Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De stora dockorna och leksakerna tillfalla dock ej enskilda barn, utan förvaras som gemensam egendom inom olika institutioner.
Säkerligen har stor glädje varit förenad med utförandet och insamlandet af allt detta, men hvad är det jämfördt med den fröjd, som dessa rika skatter skola bringa till 10,000 små barna- själar, som ej äro vana vid de rikas öfverflöd och ej bortskämda med detta lifvets goda.
Anna Ffeetwood-Derby.
EU upprop i en icke minst för alla kvinnor be- hjärtansvärd sak har utgått, undertecknadt af ett mångtal framstående män inom de tre skandina- viska länderna.
Djurskyddsföreningarna hafva redan i en följd af år sökt väcka allmänhetens uppmärksamhet på det mass-djurplågeri, som ty- värr ännu äger rum vid slakten.
I allmänhet döfvas endast de större nötkreaturen (med yxslag, hvilket ofta icke lyckas förrän efter flere slag); mindre slaktdjur däremot — såsom kalfvar, får lam och svin — dödas i regeln genom aftappning af blodet utan föregående bedöfning.
Därjämte öfverlemnas det blott allt för ofta åt unga lärlin- gar, på landsbygden till och med åt okunniga och orkeslösa personer, att på egen hand verkställa, dju- rens dödande.
Alla äro vi dock säkert ense därom, att det är en oafvislig plikt att gifva de djur, hvilkas kött vi begagna till föda, den hastigaste och minst smärt- samma död, som möjligt är.
I hög grad önskvärdt vore därför, alt slaktare hädanefter, med tillhjälp af slaktmasker, skjutmasker eller andra ändamåls- enliga apparater, läte bedöfva alla de djur, som dödas i deras slakterier o c h icke tilläte unga lär- lingar eller okunniga personer att på egen hand slakta djuren.
Och särskildt riktas en allvarlig anmaning till alla husmödrar, att de företrädesvis måtte göra sina uppköp hos de slaktare, som in- fört eller låta förmå sig att införa sådana reformer i sättet att slakta.
Stipendier för kvinliga medicine stu- derande.
En fond å 12,000 kr., som » Lars Hier- tas Minnes » styrelse under de båda senaste åren bildat, har blifvit så fördelad, att 6,000 kr.
öfver- lemnats till Upsala universitet o c h 6,000 kr.
till Lunds universitet.
Räntan af dessa båda fonder kommer att vid hvardera universitetet tilldelas en kvinlig medicine studerande; därest fonderna framdeles ökas, kunna flere stipendier årligen ut- delas.
Fonderna benämnas » Wilhelmina Hiertas stipendiefonder för kvinnor, som studera medi- cin ».
Kvinnosällskapet Nya Idun hade i lör- dags sitt första samkväm för i år.
Musik för pi- ano, viol och violoncell utfördes af fruarna H. Svedbom och H. Lundqvist samt fröknarna M.
Kull E. Lagergren, W.
Lagervall och A. Österdahl.
Fröken Koutschalska från Warschau höll på franska språ- ket ett kortare föredrag öfver den polska författa- rinnan Eliza Orzeszkos literära verksamhet.
Konst- utställningen för aftonen utgjordes af ett porträtt af sällskapets frånvarande ordförande fröken Ellen Key, måladt af Richard Bergh — detsamma hvaraf Idun i n:r 4A för i fjor meddelade sina läsarin- nor en vällyckad afbildning; pastellporträtt och genre af Elisabeth Keyser; akvarell, landskap, af Anna Billing; studier i olja från Algier af Eliza Olivecrona samt ett broderi efter skånsk väfnad.
Senaste reprisen utgöres af VVebers populära opera » Friskytten », hvilken här ej gifvits sedan ungefär 4 år tillbaka.
Att den äfven nu skall visa sig äga sin gamla dragningskraft i behåll, taga vi för gifvet.
