Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bevillnings- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utsk.
Betänkande N:o 2.
Sistnämnda kungörelse, sorn innehåller att transporten af varor öfver berörda fjord, antingen i pråmar eller i båtar under tvänne kommerslästers drägtighet eller om vintern öfver isen, skall, med hänsigt till tullväsendet, anses såsom om varorna vore landvägen in- eller utförda, hade såsom undantagslag tillkommit på grund af ett enstaka lokall förhållande, påtagligen i afsigt att underlätta varutrafiken mellan gränsboarne på ömse sidor om Idefjorden.
Författningen blef å Svenska sidan påyrkad, under uttryckligt förbehåll af reciprocitet, men tillämpades nu sålunda, att Norrmännen blefve i tillfälle undandraga sig tullen för en stor del af deras sjötrafik på Sverige, hvaremot särskilda restriktioner å deras sida gjorde samma författning föga gagnelig för Svenska trafikanter.
Gynnad af staden Fredrikshald belägenhet vid Idefjorden transporterade egare af Norsk vara densamma i huru stora qvantiteter och från hvilken sjöstad som helst till nyssnämnda stad, derifrån varorna sedan i mindre farkoster forslades till en midt öfver Idefjorden belägen udde, Mossviken, hvarest desamma väl för formens skull lossades på Svenska landet, men omedelbart derefter inlastades i bredvid liggande fartyg, sorn med dem seglade till Strömstad.
Der förklarade tullkammaren, i stöd af åberopade Kongl. Kungörelse, varan hafva införts landvågen, och erhölle sålunda varuegaren fri disposition deraf samt kunde, utan någon slags afgift till Svenska statskassan, föra densamma, land- eller sjövägen, hvart honom behagade inom hela Sveriges rike.
Detta sätt att, med kringgående af de för den sjöväga kommunikationen mellan de förenade rikena gifna föreskrifter, sjöledes utan tull inpraktisera Norska produkter till Sverige hade egentligen först för tre år sedan tagit sin början; och, enligt al motionären bilagda utdrag af Strömstads sjötullkammares journal, hade införseln på denna väg i ganska stor skala efter nämnda tid tilltagit.
Så hade t. ex. införseln öfver Mossviken af fisk, förnämligast saltad sill, hvilken år 1861 utgjorde 500 centner, år 1862 uppgått lill 3,175 centner 30 skålpund och år 1863 till 2,960 centner 86 skålpund, samt år 1864 bestigit sig till 4,114 kubikfot och intill den 21 Oktober sistlidet år till 5,794 kubikfot.
Af beredda hudar och skinn belöpte sig införseln under hvartdera af de trenne förstnämnda åren till respektive 16,824 skålpund, 109.479 skålpund och 166,482 skålpund samt uppgick under år 1864 till 308,439 skålpund och intill sagda tidpunkt år 1865 till 326,592 skålpund.
Af jern (kakelugnar, spik och manufaktursmide) infördes år 1861 centner 663,70, år 1862 centner 961,09, år 1863 centner 932,10, år 1864 centner 1,506,33 och intill den 21 Oktober 1865 centner 853,96.
Den omständigheten, att Svenska statskassan, enligt vid motionen fogade uträkningar, derigenom under år 1862 undandragits en tullinkomst af 13,924 R.dr och under år 1863 af 24,162 Riksdaler, ansåge motionären väl vara af jemförelsevis underordnad vigt, ehuru dervid icke borde förbises, att detta sätt att eludera mellanrikslagen ännu vore i sin början.
Det betänkligaste läge, enligt motionärens åsigt, Samm,ans.
Bevillnings- samt Allm. Besv.- och Elton.- Etsk, Betänkande AVo 2. 3 deruti, att en Kongl. Författning kunde och finge begagnas till täckmantel för ett uppenbart lurendrejeri, så att Norrmännen, som, när fråga vore om införseln till deras land, högljudt beklagade sig öfver den tullindring, mellanrikslagen medgifver, och lade alla möjliga hinder i vägen för samma införsel, tillätes undandraga sig all tull å de varor, som af dem på nämnda sätt till Sverige infördes.
Under det stadgandet uti 5 § af 4825 års ofvanåberopade Kongl.
