Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men din anmoder, prinsessan Jutta var i alla fall dotter till Erik Plogpenning och hade en son med sin svåger konung Valdemar, Birger Jarls son...
Hvarför berättar
Du mig sådana rysliga historier?
Jag trodde det skulle roga
Dig veta att Du har kungablod medan jag har bondeblod! -- Du är för blygsam, Margareta, och jag vill se Dig hög, så hög att Erik, den narren, får respekt för Dig!
Att vara född i brott må ju göra en blygsam!
Nu ha vi talt om annat; var det något annat DRONNINGEN betänker sig.
Du menar om Anders Persson och Måns Nilsson.
Om dem får Du icke tala.
DRONNINGEN faller på knä.
Nej, stig upp! -- Ja, då går jag!
Ut till venster.
PRINS ERIK från höger; försupen, okammad, blek.
TREDJE AKTEN DRONNINGEN reser sig skrämd.
Skrämde jag?
DRONNINGEN. Åhnej. -- PRINS E.
Jag kan nog gå min väg.
-- Jag letade bara ett glas vatten. därpå en till o. s. v.
Går till vattenkaraffen och slår i en bägare, som han tömmer;
PRINS E. oförskämdt.
Nej, jag är bara lite gusten.
Gisten, gissen, då!
Ju mer vin man dricker dess torrare blir man i halsen; ju våtare dess torrare.
Det är ju galet; som allt annat!
Hvarför hatar
Du mig?
GUSTAV VASA PRINS E. cyniskt.
Inte får jag lof att älska Er!
Dricker fortfarande.
Inte får man älska sin styfmor, men man skall älska henne; det är också galet!
Hvarför säger Du styfmor?
Det heter så, och är så!
Det är klart! det är icke galet alltså! -- DRONNINGEN.
Du har en tunga som en orm -- -- -- PRINS E.
Och ett förstånd se'n!
Men intet hjärta!
Hvad skulle jag med det att göra?
Kasta för kvinnorna att svina på! -- Mitt hjärta ligger för resten i en kista nere i en domkyrkokällare bredvid min moder.
Jag var bara fyra år när det skedde, men det skedde likafullt, och det påstås att hon hade ett hål i hufvet efter en Torshammare, men
TREDJE AKTEN det har jag icke sett.
Ty på begrafningen när jag begärde få se min mor för sista gången, så hade man skrufvat på locket.
Och där ligger mitt enda hjärta, fler har jag inte fått.
-- För öfrigt, hvad har I med mina inelfvor att göra, lika litet som med mina känslor.
Men akta
Er för mitt förstånd! jag förstår Era tankar innan
I har hunnit kalfva fram dem i ord; jag förstår att I skulle vilja se kronan på den röde djefvulns ännu rödare hår, hvilken
I kallar son, och som I vill tvinga mig kalla bror.
Han påstår att han har flera anor än jag och att han härstammar från danska konungar!
Om så är, så har han fina farbröder: Erik Plogpenning blef halshuggen; Abel, brodermördaren, blef ihjälslagen; Kristoffer blef förgiftad; Erik Glipping blef stucken som en gris! -- Så fina farbröder har inte jag, men fins det påbrå, så må jag akta mig för kära bror!
Här talas bara om blod och gift i denna dag.
Jag vet icke hur solen gått upp denna sköna morgon.
Solen är falsk, tro inte den!
Här kommer blod att flyta innan aftonen!
Erik och Abel hette de fina farbröderna, icke Cain och Abel!
Och den gången var det Abel som slog Cain -- jag menar Erik -- ihjäl!
Det varslar godt i anträden! -- Erik blef ihjälslagen!
Stackars Erik! DRONNINGEN. O ve! ve!
Men man ska inte tro skrock, för jag kom själf till jämmerdalen med näfven full af blod!
Nu skrämmer Du mig!
PRINS E. skrattar.
Det trodde inte Göran: att jag kunde skrämma någon nämligen! -- DRONNINGEN.
Hvad är det för blod som skall utgjutas här i dag?
Inte vet jag, men man talar om Dalabergsmän att de skola halshuggas.
Kan det icke hindras?
Om det är bestämdt så kan det icke hindras, utan kommer som dunder på blixt! -- För öfrigt, hvad är det mera med det?
Här faller hufven som mogna äpplen.
TREDJE AKTEN KUNGEN har kommit in, läsande ett papper.
