Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En alltför bjärt kulör är ofta vågad, särskildt den granna gula, som likväl kan vara af en säll- spord effekt, om den harmonierar med möblerna, Grönt bladverk och blommor i rödt, skarla- kansrödt, skärt, hvitt bibehålla sina färger på ett utmärkt sätt vid artificiell belysning, under det blommor i blått och gult förlora mycket af sitt utseende.
Mängden af bladverk.
Ofta tyckas buketterna, oaktadt blommornas prakt, tunga.
Detta fel här- leder sig förnämligast af bristen på grönt.
Man bör aldrig försumma att låta blommorna följas af en mängd af fina blad, så att de framträda på en grön bakgrund.
Men detta bladverk bör då ock vara så smakfullt, att det passar i bu- kett; om så ej är fallet, sätter man i stället orm- bunkar eller gräs.
Det gröna kommer blommornas skönhet att framträda, men bladen skola ej blott ha den önskade färgen, utan de böra passa väl tillsam- mans med den blomma de åtfölja.
Motsatsen mellan färgerna.
Smak och artistisk uppfattning hos den person, som sätter ihop en bukett, visa sig i synnerhet vid valet af kulör- motsatserna.
De vackraste sammansättningarna äro antingen enfärgade eller med skiftningar af samma kulör eller ock endast bildade af två färger: gult och blått eller violblått, rödt och hvitt.
Följande regler torde kunna beaktas: JSoitt passar till alla kulörer.
Skärt till klarblått, hvitt, violett och mörkrödt, men ej till eldrödt eller kopparrödt.
Rödt passar till hvitt, gult och orangebrnnt.
Klarblått till skärt, gult och hvitt.
Mörkblått till hvitt och gult.
Violett till hvitt och gult.
Gult till rödt, blått och violett.
Bukettens lediga och smakfulla form.
Allt un- der det man iakttar dessa motsatser mellan färg- erna, får man ock så mycket som möjligt efter- sträfva formernas motsats genom att förena de
IDUN 1898 lätta blommorna med de stora, blommor i ax med klotrunda blommor, liljor med tulpanernas rena former.
Vidare ger man ett naturligt utseende åt en bukett genom att så mycket som möjligt bibe- hålla hvarje blommas naturliga hållning och ge- nom att undvika att blommorna vidröra hvar- andra.
Hvar och en bör vara skild från sin granne och från det gröna, så att ljuset fritt kan spela mellan dem.
Höjden hos en blomsterkorg skall så mycket som möjligt förminskas från midten utåt kan- terna, dock ej så att minskningen märks.
Här och där afbrytes regelbundenheten, om den finns, af en till hälften utsprucken blomma, en knopp eller något grönt, som höjer sig öfver de andra blommorna.
De stora bandrosetterna äro af utmärkt verkan, men valet af färg fordrar en mycket fin smak och en fullkomlig kännedom om de resultat, som ernås genom färgmotsatserna.
Om de följa dessa råd, komma nu snart våra läsarinnor att handhafva blommor som en målare sina färger och att ernå sammansättningar, som bära den personliga smakens prägel.
* £ n gräsänklings pinofiistoria.
En g r å sommarstämningsbild från 1898.
Af Henrik Wranér.
en långa, onordiska, skridskoomöjliga vintern släpar sig fram som en snigel, och barnen bli bleka som sillmjölkar.
Och far skrifver bittida och sent lite här och lite där för att få lite i dem och lite på dem, och mor, hemmets lilla tomte, får de stora, blå ögonen matta och skådar dröm- mande ut öfver den lilla remsa landskap, som syns söderut.
Han ser det nog.
Och så får hon bref från gamle far, patri- arken i det lilla skånska herdetjället.
Och han vill så gärna i sitt lifs höst under som- maren se lilla » Signe Mjölkabytta » och » Helge Skränfock » nere hos sig.
Liksom deras mamma och pappa.
