Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nog får han vid närmare besinning medgifva, att — om än agan såsom uppfost- ringsmedel af det ojemförligt stora antalet för- äldrar handhafves kanske till större skada än gagn: principlöst, inkonseqvent etc. — det dock finnes föräldrar, som handhafva den rätt; och ej bör man bannlysa ett medel, som kan lända till välsignelse, derför att ett stort antal missbrukar det.
Bättre då att under- visa och meddela råd åt dem, det vederbör, än att helt enkelt stämpla allt bruk deraf såsom brutalt och barbariskt.
Till detta un- dervisande fordras dock erfarenhet, större än man såsom f. d. barn kan ega, för så vidt ej företaget skall bli omoget, då det förorsa- kar större skada än gagn.
Det städse återkommande tadlandet af lärare eller lärarinna, som använder rottingen, liksom ock det af ett » gudskelof » åtföljda påståendet, att den försvunnit ur skolan, väcka hos skolans arbetare den tanken, att det är rent af för- dömligt att använda den; och teoretiskt tyckes det, som vore det så.
» Inte kan man slå någon lärdom i ett barn »; » inte är vägen genom rygg- bastet den enda till barnens samveten och hjertan »!
— Praktiskt sedt, torde dock rot- tingen ännu försvara sin plats inom skolans väggar, så länge barn från 3 0 — 5 0 olika uppfostringshärdar — och hurudana?
— stäl- I P \ I \ J I I Kl \ J IN användas och marginal lemnas.
las under en persons ledning, helst då denna person saknar det stöd från föräldrahemmet, som under sådana och alla förhållanden är honom nödvändigt.
» En bild ur lifvet » må belysa påståendet.
I den folkskola, till hvars gebit underteck- nad hör, gälde det en gång en så enkel sak som afskrifning.
En 10 — 11-årig gosse fick såsom uppgift att ur bok afskrifva 7 — 8 ra- der.
Flere staffel utmärkte den fullgjorda uppgiften.
Han fick skrifva om och blef i all vänlighet tillsagd att se upp.
Ännu en gång fel.
Samma straff och samma tillsä- gelse.
Utan verkan.
Sju gånger skref han fel.
Fick så tillsägelse att skrifva den en gång till och derjemte en hotelse om aga, ifall han den gången också skref ve fel.
Agan följde, och för nionde gången skref gossen sin öfning och skref den rätt.
» Sedan dess », berättade läraren, » har han visserligen skrifvit sina uppgifter fel, men bara en gång, högst två gånger hvarje ».
» Trots? » frågade jag.
— » Ähnej, bara ett olidligt slarf », svarade han.
Säg, » ungkarl », var ej agan denna gång på sin plats?
Ingen skulle väl kunna i detta fall påstå, att läraren tog till käppen för sin motione- ring, ej ens såsom afledare för dåligt lynne.
Slutet blir: Agan är under nuvarande för- hållanden både behöflig och berättigad, då den med urskilning handhafves; åtminstone hyses denna uppfattning af S. Bgr.
I d u n s fjerde pristäfling.
af 20 kronor.
bästa nyårspoemet lemnas ett pris af 15 kronor.
Hvarje pristagare erhåller derjemte en år- gång af Skandinavisk Modetidning för 1889.
A baksidan af konvolutet bör tecknas ordet: Täf- lingssh-ift.
Vi tillåta oss som ett det bästa prof på det upphöjda innehållet här nedan aftryeka några korta citat från skilda ställen af arbetet.
Våra barn och framför allt våra döttrar böra vi tidigt inskärpa blygsamhet samt utveckla och förfina den, så att denna känsla blir upp- rigtig och fin och icke ett konventionelt hyckleri.
* Att framlocka kärlekens gnista ur likgiltig- hetens hårda kiselsten är ett förtjusande under, att väcka den ur dess sömn en afundsvärd förmåga; att beså vår lefnadsstig med kärlek och åtrå kan för en hvar menniska vara be- rättigad anledning till stolthet.
