Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan man var den ofta omtalade Orvar Odd, som i sin ungdom råkade ut för en mäktig vala med samma namn, som den sist nämda.
Liksom andra, mera betydande valor var hon, Heid, ständigt omgifven af en särskild svit.
Hon hade icke mindre än trettio personer i sitt följe: en kör på femton svenner och femton mör, hvilkas uppgift var att sjunga de trollsånger, som tarfvades vid säjden.
Ty »ständigt skulle det sjungas, där hon var med».
En dag var hon tillkallad af Orvars fosterfader bonden Ingjald på gården Beruryd i Hålågaland.
Som vanligt, mottogs hon med stor högtidlighet.
Ja, husbonden gick själf emot henne med ett talrikt följe, hälsade henne och ledde henne in i huset, där ett vackert gästabud var tillrustadt.
Sedan hon, enligt valornas ofvan omtalade sed, öfvat säjd om natten och nästa morgon i tur och ordning förutsagt gårdens innebyggare deras öden, »så att alla voro tillfreds», och husbonden Ingjald tackat henne för den möda, hon gjort sig, vände hon sig till denne med frågan:
»Hafva nu allesamman, som dväljas här i huset, rådsport mig?»
»Nog tror jag, att de mangrant infunnit sig», svarade han.
»Men hvad är det då», invände hon, »som ligger under fällen därborta i sofgemaket?
Mig tyckes, som om det understundom rörde på sig.»
Det var Odd, som låg där, ty han ville ej visa sig för valan eller hafva något med henne att skaffa.
Nu kastade han af sig fällen, satte sig upp i sängen och sade:
»Det är, såsom det synes dig — detta är en man, och därtill en, som vill, att du genast håller din mun och ej alls pladdrar något om hans öde, ty han tror icke, hvad du säger.
I annat fall dänger jag i din näsa den staf, jag här håller i min hand.»
»Icke bryr jag mig om ditt hot», svarade hon; »ty ditt lifs öde skall jag lika fullt förtälja dig, och till mina ord skall du lyssna.
Hvad jag här säger dig, Odd, torde tyckas dig godt att veta.
Dig är en högre ålder bestämd än andra människor.
Från land till land skall du draga såsom den mäst fräjdade man.
Ditt rykte skall flyga kring hvarje land, dit du vänder dig.
Men hur vidt det än far, skall du själf dock dö här hemma på Beruryd.
Här står hästen Faxe i stallet, grå till färgen, med yfvig man.
Hans skalle varder din bane.»
»För den spådomen», ropade Odd, »drabbe dig, käring, all olycka!»
Upp sprang han ur sängen och dref sin staf i valans näsa, så att blod sprutade på golfvet.
Hon skrek och bad, att man måtte hämta hennes kläder.
»Jag vill bort härifrån som fortast», sade hon; »aldrig förr har jag kommit till ett ställe, där man slagit mig».
Och harmsen bröt hon upp från gästabudet.
Kort tid därefter gick
Odd tillsammans med sin fosterbroder Åsmund in i stallet, lade betsel på hästen Faxe och ledde honom bort till en dalkjusa, där de gräfde en så djup graf, att från dess botten var två mans höjd.
Sedan störtade de hästen ned i grafven, välte dit de största stenar, de tillsammans förmådde flytta, och bäddade kring hvarje sten sand och lera.
På sådant sätt reste de till sist en hög öfver hästen, och Odd sade:
»Nu torde jag hafva tillintetgjort det öde, som valan spått mig — att hästen Faxe skall gifva mig döden!»
Efter ett lif, rikt på underbara äfventyr och bedrifter, besökte emellertid Orvar Odd på sin höga ålderdom åter Hålågaland.
Då han kom seglande söderut mot Beruryd, sade han:
»Så stor är min längtan att se min fosterfaders hemort, att vi måste refva seglen och gå i land.»
Detta gjorde de, och Odd gick med sina män dit, där gården en gång funnits; han sade dem, hvar hvarje hus stått.
