Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstolen att afgifva dess yttrande Öfver den Proposition till Rikets Ständer, sorn blifvit föreslagen, utan att någon inskränkning, i afseende på frågans omfattning, dervid blifvit gjord, anser jag det vara min underdåniga pligt, att framställa mina åsigter i ämnets hela vidd, till det afseende Kongl. Maj:t kan finna desamma förtjena.
Att tillägga en lägre
Domstols beslut någon gällande kraft, sedan detsamma afen högre blifvit upphäfvet, synes vara så uppenbarligen stridande mot en förnuftig Lagskipning, att, om ändamålet med de ifrågavarande Lastadganderna vore sådant, det skulle synas alldeles obegripligt, huruledes de någonsin kunna hafva blifvit antagna och godkände.
Men just detta tyckes mig ådagalägga, alt det motiv, som ledt i4 Bil. till K. M. Nådiga Propos.
No do, Lagstiftaren, måtte hafva varit något annat, och att detta således bör uppsökas och till sin riktighet granskas förr än Lagen ändras.
För min del har jag trott mig finna, att orsaken till föreskrifterna derom, att en Fullmägtig uti Banken eller RiksgäldsContoiret som af Svea Hof-Rätt blifvit dömd ovärdig att utöfva ett sådant förtroende, icke annorledes, än af Riks-Stånden sjelfve må insättas i utöfningen af det honom lemnade uppdrag, oansedt Hof-Rätlens beslut blifvit af Högste Domstolen ändradt, icke möjligen kunnat grunda sig på ett större förtroende till Hof-Rättens än till Högste
Domstol ns omdöme och rättvisa, utan att man antagit, det en person, emot hvilken förekommit sådana omständigheter, att HofRätten kunnat fälla honom, efter all sannolikhet, hade derigenom lidit så till sitt goda namn och rykte, att, ehvad utgången af sjelfva saken sedermera blefve, han borde tills vidare afhålla sig ifrån en befattning, som berodde på RiksStåndens förtroende.
Erfarenheten visar ofta, att, ehuru en anklagelse icke kan inför lagen så fullständigt ledas i bevis, att den anklagade kan åt saken fällas, hafva likväl under rättegången sådana omständigheter förekommit, som, imer eller mindre mon, i allmänhet bilda det omdöme, att den anklagade ändock verkligen varit brottslig; och då skiljaktighet i Dom - Bil. till K. M.
Bi'ullga Propo*. N. o 60. i5 sluten uppkommit om lians friande eller fällande, har detta merendels härrört af olika omdömen 0111 bevisningens fullständighet.
Grannlagenheten att icke bland Riks-Ståndens Fullmägtige skulle finnas någon, hvars goda namn och rykte vore uppenbarligen ifrågasatt, synes således vara enda motivet till Lagstadganderna; om denna grannlagenhet är öfverdrifven eller icke, torde vara en annan fråga, som nu ej behöfver undersökas.
Här torde den egentliga frågan vara, om Domaren, då han anser den anklagade personen obrottslig inför Lagen, äfven kan förklara honom berättigad att vara i åtnjutande af en annans förtroende, eller om icke detta bör bestämmas af den, som lemnar förtroendet.
Skulle Kongl. Maj:t finna nödigt meddela den allmänna föreskrift, att, i fall någon af de Embetsman, hvilkas bibehållande beror af Kongl. Maj:ts förtroende, blefve dömd från Embetet, han, fastän Domen sedermera af Högste Domstolen ändrades, likväl ej finge, utan Kongl. Maj:ts serskildta samtycke, å nyo inträda i Embetets utöfning, torde ingen kunna eller vilja sätta behörigheten af en sådan föreskrift i fråga.
Maj:ts aldrig hvilande uppmärksamhet och omtanka för Rikets väl gör visserligen en sådan allmän föreskrift öfverflödig; men då fråga nu är om persöner, hvilka bero af Riks-Ståndens för - >6 Bil. till K. M. Nådiga Propos. N. o tio. troende, torde det böra tagas i betraktande, att desse icke annorlunda än genom bestämda Lagar eller föreskrifter kunna emellan Riksdagarne utöfva någon rättighet i afseende på deras till penningeverkens förvaltande utsedde FullmägtigeJ och det är, såsom en utöfning af denna rättighet, de ifrågavarande stadganderna egentligen torde hafva tillkommit.