Men si, pappa måste sköta Europas öden i någon tidning, och det kan behöfvas, se- dan Gladstone är död och Bismarck följt honom efter.
Så att » när det regnar gröt, har far ingen slef », som det så sant heter.
Men m o r?
Ja, hon läser och hon fun- derar.
Och så kommer hon en majkväll och lägger sitt lilla kära hufvud på vänstra sidan af fars väst och så säger hon: — Du, far, d u u?
Tror du inte att det skulle göra ungarne godt att få rusta om i den gamla parken där nere?
D u u?
Och far, som en hel månad » luktat lun- tan », suckar och säger det stora, viktiga ordet: — Joho, du lillkäring!
— Men, säger mor, hur ska du, gamle hustyrann, kunna reda dig på egen h a n d?
Och då suckar far en gång till.
Men hur han suckar, så fara de i tidens fullbordan - — se, han håller så mycket af den käringen och de otäcka bytingarna, som gudskelof brås på mor, hvad » syna- mentet » beträffar, och som således en gång kunna ha hopp att bli lyckligt gifta.
Far har följt dem till Centralen och så går han hem.
Det är så märkvärdigt tyst, och han gläder sig öfver att riktigt få vara i fred.
I morgon ska inte Helges klackar väcka honom och ingen näsvis pojkarackare komma och dra honom i morrhåren och säga: — Far, nu har Signe redan varit nere på » rökeriet » och köpt salt kött till fru- kosten.
Men — är det inte märkvärdigt?
Han kan inte somna, farsgubben!
Det är så förfärligt tyst!
Och inga små lugna andetag från de nätta järnsängarne!
Och inte den fagra bilden af den trogna älsklingen på den spetsprydda kudden i bädden bredvid!
Jaha, bevars!
Nog är det lugnt, alltid.
D ' ä säkert.
Mycket lugnt.
Och eftersom råttorna alltid dansa på bordet, när katten är borta, så tänder han först en lampa och sedan en cigarr, och så lägger han sig och röker — på fullt allvar — röker i sängkammaren.
Och kän- ner sig som friherre.
Aåh!
Och så tar han några nummer af » Idun » — han hinner j u aldrig annars läsa den riktigt.
Men det är j u mors tidning, och han tycker det liksom ändå är som en fläkt af das ewig-iveibliche, och han lägger dem på mors kudde, där hennes lilla, ofta kyssta mun annars i drömmar småler i nattlig stillhet.
Men inte kan han somna — » Idun » söfver inte.
Och så vakna alla minnen.
Och klockan slår — timme efter timme.
Hon blir 5 — han vakar än.
Så stiger han upp och » går ut och går ».
I många timmar.
Ut på landet söder o m Skanstull.
Och så går han hem.
Kokar kaffe — ty det kan han.
Riktigt bra — ifrån sin studenttid.
Springer på » magasinet » efter grädde.
Här ska festas!
Och så billigt här ska lefvas!!!
Huspinan » Maja Lisa » har fått permission.
Herre G u d!
Inte ska här skuras på tre månader!
Hurra!!!
Tjyf- ' vingen hvad nya potatis ä dyra!
Märkvärdigt att kaffet inte smakar!
Men regelrätt är det kokt.
Vi ska se i Hagdahl, om vi kunna hitta på något piffigt till fru- kost!
Ja, j a men!
Och han dukar och gör fint.
Och ska moja sig.
Det smakar inte riktigt.
Han pro- menerar och vattnar blommorna, främst Aralian.
T y den man, som under somma- maren inte sköter mors blommor, tänker inte riktigt varmt på mor.
Så går han på sin tidningsbyrå.
Och se ' n äter han mid- dag.
Och på kvällen träffar han gamle vännen Viktor, som är ungkarl och har stått fadder åt lille Helge.
Och så talas där om gamla historier och kvällen går.
Så är han hemma igen.
Så tyst!
Bevars väl!
I kväll är det inte roligt att röka i helge- domen.
