Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad deremot hembuds-skyldigheten, uti ifrågavarande fäll, beträffar, så har grunden för densamma blifvit alldeles undergråfd genom den, af Erik Larsson åberopade, Kongl. Förordningen den 27:de Februarii 1789; ty då Kronan eftergifvit dess rätt tiil hembud, då Kronoskattejord utom börd såljes, har derigenom blifvit erkändt, att en sådan rättighet icke med Landets väl och en god Lagstiftning öfverensståmmer.
Men frälseränta år ju icke annat, än räntan af ett Kronoskattehemman, som från Kronan kommit i enskild mans hand} och dermed 22 LagVtskottcts Bitånknmha, måste således samma förhållande onedeligen åga rum.
Vidkommande hörd genom JNabo- och Viderboenderätt, tillhör den en» däst Ståderne; och derom kan, i detta ämne, ingen fråga uppstå.
Jag vågar således hoppas att, f<5r bifall till Erik Larssons motion , den i ofvanberörde måtto gjprde invändning icke förorsakar något hinder.
Stockholm den 25 Eebruarii 1*23. B.
Börjesson.
Hvarmed förenade sig Utskottets öfrige Ledamöter al BondeStåndet.
Ut So» jpra.
Ex Protocollo Joh, Jac, tilman.
Nio Betänkande i anledning af Lars Fehr£- sons frän Westnianland Memoria/ angående Afgärda
Bys rätt till Skifte i Skog och Mark.
RiksdsgsFulImägtigen Lars Pehrsson från Westmanlands
Län, har uti Memorial, som Hederv.
BondeStåndet till Lagutskottet remitterat, andragit: huruledes Kongl.
Förordningen den 10 April 18x0, som, med upphäfvande af stadgandet i igtde Cap. 4 §.
ByggningaBalken, tillåter afgärda By att söka och erhålla Skifte i Skog och Utmark med så val Bolby som andre LngUtshottits Bttänkanåeri. b,5 Hemman, ehuru studd på en sund princip, likväl vid tillämpningen, på sine ställen, åtminstone i Lars Pehrssons hemort, föranledt till orättvisa emot Bolbys egare, derigenom, att ingenstädes i Lagen skall vara bestämdt, huru mycket, eller hvad af Afgärdes Bys område bor räknas till inågor elier såsom Utmark anses; hvaraf handt, att sedan Afgärda By, på den med Bolby gemensamma Skogen eller Utmarken inkråktadt och inbågnadt en betydlig del, harden sökt och vunnit delning, hvarvid allt det inhägnade fått räknas såsom Inågor, så att Afgärda Byn, utan afräkning derföre, bekommit fulla hälften emot Bolby, utaf det oinkräktade Skogsöda UtmarksOmrådet.
Att sådant icke kan instämma med Lagens mening, har Lars Pehrsson ansett vara klart, emedan eljest kunde hända att Bolby, inom hvars Egovålde finnes en afgärda By, slutligen vid delningen komme i fullkomlig brist på Skog och Utmark; hvarföre Lars Pehrsson fö* reslagit en sådan förklaring öfver 4 §. uti ig;de Cap. ByggningaBalken, hvarigenom må stadgas: att vid delning af Skog och Utmark, Bolby och afgärda By emellan, för den sednare må beräknas all den Skog och Utmark densamma förut inhägnat, äfven om Odlingar till Inegor derå blifvit verkställdeJ dock så, att vid ego taxeringen desse ej anses annorlunda ån efter det skick de egde före inhägnandet, och 24 LngUtskottcts Betänkanden. det ej kan utrönas, uppskattas i likhet nied den kringliggande markens beskaffenhet.
