Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi fråga derför: böra nutidens upplysta och tänkande mödrar instämma i Annisckas - du har rätt, Paul Petrowitsch, » och böra vi tillskrifva gamla fördomar vår oförmåga eller ovilja för att tillämpa dessa » nya synpunkter »?
Frågan tål utan tvifvel att tänka på med samvetsgrant allvar.
Vi vilja i dag blott betrakta den ur ett par af våra synpunkter.
Vi vilja då fråga: med hvilken rätt fordra vi lydnad af våra barn?
— Är det med för- äldramyndighetens, uppfostrarens eller den full- vuxnes rätt?
— Nej intet af allt detta!
Det är ingen rätt alls, utan en pligt — ansvarspligten för de varelsers lycka, som genom vårt förvållande satts i verlden.
Betrakta vi det annorlunda, så gå vi utom vår befogenhet och förtjena knappast namnet föräldrar, utan uppkasta oss till husbönder och herrar öfver varelser, åt hvilka vi visserligen gifvit lifvet, men som vi derför icke få betrakta som vår egendom.
Så till vida har Paul fullkomligt rätt, att våra barn äro oss intet skyldiga, ty det var sannerligen icke med tanken på deras lycka, nöje och njutning vi bragte dem till verlden, utan helt visst för att fylla våra egna kraf i det ena eller andra hänseendet.
Tänkte vi på äcras bästa, skulle vi helt visst tveka och med stöd af våra erfarenheter om lifvet afhälla oss från att påtvinga dem en tillvaro, som de aldrig begärt och kanske en dag förbanna eller med förtviflan frigöra sig ifrån.
Men om vi nu en gång kallat dem till oss — för att fylla en tomhet i vårt lif eller kan- ske blott af andra mycket krassare grunder, säger oss då icke det enklaste rättsbegrepp, att det är vi, som ha förpligtelser mot dem, icke tvärt om?
Men hvilka förpligtelser?
— Att leka och jollra med dem?
— Öfverhopa dem med så mycket af lifvets goda, som vi möjligen kunna, och hålla lifvets bitterhet fjärran ifrån dem?
— Alltså hellre än att se tårar i de små ögonen låta dem få sin vilja fram till det yttersta?
Nej, det är intet af allt detta vi mena.
Vår enda allt omfattande pligt synes oss vara: att så mycket som det står i vår makt göra dem vuxna att upptaga kampen med det lif, som förr eller senare skall möta dem utan den förskönande slöja, med hvilken en s. k. öm och omtänksam föräldrakärlek under upp- växtåren möjligen förmår omsvepa det.
Men vi tro, att medlen för uppnående af detta mål sist af allt äro de af Strindberg an- gifna: att barnet » lär sig vilja och tala ut sin vilja, när det är ungt »; — icke när ung- domen är fem år och viljan en sjelfsvåldig, oreflekterad barnavilja, förestafvad af intet annat än en nyck.
En sådau lössläpt, af intet tyglad vilja anse vi tvärt om för den farligaste och olycksaligaste följeslagerska en far kan ge sitt barn med på lifsfärden; den skall i nittio fall af hundra bringa det undergång.
— Helt enkelt derför, alt den, som icke lärt att böja sin vilja för något utom honom stående, aldrig skall förmå böja henne för sitt eget förstånd i ögonblick, då förstånd och känsla tala så olika språk, att det förra blott uppfattas som något främmande, utanför stående.
Men med detta bafva vi ännu icke sagdt, att barnen skola uppfostras i slafvisk lydnad, icke ens i lydnad for föräldrarna — endast och allenast i lydnad för det förstånd och den erfarenhet, som det är föräldrarnas pligt att representera gent emot barnen, och som det likaledes är deras pligt att bibringa dessa, allt efter som de kunna mottaga dem, på det att de sjelfva må kunna döma om rättmätigheten af de fordringar man ställer på dem.
