Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fröt. 1840. 7 Sami. 1 Af cl. 42 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande, N\o 171. ningssökandens lösa egendom kunde för en köpmans fordran för borgade varor ulmälas; hvadan Grefven, jemväl med afseende på det skadliga deruti, att en Författning, stiftad på den ena Riksdagen, blelve under den påföljande upphäfven, hvilket hade ett menligt inflytande på folkets begrepp om lagstiftningens klokhet, yrkade alslag å Utskottets Betänkande; men i händelse en förklaring öfver i835 års Kongl. Förordning vore behöflig, borde man antaga de tre första momenten al Utskottets förslag samt, i afseende på ordalydelsen, tolja Lag-Goiniteens förslag till Civ il-lag; deremot 4 otti1 5 momenten skulle utgå, enär dels domaren ej behöfde någon anvisning, huru han borrie anse köpares och säljares erkännande al en köpeafhandling, dels edgång ej vore lämplig; af Herr Cederschiöld, R■ T-, som funnit uttrycket i ira momentet; "tillegna sig" vara otjenligt och hemställt, att meningen i början af momenleL måtte förändras lill denna lydelse: Påstår någon, vid utmätning, sig vara egare lill gods” &c. Utskottet hade ej eller, efter Herr Cederschiohls tanka, tillbörligen sörjt för egarens rätt, då Utskottet öfverlemna! till gäldenärens godtfinnande att om lagd qvarstad underrätta egaren; utan holde denna underrättelse lemnäs af borgenären samt egaren, endast i den händelse, att han ej med skriftlig, bevittnad afhandling styrkte sin eganderätt, vara skyldig alt inom viss tid instämma borgenären; af Herr Stuart, C. G., hvilken yttrat, alt, i fall någon förändring uti ifrågavarande afseende funnes behöflig, ett vid 1828—i83o årens Riksdag af Rikets Ständer afgifvel, men af Kongl. Majrt icke godkändi, förslag i ämnet bordt, med de rättelser och tillägg, som Kongl. Majrt, enligt Dess Nådiga Svar å Rikssalen, ansett nödige, af Utskottet följas; och har Herr Stuart i öfrigt förenat sig med Herr Cederschiöld, i fråga 0111 2 momentet, samt dels erinrat, att något ansvar ej funnes i 5 mom. utsatt hvarken för gäldenär, som, innan utmätning begäres, söker svikligen undandraga fordringsegare de tillgångar, gäldenären eger, eller för den händelse, att gäldenär svekfullt uppgifver egare lill det gods, han innehafver, dels ansett,
att straffbestämmelsen, enligt förslaget vid ofvannäinnde Riksdag, borde blifva höler, motsvarande godsets halfva värde; af Herr Dalman, IV. F., sorn förenat sig med Herr Grefve Frölich, i fråga om edgångs olämplighet, och med Herr Stuart angående sista momentet; af Herr Ribbing, som anmärkt: att de föreslagna stadgandena borde innehålla, alt, 0111 skriftlig och bevittnad köpealhandling uti de i 1 och 2 inom. förutsatta fall åberopades, borde köpet anses lagligt, intilldess mot - Lag-Utskottets Utlåtande, N\o 171. 