Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
10 k:r . . • • 0 • • t 9: — 30 . • • 2 • 1 • • . . 4: - . 38: — O 0 0 • • • 4: 44» • • . . 15: — 60: -*■— 4o — • . , 9: 33, . . . 27. 34, 80: — 5o — . . . 16: 3a, 4°: — 100: — 60 — . . . 36: J 2, , . . . 5a; 34, 120: — *0 *— • . • . 3l: 44. • • . . 65: — 140: — $ O " • • • • 01.32, * • 77. 34, «6o: — 9° - • • 67: 2ij, . • • 9°- — • 180: — Enligt Afdelningens förslag, skulle all sammansatt bränvins-bräa»ings-redskap beskattas med 1 sk. för hvarje kanna bränvin, sorn med den anses kunna afverkas, så vida den sammansatta redskapens afverkningsförmåga ej understeg den enkla po.-kannors-pannans; i hvilken händelse den sammansatta redskapen skulle beskattas lika med den enkla panna, frill hvars afverkning den ifrågavarande sammansatta redskapens afvturknings-förmåga uppgår/'
Härmed förenade sig Herr Contraets-Prosten Nordhammar.
Contracts-Prosten P. G.
Svedelius: ”Jag instämmer med ledarnöterne af Hög lod.
Utskotten, hvilka ogillat de uti betänkandet godkända beskattningsgrunder för biänvins-bränningen.
Mitt hufvudsakliga skäl är, att, då inom aila samhälls-classer uppenbarar sig en alfvarlig syftning att motverka bränvinets ohejdade döde, det hvarken är klokt eller rätlsenligt att genom kärd t ingripande förändringar i den enskilda hushållningen söka att monopolisera en fabiiks-rörelse, som hittills redan visat sina förderfliga verkningar öfver flere provinser, hvilka häröfver högljudt yttrat sin klagan/ 52 Bevilln. och Ekon.
Utskottens Betänkande, N\o 2.
Herr Conlracts-Prosten Sandberg:
''Efter min öfvertygelse, hade den grundsats bordt håde öppet uttalas och tjena till ledning vid förslaget, att nemligen: all bränvins-bränning, som är grundad på supning, är en riksförderflig näringsgren, den Stats-magterna med det aldra första måste upphäfva, så vida Statens högre ändamål icke ovilkorligen skola förfelas och hälften af dess befolkning förvandlas till fattighjon eller correclionister ; men för att ej åstadkomma en alltför hastig förändring uti de gamla ovanorne, må tillåtas att utan någon rubbning i det bestående, på lika sätt som hittills, tillverka bränvin en månad om året med den redskap, som förefinnes och emot enahanda skatt, som tillförne, dock att detta ej fortfar längre än 3, högst 5 år, hvarefter den sprit, sorn erfordras till techniska och medicinska behof, skall under behöriga controller tillverkas på Apotheken.
Då sådant emedlertid icke skett, anser jag mig bora, i öfverensstämmelse med samma åsigt, reservationsvis göra följande anmärkningar:
Att bränvins-bränning skall vara en från hemman oskiljaktig rättighet, är en skadlig fördom, som förorsakar att både boskaps-skötsel och jordbruk i vårt land utmerglas och försvagas.
Men om, det oagtadt, denna sats antages, så synes: 1:0 det vara en motsägelse, alt denna förderfliga rättighet till någon större eller mindre del skall bestämmas af åbyggnadens värde; 2:0 skulle man tro, att egaren af ett hemman, hvars värde ej öfverstiger 1,000 eller åtminstone (ioo
R:dr, väl behöfver dess gröda för att lefva af och har intet öfverflöd alt hränna upp ; och 3:o är det ännu mera påtagligt, att de hemmans-egare, hvilkas jordvärde hvar för sig ej uppgår till 3oo R:dr, kunna hinna alt förtära dess afkastning, utan att behöfva siå sig tillsammans, för att förvandla någon del deraf till bränvin.