Med anledning af ingångna förfrågningar kunna vi nämna, att nytt abotmement torde komma att anordnas i slutet af innevarande månad.
Vasateatern har inledt det nya året med ett nytt program, å hvilket den sedvanliga årsrevyn icke saknas, denna gång i form af en monolog af det kända märket S.
Frans Hodells lustspel » Visitlådan » visade sig visserligen som allt mänskligt ha en smula åldrats med åren, men ägde dock kvar en tillräcklig stam- trupp af gamla minnesgoda vänner för att helsas med förnöjelse o c h vann säkerligen genom sitt oförargliga humör en hel del nya.
Särskildt bril- jerade hr Varberg i vaktmästarens parti och fru Cederberg som pigsnärtan.
Hr Sternvall, som gast, rönte ock lifligt och förljänt bifall i professorns roll.
Hr Hagman gjorde af nyårsrevyn, » Vid boupp- teckningen » benämnd, hvad rimligtvis kunde begä- ras af det icke allt för kvicka opuset.
Flere po- inler slogo emellertid lifligt an.
Nytt i musikhandeln.
Från Gehrman &amp; komp:s förlag utgingo strax före jul åtskilliga nya musi- kalier, hvilka vi då ej hunno anmäla.
Vi nämna dem därför nu: Flickan från Arles (LArlésienne), Suite I och II, för 2 och 4 händer, innehållande styckets bästa melodier.
Operor i eleganta originalupplagor: Verdis Aida och Otello, Gounods Faust och Romeo och Julia, Bizets Carmen, BoTtos Mefistofeles.
Balsäsongen, samling af ny och populär dans- musik i lätt arrangement för piano.
Valser af Strauss, Ivanovici och Royle.
Polka af Faure.
Waldteufel: I Spanien (Espana) efter Chabriers stora Rhapsodie.
Ur barnens lif.
Lätta stycken för piano med utsatt fingersättning.
Den Berättelse rätta.
från landsbygden a f Fanny Chrysander.
(Forts.) il (S« ' ^ s t a n inslumrat vid de vemo- l ^ Ä d i g a tonerna, spratt hastigt till och frågade.
raspS &gt;Hva ' ä ' det, gosse! » » Jag behöfver komma bort — ut litet i världen — jag — j a g » » Ja, jag har nog sett, att det är något, du grubb- lar öfver, » vidtog den gamla vänligt och delta- gande.
— » Det är väl ingen sorg, du går å bär på, min gosse, som gör, att du vill hemifrån? » » Nej, farmor!
Nån sorg har jag inte, gudske- lof!
Men jag tycker ändå, det vore roligt att komma ut å se, hur andra ha det. » — Den unge mannen hade gått fram till fönstret, och seende ut, sade han med låg, men fast röst: — » Jag skulle vilja ta mej tjänst på ett större bondställe ett år eller så — det — det skulle bestämdt vara nyttigt.
— Vill inte farmor vara snäll å tala med pappa härom? » » Jo gärna, o m du så nödvändigt vill.
Men tror du, att han vill låta sin enda son gå ut å tjäna u m m a n s o m n Förlofnings andra, när det inte behöfs?
Å sanningen att säja, Nils, så förstår jag inte heller, hva ' det ska ' tjäna till. » » Det är ingen skam att själf förtjäna sitt bröd, farmor.
Och jag tänker naturligtvis inte ta tjänst i hemtrakten, så folket får något att prata om, utan på något ställe långt härifrån och där — där det är större jordbruk, än vi själfva ha, så jag kan få lära mig något nytt.
Far är j u rask och duktig själf å öfver vintern kan han nog bärga sig med drängen och soldaten som hjälpkarl.
Till våren kan han j u ta en dräng till öfver sommarn. » Farmor talade vid far, och efter många betänk- samma invändningar gick han slutligen in på att lemna sin son ifrån sig på ett år, ehuru han tyckte, att det bara var ett dumt påhitt af honom att vilja ge sig ut som dräng.
