Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
ASSIMILERAR SEDAN SORG, GÅR OCH FÖRRGÅR!
TYPERNA: BONAPARTISTEN OFTA INGEN ÅR VÄG, TIEN » T V Å SKILDA TYPER!
FÖRENAR D E M.
SKILJA I DYNASTISKA DÄR DE BÅDA MEN VIS POTOEKA, O M EJ EN REVOLUTIONSMA- UPPKOMLINGS, BONAPARTISTEN.
EN HÖGREST GE- HON ÄR DOTTERDOTTER TILL MADAME HÄR FINNAS DEN ÄKTA LEGITIRNISTISKA BONAPARTE SE AUTENTISKT DYRKAS där D ' AVARY, SOM DE GAMLE UTROPADE BRUNT, EN MURAT.
ARISTOKRATEN FRÅN HVAD HUBERT — MOSSBELUPNA DEN ARISTOKRATI, SOM KRING EN ROHAN, OCH SITT BLYGA TALLIEN, KAMÉ, CHAMPS-ELYSÉES.
HÄR GRACE NYANSER LIKSOM I TYSTA, GATOR, SINA VAPENSMYCKADE FÖRAKT A I M E R Y DE LAROCHEFOUCAULD, BE- GREFVINNAN MEJSLAD S:T GERMAIN.
M E D SINA FÖRSÄNKTA MELANKOLISKA NATELLI, SOM M E D SIN DÅRANDE FÄGRING FÖR NÅGRA DET EVIG SVARTA, FÖR SIN UTSÖKTA GREFVINNAN * STADSDEL OCH STALT M E D ELDIGA BLICKAR OCH GULDHÅR M E D MÖRKA RAR DEN.
DENNA I: S MODER, M E D KARNATION AF SNÖ- MARMORGLANS UNDRAD DET UTSPÄDES M E N JUST DÄRFÖR DET SÖKAS I FAUBOURG MARKISINNAN AF STRÄNG SKÖNHET Ä BEHAG.
O M FEMTIO ÅR HAR DET VÄLANTAGIT DEN VULGÄRA, RÖDA KOLORITEN.
BONAPARTE, EN KVINNA ÖGON.
M E N DEN GÅR SIN UNDERGÅNG TILL MÖTES, LIKSOM ALL ANNAN PÅ NÅGRA AF STJÄRNORNA?
JEANNE VILLENEUVE, BVIT I DET ER ATT HÖRA NAMNEN DE MEST LYSANDE FRÅ- DAME.
J » Vhe femme qu on ne disiingue pas! » BLEF SVARET.
FÖR ATT EN KVINNA SKALL KUNNA BEDÅRA, ÄR FÖRSTA VILKORET, ATT HON HAR SKÖNHET MENAR SKÖNHET I DEN franska — JAG BEMÄRKELSEN.
ALLTSÅ: DAGSLAG, ENKEL — HVARKEN INGA GULD SKRIKANDE, JU ENKLARE DESS ELLER JUVELER OROLIGA I HVAR- FÄRGERI BÄTTRE — MEN EN DIS-
kret och utsökt elegans är kännetecknet på den som med stolthet kallar sig une parisi- enne de Paris.
(Inflyttningen af provinsboar till Paris har tagit sådana dimensioner, att de, som verkligen äro födda i Paris, ej ogärna framhålla det.)
Hvilken är den mest patriciska färgen?
Utan tvifvel violens.
Hur än moderna vexla, behål- ler parisiskan alltid en viss sympati för viol- nyanserna, och lemnar bon dem för en säsong, återkommer hon genast till sin gamla kärlek: parma, pensée, heliotrop, prune-de-monsieur, violette d ' hiver ocb allt hvad de heta, dessa melankoliska skiftningar.
Det är naturligtvis om vintern, som de egentligen dominera.
Äfven vid sommartid finnes en sådan där färg, som, hur modets vindar än blåsa, ej det ringaste bleknar i parisiskans ynnest, och det är den hafsgröna.
Sommarfärgerna äro för öfrigt ljusa och glada, det fäller af sig själft; créme, rosa och ljusblått (crepe) äro de mest gouterade.
Blfenbenshvitt i förening med lax- färg samt hafsgrönt äro madame Garnots favo- ritfärger.
länge, är rådande ej blott på sommarnöjen och vid badorter, utan lika mycket på Paris ' pro- menader.