3 satsen bevisades; alt i mom. vore otydligt, enär man ej nian mycken forskning skulle kunna utreda, livad som menades med de deruti förekommande orden: ”någon”, ”sökande” oell ”borgenär”; samt att edgång ej borde tillåtas i frågor af den beskaffenhet, som 4 moni. omföimäler, emedan ed i sådane fall ej skulle kunna med rent samvete afläggas; äfvensom Herr Ribbing yttrat, alt t835 års Förordning borde bibehållas med tillägg af föreskrifter, dels angående köpeafhandlingarnes kungörande, på sätt Herr von Rööhs vid förra Beiänkandet fogade reservation innehåller, dels derom, att, i händelse vid utmätning lös egendom uppgåfves vara till annan afyttrad, utnnitningssökanden borde hafva rättighet att låta egendomen på offentlig auction försäljas och erhålla sin betalning af det belopp, hvarmed auclionssumman kunde öfverstiga den i köpeafhandlingen utsatta summa; b') hos Hög v ord i ga Prés te-S Lande t: af Herr Prosten Thuden, som, jemte erinran om olämpligheten att upphäfva en nyligen stiftad lag, emot a mom. framställt enahanda anmärkning, sorn den af Herr Cederschiöld gjorda; af Herr Prosten Sidner, hvilken, utgående från den åsigt, alt svekfulla köp af lösören kunde förekom mas derigenom, att köpen tidigt gjordes bekanta, hemställt, att 1835 års Författning måtte bibehållas, med föreskrift, alt de deruti omförmälde köpeafhandlingar skulle kungöras från predikstolen och ej gälla loir än efter en viss tid af t. ex. 3 månader, sedan de jemväl blifvit vid domstol uppvisade; af Herr Doctor Hvasser, som gillat Utskottets förslag i det hela, men ansett de i i och 2 mom. stadgade stämningstider vara för korta; af Herr Prosten Osterman, som åberopat Herr von Rööhs ofvanberörde reservation; af Herr Biskopen Heurlin,
som ansett det vara orätt att för det i 5 mom. omförmälde brott, som alltid måste vara lika, utsälta en olika qvalificalion af straff, samt betänkligt att åt domarens godtfinnande öfverlemna att tillämpa en gradation af straff emellan 8 dagars fängelse vid vatten och bröd samt ett halft års fängelse å arbetsinrättning; hvarföre Herr Biskopen yrkat, alt endast endera af dessa straffarler borde med gradationer stadgas; af Herr Contracts-Prosten Öhrnberg, som instämt med Herr Prosten Thude'n, tilläggande, alt
Kronofogde eller utmätningsman kunde åläggas att om lagd qvarstad underrätta uppgifven köpare, och att alla lösöreköp af ifrågavarande beskaflfenhet borde kungöras genom anslag i Socknestufvan; samt 4 Lag-Utskottets Utlåtande, N\o 171. af Herr Professoren Grafström, som funnit Utskottets förslag antagligt, derest dertill lades den föreskrift, som innefattas i i punkten af Herr von Rööhs reservation.
Efter att hafva öfvervägt dessa anmärkningar, jemte hvad i öfrigt hos Piidderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet blifvit anfördt, dels för, dels emot Utskottets i ämnet afgifne förslag, får Utskottet meddela följande utlåtande.
Utskottet har i förra Betänkandet sökt fullständigt redogöra för de skäl, som föranledt Utskottet aLt tillstyrka upphäfvandet af Kongl. Förordningen den g
Maj i835, och hvilka bestå deruti, att principen för samma Författning är origtig och stridande emot allmänna Lagens stadganden, angående köp af lös egendom, samt att Författningen motverkat sitt eget ändamål och derigenom lill sina följder varit skadlig.