Det hade väl va- rit mer » passligt », om han gått igenom en kurs en landtbruksskola, ehuru han då inte kunde be- höfva det heller, eftersom han förut hade reda på, huru ett ordentligt landtbruk skulle skötas, och gått med vackra betyg igenom folkskolan samt afton- och kommunalskolan.
Systersonen såg så allvarsam och bestämd ut, att mostern nästan blef häpen, men hon förstod ock väl, att hoppet att få räkna släktskap med socknens styfvaste bonde nu var slocknadt.
Och det kändes allt litet snopet att nu endast få an- mäla sin systerson som dräng, då man tänkt få göra det som måg.
Och så vacker och ståtlig som han var, skulle han passat bra mycket bättre till detta.
Emellertid var det inte värdt att tala o m och skryta för mycket af släktskapen nu, — det skulle hon säja åt Sven.
Innan Nils lemnade sin morbroders hus, hade han tagit städja för ett år hos häradsdomaren i Berga.
Han skämdes för sig själf däröfver.
Men huru skulle han också bära sig åt?
Allt sedan brefvets ankomst voro hans tankar sysselsatta med den vackra och unga bonddottern, som kanske var » utsedd » åt honom.
Han tänkte därpå o m dagarne och drömde därom om nätterna.
Han kände al- drig något lugn mer.
Då beslöt han, likväl först efter en hård strid med sin sanningskärlek och ärlighet, att taga tjänst i huset.
Idun räknar nu minst 35,ooo läsarinnor, spridda öfVer hela landet.
B yrå: 8 Sturegatan 8 (idgäng från Humlegårdsg.
Fredagen den 24 februari 1888.
•Tidningen kostar TJtgrifningrstid: Redaktör och utgifvare: hvarje helgfri fredag.
I endast 1 krona för qvartaiet.
Sista numret i hvarje månad I Träffas å byrån kl. 9 — 10 och 4 — 5.
innehåller en postarvodet inberäknadt.
fullständig mode- o. m ö n s t e r t i d n i n g.
Som man är klädd, så blir Frihet och tvång.
et är en.
rätt egendomlig företeelse, att i en tid, då man så oupphörligt ropar på och fordrar frihet inom det andliga området oeh i alla rent menskliga förhållanden, då man yrkar på det materiellas rätt att blifva beak- tadt oeh ytterst hänsynsfullt beaktadt, att man då förbiser den stackars kroppens högst berätti- gade fordran på en viss frihet och på att icke i vissa delar blifva allt för hårdt behandlad!
På samma gång, som man fordrar, att hjertat oeh själen skola fritt få » vidga sig », fritt få » andas ut », snör man ihop den stackars kropp, som innesluter just detta hjerta, som skulle » vidgas af lefnadslust ».
På samma gång man fordrar att få vandra på hvilken som helst af lifvets beqvämliga banor, klämmer man ihop sina fötter i skodon, såsom tortyrinstrument ganska utmärkta, men i hvarje annat afseende olämpliga, och hvilkas fortsatta bruk helt säkert skall göra foten oduglig att väl och spänstigt vandra på till och med det slätaste kammar- golf.
På samma gång man vill lossa alla de band, som trycka anden, sammanpressar man den arma kroppen på ett vis, som helt enkelt är omenskligt.
Jag vet, att mången är fiendtligt stämd mot den s. k.
» frigörelsen » och » likställigheten » för qvinnan, mången gör gäck deraf och hånar den.
Men är det att undra pä?
Kan man komma oeh tala om » frigörelse från förtryck », när man icke förmår frigöra sig från modets slafveri, som man dock sjelf pålagt sig?
Kan man fordra sjelfständighet, när man icke ens har en ordentlig fot att stå på, utan förkrympta, liktornsprydda, » ömma » fortkomstledamöter och en tung, vacklande gång?