Det åtföljes alltid af vida pös-ärmar oeh är ytterst klädsamt.
Jag förvånar mig öfver att ej se stockholmskorna använda det mer än hvad fallet är.
tid, den heliga Brigitta och Fredrika Bremer.
Dess- utom kommer att i olika bilder framställas den sven- ska kvinnan i henöes förhållanden och hemlif under olika tider: under sten-, brons- och järnåldern, me- deltiden, nydaningstiden, Gustaf Adolfs tid samt 1700-talet.
Målningarna skola omgifvas af en mängd dekorativa element.
Konstnären, som ämnar hålla dessa målningar i populär stil, har under våren och försommaren un- der en vistelse i Dalarne utfört kartonger till mål- ningarna, som skola blifva färdiga i höst.
Barnets första lögn.
Kvinnor anställda vid kungliga obser- En afdelning vid detta ^ / T ^ f v e n uppfostran har sina » kritiska da- vatoriet i Greenwich.
gar ».
En sådan är den, då barnet för observatorium bar upplåtits för kvinnor och skötes uteslutande af fyra från Newnham utexaminerade första gången söker narras.
Lögnen är kvinliga studenter med en Miss Clemes från Man- en skam och källan, ur hvilken många laster chester i spetsen.
De tjänstgöra dagligen vid obser- och synder ha sitt upphof.
Därför böra barnen vatoriet, där deras sysselsättning omfattar exakta just beträffande lögnen bevakas med allra stör- mätningar från fotografier, såväl som fotografiering och observationer nattetid.
Anordningen säges vara sta uppmärksamhet.
Har man lyckats med blott ett försök, men om Miss Clemes oeh hennes sin första osanning, utbildar man alltid vidare hjälparinnor lyckas göra sig nyttiga, skall kvinno- denna afskyvärda konst, tills man uppnått mä- afdelningen vid observatoriet säkert bli en permanent sterskap däri och kommit så långt, att man lju- institution.
ger, utan att ha den ringaste orsak därtill.
Där- för: gifven noga akt på den första lögnen!
Det finns väl knappast något barn, som ej till slut Bosa Kerschbaum är namnet på Österrikes första kommer med en osanning.
Skälen kunna vara: kvinliga praktiserande läkare.
Hon har tagit medi- cine doktorsgraden vid ett universitet i Schweiz och rädsla, falsk stolthet, öfvertalning o. s. v. Den har Dyligen genom ett särskildt kejserligt dekret blif- första osanningen kan knappast undgå föräl- vit bemyndigad att i Salzburg förestå en anstalt för drarne.
Den är ej så lätt för läppar, vana att ögonsjukdomar.
eljes tala sanning.
Bedan rodnaden ocb stam- ningen, om icke själfva saken visa föräldrarne, Från garderoben skrider jag sakta öfver boudoirens tröskel ... ah!
hvilken d o f t!
vå- att någonting är på tok.
Huru skola de nu för- gar jag fortsätta?
Jag nalkas heliga myste- hålla sig?
Många föräldrar äro för sina barn rier, jag erkänner det, men jag lofvar att vara en förebild i lögnen; de behandla osanningen Behaget oeh skönheten.
som en bagatell.
Dåraktiga föräldrar finna kan- diskret — — — A f Francois Coppé.
ske till och med nöje i den lille lögnarens upp- Mina ögon falla genast på en puderask.
finningsförmåga.
En sorglig glädje!
Det är Puder!
— utropa ni • — det är väl ingen mär- nog sannt, att den lille ofta användt ett förvå- f-^jehaget (på afstånd): Se, hvilken skön bild!
värdig artikel i ett fransyskt toalettrum, eller Hvilka former, hvilken symetri!
Gudom- nansvärdt skarpsinne för att lyckas med sin hur?
Det är ingenting märk- osanning, men åt detta skarpsinne skall man liga konturer!
Är det ett nytt mästerverk af värdigt bland damer, som vilja vara.
jag ej glädja sig.
Den första lögnen bör behand- Pygmalion, en annan Galatea?
Prome- höll på att säga i&gt;chici&gt;, men hejdade mig, ty las med föräldrarnas hela allvar.
Det orätta tbeus, det fattas ingenting utom den himmel- ordet är vulgärt och kommer aldrig öfver en och förhatliga i densamma måste göras riktigt ska elden.