Vid pröfning af hvad Lars Pehrsson i förberörde måtto föreslagit, har Lagutskottet ansett afgärda
Bys rättigheter mot Bolby vara uti icjide Cap. 2 § ByggningaBaLen så tydeligen bestämds , och genom stadgandet, att afgärda By ej må a! Bolbys Skog och Mark iner intaga , ån thet han inom gard och vård eiler visse råmärken af ålder haft, så begränsade, att enär, med anledning af Kongl Förordningen den 10 Äpril 1810. afgärda By söker erhålla Skifte i Skog och Utmark med Bolby, frågan om det egoväide, hvilket såsom Inegor bör afgärda By beräknas, så mycket mindre kan vara tvifvelsmål underkastad, som i händelse obehörige infcräktningar af den med Bolby förut gemensamma Skogen och Utmarken skulle hafva inträffat, bevisningsskyldigheten derom uppå serskildt utförande ankommer; och af sådane skål, samt då den af Lars Pehrsson uppgifna olägenhet för Bolby, endast kunnat tillkomma genom uppenbar förtydning af bestämd gällande
Lag, uti hvilken förtydning ändring i laglig väg kunnat sökas, och vid hvarje sådan än ytterligare inträffande händelse bör kunna erhållas, finnér Lagutskottet icke något behof påkalla den af Lars Pehrsson ifrågastälide Lagförklaring; hvilket likväl till Riksens Hoglofl.
Ständers vidare pröfning öfverlämnäs.
Stockholm den 4 Mars 1823.
Lagutskottets Betänkanden, 25 N:o 6.
Betänkande ofver den af Herr J.
H. von Strokirch f öreslagne ändring uti 2p.tc Cap. 5 §.
RättegångsBalken, att Under Domstolar s Utslag i Mål, rörande ¥ ånge spillning och Hustjufnad, icke böra Öfver
Domarens pröfning understallas.
Till LagUtskottec har Håglöf].
Ridderskapet och Adeln remitterat ett af Herr J. H. von Strokirch ingifvit sä lydande; Memorial.
Till vinnande af en säkrare och efter tidens anda mera lämpad Lagskipning, är val <"n ny LagBok under beredning, och skulle det således kunna synas vara en umbärlig handläggning, att partielt föreslå förändringar uti vår ännu gällande
Lag; men då förstnämnde vidlyftiga och granlaga arbete troligen ej kan inom kortare tid bringas till fullkomlighet och efterlefnad, så skulle det, efter min tanka, medföra mycken nytta, om, under tiden undanrödjas de anledningar, hvilka Lagen nu gifver till onödigt uppehåll och mera omgång ån nödvändigheten synes påkalla, och häribland räknar jag:
Det betydliga antal mindre vigtiga mål, som 25 Cap. 5 §.
RåttegångsBalken upptager, och hvilka öfverflödigt uoder - 26 I.ägUtskotttts Betanhmden„ ställas Hof- och Öfversätters pröfning, såsom isynnerhet. 1:0 Bångspillning, enär den ej är a? svårare egenskap, som uimärker Fångens värjande, eller uppsåtlig befordran på flykten, då svårare bestraffning kan komma att följa. 2:0 Hustjufnader, ehuru desse förbrytares bestraffning ej öfverstiger den högsta kroppsplikt, som vanlige med och utan Inbrott begågne Tjufcader, i allmänhet åtföljer.
Då nu mera så beskaffade förbrytelser i märklig mon ökats, hvarigenom göromåien tilltagit ej mindre för Under.
Domarne, genom Eansakningarnes utskrifvande och försändande lill ÖfverRåtterne, an för desse, att till Ransaknicgarnesgranskinng använda en tid , som ökade Rättegångar och UndersökningsProtocoller i Brottmål af gröfre beskaffenhet, synes odelad behöfva; så anser jag denna af Lagen bestämda Uadersökningspligt, så mycket hellre böra försvinna, som Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 och Kongl. Brefvet den 25:te Januarii I815 redan uteslutit flere Brottmål från Underställnings-egenska* pen.
Såsom ytterligare stöd för denna min vördsamma hemställan, anser jag mig böra jemväl tillägga, att sådane sakfäilde, hvilka kunna finna sig belåtne med det af UnderRättea dem adorn de straff, få deruti vidkännas en tillökning, oberäknad af Lagstiftaren, stt de oftast inemot Trenne
Månader måste iuaeslutas uti fängelse, under a£« Lagutskottet!