Att ens i önskningsväg begära, det Kongl. Maj:t skall under en viss tidrymd afsäga sig rättigheten att förbjuda bränvins-bränning, då missväxt och hungersnöd inträffar, förekommer mig, som ville man förklara det vara mera nödvändigt i dyr tid för den fattige att hafva bränvin till att supa, än bröd till att äta.
Om tre månaders brännings-tid skall tillåtas, måste dessa bestämmas till November för de skämda potaternas skull, samt till April och Maj, lör att, om foderbrist inträffar, med den odugliga dranken locka kreaturen tili alt förtära båsvrak och takhalm.
Att, såsom föreslaget är, lemna spelrum emellan den j October och den 1 Juni, är ingenting annat, än att låta Hernlin, och Ekon.
Utskottens Betänkande, 7V:o 3.
53 dem, sorn dertill hafva last, hädanefter, utan synnerligt hinder, hränna i 8 månader.
Under så lång brännings-tid är 5o kannors panna mer än tillräckligt maximum.
Alla derutöfver höra ställas på vacanee eller uppföras på indragningsslat.
Alidia minst hör i förordningen ingå, hvad 7 §. innehåller, alt nemligen dylika hrödförslörings- och giftkoknings-machiner älven öfver 90 kannor, skulle kunna vid talande omständigheter privilegieras.
Pannerymds-tariffen efter hemmansvärdet är byggd på den falska förutsättning, att alla pannor af lika storlek alltid måste ega samma afverknings-förmåga.
Skall denna tariff icke vara alldeles principlös, så måste den uppgöras på ett sådant sätt, att afverknings-förmågan och icke blott pannans kannerymd rättar sig uti ett bestämdt förhållande efter hemmansvärdel.
En kanna bränvin gör lika mycket ondt, antingen hon är tillverkad i den lilla lyftpannan eller i en pistorisk apparat af den mest genialiska uppfinning.
Derföre måste den lika beskattas, utan afseende på sin härkomst och intet praemium beviljas, hvarken snillet eller enfalden i denna del.
Denna skatt bör icke understiga 16 sk. banco för hvarje tillverkad kanna, emedan för att blott åstadkomma de 750,000 R:dr uti Stats-Utskottets inkomst-betänkande, fordras likväl en produclion af 2,25o,ooo kannor, som kan vara mer än nog för alla både verkliga och inbillade behof, om också ej mer tillverkades.
Dessutom är 4° £k. b;co kannan ingalunda något oerhördt försäljningspris.
Kommer supen derigenom att kosta 2 sk. riksgälds i stället för 1, så kan suparen vare belåten med hälften mindre och en vinst uppstår både för honom sjelf och för det allmänna.”
Herr ffestman’ ”Med spänd uppmärksamhet har jag sökt. följa de discussioner inom detta Högloft.
Utskott, hvilka, under granskningen af förslaget lill en förbättrad, efter lidens kraf, samt nationens högljudda önskan och behof, lämpad förordning, angående bränvins-bränningen i Riket, af sä många stora och agtningsvärda talare inom representationen, håde skriftligen och mundtligen ådagalagt de mest stridiga, till en stor del emot hvarandra nästan fiendtliga, åsigler vid, som man behagat kalla den, denna fria näring, denna så mycket lofordade industri, att utur det ädlaste, det för - 54 Bevilln. och Ekon.
Utskottens Betänkande, No 2. nämsta af lifvets behof, brödämnet, extrahera, om möjligt vore, ända till oändlighet, en saft, om hvars nytta och nödvändighet meningarne likväl äro delade.