Man får förlåta, om sådant väcker löje eller åtminstone tvifvel om förmågan att rätt använda den sjelfständighet, som påyrkas.
Man har så mycket talat och skrifvit om snörlifvets skadlighet, om huru farligt det in- verkar på kroppens ädlare delar — huru t. ex. lefvern ofta befinnes genom snörniDg samman- pressad, så att detta förhållande ytterst skadligt l:sta år g- Prenumeration s i e r: landsorten: å postanstalterna.
Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i de större bok- lådorna samt å tidningskontoren.
man hädd.
Gammalt ordspråk.
inverkar på kroppens välbefinnande, mycket annat att förtiga — att det ej kan komma i fråga att å nyo här upprepa det, helst det skulle för denna lilla uppsats blifva alltför vidlyftigt.
Oeh när man icke vill tro dem, som sagt detta i första hand, lär det väl icke i andra hafva större verkan.
Mänga föi snörda, hopklämda fruntimmer lefva ju och uppnå hög ålder — det är ju ett bevis för att det inte är så far- ligt!
Visserligen — men alla de plågsamma krämpor, det » humör », den » nervositet, » hvar- med de plåga sig och andra — hvarifrån kom- mer detta?
menniskokropp vara så hopklämd strax ofvan höfterna och så vansinnigt utsvängd strax nedom midjan?
Nej, det måste ske med konst, och då kunde man så gerna i den blommiga siden- kappan sätta en klädhängare och en turnyr, som en menniska; det skulle ungefär vara lika mycket likt en mensklig gestalf,- " Som den figur man måste tänka sig insatt i modeplan- schernas kostymer.
Och förhållandet är öfver- allt det samma.
Basaren, Mode de Paris, ut- ländska som inländska modeplanscher framvisa alla samma turnyrbehängda klädhängare i » rober » och » redingoter ».
I vår tid, då man så mycket talar om » natur » och det naturliga, ja, egnar det sin dyrkan, är det dock underligt, att man alldeles bortser från det naturliga i detta fall.
En smärt midja är visserligen både vacker och naturlig, men blott då den står i förhållande Ull kroppens öfriga delar, till längd, fyllighet, skuldror, höfter, ålder o. s. v. Men en försnörd midja är hvar- ken naturlig eller vacker.
Låtom 03S kasta en blick på en modeplanseh hvar som helst — ja, hvarför icke i Iduns se- naste modenummer?
Der se vi tre bilder, två fullvuxna damer och mellan dem en liten flicka, som uppgifves vara tio år, alla tre klädda i åtsittande kappor.
Naturligt vore väl nu, att den lilla tioåringens midja hade mindre eller åtminstone icke större omfång än de fullvuxna fruntimrens.
Naturligt, ja, men icke modernt, hvilket för närvarande är två skilda saker.
Och mäter man figurerna, så har den lillas midja jemförelsevis en och half gång större omfång än de vuxna damernas.
Nu invändes må hända, att dessa planscher äro öfverdrifna, och att » ingen menniska » kan snöra sig eller brukar snöra sig så.
Det är nu en lycka, att man ej kan det, men nog vill jag hafva klara papper på den saken, om jag skall tro, att man icke bjuder till att göra det!
Och modeplanschen är ju och förblir det ideal, hvarefter man sträfvar, när man skall följa modet.
Och följa det förståndigt — huru många göra väl det?
Men låtom oss nu medgifva, att det är vackert att, äfven när naturen begåfvat oss med riktiga, proportioner, knipa in, der värt härliga skön- hetssinne finner det vara för mycket, och lägga till, der nägot synes oss fattas — med ett ord lappa och fuska på naturens verk, tills vi fått det så likt en svarfvad trädocka som möjligt — låtom oss antaga, att det är vackert!
Då ställer sig frågan så: Är det rätt — har man ens rättighet att, för att » förbättra » sin figur, veder- våga sin egen helsa och sina efterkommandes?