Nu var där blott en helt liten gård.
Han visade dem äfven, hvar han och fosterbrodern Åsmund haft sin skottbacke och på huru långt håll de förmått skjuta.
Han följde dem till simstället och berättade, huru han och fosterbrodern där haft sin fröjd.
Å stranden, där förut fagra blommor vuxit, voro nu höga sandbankar, som den ständiga blåsten ditfört.
»Låtom oss vandra vidare», sade Odd, »här är intet mer att stirra på».
De vände om och kommo så att taga vägen genom ett busksnår, där sand blåst samman; och som de gingo raskt på, snafvade Odd och föll framstupa.
»Hvad var det för ondt, jag stötte min fot emot?» sporde Odd.
Han föste bort sanden med spjutskaftet, och alla sågo de, att där låg en hästskalle.
Plötsligt snodde sig en orm ut därifrån.
Den kastade sig öfver
Odd och högg honom i foten ofvan ankeln.
Genast gaf ettret värk, och hela foten och låret svullnade.
Detta onda angrep
Odd så hårdt, att mannen måste leda honom ned till stranden; och dit kommen, sade han:
»Nu skola några af eder fara åstad och hugga mig en likkista af sten; men I andre skolen stanna kvar här hos mig och rista på kafle det kväde, jag vill dikta om mitt lif och mina bedrifter.»
Så började han att kväda; och som det led med kvädet, led det med Odd.
Då han diktat det till slut, dog han.
Och valans spådom var uppfylld.
Ödets vilja, som hon uttalat, hade segrat.
Ännu starkare framhålles i en af de isländska ättsagorna valan såsom ödets sannfärdiga tolk.
Med kraft betonas det, att hennes förutsägelser ej kunna annat än slå in: huru mycket människan än må söka undandraga sig deras mystiska makt, måste hon dock till sist gå den väg, som genom dem utstakats.
Ingen kan motstå ödet, hvars bud en vala förkunnar.
Detta visas oss i berättelsen om en af Islands mera berömde nybyggare, höfdingen Ingemund Torstensson.
Medan han ännu var i Norge, åhörde han i en gillesal tillsammans med sina båda fosterbröder Grim och Romund en siande finsk vala.
Då de ej gingo fram till henne för att göra framtidsfrågor utan förblefvo sittande på sina platser, vände hon sig till dem med orden:
»Hvarför spörja icke de unga männen där borta efter sina öden?
De synas mig dock vara de märkligaste bland eder alla härinne.»
De förklarade, att de icke brydde sig om hennes spådomsprat.
Och Ingemund tillade:
»Om mitt öde vill jag ej veta annat än att det varder kommande, och jag tror ej, att det gömmer sig under dina tungrötter.»
»Och dock vill jag säga dig det», sade hon, »fastän du icke frågar mig: du skall komma att bebo det land, som heter Island, hvilket ännu är obebygdt vida omkring.
Där skall du varda en fräjdad man och gammal, och många af dina efterkommande skola likaledes bli i samma land berömda.»
»Allt det där går ju väl ihop», genmälte Ingemund gäckande, »ty jag har fast beslutit att aldrig komma till det stället, och ej vore jag någon god köpman, ifall jag sålde mina många och dråpliga släktjordar för att begifva mig hän till dessa öde bygder.»
»Det skall dock ske, såsom jag säger», återtog valan, »och beviset härpå är, att den talisman, som konung Harald
Hårfager gaf dig för hjälpen i slaget i Hafversfjorden, nu är försvunnen ur din penningpung och finnes i den skogsbacke, hvarå du en gång skall bygga och bo. Å den talismanen är gud
Frey afbildad i silfver; och när du reser din gård, skola mina ord sannas.»
»Vore det icke en förolämpning emot husets herre här», ropade han, »så skulle du få spådomslönen smälld i hufvudet, men som jag icke är någon våldsman, får du vara den förutan.