Föräldrar ha derför icke rätt att på barnets fråga » hvarför skall jag göra så? » svara — » derför att jag vill det — derför att jag har sagt det — derför att du skall lyda mig. » Det fins verkligen ingenting som heter så.
Och ett sådant svar väcker med naturnödvändighet oppositionslusta äfven hos det minsta barn.
Det är dess högsta och ädlaste instinkter, som förestafva denna opposition mot våldtägten på dess menniskovärde; och lyckas det oss att qväfva den — då kunna vi glädja oss åt att ha skänkt verlden en pultron, en feg, karaktärslös stackare mera.
Och gunås, verlden är full af sådana pul- troner, och hvad som är ännu mera till vår skam — vi glädja oss vid att se dem.
Huru sväller icke modershjertat af stolthet, då hon får visa, huru hennes barn lyda henne — blindt, reflektionslöst, komma och gå, niga och bocka sig på hennes minsta vink, alldeles som marionetter, när man drar på en träd.
Och allt detta — icke derför att hon med rimliga grunder förklarat dem — » derför så här » och » derför så der » eller » detta förstår du ännu icke, men när du en dag förstår det, skall du inse, att jag låtit dig göra det till din egen nytta. » Nej bevars, det får gälla för alldeles nog, att » mamma — pappa vill så » eller ett ännu råare » du skall — inga resonnemanger. » Med en dylik uppfostran gifves det endast två möjligheter: antingen har barnet karaktär — då lär det sig tidigt att hata sina för- tryckare, blir bittert och olyckligt; eller har det ingen, och då har uppfostraren beröfvat det möjligheten att någonsin få en sådan.
Det är icke underligt, om han ser på sitt verk och finner det alltsammans — ganska godt.
Det skall kanske synas någon, som om vi motsagt oss sjelfva, då vi började med att uttala vårt ogillande öfver femåringens sjelfs- våldiga egenvilja och sluta med att tadla moderns glädje öfver sina marionetter.
Derför ännu ett par ord.
Vi vilja icke ha en slafvisk lydnad, sade vi, — det vill här säga, icke uppfostra barnen vare sig till våra eller till andras slafvar.
Men hvad som bör räknas som slafgöra måste med nödvändighet öfverlemnas åt respektive föräldrars individuella uppfattning att bestämma.
Om sålunda Anniscka anser det för en slaf- tjenst, att hennes lilla dotter sätter fram,en stol åt sin far, då har hon icke lof att begära det af henne.
Men anser hon t. ex. att den lilla kan ha gagn af att bekämpa sin håg för lätja och beqvämlighet eller behöfver vänja sig att villigt egna sina medmenniskor sin hjelp- samhet — då kunna vi ej finna, att det ligger 11 något förnedrande för någon af dem i en dylik tillsägelse, hvilken måste ätlydas, då den är gifven, så vida icke barnets rättsbegrepp skola förvillas.
Och de förvillas mycket lätt, om barnet finner, att det alldeles godtyckligt kan undandraga sig att fullgöra en tillsägelse.
Låtom oss derför säga: att lika väl som föräldrarna böra förklara för barnen, hvarför de fordra lydnad i det ena eller andra fallet, så böra de äfven begära, att barnen å sin sida skola ha en åtminstone tillnärmelsevis rimlig grund för en vägran att lyda.
Ty endast en å båda sidor på medvetna grunder bygd uppfostran kan gifva oss menni- skor, som både vilja och veta hvarför de vilja.
Sådana som vilja — både intensivt och ener- giskt — men utan metod eller mening träffa vi till vår olycka tillräckligt många af i lifvet.
Idun gratis erhåller en hvar, som anskaffar 5 abonnenter, af dessa upptager afgif- ten (å 1 kr.
för hvarje qvartal) och in- sänder den samma till Red.
af Idun, Stockholm.
Fru Elisabet.
Konturteckning af Avc.
i hade varit gifta i sex månader, berät- tade fru Elisabet, och skulle ha vår första » grundliga » höstrengöring från källaren till vinden.