DRONNINGEN går emot honom bönfallande.
KUNGEN ifrigt.
Margareta, om
Du har förtroende till mig, så upphör att vilja döma i denna statsangelägenhet; jag har ransakat under två år och har ännu icke mitt omdöme fullt färdigt; hur vill då Du förstå denna sak?
-- Gå nu till barnen!
Jag skall säga ett ord åt Erik! DRONNINGEN går.
KUNGEN. Erik, om Du kunde se dig nu, skulle Du afsky dig själf!
Det gör jag nog!
KUNGEN. Skryt, bara, ty om Du afskydde dig sådan Du är, skulle Du ändra dig.
Jag kan icke göra om mig!
GUSTAV VASA KUNGEN. Har Du försökt?
Jag har försökt!
Då är det ditt dåliga sällskap, som motverkar dina goda afsikter.
PRINS E. Göran är icke sämre än andra, men han har den förtjänsten inse att han icke är bättre.
KUNGEN. Betänker Du att Du skall bli kung en gång?
Blir jag väl kung, så är allt gammalt slarf glömdt.
Där misstager
Du dig igen; ty jag får än i dag gå och plocka upp gammalt slarf efter mig! -- Emellertid: vill Du icke som son lyda din far, så måste Du det som underordnad.
Tronföljaren är icke undersåte!
Därför sade jag underordnad, och alla äro underordnade kungen.
Skall man lyda blindt?
Ja så länge Du är blind så skall Du lyda blindt, när Du blir seende, så lyder Du seende; men lyda skall Du! -- Vänta en gång tills Du får att befalla så får Du se hur mycket svårare det är, och hur ansvarsfullt!
PRINS E. spotskt.
KUNGEN vred.
Vettvilling! -- Gå och bada smutsen af Dig och laga att Du blir kammad; skölj framför din trut så att Du icke går här och stinker ner mina rum.
Gå! eller ska
Du få sofva ruset af dig i tornet i åtta dagar, och räcker inte det, skall Du mista öronen så Du aldrig skall kunna bära krona mer!
Är det språk som Du förstår?
PRINS E. Successionsordningen...
GUSTAV VASA KUNGEN.
Jag gör så många succesioner jag vill! nu vet Du det! -- Slut! -- Ut!
PRINS E. ut.
EN HOFMAN in från höger.
Herman Israel, rådsherre från Lübeck!
KUNGEN. Må han komma!
HERMAN I. in.
KUNGEN. emot honom, tax hans hand; lägger sedan sin arm om hans hals och vandrar golfvet fram.
God dag Herman, gamle vän, och välkommen till mig!
Sitt ner, sitt ner!
Sätter sig i tronstolen; Herman I. sätter sig midt emot.
Alltså, Du kommer från Dalarne?
Jag kommer senast från Dalarne.
Jag var där också, som Du vet, och ordnade litet i den där sörjan efter Daltjufven och Klocke-
TREDJE AKTEN fejden, och Du blef efter. -- Nå, Du hade ögonen på Magister Olaus Petri! hvad är det för en karl numera; kan jag lita på honom?
Han är icke allenast den trognaste, utan äfven den skickligaste underhandlare jag sett.
KUNGEN. Säger Du det, Herman; det gläder mig att höra.
Säger Du det, Herman!
Ja, Du känner hans och mitt gamla mellanvarande och hur det gjordes opp!
Jaja! det gjordes opp! -- Det var det!
Få vi nu tala om vårt!
Men låtom oss behålla måtta så i ord som åthäfvor.
Fingrar på hammaren.
Alltför gärna, behåll dem Du!
HERMAN I. med en gest åt hammaren.
För gammal vänskaps och troskaps skull, få vi lägga bort den där?
KUNGEN. Haha!
Så gärna, om Du är rädd för den, Herman! -- -- -- Börja nu!
Men gör 'et kort!
Då börjar jag med slutet: -- Rikets gäld till Lübeck är nu betalad, och vi stå i begrepp att skiljas.
Det låter som skrifvet, det där!
Nåväl, så skiljas vi, som vänner.
Hellre som bundsförvandter...
Är Du där, Israel? -- Nej, jag vill intet beroende mer!
Hör, Nåd, eller Konung, eller hvad jag skall säga...
Du skall säga Gösta som förr då jag kallade dig fader!
