Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allm/tnna besvärs- och Ekonomi-Ulshollels betänkande N.o 33.
7 No 32.
Ank. till Exp.-Utsk. den 13 Jan 1863, kl. 3 e. ni.
Betänkande i anledning af väckt mation (I\7:o 50) om periodiska undersökningar af hälsotillståndet i Fosfor tändsticksfa briker, till förekommande af sjukdomen »Fosforn ekros ».
Uti en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt och till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet öfverlemnad motion har Herr C. F. Ridderstad anfört hurusom till nya företag af praktisk vigt, sorn under de sednare decennierna blifvit föremål för industrien, med skäl måste hänföras tillverkningen af fosfortändstickor.
Fabrikerna för dessa tillverkningar hade under sednare åren sa tillvext, att antalet deraf, som år 1850 utgjorde 6 med 287 arbetare, uppgick år 1860 till 14 med en arbetsstyrka af tillsammans 1,167 personer.
Men jemte de ökade näringsutvägarne, som den nya industrien således skapat, hade densamma äfven medfört ett ondt af betänklig art.
Man hade nemligen iakttagit, att bland de arbetare, som dagligen vore sysselsatta med denna tillverkning och ständigt blottställde för inandningen af fosforångor, yppat sig en förut okänd sjukdom, hvilken fått benämningen Fosfornekros.
Denna sjukdom, enligt deröfver meddelad beskrifning uti en år 1855 från trycket utkommen akademisk afhandling, karakteriserades af ett på inandning af fosforgaser beroende sjukdomstillstånd i käkbenen, tenderande till desammas försättande utom delaktighet af den organiska lifsproce*sen, och hade i flera Europas länder ådragit sig en väl förtjent uppmärksamhet, så väl derför att den inom pathologien framstår såsom ett egendomligt, nytt, knappt tvänne tiotal af år gammalt fenomen, som ock med fästadt afseende på de svåra lidanden och dessas ofta nog olyckliga utgång, för hvilka de af densamma angripna individer blifvit offer; och oaktadt alla bemödanden å fysiologiens, kemiens och den praktiska läkarekonstens sida i ändamål att, örn ej fullkomligt förebygga, åtminstone inskränka och 8 Allmänna Besvärs- och Ekimomi-lllskotlets Betänkande N:o 31. mildra det onda, hade detsamma hitintills i flertalet af fall, der ej en förtidig död hindrat hvarje kurativt åtgörande, blott kunnat afhjelpas genom ett lika djerft som ingripande förfarande af kirurgien.
Motionären hade dock ej för afsigt att föreslå någon begränsning i tändsticksfabrikationens frihet, eller uppställa några svårigheter och hinder för dess utöfvande; men ined fästadt afseende derå, att denna handtering hufvudsakligen sysselsatte minderåriga personer, samt då den närvarande tiden i allmänhet visade sig så omsorgsfull i afseende på vården om det uppvexande slägtet och både mensklighet och nationalekonomiska skäl manade att tillse, det den yngre arbetande klassen ej i förtid uppoffrades, ville motionären fästa uppmärksamheten på behofvet af en allvarligare och noggrannare uppsigt öfver helsotillståndet vid tändsticksfabrikerna, samt af iakttagande af aila de försigtighetsmått medelst luftvexling m. m., sorn kunde bidraga till inskränkande af sjukdomen.
Af sådan anledning har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes anbefalla Sundhets-kollegium förständiga underlydande Stads- och Provincialläkare att månadtligen elier oftare, om så påfordrades, undersöka helsotillståndet i fosfortändsticks-fabrikerna samt att deröfver till Kollegium afgifva rapport, på det att åtgärder i tid må kunna vidtagas till förhindrande af sjukdomens framsteg.
Utskottet har tagit ifrågavarande framställning i öfvervägande och genom inhemtade upplysningar erfarit, att under de sednast förflutna fem åren på Kongl.
Serafimer-lasarettet härstädes behandlats 13 fall af sjukdomen, utaf hvilka 7 från Finland, 5 från Stockholm och 1 från Örebro stad.
Dessa sjukdomsfall hafva förekommit bland olika åldrar och äldre personer i allmänhet ej förr än efter längre tids, 8 å 9 års, arbete med tändstickstillverkning, men barn efter 2 å 3 år af sjukdomen angripits.