Förordning, att »i Sverige eller Norge alstrade eller tillverkade varor skola, vid införseln landvägen från ena till andra riket, vara från tullafgifter fria», i Sverige respekterades och efterlefdes, gjordes detsamma i Norge betydelselöst genom en af dervarande Tulldepartement till tullkamrarne utfärdad föreskrift, att »varer maae ikke uden tolds erleggelse föres söveerts i Norge (herfra stang-, bott- og bandjern samt af bräk stenger, liser, spader, söm og spiger, 3 tömmer og derover, undtagne)»; hvarvid dock uti instruktionen för tullkammaren i Fredrikshall det tillägg blifvit gjordt, att det »icke betragles som söveertsförsel, om varerne her i riget bringes över fjorde, hvor disse afbryde den almindelige landevei, som for ex. fia Moss til Horten.»
Det vore från år 1838, som det första förbud härledde sig för landvågen lill Norge utförda Svenska varors förskaffande utan tull.
Före denna tid, likasom före den politiska föreningens tillkomst, kunde Svenska, öfver land förda varor i Norge passera fritt hvar som helst, och i mer än 20 år efter unionens ingående fortgick denna praxis.
Sedan Norska regeringen gifvit ofvannämnda tolkning af mellanrikslagens stadgande om tullfrihet, hade afsättningen af Svenska varor i hög grad försvårats i Norge, jemte det icke så litet obehag och hinder uppstått för trafiken, äfven med rent Norska varor, hvilkas ursprung icke alltid kunde styrkas, ett förhållande, som äfven inom Norge erkändes.
Det vore äfven ett faktum, som visserligen icke kunde frånkännas allt sammanhang med den Svensk-norska tull-lagstiftningens närvarande beskaffenhet och tillämpning, icke blott att Norge bibehölle den betydliga öfvervigt i den inbördes trafikens handelsvärde, som detta land alltsedan mellanrikslagens tillkomst innehaft, utan äfven att, medan Sveriges utförsel till Norge årligen aftoge, införseln från detta sednare land, och följaktligen äfven Norges förenämnda öfvervigt, betydligt tillloge, så att värdet af de sjövägen från Norge hit införda varor nu med mera än tre och en half millioner R:dr öfverstege Sveriges ut försel samma väg till Norge, då deremot år 1860 införseln hit från Norge med föga mer än en million öfversteg
Sveriges utförsel till nämnda land; ty den förra utgjorde det året endast 5,554,000 R:dr och den sednare 4,485,000 R:dr; men sedermera tillvexte den förra, år 1861 Lill 5,64 1,000 R:dr och 1862 till 5,784,000 R:dr, under det att Sveriges utförsel till Norge (allt sjöledes) förminskades, år 1861 till 3,097,000 R.dr och 1862 tili 2,253,000 R:dr
Men ännu mera anmärkningsvärdt och af närmare gemenskap med den fråga, som mera omedelbart utgjorde föremål för motionärens framställning, vore, att samma förhållande, som egde rum i afseende på den sjöväga handelstrafiken, äfven i de sednaste åren inträdl på den landväga rö - 4 Sammans.
Betänkande N:o 2. relsens område, der en betydlig öfvervigt förut städse förefanns på Sveriges sida.
Då nemligen år 1837 införseln nämnda väg från Norge till Sverige endast innehade ett värde af 70,500 Rdr R:mt. hvaremot det sednare landets utförsel till det förra uppgick till värde af 436.000
R:dr, samt tio år derefter, eller år 1847, landväga införseln hit från Norge endast stegrats till 82,500 R:dr, men vår utförsel dit deremot höjt sig till 633,000 R:dr, så visade sig åter i sednare åren förhållandet sålunda, att, då införseln derifrån besteg sig år 1855 till 210,000 R:dr, år 1860 till 180.000
R;dr, år 1861 lill 226.000
R:dr och år 1862 till 505,000 R:dr, uppgick värdet af utförseln från Sverige till Norge år 1855 till 196,500 R:dr, år 1860 till 267.000
R:dr, år 1861 till 247,000 R:dr och år 1862 till 208,000 Rdr; och hade således, likasom vid den sjöväga varutrafiken, under sednaste tre åren den landväga införseln från Norge tilltagit samt till och med nära tredubblats— under det att utförseln till Norge deremot a/tagit.