Nåväl, min son, mycket söndrar oss, mycket, men ett håller oss samman: vårt ömsesidiga och berättigade motstånd mot kejsaren...
Och därför kunna vi lita på hvarandra utan skrifna traktater.
TREDJE AKTEN HERMAN I.
Du glömmer en sak, min son; jag är köpman... KUNGEN.
Och jag är kunden; har Du fått betaldt?
Betaldt?
Ja... det fins saker som ej betalas med pengar...
Det tillhör mig att påminna om den tacksamhet, jag är dig och fria riksstaden skyldig sedan den dag då jag kom som en yngling, öfvergifyen, som jag trodde af Gud, och som jag visste, af människor!
Låt nu tacksamheten utgå i de vänliga känslor jag hyser och visar för dig.
Denna skuld kan icke betalas med pengar, ännu mindre med traktater! -- Hvad vill Du med traktaten?
Binda mig och riket för en ny oviss framtid! -- Gör mig icke otacksam, Herman, jag har, min salighet, så mycket som tynger mig ändå, -- så mycket!
Hvad tynger dig, min son?
Detta tynger mig! -- Herman, gamle vän, tro mig: jag fattar aldrig ett beslut eller fäller en dom utan att ha frågat Den Evige, Den allsmäktige till råds.
När jag så, efter fasta, bön och betraktelser
fått det äskade svaret ofvanifrån, då slår jag gladeliga till, om ock jag skall klippa hjärterötterna af mig själf. -- Men, -- -- -- Du mins Jon i Svärdsjö, Jon, min ungdomsvän, som halp mig i första dusten mot Kristian.
Han ändrade sinnelag och reste Dalamännen mot mig.
Hans hufvud måste falla; och det föll!
Sedan dess är min frid ute!
Mina egna se på mig som de icke gjorde förr! -- Min maka, min älskade Margareta... vänder sig bort, då jag vill kyssa hennes rena panna, och -- kan Du drömma det! -- i går, vid middagsbordet, satt hon och betraktade min hand på ett sätt som om hon sett blod på den! -- Jag ångrar icke min handling, får icke ångra den, ty jag hade rätt, vid Gud, jag hade rätt! -- men likafullt -- min frid är ute!
HERMAN I. betänksamt.
Det hedrar ditt hjärta, min son, och jag må erkänna, att jag icke tilltrott dig denna känslighet...
KUNGEN. Strunt i den! -- och intet skryt! -- Men nu är jag återigen där! -- Säg, Herman, hvad menar Du om Anders Persson och Måns Nilsson?
HERMAN I. orolig.
Skall mitt omdöme väga något i domen öfver dem, eller har Du din mening redan färdig?
Jag är ännu tvehågsen, som Du bör förstå.
Då ber jag få tiga.
Är Du min vän?
Till en viss grad, ja.
Men Du kan icke lita på mig, ty jag äger mig icke själf; och kan ej skänka bort hvad ej är mitt!
KUNGEN. Skäms, hvad Du är klok!
Gack Du och blif detsamma!
Jag vill fresta på.
-- Gif mig nu först generalkvittensen på rikets inbetalade gäld! HERMAN I.
Den för jag icke med mig; och för öfrigt skall den undertecknas af Rådet in pleno.
KUNGEN slår med hammaren i bordet.
Får vi inte lägga bort den där?
Jag märker att Du vill leda mig någon-hvart dit jag icke vill; Du har några afsigter som jag ej förstår.
Tala ur skägget, gubbe, eller Du gör mig rasande!
Du vill lirka mig att skrifva något på ett papper.
Handel- och vänskapstraktaten, intet annat!
Den skrifver jag aldrig, ty jag känner Lübecks vänskap, och dess handel!
Tala om något annat!
Jag har ingenting annat att tala om!
Hvarför tror Du mig inte?
Därför att Du ljuger!
Därför att Du är nog olycklig tro att jag ljuger, så kommer Du aldrig få veta sanningen.
Olycklig!
Ja jag är så olycklig som en människa kan vara, ty jag har icke en vän!
Gösta, det gör mig ondt att höra dig tala så, och... det smärtar mig att se mänsklig storhet och en upphöjd plats medföra så litet sann lycka!
Jag lämnar synpunkten tacksamhet, ty det är alltför sväfvande i sitt begrepp för oss män, men jag har älskat dig som en son alltsedan den stund ditt öde lämnades i mina händer af härskarornas Gud.