Det skulle dock kanhända synas mindre lämpligt, att de blifvit införde uti AnsvarighetS-Lagarne, hvarigenom de erhållit utseende af att tillägga Hof-Rätlens
Dom en större kraft än Högste Domstolens, och då Kongl. Maj;t anser nödigt att härom göra en framställning till Rikets Ständer, vågar jag för min del i underdånighet hemställa, om icke Kongl. Maj.‘t skulle täckas föreslå Rikets Ständer, att, jemte det stadganderne uti AnsVarighets-Lagarne blifva sådana det nu är föreslaget, Rikets Ständer skulle finna lämpligast att uti Instruclionen för deras Fullmägtige uti Banken och Riksgälds-Contoiret, eller på annat tjenligt sätt, meddela den föreskrift i afseende på en anklagad och dömd Fullmägtigs återinträdande i utöfningen af sin befattning, som med afseende på densammes grannlagenhet kan finnas nödig.
Anmäies i underdånighet.
In fidem Protocolli Carl M. Schönmeijr.
Bil. till K. M. Nådiga Propos. N.-o 60. 17 Utdrag af Protocollet öfver Justitia;-Ärenden, hållet inför Kongl.
Maj:t i Stats-Rädet å Stockholms Slott den 6 Martil 182g.
Närvä randel Justitiaa Stats-Ministeril II. E. Hr Grefve Gyllenborg. Stats-Ministern för Utrikes Ärendena H. E. Hr Grefve af Wetterstedt. Stats-Råden: H. E. Hr Grefve Rosenblad. H. E. Hr Grefve Löwenhjelm,.
Grefve af Ugglas. Justitise-Råden'.
Evelius.
Justi tire-Cancelleren Bergenschöld.
Hof-Caneelleren von Schulzenheim>
Re visionS-Secreteraren Thuring anmälte i underdånighet, att, sedan Kongl» Majit, på sätt Stats-Rådets Protocoll för den i3
587 anse den minsta bränningstid, hvarför någon bör ega att sig anmäla, af redan anförda skäl, böra bestämmas till en månad, hafva emellertid Rikets Ständer funnit sig böra för den mindre bemedlade medgifva den lindring, att skattens erläggande må fördelas i kortare terminer, och således beslutat, att afgift för bränvins-tillverkning skall erläggas förskottsvis och för minst en half månad i sender, men dock anmälan ske för en hel månad i sender.
Vid större bränneri, der skatten erlägges efter den uppmätta dagliga tillverkningen, kan denna ej på förhand så noga beräknas, att hon icke något öfver- eller understiger tillverkarens beräkning.
Om derför äfven det ringaste öfverskott utöfver det belopp, hvartill bränneri-egaren sig anmält, vore otillåtet, sä skulle han nödsakas att, af fruktan för lagöfverträdelse, tilltaga inmäskningen så knappt, att tillverkningen som oftast understege det anmälda qvantum, hvarför han i alla händelser måste erlägga skatt.
Billigheten kräfver derför att, till undvikande af en sådan förlust, ett remedium eller tillåtet öfverskott må, dock icke obegränsad!, medgifvas, hvars afverkning icke är lagbrott, men dock mot förhöjd skatt, så snart detta öfverskott går till ett betydligare belopp, så att det icke må blifva en fördel, att så tillställa, att öfverskott inträffar.
Rikets Ständer hafva derför beslutat, att afgift för öfverskott skall utgå med en Ijerdedels förhöjning, om öfverskottet stiger öfver en tiondedel af det tillverkningsbelopp, för hvilket anmälan skett och afgift blifvit förskottsvis erlagd, samt att öfverskotts-tillverkning, som med mer än en femtedel öfverstiger nämnda tillverknings-belopp, bränvins-tillverkare förbjudes.
Vid öfvergången från hittills gällande lagstiftning till verkställighet af ifrågavarande nya föreskrifter, hafva Rikets Ständer funnit åtskilliga jemkningar vara nödvändiga.
En sådan härledes af en billig omtanka för dem, som förut ega och användt redskap, hvilken något öfverstiger det för mindre bränneris redskap antagna maximimåttet, och hvars ändring eller afyttring redan första året kunde komma att ådraga honom kännbar kostnad och skada.
Rikets Ständer hafva således funnit att den, som år 1852 eller 1853 till bränvins-tillverkning begagnat enkel redskap af större pannerymd, än sorn i 7 §. af underdånigst bifogade författnings-förslag omförmäles, bör vara berättigad att med enkel redskap af högst 27 kannors pannerymd utan, eller högst 20 kannor med mäskvärmare, år 1855 i mindre bränneri tillverka bränvin; dock så, att den, hvars redskap under ettdera af de förstnämnda åren ej uppgått till 27 kannors rymd ulan, eller 20 kannors med mäskvärmare, icke må med större eller annorlunda beskaffad redskap, än han då begagnat, år 1855 tillverkningen utöfva.