Vår våning var ej synnerligen stor, men vi hade redan då en hel mängd nätta och delvis dyrbara saker, som nu skulle ned från hyllor, väggar och kaminfriser, så att väggytorna kunde bli afdammade.
Sådant arbete kräfver lugn, besinning och godt lynne, om ej » olyckan skall hålla sig framme ».
Men hvarje gång jag i tankarne öfverflög programmet för de nu stundande stökdagarne, framstälde sig alltid en och samma fråga: » Hvart skall Otto då ta ' vägen? » Min man hade nämligen sitt arbetsrum hemma, och der hade äfven jag min lilla vrå.
Om pigan och jag blott finge vara ostörda vid rengöringsarbetet och en enda dag sluppe laga middag, så skulle vi kanske på tolf tim- mar kunna få i ordning arbetsrummet med alla dess böcker och många andra saker först.
Men äfven om detta kunde ske, så skulle det betydligt försena arbetet, om vi ej finge lof att använda detta rum som tillfällig förvarings- plats för en mängd saker, hvilka utflyttades från förmaket.
— Nej, det kunde ej hjelpas; minst två dagar, troligen tre, blefve Otto hus- vill; hvad skulle han taga sig till under denna tid?
A f erfarenhet visste jag, att ingenting är obehagligare än att vara overksam åskådare af slikt stök; då man jagas från den ena platsen till den andra, utan att vare sig söka eller finna ro, och då nedslagenhet och dåligt lynne formligen öfverfalla en, som om de vore in- förskrifna.
Hur skulle jag kunna bespara Otto denna ohyggliga sinnesstämning?
Skulle jag föreslå honom att resa bort?
Nej, han afskydde onödiga småresor, och att nu i ok- tober komma med ett sådant förslag skulle varit allt för enfaldigt.
Be honom äta ute?
— — • En isande känsla, ett slags fasa grep mig vid denna tanke.
Han hade, sedan han blef
tion s k e å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
— B i d r a g från alla o m r å d e n f ö r q v i n l i g verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r gift, ej satt sin fot på något värdshus; skulle han nu, mot sin önskan, drifvas dit, nödgas uppehålla sig bland personer, hvilkas tycken och smak han ej delade, och som troligen skulle försöka vara qvicka i den der otrefliga värdshusstilen.
Jag erfor något liknande väm- jelse, när jag förestälde mig Otto komma hem med kläderna ge nom pyrda af tobaksrök och punschångor; kanske sjelf med det der fåniga leendet på läpparne och med samma afskyvärda slöhet i blicken, som jag sett hos så många andra värdshusgäster.
— Och jag — jag sjelf skulle vara orsaken till att något dylikt möj- ligen inträffade!
Jag önskade så innerligt, som en ung hustru kan önska, att jag kunde finna någon god ut- väg ur detta bekymmer.
Och nu såg jag den plötsligt framför mig!
Otto satt helt lugnt vid sitt arbete, full- komligt okunnig om mina rengöringsbekymmer, ty jag hade naturligtvis varit förnuftig nog att ej genom onödigt prat frammana otrefnadens ande, innan jag nödgades öppna dörren för honom.
» Käre Otto, skulle du ej vilja vara snäll och putsa kakelugnsluckorna och en del me- tallsaker i morgon!
Du kan ändå ej skrifva, då Elin och jag stöka här inne, och du vill naturligtvis helst sjelf damma af dina böcker r » » Naturligtvis vill jag det! » svarade han helt gladlynt.
» Jag kan sannerligen behöfva röra på mig en smula!
Jag höll alltid fint i min ungkarlsbostad, skall jag säga. » All min fruktan för rengöringsdagarne var som bortblåst, då vi tre följande morgon bör- jade » vända upp och ned » på vårt trefiiga hem.
Otto var i ett strålande lynne, och under för- middagens lopp förbehöll han sig det ena ar- betet efter det andra.