Då någon vederläggning af dessa skäl ej egt rum, torde en vidare utveckling af dem här ej erfordras; men, i anledning dels af flere talares, till en del i öfverensstämmelse med Herr von Rööhs ofvanberörde reservation, yttrade åsigter, att Förordningen kunde bibehållas, om föreskrifter tillika meddelades, att de deruti omförmälde köpeafhandlingar skulle göras för allmänheten mera kända derigenom, att de kungjordes från predikstolen samt anslogos på Rättens dörr eller i Socknestugan, dels af en annan talares uppgift, att Författningen i viss mon varit välgörande, bör Utskottet erinra, att ett köp om lösören, hvilka qvarblifva i säljarens vård, äfven om det är afslutadt genom skriftlig, i vittnens närvaro upprättad och derefter offentligen kungjord, afhandling, deruti köpeskillingen finnes qvitterad, kan vara låtsadt, enär, oagtadt alla dessa formaliteter, säljaren kan hemligen hafva erhållit en motförbindelse af köparen, att köpet efter viss tid återgår; att följagcligen, om ock genom nyssnämnde föreskrifter den fördel vunnes, att den, som redan, genom till allmänhetens kännedom kommen handling, till någon försålt sin lösa egendom, finge svårare att derefter tillnarra sig credit af andra, de väsendtliga olägenheterne af Författningen iikväl skulle komma att qvarstå, nemligen att en gäldenär hade i Lag en utväg sig anvisad att, genom svekfull köpeafhandling antingen helt och hållet freda sina lösa tillgångar från utmätning för ostridig och fastställd skuld, eller åtminstone obehörigen gynna den ene borgenären på den andres bekostnad; att, såsom erfarenheten visat, diktade köpeafhandlingar jemväl kunna leda till den följd, att köparen, som utfäst en ringa köpeskilling och ej aflemnat motförbindelse, begagnat sig utaf afhandlingen, för att åtkomma deruti omförmälde lösören för godt pris, hvarigenom alltså dubbla bedrägerier föröf - Lag-Utskottets Utlåtande, N'.o 171. 5 vas; att lör öfrigt omförmålde föreskrifter skulle ådraga domare och presterskap ett med deras öfrige åligganden oförenligt besvår, helst det år kåndt, att afhandlingar af ifrågavarande beskaffenhet i flere orter till stor myckenhet årligen ingifvas till domstolarne; samt alt det exempel, som en talare anfört såsom bevis på Författningens fördelagtiga verkningar, tvertom år af den beskaffenhet, att derigenom styrkes, det Författningen blifvit begagnad till skydd för diktade köpeafhandlingar.
Åberopande hvad i förra Betänkandet år anfördt, och då Utskottet för sin del icke anser någon vigt böra fåstas vid den omständigheten, att ifrågavarande, till Civii-lagstiftningen hörande, Författning endast sedan sista Riksdag varit gällande, men det, efter Utskottets tanka, utgör en pligt förlagstiftaren att, utan afseende derpå, om en Lag gällt längre eller kortare tid, undanrödja densamma, så snart dess otjenlighet finnes vara af erfarenheten tillräckligen vitsordad, tvekar Utskottet således icke att sin hemställan om ifrågavarande Författnings upphåfvande vidblifva.
Det lagförslag, Utskottet i stället framlagt, år, hvad de tre första momenten angår, lika ined 6, 7 och 8 <§§ i 4 Cap. af Lag-Comitéens förslag till Utsöknings-Balk samt med det af Rikets Ständer vid 1828—i83o årens Riksdag i ämnet framställda förslag, med undantag deraf, att de två sistnämnde förslagen dels innefatta skyldighet för den, som vid utmätning söker tillegna sig gods, som i gåldenårs bo finnes, att ställa borgen för kostnad och skada, som af hans anspråk komma kan, dels förpligta borgenären att, uti det i 2:dra momentet af Utskottets förslag nämnda fall, lemna uppgifven egare underrättelse om lagd qvarstad, dels stadga kortare ståmningstider för sökanden och uppgifne egaren.
Då den grundsats i allmänhet år antagen, att lös egendom förmodas tillhöra den, i hvilkens vård den finnes; då ett sådant förhållande måste förutsättas såsom gällande, intill dess bevisning om ett motsatt blifvit förebragt; då, i händelse någon påstår sig vara egare till lösören, som af annan innehafves, eller vill dem på annan grund sig tillegna, skyldigheten att förebringa bevisning, enligt sakens natur, ej kan åligga annan ån den, som med ett sådant påstående framkommit; och då skyldigheten att bevisa förutsätter skyldigheten att kåra; har Utskottet trott sig följa en rigtig råttegångs-ordning, då Utskottet i i:sta momentet af sitt förslag ansett den, som vid utmätning söker tillegna sig gods, som i gåldenårs bo finnes, vara pligtig att sitt anspråk till domstol instämma; men att, på sått, i enlighet med förre Rikets Ständers samt Lag-Comitéens förslag, yrkadt blifvit, derjemte föreskrifva skyldighet för sökanden att 6 Lag-Utskottets Utlåtande, N\o 171. ställa borgan för kostnad och skada, dertill liar Utskottet icke funnit giltig anledning förekomma.