Men ett af de mest upphöjda mål, hvartill vi kunna sträfva, är dock att bevara den vunna kärleken, att bevara den ren och klar och att låta den oskadd genomgå lifvets cykloner, novembertöcken och decemberfroster samt att leda den sund och stark till grafvens brädd, så att den må dö under lofsånger och höljd af evigt oförgängliga blommor.
Det är ett företag, lika härligt som att skapa ett konstverk, lika nyttigt som att blifva rik, och en lika stor som ärofull bedrift.
* 1) För den bästa uppsats i något ämne, som berör qvinnans lif och verksamhet i eller utom hemmet, hemmet sjelft eller barnens upp- fostran, utdelas ett pris af 25 kronor.
2) För den bästa berättelse, skiss eller no- vellett om högst fyra spalter lemnas ett pris 3) För det • » Alla ädla qvinnor » har författaren till- egnat sin bok.
Det ömtåliga i sjelfva ämnet hade aldrig kunnat mera diskret behandlas, aldrig samtidigt mera ärligt och djerft.
En allvarlig idealistisk grundåskådning ligger öfver- allt på botten af författarens snillrika skil- dring, vare sig denna i poetiskt liffull stil uppehåller sig vid » kärlekens morgonrodnad » och » dess första vapen » eller oförskräckt blottar de mörka skuggor, som omgifva » kärlekens afgrund » och dölja » dess vanära ».
Kärlekens fysiologi.
Manlega %xa — se der ett namn, som intill denna dag antagligen varit främmande för en stor del af Iduns läsarinnor, men som hädanefter torde blifva dem både väl kändt och kärt.
En italiensk lärd — vetenskaps- man, skald och novellist —, sedan länge i sitt hemland högt uppburen för alstren af sin forsk- ning och diktning, kommer till den svenska qvinnan med ett bland de förnämligare af sina verk.
- » Kärlekens fysiologi », en bok som i Italien utgått i en mängd upplagor och dess- utom öfversatts till flera kulturspråk, föreligger i dessa dagar i en vårdad svensk öfversättning, verkstäld af hr E. Thyselius.
Det fins intet mera smittosamt än hänförelsen, intet mer bedårande och omotståndligt än en qvinnas hänförelse.
Utan bevisniugsgrunder, utan hoppets styrka, endast upprätthållen af kärleken, är hon städse uppfyld af tro på allt hvad som är stort och skönt.
Och vid hvarje steg af lifvet tyckes hon i sin sublima oför- sigtighet eller drifven af ungdomlig hänförelse säga oss: framåt, framåt!
Och med sina ljufva händer drager hon oss uppåt, leder oss och gifver oss alltid friskt mod, äfven när hon sjelf synes uttröttad.
* Det förefinnes en väsentlig olikhet mellan mannens och qvinnans kärlek: den förre vill bliva älskad, den senare framför allt älska.
Hennes känsla är verksammare, expansivare än vår; hon fordrar föga af den älskade, eme- dan hon sjelf är för rik och hennes hängif- venhet för stark, för att hon skulle behöfva egenkärlekens stöd för att trotsa lifvets strider.
Den fullkomliga kärleken består, sant nog, i summan af dessa båda härliga saker: » jag älskar, jag är älskad », men för en kvinna är det många gånger nog att kunna utropa: » jag älskar », och för mannen ännu oftare att kunna blåsa upp sig och säga: » jag är älskad ».
* Smärtan, som är så rik pä lidanden och marter, som i mångfald är lika oändlig som sandkornen pä hafvets botten och lika djup som oceanens afgrunder, har dock bevarat åt kärleken sin största bitterhet, sina grymmaste plågor.
Och så måste det vara: den varmaste lidelse måste dämpas af den starkaste frost, den på fröjder rikaste lidelsen äfven vara rikast på smärta.