Eetånkanien. 27 bidan pä ÖfverRättens beslut, och emellertid beredas de tillfälle , att sällskapa med andre Förbrytare, hvilka, under en längre fort vandring pä Lastens bana, hunnit förvärfva ökade insigter till meddelande och uppmuntran för yngre stallbröder af en fortsatt efterföljd.
Jag öfverlemnar dessa mina vördsamme Anmärkningar till Högloft, Ridderskapet och Adelns vidare ompröfvande, sedan Riksens Ständers Lagutskott deraf erhållit del, och med sitt Utlåtande inkommit* Stockholm den 10 Februarii 1823. J. H. von Strokirch.
Detta Memorial har Utskottet till öfvervägande förebaft; och öå ej mindre i afseende på Fångspillning eller då, enligt ig:de Cap. 3 §.
MissgernicgsBalken, Vaktkarl af försummelse eller vangömmo släpper
Fånge lös; än äfven i hänseende till hustjuf» Bader, straffen dels äro i Lag och Författningar tydligen bestämda, dels icke öfverstiga högsta kroppsplikt, den UnderDomaren, i flere andre fall eger ådömma , utan att behöfva underställa dess Utslag Öfver» Domarens vidare pröfning, samt det i öfrigt är ej mindre
KronoÅklagsren öd den tilltalade öppet lemnadt, att, i händelse a£ missnöje, i vanlig besvårsväg underkasta förste Domstolens Utslag OfverDomarens vidare pröfning; så har Utskottet, så väl ä stöd häraf, som de flere af Herr von 28 Lagutskottets Bctankandett.
Strokirch andragne skäl, ansett sig böra, med antagande af dess gjorde hemställning, tillstyrka: att, genom utfärdande allmän Författning, den, enligt 25:18 Cäp. 5 §, RättegångsBalken, UaderDomstolarnes hittills åliggande skyldighet, att underställa deras Utslag, uti Fångespillnings- och HustjufnadsMål, OfverDomarens pröfning , innan Utslagen få gå i fullbordan, förklaras hädanefter böra upphöra j hvilket dock, up. på Riksens Högloflige Ständers vidare pröfning ankommer.
Stockholm den 4:de Mars J823.
N;o 7.
H. von Strokirch väckta fråga angående befrielse för Rådmän och Kämnärer att deltaga uti c ansvaret för försummelse att till OfverDomaren insända Rådstufvu- och KämnärsRåttens Domböcker och Protocoller.
H err J. H. von Strokirch har uti ett till Högloft.
Ridderskapet och Adeln in gifvet Memorial anfört: att det första anspråk på all Lagstiftning måste nödvändigt blifva gällande nemligen : att alla föreskrifter äro inom den lydandes förmåga att kunna dem uppfylla.
Huruvida denna grund blifvit iakttagen uti 5 Cap. 2 §., 6 Gap. 6 §. och 7 Cap. 3 §.
Rätteg.Balken, jemförde med allmän praxis och Kongl. Förklaringen den Lagutskottets Betdnkantlen. 29 afr.åe Februarii 1777, som ålägga Rådmän och Kämnärer att deltaga uti ansvaret för försummelse af Domböckers- och Lagfartsmed flere Protocollers och Ransakningars insändande till öfverRätterne, skall synas något tvifvelagtigt och torde hånda ljusligen obilligt, sedan anledningen till den tydning, som velat hämtas af 32 Gap. 3 §.
Råtteg.
Balken helt och hållit försvunnit genom Kongl. Förordningen angående ändring uti allmänna Lagens stadgande i åtskilliga rum af den 20 Januarii 1779.
Då man undantager ifrågavarande Råtters Ledamöter uti Rikets större
Siäder, der de utgöras af fullkomligen upplyste män, hvilkas kunskaper, enligt erfarenheten , kunnat till och nied lysa vid utöfningen af högre värf, så skall det vara allmänt kändt, att Magistraterna uti de mindre Städer, der ock en mindre rörelse förekommer, med en aflöning af några få Riksdaler, ej möjeligen kunna förses med sådane Ledamöter, hvilka haft tillfälle att bereda sig till någon kunskap, hörande till detta yrke, utan måste de såsom en Borgerlig pligt åtaga sig en befattning, hvilken för ingen del varit förenlig med deras medborgerliga förhållande i andra afseenden ; men sådant oansedt mäste de umgälda den försummelse, som Ordföranden och Protocollisten, der sådan finnes antagen , kunna förorsaka, utan att de ega hvarken kunskap härom eller en verksam förmåga att den undanrödja.