I en ond timma har du hit kommit.»
»Min spådom», slöt hon, »kan du dock icke undkomma, vare sig den behagar dig eller icke.
Och därtill säger jag dig detta: ut till Island skola äfven dina fosterbröder Grim och Romund komma, och båda skola de där bli dugande bönder.»
Då Ingemund åter kom hem till sitt härbärge, letade han förgäfves efter sin talisman.
Den fanns icke mer i hans pänningpung: och detta tycktes honom ej båda godt.
Men husets värd bad honom vara vid godt mod och ej taga sig det skedda så när, »ty», sade han, »det finnes många präktige män, hvilka ej anse det som en skam att draga upp till Island, och det har varit i ärlig mening, jag bjudit finnkvinnan hit».
»Dock är jag dig alls ingen tack skyldig härför», svarade Ingemund.
Efter någon tid frågade denne sina bägge fosterbröder, hvad de tänkte om färden till Island.
»Till intet båtar det», sade Grim, »att brottas med sitt öde, och jag skall nu i sommar segla ut till Island.
Min broder följer, och många mer ansenliga män än vi hafva fått lust att draga dit upp.
Goda tidender har jag erhållit om landets art: boskapen kan där gå ute om vintern och nära sig själf; i hvarje sjö finnes fisk, och skogarne äro stora.
Dessutom är man där befriad från kungars och illgärningsmäns våld.»
»Men jag vill icke dit», förklarade Ingemund, »och alltså måste vi skiljas, fosterbröder.»
»Det måste vi», sade Grim, »men ej skall det förekomma mig oväntadt, om vi dock träffas därute, ty ingen kan undgå sitt öde.»
Äfvenså menade
Ingemunds gamle fader på sin dödsbädd, att det ej skulle förvåna honom, ifall sonen komme att lämna sin fädernegård.
Denne slog sig visserligen lika fullt till ro där, men, såsom han snart nog måste erkänna för sin höge gynnare, konung Harald Hårfager, lämnade valans spådom honom ingen ro; den rörde sig ständigt i hans sinne; och han ville ej längre dölja för konungen, att han ämnade hämta några trollkunniga finnar, som kunde säga honom landets beskaffenhet och det härads utseende, där han skulle bygga sitt bo.
»Jag tänker sända dem upp till Island», sade han.
Kung Harald rådde honom härtill; »ty jag är viss om», sade han, »att du ändock kommer att fara dit».
Han lät sedan norrifrån hämta tre finnar.
»Smör och tenn skolen I få», sade han, »om I viljen å mina vägnar företaga en färd till Island, där uppleta min talisman och sedan underrätta mig om landets beskaffenhet.»
De förklarade detta vara en farlig färd, men de skulle dock våga sig på den, enär han så ifrigt önskade det.
»Stäng oss inne i ett hus», sade de, »och låt ingen där störa oss».
Det skedde, och när Ingemund efter tre dagars förlopp kom till dem, reste de sig, svårt stönande, upp och sade:
»För oss finnar har detta varit mödosamt — ett tungt arbete hafva vi haft.
Dock återkomma vi med sådana meddelanden, att du af dem kan känna igen landet, ifall du kommer dit.
Det kostade oss stort besvär att finna talismanen.
Ja, kraftiga hafva valans ord varit, ty mycket ondt hafva vi för deras skull måst utstå.
Vi kommo i land på ett ställe, där tre fjordar skuro in från nordost, och innanför den ena af fjordarna blänkte stora sjöar.
Därpå kommo vi ned i en djup dal, och inunder fjället i dalen voro några skogsbackar, och invid dem öppnade sig en mindre dal, lämplig att bebyggas — och där, i en ny skogsbacke, funno vi din talisman.
Men när vi tänkte taga den, for den öfver i en annan backe, och allt som vi följde efter den, försvann den för oss.
Alltjämt hvilade något dunkelt öfver den.
Därför måste du hämta den själf.»
