Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
E n d a g frågade han henne, h u r u hon an- v ä n d e de p e n n i n g a r hcu fick, h v a r p å hon s v a r a d e, a t t dem satte hon in p å s p a r b a n k e n, p å det hon skulle h a n å g o t d å hon blef stor och skulle ge sig u t i v ä r l d e n.
D e t t a svar b e h a g a d e kungen så väl, ett h a n vid afresan från T u l l g a r n det året gaf fadern för lilla H a n n a s r ä k n i n g 5 0 kr.
S n a r t förlorade j a g emellertid den lilla flickan u r sikte, » fortsatte prinsessan.
» U n d e r något af de följande å r e n åtföljde j a g mina föräldrar p å en resa till a n f ö r v a n d t e r i T y s k - land och vistades äfven tidtals med dem i N o r g e.
D e n åldrige k o n u n g K a r l J o h a n dog, och sedan min far uppstigit p å tronen, vista- des vi icke m y c k e t p å T u l l g a r n, synnerligast sedan h a n s sjuklighet börjat.
J a g växte u p p till den u n g a prinsessan, som skulle införas i hoflifvet, och glömde helt och h å l l e t den lilla l e k k a m r a t e n vid slottsgrinden.
Men a t t hon u n d e r h e l a d e n n a l å n g a tid icke g l ö m t mig, d ä r p å h a r hon n u gifvit mig ett r ö r a n d e bevis.
S å s n a r t j a g n u efter e m o t t a g a n d e t af det d ä r penningbrefvet börjat e r i n r a mig henne, v a r j a g naturligtvis angelägen a t t få min gissning b e k r ä f t a d.
L y c k l i g t v i s h a d e min hof- m ä s t a r e reda på, hvem som l ä m n a t brefvet, och s å l u n d a l y c k a d e s det mig a t t få visshet om a t t gåfvan verkligen kom från den fattiga lilla flickan vid T u l l g a r n.
J a g skref genast till henne och b a d hen.
e k o m m a till mig, och j u s t i d a g h a r j a g efter n ä r a 5 0 å r åter- sett henne.
D u u n d r a r j u d å icke öfver, a t t j a g k ä n n e r mig glad. » Prinsessan gjorde h ä r ett u p p e h å l l i sin berättelse, l u t a d e sig t i l l b a k a i soffan och syntes försjunka i g a m l a m i n n e n.
Dessa minnen m å t t e b a varit soliga, ty hon log allt- emellanåt och syntes obeskrifligt lycklig.
O m - sider y t t r a d e h o n: » N a t u r l i g t v i s ville j a g veta h v a d som s a t t den förr så fattiga flickan i tillfälle a t t b e t a l a en så hög r ä n t a å k u n g e n s grindpenning, och hon o m t a l a d e därför i n å g r a k o r t a d r a g sin lefnadshistoria.
D å hon i n t r ä d t i den v u x n a u n g d o m s å l d e r n h a d e h o n l ä n g t a t u t för a t t genom ärligt, a r b e t e själf förtjäna sitt bröd H o n k ä n d e inom sig ett b r i n n a n d e v e r k s a m h e t s b e g ä r och begaf sig med föräld- rarues tillåtelse till h u f v u d s t a d e n, fast besluten a t t d ä r söka sig ett fält för en nyttig verk- samhet.
Till en början erhöll hon p l a t s i ett godt hem.
D ä r m ä r k t e m a n dock s n a r t, att den a n s p r å k s l ö s a landtflickan v a r en ovanligt rikt u t r u s t a d k a r a k t ä r och äfven p å hufvu- dets v ä g n a r v i d a öfver de flesta, hvarför m a n, d å tillfälle till vidare u t v e c k l i n g y p p a d e s för henne, villigt, om än med s a k n a d, l ä m n a d e henne.
E f t e r en med heder genomgången l ä r o k u r s fick hon p l a t s i en större affär och skötte den med s å d a n duglighet och redbar- het, att hon efter få å r blef föreståndarinna för en b e t y d a n d e afdelning af d e n s a m m a och omsider delegare i det bolag, som i n n e h a d e den *.