Jag har följt din lysande bana såsom om det varit min, jag har fröjdats med dina framgångar och bedröfvats i din bedröfvelse...
Ofta har plikten mot mina egna förbjudit mig räcka dig en hjälpsam hand; Din egen hårdhet har ock ställt sig emellan oss; men nu när jag ser dig så djupt förkrossad och då Du behandlat mig med ett förtroende jag vill kalla barnsligt, skall jag glömma ett ögonblick att jag är Din fiende -- ty det är jag som Lübeckare, men din vän som Herman Israel -- jag vill glömma att jag är köpman, och Paus.
må jag aldrig få ångra detta!
-- och... och...
Känner Du Jon Andersson?
KUNGEN. Nej.
Men det gör jag; och jag känner äfven Anders Persson och Måns Nilsson! -- I går mottog jag deras besök, och -- -- -- i morgon resa sig de södra provinserna!
Det var det således! -- Ån! -- Hvem är Jon Andersson?
Svårt att säga; men bakom hans ansikte syns ett annat, som tyckes vara djäfvulens.
Har Du hört namnet Dacke?
Ja, men som i en dröm.
Dacke! -- Dacke!
Det låter ju som när kråkan ropar! -- Hvem är han?
Det vet ingen! -- Det är ett namn på en osynlig, som alla känner, men ingen sett!
Men man har läst det namnet skrifvet på ett bref, undertepknadt af -- kejsaren.
Kejsaren!
Det heliga romersk-tyska rikets kejsare!
Fabler!
Pröfva!
Jag tror dig och jag tackar dig! -- Och Du säger att Anders Persson och Måns Nilsson här i min egen stad inlåtit sig i stämplingar med de upproriske?
Ja, så visst mina öron höra!
Åh Gud! -- Då är jag klar med dem!
Två års strider med mig själf och mitt samvete, och jag är ändtligen klar med dem!
HOFMANNEN inför Jakob Israel.
Jakob Israel från Lübeck! KUNGEN.
Hvem vågar störa mig!
JAKOB I. fram, faller på knä utan att märka fadern.
Store konung!
En ringa yngling vågar störa eder, ty det gäller ert lif! KUNGEN. Tala!
Hvem är Du!
JAKOB I.
Jakob Israel, ers nåde!
GUSTAV VASA KUNGEN till Herman I.
Det är din Jakob, icke sant?
JAKOB häpen, då han får se sin fader.
Det är pilten!
KUNGEN till Jakob.
Hvad vill Du?
Fort eller ut!
JAKOB stum.
Hvem står mig efter lifvet?
Är det Jon Andersson eller Dacken?
Så vet jag det förut. -- För ditt goda uppsåt och för din ungdom, men mest för din fars skull förlåter jag dig.
Men jag har ej rätt att förlåta så snart.
-- Du kom hit för att angifva din fader.
Svar: ja eller nej! JAKOB.
Drag då hädan och tag med min förbannelse!
TREDJE AKTEN JAKOB på knä för Herman.
Nej, icke fader mer!
Fräcka, fåvitske yngling, som trodde dig förstå statskonst och hederslagar bättre än den som Dig födt till världen!
Du hade icke förutsett det fallet att jag kunde ändra beslut!
KUNGEN. Åh, så, Herman, förlåt honom!
Jag har förlåtit honom, men våra heliga lagar icke!
Jakob, tag denna ring och gå till den Du vet! -- Men säg mig farväl först!
JAKOB störtar i hans famn.
Tag bort förbannelsen, fader!
HERMAN I. väter sitt finger, tecknar på hans panna och mumlar något.
Därpå kysser han båda hans kinder och leder honom ut till höger.
KUNGEN. Hvad har I för er?
HERMAN I. skakad.
Det var en familjs hemlighet.
-- Nu gå vi vidare!
Eller sluta! -- Herman, Du har nu visat prof på din oryggliga vänskap och jag tackar dig för sista gången.
Men icke till löften, som jag ej kan hålla!
KUNGEN. frid!
Väl; icke till löften alltså! -- Farväl och haf HERMAN I. rörd.
KUNGEN. Hvad?
Kanske, ty jag är lika olycklig som Du! -- Jag har förlorat min son!
HERMAN I. går.
Aldrig! -- Farväl!
TREDJE AKTEN KUNGEN följer honom till dörren.