Under denna strid på lif och död —• åtminstone ett småningom aftynande — om saftens, antingen flödande från aldrig tömda källor, eller deras uppdämning på obestämda tider, har nu dock till slut högtidligen förklarats och medgifvits vid det ändtligen öfverenskomna fredsfördraget, att saften vore, om ej ett absolut dödande gift, men genom öfverflödet och derifrån oskiljagtiga missbruket, långsamt tärande, förstörande, och att man således borde inskränka tiden för tillverkningen, och genom en, efter omständigheter, samt förekommande af insmugling, lämpad afgift, höja priset,' och derigenom göra det för den fattigare och arbetande — kanske mest consumerande klassen, mindre åtkomligt, samt derigenom mindre förstörande för helsa och moralite.
De prisvärda afsigter, man sålunda antydt att gemensamt syfta till det af nationen och dess nykterhets-föreningar önskade målet, äro för omisskänneliga, att ej antyda en oegennyttig fosterlandskärlek och nitälskan för medborgares helsa och moralite, och man gladde sig åt den ljusare dagen, som förut varit skymd af bränvins-ångan och i turna ni Sedan man likväl börjat svalna oell sansa sig efter detta första glädjerus, och närmare besinna senare åtgöranden i den vigtiga frågan, såsom bibehållandet af de stora gift-kokerien med lika stora pannor, som förr bibehållandet af alla bränvins-snillets uppfinningar, såsom mäsk-värmare, 1 ectificatorer, konst-apparater, dubbla pannor, imkylare — och ho kan känna och uppräkna alla dessa ångans labyrinther, har man ovilkorligen måst göra sig den frågan: kan nu rimligtvis det först åsyftade och under striden solsta ändamålet vinnas, när man bibehåller samma utvägar, som förr just bidragit till de brån vins-syndafloder, som öfversvämmat land och släder?
Deremot må livar och en, sann nationens representant, på sitt samvete, och i kraft af sitt vigtiga uppdrag afgifva.
Jag tycker mig med glädje höra det, likt hvarje annan vigtig nej-proposition, och de få ”ja”> sorn blanda sig, fast obemärkt, i ropen, måtte endast tillhöra dem, som, för slem vinning skull, vilja koka gift åt nationen och söka understödja de allmänt nn erkända falska lärorna om drankens nytta och nödvändighet för ladugården.
Dessa svaga röster söka äfven försvara bränvins-kokningen såsom en fri, jordbrukaren tillhörig, näring af stor ekonomisk nytta och nödvändighet, att den fria menniskans rättigheter att använda och förädla, hvad hon förväifvar med sin möda, på hvad sätt henne lyster och tili sin nytta och Hevilla, och Ekon.
Utskottens Betänkande, N.o 2. 55 beqvämlighet ej böra, icke kunna henne frånkännas, samt att hvarje förmynderskap, som vill inkräkta på detta fria område, är både obehörigt och menligt för det oberoende, som skänker samhällslifvet trefnad och behag.
Dessa skäl söker jag ej vederlägga, ty deras förespråkare hafva vederlagt dem sjelfva, och tagit sak på bak.
Då de erkänt, alt de koka ett, både hastigt och långsamt dödande gift, och sedan jag hörde den värde talaren, som, yrkande antingen en fri, till tid och koknings-apparater oinskränkt, bränvins-tillverkning, i motsats till ett absolut förbud mot dess tillvaro offentligen, och genom det senare alternativet medgifva dess giftiga -beskaffenhet, behöfver jag ingen logisk förmåga att bevisa, hvad jag ville bevisa.
Hvad åter det så öfverskrikna förmynderskapet beträffar, och som är bränvinstillvet kai en så genant, så lärer det både höra till, och vara oskiljagtigt från ett ordnadt samhällsskick, att, om ej just genom ett direct förmynderskap, men genom en uppmärksam vård, söka förekomma tillverkning och bruket af för helsa och moralite skadliga produeter, och derom vittna ju våra lagar och författningar och institutioner, med ett ord allt, som sammanhåller den ömtåliga samhälls-kroppen, och skänker den bestånd och trefnad.
