfvingar att vid dess frånfälle ega företräde framför vare sig Staten eller kommunen till besittningstagande af den del af den sist aflidnes förmögenhet, som ursprungligen kommer från den först aflidna makens sida; hvadan och då detta förhållande komme att inträffa i händelse förestående betänkande blefve godkändt, jag, för min del, anser den genom detsamma föreslagna författning, åtminstone i oförändradt skick, icke böra bifallas.” af Herr ^Bolinder: ”Då jag icke kan frånträda den åsigten, att arfsrätten är en familjerätt ochatt familjens grund är det lagliga äktenskapet, samt ingalunda genom en och annan i sednare tider tillkommen från denna grundsats afvikande lag vill antaga, att individualitetsbegreppet eller det s. k. personlighetsprincipet skulle i vår lagstiftning, till nationens skada, konseqvent genomföras, hvarigenom statsmedlemmarne göras till fristående emot hvarandra fiendtligt uppträdande viljor, till atomer, i stället för medlemmar i en organisk samhällighet; så och då den i detta betänkande i nyssnämnda rigtning gjorda förutsägelse hvarken, enligt min åsigt, är behöflig såsom Bih. till B.
Brot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 3 Haft.. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 12. skäl för det slut, hvaruti Utskottet stadnat, eller, hvad dess uppfyllande angår, ligger inom mensklig synvidd, har jag icke kunnat biträda den af Utskottet begagnade motivering.
I sjelfva saken anser jag billighet och Statens välförstådda intresse att icke genom besittningstagande af afliden persons qvarlåtenskap, då enka efter honom lefver, möjligen bringa henne i nöd och betryck tillräckligt betinga ett sådant stadgande, hvarigenom i sterbhus, der mannen utan arfvingar afiidit, efterlefvande enka berättigas att under sin lifstid disponera öfver qvarlåtenskapen, hvaremot jag icke kan instämma i Utskottets beslut i öfrigt, enligt hvilket mannens lott i boet efter enkans död skulle till hennes arfvingar öfvergå, i hvilket hänseende jag biträder Herr Friherre Armfelts reservation.” af Frofessoren, Doktor Flensburg, som förenat sig med Friherre Armfelt.
I T¥:o 12.
Betänkande, i anledning af väckt motion örn ändring af lagens stadgande i 15 Kap. 1 § Arfda-Balken, angående dana-arf.