B e h å l l n i n g e n h ä r a f öfversteg vida h v a d * Vi anse oss ej begå någon indiskretion genom att röja » lilla Hannas » anonymitet.
Det är redan hon behöfde för tillfredsställande af sina e n k l a behof och b e r e d a n d e t af en sorgfri ålderdom å t de g a m l a f ö r ä l d r a r n e.
D e t h a r därför blifvit hennes ljufva k a l l a t t l ä t t a m å n g a bördor för a n d r a.
H o n s a d e m i g ock, » till- l a d e prinsessan med ett r ö r a n d e tonfall i rösten, » att en af hennes ö n s k n i n g a r som b a r n h a d e varit, att hon en dag skulle få göra den lilla prinsessan, som hon u t t r y c k t e sig, en glädje, och i det j a g i d a g hjärtligt o m f a m n a d e henne, s a d e j a g henne, a t t hon k u n d e t a c k a G u d att h a n uppfyllt d e n n a ö n s k a n, ty icke p å l ä n g e h a r j a g k ä n t mig så g l a d som vid d e t t a återseende. » O c h d e t t a ä r n u berättelsen om k o n u n g O j c a r Lstes g r i n d p e n n i n g, s å d a n den en g å n g o m t a l a d e s af prinsessan E u g e u i e.
« Tvänne konstutställningar.
Vår » salong » — eller rättare våra » salonger » äro nu öppnade, och konstintressen och konst- frågor genomsyra i dessa dagar som en lifvande ozon hufvudstadens ljusa vårluft.
I Konstföreningens vackra lokal vid Kungsträd- gården bar » Svenska konstnärernas förening » smyc- kat väggarna med ett hundratal dukar.
Främst bland alla dessa utställare tilldrager sig utan tvif- vel vår furstlige artist, prins Eugen, intresset, och detta ej allenast på grund af bördens undantags- ställning, ulan i lika hög grad genom sina konst- närliga egenskaper.
Ty han är ovedersägligen en intressant och rikt begåfvad konstnärspersonlig- het, den unge prinsen, och på den själfständiga väg, han vandrat, har han under de senaste åren gjort stora framsteg.
Ultramoderna till uppfatt- ning och teknik, torde säkerligen hans här ut- ställda dukar på många håll framkalla opposition, men enhvar.
som gör sig möda att litet djupare intränga i deras stämning, skall helt visst snart medgifva, att exempelvis en sådan bild som » Den sista solglimten » gömmer både lint naturstudium och verklig poesi.
Bland de öfriga utställarne kunna vi endast i stor korthet omnämna de ej synnerligen talrika kvinnliga namnen.
Det är i synnerhet på porträtt- måleriets område dessa utmärka sig.
Den erkända konstnärinnans plats bibehåller Hildegard Thorell: hennes porträttbild » Modersglädje » — artisten J. Kulles unga fru med sitt späda barn — är af ut- sökt behag.
Om Kerstin Cardon tala - vi utförligt på annat båll i detta n:r. Fanny Bråte, Aoa La- gercrantz, Hanna Pauli, Lilg Wrangel utställa alla goda porträtt, och Fanny Hjelms miniatyr- porträtt på elfenben äro verkliga små pärlor inom denna graciösa, nu så föga odlade genre.
Anna Billing och Anna.
Boberg möta med landskap i akvarell, Anna Norsteilt med vackra blomster- stycken och Emma Toll med stilleben och genre.
» Konstnärsförbundets » samtidiga utställning en trappa upp i huset bredvid måste väl närmast be- traktas som den yttersta vänsterns demonstration, och impressionism, symbolism och all slags mo- dernism iira här fester, hvilka delvis nästan slå öfver till orgier, ägnade att i hög grad förbluffa mera konservativa sinnen.
Men intressant, frisk och lefnadsglad är den utan all gensägelse och inrymmer också skatter af äkla, behärskad konst, som måste tala till alla.
