Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fadrcn var Olof Ulrik Torsslow, som bekant en af den svenska teaterns ypper- sta förmågor, modren Sara F r e d r i k a Torsslow, också bon en af do allra främsta.
Den lilla Helfrid hade sålunda konstnärsblodet i sina ådror, hon växte upp i teaterluft, väckte ti- digt u p p m ä r k s a m h e t i några barnroller, men försvann sedan från scenen och fick en vårdad uppfostran.
Vid sjutton års ålder blef hon anställd vid Mindre teatern (nuvarande Dra- matiska teatern), hvars ledare hennes fader då var.
D ä Torsslow på direktörsplatsen efter- träddes af E d v a r d Stjernström, stannade hon d ä r som en af t r u p p e n s mest u p p m ä r k s a m m a d e och omtyckta medlemmar, hon var då dess första älskarinna, och förste älskaren var Gustaf Kinmansson, hvars h u s t r u hon blef 1853.
D å kungliga teatern inköpte den Mindre, öfvergick paret Kinmansson till kungliga scenen, som de sedan förblefvo trogna.
Det var i det klassiska och i det romanti- ska skådespelet Helfrid Torsslow gjort sig be- märkt.
Bland hennes bästa roller från ung- domstiden må nämnas Valborg i Oehlenschlägers Axel och V a l b o r g », J u l i a i Shakespeares kär- leksdrama och J o l a n t a i H e r t z ' » K u n g Renés d o t t e r ».
Den sistnämnda rollen prisas af sam- tida kritik som » något af det renaste, bästa och mest älskliga, som någonsin vår scen haft att uppvisa ».
Den egenskap, som u p p b a r hen- nes skapelser, var — förutom den allt mera be- härskade tekniken, odlad i hennes faders strän- ga och ypperliga skola — framför allt känslans uppriktighet och sanning.
Vi som företrädes- vis sett henne spela gummroller, men utföra dem med en till hjärtat trängande känsla, vi kunna godt förstå, att hon som ung kunnat gifva de mest skära och innerliga uttryck för kvinnlig hängifvenhet och för kärlekens värme.
På den kungliga scenen utförde hon till en början unga roller — bland annat Laura i Björn- sons » De nygifta », Antoinette i » Klädeshand- laren och lians m å g », K a r i n Månsdotter i Edv.
Bäckströms » En k r o n a ».
Ä n n u år 186U spe- lade hon Valborg mot sin man i Axels roll.
Så kom den kritiska åldern, ur hvilken hon utgick som den präktiga karaktärsskådespeler- ska, vi alla ha i godt minne.
Men den främsta i ledet var hon ej längre.
I det stora skådespelet trängdes hon åt sidan a l fru Hwasser, hvilkcns öfvcrlägsna genialitet gjorde henne själfskrifven till de mest lockan- de och mest tacksamma roller.
Och då hon började spela äldre damer, hade hon på detta område framför sig fru B e t t y Almlöf, hvilkens saftiga humor gjorde henne själfskrifven till de bästa gummrollerna.
F r u Kinmansson må- ste resignera och nöja sig med att göra det bästa, hon kunde, af de uppgifter, som kommo på hennes lott.
D å man påminner sig Helfrid Kinmansson från det senare skedet af hennes artistlif, är det nog hufvudsakligen i gestalt af en gammal gladlynt och rar tant, hon står för ens minne.
Tanten kan vara spetsig nog under den godmo- diga ytan — det är ett par pigga, lifliga, ung- domliga ögon, som lysa upp det runda ansiktet - - h o n kan också vara inskränkt och enfaldig, men fryntlig och hjärtegod är hon i båda fallen, oeh till och med, om hon står på gränsen till att vara litet halffjoskig — som » moster Lisen » i Alfhild Agvells » Dömd » — så h a r hon vara sympatier, ej Mött för sin olyckas, utan mest för sitt goda hjärtas skull.