Och då det är till komplett evidens bevisadt, att snörlifvet skadar qvinnan till kroppen icke blott såsom menskligt väsen, utan lika mycket och kanske ännu mera såsom moder, och i följd af detta naturligtvis hennes ofödda barn — under sådana förhållanden borde det vara hvarje tänkande qvinnas pligt att bjuda till att bort- arbeta ett mode, som är i så mänga afseenden förderfligt.
I synnerhet borde väl mödrar kunna från början så rikta sina döttrars uppfostran och smak, att de föredraga det helsosamma och förståndiga framför det ytterst moderna.
Att detta är galet, kan väl ej bestridas, och att det skall vara ohelsosamt och farligt, må väl hvar och en kunna inse, om nu också en och annan står emot och öfverlefver tortyren.
Men nu skulle det, förstås, vara så vackert, detta smala lif, så att man för den skull måste taga ad notam det gamla ordspråket: den som vill vara fin, får lida pin?
Men är det vackert?
Kan någonting onaturligt vara vackrare än det, som är naturligt?
Om man nu skulle tänka sig att kläda af dessa dockor — kan väl en Ä r a d e läsarinnor, a r b e t e n för spridningen a f eder tidning!
- ^ f t
Tidningen utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar fbV | r * \ I | K | månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppgif ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— Sista numret i I L / U IN å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg prenum.-afgiften.
Hvad som dernäst faller oss i ögonen vid blicken på denna, eller hvilken som helst annan modeplanseh, är att den turnyrbehängda kläd- hängaren står på ytterst klena och vanskapliga fötter.
För att icke tala om den stackars tio- årigas komplett kinesiska styltor, så trotsar jag någon att kunna framvisa en fot, hvilken af naturen har en sådan form, som den mode- planscherna förevisa.
En vanlig, oförderfvad menniskofot har stortån i rak (eller ungefär rak).
linie med inre sidan af foten, medan från yttre sidan foten smalnar mer eller mindre fram till stortån.
Men den moderna skomakarfoten smalnar från båda sidor till en spets midt på foten, så att, man aldrig kan tänka annat, än att stortån är placerad just der, med två kor- tare tår på hvardera sidan.
Och det kan ju också hända att efter några generationer genom konstant pressning från båda sidor våra fötter få denna märkvärdiga form!
Men då kommer utan tvifvel modet och vänder skon bakfram eller forsöker på annat sätt krångla till en spritt ny fason på skodon, efter hvilken foten då skall förändras.
Ty tortyr skall det vara, på ett eller annat sätt, för mensklighetens fötter.
Vidare är med en vanlig, normal fot för- hållandet sådant, att alla tårna fritt och obe- bindradt kunna röra sig och innehafva sitt rätta, naturliga läge.
Men skomakarefoten har alla sina tår hopklämda och hoptryckta, så att de icke af egen kraft kunna röras och flyttas, och i stället att ligga ordentligt bredvid hvar andra, ligga de öfver hvar ann, krokiga, ömkliga på allt sätt.
Och detta allt för det skon — icke foten — skall vara, hvad man behagar kalla vacker!
Allt våld på naturen hamnar sig sjelf, heter det, och det är nog så.
Men, märk väl, det är blott våldet, icke stärkande, sammanhållande band, icke förnuftiga lagar att förekomma sjelfs- våld.
Det vore oförståndigt att icke använda ett väl tillsittande lifstycke och skor, som sluta väl till om foten.
Detta är nödigt för värmens skull och stödjande, när man rör sig och går mycket.
Men det är oförlåtligt oförnuft att snöra lifstycket så hårdt och göra skon så trång, att blodomloppet hämmas eller försvåras, ty deraf kan döden eller obotliga sjukdomar följa.
Och det är ett oförlåtligt barbari, när man redan i barnaåren börjar misshandla mennisko- kroppen, som ju då är fullkomligt värnlös och icke har vare sig makt eller mod att försvara sig.