Herr von Strokirch har derföre ansett en förändring
Lng Vt skott et s Retanltnndex. häruti påkellas både utaf rättvisan och bil» ligheten och således ansvaret för ifrågavarande försummelser, ensamt böra drabba Ordföranden jemte MagistratsSecreteraren och Notarien, på de ställen der sådane fin* oas; och på det icke dylika dagsböter må uppnå en gränslös höjd, borde de afstadna 3!ne månader från den dag försummelsen inträffat, derförinnan vederbörande
Fiscaler ega tillfälle att Få bristen anmäld hos Öf« verRätt, sorn då ej lärer underlåta att ingå uti någon allvarsam författning, hvarigenom ändamålet uppfylles; hvilken sednare omständighet äfven torde böra lämpas till UnderDomstolar i allmänhet, Consistorierne häruti jemväl inbegripne.
Lagutskottet, sorn, i följd af Häglof], Ridderskapets och Adelns remiss, detta Memorial till pröfning förehaft, får nu deröfver aflemna följande Utlåtande.
Då Rådstufvu- och KåmnärsRätter utgöra Collegiala Domstolar, der så väl Ledamöter, som Ordförander , uti alla till
DoinareEmbetet hörande delar, enligt allmänna Lagen , hafva ansvaret för deras åtgärder gemensamt; och då Ledamöterne äfven dela lika rättighet med Ordföranderne att tillse, det underlydande MagistratsSecreterare och Notarier, der sådane finnas» fullgöra dem åliggande skyldigheter, samt att dem vid inträffande försummelser till ansvar befordra, så har
För sin del icke funnit lämpeligt understödja Herr von Strokirchs förslag till partiel befrielse för Råd - Lagutskottets BctÄnkanden. gtf enan och Kämnärer frän de påföljder, hvil* ka för försummadt insändande sf Domböcker, Itansakr,ingar och Protocoiler uti Lag och Författningar äro stadgade; men deremot har Utskottet med Herr Von Strokirch delat lika öfvertygelse om nödvändigheten, att till någon viss tid inskränka beräkningen af de
Dagsböter som UnderDomstolafme i allmänhet för försummelse vid särskild» te Protocollers insändande till O.verDomstolarne kunna sig ådraga, på dst icke sådane Böter genom fördröjdt åtal af vederbörande Fiscaler, må uppgå till en öfverdrifven höjd, Utskottet, som ansett en sådan tid lämpligast kunna fastställas till Tre Månader från den dsg försummelsen inträffat, hvarinom den bör kunna hinna att hos ÖfverDomstolen till laga påföljd anmälas, föreslår derföre, att en sådan allmän Författning må utfärdas, hvarigenom stadgas: att i alla de fall, der genom Lag och Författningar UnderDomstolar i allmänhet äro, vid påföljd af Dagsböter ålagde, att inom viss tid till OfverDomstol insända sine Protocoiler, bör vid hädanefter inträffande försummelser, beräkningen af sådane Dagsböter upphöra, när Tre Månader förflutit från den dag, då Protocollerne sist bordt vara till ÖfverDomstol insända, ehvad försummelsen inom berörde tid blifvit till åtal anmäld eller icke.
Detta hetnställes dock Riksens Hög - Ir.gUtskottets Betänkande». lofl.
Mars »823.
Betänkande i anledning af Herr P. Winbladhs Memorial om uppbäf-- vande af Nedre och Öfre BorgRättevne, saint upphörande af Riks Marskalks - Ämbetets befattning med Sku id 10 rarings Mål.
Lagutskottet har tili Öfvervägande förehaft ett från Våliofl.