Den mun- tra och frispråkiga tanten i » Det nya syste- met » — jag minns inte hvad hon hette -- — och den hederliga, fastän ampra madam liönt- ved i Holger D r a c h m a n n s » Strandbybor » må stå som exempel på hennes gummtyper med skinn på näsan, fru Guerin och B a r k (i Augiers » Notaries G u e r i n » och fru Leffler-Cajanellos » Sanna kvinnor ») som den förtryckta oeh li- dande h u s t r u n, tolkad af hennes behärskade och djupa konst, madam Rundholmen i » De ungas förbund » — en af de roller, hon ärfde efter fru Almlöf — som ett prof på hennes groteska komik, som likväl aldrig slog öfver i karrikatyr, och de båda hjärtinnerligt snälla tanterna i två af F r a n s H e d b e r g s skådespel, » Majorens döttrar » och » Mellan bjudningarna », som prof på hennes älskvärdt godmodiga hu- mor.
I » Evas systrar » var fru Kinmanssons blida, undfallande moster Sally fullt ut lika lifslcfvande som fru Almlöfs bullrande och härsklystna moster Monika.
1 regeln måste man sakna henne, då man ser hennes roller utföras af andra skådespelerskor — i de h ä r nämnda rollerna minns jag endast en, där hennes efterträderska u p p n å t t henne, och det är fröken Åhlander i » Mellan b j u d n i n g a r n a ».
Men en blick på Helfrid Kinmanssons re- pertoar visar tydligt nog, att den inte inskränkt sig till de snälla gummornas rollfack.
Det är sins emellan ganska olika kvinnor, hon gifvit lif.
Och det tycks ha roat henne att få växla om, att få roller, som föllo helt och hållet utom det fack, där publiken var mest van att se h e n n e.
D e n som såg Sardous » Dora » med dess för- sta rollbesättning, kommer nog ihåg Doras mamma, den gamla, tämligen äfventyrliga gref- vinnan, enka efter en .-ydamerikansk president.
Hon var elegant och slamsig, världsvan och narraktig, gBuotnkomisk, utan att ett ögonblick förefalla öfverdrifven.
Det låg så mycket godt lynne och så mycken intelligens — och hvilket herravälde öfver uttrycksmedlen!
— i denna prestation, att jag som ett motstycke därtill endast kan sätta fru Hwassers senare skapelser inom den groteska genren.
Och den som minns » Odette » i dess första uppsättning, minns nog också, hvilken dråplig uppenbarelse fru Kinmansson var i den lilla biroll, hon där utförde.
Det var en ren sta- tistroll, en af figurerna i tredje aktens spel- scen.
E n öfvermogen och bedagad, sydländsk föl detta skönhet, med korpsvart lugg ner till ögonen, feta rosiga kinder och rödmålade läp- par, iklädd en u t m a n a n d e d r ä k t i skrikande färger och bärande en pudel pä armen.
Det hade varit skådespelerskan ett nöje att gifva sitt goda lynne luft genom denna förvandling af sin yttre människa — detta var något annat än de snälla t a n t e r n a från de svenska pjäser- na 1 — och genom det groteska sätt, på hvilket hon sade sina få repliker.
Och talar man med en af kungliga teaterns gamla garde om Helfrid Kinmansson, så på- minner han om en annan biroll, hon utfört på ett öfverlägsct sätt.
D e t var i Sardous blod- drypande dram » Allt för fosterlandet ».
Hon spelade en kvinna, som blef dragen inför do- maren och utan vidare dömd att dränkas.
Hon hade få ord att säga, hon berättade, att hon låst i n ' och bränt inne ett dussin soldater, som mördat hennes dotter.
Men hon sade dessa ord med en intensif kraft, m e d e n hatets och hämnd- lystnadens triumf i tonen, som ristade sig in i a h ö r a r n e s m i n n e.
.1 ag kominer ihåg hennes tonfall, som hade det varit i gar, jag hörde henne.
A t t kunna gifva så mycket i en biroll, som i van- liga fall hvarken regissören eller åskådarne skulle fästat någon vikt vid, det gör endast den äkta konstnären.