Farväl, gamle vän Herman!
KONUNGENS SVÄRMODER in från venster; hon är klädd i Cirsterciensernunnornas dräkt.
KUNGEN hälsar vänligt.
God morgon, svärmoder!
SVÄRMODERN. Är Du upptagen?
Mycket upptagen!
SVÄRMODERN.
Dock icke så att Du ej kan höra en undersåtes berättigade klagomål.
Så blygsam!
Men låt mig afgöra om ditt klagomål är berättigadt; det gifs Gud nås så många oberättigade!
Om jag nedlåter mig att klaga, så var viss att jag har grunder.
Men det skall vara goda grunder; vi ha så ofta dåliga! -- Är det om Anders Persson och Måns Nilsson?
Nej, det är om mig!
KUNGEN. Då bör Du vara väl underrättad åtminstone! SVÄRMODERN.
Fins det lag och rätt i detta landet?
KUNGEN. Både lag och rätt, men äfven orätt.
SVÄRMODERN. Vet Du att din drottnings moder -- det är jag -- har blifvit skymfad af pöbeln?
Nej, det visste jag inte, men jag har alltid väntat på det, som jag sagt dig.
SVÄRMODERN. Du anser det rätt således...
TREDJE AKTEN KUNGEN. Således?
Nej, jag anser det orätt af dig att offentligt bära denna dräkt som är förbjuden; och det är endast af aktning för dig och ditt kön, hm! som jag icke låtit slita den af dig långt för detta!
SVÄRMODERN. Haha!
Och att jag inte låtit bryta ner Vreta kloster, där Du fått lof att sitta, det är orätt af mig, emedan det enligt lag borde ha skett.
KUNGEN. När Du redan genom mitt första medgifvande att låta klostret stå kvar försatt mig i den pinsamma belägenheten att stå som lagvrängare inför folket, borde Du haft nog hänsyn att icke visa dig på gatorna i denna drägt!
Och när jag låtit dig på egen risk komma upp till min hufvudstad, så har Du att stå risken själf!
För att nu visa dig att det fins rätt, så skall jag låta söka upp dem som skymfat dig, ty de ha icke haft rätt att skymfa dig, äfven om Du varit den ringaste kvinna af folket.
Nu är det ärendet slutbehandladt!
Går till höger dörr och talar till Hofmannen, som synes.
Kalla fyra man af vakten! -- Ställ två vid den dörren pekar åt venster Pekar åt höger.
och två vid den.
Som tjuf och mördare skall man behandlas af sin egen frände.
Man skall icke, men man kan bli... beror på hur man uppför sig.
SVÄRMODERN med en hotfull blick.
Det är frihet!
Det är frihet -- för mig -- att vara fri från oresonliga människor!
TVÅ VAKTER in.
KUNGEN pekar på venster dörr.
Innanför den dörren!
Och ingen släppes in hit; bokstafligen ingen.
Då vakten dröjer.
TREDJE AKTEN Och kommer någon, eho det vara må, eho, och vill tvinga sig in, så slå ner 'en; slå ner, 'en.
Till svärmodern.
Jag kan icke visa ut dig, men jag vill bereda dig på att i detta rum skall verkställas två afrättningar nu om en liten stund.
SVÄRMODERN. Här?
KUNGEN. Här.
Har Du lust att se på?
SVÄRMODERN går till venster.
Jag skall strax gå, men Du skall höra ett ord först, för ditt eget väl... KUNGEN.
Då kan jag förstå, när det är för mitt väl!
Kasta opp, nu!
SVÄRMODERN. Denna Herman Israel, som Du tror vara din vän, talar illa om dig!
När jag gör illa, så har han rätt att tala illa om mig!
GUSTAV VASA SVÄRMODERN går vredgad.
Med dig lönar icke resonnera.
KUNGEN. Nej!
Nu vet
Du ändtligen det! -- Ändtligen!
Går till högra dörren.
Släpp in Magister Olaus Petri!
MAGISTER O. in.
KUNGEN. God dag Olof! -- Jag har läst din skrifvelse om undersökningen af förhållandet vid Kopparberget, och jag är nöjd med dig.
-- Har man nu fängslat Anders Persson och Måns Nilsson?
MAGISTER O. De äro fängslade sedan i natt.
KUNGEN går till höger dörr.