Bland dem, som ifrat för en inskränkt bränvins-tillverkning, och icke allenast sökt befordra den genom en kortare tid än förr, och en billig afgift, utan äfven trott detta ej vara nog till vinnande af det åsyftade ändamålet, har jag med tillfredsställelse bort några röster höja sig för inskränkning af högsta pannerymden från po till endast 60 kannor, och afskaffandet af dessa konst-kokningar, hvarigenom det så högt beklagade öfverflödet tillkommit.
Dessa röster hafva väl ty värr varit få— likt ropet i öknen — men, pris vare dem! de hafva likväl högt uttalat den sanningen, sorn kommer att stå fast som berget vid alla sainhälls-skickets förordnanden :
Att om man ville syfta till ett godt ändamål, så måste man ej sky medlen, utan lika allvarligt genomdrifva dem, ty eljest skadar man mer än man gagnar, och hvad man vill bygga, kommer att dela ödet med följderna af förbistringen vid Babyloniska tornbyggnaden.
På anförda skäl, och då jag tyvärr med min röst hörer till den minor i te, som sökt tillvägabringa en i alla afseenden inskränkt bränvins-tillverkning, såväl till tid och rum, som till afgift och förändrade kokningssmstalter, reserverar jag mig mot hvarje, i det afgifvande förslaget lill ny bränvins-förordning, fatladt beslut, som strida emot mina öppet uttalade 5G Bevilla, och Ekon.
Utskottens Betänkande, IV:o 2. åsigter, oell anhåller, att min reservation får åtfölja betänkandet till de re6pective Slåndens /delfående.” Af Herr Levin: ”Emot Sammansatte Utskottens hufvud-princip, eller att hränvins-bränningen icke fäv utö/vas af andre, än de, sorn ega jord, reserverar jag mig, enär jag anser det vara en ostridig rättighet för hvarje samhällsmedlem, att till sin fördel få använda hvarje produet, då de, i mon deraf, skatta till Staten, hvilken grundsats jag jemväl anser tillämplig för hränvins-bränningen, af så mycket mera skäl, som jag är förvissad, att det skadliga öfverflödet deraf skulle kunna minskas, om en verklig frihet, i förening med en hög skatt, blef antagen till princip vid ordnandet af berörde näring.
Dessutom synes det besynnerligt, att intet förbud finnes att af spanmål eller andra jordens alster tillverka cognac, rhum, eller andra lika beskaffade ämnen, utan att dertill ens fordras ega så mycket jord, man kan stå på, hvaremot för att bränna en enda kanna bränvin, tillverkaren skall innehafva jord till ett visst värde — motsägelser, jag skulle tro närvarande upplysta tidehvarf icke borde erkänna.
— Då, på sätt jag antydt, min öfvertygelse varit, att Utskotten bordt förklara hränvins-bränningen, den må kallas husbehofs- eller fabriks-näring, såsom fri för hvarje Svensk man, hade författningen derom kunnat inskränka sig till några få §§., men, när denna åsigt icke kunnat vid voteringen göra sig gällande, samt måhända bemödandena i respective
Stånden att komina till detta mål, blifva för närvarande fruktlösa, nödsakas jag, i händelse Utskottens hufvud-princip godkännes, reservera mig mot följande bestämmelser i förslaget: 1:0 Fastigliets-värdet, antaget lill minst 3oo R:dr, är för litet, då man beräknar, att i samma värde ingå jemväl åbyggnaderne till \ af beloppet, hvaraf följer, alt jorden icke behöfver vara uppskattad till högre, än 220 R:dr, samt således hemmans-åboer, hvilka knappt äro besutna, kunna idka bränvins-bränningen; och synes det påtagligen, att en hemmans-egare af jord lill så ringa värde icke kan hafva spanmål öfver till bränvin»- bränning, samt sålunda det beprisade monopoliurn af husbehofs-bränningen, hvilken benämning är felagtig, då jag icke vili erkänna, att bränvin är ett verkligt husbehof, måste förlora dess nu antagna betydelse, helst samma åbo antingen mäste bränna af köpt säd, då näringen får natur af fabriks rörelse - Bevilln. och Ekon.