Af dessa anförda förhållanden synes emellertid, att sjukdomen är temligen sällsynt och att tändstickstillverkningen ej torde böra blifva föremål för särskild lagstiftning mera än andra handteringar, såoin blyhvitts-, svafvelsyre- och tapetfabriker samt andra handtverk, der arsenik och qvicksilfver till ej obetydlig del ingå bland råämnena.
Likväl med afseende på sjukdomens förstörande inflytande på dem, som för densamma blifvit offer, torde den förevarande framställningen ej böra helt och hållet lemnäs utan afseende.
Om ej det skadliga inflytandet af fosforgaserna kan fullkomligt förebyggas, skulle detsamma åtminstone i många fall genom ändamålsenliga åtgärder kunna i betydlig mån inskränkas och mildras.
Sålunda skall erfarenheten hafva visat, att en längre tids, åtminstone ett par års, oafbrutet blottställande för inandningen al de skadliga gaserna åtgår innan någon angripes af sjukdomen.
En preventiv åtgärd vore således att ingen oafbrutet sysselsättes längre tid än 3 å 4 månader med sådant arbete, vid hvilket fosforgaser utvecklas, utan efter nämnde tid användes till andra för helsan ej menliga göromål.
Likaledes Allmänna Besvärs- och FJionomi-Vlskollets Betänkande N:o 32.
9 Likaledes har det visat sig, att barn äro mera blottställda för sjukdomen än fullvexta personer.
Det torde väl i allmänhet få antagas, att hvarje fabriksidkare skall ej mindre anse såsom en moralisk pligt än äfven finna förenligt med sitt eget intresse att hafva en noggrann vård om sina fabriksarbetares helsotillstånd; men ä andra sidan torde, der underlåtenhet i sådant afseende visar sig, det vara ur synpunkten af allmänt väl angeläget att härom meddela nödiga föreskrifter.
Rikets Ständer hafva äfven tillförene, i anledning af väckt förslag vid 1856—1858 årens riksdag angående vidtagande af åtgärder för befordrande af den allmänna sundheten, ansett en omfattande lagstiftning rörande sundhetspolis m. m. vara af behofvet påkallad och för sådant ändamål, i underdånig skrifvelse den 9 Mars 1858, anhållit, att Kongl. Maj:t täcktes låta utarbeta förslag till lag rörande sundhetsförhållandenas ordnande inom riket samt, sedan vederbörande deröfver blifvit hörde, i ämnet aflåta nådig Proposition till Rikets näst sammanträdande Ständer.
I anledning häraf har Kongl. Maj:t för ändamålet i nåder förordnat en Kommitté, som den 17 Juni 1859 afgifvit förslag till lag i ämnet, hvarefter och sedan Sundhets-kollegium inkommit med infordradt utlåtande, detta ärende är på Kongl. Majits nådiga pröfning beroende.
— Uti nämnda förslag till Sundhetslag äro i 4:de Kap. intagne föreskrifter rörande handteringar, hvilka kunna vara för helsan menliga; och i Utskottets tanke torde lämpligast böra här införas de stadganden, som i afseende å tändsticks-fabrikationen finnas erforderliga.
Utskottet anser sig derföre böra föreslå, det Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t hemställa, att i sammanhang med aflåtande af nådig Proposition till Rikets Ständer om den lag angående sund hets-förhållandenas ordnande i riket, som är på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning beroende, Kongl. Majit täcktes taga i öfvervägande, hvilka föreskrifter i ändamål att förekomma sjukdomen Fosforrieliros må anses böra i nämnde lag inflyta.
Prot. 1S62 & 1863. 8 Sami. 8 Haft 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 33.
Exp.-Utsk. den 15 Jan. 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckte motioner (N:o 91 hos Ridderskapet och Adeln och N:o 357 hos Bonde-Ståndet), angående dels skyldighet för Postverket att ansvara för enskildes lösväskor och dels förhöjning i afgiften till postförare för dylika väskors forsling m. rn.
Till behandling af Allmänna Besvärs- oell Ekonomi-Utskottet hafva blifvit öfverlemnade två i detta ämne väckta motioner, dels hos Ridderskapet och Adeln af Friherre Hermelin, F., och dels inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Fredrik Hallström från Stockholms län; varande dervid anfördt: af Friherre Hermelin', att Postverket, som ansvarade för bref, tidningar och paketer m. m., som från det ena postkontoret till det andra genom postverkets försorg afsändas, deremot för så kallade löspostväskor, som äfven genom postverket fortskaffades, undandroge sig ali ersättning, beträffande så väl sjelfva väskorna sorn deras innehåll, i händelse de förlorades, på den grund att dessa väskor icke vore under postverkets hägn.