Men när Elin och jag då nämde något om middagen, frågade han otåligt, om der då ej i handkammaren fans någon gaffelmat, så att vi kunde slippa onö- digtvis fördröja stöket i våra rum.
1 En muntrare middag än den, som nu afåts vid ett litet serveringsbord, hade vi knappast haft på tu man hand, och när så Elin bar in två koppar rykande buljong, helsade Otto denna tillökning i måltiden med ett par hurrarop.
Andra dagen på eftermiddagen kunde Otto åter ha tagit sitt arbetsrum i besittning, men han ansåg sig ej böra öfverlemna det öfriga rengöringsarbetet helt och hållet åt mig och Elin, utan höll i, tills vi på tredje dagen hade hela vår bostad i det prydligaste skick.
Sedan har det alltid fallit af sig sjelft, att vi två troget delat allt dylikt husligt stök, och aldrig har jag märkt, att Otto hyser något hat mot skurborsten eller känt lust att fly hemmet under rengöringsdagar.
Kärlek och sanning.
t Cell ooPi icttintna!
mennib&amp;oli nao ej.
aliovvfc $L \ it Ji.tjeflPan.3e edta, namn-, oj; ta på Pappa-t utC * na3e pfcamfi / ncjfafc 3 e t!
3el JlatPefl v J, saKccn PaajWiv e t t 6 a n n i n j, Picc^PeR v 3 u fttettana ooli.
Lmutttj j^ctn », id / nn,vna ocR » å!
Erik Modin.
i I D U N a n v ä n d a s o c h m a r g i n a l l e m n a s.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid n o ^ a n g i f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t i o n från r e d a k t i o n e n s s i d a p å r ä k n a s Syster Elsa.
Utkast till ett qvinnoporträtl.
Af Johan Xordling.
•yster Kisa kommer att bli grufligt ond, när hon en gång upptäcker, att jag på detta vis tecknat hennes porträtt att exponeras för hvem som skåda gitter.
Jag kan redan så lifligt se det inför mig, hur hon tar på sig den allra trumpnaste min, hennes vänliga an- sigte kan åstadkomma, rynkar de vackra ögon- brynen och kastar, förnärmad, med det lilla runda hufvudet.
Och så säger hon, i denna småförständigt docerande ton, som klingar så säreget lustig från så unga, röda läppar: » John, hur kunde du vara så barnslig.
Du skulle väl åtminstone ha frågat, mig till; det hade då aldrig fått ske.
Du glömmer då stän- digt bort, att jag är den äldre. » Hon är verkligen den äldre, syster Elsa, ett helt år och fem dagar äldre, och på denna sin förstfödslorätt gent emot mig häller hon som på det dyrbaraste privilegium i alla lif- vets skiften.
Och så blir hon icke riktigt god på hela den dagen; icke sä, att hon kommer att klaga och bannas eller visa sig trumpen och tvär; det är icke så syster Elsas sätt.
Men det kommer att ligga som en skugga, en mycket lätt skugga, det är sant, under de mörka små fjufpojkslockarne kring hennes hvita panna; och när hon skjuter fram salladskålen till mig vid middagsbordet och säger: » litet mera sallad, John, det är ju din favoriträtt, » lägger hon öfver denna enkla lilla fras den ton af stilla förebrående vemod, hon så väl förstår att mo- dulera, och som går mig likt en knif direkt till hjertat och kommer mig att känna mig sjelf som en mycket nedrig och ovärdig per- sonlighet.
Och när hon till si&gt;t — - lika öm som alltid — kysser min panna till god natt, kommer hennes kyss att bränna mig likt ett kainsmärke, svidande och länge.
Kära syster Elsa, morgonen derpå är du dig sjelf igen, och dina bruna ögon spela lika gladt som vanligt, och din stämma är frisk som klingande musik, när du gläntar på min dörr och ropar: » God morgon, John; ligger han än, långa pojken?