Detta med hvad mera blifvit af motionären i ämnet anfördt, har Sammansatta Bevillnings- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som till behandling nämnda motion förehaft, tagit i noggrannt öfvervägande; och har Utskottet ansett sig böra till upplysning i ämnet åberopa följande af Norska Regeringen i underdånigt betänkande af den 18 December 1847 afgifna yttrande, hvilket blifvit meddeladt af de Norske ledamöterne i den af Kongl. Majit under den 3 Oktober 1855 nedsatta komité för afgifvande af underdånigt utlåtande angående de förändringar och tillägg i befintliga stadganden, som kunde anses nyttiga och ändamålsenliga att vidtaga för beredande af alla verkställbara ytterligare lättnader i Sveriges och Norges ömsesidiga handel och sjöfart.
Nämnda yttrande lyder som följer: »I den första förordning, som efter rikenas förening utkom angående deras inbördes handel, nemligen den provisoriska anordning af den 9 Juni 1815, hvilken under den 25 Oktober samma år blef lag och sedermera intogs i den allmänna lagen om tullväsendet i Norge af den 28 Juli 1824, §§ 6—9, var den grundsats följd, att i allmänhet för varor, som från det ena riket landvägen infördes till det andra, skulle lika väl, som om de infördes sjövägen, erläggas den i hvartdera rikets tarif bestämda tull, och det var med hänseende endast till hästar och andra kreatur, spanmål samt viktualier, alla slag, hvilka varor undantagsvis medgafs tullfrihet vid landväga införsel, i lagen af den 28 Juli 1824, § 6, uttryckligen stadgadt, »att, då de i följd häraf ingått, c/e sedermera skulle såsom inhemska betraklas.m> »Regeln var följaktligen på denna tid, att tull äfven vid landväga införseln skulle erläggas.
Vid sidan häraf blefvo de få varor, för hvilka undantagsvis medgafs tullfrihet vid införseln, i följd af lagens uttryckliga ord, sedermera betraktade såsom inhemska» »I den provisoriska anordningen af den 24 Maj 1825, som den 4 Augusti 1827 blef lag, är grundsatsen omvänd, enär deri, af hänsigt till den antagna omöj - Sammans.
Iigheten att öfvervaka tullpliglighelen vid landväga införseln, äfvensom till gagneligheten att lätta sambandeln mellan gränsedistrikterna, uppställdes såsom grundsats, att all landväga införsel, med några få undantag, skall vara tullfri, men å andra sidan uteslöts stadgandet att varan sedermera skulle betraktas såsom inhemsk.
Då denna lag derjemte tillräckligen visar, att meningen icke var att medgifva en allmän ömsesidig tullfrihet i det ena landet för det andra landels produkter och tillverkningar, enär varor, sam sjövägen infördes, i regeln skulle draga hel och endast undantagsvis half införselstull, så ansågs det här i riket (i Norge) för afgjordt, att varor, som landvägen transporteras från det ena riket till en kuststad i det andra, vid försändning derifrån sjövägen långs kusten skulle erlägga den vid transporten öfver gränsen icke erlagda inlörselslull, hvilket redan år 1820 genom cirkulär lillkännagajs samtliga tullkammare.
Vederbörande komité vid Storthinget 1827, sorn hade att till Storthmget afgifva betänkande om lagens antagande, yttrade också, alt den endast derföre tillstyrkte densamma, emedan komitéen ansåg det gifvet, att lagen borde på ofvannämnda sätt förstås, och emedan den tidigare provisoriska anordningen sålunda blifvit förstådd.
Norska Finans-departementet hade också redan den 9 Alars 1826 meddelat den Svenska General-tulldirektionen, att Departementet föranstaltat derom, att lagen blefve tillämpad i öfverensstämmelse med denna uppfattning af dess mening, och häremot har icke någon erinran från Svensk auktoritet hvarken då eller sedermera blifvit gjord.
I underdåniga betänkanden af den 14 Augusti 1837 och den 13 September 184-1 angående Proposition till Storthinget om transporten af Svenska och Norska alster och tillverkningar öfver Idefjorden, nemligen att denna transport skulle betraktas lika med landväga införsel, hvarom lag utkom den 8 September 1842, är på flera ställen yttradt, att varorna skulle blifva tullpligtiga vid påföljande sjöväga försändning omkring riket.
I anledning af ett inträffadt fall, ingick den Norska Regeringen den 28 Januari 1843 med en underdånig hemställan, speciell angående mellanrikslagens tydning i denna punkt, och Kongl. Majit biföll genom nådig resolution af den 6 Mars 184-3, att ofvan anförda mening skulle framdeles följas.
Slutligen är ock denna tolkning af lagen stadfästad genom en mängd här i landet, så väl af underordnade instanser, som af Högsta Domstolen afsagda domar.»