Då landtbygdens befolkning utgjorde mer än l af hela rikets, och denna, lika väl som städernas, bidroge till postverkets inkomster samt dessutom v®re betungad med dryga utgifter och onera för postens fortskaffande, fordrade billigheten att landtbefolkningen, i likhet med stadsboerna, erhöllo någon säkerhet för sin brefvexling och ersättning för sådane förluster, som genom postverkets mer eller mindre direkta förhållande kunde inträffa.
Enär för dessa mindre väskor erlades särskildt arfvode till vederbörande postförvaltare, och dessutom vore förordnadt, att postförarne skulle erhålla godtgörelse för väskornas emottagande och aflemnande, syntes de föreskrifter, som åberopats till stöd för vägran att ersätta förkomna postväskor, tarfva ändring.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi- ölskotleIs Betänkande N:o 33, 11
Vid nu inträffande dylika fall och förlust, hänvisades man af General-poststyrelsen att, bäst man gitte, af postiljon eller postbonde utsöka ersättning, hvilket dock snarare borde tillkomma Poststyrelsen, och då äfven skulle försiggå med mindre omvägar, alldenstund postiljonerne voro i styrelsens tjenst och postbönderne ålåge ansvarighet för postens säkra förskaffande.
Den anmärkta bristen på föreskrifter om skyldighet för Postverket att ansvara för löspostväskor verkade för öfrigt menligt i så måtto att sparbanker i de landtkommuner, som icke befunno sig i städernas omedelbara grannskap, vore, i anseende till den med penningars afsändande förmedelst lösväskor förenade risk, förhindrade att begagna dessa postbefordringsmedel.
Det syntes motionären vara af vigt, att några ändamålsenliga åtgärder vidtoges för att förekomma dessa mindre postväskors borttappande eller bortstjälande, hvilket ofta inträffade, till följd deraf att passagerare och paketer inrymdes i postvagnarne, men postväskorna deremot forslades lösa på skjutskärror.
För vinnande af detta ändamål, hvartill ej kunde erfordras betydliga utgifter, och då för öfrigt stora anslag voro ställda till Poststyrelsens förfogande i och för nödiga förbättringar af postväsendet, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer ville till Kongl. Maj:t ingå med underdånig anhållan, att Postverket måtte åläggas ansvara äfven för enskilde eller kommuner tillhöriga så kallade löspostväskor, så länge de befunnes under de i Postverkets tjenst antagne postiljoners eller posttjenstemäns uppsigt och vård, så att, i händelse dylik väska förkomme, ersättning skulle tillerkännas dess egare i ett för allt med t. ex 50 R:dr R:mt, samt att, om styrkas kunde, det penningar eller penningevärde utöfver 50 R:dr R:mt varit i väskan inneslutne, afsändaren äfven härför skulle af postverket erhålla godtgörelse, dock till högst 150 R:dr; i sammanhang hvarmed motionären jemväl med afseende derå, att enskildes postväskor till olägenhet för postbefordringen ofta befunnos vara af olika storlek och tyngd samt äfven af dålig beskaffenhet, ansåg böra stadgas, att Postverket skulle för egen beqvämlighet och säkerhet, mot skälig ersättning, hålla löspostväskor allmänheten tillhanda: samt af Fredrik Hallström från Stockholms län: att den enligt Kongl. Brefvet den 29 Oktober 1823 bestämda ersättning till postförare af 16, 24, 32 skill, till och med 1 till högst 2 R:dr B:ko om året för forsling af enskildes lösväskor vore, under nuvarande förhållanden och i anseende till dermed förenadt besvär och ansvar, alltför ringa, samt att derför minst 6 R:dr R.mt för är borde af lösväskas egare till postföraren erläggas, så framt ej särskild öfverenskommelse dem emellan träffades.; hvarförutom motionären föreslagit, att egare till dylik väska måtte tiliförbindas att å något passande ställe invid landsvägen hålla brefbärare postföraren till mötes, för att direkte afhemta posten, på det att så litet uppehåll som möjligt för den skjutsande måtte förorsakas. 12 Allmänna Besvärs- och Ekonomi- Utskottets Betänkande N:o 33.