Nu insåg
Ingemund klart, att det till intet tjänade att spjärna emot ödet.
Också tillställde han strax därefter för sina vänner och andra höfdingar ett präktigt gästabud, där han högtidligt meddelade sitt beslut att ändra sin lefnadsställning och draga upp till Island — »mera för det ödet så ville än af egen böjelse».
När han omsider kommit till den fjärran ön och där hälsats välkommen af sina väntande fosterbröder, drog han tillsammans med dessa, med hustru, barn och allt sitt följe norrut, tills de nådde Vatnsdalen.
Där kände han igen trakten efter finnarnes beskrifning.
Platsen för sin egen bostad valde han i en liten dal, och han lade där grunden till en gård.
Han reste ett gudahus, hundra fot långt; och då han grof i jorden för att där resa sina högsätespelare, fann han sin talisman, såsom det blifvit honom förespådt.
»Så är det dock sant», sade han till sist, »att det till intet gagnar att strida emot sitt öde; och härmed skola vi vara nöjda.»
Inom kort blef Ingemund en mäktig höfding på den af honom en gång föraktade ön.
Bilden af en sådan forntidsvala, för hvars ords kraft t. o. m. de trollkunnige finnarne måste enligt sägnen utstå vånda, utgör sålunda en storslagen illustration till nordboarnes föreställningar om ett förutbestämdt öde.
Drömmarne.
Drömmarne i allmänhet.
En mycket framstående roll spelade drömtydningen.
Det finnes knappast en saga, hvari det ej upprepade gånger berättas om drömmar och deras tydning.
Hvad som föranledde nordmännen att tillägga drömmarne, på hvilka vi redan sett åtskilliga prof, en mycket djup betydelse, var å den ena sidan deras tro på ett öfver all världen härskande öde, hvars vilja uttalades äfven i människodrömmen, å den andra deras föreställning om det helt och hållet själfständiga lif, som själen på egen hand förmådde föra, när kroppen låg försänkt i sömn.
Det fanns personer, som ansågos hafva erhållit en särskild gåfva att drömma.
Om en sådan kunde det heta:
»att han på förhand kände ännu icke timade ting, berodde icke minst på hans skicklighet att drömma sådant, som kunde tydas».
»Det händer ideligen», säger en man om sin hustru, »att hon i sömnen får veta händelser, som tyckas henne viktiga.
Att drömmandet ansågs såsom ett bevis på själens sanna hälsa, framgår däraf, att den, som sades vara »drömstulen» d. v. s. saknade förmågan att drömma, gick och gällde som andligen svag.
På ett dylikt fall skola vi längre fram lämna exempel.
Denna uppfattning sammanhänger utan tvifvel med tron på själens förmåga att sväfva fullständigt fritt omkring, medan kroppen hvilade i sömn.
Och drömmen blef sålunda betraktad som en själens vederkvickande utflykt, hvilken denna behöfde för att kunna bibehålla sin friskhet.
Hvarje man och kvinna tyckes ha kunnat tyda drömmar.
Dock finnes det en och annan, om hvilken det säges, att han eller hon varit mera än vanligt kunnig i tydningskonsten.
»De tydde drömmar bättre än andra människor», heter det, »och därför sökte många råd hos dem.»
Drömtydningen synes så småningom ha utbildat sig till ett slags sport.
Sålunda berättas följande om tvänne personer, Torhadd och Sten.
Torhadd var vid mycket godt lynne och sade, att nu skulle de spela schack.
»Ty man har sagt mig», fortsatte han, »att ingen spelar detta spel bättre än du, och jag har äfven mitt nöje däraf.»
Sten var genast med härom.
Men snart låg Torhadd under i spelet, och han sade:
»För mycket har man ej sagt mig om din konstfärdighet; men nu sluta vi; jag hafver en annan begäran till dig».
Sten frågade, hvad han nu ville.
»Jo, man har äfven sagt mig, att ingen förstår att bättre utlägga drömmar än du.»