Vidare hade bemälde Norska komité-ledamöter anfört, att hvad af de flera i denna fråga afsagda Höieste-Rets domar framstode såsom gällande rätt egentligen vore, att Svenska naturalster och tillverkningar, som landvägen blifvit införda till Norge, kunde tullfritt kringsändas, sjövägen inom samma tulldistrikt, dit de landvågen inkommit, men icke utom tulldistriktets gränser, dock att, då de gifna domarna jemfördes med hvarandra, det syntes tvifvelaktigt, om med »tulldistrikt» vid denna tillämpning af mellanrikslagen skulle förstås Toldstedsdistrikt eller Toldopsyns-distrikl; att nämnda komiterade väl ansågo sig ega anledning antaga, att den tillämpning af mellanrikslagen af 1825 (1827), som dittills i Norge i detta hänseende blifvit följd, öfverensstämde med det system, hvarpå samma lag hvilade och med en rigtig tolkning af den - 6 Sammans.
Bevillnings- samt Allm. Hesa.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 2. samma, samt att, då Norges läge i många fall gjorde en Norsk hamn till den beqvamaste utskeppningsorten för Svenska produkter, stadgandet om tullfrihet, såsom regel, för Svenska och Norska produkter, som fördes öfver gränsen, kunde vid en motsatt tolkning af mellanrikslagen i sina verkningar få en utsträckning, hvars omfång i framtiden, under utvecklade och förbättrade landkommunikationer mellan rikena, svårligen läte sig beräknas; men att icke destomindre, enär dels den dittills i Norge följda regeln icke öfverensstämde med, utan vore stridande mot den, efter mellanrikslagens utfärdande, vidtagna förändring i Norska tullagstiftningens stadganden om inrikesförseln af utländska varor, hvilka kunde från hvarje tullstation eller lastageplats, hvarest tullbevakning funnes, såsom frigjorda afsändas, utan att bevis om varornas förtullning erfordrades, dels ock denna regel i sin tillämpning ledde till sådana svårigheter, att den utan öfverdrift kunde förklaras vara opraktisk, samt dels slutligen intet annat stadgande angående handels- och sjöfarts-förhållandena mellan de förenade rikena gifvit anledning till så högljudda klagomål i Norge, som denna regel, hvilken lagt ett tryckande och, efter den allmänna föreställningen, onaturligt band på samhandeln med Sverige, de Norske komiterade funno sig, i öfverensstämmelse med hvad redan de Svenske ledamöterne i 1846 års tullkomité föreslagit och uti 1855— 1856 års komité blifvit, af de Svenske ledamöterne yrkadt, böra tillstyrka, att för framtiden den motsatta regeln i detta hänseende skulle i Norge följas; och har i detta afseende sistbemälda komité i sitt förslag till förnyad förordning angående Sveriges och Norges ömsesidiga handels- och sjöfartsförhållanden intagit uttryckligt stadgande derom, att Svenska eller Norska varor, hvilka antingen tullfritt eller mot half tull blifvit fråd det ena riket landvägen införda till det andra, skola så väl vid vidare försändning sjö- eller landvägen, som vid handel och köpenskap anses såsom inhemska.
Hvad sedermera angår varuförseln hit öfver Idefjorden öster om Svinesund, har redan samma komité, under anförande hurusom den i lagen af den 8 September 1842 för Norge och Kongl. Kungörelsen den 25 Februari 1843 för Sverige gifna föreskrift, att sådan varutransport antingen i smärre farkoster eller öfver isen skall, med hänsigt till tullbehandlingen, anses såsom landvägen verkställd, kunde, bokstafligen tillämpad, gifva anledning till så beskaffade missbruk, som de nu af motionären omförmälda, till förebyggande deraf jemväl föreslagit det tillägg till förut gällande stadganden angående denna transport, att varor, som sjövägen blifvit förda till Svinesund eller till stranden af Idefjorden öster om Svinesund, icke, om de än, utlossade ur fartyget, föras öfver till det andra riket, antingen i färja, pråm eller båt, eller om vintern öfver isen, skola betraktas såsom landvågen införda, likasom att de varor, som från det ena riket, antingen i färja, pråm eller båt, eller om vintern öfver isen, föras öfver nämnda färjställe eller fjord öster om Svinesund till det andra rikets strand, för att derifrån omedelbart sändas sjövägen vidare, icke heller skola såsom landvägen utförda betraktas.