Befall att Anders Persson och Måns Nilsson genast föras hit upp!
Till Olof.
Har Du bevis på att de fängslade inlåtit sig i stämplingar med Jon Andersson?
TREDJE AKTEN MAGISTER O.
Bevis med vittnen.
Väl! -- Säg mig nu en sak...
Hvad menar Du om Herman Israel som människa och särskildt i hans förhållande till mig?
MAGISTER O. Han synes mig vara en god och trogen vän till Ers nåde; som enskild person är han i allo hederlig, stort tänkande och rätt handlande.
Det är mig en glädje att höra, just då jag höll på att förlora tron på vänner.
Du menar då att jag kan lita på honom?
MAGISTER O. Fullkomligt!
KUNGEN. Har Du hört talas om oron i de södra provinserna?
MAGISTER O. Dessvärre, ja!
Det skall vara rätt allvarsamt.
GUSTAV VASA MAGISTER O.
Så allvarsamt, att endast ett hastigt och kraftfullt ingripande kan rädda landet.
KUNGEN. Har Du hört kejsarens namn nämnas i sammanhang med denna oro?
MAGISTER O. Ja, det har jag.
KUNGEN. Gif mig ett råd, fastän det icke är sagdt jag följer det! -- Hvad skulle Du i mitt ställe göra med Anders Persson och Måns Nilsson?
MAGISTER O. Låta afrätta dem innan dags sol gått ned!
KUNGEN. Du är sträng.
MAGISTER O. Hvarför icke?
KUNGEN. Skulle Du få sofva om nätterna, tror Du, efter en sådan -- stränghet?
TREDJE AKTEN MAGISTER O. Då först skulle jag få sofva lugnt...
Det är väl! -- Har Du något att spörja mig om?
MAGISTER O. Ja, jag har; men det är en ömtålig fråga.
KUNGEN. Fresta!
MAGISTER O. Det är om drottningens fru moder...
Folket sorlar?
MAGISTER O. Ja; folket finner att konungen, som i sin stränhet påfört dem en ny tro, icke borde af enskilda familjehänsyn låta skrifven lag brytas...
Det är inte folket, utan Du som säger det...
MAGISTER O. Antaget jag vore så fri säga min konung en sanning...
Du är väl ingen hofnarr att Du skall gå omkring och drunta sanningar!
Nu vill jag erkänna att min nådiga svärmoder genom sin hänsynslöshet gör min ställning falsk gent emot den nya trons anhängare -- -- -- Men, detta rum är icke sängkammaren och den frågan får hvila bakom gardinerna.
-- Har Du något annat?
MAGISTER O. Icke annat; men denna fråga...
KUNGEN häftigt.
Den löser jag själf!
MAGISTER O. Kan Ers nåde lösa den?
Du frågar för mycket!
Om saken vore af enskild natur, ja; men då den rör riket...
Det sköter jag!
-- Jag sköter hela riket; och om Du skall veta't, har jag nyss slutbehandlat denna
TREDJE AKTEN fråga just här.
Dina råd komma alltså lite för sent, och Vreta kloster skall vara stängdt innan Du hinner vända på fjärdingen!
Inser Du nu att jag har rätt att bli ond åt dina onödiga och opåkallade frågor?
Jag erkänner!
Dig har jag fått att dras med för mina synder, men jag får ta dina fel med dina stora förtjänster.
-- Nu är det slut! -- Återvänd till din predikstol och dundra där, Du; här dundrar jag!
MAGISTER O. går till höger.
KUNGEN framför den stängda högra dörren, halfhögt, med knäppta händer.
O, evige Gud, som styrer folks och furstars öden, upplys mitt förstånd, och stärk min vilja att jag icke må döma vrång dom!
Han gör korstecknet och mumlar en kort bön; därpå öppnar han dörren.
För in fångarne!
Dörren blir stående öppen, och kungen går att sätta sig i tronstolen.
ANDERS PERSSON OCH MÅNS NILSSON införas; de se sig först oroligt omkring, och ämna sedan nalkas konungens bord.
GUSTAV VASA KUNGEN. Stannen där!
Anders Persson och Måns Nilsson; det var en gång jag kallade Er vänner; I veten väl hvarföre; detta är mycket längesen.
Den skuld af tacksamhet jag iråkat till Eder var Försynen nog nådig låta mig få betala, då jag benådade Er till lif och gods, fastän
I förvärkat båda.