Ingen sömn i kväll heller!
Med ens har han gåtans lösning: han saknar det lilla trippe-trippe-tripp!
de små gula skorna — som ha väckt honom så tidt och så ofta kommit honom att tappa tråden, då han suttit och diktat — — — Trippe-trippe-tripp!
Han känner sig som en brottsling.
Det var en morgonkvist för två månader se ' n.
Och Topelius var död och som så många andra skulle far också skrifva om honom, och det skulle bli till en ny sommarkostym åt lille » Helge Skränfock » — så långt det räckte.
Och han skref, så gåspennan vardt glödröd.
Så kom det: — Trippe-trippe-tripp!
Och den lille sa: — Hvarför har inte far pussat lille Helge i dag?
261 Och den störde pennfäktaren sa ' otåligt: — Gå ut!
Du ser väl far har inte tid.
Hör du, mor, du får hålla dem inne, när jag har brådt.
Då gick lille Helge till mor och så sa ' han: — Dä ' ä ' inte riktigt pappa!
Och den synen står för enslingen nu, och han ville gråta.
Åh, hvad han ska pussa den pojken, när de kommit tillbaka!
Tre månader!!!
Han släcker.
Men somnar inte.
Och slumrar han in tio minuter, så drömmer han och vaknar med kallsvett på pannan.
Han är alldeles ensam i det stora huset: alla bo på landet.
Alla de 18 familjerna!
Om — om — han skulle bli sjuk!
Han skulle kunna ligga där och dö — tambur- dörren är låst — ingen kan komma in — ingen skulle söka honom.
På tidningen skulle de tro, att han fått något förhinder — åh!
Hans döda mull skulle kunna ligga där en hel vecka!
Mor skulle ingenting ana.
Han skyndar sig att tända — • natten är inte längre tyst.
Det tisslar och tasslar!
Har han i allo fyllt sina förpliktelser?
Har han gjort allt hvad han kunnat och bort göra för sina kära?
Och så hör han.
Trippe-trippe-tripp!
Åh, att inte kunna få gå bort och kyssa den där pojkmunnen!
Att det ska vara så långt mellan Stockholm och Skåne!
Det borde aldrig finnas annat än små konunga- riken!
Med ens slår honom en ännu förfärligare tanke än skräcken för att dö ensam om — —.
Om någon af hans raringar där nere.
Mor, som i så många år väntade på den andra ringen af den fattige skriftställaren — om hon — — Han springer opp.
Han känner det, som om världen vore i färd med att förgås!
Eller någon af de små!
» Mjölkabyttan », som redan kan så många psalmer och hälften af fars glada student- sånger, redan är mors hjälpreda i hushål- let och har räddat en annan sjuåring att bli öfverkörd af en » rockahjulsgumperska », hon, som har lärt lille Helge hans afton- bön — — — — — Eller den lille, som har varit så bråkig, allt sedan han först skådade denna usla planet.
Det var han som alltid — — — Trippe-trippe-tripp!
Han känner med en förlamande klarhet, att om någon af dem skulle gå bort och han ej fått se dem, ej säga dem, att han aldrig kunnat visa dem, hur mycket han älskar dem, så — ja, där vågar han ej tänka tanken ut.
Och så går han till skrifbordet, tar ett af brefkorten och skrifver.
» Mor!
Kom, ty annars kan en själ gå förlorad.
Men kom strax! » Och så kan han få en timmes sömn.
I fem minuters portioner.
På morgonen ser han om igen på bref- kortet.
Funderar.
Vandrar med händerna i västhålen.
Och när han så tänkt länge på den långa resan och hur väl mor och ungarne behöfde andas landtluft, så tog han brefkortet och låste ner det i det lilla skrinet, där han bevarar mors och sina, kanske en smula svärmiska bref från för- lofningstiden.