Utskottens Betänkande, JV.o i. 57 rörelse, eller ock i bränvin förvandla hvad lill brödföda tarfvas, samt såmedelst drifva en rörelse till skada för sitt husbehof, 2:0 Beräkningen af af verkningsförmågan.
Den är tagen för högt i 4'(le och 5:Le classerna, emedan det är omöjligt forcera ett verk till så hög produetion, som Utskottens majoritet antagit, deremot jag egentligen reserverar mig, af den anledning, att förslaget åsyftar hårdast vid beskattningen åtkomma dem, sorn med största hushållning både med tid och rudimaterier drifva näringen.
Alt derjemte med 100 procent öka tillverkningen för verk, hvilka elrifvas med ånga, är lika orimligt, då hufvudsakliga ändamålet med dylika ång-apparater endast är, bereda minskning i bränsle-consumtionen, samt kan icke, enligt kännares intyg, tillvägabringa iner än högst 5o procent större tillverkning. 3:0 Skatten.
Ehvad rättigheten till bränvins-biänningen förblifver sådan den varit tillåten, eller ock förändras efter en Irine princip, måste samma skatt vara hög på en öfverflödsvara , som alla påyr ka gör skada, samt bör tvingas tillbaka; och vinnes ingalunda ändamålet med den ringa skatt, Utskotlet föreslagit, kan det icke ens med i(i sk. afgift för hvarje tillverkad kanna.
Då för närvarande icke är hopp kunna höja tillverkningsafgiften till berörde belopp, vidhåller jag mitt yrkande i Utskotten, att skatten bör bestämmas lill minst 8 sk. för hvarje tillverkad kanna bränvin.” Lars Larsson från Elfsborgs Län: ”Emot pluralitelens beslut inom Sam mansatta Utskotten nödsakas jag anmäla min reservation uli åtskilliga delar, nemligen: i;o i öfverensstämmelse med min uttalade åsigt inom Ilöglofl.
Utskotten anser jag det varit gagneligast tillåta hvar och en efter behag få anmäla sig till utöfning af bränvins-bränning från en till och med åtta månader af året, eller åtminstone, på sätt Afdelningen föreslagit, /; månader, heldsl, så vidt man ej afsett alt göra allt begagnande med mindre pannor onyttigt om ej omöjligt, med dessa, ingalunda ökats någon bränvins-rjuanlitet genom en och annan månads mer eller mindre rättighet, men deremot, varit af obestridlig nytta för landtmannens ladugård, om lian under vintermånaderne på en längre lid lått fördela den tillverkning, han, af egna tillgångar ämnade använda. lilli, till K.
St Prot. 184°- 5 Sami. 1 Ajli. 2 Haji. 8 58 Baudin, och Ekon.
Utskottens Betänkande, N'.o 2. 2:0 Genom Utskottens beslut, att afgiften bör erläggas i förskott, eller vid anteckning för bvänvins-bränningen, anser jag, att sjelfva välmeningen trädt både rätts- och billighets-grunden i förväg.
Staten i allmänhet ej eger rätt infordra sin afkomst af näringar och rörelse förr, än lefnadsoch verknings-året förflutit, så kan jag ej finna någon rättsgrund att, i detta enstaka fall, göra ett lika ovanligt som olagligt undantag.
Erkänner man den sanningen, att skatterne äro boga och tryckande i landet, jemförelsevis mot det ringa rörelse-capital, som finnes bland Svenska allmänheten, så borde man äfven insett den ekonomiska skada, att draga utur rörelsen, och mer än ett år förut uti Stats-cassan nedlägga den betydliga summan af t. ex. 750,000 R:dr Banco.
Man bade derjemte bordt tagit i betragtande en annan bevekelse-grund, alt (så vidt det nemligen erkännes för en vinstgifvande näring) genom beskattningsmethod vidtaga så restrictiva åtgärder, att den icke capital-egande medborgaren, hvilken, efter gällande författningar, uti dylik redskap och byggnader nedlagt en större del af sin välfärd skulle ruineras genom betagandet af möjligheten att utöfva en handtering, hvartill lagarne berättiga honom.