Klockan är åtta och kaffet väntar! » Långt uppe vid Norrtullsgatan, der de gamla förkrympta lindarna trängas om ett knapt fot- fäste vid den smala trottoarens kant, pressade på den ena sidan af gatans vimlande sam- färdsström och på den andra af husradernas murverk, der ligger midt i längan af de gråa stenkasernerna ett litet envånings trähus med gröna spjäljalousier för de gammaldags fyrkan- tiga fönstren och en smula andrum framför sig i form af en remsa trädgårdsland till fyra alnars bredd, der den smala rabatten dock lemnar rum nog för afundsvärdt mycket blommor, när sommartid är, och der berberishäcken om vin- tern låter sina blodröda klasar blöda öfver den hvita snön.
Förr i verlden, innan ännu den stygga kräftan lagt mor i grafven — det är tre år nu sedan dess — brukade alltid syster Elsa ta emot mig på förstugutrappan, när jag mot aftonsidan kom från tidningsbyrån, sedan da- gens släp och tunga voro förbi, och jag såg redan på långt håll hennes yfviga bruna hår spela för vinden och hennes ögon helsa mig, så snart de mötte mina.
Och så ropade hon inåt: » Nu kommer han, m o r!
» — o c h så hann alltid soppan komma rykande på bordet, innan 12 jag ens fått fötterna torra på granriset utanför dörren.
Nu hinner aldrig Elsa ut på trappan, nu när hon måste sköta soppan sjelf, men hennes vaksamma öron höra mina steg redan på trot- toaren, och i tamburens skumrask har jag väl komsthelsningcn mig till mötes, medan jag se henne syssla öfver kuverten der inne i si glänsande hvita husmorsförkläde, som passa henne sä väl.
Och när jag ändtligen hunni in i det lilla dockskåpsrummet till sal — d ha något förtjusande af doekskåpsluft öfver sig våra tre små rum: gammaldags, lågt i ta ' ombonadt och varmt — och syster Elsa fåt mig ned vid min tallrik och.sig sjelf på si plats bredvid, då komma de många deltagand frågorna öfver mig som en svärm foglar; och alla skola de ha svar, allt medan skedarne gä sin taktjemna gång.
Har jag haft mycket arbete i dag; hvad allt har jag gjort; är jag icke rysligt trött; hur förtjusande, att jag nu är ledig; jag har ju längtat hem till henne - en liten smula, säg?
Och hon sjelf — är dä ej äfven hon trött efter den långa arbetsamma dagens alla bestyr, ofta allt för tunga för hennes späda krafter Detta ger hon mig aldrig tillfälle ens att fråga, och sticker det någon gång fram, då skratta ' hon blott helt muntert, som om jag komm med något rent orimligt: Hon!
Hvarför skulle hon vara trött, som just intet haft att göra.
Hon säger så sjelf och hon menar det ärligt Hennes lilla sula knarrar så flinkt öfver mat tan, i ett huj röjes bordet af, brasan blir tänd och våra länstolar skjutas fram, under det jag knapt hinner vända mig in i mitt rum efter pipan på maten.
Hon lägger alltid in veden till elden, innan jag kommer hem, den listiga, derför att hon vet, att jag annars ej skulle tillåta henne göra det, utan sjelf på knä vid kakelugnen » förstöra mina byxor och spinta ner mattan, jag oförståndige pojke » Endast allt för fort glida dessa angenäma aftnar fram i syster Elsas sällskap.
Snart kommer sömmen fram — » hon kan väl inte sitta alldeles sysslolös, » säger hon — och den illustrerade tidningen för veckan eller den sista boken, jag fört med mig från byrån, skjutes behändigt i min hand.
Den sida, der vi slöto i går, faller upp af sig sjelf som af ett trol- leri, och Flisas flinka lilla tunga blir bidande tyst, medan de späda hvita fingrarne dubbelt så snabbt syssla med sax och nål.
När den gamla gökklockan öfver soffan gal tio, plockar syster Elsa samman sitt arbete och reser sig upp.