I Helfrid Kinmanssons gripande tolkning af denna lilla episod i Sar- dous d r a m a gick något af hennes moders, af Sara F r e d r i k a Tovsslows lidelsefulla, impone- rande styrka igen.
D e t var eljes från en helt annan sfer, dotterns konstnärsskap kom att hämta sina uppgifter.
Hon hade börjat inom den stora konsten, som romantisk hjältinna, hon slutade midt inne i 1880-talets hvardags- realism.
Men i alla sina uppgifter lade hon in sitt friska lynne och sin innerliga, äkta känsla — och sin pietet för den konst, åt hvil- ken hon ägnat sig, allt sedan hon var ett litet barn.
Helfrid Kinmansson — h a r aldrig varit en en god skådespelerska.
i lifvet är det bra atl god är ännu b ä t t r e.
— har det blifvit sagdt stor, men däremot alltid Och i konsten liksom vara stor, men att vara, Georg Nordensvan.
I bubblor, som stigen och svinnnen ... Ijjpf bubblor, som Och i blånande Hur Er skimren tjusar dock glans, som För blicken Där ofuanför ej Jff regnbägsljus, lyckans lockar fager, skön strålande — och En åska — hägring, och flydd dar; är dess tårar blyga, Men snart Och drömmarna som Och ljuf Min blick jag ofvan är den med kvar ... dikten ser; komma älskar fägring.
blott I paradisdrömmarna stund.
i ungdomens stjärnor, fly!
krön, sä sä moln Dock att vemodsdager, Ett En sinnen föddes I målen, Som svinnen sky, kullens tafla, Lik och vara blott i En Lik stigen mödan äro ej er, där töcken syn ert och plikten, mer.
I och I flyende blänken grus, skänken ljus.
IDUN 1894 Må klokhet Sig borgar af och Och rufva som Pä skatter, Jlt bubblornas skyarna, Och brista Som skimra Mitt hjärtas Där sä där jag sorg skimren Hur tjusar glans, de ser Ett skimmer, Jag ser Lik strålen förklara, nöd, de fara, glöd.
stigen och svinnen i mörknande dock som Jag andra, pokal.
kvällsolens som Och jag min kullen af vandra val, glädjens stilla bortom de mitt blåser lik trygga dit; rad, de, I bubblor, Er drakar ger sä ' Begjutna bygga granit församlade Mot Beslöja verklighet väldig pä där ej vära blott er en sinnen föddes bräckliga som sky, i kärlekens Lotten fly.
yta icke stråle att förgår, sig bryta, tår.
von Krgemer.
" Nutidskvinnan ".
|et är icke så synnerligen länge sedan hon vaknade upp ur sin sekellånga sömn.
Med yrvaken, frågande blick såg hon sig omkring på tingen, på människorna, på det invecklade maskineri, som blifvit kalladt samhället; icke minst spörjande stod hon in- för sin egen bild.
H v a d var hon för ett slags varelse?
Intet under att hon ej förmådde be^ s r a r a hela den komplex af frågor, som träng- de sig på henne.
Men snart hade hon gnuggat sömnen ur ögonen.
Blicken blef klarare.
Mången rostig kugge, månget bristfälligt hjul, mången slak fjäder hade hon snart upptäckt i det gamla maskineriet, trots det att hon ännu ej förstod dess komplicerade mekanik.
E o l i g t någon outredd naturlag brukar det gemeuligen vara felen och bristerna, som först falla i ögonen.
Med eitt köns medfödda instinkt att hjälpa ville hon vrida det vränga rätt, gnida det rostiga blankt, ersätta de nötta delarna med nya; ja, vore det icke rent af möjligt, mena- de hon, att det gamla i sin helhet ersattes af ett nytt och ändamålsenligare?
Ack, allt för snart märkte och insåg hon tyvärr sin van- makt!