Äfven svaga o c h förkrympta naturer känna sig styrkta o c h räta på sig, då de ha en öm och modig natur att stödja sig mot, äfven den småsinta hätskheten o c h elakheten förlora all sin bitterhet i en ädel och mild karaktärs lugna, klara ocean.
Frånsedt döden, hvaremot alla hjertats o c h vetenskapens vapen äro maktlösa, kunna o c h skola vi i kärleken njuta a f all fröjd samt förebygga o c h omintetgöra all smärta.
* Kärleken höjer alltid den förälskade öfver genomsnitsmenniskans nivå, o c h j u m e r de ökade krafterna göra honom mäktig a f större uppgifter, dess mera vidgar sig hans synkrets, emedan han blir van att betrakta menniskor och ting från en högre ståndpunkt.
Hvar och en a f oss har olika stor förmåga att höja sig upp till idealets rymder, men hvardagsmenniska eller snille, prosamenniska eller skaldesjäl, all- tid höja vi osss m e d kärlekens tillhjelp u p p till en verld, som är skönare, renare, större än den, hvari vi framsläpa vårt hvardagslif.
Huru många simpla, föraktliga naturer har icke kär- leken förädlat, huru många tröga, overksamma andar har den icke fört in på ärans stråt; huru många banala varelser ha icke vid kär- lekens hand svingat sig u p p till tankens guda- verld!
I n I I M I L » U I N Annonser mottagas endast mot kontant llqvid i förskott af 2 5 öre pr 4.
Afskedsföreställning å k. operans scen gifves näst- kommande tisdag till förmon för hr Hanson.
Här- vid uppföres » Fregattkaptenen eller Salamandern », det bekanta lustspelet.
Föreställningen får ett särskildt intresse derigenom, att hrr Knut Almlöf och Lagerqvist lofvat medverka.
Till omvexling med » Ga- leotto », som fortfarande drager fulla hus, uppta- ges fredagen den 16 dennes ett alldeles nytt pro- gram, nämligen 1) » En hofsven », skådespel i 2 akter, svenskt original.
(De vigtigaste rollerna o c h deras innehafvare ä r o: Gustaf den 11 Adolf hr Palme, Jakob de la Gardie hr Hartman, Åke Tott hr Thegerström, Lennart Torstensson, konungens hofsven, fru Bundberg, grefve Kramotski hr Or- tengren, en öfverste hr Hamrin o c h Jadviga fru Fahlman.)
2) » Bingarna », lustspel i 1 akt af Christoffer Boeck, öfversättning från danskan.
(Personalförteckning: Anna Blicher fröken Sandell, Viggo Lund hr Törnquist, Axel Bonne hr Hillberg och mamsell Mikkelsen fröken Anländer.)
3) » Hjer terdam », lustspel i 1 akt af Max Bernstein, fri öfversättning från tyskan af Oscar Wijkander, med följande rollbesättning: Frans v o n Staff hr Fre- drikson, Ella, hans hustru, fru Hartman, hr v o n Belling hr Personne o c h Jean hr Norrby.
o Svenska teatern har redan gifvit » Lifvet på lan- det » för ett tiotal alldeles utsålda hus, och om ej alla tecken svika, kommer nog både det andra och tredje tiotalet af samma slag att » pö om p ö », som Onkel Bräsig säger, gå af stapeln.
Stycket hör ock till dem, som man med samma nöje kan se om flere gånger.
Framgången är stor och väl- förtjent.
Vasateatern uppför nästkommande tisdag den 20 dennes för första gången den engelske tonsättaren Sullivan ' s operett » Den nye mikadon ».
Stycket lär komma att erhålla en lysande uppsättning.
Andra symfonikonserten egde rum å k. operan sistliden lördag o c h var af synnerligt intresse.
Konserten inleddes med en suite för orkester, kallad » Alhambra », af den danske ton- sättaren P. Lange-Muller, som sjelf ledde utföran- det.
Kompositionen, s o m lär tillhöra tonsättarens tidigare arbeten, vittnade o m en ärligt sökande ande samt hade att uppvisa många ställen af verklig skönhet.