Hvar är din lifgifvande fackla? » fin kvinnas läppar — det är för resten allde- Skönheten (sakta, i det hon närmar sig): klart för barnet, sä att tårarne komma det i les ur modet; pudret ville jag säga, är ej ovan- » Hvem är denna unga gudinna, till hvilken ögonen och beslutet att aldrig mera narras väc- ligt alls bland damer, som.
nå, lika godt, kes i dess hjärta.
Och om den första förma- jag känner mig så oemotståndligt dragas? » bland alla möjliga damer utom de verkligt fina.
Behaget: » O under, gudinnan rör sig!
— ningen slås i vädret, om på den första lögnen En distinguerad kvinna med vacker hy pudrar Om den inre skönheten motsvarar den yttre följer den andra och tredje och tionde, är be- sig nästan aldrig.
Min Gud, skulle hon vilja straffning på sin plats.
Det är nog påkostande — då gifves det ej något skönare i naturen. » förstöra sin fina, genomskinliga hy, som får Siwnheten (ännu närmare): » Hon behagar för föräldrarne, men alldeles nödvändigt, om ej en effektfull relief af de blå ådror, som skimra af den lille lögnaren snart skall bli en stor ocb nedslår mig tillika.
Jag trodde mig ej ha- fram där bakom!
Men puderasken står ändå svindlare, bedragare och tjuf.
Den, som i för- något öfrigt att önska.
på toalettbordet.
Behaget (närmar sig äfven): » Hon talar, äldrahemmet alltid slagit sig fram med osan- I ett hörn bar ett par strumpeband blifvit ningar, skall icke sky att i en framtid göra ett o Venus!
Det är ej en skön bild, hon lefver, glömda.
En liten upplysning, som kanske in- grepp ur sin principals kassa.
Den, hvilken hon andas!
— Är hon en luftbild, som hal- tresserar er: i Paris knäppes strumpebanden som barn förvrängt sanningen, skall som yng- kat ur gudarnes händer?
oftast öfver knäet, påstå de invigda; det är en ling förfalska reverser och vexlar.
Den dag Skönheten (vänder sig till behaget): » I kri- farfaringsmetod, som lär vara den för ett fritt barnet sagt sin första lögn är betydelsefull för stallen af denna bäck såg jag ofta min bild, blodomlopp nyttigaste.
hela dess vidare uppfostran.
Grekiska sagan men aldrig fann jag där detta förtjusande A h a!
friseringsattiraljerna: de vänta på har ställt Herkules vid skiljovägen, lemnande i smålöje, som jag ser på dina läppar.
Hvem frisörens ankomst.
Begagnar en fin parisiska hans fria val, om han vill följa den lockande är du? » » lugg »?
På sin depraverande lasten eller den blygsamma dyg- Behaget: » Man kallar mig Behaget.
(Afsides) höjd en korkskrufsartad figur i pannans midt den.
Hvarje barn står vid sin första osanning Det är då ingen synvilla! » eller tvänne, en på hvardera sidan.
En än i inför samma afgörande.
Väljer det lögnen, är Skönheten: » Hela ditt väsen tilltalar mitt dag ganska vanlig- frisyr är den, som kallas hela dess lefnadsriktning falsk.
Här kan med bjärta.
Skönheten känner något som liknar å la vierge, d. v. s., håret benadt ocb ned- rätta tillämpas skalden Goetbes ord i » Herman afund » struket tätt utefter tinningarna.
Är pannan och Dorothea »: » Ögonblicket afgör öfver män- Behaget (sakta): » Aha!
Det är skönheten mycket låg, ordnas håret ofta i förra århun- niskans lif och öfver hela hennes öde. » — dock det hade jag ju strax bort finna. » dradets stil, d. v. s. rakt uppstruket öfver ett (Högt): » Afundsjuk?
Skulle slags valk.
Behöfver jag tillägga, att en gran- skönheten ej vara nöjd med sin lott: beun- de dame aldrig begagnar sig af de » löslug- dran — » gar », som täcka en del fönster vid Avenue de Skönheten: » Ack, min vän, beundran, där- l ' Opera?
på ledsnar man snart; tusen gånger ljufvare Ett bruk, som väl närmast uppkommit af Smånotiser från kvinno värld en.
måste väl den känsla vara, som du väcker. » praktiska skäl, men nog äfven för att fram- Behaget: » Jag hyser ingen ärelysten ön- För konstnärlig dekorering af Göteborgs häfva en vacker nacke är det, att under den nya elementarskola för flickor har den kände mece- skan.