Den i stdra momentet af Utskottets förslag yrkade ändring, bestående deruti, all, då gäldenär vid ntmåtningslillfålle anmäler, att godset börer annan till, och detsamma belägges med qvarstad, icke gåldenåren, ulan borgenåren eller ut mätnings-mannen, skulle tillböra att 0111 qvarstadcn underrätta den nppgifne egaren, kornnie att medföra den säkraste anvisning lör gåldenåren, huru han skulle kunna uppehålla borgenärens rått och, undtr det endast qvarstad finge ega|rum, hindra godsets executiva försäljning.
Gåldenåren behöfde nemligen, för detta ändamål endast föregifva, att en person, hvars vistelseort vore aflägsen eller obekant, egde godset.
Henne skulle då genom borgenårens eller utmåtnings-mannens försorg uppsökas oell kungöras om förhållandet, hvarefter bevis måste företes om en dylik communication, med öppet tillfälle lör gåldenåren att då väcka invändningar, det bans uppgift tore missförstådd, eller orätt person kungjord, eller ock skulle den förmente egaren erhålla förständigande genom allmänna tidningarne, en åtgärd, äfven förenad med kostnad oell tidspillan.
Deremot bör härvid ihogkomma;Sr att den, som till gåldenåren anförtrott sina tillböriglieter, ställt sig i beroende af bans redlighet oell vederhäftighet, äfven i det fall, sorn lagförslaget förutsätter.
Underlåter gåldenåren ett nog tidigt tillsäga egaren, och godset derigenom går förloradt, så inträffar ej annat, ån hvad medelst samme gåldenårs tillgörelse på mångfaldiga andra sått kunnat hända, och derför godsegaren må honom tilltala.
Skulle åter egaren hvarken vistas på orten, vara för gåldenåren tillgänglig, eller hafva vidtagit sådan anstalt, att hans rått kan af något hans ombud bevakas, så bör heldre en förlust kunna drabba honom, i följd af denna hans oförsigtighet, ån blotta förevändningen härom förlama de för iagttagande af borgenärens rått anbefallde executiva åtgärder.
Dessa erinringar, dem Kongl.
Maj:,t, uti Dess å Rikets Ständers underdåniga förslag i ämnet vid 1828— l83o årens Riksdag afgifna nådiga svar, framställt, innefatta, efter Utskottets tanka, tillräckligt stöd för det stadgande, alt det bör vara gähle— nårens, men icke borgenärens eller utmåtnings-mannens åliggande att underrätta den förmente egaren om det väckta utmåtnings-anspråket och besörja, alt han må kunna, på sålt förslagets i:sta moment innehåller, sin rått iagttaga.
Utskottets förslag står dessutom i öfverensstämmelse med 17 Gap. 2 § Handels Balken samt 7 Cap. 1 oell 5 §§ Utsöknings-Balken.
Att göra undantag för den händelse, att skriftlig afhandling företes till bestyrkande af annans uppgifne egande-r3tt, vore, på grund af hvad Ut - Lag-Utskottets Utlåtandet JV’,o 171. 7 »kottet förut anfört, rörande sådane afhandlingars ringa tillförlitlighet, irke lämpligt, ulan synes i dessa fall, såsom i andra, full laglig bevisning böra åstadkommas, så framt uppgiften skall kunna godkännas.