Särskildt utmärkte sig tredje satsen, betitlad » Abeneerragernas sal », för klarhet och uttrycksfullhet.
Den målande, mystiska stäm- ning, som kännetecknade den samma, harmoni- erade förträffligt med den dystra saga, som kom- positören här i toner velat berätta.
Fjerde satsen, » Lejongården », hade likaledes flere effektfulla och melodiska pointer att uppvisa.
De båda första satserna uppburos af en viss originalitet, men föreföllo något ojemna genom det sökande o c h famlande, hvarom de buro vittne.
Sista satsen var onekligen svagast, hvilket gjorde, att totalin- trycket blef något matt.
Hr Lange-Muller är här förut både känd och välkänd genom sin anslående och melodiösa musik till » Spanska studenter » o c h » Det var en gång ».
Att hr Franz Neruda skulle väcka det lifligaste bifall var att förutse.
De fleste musikälskare hafva ännu i kärt minne hans föregående besök härstä- des.
Hr N. är j u ock en af samtidens främste violoncellister.
En bred o c h sångbar ton, en ädel uppfattning o c h ett i bästa bemärkelse konstnär- ligt utförande — se der egenskaper, som utmärka hans spel.
Programmet upptog endast komposi- tioner af exekutören sjelf, alla vittnande o m en djup begåfning i förening med ett ärligt o c h ädelt utarbetande i tekniskt hänseende.
Hvarje num- mer helsades med det lifligaste bifall från den till sista plats besatta salongen.
Södermans » Offertorium » hör till dessa nummer, som publiken aldrig ledsnar på att åter höra.
Det väckte äfven nu så lifligt bifall, att det måste omtagas.
Senare afdelningen i programmet utgjordes af Beethovens vackra c-durs symfoni, hvilken i lik- het med öfriga orkesternummer för aftonen på ett mönstergilt sätt utfördes af hofkapellet.
Konungen och prins Carl bevistade konserten.
A. k. operan uppträder i afton (onsdag) som gäst fröken Gina Oselio i Carmens roll, hvilken lär tillhöra den framstående sångerskans allra bästa partier.
En af de intressantaste repriser, som äro under förberedelse på denna scen, är Beethovens » Fide- lio » med fru Östberg i titelrollen.
Vidare repete- ras » Lohengrin », » Hvita frun », » Trollflöjten » o c h » Den stumma ».
Fröken Carlheim-Gyllensköld gaf sistliden tisdag en ganska talrikt besökt konsert i musikaliska akademiens stora sal.
Hennes pianospel präglades af elegans och luftighet, löpningarna voro jemna och klara, anslaget mjukt och säkert.
Inlednings- numret, toccata och fuga i d-moll af Bach-Tausig, utfördes på ett synnerligen förtjenstfullt sätt.
Af öfriga pianonummer anslogo särskildt Mendelssohns Scherzo, Paderewskis Menuet och Moszkowskis Valse (e dur).
Fröken C.-G.
belönades med app- låder efter hvarje nummer.
Bland de biträdande framstod särskildt fröken Wolff, hvilken förträfligt utförde tvänne stämnings- fulla sånger af hr Emil Sjögren, som sjelf ackom- panjerade.
Hr Lundmark sjöng på ett anslående sätt den vackra barcarollen ur » Lalla Boukh » och hr Lejdström sammalunda den bekanta stjern- romansen ur » Tannhäuser ».
Fröken Amalia Riego gifver nästkommande tis- dag den 20 dennes konsert i musikaliska akade- mien med biträde af prof. Ivar Hallström samt hrr Salomon Smith o c h 0.
Lejdström, äfvensom en kör af damer o c h herrar ur societeten under ledning af d:r Svedbom.
Konserten lofvar att varda mer än vanligt lockande.
Den 14 nov.
Berättelse af Johan för Idun J^ordling.