Därefter berättade
Torhadd för Sten icke mindre än tolf mycket underliga drömmar, som han haft, och Sten måste tyda dem.
Det sätt, hvarpå schackspelet här sättes vid sidan af drömtydningen, gifver vid handen, att denna senare varit ansedd som ett slags idrott, och det har därvid kommit an på att lämna tydning af alla, äfven de mäst sällsamma drömmar, dem man fått sig förelagda.
Häraf kunna vi sluta oss till, att drömtydningen ej försiggått efter bestämda regler, såsom förhållandet t. ex. varit hos kaldeerna.
Den har alltså ej haft den ringaste vetenskapliga karaktär utan endast varit ett värk af ögonblicklig inspiration eller fyndighet.
Detta bekräftas däraf, att den, som haft drömmen, endast sällan är tillfreds med dess tolkning utan säger rent ut, att en bättre nog kunnat finnas.
Slika uttalanden skulle ej kunnat göras, om tydningen skett efter fastställda regler.
Hvad de i urkunderna bevarade drömmarnes äkthet angår, blifver det vid ett närmare skärskådande klart, att de allra flesta äro i sitt nuvarande skick konstprodukter.
Deras innehåll öfverensstämmer nämligen mästadels med de senare skildrade, förutsedda händelserna så in i de minsta detaljer, att man ej gärna kan tänka sig dem vara i värkligheten drömda så, som de framställas.
Sålunda drömmes det mer än en gång om vargar, hvilkas uppgifna antal sedan visar sig på siffran motsvara det antal fiender, som företaga det i drömmen förutspådda angreppet.
Ja, förloppet och utgången af en strid eller af andra tilldragelser finna oftast i en redan omtalad dröm sina nästan ängsligt noggranna förebilder.
Mången dröm har under bilden af ett stamträd en helt och hållet genealogisk karaktär och har därtill den tydliga uppgiften att förhärliga en viss släkt.
Andra drömmar äro endast att anse som omhöljen för afsiktliga varningar eller uppmaningar, gifna åt vederbörande af dem, som säga sig ha haft drömmarne.
Äfven visa sig drömmar byggda uteslutande på en ordlek.
Måste vi alltså antaga, att de i den gestalt, hvari de möta oss inom den fornnordiska literaturen, merändels äro sagoförfattarens värk, så är härmed dock ingalunda den möjligheten utesluten, att åtminstone de, hvilkas tillkomst synes mera naturlig, kunnat i sina enklaste grunddrag en gång värkligen ha varit drömda.
Själfva stommen kan mycket väl ursprungligen hafva rört sig i en fornnordisk mans eller kvinnas själ, innan författaren för sin berättelses tarf omformat och utsmyckat den.
Olika slag af drömmar.
Vi dröja först vid fylgja-drömmarne, hvilka vi på tal om fylgjorna redan i all korthet omnämt.
I dessa drömmar uppenbara sig andra människors själar såsom djurgestalter.
Man antog, att människosjälen förmådde i egenskap af fylgja under sömnen lämna kroppen.
Men för att den sedan måtte kunna klart visa sig i dröm för en annan människa, behöfde den, menade man, en ny skepnad och den klädde sig då alltid i djurhamn.
Frågar man, hvarför fylgjan alltså syntes för den drömmande såsom ett djur, måste man erinra sig, hvilken oerhördt stor betydelse djurvärlden städse haft för den ännu på kulturens första stadier stående mänskligheten.
Jakt, fiske och boskapsskötsel bragte människor och djur i ett fiendtligt eller vänligt förhållande till hvarandra, hvilket emellertid alltid var sådant, att människan kom i tillfälle att på det noggrannaste iakttaga det förföljda eller det tämjda djurets natur.
Dettas oförmåga att listigt dölja eller förnuftigt behärska sina drifter hade till följd, att dess karaktärsbild afslöjade sig för människans blickar vida tydligare än hennes medmänniskors.