Jag är midt i kapitlet, midt på sidan och vill grufligt gerna läsa till slut — bara en liten stund ännu.
Men jag känner af erfarenhet, att ingen parlamente- ring gagnar.
» Du skall väl inte vara oförståndig, John, du behöfver så väl hvila. » Och hon tar lam- pan och lyser mig in i mitt rum.
Men ännu länge, sedan jag kommit i säng hör jag hennes lätta fot smyga der ute, tyst försigtigt, för att icke störa mig.
Och mångfal diga små ting hinna ordnas och bestyras i kö och skänk, innan syster Elsa för natten gå in till sitt.
Sent omsider, när jag hör hennes hvit lakan prassla, kommer sömneu öfver mig, dju och lugn.
Och hur skulle den annat kunna vara under syster Elsas hägn!
I D U N För fruntimmersverlden.
Furstlig trolofning i Stockholm.
Det be- rättas med anspråk på fullaste tillförlitlighet, att prins Oscar kommer att ingå äktenskap med fröken Ebba Henrietta Munck, dotter till numera aflidue öfverste Carl Jakob Munck af Fulkila och hans maka, friherrinna Henrietta Ulrika Antoinetta Carolina Munck, född Oeder- ström.
Fröken Munck, som är född år 1858, har sedan år I88J varit anstäld som hoffröken hos kronprinsessan.
Trolofningen lär komma att eklateras den 22 dennes.
Drottningen reser i slutet af månaden till Eng- land, der hon någon tid kommer att vistas i Bourne- inoutli, en af örikets södra badorter.
Hennes maje- stät åtföljes af prins Oscar, hoffrökeu Eketrä och kammarherren major H.
von Stockenström.
Drottningen, som fortfarande vistas å Ulriksdal, lär inkomma till hufvudstaden på ett kort besök å konungens födelsedag den 2L dennes.
Prins Eugen afreste i tisdags åter till Paris.
Konungen, kronprinsen samt hertigarne af Gotland och Vestergötland följde honom till centralstationen, der öere hofiunkuonärer infunnit sig för att göra sin afskedsuppvaklning.
Kunglig gåfva.
Drottningen har i år liksom Here föregående år öfverlemnat 300 kronor till Stock- holms småskolor.
Bal.
Norske statsministern Kiehter gaf i tisdags en lysande bal, som bevistades af konungen, kron- prinsparet, prinsarne Oscar och Carl, svenska och norska statsrådens medlemmar, riksmarskalken, ö v e r - ståthållaren, diplomatiska kårens medlemmar med damer, högre militära och civila tjenstemän, hof- funktionärer samt en talrik samling herrar och da- mer ur den högre societeten.
Smakfulla anordningar voro vidtagna för balen.
Trapporna voro mattbelagda samt prydda med lef- vande växter; likaledes var hela våningen prydd med växtgrupper, och i ett rum omgåfvo sådana en spe- lande vattenkonst.
Buffeter med förfriskningar voro anordnade i vissa rum.
Som värdinna fungerade slatsrådinnan Sörensen.
Supén serverades i ett siirskildt rum för de kung- liga och de högst stälda personerna.
Efter supén afreste de kungliga utom prins Oscar, som gvarstan- nade till balens slut och deltog i kotiljongen.
Amarantherorden.
firar sin högtidsdag med bal i lilla börssalen måndagen den 23 dennes.
A n n o n s e r m o t t a g a s e n d a s t m o t k o n t a n t liqvid i f ö r s k o t t a f 2 5 ö r e p r 4 - spalt.
petitrad (
Ingen a n n o n s införes u n d e r I krona.
Stora teatern synes hafva fått en välbehöflig kassa- pjes i hrr Ivar Hallströms och Henrik Ghristierns- sons sagospel » Per Svinaherde ».
Hvarje föreställ- ning lockar nämligen nästan fullt hus.