D. v. s. för vår prosaiska ungdom.
262 IDUN 1898 som jag vill hafva fram och som jag vet må finnas i den, för att den skall blifva förstådd, som den bör, och för att den skall passa in i karaktären — — — Men så händer det lika ofta (som att det all- deles misslyckas) att jag på spelaftonen plötsligt får en lycklig inspiration och replikerna kunna slå ned och med ens taga fart med en verv och ett lif, som jag själf blir helt öfverraskad af och som tar publiken med storm.
Ja, sådana ögon- blick äro för en skådespelare en stor hänryck- ning; man känner sig så obeskrifligt glad och väl till mods; glömd är all strid och allt arbete, löst hvarje tvifvel; man njuter den underbara konsten i rikt mått. » Och slutet på denna bergspredikan om konstens hänryckande makt ligger i hennes polemik mot påståendet, att skådespelarens konst är ringare, därför att den blott njutes för ögonblicket och därför lätt glömmes.
Hon talar om att skåde- spelaren icke efterlämnar något sj^nligt minnes- märke som målare och bildhuggare.
Så vill man fråndöma honom samma betydelse som andra konstnärer.
Men hon kan icke gå in på denna rangordning.
Låt vara att de andras verk stå där till förhärligande af deras namn för efter- världen.
För henne är skådespelarens konst dock den rikaste.
» Vi kunna dagligen gifva nya gestalter med ande, kött och blod, som ögonblickligt lägga be- slag på människorna med långt större verkan än ett dödt konstverk.
Det är dock väl intet i värl- den, som på det sättet kan tala till hjärtat som en förädlad, stor och fullkomlig människa.
En människoröst, som går till hjärtat, vare sig i sång eller tal, är ju det fullkomligaste och kan efter- lämna intryck, som man aldrig glömmer.
Vi kunna alltså, under den kortare eller längre tid, det är oss förunnadt att verka, njuta vår konst Slutligen några ord om hennes uppfattning af mera tillsammans med den generation, som lef- Tänk, hvad den trinde, hederlige, glade konsten, som skola vara nog att bevisa, att det ver med oss. » komministern ska bli flat, när han får detta finns allvar på djupet hos denna glödande konst- Rätt så, fru Wolff!
Ni kämpar just för den sak, nummer af » Idun ».
För han har den.
närsnatur, om hon också skimrar i alla regnbå- hvarje äkta konstnär kämpar för: all konsts lika- Att j a g opraktiske bläcksuddare har kun- gens färger — måhända skulle man också kunna berättigande.
För min del tror jag just, som ni nat ha samma idé som en småländing!
Och säga med bibehållande af bilden, att just gläd- säger, ati det personliga intryckets minne är det jens skimrande regnbågsspel i andligt afseende största och att eftervärldens minne icke är myc- innan j a g fick hans bref!
Man ä inte så är en borgen för det gamla löftet att icke syn- ket att hålla på.
Hvad en bok beträffar, skrattar dum ändå!
dens flod skall fördränka jorden.
man nästan, om någon efter tio år vill upplifva Det är gifvet, att en person, hvilken likt fru dess hågkomst, och hvad en bildstod på våra * Wolff har gett sin personlighet i sin konst, ej offentliga platser vidkommer — om jag rycker en går omkring och söker efter sitt intryck af rollen.
af de med mig promenerande i armen och säger Det måste till en stor grad gifvas henne och alla honom, att han skall se på det eller det, så sva- rar han otåligt: skynda på, folk tittar på oss!
€ n norsk skådespelerskas lij, andra verkliga konstnärer medels uppenbarelse Men det måste jag erkänna, att scenens ungdom- eller genom intuition, som det på finare konst närsspråk kallas.
Famlandet, ja, till och med liga och lifsfriska gestalter ge gubbarnas ansikte skildradt af henne själ /.
den inre röstens tystnad angående rollen är här- färg, när de tala om dem, och jag glömmer al- vidlag icke uteslutet, och utan » grepp- » på rollen drig en mycket gammal teaterhabitué, när han Ett referat för Idun af Hellen Lindgren.
blir just den store konstnären eller konstnärinnan för många år sedan beskref Emelie Högqvist.