(Forts.) f l p n o m fa dagar var Ruth så hemmastadd un- r å k der dessa nya förhållanden och med det nya yrket som trots någon af de äldre.
Under Klaras vänliga ledning gjorde hon lörundrans- värdt snabba framsteg; hennes späda fingrar tillegnade sig med ens alla dessa slöjdens små finesser och virtuositet, som göra arbetet — man vore böjd att säga — till en vacker lek.
Sjelf var hon utomordentligt intresserad af sin sysselsättning; hennes konstnärsanlag fingo luft.
Att på detta sätt ur de brokiga stoffens kaos sjelf få skapa de kära blommorna, dem hon kände så väl; att med penselns bäfverhår på linongrosens kalkblad härma fram den fina skiftning, som hon sett julidagarne andas ut öfver remontanternas knoppar i pappa Rebol- ledos trädgårdstäppa; att med lätt hand aptera blyglasets perlor så konstnärligt planlöst, som hon otaliga gånger studerat, huru Södei bergens nattdimma regnat dagg öfver rabatten med narcissorna och sparrisgräset — det var helt enkelt förtjusande!
Och ofta, medan en dyrbar blomma tog ske- pelse mellan hennes flinka fingrar, kunde hon känna något af den danande artistens vällustiga, ifver strömma genom sina ådror; hennes kin- der blefvo heta och blossande feberröda, hen- nes ögon glänsande, och hon lade omedvetet det runda lilla hufvudet pröfvande på sned, granskande sina händers verk.
I sådana ögonblick lät Klara sina händer sjunka i knäet och följde i oförstäld beundran Ruths arbete: hon var ju redan långt framom dem alla.
» Du är ju en artist Ruth, en verklig artist », brast hon slutligen ut.
Och Ruth känner en osjelfvisk glädje vid detta öppenhjertiga lof och svarar blott: » Jag vore så glad, om jag kunde lyckas. » Fru Linder, den stränga » gumman », kom snart undorfund med Ruths talang och satte ett stort värde derpå.
Hon kritiserade henne strängt, när kritik kräfdes, endast för att egga henne till än större ifver; men hon gaf ock deremellan med ett belåtet leende, en nick sitt bifall till känna, och för Ruth blef detta spar- samma erkännande den största och lifligast efterträdda belöning.
Inom kort var hon, den stackars » lamungen », som inte hade » der att göra », den skickligaste bland dem alla, den åt hvilken det svåraste och ansvarsfullaste arbetet förtroddes som i de obetingadt värdigaste händerna.
Väninnor.
På dessa få vintermånader, som nu gingo, åldrades pappa Rebolledo mera än han förut gjort det på tio år.
Tyst och trumpen satt han den långa dagen igenom bakom disken i den lilla butiken; de gamla kunderna kommo .och gingo, och han betjenade dem som en automat.
Det var nu vanan — den starkaste bland magter — som höll dem qvar; men sig emellan enades de om, att de gamla goda da- garne, då den lilla frun välkomnade dem med sitt fryntliga ansigte och sin viga tunga, dock voro något helt annat: då var den ett riktigt nöje, kommersen!
» Inte kunde mau nu undra på, att pappa Rebolledo fann det en smula hårdt att lemna teatern och ta till det blåa kryddbodsförklädet; men det blef dock för led- samt till slut att se hans evigt sura ansigte »; och hur det var började en och annan dra sig undan, försvinna och söka upp andra ställen far sina inköp.
Nej, inte kunde man undra!
I sina tankar var pappa Rebolledo beständigt bland de gamla » konstnärskamraterna » nere på » inrättningen »; han intalade sig sjelf med ruelse, att han svi- kit sin » höga uppgift », och han kände rodna- den bränna under den pergamentstyfva, af smink förstörda huden i sitt skrumpna gamla ansigte, när han ideligen frågade sig sjelf, hvad månne » de andra skulle säga om förräderiet ».
Han var också fasligt ensam, pappa Rebol- ledo, och hade god tid för allt sitt grubbel.