BorgareStåndet remitterat, af Herr P. Winbladh ingifvet så lydande:
Dat lärer finnas vara en sanning, som till dess verklighet ej fordrar bevisning, att en betydelig förmån för dea rättsökande vinnes, ju mera de Instantier han vid utförande af en tvist har att genomvandra, för att deruti ernå ett ändteligt slut, förminskas, och Domstolsinrättningen åter föres till dess ursprungliga enkelhet.
Da skillnader, som fordom söndrade Medlemmarna af vissa Stånd och Corporationer från menige man, hafva ock nu mera förlorat sin betydelse.
På grund af dessa förhållanden, har jemväl den Commité, hvilken fått sig uppdragit au öfverse Rikets nu gällande Lag, och Lagutskott as Betänkandets, 53 öch att uppgöra förslag till en ny och förbättrad, uti dess nyligen från trycket ut* gifne, och till allmän granskning lemnade förslag till RättegångsBaik, ibland annat antagit npphäfvande af den mängd särskild, te Domstolar , som för närvarande finnes.
Då likväl längre tid lärer Förlida, innan berörde förslag hunnit blifva iden ordning, att de efter föregången pröfning kunna ef Kongl. Majrts och Rikets Ständer, såsom I\iket3 allmänt gällande, Lag antagas, och dessfö;innan någon väsentelig rubbning uti nu varande LagskipningsSysteme, icke lärer, i anseende till de flere omständigheter och svårigheter, hvilka dervid torde uppstå, kunna tillväg3bringas; har jag dock, ledd af förenämnde åsigter, trott mig (inna, att ibland de nu varande särskilde Domstolar, Nedre och Öfre BorgRätterne är o af dtn beskaffenhet, att de skulle kunna upphöra, utan att derigenom någon ändring uti den Rättegångsordning, som uti Rikets nu gällande
Lag är stadgad, lomme alt erfordras; och jag kan icke inte, att de för det närvarande under bemälte
Domstolar sorterande Ämbets- och Tjenstemän, samt andre personer, deraf till* skyndas något lidande, om de uti de dem rörande Rättegångsmål, samt i afseende å Boupptecknings- och ArfskiftesFörrättningar, komma att lyda, antingen i följd af deras Stånd, under HofRåtten, eller under de vnnliga StadsDomstolarne, Jag förmodar LagUtskottets Betänkandet}. 3 Lagutskottets Betdnkandett, ock, att något hinder ej bör bunna förås finnas, att ju RiksMarskalksÄmbetets befattning med de Skuldfordringsmål, sorn röra de personer, hvilka tillhörs Kongl. Majtts
HofStat eller i öfrigt dertill räknas, må lika lått kunna upphöra, som den enahanda befattning, hvilken förut jemväl tillhörde hvarje ChefsÄmbete vid GarnizonsRegementerne ansetts böra förfalla, och alla executionsmål inom Stockholms Stad, beqvämligen kunna af ÖfverStå?hål!areÄmbetet skötas.
Jag hemställer alltså i ödmjukhet, att omförmlldte förändringar må genast vidtagas.
P. Winbladh.
Lagutskottet, som funnit den af Herr Winbladh gjorde motion, ega oskiljaktigt sammanhang med den fråga, om förändring af Råttegångssättet i allmänhet, som utgör ett af föremålen för den> tili öfverseende och förbättring af Rikets Civil- och CriminalLag, samt förslags uppgörande till dess förbättring, förordnade Committés omfattning, har, enär det nya Lagförslaget ännu icke kunnat fullbordas, eller under nu varande Riksdag blifvit till Riksens Höglofl.
Ständers pröfning öfverlemnadt, ansett så mycket mindre låmpelägt, att nu på förhand ingå Uti pröfning af Herr Winbladhs förslag till en partiel förändring härutinnan, som ett snarare vidtagande af de förändringar dermed åsyftas, icke synas påkallas af något oumgängeligt behof» LngUtskottits Ret Mandén. 35 Utskottet, som likväl önskat, atfc detta kinder icke nu legat i vägen för dess åtgärd, anser sig således ej konna för närvarande till Riksens Högloft.
Stander hemställa biTall af Herr Winbladhs ifrågavarande mo< tion» Stockholm den 4 Mars i 8-5- N:o 9.