Vi återfinna ju äfven sådana vältaliga namn som Carl Larsson, Bruno Liljefors, Per Ekström, Richard Bergh, Anders Zorn, Pehr Hasselberg, Christian Eriksson m. fl.
Kvinnotruppen är här ännu fåtaligare, men re- presenterar dock en god del solid talang.
Julia Beck har i tvänne landskapsstämningar gifvit må- naderna oktobers och mars olika fysionomier.
Eoa Bonnier tillhör de mest avancerade bland våra målarinnor; ' ett par af hennes porträtt äro emellertid utmärkta, sjukbusinteriören från Sera- fimerlasarettet likaså.
Mina Bredberg och Ingrid Ehrenborg utställa äfven goda porträtt, Martha Tynell studier från Paris ' gator och Seinen.
Vår- några år sedan den verksamma kvinnan följde prinsessan till den stora hvilan, och Hanna Lind- bergs bild meddelades dä på Iduns första sida.
Den välrenommerade affär, Almedahls bruks för ' - sälj ni ngs magasin, som i henne förlorade sin du- gande föreståndarinna, har, som bekant, just i dessa dagar öfvertagits af firman] K.
M. Lundbergs bo- sättningsmagasin.
Red-.s anm. 1894 utställningarnas enda kvinnliga skulptris möter oss också här: Ida Matton med en duktig por- trättbyst.
Helt visst komma alla de af våra läsarinnor, som äro i tillfälle, att personligen bilda sitt om- döme om våra » salonger », och dessa korta rader vilja endast vara en liten tdlskyndelse därtill, om någon särskild sådan ens kan vara behöflig för våra alltid vakna och intresserade damer.
Furstefrämmnntlet.
1 tisdags mcrse anlän- de, som ämnadt var, de danska gästerna, kronprins- paret och prinsessan Louise, till Stockholm.
Sam- ma dag intog den k. familjen och dess gäster mid- dag en faoiille i drottningens våning.
På aftonen gafs å slottet en musikalisk soaré, till hvilken in- bjudits svenska och norska statsrådens ledamöter, medlemmar af corps diplomatique, hofvet och socie- teten med damer, till ett antal af 200 personer.
Pä onsdagen gafs festrepresentation å Dramatiska teater i&gt;, hvarvid » Vasantasena » uppfördes.
På fredagen fest- representation å Operan, hvarvid gifvas » Orfeus » och » Pajazzo », I morgon ger kronprinsen middag för de danska gästerna.
* » Litteris * åt Matilda Linden.
Vår fram- stående operasångerska, fru Matilda Linden, erhöll här om aftonen efter andra akten af » Orfevs » guld- medaljen Literis et artibus, hvilken till henne i den invid den k. logen belägna salongen egenhändigt öfverlämnades af konungen, som öfvervar föreställ- ningen.
^, 7 '.
1 i ' i * Om basaren.
till förmån för brefbärar- nes pensionskassa vilja vi ännu en gång på- minna.
Denna särskildt behjärtansvärda välgören- hetstillställning öppnas å Börsen nästkommande ons- dag den 18 dennes och fortgår äfven de två föl- jande dagarne.
Både för det vackra syftets skull och för de aktade personers skull, hvilka ställt sig i spetsen för densamma, hoppas vi, att basaren måt- te liflis; t frekventeras af allmäuheten och lämna önsk- värdt resultat.
• En ryktbar kvinna kommer inom kort att besöka vårt land.
Annie Besant, den teosofi-ka rö- relsens förnämsta förkämpe i Europa, skall nämligen gästa Sverige i slutet af maj månad.
Fru Besant skall hålla teosofiska föredrag i Göteborg och Stock- holm samt i Stockholm deltaga i en skandinavisk- finsk kosofkongress.
: '; j.
• • ' • - • Julius Kronbergs moder, fru Augusta Kron- berg, har atlidit härstädes i en ålder af 03^ år.
* Våf ' slöjd.