Man älskar mig, och det är nog för varmare årstiden — alltifrån våren — bära naten, grossh.
Pontus Fiirstenberg anslagit ett pen- mig. » klädningslifvet urringadt, ej blott åt bröstsidan, ningbelopp och uppdragit åt artisten Carl Larsson Skönhsten: » Jag är dock skönare än du. » att utföra densamma.
I nedre vestibulen komma att utan rundt om hela halsen.
Detta mod, som framställas Idun med ungdomsäpplena samt bilder Behaget (blygsamt): » Jag medger det; men både är gammalt ocb säkerligen skall vara af tvänne framstående kvinnor från forntid och nu- man har sagt jag vore täckare. »
IDUN 1890 Skönheten: » Jag förbländar — » Behaget: » Jag rörer hjärtat — » Skönheten: » Att sluta af det intryck, som din första åsyn gjorde på mig, måste dina tysta segrar vara ganska smickrande. » Behaget: » Varaktiga påstår man.
Dina däremot äro utan tvifvel mera lysande » (vill gå.)
Skönheten: » Hvart går du? » Behaget: » Jag skyndar tillbaka till Venus som jag blott sällan lemnar, och srm nu be- höfver mig i en angelägenhet, hvarvid hennes ära står på spel. » Skönheten: » Jag följer dig, fast Pallas och Juno torde afhålla mig därifrån.
Tillåter du det? » Behaget: » Jag ämnade just föreslå dig att göra mig sällskap. » (De följas åt arm i arm till en källa.)
Skönheten: » En källa!
Här kan vattnet tjäna oss till spegel.
Kom och se — o, him- mel! » Behaget: » Hvad fattas dig?
Hvarifrån denna förvåning? » Skönheten: » Jag känner knappt igen mig.
Min färg är lifligare, mitt ansikte mera till- talande, ur mina ögon strålar en ny eld.
Outsägliga behag, det är dig jag måste tacka härför?
Jag måste själf småle åt min egen bild. » Behaget: » Nu väcker du min afund.
Skönheten: » O, nej; hvem kunde bli af- undsjuk på det goda, du sprider omkring dig. » Behaget: » Du är icke mindre skön än förr — men du är älskvärdare. » Skönheten: » Förtjusande vän — lofva mig att du aldrig öfverger mig. » Behaget: » Aldrig, om du älskar mig. » Kärleken (framflygande ur en rosenhuske): » Behaget och skönheten tillsammans!
• — Ljuf- va förening!
Venus ska ' bli stolt öfver eder förening.
Kommen och pryden hennes hof.
Hon har i detta ögonblick Pallas och Juno till medtäflarinnor.
Om Paris finner min mor emellan eder, kan han ej längre tveka, hvem han skall gifva sitt äpple.
Vi skola alla följas åt. » (De gå ann i arm.)
vet ni att jag gärna uppfyller.
Behöfver ni pen- ningar, så.
. » » Nej, nej, » afbröt hon häftigt; » jag har allt, hvad jag behöfver.
Det skall ni ej tänka på, ej tala om. » » Som ni vill.
Men än en gång, jag ber er så varmt o c b innerligt, tro mig — när helst ni be- höfver en hjälpande hand, kalla då blott på min, och så vidt i mänsklig makt står, skall jag be- visa er, att den uppoffring, ni af kärlek gjorde, förvärfvat en aldrig svikande tacksamhet. » Hon böjde ödmjukt sitt hufvud till tack.
Klockan hade nyss slagit sex, då grefve Karl Stjärne steg ut ur Nassauer Hofs portik.
Ett eki- page väntade honom utanför.
» Kör till Schlusselburg, » sade han åt kusken, i det han steg upp.
Då de ännu hade vid pass ett bösshåll kvar till Knecht Buprechts trädgårdsport, lät grefven vagnen stanna och fortsatte till fots, ifrigt, oroligt spejande framåt vägen.
I detsamma kom en smärt, kvinlig gestalt från motsatt håll honom till mötes.