Sålunda erhöllo djurens kroppsliga och andliga egenskaper för henne ett typiskt värde.
Och när man hos en vän eller fiende iakttog liknande egenskaper, trodde man sig ej kunna klarare beteckna dessa än genom att jämföra dem med just de djur, som syntes så oförtydbart vara deras lefvande inkarnationer.
Djurgestalten blef alltså den nya hamn, hvari människosjälen — fylgjan — troddes draga ut på sina färder genom drömmarnes land.
Den fornnordiska drömfaunan är synnerligen rikhaltig och är i nästan hvarje saga företedd genom ett eller flere exempel.
Bland vilda däggdjur, i hvilkas skepnad fylgjan klädde sig, märka vi: vargen eller ulfven, skogsbjörnen och isbjörnen, svinet och hjorten, räfhonan, läjonet och leoparden.
Uppträdde hon som tamt däggdjur, kunde hon vara oxe, tjur, häst eller valp.
Kom hon flygande i fågelhamn, syntes hon som örn, korp, lom, svan, hök eller falk.
Hon kunde äfven visa sig som orm och drake.
Se här några exempel på
fylgjadrömmar.
Då det blef Orvar Odd en gång vägradt att göra en färd till Bjarmaland tillsammans med sin broder Gudmund och deras frände Sigurd, lämnade han dem i vredesmod, och de lågo sedan en hel månad med sina skepp under ön Rafnista utan att få vind.
En natt jämrade sig Gudmund i sömnen.
Man talade om, att man borde väcka honom, men Sigurd menade, att han först borde drömma den dröm, han hade, till slut.
När han vaknat, sporde Sigurd: »Hvad drömde du, frände?
Det lät, som om du hade det så svårt.» Och Gudmund svarade:
»Jag drömde, att vi lågo alldeles som nu här inne under ön med våra båda skepp; och jag såg en isbjörn ligga i ring rundt om ön, och ofvan skeppen möttes djurets hufvud och svans.
Det syntes så ilsket, att jag aldrig sett dess like förr; all raggen reste sig utefter dess rygg.
Och så tycktes det mig, som om det ville kasta sig öfver skeppen och trycka dem i djupet.»
»Lätt är att se», sade Sigurd, att detta djur är vår frände Odds fylgja — det är hans emot oss fiendtliga sinne.
Och är det min mening, att vi ej komma bort härifrån, ifall icke han får följa med oss».
Man kom öfverens om att erbjuda
Odd ett eget skepp med full utrustning.
Därefter gaf han sig åter i följe med dem; och vinden blef förlig, så snart seglen hissats.
Storbonden Gisle Sursson på Island meddelar, hur han i en dröm sett den mans fylgjor, som hemligen dräpt hans svåger Vesten.
Som äfven dråparen är hans frände, vill han emellertid ej röja honom, och han uttrycker sig därför så:
»Jag hade mig en dröm i går natt och en i natt.
Bägge skvallra om, hvem dådet gjordes af, men ej skall jag därför säga det.
I går drömde jag, att en huggorm slingrade sig ut från en gård och stack Vesten till döds.
I natt såg jag, hur från samma gård en varg rände — äfven den bet Vesten ihjäl.
Jag har ej sagt någon dessa drömmar förr än nu, ty jag ville ej, att de skulle tydas.»
En välbekant, vacker fylgjadröm är den, som Helga den fagras fader Torsten Egilsson kort före hennes födelse berättar för sin gäst, drömtydaren Bärgfinn, och hvari hela hennes lefnadssaga förebådas.
»Jag drömde», talade han, »att jag stod utanför hufvuddörren hemma på Borg.
Jag såg upp mot husen, och på takåsen satt en fin och fager svanhona.
Jag tyckte henne vara min och kände, hur hon var mig kär.
»Då såg jag en stor örn komma flygande ned från fjällen.
Den kretsade fram till gården och satte sig ned bredvid svanen.