Sedan ett år tillbaka har fru Emma Andersson å Ljura invid Norrköping — välbekant för våra läsarinnor från våra » praktiska » spalter — haft mönstertillverkning med hufvudafsikt att er- sätta de upplockade väfnadssätten med väfnader, å- stadkomna i vanlig väfstol medels användning af olika trampsätt.
Sålunda har fru A. lyckats att sätta i system ett stort antal gamla mönster från år- hundraden tillbaka.
Härvid ha ofta linneväfnadens egendomliga randningar med silke och färgskiftnin- gar utbytts helt och hållet eller delvis för att till- lämpas på ylleväfnader och tvärtom.
Bland de nyaste profven är ett mönster från 1787 som benämnes » rosrandiga myggfjäll », ett gardintyg i bomull.
Detta väfdes förr i 8 skaft, men har förenklats och för- skönats af fru A.
Nu är det möjligt för hvilken väfverska som helst att väfva detta mycket vackra mönster.
En » fjällvämad » för paradtäcken är äfven en utmärkt vacker sammansättning af fru A.
operan återupptog i måndags Meyerbeers historiska opera » Hugenotterna », hvilken ej gifvits härstädes sedan våren 1890.
Vill man vara upp- riktig, måste man erkänna, att utförandet i flere hänseenden ' lämnade åtskilligt öfrigt att önska, i det en och annan af solisterna, särskildt innehaf- varne af de båda hufvudrollerna, ej hunnit till- räckligt instudera sina partier.
Klandret drabbar i detta hänseende dock närmast regissören, som tillåtit operans framförande, innan hon blifvit till-
IDUN 1S94 räckligt inöfvad.
Det är ej nog, att en opera går någorlunda drägligt, såsom här var fallet; man bör sätta en hederssak uti, att den går alldeles perfekt.
Repetitionerna böra vara undangjorda, innan ett verk framföres för publiken.
De båda hufvudrollerna Raoul och Valentine uppburos af hr Ödmann och signpra Labia.
Att hr Ödmann ej var så väl disponerad denna afton, märktes stundom.
Han sjöng dock upp sig.
så att han särskildt i fjärde akten hade tillfälle briljera med sin rösts alla företräden.
Och när han blif- vit riktigt varm i kläderna, torde han kunna räkna detta parti till sina allra bästa.
Signora Labia var ej så tillfredsställande, som man kunnat vänta sig.
Bäst var hon på de ställen, där hon lät sin härliga stämma tona ut till sin fulla bredd.
För öfrigt föreföll hon här och där något osäker.
I sitt yttre lämnade båda dessa rollinnehafvare rum för en och annan liten anmärkning Hvad det vokala utförandet beträffar togs priset för aftonen af fröken Karhohn som pågen Urbain och hr Sö- derman som grefve de S:t Bris.
Det senare par- tiet låg synnerligen väl för sångaren, hvars slam- ma därför också gjorde sig förträffligt gällande.
En lämpligare maskering skulle äfven här varit önskvärd.
Hr Sellergrcn förtjänar erkännande för sitt utförande af Marcels parti; måhända hade hugenottvisan i första akten kunnat utföras med något mera kläm.
Som grefve de Nevers var hr Vallenius ej så oäfven; en viss osäkerhet, som stundom försporHes, torde försvinna till följande föreställningar.
Återstår så bland hufvudrollernas innehafvare fröken Frödin, hvilken innehade drott- ning Margaretas i vokalt hänseende så viktiga och betydande parti.
Fröken F:s sång kännetecknas af två lika framträdande egenskaper: hennes stora lätthet för koloratur och hennes nästan lika stora benägenhet att sjunga falskt.
Lika värdefull den förra egenskapen är både för sångerskan och pu- bliken, lika fördömlig och för åhöraren pinsam är den senare.
Det torde ock, såsom vi förut fram- hållit, för fröken F:s egen skull vara bäst, att hon snarast möjligt ställer sig under en framstående och förståndig lärares eller lärarinnas ledning, så vida hon vill, att de onekligen rika anlag hon verk- ligen äger, skola komma till full utveckling.