En mörk, fotsid kappa slöt sig tätt efter den ungdomliga figuren, ansiktet doldes af ett tjockt flor.
Tysta tryckte de hvarandras händer.
En half- kväfd snyftning trängde fram bakom slöjan.
» Mod, mitt barn, » sade han blott, när de ge- mensamt stego upp i vagnen.
Den stora staden hade ännu icke vaknat.
Ga- torna lägo ödsliga och tomma.
En och annan enstaka arbetare, hvars hårda steg gåfvo vidt gen- ljud mellan husraderna, där han vandrade till sin verkstad eller fabrik; någon gång en bullrande bagarvagn, hvars åska förnams från aveny till a v e n y; i hörnet på post en polisman i glänsande hjälm.
» Vet han något, » frågade Karl Stjärne efter en stund.
» Intet, » snyftade det till svar.
» Jag lät i går kväll säga honom, att jag tidigt gått till sängs, då jag ej kände mig rätt kry.
Och mitt bref i dag, som underrättar honom om min affärd, får han först vid frukosten vid tiotiden. » » Godt!
Och hvart ni reser — det har ni na- turligtvis ej sagt honom. » » Jag har i allt följt edra föreskrifter. » » Gud löne eder. » — — När grefven ensam vände åter från järnvägs- stationen, var han sänkt i djupa tankar.
Han hade nått sitt mål, så lätt, så snart, att det nästan föreföll honom som en dröm.
Och dock kunde han ej känna sig glad.
Det var en egendomlig tryckande känsla af smärta, af tom- het inom honom, den han ej kunde förklara.
Det var, som om något slitits från honom, som slagit djupa rötter i hans själ; s o m om den ljusa, sol- mättade sommarmorgonen skymdes för hans ögon af en dunkel slöja.
Och åter och åter vände hans tankar tillbaka, sjukligt ömmande, oafvisliga tankar, till ett blondt litet hufvud och ett par tårfuktade blå ögon un- der ett mörkt flor, som fördes längre ifrån honom för hvar sekund, som gick, långt bort med den brusande trainen mot fjärran, obekanta öden.
Oväntadt återseende.
V r i å lätt hade han dock aldrig kunnat drömma SL sin seger.
(5) ^9 » Ni är en ädel kvinna, Käthe, » sade han * " o ' rörd.
» Och ni förtjänar, att ert lif välsig- nas .med mycken lycka. » » Ädel, » upprepade hon för sig själf eftertänk- samt; » mycken lycka!
Ack, jag är ett sorgebarn, och jag är född till sorger. » Det låg en sådan gripande klang af djupt ve- mod öfver dessa hennes ord, alt Karl Stjärne ej fann svar.
Men så började hon åter tala, nu i en lugn, lidelsefri ton, som förvånade honom, och som han tillskref den kvinliga offervillighetens själsstyrka.
» Det är således beslutet, att jag reser.
När — hvari — det får ni bestämma. » » Ju förr, dess hellre.
Rent ut sagdt skulle jag helst önska, att min bror ej mer träffade er före afresan.
Det vore bäst, minst smärtsamt för er båda.
Allt hvad jag kan stå er till hjälp med, s Han hade sändt af sin vagn och gick nu ett slag nedåt societetsparken, där några tidiga, omor- nade brunnsgäster redan infunnit sig för att taga sitt första glas.
Plötsligt hejdas han af ett slag på sin arm.
Brodern står framför ho- nom.
» Du här, Axel, » utbrister han förvånad; » hvad vill detta säga; hur kan du vara så oförsiktig att anstränga dig med en promenad så kort efter din sjukdom?
Du är ännu inte stark nog.
Du är j u blek som ett lik. » Men han svarar ej till hans förebråelser.
» Hvar har du gjort af Käthe, » ropar han med en stämma, som skälfver af upprörd oro.
» Käthe — Käthe — — » upprepar Karl Stjärne förvirrad.
» Ja, svara mig, svara mig genast!
Jag vet, att du träffat henne.
Knecht Ruprecht har bekännt allt.
Du listade dig in i går, medan jag slumrade efter middagen, och i dag på morgonen har hon redan lemnat Schlusselburg. » » Hon har r e s t » » Rest!
Det är omöjligt! » » Var en man, Axel, och försök vara lugn.
Man uppmärksammar oss. » 343 » Uppmärksammar!