Enligt Öfverpost-direktionens, på grund af Kongl.
Brefvet den 29 Oktober 1823 utfärdade, kungörelse den 8 Mars 1824 åligger det postförarne, att, man från man, med allmänna brefposten fortskaffa de lösa väskor, som till dem blifva aflemnade, och äro de derför, jemlikt berörda nådiga Bref. berättigade till ersättning af 13, 24, 32 skillingar till och med 1 till 2 Riksdaler Banko om året; hvarjemte, på grund af Poststyrelsens Cirkulär den 11 Maj 1832 och den 2t> Oktober 1857, för lösväska skall af korrespondent eller af kommun, som begagnar en gemensam väska, erläggas till postförvaltaren i årligt arfvode från 4 till och med 12 riksdaler banko, allt efter brefvexlingens större eller mindre betydlighet samt med afseende å väskans emottagande och afsändande en eller flere gånger i veckan.
Sedan lösväska med dess innehåll blifvit till allmän poststation af postiljonen aflemnad, gälla visserligen för de deri inneslutna bref samma kontroller, som för dem, hvilka omedelbarligen til! stationen aflemnns.
I samma män den industriela rörelsen i flera rigtningar vidgas, lifligheten i affärsförbindelser ökas, torde ej böra helt och hållet förbises det yrkade behofvet för korrespondenter att, medan väskorna äro under postiljonens vård, erhålla en i någon mån betryggande garanti, äfven för de ofta ganska vigtiga försändningar, som genom dessa lösa väskor i alla landsorter komma poststationerna tillhanda.
Ett mede! till befordrande af detta ändamål erbjuder motionärens ifrågavarande förslag, det Utskottet derföre trott sig böra understödja.
För att emellertid Poststyrelsen må kunna åläggas ansvar och ersättningsskyldighet för de lösa väskor, sorn. efter det de aflemnats till postiljonen, förkommit, torde erfordras bestämmande af någon mindre afgift, att för hvarje lösväska ingå till Postverket.
Genom en dylik assuransafgift, som kunde bestämmas helt låg med afseende å det stora antalet löspostväskor i förhållande till de möjliga förlusterna, hvilka det hufvudsakligen berodde på Postverket att söka förekomma, skulle Styrelsen dels hållas skadeslös för inträffande förluster och dels blifva i tillfälle att åstadkomma nödiga förbättringar i afseende å postbefordringen för egare af lösa väskor.
Det torde jemväl böra för sådant fall öfverlemnas åt Poststyrelsen att efter egen pröfning vidtaga de förfoganden, sorn syntes Styrelsen för ändamålet mest lärn pläga.
I Utskottets tanke bör ersättningen för bevisligen till postiljon aflemnad lös postväska, som förkommit, bestämmas till det af motionären föreslagna beiopp af 50 R:dr Runt; och för beredande af kontroll å postiljonen och möjlighet för allmänheten att åstadkomma den erforderliga bevisningen, skulle kunna användas polletter eller kontramärken, aflemnade af stationseller expeditions-föreståndare till postiljoner till det antal, som af behofvet påkallades.
Med anledning af Friherre Hermelins förslag, angående Postverkets skyldighet att utgifva ersättning för löspostväska, som, efter aflemnande i posttjensteman vård, förkommit, anser sig Utskottet alltså böra hemställa Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskoltcls Betänkande AT:o 33. 13 att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Majit täcktes taga i öfvervägande, huruvida General-Poststyrelsen må förpligtas att för enskilde eller kommun tillhörig löspostväska, derest den, efter att bevisligen hafva blifvit öfverlemnad i postiljons eller posttjenstemans vård, förkommer, till egaren utgifva ersättning med 50 Ridr R:mt.
Beträffande det af samme motionär väckta förslag att, derest lösväska innehölle penningar eller penningevärde utöfver 50 till högst 150 R:dr Rimt, afsändaren skulle härför vara berättigad till godtgörelse af Postverket, så synes Poststyrelsens ansvarsförbindelse icke kunna i vidsträcktare mån tagas i anspråk, än på sätt i förra punkten är vordet föreslaget.
Derjemte skulle vid tillämpningen af en dylik föreskrift möta flera olägenheter, härledande sig från svårigheten att åstadkomma bevisning om det belopp penningar, som verkligen funnits i en väska inneslutna vid det tillfälle då hon förlorades; att icke förtiga den omständigheten att, derest med lösväska, tillhörig en kommun, från flere korrespondenter afsändes bref, innehållande ofvannämnda penningebelopp, i fall af förlust någon grund icke funnes för bestämmande af företrädesrätten till ersättning dem emellan.