Det af Herr Ribbing framställda yrkande om rättighet för utmätningssökande alt låta å offentlig auction försälja egendom, hvilken annan uppgifves hafva köpt, med rättighet för utinåtnings-sökanden att erhålla det belopp, hvarmed auctions-summan öfverstiger köpeskillingen, kan ej eller af Utskottet biträdas, emedan derigenom, i händelse handeln år verklig, gjordes intrång i köparens eganderålt, samt, i motsatt fall, utmåtning^-sökandens rätt att få allt godset till betalning anvåndt, skulle minskas.
I hvad afseende en förkortning eller förlängning af ståmningstiderne i i och 2 momenten skulle vara nyttig, kan Utskottet, för sin del, ej inse.
Hvad vidare beträffar redactionen af dessa moment, så förmenar Utskottet, alt densamma ieke saknar tydlighet eller bestämdhet; och då anspråk på löst gods, som finnes i gäldenär» bo, kunna göras på olika sätt och af skiljagliga anledningar, torde ordalydelsen, ’’att någon söker tillegna sig gods”, såsom omfattande alla slag af anspråk, vara lämpligare, ån den af Herr Cederschiöld föreslagna, hvilken endast afser den händelse, att någon uppgifver sig vara egare till godset.
Utskottets hemställan om >835 års Författnings upphåfvande samt förslaget i de tre första momenten grunda sig, enligt hvad förut blifvit yttradt, bland annat derpå, att en köpeafhandling angående lös egendom, som qvarblifver i säljarens varti, oell om hvars användande till betalning af säljarens skuld fråga uppstår, bör icke anses medföra fullgilligt vitsord om köpets verklighet, äfven om afhandlingen erkånnes af köparen och säljaren, utan annan laga bevisning derom företes; och ehuru man visserligen borde vara berättigad antaga, att denna grund för bevisningen, utan serskild föreskrift, skulle af execulorer och domare iagttagas, torde dock Utskottets åtgärd alt i 4 momentet införa en sådan föreskrift böra gilla», helst i85f» års Författning blifvit sålunda tillämpad, att deruti omnämnde köpeaflmmllingar ansetts innefatta full laglig bevisning i berördo afseende.
Alt uti mål af ifrågavarande beskaffenhet fall ofta skola inträffa, då edgång år den enda lämpliga utvägen att utleta sanningen, ligger i sakens natur; men deraf följer ingalunda, att stadgandet om köpares skyldighet. att med sin ed fylla, det köpeafhandling ej blifvit ingången till tredje mans förfång, skall föranleda till missbruk af (den, ty, om ock en person anser sig utan synnerlig inre förebråelse kunna betjena en annan med lån af sitt namn lill en diktad köpealhandling, år det likväl icke tro - 8 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 171. ligt, att han till köpets bestyrkande går en falsk ed, helst fråga ej år om egen vinst.
Hvad slutligen angår antnårkningarne emot 5:te momentet; så torde det ej kunna nekas, att ju det der omförmålda brott kan begås under omständigheter, som ån mildra, ån försvåra detsamma.
Det torde derföre ej vara olämpligt, att Utskottet föreslagit serskilda slag af straff; och något hinder att åt domaren öfverlemna tillämpningen af det ena eller andra efter omståndigheterne, lärer ej möta i detta, mera ån i andra fall.
Vid straffarternes bestämmande har Utskottet ansett urbota ansvar tjenligt, såsom mera afskråckande ån böter, hvilken åsigt Utskottet ej eller finner skål att frångå.
I Öfrigt år förslaget tydligt deruti, att det innefattar ansvar för gäldenär, som svekfullt afhåndt sig egendom, för att förekomma utmätning för gäld; men för en blott uppgift om annans eganderått, som gäldenär vid utmåtnings-tillfålle gör, utan att bjuda bevis för sig, och hvilken således ej bör någon verkan medföra, synes serskild ansvarsbestämmelse ej vara behöflig.