Hes v.- och Ekon.-Utsk.
Då emellertid nu befintliga stadganden i berörda hänseenden lära på de af motionären uppgifna sätt tillämpas, men angeläget är, att de förenade rikenas handelsförhållanden varda så ordnade, att, jemte det en lifiigare samfärdsel mellan dessa riken blifver befrämjad, grundade anledningar till missnöje öfver tillämpningen af de i sådant ändamål utfärdade författningar icke måtte framkallas derigenom, att dessa lemna utrymme vare sig att i det ena landet egenmägtigt pålägga det andras produkter några af fördragen icke godkända inskränkningar eller att misstyda en för underlättande af den inbördes trafiken meddelad föreskrift lill undgående i det ena af de begge rikena utaf de umgälder, som skola för det andra landets alster utgö ras, får Sammansatta Utskottet, som det icke synts lämpligt att här ingå i ompröfning af ändamålsenligheten af de utaf den förbemälda komitéen i dessa hänseenden afgifna förslag eller eljest yttra sig om sättet för undanrödjande af de utaf motionären anmärkta missförhållanden, endast, med anmälan derom, hemställa, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Maj:ts täcktes i nåder vidtaga de förfoganden, som kunna erfordras för att mellanrikslagens stadganden i afseende på den landväga varuförseln mellan de förenade ri kena må vinna en rätt tillämpning.
Sammans. Hevilla.-, Lag- samt Allm. Be,sv.- och Ekon.-Disk.
Memorial N:o 3. 1 Hl:0 8.
Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Maj 1 86 6, kl. 12 midd.
Memorial, angående afgiften för bränvins tillverkning.
Enligt Utskottet tillhandakomna protokollsutdrag hafva Riks-Stånden vid pröfning af Utskottets Betänkande N:o 1, angående vilkoren för bränvins tillverkning, dels i åtskilliga delar fattat sins emellan skiljaktiga beslut, dels återremitterat vissa delar deraf.
Enär det såväl för statsregleringens uppgörande, som ock för bestämmandet af tullen å bränvin är af vigt, att afgiften för bränvins tillverkning så fort som möjligt varder fastställd, har Utskottet ansett nödigt att, utan afvaktande af tiden, då Utskottet blifver i tillfälle ånyo behandla öfriga delar af sitt förra betänkande, särskildt företaga frågan om beloppet af nämnda afgift; Och som Utskottets förslag, att afgiften för bränvins tillverkning skulle fortfarande utgå med 60 öre för kannan, blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Borgare- och Bonde-Stånden godkändt, men Preste-Ståndet, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, förhöjt afgiften till 75 öre, får Utskottet inbjuda Preste-Ståndet att, med frånträdande af sitt förra beslut, förena sig med de öfriga Riks-Stånden om afgiftens bestämmande till 60 öre för hvarje kanna, bränvinet beräknadt till 50 procent styrka vid 15 graders värme efter Celsii thermometer, allt i medeltal under termin räknadt.
För den händelse att denna inbjudning icke skulle antagas, får Utskottet, då denna fråga är af bevillnings natur och således vid skiljaktighet måste genom votering i Förstärkt Utskott afgöras, föreslå följande voteringsproposition : “Den, som godkänner Sammansatta Bevillnings-, Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekondmi-Utskottets, af Ridderskapet och Adeln samt Borgare- och Bonde-Stånden gillade förslag, att afgiften för bränvins tillverkning skall utgå med 60 öre för hvarje kanna, bränvinet beräknadt till 50 procent styrka vid 15 Bih. till Ii.
Prof. 1865 §/■ 1866. 5 Sami. 2 Afd. 4 Haft. 2 Sammans. B wilin.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Memorial N:o 3. graders värme efter Celsii thermometer, allt i medeltal under termin räknadt, röstar Ja y
Den det ej vill, röstar Nej; Yinner Nej, kommer afgiften för bränvins tillverkning att, i enlighet med Preste-Ståndets mening, utgå med 75 öre för hvarje kanna bränvin af förutnämnda styrka,41 Stockholm den 19 Maj 1866.
STOCKHOLM, TRYCKET IIOS ISAAC MARCUS, 1866.
Bese - och Ekon.-Utsk.
Betänkande JtS 4. 1 M:o 4.
Ank. till Exp.-Utsk. den 24 Maj 1866, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphörande eller nedsättning, i vissa fall, af nu stadgade transito af gift och magasinshyra för transitogods.