— och det med rätt, med afseende på den rollen — Han var en konstkännare, det är sant, men han (Forts. o.
ofta modlös.
Den äkta artisten kan då känna, var i vanliga fall så blaserad, som konstkännare pläga vara.
Men hade hon i sin graf kunnat Hennes man, den danske skådespelaren Wolff, att han här kommer till korta-, ty han kommer höra honom då, hade hon troligen gjutit glädje- spelade förnämligast världsmannaroller och tyckes ej blott att stå under sig själf, utan att stå un- tårar, och hade jag blott kunnat stenograf !.
ha varit ett upplyst, genombildadt konstnärsför- der hvarje begåfvad medelmåtta med studier och stånd, som mera ägde den gedigna bildningens intelligens.
Den insiktsfulla teaterledaren bör i Jag har redan förut vid ett annat tillfälle på- finhet och skarpsinne än den rena stämningens sådant fall i det längsta vidmakthålla, att » rollen pekad, huru kännbar bristen för oss svenskar är passar », men han bör icke påtvinga den.
Det inspiration.
Detta äktenskap blef enligt lagen på verkligt memoarartadt stoff.
Det skedde äpro- om motsatsernas trefnad i ett äktenskap icke kan alltför väl hända, att en af dessa, som på pos den ypperliga biografi af Runeberg, som under konstnärsspråket kallas utiliteter och hvilkas de- blott lyckligt, men för bägge en skola för lifvet.
de sista åren utgifvits af J.
E. Strömborg.
Inom Vid hans sida fördjupades hennes konstnärs- finition vi nyss gifvit, mycket bättre utför den kort ärnar jag i Ord och bild framlägga exempel ifrågavande uppgiften, och dessa sekundära kraf- sträfvan, och hon blef för honom en maka med från den klassiska biografin öfver Fredrika Bre- alla dessa dygder, som framför allt benämnas ters betydelse för all teaterverksamhet är minst rjaer, utgifven på svenskt förlag (Norstedt och husliga.
När han nedlades på sin långvariga lika stor som de s. k. stjärnornas.
söners), att det verkligen går an att söka väcka sjukbädd och under förfärliga kräftplågor genom- Det skulle här föra mig för långt att öfver- svenskars intresse för memoarlitteratur.
Det be- lefde sin sista tid, då fick hennes kärlek genom- tyga tviflarna om makten af konstens magi synnerligaste är blott, att våra storheter från i gå sitt stora prof, men hon genomgick det så, att på nytt föda och väcka nya krafter hos en går aldrig falla på idén att på ett friskt och an- som blott den älskande naturen kan kämpa mot impressionibel natur.
Min önskan är för när- språkslöst sätt berätta sina minnen.
Tänk om skuggor, som äro nästan öfvermänskligt svåra varande blott att ge läsaren en föreställning om t. ex. Edv.
Bäckström eller Ludvig Norman, bägge att genomvandra, och det är den ädla kvinnan, den möda, den ansträngning och den födslovånda, stilister af första rang, gett oss ett arbete af denna som talar ur anteckningarna om dessa lidandets det ofta kostar den äkta konstnären att bli sin art. Fru Lucie Wolffs bok har mottagits med år, förljufvade för dem bägge däraf, att afskedets rolls förtrogne, kanske kunde man till och med allmän förtjusning, och hela den samtida littera- smärta blott ännu fastare sammanknöt bandet, säga dess älskare och dess älskarinna, och om turen vittnar om böjelsen för enkelt berättade, som hittills förenat dem.
Om hennes ångest detta ger oss fru Lucie en lefvande föreställning personliga lefnadsminnen.