Hen- nes röstklang, som nu ej är så synnerligt vacker, torde under en dylik förståndig ledning också kun- na förbättras.
Här om någonsin ligger fara i dröjs- målet.
Af hvad vi här sagt och sagt i största välmening framgår, att den unga sångerskans ut- förande af drottningens parti ej kunde vara i vo- kalt hänseende tillfredsställande.
I yttre hänse- ende fanns ock endast ett fagert ansikte, men detta är ej nog för en drottning; det fordras ock vär- dighet i uppträdandet.
Öfriga medverk-ande förtjäna i allmänhet er- kännande, särskildt hrr Lundqcist — i tvänne skepnader, både som brandvakt och munk — och Lundmark (för soldatvisan).
Körerna, som i denna opera spela en viktig roll, gingo på det hela taget förträffligt; särskildt imponerande var den stora sammansvärjningskören i fjärde akten, ledd af så rutinerade solister som hrr Lundqmst, Brag och Grafströni.
Orkestern, ledd af hr Henneborg, för- tjänar också synnerligt erkännande för denna af- ton.
— Bifallet, i början matt, tog under de senare akterna upp sig.
— Nödvändigt torde bli att före- taga några strykningar i operan eller ock betyd- ligt förkorta mellanakterna, så att ej operan som nu behöfver räcka till kl. ' / a 12.
I dag fredag gifves, med anledning af det dan- ska furstebesöket, stor gala-föreställning, vid hvil- ken uppföres Orfeus och Pajazzo.
Vår frejdade skådespe- larveteran hr Knut Ahnlöf begynte i måndags afton en ny serie gästuppträdanden å Dramatiska teatern som klädeshandlaren i Augiers kvicka komedi » Klä- deshandlaren och hans måg ».
Den glänsande och fint utmejslade konst, hvilken alltid präglat hr Alm- löfs spel i denna roll, har icke mist något af sin fulländning, vare detta nog sagdt.
Naturligtvis hyl- lades ock den uppburne artisten af en fullsatt sa- long med lager och jubel.
Rollfördelningen är i öfrigt densamma förträffliga som vid styckets senaste uppförande för ett år sedan, och hr Fredriksons markis de Presles samt fru Rundberg som den nobla unga markisinnan dela välförtjänt publikens bifall.
Vasateatern har upptagit det för några år sedan på Svenska teatern gifna lustspelet » Lifvet på landet », som bekant en bearbetning efter Fritz Reuters rykt- bara roman med tamrna namn.
Närmast har väl detta nu skett för hr Victor Holmquists räkning, hvilken som onkel Bräsig har en af sina allra för- träffligaste uppgifter.
Publiken återhälsade också på premieren i lördags med skallande jubel dennes glän- sande prestation.
Äfven på öfriga händer får det underhållande folk- lustspelet på Vasateatern ett förträffligt utförande, främst att nämna hr och fru Castegren, den förre mycket lustig som Fritz Triddelfits och den senare söt och intagande som fru von Rambow.
Herrska- pet Pomuckelskopp gifves med vederbörlig komisk färgläggning af hr Kellberg och fru Bergström.
Hr Oardt passade väl i Hawermanns kläder, och fröken Thulin var riktigt täck som hans unga dotter.
I ett som allt hereder » Lifvet p l landet » i denna nya upplaga en synnerligen angenäm teaWafton och tor- de helt visst en god tid hålla sig på programmet.
Den outslitliga » tanten » (» Char- leys ») är nu efter närmare ett hundratal uppTädan- den ändtligen permitterad — åtminstone tills vidare — och tisdagen bjöd på ett nytt program.
I press läggningsminuten först kunna vi ägna det ett om- nämnande, men måste därför ock bli korta.
» Kung Kandaules » — en lever de rideau af Meilhac och Halévy — var egentligen blott en portion snömos, men serverad med äkta parisisk finess som den var, åtminstone för författarnes vidkommande, gjorde den sig rätt appétissant orh slukades med begärlighet.