I följd af sådant allt, varder det af två Riks-Sfånd redan bifallna Betänkandet oföråndradt till Höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga Preste-Ståndet återlemnadt.
Stockholm den i5 December i84o.
Reservationer: af Herr Grefve Mörner: ”Emot Utskottets ifrågavarande Betänkande får jag i följande delar mig reservera: i:sta Momentet.
Utskottet har, utan afseende å de gjorde anmårkningarne, vidblifvit dess förra förslag, angående stpmningstiden pd landet, men då det, enligt min tanka, år billigt, att en egare till lösören, hvilka vid utmätning finnas i annan persons bo, tillgodonjuter enahanda förmon af tillräcklig ståmningstid, så vål pa landet, som i staden, och icke genom sjelfva föreskriften i Lagen tilläfventyrs beröfvas möjligheten att göra sin rått gällande, kan jag för min del ej biträda Utskottets förslag, hvarigenom för landet det Ting blifvit bestämdt, då parterne skola vid Rätten sig infinna, men för staden deremot endast utsåttes tiden, inom hvilken stämningen skall vara uttagen och fortstålld, oberoende derutaf, om, till följd af föreskrifterne om laga ståmningstid för den svarande, inställelse-dagen kommer att inträffa något tidigare eller senare; och får jag derföre, i stället för det af Utskottet föreslagna stadgande, vördsamt - Lag-Utskottets Utlåtande, N.-o 171. 9 samt hemställa, att slutet af ifrågavarande moment må erhålla följande lydelse: ståmme dock sökanden, i thy fall, vederparlen så i Staden som på Landet inom tre månader, sedan godset i qvarstad sattes, eller haj ve sin talan emot honom förlorat. %:dra Momentet.
Om å den ena sidan Lagstiftaren bör i möjligaste måtto söka förhindra svekfulla afhandlingar personer emellan till tredje mans lörlång, sa år det a den andra lika angeläget att ej gifva tredje mans rått til! spillo åt andras godtycke eller göra den helt och hållet beroende af en eller annans mer eller mindre goda vilja eller förmåga att tjena honom.
Sådan år likväl följden af Utskottets förslag ' i detta moment.
Vill ej gåldenåren lemna den af honom uppgifne egaren underrättelse derom, att dennes gods blifvit i inåt taget, eller underlåter han att göra detta så tidigt, att egaren kan iagttaga den i första momentet utsatte ståmningslid, som beräknas, icke från den dag, egaren erhållit kännedom om utmåtnings-åtgärden, utan från den dag, samma åtgärd försiggått, — så blir följden deraf, att egaren förlorat rättigheten lill sitt gods, men att deremot gåldenårens egen skuld blifver med samma gods gulden.
Det år således åt den, som sjelf skulle kunna skörda en fördel af egarens försutna rättighet till sitt gods, som Utskottet velat helt och hållet öfverlemna att bestämma, huruvida egaren skall såttas i tillfälle att berörde sin rättighet försvara eller icke.
Om Utskottet för öfrigt tydligt uttalat sitt misstroende till de köpe-afiiandlingar, som ingås om lös egendom, hvilken köparen låter i säljarens vård förblifva, så måste dock medgifvas, att Utskottet i denna punkt visat ett så mycket mera obetingadt förtroende till säljarens redlighet och vilja, med uppoffring af eget intresse, endast bevaka köparens rått.
Men — icke nog härmed — Utskottet har äfven satt sig öfver den betänklighet, att sådane gåldenårer, sorn försälja deras lösa egendom, mot förbehåll att få densamma fortfarande begagna, vanligtvis åro i ganska torftig belägenhet, och kunna antagas ofta vara oförmögne att bestrida kostnaderne för communicationen med egaren till det i mät tagne godset eller också, i följd af inträffad bysåttning, blifvit urståndsatte att derom besörja.