Men ett oundgängligt under dessa år kan man få en föreställning af genom de vältaliga och ödmjuka ord, hon uttalar villkor är — anspråkslöshet.
följande: om sitt eget arbete och sin egen förtviflan vid, $, » Ofta, till och med när Wolff icke var sjuk, en roll, som i förstone ger henne blott ett för- kunde jag väcka honom midt i natten, emedan stånds-, men intet känslointryck.
Hon säger följande: jag hade drömt, att han var död.
Min kära vän- » Jag vet att jag ofta slungat rollen i väggen inna, den älskvärda och begåfvade fru telegraf- direktör Nielsen, bannade flere gånger upp mig i ren förtviflan, därför att jag icke kunde få fram * för detta och sade, att jag icke fick vara så exal- den bild, jag såg framför mig * När jag genom- terad.
Kanske hade Gud lagt den ångesten på läser min roll, ser jag nästan ögonblickligt den et vackraste och det allra bästa mig, sade hon, för att vänja mig vid den tanken, karaktär och person, som skall framställas; men af allt jag vet, att jag snart skulle mista Wolff, ty man har icke härnäst kommer det sätt, hvarpå jag skall säga det är ett hem, som har byggts i kärlek tillåtelse att på det sättet binda sig vid en män- mina repliker.
Ja, här stannar jag ofta i stöpet.
och trofasthet.
niska, hur mycket man också håller af honom. » Jag känner så tydligt, huru det skall sägas, men Ett Eden inne bland björkestammar Fortsättningen om fru Nielsen är lika intres- jag kan upprepa en och samma replik tio, ja och skärblek ljung, sant, men det är nödvändigt att spara utrymmet.
tjugu gånger och dock ej få fram af den det, ett litet rike, där hon är drottning En lång tid afhöll hon sig efter hans död från och han är kung — * Kursiveringen är artikelförfattarens.
teatern, men när hon återgick dit, var det åter- igen känslan af teatern som ett lifsmål och en plikt och hennes naturliga infattning, som för- mådde henne att upptaga den mantel, som ingen under hennes bortavaro förmått upptaga, den ung- domsvarma soliga natur, som alltid hade bragt publiken i extas och äfven gjorde det nu.
Vi, som genom en trång reflexions och en försiktig kritiks inskränkning ha satt hand- klofvar på den äkta naturfriskheten, vi, som ha drifvit komikens glada barn med deras sprud- lande äfventyrslynne som en annan Ismael ut i öknen att förgås, vi hafva godt af att höra, huru detta vårt styfbarn, som vi allt fortfarande, ehuru P.
Och just s o m j a g ska gå på p o - förstulet och i smyg älska, ännu i våra dagar sten med det här och sända det till » I d u n », kan lefva och frodas, och därför höra vi med får j a g ett bref från min gamle skolkam- vemodig glädje berättelsen om, huru Lucie Wolff alltjämt förblifver Bergenstösen — pojkflickan rat och trätobroder.
Och det lyder s å: hos henne dör aldrig.
I » Kjsarlighed uden Ström- » Om du inte vore den samma omöjliga, per » hände det sålunda en gång.
såsom hon be- opraktiska idealist som du var, redan när rättar, att Abelsted satte peruken bakvändt, så vi två svulto och fröso samman i Kristian- att piskan hängde ned öfver näsan i stället för nedåt nacken.
» Jag måste gå ifrån scenen, då stad, så skulle du inte som i förgår gå och jag icke kunde tala för skratt. » voja o c h åbäka dig om, hur du saknar de » Till och med om man hade sagt: nu slår jag dina.
Utan du skulle ta och skrifva en ihjäl dig, hade jag skrattat i alla fall.
I den nätt bit om det i » I d u n », så fruarna finge sista scenen, där jag ligger på golfvet, kom skrat- klart för sig, hur högt vi sätta d e m och tet igen på mig, så att Johannes Bruns hufvud, hur vi aldrig kunna vara lyckliga dem för- som låg på mitt bröst, hoppade upp och ned som en-boll, hvaröfver han blef alldeles rasande.
utan.