Denna hade emellertid sin grund ej i hennes mycket utbasunade » svaghet » — ty huru mäktig kände hon ej den jäsande kraf- ten inom sig!
— utan i hennes okunnighet.
Innan hon kuude tänka på att något ut- rätta, måste således denna brist afhjälpas.
D e t första, hvarom hon skaffade sig upplys- ning, var om sig själf.
H o n inhämtade den viktiga kunskapen, att hon var människa, ej endast ett mannen underordnadt väsen, kal- ladt kvinna.
Och med denna nya insikt vid- gades hennes vyer; med den fick hon mod I \ " W " » V©Flll&gt;d * SJ Ur fabrik ÖP och dristighet i den kamp mot vrånghet och lögn, för frihet och sanning, hon ville kämpa, dugande kraft i det arbete, som förelåg hen- ne.
Med en ifver, som är höjd öfver allt beröm, började hon detta med odlandet af sin egen själ.
H o n ville, hon måste hinna upp mannen, som var så långt före henne.
H o n studerade medicin för att upptaga striden mot den fruktade fienden till släktet: sjukdomen; juridik för att komma de förorättade till und- sättning; statsekonomi i hopp att kunna bi- draga till lösningen af de krångliga proble- men af vår tids största fråga; religionsfilosofi för alt om möjligt få ljus i tillvarons djupa- Bte hemligheter.
Men hon har ej blott stu- derat; sitt vetande har hon omsatt i det prak- tiska lifvet, och hon har redan hunnit verka ej obetydligt.
H o n har talat för sitt köns frigörelse och rättigheter; hon har skrifvit vär- defulla böcker; hon har arbetat för de för- tryckta, de svaga.
Man kan ej neka henne sin högaktning, ja, sin beundran för hennes redliga uppsåt, hennes ädla sträfvanden, hvilka ej lämnat någon möda osparad, för den ut- hållighet och energi hon lagt i dagen.
På visst sätt kan hon sägas vara yngre än man- nen, hvaraf följer, att hennes intresse är lif- ligt på områden, där hans redan hunnit slap- pas, och hvad särskildt lösningen af kvinnofrå- gan beträffar har » skapelsens herre » i allmän- het ej lagt i dagen något synnerligt intresse.
Men medaljen har äfven sin frånsida, och den verkar ej tilldragande.
I sin, låt vara af sanningskärlek förestafvade motvilja för en tro, som endast var en inlärd läxa utan in- nebörd, har hon skjutit öfver målet och ka- stat all kristlig tro öfver bord.
D e n äkta nu- tidskvinnan ler åt uppenbarelsen och förkla- rar sig, ej utan en viss stolthet, vara ateist.
Kommer därtill, att hon hyser antipati mot pliktbegreppet, uppreser sig mot allt, som hon behagat kalla konventionella fjättrar, och svärmar för abstrakta jämlikhetsideal.
Det är icke utan, att hon har en lätt anstrykning af löjlighet.
Ej därför att hon har bläck på fingrarna, begignar glasögon och rider på velo- ciped — vid sådant fäster sig ingen förstån- dig människa nu för tiden — men därför att hon icke riktigt tycks ha smält allt sitt nya vetande och till följd däraf uppträder en smula viktigt.
D e t kan ej annat än väcka löje, då man hör henne nästan i samma ande- drag, som hon uttalar ett sublimt förakt för all med naiv inkonsekvens utslunga ett eller annat slagord, hämtadt från någon af hennes efter egen smak valda auk- toriteter, Darwin eller Spencer, troende sig med detta i ett enda drag hafva gjort matt där, hvarest människosläktets rikast utrustade an- dar under århundraden, ja, årtusenden snart kämpat en strid, som ännu måste betraktas som oafgjord, och som söker sin like i fråga om det skarpsinne och den lärdom, som å ömse sidor blifvit utvecklade.
Osökt erinrar man sig därvid Bacons ryktbara ord: » ett ringa mått af vetenskap drager ifrån religio- nen », och man kan ej värja sig för den miss- tanken, att något dock är humbug, att hon skummat på ytan och ej trängt till djupet i vetandets brunn.