Gustaf af Oeijerstams folklustspel » Jan Anders och Lars Anders och Deras Barn » visade sig vara en realistisk, frisk och underhållande allmogeskil- dring af verklig originalitet.
Ämnet är i och för sig mera novellistiskt än dramatiskt, men genom en rikedom af väl studerade och karaktäristiska små- drag utfylldes det därhän, att intresset hölls lifligt uppe genom alla de tre akterna.
Utförandet var ock på de flesta händer ägnadt att understödja in- trycket; i synnerhet var fröken Widells framställning af bonddottern Lena af fullödig verkan och hr Ols- son som hennes fästekarl, bondsonen, förträfflig.
Hr Hirseh och fru Fornell förtjäna äfvenledes framhål- las för sina prestationer.
Bifallet var högst lifligt, framgången afgjord, och utsikterna för det nya programmet böra — efter allt att döma — ställa sig odeladt gynsamma.
Matiné gifves söndagen den 15 dennes kl. half 2 e. m. å K.
Programmet upp- tager som piéce de réstistance » Flickan från Än- dros » (Andria), lustspel i 5 akter af Publius Teien- tius Afer, i öfversättning af hr Nils Personne.
Det var detta stycke som illustrerade sällskapet » lduns » trettioårsfest den 22 november 1892 och då mottogs med ett så stort intresse, alt man ofta hört uttalas önskningar om dess offentliga uppförande.
Matindn gifves till förmån för en af teaterns verk- sammaste och nyttigaste medarbetare, hr Emil Michal, hvilken i snart 23 år såsom sufflör tillhört teatern.
Fru Lillian Sanderson och hr Bernhard Stavenhagen gåfvo sistl. lördag konsert i Musikaliska akade- mien inför en visserligen ej synnerligt talrik, men dess mera tacksam publik.
Fru S. visade sig äga en förträffligt skolad altröst af ej synner- ligen stort omfång.
Hennes storhet ligger i före- draget.
Så som hon föredrager sina romanser — hon tyckes uteslutande vara romanssångerska — torde ingen kunna göra det bättre.
Det lifliga bi- fallet framkallade flere extranummer.
Hr Stavenhagen dokumenterade sig som en syn- nerligt solid pianist; förträfflig teknik, väl nyan- seradt föredrag och originel uppfattning voro för honom utmärkande egenskaper.
Ackompanjemanget till fru S:s sång sköttes yp- perligt af den henne likaledes åtföljande hr Bru- ning.
Operasångaren Helmer Strömberg, välkänd och vär- derad för sin verksamhet vid k. operan, har af dennas direktion fått sig beviljad en recett, som gifves i midten af nästa vecka med biträde af våra förnämsta sångförmågor.
4f ^ \ å den tiden, när jag stod i knopp, så där i Tff slutet af f ö r r a månaden, » sade blåsippan u n d e r de sista dagarna april — » då var det annorlunda än n u!
» — — Hon stod i en hagbacke, bredvid en nästan u t t o r k a d vatten- puss; den uppspirande grönskan hade vuxit öfver det vissnande stånd, h v a r u r hon skjutit upp, hennes egna blomblad voro bleka och vi- sade tecken till att vilja falla af.
— » Vår tid är förbi, » nickade hon åt hvitsippan, » men v i ha också varit med, både i sol och kyla — varit med i den gamla goda tiden! » 119 » J a, » svarade hvitsippan, som redan hängde hufvudet — » och det var en annan tid än nu.
Då var det friskt att lefva!
I n t e vet jag hvad det skall bli af det nu uppväxande släktet af blommor — de bli ju alldeles förvekligade af öfverflöd p å solsken och värme.
Nej, annat var det förr, syster blåsippa - — då fick man inte vara ömtålig för en frostnatt eller för att stå våt om fötterna!
Tvärtom — det var just själfva lifvet!
F r i s k a och härdade voro den tidens växter; blommorna voro då ej af så många slag, men just därför blef eD hv.ir så mycket mer värderad! » Och så gaf hon en vink med de u t s t r ä c k t a gröna bladen åt de kringstående, nyuppkomna blommorna.