Ruth, det enda hans hjerta var bundet vid numera här i verlden, var borta hela dagarne på sin fabrik.
Vägen var for lång, att hon skulle hinna hem till middagsmålet, som der- för gemenligen fick bestå af matsäcksmat.
Men om qvällarne, när hon vände hem, skyndade hon allt ifrigare på sina steg, ju när- mare hon nalkades.
När hon kom till slussen, der det elektriska ljuset kastade sitt skarpa sken öfver den frosthvita ryttarstatyn, riktigt sprang hon, sprang upp för backarne och den länga, långa gatan utan att fråga efter, utan att tänka på någon trötthet.
Hon kände före- bråelsen svida i sitt blod, förebråelsen att hon försummade den stackars, gamle pappa, som så godt behöfde henne.
Men hon kunde väl dock ej föra dagdrifvarlif, och hennes små bi- drag till hushållskassan voro godt af nöden.
Blossande röd och med andan högt i tryck stormar hon in, och kyssar och vänliga frågor regna ned öfver pappa Rebolledo.
Hans an- sigte klarnar till ett leende, men hon kan än- dock icke undgå att se, hvilket trött stackars leende.
» A r du sjuk, säg; du är bestämdt sjuk, kära pappa; svara mig! » » Nej, min flicka, » bedyrar lian och stryker hennes hår.
Och tusen omsorger omgifva honom med ens, en ung qvinnas delikata omsorger.
Boden blir stängd, och kammaren blir så ljus och varm, och toddyvattnet är färdigt genast, fastän spisen nyss var svart och kall, och medan qvällsvarden anrättas och Ruth i tusen bestyr vänder af och an, blåsa glada ord och skratt likt en frisk flägt bekymren ut ur pappa Re- bolledos dammiga gamla humör.
För den q vallen.
Det var en majdag, en af månadens sista, det var söndag, det var ljum sol och lockande blå himmel, och det var Ruths födelsedag.
Tusen glada anledningar!
Och de skulle ock tagas vara på.
En varm hängifven vänskap hade så små- ningom växt upp mellan Ruth och Klara Vrede, växt ut till denna otroliga, allt uppoffrande intensitet, som är en egendomlighet för unga flickors inbördes känslor.
Det var visserligen flera år, som skilde dem åt; men Ruth var så ovanligt utvecklad för sin ålder, att detta godt jemnade ut förhållandet.
Och så mycket ur- sprungligare var den hängifvenhet, hon hyste för sin vackra kamrat, som hon, Ruth, visser- ligen förr i skolan haft stort jemnårigt umgänge, men aldrig intill dessa dagar kännt någon verklig sympati binda henne vid någon bland detta.
Matlag-ning.
Ett Sätt att få sega stekar möra.
Sä- kerligen ha många med mig från slag- taren erhållit kött, som vållat oss stort bryderi genom den långa tid dess ste- kande fordrat innan det blifvit ätbart, men som dock aldrig blifvit mört och smakligt.
Af en erfaren fru har jag nyli- gen fått lära ett medel mot detta obe- hag.
Se här: köttstycket lägges på ett bord och bearbetas med en kafrel af trä, tills det ger vika för kafveln.
Detta arbete sker med samma rörelser som då man kaflar ut en deg; det är ett ganska styft arbete, men lönar mö- dan fullkomligt.
E. Medvurst, mycket god och omtyckt samt alltid använd i mitt föräldrahem, tilhedes på följande sätt: Till 12 ® oxkött, som hackas och bultas väl, tages 6 r£ i fina tärningar skuret späck- flask, som uppblandas med ' k kanna stark buljong, 1 qvarter franskt brän- vin, peppar, nejlikor, ingefära, salt efter smak samt litet salpeter.
Då massan är väl sammanblandad, har man tillreds väl rengjorda fetskinn af oxe.