Af hufvudsakligen samma skäl och emedan säkerligen en mängd gammal redskap af sämre konstruktion finnes, som, då de förbättringar i tillverkningen, hvilka af den högre skatten otvifvelaktig! skola framkallas, icke torde kunna så snart tillvägabringas, skulle blifva obrukbar eller endast med förlust kunna brukas, hafva Rikets Ständer ansett, att för bränvins-tillverkning i mindre bränneri under år 1855 afgiften skall utgå efter redskapens afverkningsförmåga, sålunda beräknad, att det under ett dygn tillverkade bränvin anses uppgå till tre fjerdedelar af pannerymden, dä redskap utan märkvärmare, och till lika belopp med pannerymden, då redskap med mäskvärmare begagnas.
1 enlighet med hvad E. K.
M:t i den nådiga Propositionen föreslagit, hafva Rikets Ständer funnit billigt, att, då, genom den nu åsyftade nya författning om bränvinsbränningen, en mängd enkel bränvins-redskap kommer att blifva obrukbar, denna redskap varder af Slals-verket inlöst.
Dä ett förut tillåtet bruk af en redskap förbjudes och redskapen derigenom göres oanvändbar, så fordrar billigheten jemväl, att egaren hålles skadeslös för en förlust, den han måste lida, då materialet icke kan hafva fullt 588 Expeditions-Vtskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 193. värde, »mea redskapen, om dess bruk förblifvit tillåtet, hade kunnat en längre tid vara lika brukbar, som en nj.
Sålunda är det icke nog, att metallens värde såsom sådan, eller efter hvad han skulle i handel gälla såsom material till annat ändamål, blifver fullt betaldt; för arbets-Iönen, som äfven ingår i redskapens värde, bör dessutom någon ersättning lemnäs.
Rikets Ständer anse derför böra stadgas, att enkel redskap, med eller utan mäskvärmare, skall, till de delar densamma utgöres af koppar eller malm, lör allmänna medel inlösas, med en liondedels förhöjning utöfver det värde af gammal koppar och malm, som Kongl. Maj:t bestämmer, inom tre månader efter det författningen trädt i verksamhet; börande alla de af koppar och malm förfärdigade delar af redskapen, eller panna, hatt, afkylningsredskap och mäskvärmare, efter skedd inlösning, göras till bränvins-tillverkning obrukbara.
Vidkommande tiden för denna lösens utbetalande samt af hvilka medel den bör utgå, m. m., komma Rikets Ständer att särskildt sig i underdånighet yttra.
Den tillåtelse, som tillverkare af ättika eller andra fabrikater, hvaruti bränvin eller genom bränvins-tillverkning uppkommande produkter ingå, förut haft att begagna bränvinsredskap, bar möjligen icke hittills föranledt missbruk eller försnillning; men bränvins-tillverkning för sådana ändamål bör icke vara från annan dylik tillverkning skiljd genom egna friheter, sedan en förhöjd skatt ökar frestelsen lili försnillning; och Rikets Ständer hafva således ansett den föreskrift nödig, att vid ätlike-beredning eller annan fabrikation bränvins-tillverknings-redskap icke får begagnas af den, som icke är till bränvins-tillverkning berättigad, eller under andra vilkor, än som för bränvins-tillverkning gällande äro.
I anseende till de missbruk, hvartill den rättighet föranledt, som blifvit åtskilige beviljad, alt idka bränvins-bränning för beredande af pressjäst, hafva Rikets Ständer funnit samma grundsats här böra gälla, som angående ofvannämnde fabrikationer är uttalad.
Ständer sålunda framställt hvad de ansett böra stadgas om rättigheten att tillverka bränvin, om beskaffenheten af de olika tillverkningarna, om tiden, beskattningsgrunden och skattens belopp, få Rikets Ständer äfven i underdånighet sig yttra angående sättet att kontrollera verkställigheten af föreskrifterna i dessa hänseenden och om ansvarsbestämmelserna för öfverträdeiser af vilkoren för bandteringen.
Då Rikets Ständer ansett det böra antagas att endast renadt bränvin, hvartill förnämligast bör räknas distilleradt, får till salu hållas, bör ock, enligt Rikets Ständers tanke, distilleringen icke underkastas sådana tvångsband, som göra densamma svår och dyr.