D e t väcker äfven löje, då man hör, med hvilken tvärsäkerhet hou kull- slår äktenskapets idé såsom ohållbar, helt simpelt afhuggande den knut, hon ej förmår lösa, eller med hvilken öfverlägsenhet hon, sedan hon af Ibsen blifvit påvisad, huru plik- terna kollidera, slopar pliktbegreppet, i stället för att det låge nära till hands att hon af detta faktum droge den slutledningen, att de sedliga konflikternas bestämmelse måste vara » auktoritet8tro », 351 att väcka längtan efter en högre region och öppna vägen till henne; att det måste finnas en möjlighet att höja sig öfver hela området af sedliga förvecklingar såsom örnen, hvilken den i slingerväxterna insnärjde vandraren af- undas hans flykt eller åtminstone hans fågel- perspektiv, från hvilket den tappade vägen kan ses.
Mycken omogenhet vidlåder henne ännu, och man får af hennes kunskapsförråd det intrycket, att det utgör frukten af flitigt lästa läxor snarare än af själfständig forskning, själfständigt tänkande; hennes eget omdöme är ofta nog svagt, och hon går gärna i dens ledband och spår, hvilken genom sitt snille intagit och bländat henne.
L ä g g märke till, huru hon i sin bevisföring, i stället för att komma med ett eget skäl eller påstående, är så färdig med att anföra hvad den eller den författaren eller filosofen säger.
I det hela taget gör hon intryck af att ännu vara rätt långt ifrån den själfständighet, hon så lifligt förfäktar.
Men huru också begära att hon med ens skall vara en » fullkommen man ».
D e fram- steg, hon på ett par tiotal år gjort, äro, trots allt man kan anmärka emot henne, vidun- derliga.
D e t forna kvinnoidealet — das ewig weib- liche — känna vi alla.
D e n hulda, hängif- na, i mannen uppgående makan, den ömma försakande modren, den undergifna, lydiga dottern; hon var en skön och ljuflig typ, och vi älska henne och beundra hennes dygder.
H o n tillfredsställer likväl ej våra stegrade fordrin- gar, så till vida som hennes undergifvenhet tyder på underlägsenhet och smakar något af den träldom, i hvilken de hedniska förfädren höllo sina kvinnor; så till vida som hennes brist på egen mening vittnar om bristande sälta och hennes i det hela taget stora okun- nighet, förutom i modejournalen och kokboken, angifver en rätt låg ståndpunkt.
H o n var religiös — det är sant — ty hon älskade; — religionen är ju visserligen en hjärtats sak mer än en hufvudets, men hennes tro var egentligen endast ett arf, hon fått efter fädren, och ägde ej samma fullödighet som den tro, hvilken sett tviflet i ansiktet och efter pröf- vande och ransakande, genom bön och tårar, kämpat sig fram till seger.
A t hvilken af dessa båda typer bör man gifva företrädet?
D e t t a är icke så lätt att afgöra.
Säkert är emellertid, att ingendera fullt motsvarar det framtidsideal, som före- sväfvar oss.
Som bekant är det endast genom kraftig jäsning, som en dryck uppkommer, hvilken ej är utsatt för att blifva grumlig.
Drufsaften måste jäsa för att blifva det ädla vinet.
D e t nuvarande skedet i kvinnans utvecklings- historia torde kunna liknas vid en sådan jäs- ningsprocess, ur hvilken man har alla förut- sättningar att vänta att en produkt, vida öf- verträftaude den ojästa drufsaften, skall fram- gå.
Framtidskvinnan skall, jämte det att hon från sig afskilt bådas lyten, hafva sam- mansmält den gamla kvinnotypens dygder med nutidskvinnans förtjänster, och genom henne skall då helt visst — därpå våga vi tro och hoppas — • mången samhälls- förbättring komma till stånd, månget hittills olöst problem nå sin lyckliga lösning.
Elfen Bergström.