Dessutom hafva Utskotten, genom detta nykrämeri, inledt såväl folket som embetsman uti ett sådant trassel och oreda, att sjelfva debiterings- och uppbörds-sättet, ensamt vore tillräckligt skäl för afstyrkande. 3:o
Utskottens beslut att antaga afverknings-förmågan lika, i proportion för större och mindre pannor, är en alldeles ny vetenskaplig theori, långt skild från erfarenhetens läror.
Om man blott erinrar sig att, t. ex. en ro fannors panna måste nio gånger uppvärmas till kokning och afrinna, mot det, en g o kannors panna, en gång afrinner, så borde misstaget ej vara svårt att uppsöka.
Oberäknadt den minskning uti sprit-ångan för öfrigt, som genom begagnandet af mindre redskap, är en vanlig följd.
Det torde sålunda varit rätlsenligt, att minska beräkningen uti afverknings-förmågan åtminstone under 3o kannors rymd, med minst 5o procent. 4;o
Försegling å hränvins-pannorna är visserligen ej något nytt, men formaliteter af denna art, har erfarenheten visat, förorsakat hundrade gånger mera skada än nytta, i ty att tjogtals menniskor ovetande blifvit tilltalade såsom lagbrytare fällde lill höga böter, jemte redskapens förlust, utan att någon enda haft för afsigt begå öfverträdelse af lagarne.
För mig vill det synas, som bötes-ansvaret och redskapens förlust, vid dess olofliga begagnande, borde utgöra tillräckligt correctiv mot missbruk; eljest kunde man ju, utgående från samma synpunkt, tili förekommande af stöld B evilla, och Ekon.
Vtskoitens Betänkande, N:o t. och rån, hvilket är ojemförligt skadligare, antaga, att, alla som för dylikt kunna hafva anlag eller misstänkas, böra för säkerhetens skull på förhand fängslas. 5:o
I afseende på den afgift, Utskotten, genom majoritetens beslut, ålagt bränvins-tillverkningen, får jag åberopa Herr Prosten Nibelii reservation ; likväl med den skillnad, att jag anser alla pannor under 3o kannors rymd på sin höjd bordt taxeras för 3:ne månader, hvad de förut erlagt för s%x.’’ Härmed förenade sig Jäders Normark och Olof Olsson från Westerbottens Län. Ephraim Larsson från Elfsborgs Län; ”Emot Sammansatta Utskottens Betänkande, rörande bränvins-bränningens ulöfvande får jag, i hvad detta betänkande afser tiden för och beskattningen å så kallade husbehofs-bränningen, härmed på det högsta mig reservera.
Så väl det af Utskottens pluralitet antagna förslaget, att bränvins-tillverkningen endast må bedrifvas tre månader af året, som ock, de för husbehofs-bränningen stadgade beskatlnings-grundeina måste ofelbart leda till snart sagdt hela den jordbrukande allmogens undergång, enär, i de flesta landsorter bränvins-bränningen utgör nästan enda medlet för allmogen alt bereda sig tillgångar tilli de inånga och dryga onera, som finnas densamma pålagde och, i stället att, såsom sig borde, lindras, tvertom ständigt lillvexa.
Hvad serskildt beträffar den ort, för hvilken jag är fullmägtig, eller Kullings, Gäsenäds och Åhs härader i Elfsborgs
Län, så finnes i hela de två förra häraderna och större delen af det sistnämnda, ingen egentlig sädes-odling, emedan jorden är dertill alltför mager och otacksam, utan folket ser sig der tvunget att, nästan uteslutande bedrifva planteringen af potatis, som, i fall den ej till en del kunde användas till bränvins-tillverkning, omöjligen skulle förskaffa det nödig utkomst.