Rikets Ständer hafva således funnit bränvins-tillverkare i större bränneri böra tillåtas att, under vissa dagar af den tid, hvarunder han är lill bränvins-bränning berättigad, och i mindre bränneri under hela denna tid, utan särskild afgift omdistillera sin tillverkning, samt att bränvins-distiilering må under tid, då bränvins-tillverkning icke är tillåten, kunna i stad, såsom särskild näring, utöfvas med enkel redskap och utan annan afgift än den, som Bevillnings-förordningen för fabriksrörelse bestämmer.
Enär, oaktadt de kontroller, som kunna ligga i distillerings-redskapens inrättning och reglemenlariska föreskrifter derom, det ändock är att befara, det försök till missbruk och underslef skola kunna framkallas af den betydliga vinst, som tillverknings-skattens undansnillande erbjuder, hafva Rikets Ständer ansett en särskild bevakning genom tillsatta tillsyningsman icke kunna undvaras; men då tillsynen vid distilleringsverk likväl ej kan erfordra den ständiga närvaro eller så fullkomligt upplaga tiden, som kontrollen vid större bränneri, hafva Rikets Ständer antagit, att flera distil— leringsverk kunna ställas under uppsigt af en person. Expeditions-Vtskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 40 S. 589 Uli apotbekares distilleringsrätt hafva Rikets Ständer icke ansett någon väsentlig förändring böra vidtagas, liksom ej heller i fråga om bränvins rening utan eld eiler ånga.
Angående stämpling och justering af bränvins-lillverknings-redskap, hafva Rikets Ständer ej heljer trott några hufvudsakliga afvikelser nödiga från hvad nu gällande författning föreskrifver.
Deremot hafva Rikets Ständer ansett sig böra föreslå åtskilliga nya stadganden, som uti bifogade författningsförslag utgöra 4 Art. och angå skyldighet att, på vissa föreskrifna tider, anmäla ali bränvins-redskap, äfven om densamma icke begagnas.
Denna försigtighet blifver utan tvifvel nödvändig genom den större frestelse till missbruk, hvartill den ökade skatten föranleder, och med hänseende hvartill de kontrollerande myndigheterna behöfva ega den fullständigaste och tillförlitligaste kännedom om, hvilken till bränvins-tillverkning tjenlig redskap kan finnas i landet och hvar densamtna i hvarje ögonblick är att söka.
Å ena sidan har lagstiftningen att dervid undvika en så ömtålig undfallenhet för den enskildes beqvämlighet, att kontrollens säkerhet äfvenlvras, men å den andra en alltför mycket störande och småaktig forskning i den enskildes tillhörigheter; och Rikets
Ständer hafva uti det föreslagna sökt afväga dessa båda svårigheter mot hvarandra så noga, som möjligt.
I fråga om redskaps försegling har den nu gällande författningen blifvit hufvudsakligen följd, utom hvad angår det insättande i allmänt förvar, som i stället för förseglingen hitintills varit medgifvet.
Rikets Ständer hafva ansett sig böra föreslå borttagande af detta medgifvande derför, att mångenstädes icke finnes något säkert offentligt förvaringsrum, hvarför den lättnad eller trygghet, som dermed afses, icke kan blifva allmän för hela riket, och att det allmänna skulle ikläda sig för den enskildes egendom en ansvarighet, som kan blifva betungande.
Hvad 6 Ari. af förslaget till författning innehåller är i det föregående hufvud sakligen moliveradt.
Likasom, enligt hvad Rikets Ständer sökt visa, något öfverskott i- den dagliga tillverkningen bör vid större bränneri kunna få inträffa, utan att anses såsom lagöfverträdelse, så bör äfven en anmälningen understigande tillverkning berättiga till återbekommande af erlagd skatt, dock icke till obestämdt belopp i någotdera fallet.
Detta synes vara en gifven följd af tillverkningssättets natur och omöjligheten för tillverkaren att på förhand noga beräkna produktens mängd.
Kronan bör för ogulden skatt ega panträtt till all den redskap, som för tillverkningen begagnas, och till den produkt, som på stället förefinnes, torde vara på goda skäl gtundadt.
Det vigtigaste nya, som måste införas, för alt sätta i verksamhet det beskattnings- och kontrolierings-system, Rikets Ständer ansett böra stadgas för den större bränvins-tillverkningen, är anställandet af kontrollörer, hvilka skola öfvervaka, att hvad ' som tillverkas bl i iver lill mängd riktigt utrönt, så att intet kan undandragas skatt.