Hvad bryr jag mig om dessa nyfikna glopar!
Du har röfvat Käthe ifrån mig, och jag befaller dig, hör du, jag befaller dig att genast gifva mig henne åter. » » Du minns vår öfverenskommelse, minns ditt löfte.
Det är för bägges eder lycka, jag så måst handla.
Hon har afsiått — och da är bun- den af din ed » » Jag tror det ej!
Aldrig — aldrig skall hon af- stå.
Jag måste höra det af hennes egen mun.
Detta är ett svek, ett bedrägeri. » » Hon har skrifvit till dig därom. » Axel Stjärnes bleka ansikte hade blifvit hvitt som snö.
Han andades häftigt o c h lutade sig mot den stora lindstammen, vid hvilken han stod, för att ej falla.
» Har hon skrifvit, säger du?
Kan det vara detta!
Man lemnade mig det nyss, men jag hade ej tid se därpå. » Han sökte nervöst genom alla sina fickor o c h fick slutligen fram ett hopskrynkladt litet bref, som han häftigt slet upp.
I detsamma föll ett föremål därur och hamnade glänsande på marken.
Ett ögonkast på dessa rader, dessa smidigt ele- ganta fruntimmerstyper, som han så väl kände, som han förr så många gånger kysst i ensamma drömmar — och med ett doft stönande föll han sanslös till marken.
Bestört knäböjde Karl Stjärne bredvid brodern.
Han andades.
Det var väl blott en svimning, som snart skulle gå öfver.
Den smärtsamma öfver- raskningen hade kommit för plötsligt för hans nedsatta krafter.
Betjäningen kom springande och en af läkarne från brunnshuset.
» Ingen fara, » förklarade han genast; » behöfs endast hvila och lugn.
En kort vanmakt — in- tet vidare. » Man fick i hast en vagn, och den sanslöse lyf- tes upp.
Brefvet höll han ännu, hårdt hopkra- madt, i sin hand.
Som de just skulle köra, trängde sig en af de nyfikna åskådarne fram till Karl Stjärne och räckte honom ett litet föremål.
» Förlåt, min herre, jag fann detta i sanden, och den sjuke har antagligen tappat det. » Det var ett helt tunnt, starkt nött, litet kors af silfver, hängande på en smal, svart snodd; ett smycke, knappast ett smycke mera, hvars värde en guldsmed nätt upp skulle gitta beräkna.
Men en häftig förvåning grep Karl Stjärne, då han höll det i sin hand.
Det föreföll så bekant, detta anspråkslösa smycke, som hade han sett det förut.
Ja, helt visst — han hade sett det!
Men hvar, hvart — denna fråga reste sig inom honom, hotfull nästan, pockande på svar, och han kunde ej finna det.
Vagnen rullade iväg.
Han tog brefvet ur bro- derns h a n d; kanske gåfve det någon förklaring.
Det innehöll endast några få rader.
» Älskade, » stod det, » jag har kommit till viss- het om, att vi ej någonsin kunna få ega hvaran- dra.
Din lycka, och min (ty hvad är min lycka, om ej ditt bästa?)
fordrar, att vi ej ses åter.
Sök mig ej, begråt mig ej, glöm — endast glöm!
Ett enda minne ber jag dig mottaga i det lilla silf- verkorset, du så ofta kysste vid min h a l s.
» Men ack — detta gaf dock ingen ledning!
I detsamma slog Axel Stjärne sakta upp sina ögon och fick se brodern, som begrundande och dyster stirrade på korset i sin hand.
Häf- tigt sträcker han ut sin hand och rycker det till sig.
Och den öfvergifne mannen trycker det häftigt till sina läppar, medan hans ögon fuktas af tårar, och klagar med af smärta stockad röst-, » Så är då detta det enda — det enda min oändliga kär- lek fick behålla.
» Grefve Axel hemtade sig snart, när han kom- mit åter hem i lugn och ro på sin soffa, o c h Karl Stjärne återvände strax därpå till hotellet.
Klockan var ännu ej mer än åtta, o c h Sonjas kammarjungfru svarade, att fröken ännu sofve » som ett godt barn ».
Sakta på tå smög fadern in i hennes rum.