Den kluckade till henne blidt, och hon syntes betagen däraf.
Jag såg, att örnen var svartögd och hade järnklor.
Den tycktes mig vara ett ståtligt djur.
»Sedan såg jag en annan fågel nalkas söderifrån.
Äfven den flög fram mot min gård Borg, sänkte sig ned bredvid svanen och ville fjäsa för henne.
Det var också en stor örn.
»Men så snart den kommit till, begynte den andra att resa fjädrar, och de foro ihop och spändes skarpt och länge, och jag såg dem bägge blöda.
»Deras strid lyktades så, att de segnade båda döda ned på hvar sin sida om takåsen.
»Men svanhonan satt kvar och hukade sig sorgset ned.
»Därpå såg jag en fågel susa fram mot väster.
Det var en falk.
Den flög hän till svanen och tedde sig vänligt emot henne.
Sedan flögo de bägge tillsammans bort åt samma håll.
Och har denna dröm intet att betyda», tillade han i likhet med så många andra af forntidens »drömmare», hvilka hälst ville betrakta en hotfull dröm såsom betydelselös; »den torde blott båda oväder; i luften skola stormar mötas, som komma ur de väderstreck, från hvilka jag såg fåglarne flyga.»
»Den meningen har jag icke om drömmen», sade drömtydaren Bärgfinn.
»Gör då af den, hvad du finner rimligast», svarade Torsten, »och låt mig höra».
Bärgfinn sade:
»Fåglarne, du sett, månde vara människors fylgjor.
»Din husfru går hafvande, och hon skall föda ett däjligt och fint möbarn, som du kommer att hålla mycket af.
»Från de väderstreck, ur hvilka du såg örnarne flyga, skola två ansenlige män komma och fria till din dotter.
»De skola fattas af mäktig kärlek till henne och kämpa om henne, och i den kampen skola de bägge dö.
»Därefter skall ur det väderstreck, ur hvilket falken flög, en tredje man träda fram och bedja om hennes hand.
Med honom varder hon gift.
»Nu har jag tydt din dröm, och så skall den sannas.»
Sagan, som börjar med denna dröm, redogör sedan för dess uppfyllelse.
Fylgjorna i örnhamn visa sig hafva varit de bägge skalderna Gunnlög Ormtungas och Ramn Anundssons fylgjor.
Deras kärlek till Helga den fagra, Torstens dotter, bringar dem i kamp med hvarandra, och de falla till sist båda i holmgång.
Lik drömmens svan, som satt ensam kvar och hukade sig sorgset ned, sörjer Helga den fallne Gunnlög.
Då gifter hennes fader henne med den raske och rike bonden Torkel, hvars fylgja var falken.
Enär den uti djurhamn framträdande fylgjan ursprungligen hör tillsammans med den mänskliga kroppen, finnes det å andra sidan exempel på, att denna senare kommer att i drömmarne låna ett och annat från denna hamn, som själen sålunda tagit.
En man drömmer t. ex., att han hugger en annan »sönder i midjan», och »det tycktes mig då», säger han, »att ett varghufvud satt på hans hals.»
När biskop Fredrik, under sitt arbete för kristendomen på Island, en gång närmade sig Hägranäs ting, rusade hela hopen af hedna män upp emot honom och hans följeslagare under väldiga rop.
Vapnen skakades emot sköldarne, och stenar kastades.
Då sade biskop Fredrik, innan han vände om:
»Nu går den dröm i fullbordan, som min moder i forna dagar drömde.
Hon tyckte sig se ett varghår sticka fram på mitt hufvud, och nu jagas vi med fruktansvärdt våld undan som farliga vargar.»
Naturmänniskan tänker sig icke blott djurvärlden besjälad; äfven den liflösa naturen, ja, t. o. m. konstprodukten äger för henne en själ.
»I drömlanden», heter det hos Tylor, »bygga de döde karenernas själar upp husen med sina yxors själar och med sina knifvars själar tälja de sitt ris.