Rikets Ständer hafva härvid icke afsett, alt desse kontrollörer skulle blifva en ständig embetsmanna-korps.
En sådan kan icke komma i fråga för en tjenstgöring af två månader bland tolf; och någon annan tjenstebefattning, som ovilkorlig! sammanhängde med denna och vöre så ställd, att hon sysselsatte sin innehafvare just jemnt de återstående tio månaderne, är äfven svårt att tänka sig.
Rikets Ständer hafva sålunda föreställt sig, att desse kontrollörer böra särskildt antagas för hvarje års bränningstermin, och alt befattningen icke sammanblandas med eller ingriper uti den allmänna bevakningen af denna författnings eller andra lagars och författningars efterlefnad.
Då sålunda embets- och tjenstemän, likasom andre tillförlitlige personer, kunna få ett dylikt tillfälligt uppdrag, bör det deremot icke lemnäs åt sådane, hvilka förut, såsom liskaler, kronobetjente eller dylike, hafva det allmänna inseendet öfver lagars efterlefnad; och å andra sidan torde böra antagas, att kontrollörerne icke erhålla något an - 590 Expeditions-Utskoltels Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o I9S. nät uppdrag, t. ex. att efterforska lönbränning, försnillning vid mindre bränneri, o. s. v. Nödvändigheten af den särskilde kontrollörens oafbrutna vistande vid det honom anvisade bränneri gör, att han icke kan medhinna någon annan befattning; och en sådan skalle blott afvända hans uppmärksamhet från det egentliga föremålet för hans vaksamhet.
Att helt och hållet lita på hvarje särskild kontrollör torde vara mindre försigtigt, och Rikets Ständer hafva derför ansett ytterligare kontroller öfver och bredvid dem böra föranstaltas, så vidt görligt är.
En sådan ytterligare kontroll är, att hvarje uppmätning sker i vittnens närvaro; och af lagförslaget synes, huru Rikets
Ständer ansett dessa vittnens tillkallande och aflöning böra ställas.
Det blifver dessutom nödvändigt, att de vid brännerierna stationerade kontrollörer stå under uppsigt och befäl af Öfver-kontrollörer, som under bränningstiden, hvar inom sitt distrikt, kringresa, för att på obestämda tider inspektera brännerierna, granska brännings-journalerna, öfvervara uppmätningar, o. s. v. Dessa embetsman hafva en så maktpåliggande och ansvarsfull befattning, att Rikets Ständer anse dem böra af E. K.
M:t utnämnas och ega en föreningspunkt och öfverstyrelse uti något allmänt embetsverk, hvars bestämmande Rikets Ständer i underdånighet öfverlemna till E. K.
M:ts nådiga bepröfvande.
Beträffande de för kontrollen af bränvins-tillverkningen erforderliga kostnader, hafva Rikets Ständer beslutat att desamma må, inom hvarje län, ulanordnas af den inflytande afgiften för bränvins-tillverkningen, på sätt E. K. M:t i öfrigt härom täckes i nåder förordna.
Jemväl hafva Rikets Ständer beslutat, att, af den från 1855 års början, intill slutet af det år, under hvars lopp ny bevillning blifver af Rikets Ständer fastställd, inflytande skatt för bränvins-tillverkning, 1- procent eller två af tusen ställas till E. K.
M:ts disposition, att användas till vedergällning åt de Kronans embets- och tjenstemän, hvilka skola debitera ocb redovisa afgifterna för bränvins-tillverkning.
I afseende å den från fordna lagstiftningen i detta ämne uti de flesta fall afvikande bestämningen af böter, som Rikets Ständer föreslagit, så ock af den straffart, till hvilken dessa ansetts böra förvandlas, få Rikets Ständer underdånigst anföra, att då, i följd af den höga beskattningen, försöken att kringgå lagen sannolikt skola mångfaldigas, lärer något verksammare korrektif häremot än skärpta straffbestämmelser icke för närvarande vara att finna.
Men jemte det Rikets Ständer således i allmänhet föreslagit betydligt höjda böter, hafva Rikets Ständer ansett bötesbeloppen böra ställas i möjligaste noggranna förhållande till den fördel öfverträdaren söker bereda sig.
Rikets Ständer hafva derför öfver allt, der så kunnat ske, lagt den åsyftade skatteförsnillningen till grund för böternas bestämmande.