Det är två år sedan
I undsaden mig och öppnaden krig mot mig för den där klock-sakens skull.
Som segrare hade jag rätt öfver era halsar, men jag lät
Er löpa, och därmed var min gäld till er betalad: er otacksamhet kvittade min tacksamhet, och därmed var den räkningen uppgjord!
Nu kommer en ny uppgörelse, där I stån på restlängden.
För att utröna arten af era tänkesätt inbjöd jag er till min hufvudstad, och att jag har haft ögonen på er borden
I hafva gissat; men jag har äfven haft öronen öppna, och så förnam jag att I inläten er i nya stämplingar.
I Jon Andersson?
ANDERS P. OCH MÅNS N. Nej!
KUNGEN reser sig och går emot dem vred.
Känner I Dacke?
ANDERS P. OCH MÅNS N. falla på knä.
Nåd! -- Ingen nåd mera!
En gång han
I fått, men två fån I ej! ANDERS P. OCH MÅNS N. ämna tala.
KUNGEN. Tyst!
Det är jag som talar.
-- I ärnen orda om vänskap.
Jag är icke vän med mina fiender och jag känner er icke ens, då jag uppsagt bekantskapen.
Skulle jag låta gammal tillgifvenhet inverka på mitt beslut vore jag icke oväldig domare, och den som åsamkat sig lagens onåd är icke hulpen med min nåd!
Nu är nog taladt!
Vakt, för bort delikventerna!
ANDERS P. Och domen?
Lif, ära och gods!
MÅNS N. gör en gest som om han ville räcka konungen handen.
Min hand?
Med bödeln kan Du skaka hand, och stupstocken må Du kyssa!
GUSTAV VASA ANDERS P. Ett ord!
Nej, icke ett enda!
ANDERS P. OCH MÅNS N. föras ut.
KUNGEN har vändt dem ryggen och gått upp mot tronstolen, där han sjunker ner och döljer ansiktet i händerna.
Till höger Hanseatkontorets hus; rödt tegel med gotiska fönster försedda med stora järngaller utanför och luckor innanför.
Port med bommar för.
Ofvan är Lübecks vapen och flagg.
Ett torg vid foten af Brunkeberg.
I midten en fontän.
kar och bord utanför under gröna träd; en berså med bord och bänk i förgrunden.
Till vänster en tavern med skylt Det »Gyllne Äpplet»; bän-
galgar, stegel och hjul.
Fonden visar Brunkebergs ås, på hvilken synes en mängd Utanför Hansakontoret står en bänk.
Vid brunnen stå AGDA och KARIN. Agda med en vatten-
kruka, Karin med en korg med blommor och kransar.
Du frågar hvad detta är för ett stort rödt hus.
Det var för några år sedan ett kloster under Sankta Clara, men nu är det ett Hansa-kontor.
KARIN. Köper de blommor där?
Det tror jag inte; men förr bar jag ofta blommor hit då det stod en Guds moder där i hörnet.
-- Jag våndar hon vore där än!
Hvad har man för sig därinne i huset?
Det talas om så mycket underliga historier och ingen blir insläppt... AGDA.
Har Du hört det också?
De köper och säljer väl som alla Lübeckare.
Det förstår sig; men det lär försvinna människor, och folket säger de äro hedningar som offra -- AGDA.
-- Det kan väl icke vara sant!
Säg, hör Du!
Jag vet ju inte, jag; men hvad oroar Du dig för det?
AGDA tiger.
Skvallret har sagt att Du ägde en vän därinne, är det sant?
FJÄRDE AKTEN AGDA.
Ja; eftersom Du vet det.
Men om han är kvar där!
Om jag bara visste det!
Jag skall ringa på och fråga.
Nej, nej; Du känner icke det folket.
Tror Du de äter opp mig?
Går till porten och ringer; en klocka höres.
Det är gamla vesperklockan, som jag känner igen!
Bing, bång! bing, bång! AGDA.
Det kan komma någon!
Det är ju meningen det.
Men det kommer ingen!
Kära Du! -- Det är ett hemskt hus!
Och nu får det vara i fred för mig! -- Hör Du Agda, Du känner ju Prins Erik?
Ja; och det var för hans skull som Blå Dufvan stängdes.
Nu är jag här midt emot, på Gyllene Äpplet. --
GUSTAV VASA KARIN.