De som redan äro försnörda och hopklämda må nu hemfalla åt sitt öde • — de äro rädd- ningslöst förlorade.
Men nog borde man hafva någon barmhertighet med den uppväxande ung- domen och unna dem rymliga skodon och klä- der, sä att deras kropp och deras lemmar få fritt utveckla sig.
Skulle det icke vara möj- ligt att af modets vexlingar kunna utvälja och behålla det bästa?
Eller åtminstone undvika det rent af farliga och skadliga?
Och det långa, onaturligt smala lifvet är verkligen ett mode, hvilket alla förståndiga menniskor borde föresätta sig att bekämpa, liksom också de fot- pinande skodonen.
Oeh detta, om något, borde väl åligga qvin- norna.
Man hör dem så ofta klaga öfver att de » icke kunna göra någon nytta », öfver det in- skränkta verksamhetsfält, som är dem anvisadt, och mera sådant.
Här finnes ett ganska vid- sträckt arbetsfält, en stor och nyttig verksam- het, som blott väntar på arbetare.
Men här gäller det, ty värr, mer än djur, må hända att säden är mycken och arbetarne äro få.
Arbetet är ej heller så lockande, ty här måste man mest arbeta med eget föredöme.
Men skulle man ej kunna göra ett och annat försök?
Flickor och samuppfostran.
|§|om ett af de lyckligaste resultat, hvilka genom samuppfostran skulle vinnas, brukar framhållas, att det qvinliga inflytandet såväl från lärarinnors som kamraters sida skulle för- mildra den tendens till råhet, som fins hos mannen, och som redan hos gossen ganska be- stämdt framträder.
— Att qvinligt inflytande ofelbart har denna verkan, deremot torde ingen invändning hafva gjorts.
— Vidare har man sagt, att om gossar och flickor finge arbeta tillsammans, fioge lyda samma lagar, uppfylla gemensamma pligter, de skulle få klart för sig, att sedelagens kraf är det samma för alla, oaf- sedt till hvilket kön de höra.
Den uppfattningen, att det finnes en särskild moral för mannen och en annan för qvinnan, för denna uppfattning med dess olycksdigra följder bär åtskiljandet under uppfostringsåren en stor skuld, och det är väl just på detta område, som samuppfostran torde ha sin högsta uppgift att lösa.
Frågans motståndare göra mot dessa påstå- enden endast lama invändningar, och äfven af den i detta fall mest kätterske kan man få höra: » Ja, för gossarna vore det nog bra. » I allmänhet tycker man sålunda, att gossarne skulle må bra af det qvinliga kamratskapet, liksom det i allmänhet framhålles, att gossarne och således männen i moraliskt afseende skulle bli den egentligt vinnande parten.
Nå, men flickorna då?
Ja, då det gäller hvad flickorna skulle vinna genom denna reform af undervisningen, då blir man genast mycket skeptisk.
En af fostrans varmaste förkämpar i vårt land, hvil- kens ord på detta område troligen kommer att väga tungt i vågskålen, har, då det gällt nyttan för flickorna, inskränkt sig till sådana osäkra och blygsamma yttranden som: » Vore det ej obilligt att frånkänna det manliga elementet allt inflytande? » eller » Skulle inte äfven den bättre delen af menskligheten kunna behöfva ett förädlande inflytande? » o. s. v. Samupp- Jo, jag är viss, att man af samuppfostran kan hoppas fullt ut lika mycken, ja mer båtnad för qvinnorna.
Huru än en gång i framtiden förhållandet mellan mannens och qvinnans intelligens må utjemnas, nu är det väl dock ett faktum, att genomsnittsqvinnan är till sin intellektuela ' ut- veckling mindre avancerad än genomsnittsman- nen.
Detta dock antagligen beroende på den uppfostran hon hittills fått och det instängda lif hon för.