Utskottet får alltså i denna fråga, äfvensom beträffande den mera underordnade, rörande yrkad skyldighet för Poststyrelsen att draga försorg om tillverkning och försäljning af brelväskor, hvilket torde böra förblifva hvarje enskilds egen angelägenhet, hemställa att hvad motionären i sednare hänseenden föreslagit, ej må till åtgärd föranleda.
I fråga om Fredrik Hallströms motion må väl medgifvas, att de nu för lösväskors fortskaffande bestämda ersättningsbelopp icke fullt motsvara det myntvärde, desamma egde, dä samma ersättning genom Kongl. Brefvet den 29 Oktober 1823 fastställdes; men å andra sidan har begagnandet af dylika väskor under tiden erhållit en sådan utsträckning, att Utskottet anser postförarne genom den betydliga tillökningen i väskornas antal och den dymedelst förökade inkomsten vara fullt ersatte både i afseende å nyss antydda skilnad i myntvärdet och för den större tyngd de skjutsande uti det ökade antalet väskor fått att. fortskaffa.
Vidkommande åter samme motionärs framställning i fråga om förbindelse för egare till löspostväska att å lämpligt ställe hålla brefbärare postföraren till möte för väskans afheintning, lärer det fä anses vara den enskildes egen angelägenhet att, på sätt honom lämpligast synes, draga försorg om väskans aflemnande till postföraren och afheintning å de ställen, som kunna för sådant ändamål varda anvisade.
8 Sami. 8 Häft. 3 14 Allmänna besvärs- och Ekonomi-Utskottets betänkande N‘.o 33.
På dessa skäl hemställer Utskottet vördsamt, att Fredrik Hallströms ifrågavarande motion må lemnäs utan afseende.
Stockholm den 1 .'5 Januari 1 863.
Hese r v åttone r: af Herr Ros, A. E.: »Utskottets beslut att tillstyrka Postverkets ersättningsskyldighet för bortkomna lösväskor har jag icke biträdt.
Denna ersättning, utgående icke efter värdet af den lidna förlusten, utan med ett en gång för alla bestämdt belopp, som i de aldra flesta fall öfversegel- detta, är således i sjelfva verket icke någon skade-ersättning, utan en plikt under uttryckets förklädnad.
Men att ålägga ett embetsverk böter för en underordnad betjents försummelse är orimligt, på samma gång syftet dermed, att nemligen deri skulle ligga en sporre till iakttagande af ordning inom verket och tillsyn å dess underlydande, icke lärer kunna vinnas, då, såsom meningen med förslaget är, »ersättningen” skulle utgå af postmedlen och alltså ej drabba Styrelsens ledamöter personligen.
Af dessa m. fl. skäl får jag för min del afstyrka bifall till ifrågakomma förslag.” af Herr C. E. Ljungberg: »I den af Utskottet beslutade hemställan har jag icke kunnat instämma, emedan jag anser Postverket icke kunna tillförbindas större ansvarsskyldighet för lösväskor eller hvad deruti fortskaffas, än den, samma verk iklädt sig för annan postbefordring.
Jag hyser dessutom den öfvertygelse att det, i fall såsom detta, då meningarne synas vara mycket delade om hvad för ändamålet må vara mest gagneligt och praktiskt, samt Kongl. Majit, är i tillfälle att af en nitisk och sakkunnig myndighet inhemta nödiga upplysningar, är på en gång ändamålsenligast och med Rikets Ständers värdighet mest förenligt, att de hos Kongl. Majit endast uttala sin önskan om en viss angelägenhets utförande, men till Regeringen öfverlemna att, på sätt denna, efter vederbörandes hörande, finnér tjenligast, bringa saken till väga.
För min del skulle jag derföre, med anledning af ifrågavarande motion, velat hemställa, att Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse, hos Kongl. Majit anhölle, det Kongl. Majit måtte i nåder anbefalla vederbörande att tillse, det åtgärder, ledande till större säkerhet för de i lösväskor befordrade postförsändningar, än den, som för närvarande kommer dessa till del, måtte, der ske kan, varda vidtagna.»