Med en skär rodnad på kinden och den hvita armen under hufvudet, kring hvilken det utslagna mörka håret ringlade sig i kokett nyckfull oord- ning, andades hon långsamt och jämnt i en lätt morgonslummer.
Ett leende krusade de half- öppna läpparne: helt visst reflexen af någon an- genäm dröm.
Värmd af fadersstolthet o c h glädje böjde grefve Stjärne sig sakta ned o c h kysste Sonja helt lätt på den hvita pannan.
Men med ens ryckte han till.
Där — där un- der den fina spetsklädningen vid hennes halsgrop glänste på en enkel svart snodd ett nött litet silf- verkors — Käthe Bentsons sifverkors!
Och nu mindes han plötsligt, hvad han kort förut så ifrigt sökt i sitt minne.
Det var j u hos Sonja, hans egen dotter, i hvars gömmor han en gång öfverraskat detta smycke.
Och hon hade, hälft skälmskt, hälft brydd, be- rättat honom en bit flickromantisk historia, hur hon fått det af den gamla fru Berg, trädgårdsdi- rektörens moder, o c h hur hon noga förmanat hen- ne att väl vårda o c h beständigt bära på sig denna » bit af hennes eget hjärta. » Det svindlade för hans tankar.
Sonja — den gamla fru Berg — Käthe Bentson — de två silf- verkorsen — hvilket mystiskt samband fanns väl mellan dessa, hvilken dunkel historia doldes bak- om hemlighetens slöja.
Han kände en oemotståndlig beklämning gripa sig, såsom aningar o m en okänd fara, förstorad inför fantasien genom sin hemlighetsfullhet, plä- ga sammankrympa vårt hjärta med sin ångest.
Tyst, med nedböjdt hufvud o c h mörk blick, gick han åter ut ur dotterns sängkammare, utan att ha väckt henne.
Det var en tanke, som efter hand tog bestämd form bland alla de fåfänga försöken att lösa hem- ligheten — den att resa hem, genast resa hem, Förslag till matordning för veckan 13 — 19 juli.
träffa den gamla fru Berg o c h genom henne söka Alt de nu vände åter till Stjärneholm, då re- fä lösning på denna gåta, s o m hotande omsvepte sans syfte var uppnådt, borde ej alls förvåna dem, som bland alla dödliga voro honom kärast.
Hon vore helt visst den första att af Kärast — han ryste till vid detta ofrivilliga hjärtat glädja sig däråt.
snedsteg af hans tanke.
Sonja — ja, hon var j u (Forts.) hans allt, hans bjärtas hela rikedom!
Men denna andra, denna obekanta unga kvinna, den han än- nu i går hade hatat o c h förbannat med all sin själs styrka, kunde det vara möjligt, att hon re- dan fått ett tag om hans hjärtas rötter.
Denna lilla fina, genomskinliga hand, s o m skälfvande I d u n s skollofskoloni.
tryckte hans till afsked, medan det ångande loko- motivet skalf af ifver att slita den långt, långt Slutredovisning.
fjärran från vänners tryckning, hade den smittat honom med någon trolldom, att hans öga såg, Transport från sista redovisningen: 1203: 0 8; ny- som det aldrig sett tillförene, att hans känsla influtna medel: Maja 0: 5 0; Ella och Agnes 2: —; kände, som den aldrig kännt tillförene.
Ragnhild 10: —; Anna, Torsåker 3: —; Bhz, Malmö Ack, bevars, han var j u dock en mognad, all- 1: —; Fru Th. Edling 5: —; Elsa och Erik 1: —; varsam man, o c h han skulle förvillas från det Fröken C. Björklund 1: —; S. Sölje 1: 50; Elsa och rättas, det tillständigas väg af ett par gråtan- Signe B — s 1: —; En barnvän 2: 5 0; S.
1: —; de, blåa ögon!
Han hånskrattade högt åt sig Tre glada och lyckliga syskon 5: —; G.
N., själf.
Engelholm 3: —; Cecilia Simonson 5: —; Troll- Nej, nu skulle han resa, redan i dag skulle de hättan 3: —.
resa, o c h väl hemma redde sig nog den härfva, Summa kr.
1248: 58. som nu sökte spinna sig kring hans hjärta o c h sunda förstånd.
Till Sonja skulle han om allt detta säga en- dast kort o c h godt, att Käthe Bentson tagit sitt förnuft till fånga o c h afstått.