Som det nu är, har qvinnan mer småaktiga hänsyn än mannen; hon har mindre rika intressen, hon ser mer sällan än han ut- öfver den närmaste krets, som omger henne, det är hon, som hårdast tilldrar de konventio- nella banden — och härigenom blir hon sjelf en fiende till sin egen frigörelse och hindrar, att den del af qvinnans intellektuela kraft, som hittills varit obegagnad, lemnas som insats så- väl i det enskilda som i det offentliga lifvet.
Och dessa betänkliga brister hos qvinnan visa sig tydligt redan hos flickorna under den första skolåldern.
Gossarne äro mer storslagna, mer sanna, mer pålitliga, om ej i sitt arbete, så person- ligen.
Flickorna äro mer småaktiga, mer pjåskiga och nyckfulla.
Om nu samuppfostran infördes och qvinnorna i tid finge vänja sig vid ett allvarligt arbete tillsammans med männen .med ty åtföljande tankeutbyte, så, medan hennes qvinlighet mild- het, renhet, samvetsgrannhet å ena sidan vore till välsignelse, skulle å andra sidan detta sam- arbete vara ett kraftigt medel att rikta hennes intressen, vidga hennes blick och komma henne att se mer i stort.
De flesta qvinnor gifta sig, bli hustrur och mödrar, och just derför att hon blir vårdarinna af elden på hemmets härd och uppfostrarinna för kommande slägten, just derför behöfver hon ha vaken blick för lifvets allvar, just derför behöfver hon förstå den tid, i hvilken hon sän- der ut sina söner oeh döttrar till kamp.
S t o r a teatern repeterar för närvarande flitigt Halé- vys komiska 3-aktsopera » Andorradalen ».
Rollerna och deras innehafvare äro: Stephan, ung jägare, hr Lindblad; Saturnin, öfver fiskerierna, hr Rundberg; Lejoyeux, kapten i fransk tjenst, värf- vare, hr Ohlsson; Jacques Sincére, gammal herde, hr J. Örtengren; L ' Endormi, sergeant, hr Gra / ström; Thérese, arrendatorska, fru W. Strandberg; Belline, rik arftagerska, kusin till Stephan, fröken Klemming; Rose, Thérese ' s tjenstflicka, fru Edling; öfverdomaren i Andorradalen, hr Sellergren.
Händelsen tilldrager sig under Ludvig den femtondes regering i republi- ken Andorra, belägen i Pyrenéerna på gränsen mel- lan Frankrike och Spanien.
uppsyDingsman — A denna teater har återupptagits » En mid- sommarnattsdröm » med delvis ny rollbesättning.
Så- lunda spelas Hippolyta af fru Fahlman; Helena af fröken Bäckström; Titania af fröken Brandt; Oberon af hr J. Ortengren; Qvitten och Spole af hrr Ernvall och Backström.
För öfrigt är rollbesättningen den samma som under förra året.
Dramatiska teatern uppförde i onsdags för första gången och naturligtvis för fullt hus 3-aktskomedin » Abbe Constantin », bearbetning af Hector Crémieux och Pierre de Oourelle efter en roman af Ludovic Halévy.
För dagen hinna vi endast uppräkna rollerna och dess inne- hafvare.
D e voro: Abbe Constantin, hr Hillberg; Jean Raymond, hr Palme; Paul de La värdens, hr Personne; herr de Larnac, hr Hamrin; Bernard, träd- gårdsmästare, hr Norrby; fru Scott, fru Bundberg; miss Bettina Percival, hennes syster, fru Hartman; fru de Lavardens, fröken Åhlander.
D e nya dekora- tionerna äro af hr Christian Jansson.
Stycket och de spelande rönte lifligt bifall.
En musikalisk högtid af hög rang förberedes till om tisdag, då Musikföreningen härstädes i Storkyrkan kommer att utföra Gunnar Wennerbergs oratorium » Jesu födelse ».
Säkerligen skall ingen älskare af gedigen och god musik försumma att infinna sig vid detta sällsynta tillfälle.