På grund af dessa anmärkningar och då derjemte med Lagens föreskrifter, i fråga om fatalie-tiden i likartade fall, som detta, öfverensståmmer, att tiden för stämningens verkställande beräknas ifrån den dag, den, som skall stämma, erhållit kännedom om det förhållande, hvarje. till R.
7 Sami, 1 Afd, 42 Haft, 2 10 Lag-Utskottets Utlåtande, N;0 171. emot hans klander skall rigtas, kan jag ej eller i denna punkt instämma med Utskottets pluralitet, utan tager mig friheten föreslå ett förändrad t stadgande, så lydande:
Nu anmäler vid utm ät nings-tillfället gåldenåren, att godset hörer annan lill; dd skall, der skäl till det jäf förekomma, i v ds et ock med qvarstad beläggas, och gcildenären derom den uppgijne egaren underrätta.
Stämmer denne ej, inom den tid, som ofvan sagd år, efter det han om utmätningen och qvar staden erhållit kännedom; vare sin talan qvitt.
Vill Borgenär sjelf den uppgijne egaren om utmätnings- och qvarstads-atgärden kungöra eller honom stämma , ege han rätt dertill.
Slutligen och då tvist om beståndet af sådan köpe-afhandling, hvarom nu år fråga, möjligen kan under en längre följd af år fortgå, men det år af vigt, att så ställes, att ej kostnaden för godsets förvarande under tiden må, till skada lör båda parterne, medtaga detsammas hela värde, anser jag ett tillägg till föregående moment erfordras af följande innehåll:
År i saken stårndt, på sätt nu blifvit stadgadt; dä ege den, hvilken uppgifvit sig såsom egare t dl det i mät tagne godset, att detsamma emot vederbörligen godkänd borgen lyf ta, om han sä åstundar.
Vill haji det ej; stau de det vederpctrten fritt att, likaledes emot full borgen, godset emottaga Af Herr Gyllensköld, Carlheim: ’’Jag instånuner uti Grefve Mörners reservation, så vidt den rörer i:sta momentet af förevarande lagförslag.
För öfrigt kan jag icke tillstyrka, att uti 4 momentet nf den föreslagna nya Författningen uttryckligen skall stadgas, det köparens ed må anses bevisa, att afhandlingen ej år till annans förfång diktad.
Det torde vara tillräckligt, om det föreskrifves, att uti rättegång, rörande gill tigheten af köpeafhandling om lös egendom, i de fall, som uti föregåen de 3:ne moment förutsättas, köparens och säljarens erkännande icke göra tillfyllest, utan annaa laglig bevisning om köpets verklighet erfordras — åt domaren öfverlemnadt att pröfva, hvilken bevisning, som, i hvarje serskildt fall, bör för gällande antagas.
Om det ån icke kan bestämdt sågas, att det hår erbjudna tillfället till edgång skall föranleda till edens missbruk, anser jag detta ganska lått kunna ske, och tror, olika med Utskottets fleste Ledamöter, att omständigheter sannolikt ofta skola inträffa, då den uppgifna köparens fördel blifver beroende deraf, huruvida eden Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 172.
11 fullgöres eller icke.
Dessutom håller jag före, att eden måste sparsamt användas, för alt ej slutligen förlora egenskapen af ett tjenligt bevisningsmedel, och att han derföre icke bör ular. synnerliga skål tillåtas.
Några sådana finnér jag, lör min del, hår icke vara för handen.5''
Af Herr von Book, som åberopat sitt vid förra Betänkandet fogade serskildta yttrande.
Af Fr. von Zweigbergh från Skagaraborgs Lån, som instämt i Herr Grefve Mörnes reservation.
Anis. till Exp. Utst. d. 22 Dec., lil 1 e. tn.
Betänkande, i anledning af väckt motion, dels om upphäfvande af Kongl. Förbudet mot dueller och slagsmål af den 22 Augusti 1682 och alla dermed sammanhang egande Författningar, dels ock om ändring af 24 Cap. 11 § Missgernings-Balken.