Och det skulle fröjda flickorna också.
Också känner man, att Björnson har rätt, när För de vilja bli fruar.
Det vill åtminstone han i en prolog till en festföreställning till hen- min lilla Gerda.
Och när du så hade fått nes ära låter henne säga: honoraret, så reste du ner till d e m o c h Mit unge, värme blod pussade hela konkarongen, ja, d. v.
s. mor i rollerne rumsterte, jeg tror, jeg knapt förstod och ungarne.
at digteren sufflerte.
De ä hvad j a g skulle göra, ser du!
* * Carl Gustaf Emil. » Och därför ska mor ha det brefkortet på sin silfverbröllopsdag.
Då ska hon också få veta, huru mycket det ligger i det bref- kortets få rader.
Uti » Idun » ska hon inte få läsa dess förhistoria, ty j a g ska g ö m m a numret för henne, när hon kommit igen hit till sin grånade gamle gubbe.
Jag ska skylla på posten — det är så bekvämt.
Och så ä brefbärarne så många, så ingen behöfver ta det åt sig.
Det Vackraste 2) —
I DU N 1898 Så skref jag en gång i vårtid, och så skrifver jag nu åter, ty nyss har jag skå- dat in i en sådan liten fristad, skådat därin i dröm och längtan.
O m du visste, min vän, hvad där var varmt och hägnadt!
Lyckan täljde sin gamla saga — » es ist eine alte Geschichte, doch bleibt sie immer neu » — jag lyddes, lyddes, tills stora, tunga tårar fyllde ögat.
Dörrarna till detta väna hem stodo öppna, solljuset där inifrån fick fritt strömma ut.
Det finnes så många där ute, som så väl behöfva en glimt af lycka och glädje, som behöfva få känna en fläkt från blommet och fägringen där inne i lyckans boningar — — så många, som aldrig få erfara hvad det vill säga att kalla ett sådant hem sitt, ett sådant hem, där tanke möter så vackert tanke i fröjd och lust, där blickar spegla en rosig strimma af drömmens kust — Ja, så många — — — Det klang sång därinne — och det klang barnajoller.
T v å kvittrande småttingar sågo med stora leende blåa ögon ut på världen ikring dem.
Barnalöjen — finns det något ljufvare?
Det är som ginge en ängel genom rummet, inte sant?
De stå Guds rike så nära, dessa små.
Det dröjer ikring dem ett skimmer af renhet.
Man känner att mästarens hand välsignande hvilar på deras hufvud.
D u lyckliga hem, som äger dylik rikedom, vårda väl hvad du fått!
Ja, du lyckliga hem, där hjärtan klappa, där kinder rodna i skimmerglans, där händer binda så ifrigt samman en önskekrans — där lifvets ljusaste hemligheter gladt letas ut, där hopp och verklighet famna hvarandra i samma minut.
Träden susade där utanför, vågorna slogo mot strand.
Tidens oro hade ej funnit vä- gen dit.
Allt var sommarro och glädje.
Du däjliga hem, hägne dig Gud!
Sådana hem äro vårt lands välsignelse.
Sådana hem, som byggts i Herrens namn, i kärlek och tro, i bön och hopp.
Ett sådant hem är det fagraste på jorden.
Du, min okände vän, jag har täljt dig en saga.
Kanske har du hört den förr?
Jag tror nog d e t; hemmets saga är så gammal, men den dör aldrig.
Den diktas om från släkte till släkte, evigt ung och evigt fager — det ljufvaste af allt — det vackra- ste — —.
- n * - jyotäbel förlofning.
Förlofning har eklate- rats mellan den bekante sjportsmannen löjtnanten grefve Clarence von Bosen och fröken Agnes von Blixen Finecke, dotter till hofjägmästaren frih.
Fredrik von Blixen Finecke och hans maka, född grefvinna Krag Juel-Wind-Frijs.
En kvinnlig donator.