Ankom d. aa Mars 1823. ‘Betänkande öfver Herr Contractsprost en, Doctor Stenhammars Memorial, om åtcnipplifvande af den i 16 Capitlet 6 § Kyrkohagen befintliga föreskrift, att äkta makar, som skola skiljas, böra personligen inställa sig i DomCapitlet.
Uti ett från Hogv.
PresteStåndet lill Lagutskottet rernilteradt Memorial, har Herr Gon t ra ct 5 Pr ost en, Doctor Stenhammar anfort, huruledes af ordalydelsen i KyrkoLagens 16 Gap. 6 §. tydeligen synes följa, att ägta makar, som skola skiljas, böra personligen vara tillstädes i DomCapitlet; men att Kongl. Majit likväl genom
Nådig skrifvelse till samteiige Consistorierne i Riket af den I2:te November 181 2 , fri kai I a t dem derifrån; och ehuru Pierr Doctorn icke ville undersöka på hvad grund denna ändring skett eller otn föreskriften uti §7 och 88 Sfi. af RegeringsFormen blifvit dervid behörigen iagttagen, har Herr Doctorn anmärkt, att skonsamheten i detta fall synes mindre 36 LsgVt skot tets Bctänkanien. vål betänkt och medförer, andra skadeliga följder att förtiga, afven det onda, hvarpå exempel icke längesedan gifvits inom den Församling Herr Doctorn förestår, att nemligen ägta makar undfått skiljobref, änskönt de under Bättegångstiden aflat barn med hvarannan och då mera hvarken ville eller borde , enligt Lag, blifva åtskiljde.
Sedan Lagutskottet inhämtat kännedom af Kongl.
Majus Circuiaire till Consistorierne af den 12 November 1812, hvarigenom makar, hvilkas ägtenökap blifvit af Domstol upplöst, åro vordne befriade från skyldigheten att personligen inställa sig i DomCapitlet till Skiljobrefs erhållande, och Utskottet, vid genomseende af de till de sedermera förflutne Riksmöten hörande handlingar, funnit, det någon uppmärksamhet då icke blifvit fästad, hvarken af Riksens Höglofl.
Ständer eller deras Justitieombudsman, vid ifrågavarande Circuiaire; har Utskottet icke ansett sig tillständig, att, med anledning endast af det tvifvelsmål
Doctor Stenhammar synes hysa om lagligheten af ciet sätt, hvarpå berörde förändring tillkommit, härutinnan uti någon vidare pröfning ingå.
Beträffande åter sjelfva motionen t eller frågan, huruvida af
Domstol skiljde makar bora, till skiljobrefs emottagande, personligen infinna sig i DomCapitlet; så enär detta emottagande och DomCapitlets åtgärd dervid nu mera endast äro formaliteter, hvaraf så mycket mindre kan yäntas de LsgUtskottets BctanhnndeH, 31J skiijde makarnes återförenande genom föreställningar, eller förmodas den goda verken , att denna inställelse skall afskräcka oeniga makar från skillnads sökande, sorn, i förra hänseendet, allt hvad DomCapitlet och Presterskapet redan tillgjort innan skillnad inför verldslig
Auctoritet fatt sökas, varit utan verkan, och, i det sednare, skill nadens meddelande af den' verldsliga Auctoriteten, redan förutsätter så många högtidliga förberedande åtgärder, 8tt frugtan för den aflägsna sluteliga inställelsen för DomCapitlet ej rimligen kan förmodas medföra någon utmärkt afskråc!:ande verkan ‘ alltså och då uppfyllandet af den ifrågavarande formaliteten således endast medförer kostnad och besvär , utan väsendtlig nytta, samt hårtill kommer, att densamma icke i alla händelser kan uppfyllas, såsom då den ena makan är vansinnig eller rymd; anser Utskottet sig icke kunna tillstyrka bifall af Doctor Stenhammars i detta ämne väckte motion.
Dock varder detta, tillika med dea särskildta mening någre af Utskottets Ledamöter yttrat, till Riksens Höglofl.