Häri instämde Friherre Alströmer, Grefve von Rosen, Herr af Klint och Herr Törnebladh, Biskop Hultman, Doktor Thyselius och Kyrkoherden Ternström samt Herr Bohmansson. af Herr Börjeson.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskollels Betänkande M 34. 1 JU: O 3#.
Anli. till Exp.-Utsk. den 14 Jan. 1863, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion (N:o 121) om upphörande af expeditionslösen för kontrakt eller protokollsutdrag rörande leveranser för Kronans rakning.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit remitterad en inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr Ditzinger vackt motion, hvari motionären föreslagit, att Rikets Stander mätte hos Kongl. Majit göra underdånig hemställan derom, att all expeditionslö en för kontrakt eller protokollsutdrag om leveranser för Kronans räkning må upphöra, eller åtminstone lösen för sådana handlingar icke vidare utgå i de fall, då densamma, enligt gällande föreskrifter, skall lill Kongl. Majit och Kronan redovisas.
Motionären har uppgifvit, att nämnda lösen numera i de flesta lall ingår ti'l Kronan, som således, i egenskap af deu ena kontrahenten, betungar den andre, eller leverantören, med erläggande af en viss afgift för erhållande af bevis om hvad dem emellan aflalats, utan att Kronan derför åtnjuter någon pekunier fördel, enär hvarje leverantör, med kännedom om detta förhållande, naturligtvis beräknar högre pris å de prestationer, hvilka utgöra kontraktets föremål; hvarjemte motionären ansett, att uppbörd och redovisning af ifrågavarande lösen föranledde onödigt besvär för vederbörande tjenstemän.
Utskottet har inhemtat, dels att — sedan genom Kongl. Majits nådiga reglemente den 20 December 1825, § 20, blifvit föreskrifvet, det kontrakt om till Kronan åtagna leveranser bör af vederbörande myndighet upprättas i 2:ne exemplar, hvaraf det ena till leverantören öfverlemnas, såvida leveransen ej är af mindre betydenhet eller sådan, att den genast kan verkställas, då endast protokollsutdrag meddelas, om sådant äskas — lösen för ifrågavarande kontrakt genom Kongl. FörBih. till R.
Brot. 1862 & 1863. 8 Sami. 9 Häfl. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulsliotlels Betänkande M 34. ordningen den 30 November 1833 blifvit bestämd till 1 R:dr 30 öre, då detsamma utfärdas af til! förordningens första afdelning hänför lig myndighet, men till 4 R:dr, då expedition deraf sker från embetsverk, som upptagas under andra afdelningen, samt för protokollsutdrag i förra fallet till 73 öre, och i det sednare till 1 R:dr 30 öre; dels ock, att genom Kongl. Maj:Is nådiga cirkulär den 9 November 1860 stadgats, det löntagare endast, sä vid t de tillhöra rikets Kollegier samt komma i åtnjutande af löner på ordinarie stat till högre belopp, än hvartill de på grund af innehafvande fullmagter dittills varit berättigade, icke derefter skola åtnjuta några sportler af lösen för verkens utgående expeditioner (diariibevis och afskrifter deri dock icke inbegripna), utan att dessa sportler årligen skola till Kronan redovisas och till Statskontoret öfverlemnas emot provision af sex procent utaf de influtna beloppen.
Då meranämnde lösen således ej. på sätt motionären uppgifvit, i de flesta fall ingår till Kronan, utan utgör en del af vederbörande tjenstemän» sportler, såsom hos Öfverståthållare-embetel och öfrige Kongl. Maj:ts Befallningshafvande med flera under första afdelningen af gällande expeditionstaxa uppriiknade myndigheter, anser Utskottet, att motionärens förslag, så framt detsamma bifölles, sannolikt för längre tid skulle betunga Kronan med ersättnings utgifvande till de ernbets- och tjenstemän, hvilkas tjensten åtföljande inkomster derigenom minskades, ulan att Kronan tillskyndad s någon motsvarande fördel.
Att ifrågavarande lösen, högst uppgående till 4 B:dr R:mt, är för en leverantör betungande, synes ej allenast öfverensstämma med motionärens egen uppgift, att den sednare vid bestämmandet af sitt anbud, tager densamma i betraktande.
På dessa skäl får Utskottet vördsamt hemställa, att motionen måtte lemnäs utan afseende Stockholm .den 13 Januari 1863.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-VIskottets Betänkande M 35. 3 X:o 35.