Inom Vällofliga Borgare-Ståndet har Herr W. M.
Ekelund (uti motion N:o 75), under anförande, hurusom den åtskilliga stapelstäder, till lättnad så väl för den handel öfver Sverige mellan länderna öster och vester om detsamma, hvilken mellanhandel kunnat blifva af ganska stor betydelse med afseende å Sveriges läge, som för handelsrörelsen mellan landets olika städer, redan för längre tid sedan medgifna s. k. transitorätt endast i ringa mån kunnat tillgodogöras, enär de afgifter, som för transitorörelsen blifvit stadgade, befunnits orimligt tryckande och alls icke stöde i något jemförligt förhållande till afgifterna för nederlag eller förtullning af varor, ämnade till inrikes förbrukning, föreslagit, att transitogods, i hvilken dertill berättigad stad. det inkomme för att till in- eller utländsk ort vidare försändas, måtte, i likhet med hvad för Göteborg under vissa uppgifna förhållanden redan vore medgifvet, befrias från all transitoafgift och magasinshyra, utom i det fall att godset verkligen magasinerades; samt att, i detta sistnämnda fall, transitoafgiften och magasinshyran måtte från hvardera af dessa afgifters nuvarande höga belopp af 6 öre för 20 skålpund, eller 1 kubikfot, nedsättas till ett (I) öre för samma qvantiteter.
Sammansatta Bevillnings- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, hvilket denna motion till behandling förehaft, har dervid ansett sig böra från Kongl. Generaltullstyrelsen inhemta upplysningar, dels huruvida och på hvad grund transitoafgift och magasinshyra hittills uppburits för utrikes ifrån kommande varor, som icke verkligen blifvit magasinerade, och för gods, som omlastats från fartyg till fartyg, samt huruvida Bi/i. till Ii.
5 Sami. 2 Afd. 5 lläft. 1 2 Sammans. Sevillu.- samt Allm. Besv.- och Ekon-Litsle.
Betänkande JLs 4. sådan omlastning kunde afgiftsfritt ega rum, dels ock af hvad skäl de afgifter, sorn för transitorörelsen vore stadgade, blifvit bestämda till ett belopp, som i vissa fall högst betydligt öfverstege den afgift, hvilken vore bestämd att utgå för varors uppläggning på nederlag, samt huruvida den af motionären äskade nedsättning till 1 öre för 20 skålpund eller 1 kubikfot kunde för transitogods medgifvas; Och har bemälda Styrelse i anledning deraf afgifvit skriftligt yttrande, hvars hufvudsakliga innehåll
Utskottet först ansett sig böra här i ett sammanhang meddela.
Ehuru gällande tullstadga både genom sjelfva benämningen »transitupplag» och genom den deråt gifna definition lätteligen kunde föranleda den uppfattning, som skulle upplag i magasin af transitogods utgöra sjelfva transitorättens väsende, vore, enligt General-tullstyrelsens åsigt, detta likväl ingalunda förhållandet.
Transitorätten bestode fasthellre deri, att inkommande utländskt gods kunde genom angifning till transitupplag på en gång ställas under tullverkets vård och förblifva tili egarens disposition, utan att vara underkastadt den undersökning eller,tullbehandling, som för utrönande af godsets beskaffenhet eljest egde rum.
I många, om icke de flesta fall, begagnades ock transitorätten, utan att godset intoges i något för transitupplag afsedt magasin.
Sålunda förfores ofta med gods, som inkomme öfver Malmö eller Göteborg, derifrån transiterade till Stockholm eller öfver Stockholm till Gefle eller Norrköping och slutligen på någon af dessa platser angåfves till direkt förtuilning eller nederlag, för hvilka fall godset då underkastades packhusbehandling, eller ock till återutförsel, då någon undersökning om godsets beskaffenhet icke förekomme.
De förmåner, transitorätten innebure, komme i alla dessa fall varuegaren till godo, utan att godset någonstädes inom landet varit intaget på transitmagasin, och tullverket hade likväl fått vidkännas samma journaliserings- och förpassnings-arbeten samt i många fall vida betydligare bevakningsomkostnader, än om godset i ankomstorten varit upplagdt i magasin och derifrån antingen förtullats eller reexporterats.
Transitogodset måste nemligen vid försändningar från en till annan ort inom landet förblifva under allmän bevakning, till förekommande af underslef, som kunde ega rum genom utbyte af kollyn eller genom den icke tullbehandlade varans spridande inom landet.