•4?
och förstklassiga lager af alla sorters~FICK-UR i " guld ', siltcer- och julen [sitt s t o n Guldkedjor, Pläterade kedjor o. Berlocker.
Väggur och herrar.
Bordsur, Nattvaktkontrollur o. Väekarur m. m., passande såsom gåfvor vid alla tillfällen.
rekommenderar till mctall-hoeWwc för damer
I D U N ••552 Hur man kan ha det i Dresden Några praktiska vinkar för Iduns reslystna läsarinnor af Gerda Meyerson.
J e t är så ofta man hör, att unga flickor önska ^jj resa ut för att studera språk eller musik eller endast för att » komma litet hemifrån ».
Vilja de lära sig franska, är det lätt nog att få adres- ser på en mängd förträffliga pensioner i Paris eller Schweiz, dit bege sig ju de flesta.
Men är det frågan om något lämpligt ställe i Tyskland, blir det svårare att få råd och upplysningar.
Det är mera sällsynt att svenska flickor resa ut för att lära sig tyska, de äro vanligen nöjda med de kunskaper i detta språk, som de inhämtat i skolan.
Men vill man vara borta endast några månader och tycker man, att resan till Schweiz och Paris är för dyrbar, vill man ha tillfälle att böra för- träffliga föreläsningar öfver historia, konst, littera- tur, vill man studera musik för framstående lä- rare, höra fina konserter och berömda operor eller kanske taga lektioner i porslinsmålning, där denna konst står högt, så finns det en stad nere i Tyskland, dit resan hvarken är dyr eller besvär- lig, en stad, som alltid varit känd som en bild- ningens hemort och städse är besökt af tusen- tals främlingar från alla länder.
Denna stad är Dresden.
I Dresden mötes man icke af de moderna huf- vudstädernas febrila, färgrika, hastigt pulserande lif, där röjes ingen jäktande brådska, ingen träng- sel, intet bedöfvande larm på gatorna.
Snarare hvilar öfver Sachsens hufvudstad en viss gam- maldags stämning, något trefligt och lugnt, som gör att man genast känner sig hemmastadd.
Dresden bär icke prägel af en storstad, men ändå är där lifligt.
Utländingarna, engelsmännen, ryssarna och amerikanarne i synnerhet, utgöra så att säga en del af lifvet där.
Det finns väl knap- past ett hus vid de större gatorna i Altstadt, där icke åtminstone en familj tar emot resande och » Pensionat fur Fremde » läser man öfver allt på portarna.
Vår- och sommartiden, då turisternas skaror med förkärlek styra kosan dit, kan man i Dresden få se både turkar, kineser och skottar vandra omkring i sina brokiga dräkter.
Men från oktober till april besökes staden mest af de bildade konsternas älskare och utöfvare, af musici och musikvänner, tekniska studerande samt ungt folk från alla länder, som komma för att studera det tyska språket.
Norrmännen sända med förkärlek sina söner och döttrar dit.
Finner man endast en bra pension, skall man nog trifvas.
Det är bättre att icke gå till någon af de större pensionerna vid de förnämsta gatorna i det finaste kvarteret, (das amerikanische Viertel), där mest engelsmän och amerikanare bo och där priset växlar mellan 150 — 200 Mark per månad, utan man bör hellre välja en mindre pension, där det kostar 120 — 140 Mark för ensamt och 100 — 110 Mark för deladt rum.
På de förstnämnda ställena bjudes man på elegant möblerade bostäder, fina måltider, betjänter, som passa upp, samt dans och musiktillställningar litet emellan.
Oftast får man där betala extra för ljus, eldning och andra saker.
1 de enklare pensionerna får man för inackorderingspriset: ett bra rum och god hvar- dagsmat (alltid tre rätter till middagen) samt eld- ning, ljus och städning.
Där träffar man oftast glada och anspråkslösa medpensionärer.
Vid de mhidre tvärgatorna, som skära Dresdens puldäiid-.
iri,i ier-Strasse, är en mängd bra pen- sioner belägna.