Det ar så sällan, som här bjudes på något in- hemskt nytt, i synnerhet i operaväg, och då nå- gon nyhet ändtligen kommit upp, är det ej alltid sagdt, att den faller den granntyckta publiken i smaken.
» Per Svinaherde » har emellertid — det kan ej förnekas — haft afgjord framgång.
Hvad det är som mest bidragit härtill — om det är prof. Hallströms nätta, mångenstädes synnerligen anslående och melodiösa musik, hr Christiernssons fantastiska bearbetning af den kända sagan eller den praktfulla uppsättningen — torde vara svårt att afgöra; an- tagligen alla tre i förening.
Utförandet är på de flesta händer godt.
Hr Lnnd- qvist som konungen låter den komiska sidan af rol- len komma väl till sin rätt, och prinsen kan åtmin- stone i yttre måtto knappast få en bättre represen- tant än hr Linden; dennes stämma räcker dock ej riktigt bra till i de högre tonerna.
Fröken Klem- ming är en täck prinsessa, som sköter sin sång och sitt spel med god urskilning.
Lisa och Hans hafva ett par ypperliga representanter i fröken Almati och hr Lindblad.
Det hela går med lif och lust, såväl körer och emsembler som de lysande och roliga baletterna.
Att här närmare redogöra för sagospelet och defs egen- skaper, vare sig i musikaliskt eller dramatiskt hän- seende, nekar oss det inskränkta utrymmet.
V i vilja endast uppmana hvar och en, som ej redan sett det samma, att ej försumma det.
T y det förtjenar att både höras och ses.
Om symfonikonserten å Stora teatern i morgon vilja vi så mycket hellre erinra, som vid den samma för första gången härstädes kommer att utföras ett af detta århundrades storverk inom musikens om- råde, nämligen Hector Berlioz ' » Symphonie phan- tastique », hvilken skildrar kompositörens egen kär- lekshistoria.
V i d samma tillfälle utföres äfven ett svenskt arbete, nämligen Gösta Geijers ballad » Trol- lens gud », hvari hr Lundqvist sjunger solopartiet.
Sen till, ärade läsarinnor, att Idun finnes hos alla edra bekanta!
Pristäflingen å sid. 14 torde observeras.
Täf lingstiden utgår den 31 januari.
Innoeenceorden firar i år som vanligt å tjugonde- dagen sin högtidsdag med bal i stora börssalen.
Sällskapet Nya Idun hade sistlidne lördag sam- manträde, hvarvid fröken Hilma Strandberg upp- läste en novell — » Ett höstdrama » — och fröken H, Vidmark ett humoristiskt poem till det nya året, hvarjemte fru Anna Norstedt föredrog åtskilliga sån- ger.
Några porträtt i olja och pastell voro utstälda af fru H.
Thorell, friherrinnan Emma Sparre samt fröknarna Cardon och Lundahl.
Fortsättningskurser för qvinliga studier hafva sedan sistl. höst anordnats vid fröken Anna Whitloeks läro- verk (Kammakaregaten 4).
Undervisningsämnena äro allmän och svensk kulturhistoria., verldsliteratur- historia och välläsning, geografi, zoologi, geologi, svensk uppsatsskrivning och språkhistoria samt fran- ska, tyska och engelska språken.
Undervisningen meddelas löreläsningsvis af skickliga föreläsare och föreläsarinnor, med regel- bundet återkommande tentamina.
Språkundervis- ningen är praktisk, i det stor vigt lägges på tal- öfningar och kursiv läsning af olika författare.
Vår- terminen tager sin början nästkommande måndag.
Idun, högre läroanstalt för flickor, öppnar den 21 dennes en filial i Vasastaden.
Den nya skolan är till en början hufvudsakligen afsedd för nybegynnare och i allmänhet yngre elever.
Skriftslällarinnan fru A. Ch.
Edgren-Lefflcr ämnar i dessa dagar anträda en resa till Italien, der hon sannolikt kommer att vistas en längre tid.
Tjenstgörande qvinlig läkare.