Men alla gullvifvorna, violerna och de knoppande liljekonvaljerna hade så myc- ket bestyr med att få sin vårskrud i bä- sta skick, att de inte lade sippornas ord sär- deles pä hjärtat.
» Deras tid är ju i alla fall förbi, » sade de till hvarandra, under det att de tänkte på sin egen utveckling så mycket som möjligt.
De smålogo, då de hörde talas om » den gamla goda tiden, » ty de visste väl, tyckte de, att vårsol och värme äro bättre an källoss- ningens obehag.
» I maj — se, då är r ä t t a tiden att lefva och blomma! » jublade de, täcka och ungdomsfriska.
Men våren förgick, och sommaren kom.
Björkarna stodo för längesedan fullöfvade, och snart voro de vilda rosenbuskarne i backen öfversållade af blommor.
I en skuggig slutt- ning mot norr kvarstodo ännu några liljekon- valjestånd med vissnade blomstänglar, men ef- ter gullvifvorna syntes k n a p p t något spår.
» Sommaren är årets skönaste tid, » sade ro- sorna till blåklinten, som stod midt i he- taste solbaddet inne på odlingen strax bred- vid, där dess klarblå dräkt tog sig dubbelt bra ut vid sidan af prästkragar och åkervallmo.
» Det säga ni därför, att ni inte känt till våren, » sade de förtorkade konvaljerna, » — den ljufliga tid, då solens strålar ännu icke voro b r ä n n a n d e, utan deras värme mildrades af mången svalkande fläkt; det var en tid, som innebar oändligt mycket mer poesi!
men det förstå inte nutidens örter.
Nu ska ' allting vara sågrufligt hett, b e v a r s!
— - — hett, så att man inte kan a n d a s.
T o r r t i luften, t o r r t på marken • nej, jag tackar Gud för att jag, fick lefva i en tid, som ännu ägde saft och m u s t; då fanns det växtlif — framåtgå- e n d e!
— — Den tidens blommor fick man göra sig besvär för att uppsöka, där de stodo hälft undangömda och blyga i skuggan af björk och al, och man märkte dem af deras fina doft.
Men nu ska ' det vara prunkande fär- ger, och man skall stå midt i solgasset för att synas.
— • — • Nej, låt oss glädja oss åt att ha tillhört den gamla goda tiden — vårtid — vår t i d!
» Sommaren försvann, och hösten nalkades.
Tyngda af mognande frukter stodo äppelträden inne i herrgårdens trädgård.
Rosenbuskarna såväl därinom som i backen utanför hade fått ett annat utseende.
D e skära blommorna voro affallna, men åtminstone de senares hade dock satt någon frukt.
D e ville också vara med, fastän deras frukter voro så små och ännu blott svagt rodnande.
Men de vilda ro- senbuskarna hade icke endast bytt utseende, utan också n a m n.
» Nyponbuskar » kallade man dem n u helt enkelt.
» J a, den närvarande tiden är en gruftigt materialistisk tid, » sade d e; » folket samlas kring fruktträden, och man måste bjuda till så godt man kan, om man skall få vara med och lefva.
Därför ha vi nu satt nypon.
IDUN 120 rosornas tid, det VAR en ANNAN t i d!
— den rätta tiden, den gamla goda t i d e n!
Då ägde f o l k ännu öga för hvad som VAR s k ö n t!
— N U är det - bara fråga OM smaken — g o m m e n s smak — — en f ö r s k ä m d smak, skulle vi vilja kalla den.
Nej, i somras, d å var det rosen som var mest eftersökt, hon kallades d ä blommor- nas d r u t t n i D g.
» Men astrakanerna sutto där sä stora och runda p å grenarna och bara logo — de hade visst också varit med i somras, men d å voro de ännu bara små och gröna, sura och omogna.
» Nej, hösten är bäst, » sade do, » det är skördens, mognadens t i d; det är bättre upp a t t d å vara den största och vikti- gaste.