Man må, så högljudt som helst, ropa mot husbehofsbtänningens skadlighet; det står likväl således fast, att förutan den förmår ej den mindre jordbrukaren att betala sina skatter och lifnära sig.
Huru vill man väl då, när anspråken på dessa skatter oförändrade qvarstå, beröfva honom den enda möjliga utvägen till deras afbördande?
Alt han i sjelfva verket icke vidare eger denna utväg, derest de åtgärder blifva godkända, som här äro i fråga, lärer icke kunna bestridas, ty med en så inskränkt brännings-lid och med, det oagtadt, så ytterst stegrade afgifter å en minskad tillverkning, skulle det för honom blifva omöjligt att, utan ren förlust företaga någon bränvins-bränning, synnerligast, som de större eller 60 Bevilln. och Ekon.
Utskottens Betänkande, N:o i. kons(-!>r; nncrien, ej lära försumma att med de medel, som stå dem till huds, ytterligare uppdrifva sin production oell följagtligen blifva i tillfälle att för billigare pris afyttra varan.
Om man lugnt öfverväger saken, torde det för öfrigt visa sig, att faran af husbehofs-bränningen icke är i verkligheten sådan, som den utmålas, och att de hinder, hvilka man nu söker lagga för detta sätt att producera bränvinet, långt ifrån att nedtvinga bränvins-tillvei kningen inom landet, skola i betydlig nion öka den.
Det är den ymniga tillgången på bränvin, säger man, som framkallar den stora förbrukningen deraf.
Nå väl! sedan man gjort husbehofs-bränningen omöjlig, hvilken likväl till sin beskaffenhet är sådan, att den ej kan uppjaga produclionen, skall man få se det ena konst-bränneriet efter del andra i allt större och större scala uppvexa i hvarje by af landet och i en hittills oerhörd grad formera tillverkningen och med den älven consumtionen.
Det tyckes falla af sig sjelfl, att så måste ske, ty i samma nion ett dylikt bränneri kan utvidgas, lättas ock beskattningen, och i samma mon kan priset för consnmenlen nedsättas.
Men, jag vill icke bär inlåta mig i en vidlyftig vederläggning af alla de skenbara skäl, sora blifvit åberopade för husbehofs-bränningens motverkande; jag anser tillfyllest att upprepa, hvad hela Svenska allmogen enstämmigt skall besanna, att den med de band, hvilka man nu har för afsigt att lägga pä dess ifrågavarande näringsgren, går en gifven förstöring till mc tes.’* Jonas Jokansson fi ån Jönköpings
Län; ”Jemte det jag förenar mig uti den af Herr Friherre Klingsporr algifna reservation, anser jag mig uppmanad att för Herr Friherren hembära min högaktning och tacksamhet, för det han så sanningsfullt och klart uttalat det förtryck, som
Utskottens förevarande beslut uteslutande pålägger den fattigare jordbrukaren.’’ Jon Olsson från Gefleborgs Län: ”Emot Utskottens beslut, att bevillning skall erläggas efter den utaf Utskotten ansedda afverknings-förmåga lika för alla pannor om ao kannors rymd och derutöfver samt med en obetydlig nedsättning för mindre pannor, får jag vördsamt nedlägga min reservation.
Lika varmt, som någon annan, känner jag mig nitälska för nykterhet och minskad bränvins-consumtion, men ali delta mål kan vinnas på Sevillu. och Ekon.
Utskottens Betänkande, N’.o 2. 61 den väg, Ulskolten nu utstakat, derom lärer ingen kunna öfvertyga mig.
Jag tillhör en provins, der måhända icke mer än hälften af det bränvin, som förbrukas, tillverkas, men man har likväl aldrig blist på denna vara.
Skeppslaster inflyta till städerne, hvarifrån det på åtskilliga sätt sprider sig kling landet.
Det är dessutom, icke inom de hus, der bränvin tillverkas, som. man linner fylleriets bedrölligheter.