Häri instoppas korfmaten så hårdt som möjligt Sedan tillknytes Hon hade några gånger, på fridagarne, fört Klara med sig hem; och pappa Rebolledo, som visst icke var okänslig för ett ungt qvinno- ansigte och ett par vackra ögon, likade henne godt.
I dag klappade hon på den gröna porten redan strax efter 5 på morgonen, och Ruth, som väntade henne med otålighet, passade på derinom och slog den genast upp på vidan gafvel.
» Hur roligt, att du ej försof dig, » helsade Ruth; » pappa Rebolledo är redan färdig, och kaffet väntar derinne. » Men först måste de naturligtvis kyssas, flera gånger omfamnas och kyssas; och Klara lade händerna på den andras axlar och höll henne ut framför sig, såg på henne med glänsande ögon: » således är du 15 år idag, min kära Ruth; akta dig: du börjar bli farlig! » Ruth förstod blott till hälften, hvad hon menade; men hon rodnade, slog armen om hennes lif och drog henne med sig in.
Det varma kaffet var snart inmundigadt, och de redde sig i ordning till sin färd.
Det var ett riktigt äfventyr, de skulle ut på, tyckte de, ett förtjusande äfventyr, och det hade kostat Ruth en ofantlig möda, många vackra ord och böner att vinna pappa Rebolledos tillstånd dertill och hans deltagande deri.
Saken var dock helt enkelt den: Klara hade en ung bror, ett par år äldre än hon, som var artist eller åtminstone skulle utbilda sig dertill.
Han hade lemnat målarakademien för ett hälft år sedan med vackra betyg; nu hade han just tidigt om våren flyttat ut till Nacka, der en målarskola var upprättad och en liten koloni artister slagit sig ned för att använda den ingående sommaren till studier i det fria.
Karl Vrede var en ståtlig ung man, mycket lik systern; de friska, öppna dragen i hennes ansigte hade i hans ett uttryck af manlig käekhet och kraft; de bruna ögonen lyste af lefnadsmod.
Ruth och den unge målaren hade råkats några gånger på fleuristateliern, då denne senare kommit upp att besöka Klara.
Många ord hade ej vexlats dem emellan; men den unge mannens ansigte fick alltid ett varmt skimmer öfver sig, när hans öga mötte Ruths, och han hade tusen gånger inför systern uttryckt sin varma beundran för hennes unga väninna: Nu var det aftaladt, på Karls enträgna in- bjudan, att de tre: pappa Rebolledo, Klara och Ruth, skulle använda den vackra majdagen till en utflygt till Nacka, der de skulle råka den unge artisten och tillbringa hela sin dag i det gröna.
De skulle företaga den långa promenaden till fots, deri låg nöjets största charme; och den rymliga matsäckskorgen, som pappa Re- belledo ej på vilkor tilläts bära — » du skulle bara ruska sönder äggen, du opraktiska pappa », förklarade Ruth — utan som flickorna togo emellan sig, vittnade godt äfven för dagens mera materiella nöjen, der den lilla kortegen i den tidiga timman vandrade i väg utefter de sabbatstysta gatorna.
Det hade varit en tidig vår med blå, ljumma dagar.
Den hade gjort styfva dagsverken, solen; vinterkälen i marken var sedan länge en saga blott.
Och sedan denna lossat bojorna, som tryckte det sofvande lifvet i frö och rot, hade det blifvit en jäsning och ett spirande i den svarta jorden, som inom kort i ett trollslag förvandlat den i spädgrön äng och backar i kokett toalett pour le saison.
Safven steg upp i trädens stammar och buskagens grenverk, en nybrygd saf, rusande som ett eldigt vin; och se — knopparne svällde och brusto, och, blek- gula ännu som den unga cirkassiskans hud, sprungo de späda bladen fram ur svepet, bredde sig ut och färgades af klorofyllens lifsfärg i dagens ljus.
Hammarbysjön låg ännu insvept i en lätt dimma, ett hälft genomskinligt flor, genom hvilket man skymtade reflexerna från det vak- nande vattnets krusning.