Så finns på Struve-Strasse: Pen sion Vogel (n:r 10) och Pension Fricke (n:r 21); båda, omtyckta af skandinaver, hafva centralt läge och god inackordering samt särdeles behagliga » Pen- sions-Mutter ».
På LiUticher Strasse n:t 24 finns Pension Simon, en något större pension, där skandinaver också gärna bo.
Lifvet i Dresden är så till vida småstadsaktigt, att middag intages kl. 1 eller 2, att teatrarna börjas 7 och ' k 7 och att kl. 11 på kvällen allt är tyst på gatorna.
Kl. 9, ' / zlO stängas hus- portarna, och nattpatrullerna börja redan då sin vandring upp och ned pä gatorna, där fruntimmer ulan fruktan att ofredas kunna gå ensamma äfven vid midnattstid.
Alt lära sig hitta i Dresden är icke så lätt, ty släden är vidsträckt med en massa torg och öppna platser, men droskor äro billiga och spårvagnar gå i alla riktningar.
Spårvagnarnas konduktörer äro särdeles artiga och förekommande mot främ- lingar, de hålla alltid reda på, hvar passagerarne Tdi- — ~5r° F o t o g é n k ö k c t " PROITS är hittills oöiverträffadt 100,000 st. n u t i l l v e r k a d e och sålda.
Säljes i alla Jérn- &amp; Bosättningsaffärer 1894 skola ur, och man blir tillsagd, när man är framme vid sin bestämmelseort.
Man åker för det mesta i spårvagn.
Vill man till ex. till Albert-Teatern i Neustadt för att se något af Schillers eller Goethes dramer, hvilka där gifvas på ett mästerligt sätt — i synnerhet om Emil Drach och Fri.
Salbach uppträda — har man en god halftimme att åka från Prager-Strasse.
Eller vill man gå på någon af de intressanta » Volksunterhaltungsabend », som gifvas för arbe- tare och deras familjer, och vid hvilka Dresdens förnämsta talare uppträda, får man åka till sta- dens utkanter, kanske ända till någon af de små förstäderna: Plauen, Löchnitz eller Blasewitz.
Vill man höra en konsert, kanske den gifves i den stora konsertsalongen i » Zoologische Garten », kanske i » Gewerbehaus », kanske i » Die Philhar- monie ».
Öfver allt kan man tryggt färdas allena; naturligtvis är det behagligare att ha sällskap och det får man lätt, om man bor i en treflig pension eller är medlem af » Skandinaviska föreningen. » Denna förening bildades hösten 1893 af svenska, norska, finska och danska herrar och damer, den hade då sin lokal i Hotel Bristol, sammanträdde till samkväm hvar onsdag, firade julfest samt gaf en särdeles lyckad bal, till hvilken svensk-norska och danska konsulerna inbjudits.
Föreningens lokal stod dessutom alltid öppen för medlemmar, som där ville läsa hemlandets tidningar, öfva sig på pianot eller h a en pratstund med bekanta.
Anvisning på språk och musiklärare, på de pro- fessorer, som hålla föreläsningar, samt äfven på bra pensioner böra nyankomna skandinaver kunna få af föreningens styrelse, som består af både herrar och damer.
Äfven sällskap till de små utflykter i Dresdens vackra omgifningar, som främlingen har så rikt tillfälle att göra, och hvilka för de studerande äro ett både angenämt och uppfriskande afbrott i ar- betet, bör man kunna få bland sina landsmän, om man ej kan få det i sin pension.
Så väl vinter- som sommartiden äro utflykterna till Sach- siska Schweiz, Meissen Freiburg och andra små orter i trakten både vackra och intressanta.
I själfva Dresden finns j u mycket att s e: de världsberömda Gallerierna, Zwinger, Operan — där framstående förmågor såsom hrr Scheidemantel och Fri.
Malten uppträda — Grtines Gewölbe, Gewerbemuseum, de kungl.