Der detta ej kunnat ega rum, hafva Rikets Ständer, pä det att straffet må kunna, om möjligt, ställas i rättvist förhållande till förbrytelsens storlek och beskaffenhet, lemnat domaren latitud för straffmätning, dock inom bestämda gränser.
1 fråga åter om böternas förvandling balva Rikets Ständer funnit den hittills använda slraffarten, enkelt fängelse, vara af alltför lindrig beskaffenhet, för att det dermed åsyftade ändamålet skulle kunna vinnas.
Den allmännast i lag tillämpade, fängelse vid vatten och bröd, vore här alldeles icke användbar efter den skala eller tabell, sorn Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 innehåller; ty då böterna, relativt till dem, för hvilka berörde tabell är afpassad, äro ojemförligt höga, så skulle i de flesta läll endast högsta kroppsplikt försona öfverträdelse!-, som i både sin beskaffenhet och storlek vore från hvarandra vidt åtskiljda.
Att åter uppgöra en ny straffskala, der dessa olägenheter voro undanröjda, förde till andra, de förstnämnda motsatta.
Expedilions-Utskoltets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 195 591 Ville man nemligen lala de högsta förmodade, ja, till och med endast de högre bötesbeloppen svara emot det högsta tillåtna dagantalet för straffet, så skulle ett proportionerlig! nedgående i skalan leda derhän, att äfven temligen höga böter försonades med det mihsta dagantalet.
Kroppsstraffets afskräckande egenskap vore derigenom födoråd, och sannolikt skulle i de flesta fall, eller så ofta möjligt blefve att göra tillgången lill böternas gäldande för exekutorn oåtkomlig, lagöfverträdaren föredraga kropps-straffet.
Den nja straff-art, straff-arbete, Rikets Ständer föreslagit, kan i sin tillämpning innehålla erforderlig skärpa och medgifver, ulan men för helsan, den utsträckning till tiden, som öfverträdelserna i qvanlilativt hänseende påkalla, och uppfjller derföre, efter Rikets Ständers åsigt, hvad i straffet sökes.
Hvilket allt Rikets Ständer få i underdånighet anmäla, med anhållan att E. K.
M:t täcktes i nåder godkänna bilagde förslag till förordning angående vilkoren för bränvins tillverkning, samt låta utfärda dels Författning i ämnet, att gälla till allmän efterrättelse från och med 1855 års ingång, dels den särskilda Ordnings-stadga för större brännerier, som i det underdåniga förslaget omförmäles.
Förslag till Förordning ungående vilkoren för brunvins tillverkning. 1 Ari.
Om rättighet till bränvins tillverkning och liden för dess utöfning. §• 1.
Bränvin må, på landet och i stad, tillverkas af en hvar, som antingen är, enligt författningarna, berättigad att idka fabriksrörelse eller ock eger eiler innehar i mantal satt eller särskildt skattlagd jord.
Öfverståthållare, Underståthållare, Landshöfding, Landssekreterare, Landskamrerare, Kronofogde, Länsman, Lands- eller Stadsfiskal, polistjenslernan, domare på landet, Borgmästare eller annan magistratsperson i stad, ecklesiastik embets- eller tjensteman, kyrkobetjent, folkskolelärare, i tjenst varande eller praktiserande läkare, justerare af bränvins-tillverknings-redskap, bränneri-kontrollör eller tillsyningsman, så ock i allmänhet embets- eller tjensteman, som, lill följd af sin innehafvande befattning, kan komma att deltaga i beslut om bränvins tillverkning eller kontroll derå, må dock icke befatta sig med dylik tillverkning, der han ej år 1852 eller 1853 sådan idkat, i hvilket fall han å den egendom, hvarå tillverkningen då idkades, får intill 1857 års slut densamma fortsätta. 592 Fxpedilions-Utskoltets Förslag till underd.
Å ecklesiastika, civila och militära boställen, så ock å annan Kronans jord, som ej med stadgad åborätt besittes, vare bränvins tillverkning förbuden; dock varde den, som vid denna författnings kungörande, på grund af kontrakt med Kronan, vederbörande myndighet, korporation eller boställsinnehafvare, såsom brukare eller arrendator sådan jord innehar, vid den honom i dylik egenskap då tillkommande tiilverkningsrätt bibehållen, så länge kontraktet gäller.
Bränvins tillverkning skall, så framt ej högst vigtiga omständigheter föranleda dess inställande, vara tillåten under två månader af året, nemligen från och med den 15 Oktober intill den 15 November samt från och med den 15 November intill den 15 December.