Ständers vidare skärskådande vördsammeligen öfverlemnadt.
Stockholm den 4:de Mars 1823.
Ständers Lagutskott den 4 Mars 1823.
S. D. Föredrogs åter Herr ContractsProsten
Doctor Stenhammars den 13 sisth 33 JjtgXJtskottcts Fetanh anden.
Februarii på Bordet lagde Memorial om ålerupplilvandet af KyrkoLagens föreskrift i 16 Cap. 6 §. rörande skyldighet för ma», kar, som skola tiUdtlas skiljebref, att for sådant ändamål personligen i DomCaphlet sig inställa s dervid Herr Öfver HolPredikanten Doctor Lilljenyvalldh uppläste följande skriftligen författade yttrande; ,’Då Hogiofl.
Utskottet, vid anförandet af Kongl. Majit» Nådiga Bref till sarntelige Consistorierne, dsteradt den 12 November 1812, som suspenderat verkan af KyrlcoLagens förordnande 1 t6 Gap. 6 §, om äkta makars inställelse i DomCspitlet, när deras äktenskap mäste upplösas, ej har någon anledning att utlåta sig öfver de s tillkomst, hvars tvetydighet Herr Doctor Stenhammar i det remitterade Memorialet endast i förbigående nämner, inskränker ock jag mig blott derhän, att på det ömmaste och alfvarligaste tillstyrka, att hvad; KyrkoLagen häruti före-krifver må i sin fulla kraft varda bibehållet.
Att äktenskapets högtidlighet och helgi för Samhällsordningen är af yttersta vigt, och att sale-, des allt, som kan försvaga och nedsätta den, bön undanrödjas, allt, sorn kan vi d ra a g thålla och stärka den, befråmjas, derom vantar jag mig bland Högloft.
Utskottets upplyste Herrar Ledamöter inga skiljaktiga tankar.
I befordringsmedlea ,dertill märker jag deremot desto större stridighet,.
Jag tror för min ringa del, att ju mera man eftergifver i de stadgars kraf, hvari - Lag Utskotteets Betänkande».
59 genom våra fromma och kloka förfäder sökte vinna elt så värdigt och välgörande ändamål, desto vissare underhåller och utreder man ock den i sednare tider så bedröfligt tilltagande lättsinnigheten vid äktenskaps ingående, och den ofta af de uslaste småsaker, ofta af brottsliga och vanhedrande anledningar väckte benägenheten, att åter upplösa det.
Mer än någonsin skall denna olycka beredas, om man, förgätande samvetets och uppenbarelsens förenade försäkran: att Äktenskapet 'dr af Gud sjelf stiffädt, anser de åtgärder, hvarigenom religiositet och Christendom påminna äkta makar om oryggligheten af deras förbund, såsom öfverflödiga ceremonier.
Bland dessa åtgärder räknar jag, likasom vigseln, hvarigenom äktenskapet under böner och förmaningar knytes, äfven , då en olycklig nödvändighet den påkallar, dess upplösning inför DomCapitlet, der det allvarliga och rörande i sjelfva uppträdet, jemte de öma varningar och erinringar der gifvas, ofta icke utan önskad framgång verka på hjerta och sinnen, och efter behof meddela hugsvalelse eller bestraffning, om ej till ändring af hvad redan skett, åtminstone till någon ledning och rättelse för framtiden.
En så verkställd upplösning af äktenskapet utgör den mest kraftfullt varnande förklaring på vår Gudomlige Frälsares egna ord: af begynnelsen var det icke stf.
Pen uttrycker pä ett så talande sätt hvarje rättsinnig
Christens smärta öfver det brut - (js LagVtskottets Eei/inkaiidctt. na heliga förbundet, och åtankan deraf kan icke annat än hos hvarje maka nied. icke alideies förhärdade känslor räcka den innerligaste önskan att aldrig nödgas göra ett så beklagligt steg, och den allvarligaste föresätta att sorgfälligt undvika allt, som möjligt dertill kunde föranleda.
Jag har blott i allmänhet framställt min åsigt af detta vigtiga ämne gcIi endast deraf gifvit ett ofullständigt utkast.