Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
5 Godkänner, vid uppkommen tvist, part boken i de stycken, som honom till fördel lända; ege densamma ock vitsord i de stycken, som äro emot hans anspråk. § 14- Emellan köpmän inbördes vare bevisning genom handelsbok tillåten i tvister, som angå något handelsärende, hvarom i boken vederbörlig anteckning förekomma bör; oförkränkt likväl vedcrpails räll att motbevisning förete, eller, der han det giller, fel i boken, eller sådana omständigheter visa, som boken eller personen misstänkta göra. § is. Nu vill, vid tvist emellan köpmän inbördes om fordran, som på handelsbok grundas, den, sorn sökes, likaledes med sin handelsbok visa, att den fordran redan betald, eller annorledes gulden är; befinnas böckerna å båda sidor vara ordentligen förda, men i den Ivistiga frågan emot hvarandra strida; pröfve domaren, huruvida i thy fall böckernas vitsord bör förfalla, eller om sådana omständigheter äro för handen, att någondera öfvervägande trovärdighet må förtjena. § 16- Det vitsord, ordentligen förd handelsbok tillkommer, må uti handelstvister emellan köpmän ej för fullt bevis gälla, der ej den, som sökes, det medgifver, eller andra omständigheter tillika förekomma, som boken bekräfta eller ock köpmannen, eller den, sorn boken fört, den med ed sannar; egande domaren, efter sakens be skaffenhet, sådan ed i hvarje fall föreskrifva. § 17- Äskar, under det någon emellan köpmän uppkommen handelstvist inför domstol anhängig är, någondera parten, alt den andra, till sakens belysning, sin handelsbok förevisa må, eller linner domaren eljest sådan åtgärd nödig; ege han dertill förordna och utdrag, rörahde del tvistiga, taga eller taga låta, der så behöfves. § 18- Vägrar part att sin handelsbok förete, då det af domaren honom ålagdt är, eller den andra parten sig erbjudit, att boken för fullt bevis godkänna; ankomme på domarens pröfning, att den vägrandes påslående i saken omedelbart förkasta, eller vederparten tillåta sin bok eller utsago med ed sanna. § 19- Har köpman utom de böcker, som enligt 3 § ovilkorligen hållas böra, andra handelsböcker fört; ege domaren öck magt dem vid förelagdt vite eller annan på - 6 Lag-Utskottets Betänkande, M 49. följd, infordra och af deras innehåll,
beträffande tvistefrågan, kännedom eller utdrag taga eller taga låta.
Dock må något vitsord dessa höcker ej tilläggas, der de ej, så vidt med deras ändamål förenligt är, uppfylla de vilkor, som för de förras vitsord äro fastställda. § 20.
Mot andra, än köpmän, ege handelsbok ej vitsord i fråga om annan fordran än den, som på utborgning af varor sig grundar.
Beropar sig, vid uppkommen tvist, köpman på sin handelsbok, alt så beskaffad fordran styrka, och gitter ej vederparten visa fel i boken, eller sådana omständigheter, som boken eller personen misstänkta göra, men nekar ändå till krafvel; då ege boken mot honom det vitsord, att han skall vara skyldig med ed sig fria, der han ej heldre vill öfverlåta åt köpmannen, eller den, sorn boken fört, att fordringens riktighet med ed sanna eller ock domaren, i anseende till omständigheterna, finner skäl edgången åt köpmannen eller bokföraren uppdraga. § 21.
Handelsräkning, som af köpman utfärdas, bör med hans handelsböcker noggrannt öfverensstämma. § 22.
Är emellan köpmän öppen kredit aftalad, antingen i allmänhet, eller för ett visst handelsföretag; vare den, som kredit gifvit, pligtig räkning deröfver den andra tillställa inom den tid vanligt handelsbruk bestämmer, om ej annorlunda aftaladt är.
Finner den, som räkningen emottog, densamma oriktig vara; åligge honom ulan dröjsmål bevisligen derom tillsäga den, som räkningen gaf, eller, der denne ej kan anträffas, klander emot den räkning hos Konungens Befallningshafvande anmäla inom tre månader, sedan han densamma emottog.
Försummar han det, och har han ej heller inom den tid som nu är sagd, bevisligen tillställt den, som räkningen gaf, annan på sina böcker grundad räkning, som mot den af honom emoltagna strider; vare det ansedt så, som hade han räkningen godkänt. § 23.
Räkning å varor, utborgade till köpman, utan aftal om öppen kredit, eller till annan, än köpman, skall, vid den påföljd 25 § utsätter, gäldenären bevisligen tillställas sednast inom tre månader efter utgången af det år, hvarunder det utborgade i handelsboken inskrefs, der ej annorlunda uttryckligen aftaladt är. § 24.
Är räkning gäldenären vederbörligen tillställd och har han ej inom tre månader, sedan han den emottog, bevisligen tillsagt köpmannen, att räkningen ej god - Lag-Ulshottels Betänkande, Jlt 49. 1 kännes, eller ock till Rätten, hvarunder gäldenären lyder, klander derå instämt; vare då räkningen lika utmälningsgild, som förfallet skuldebref.
Har gäldenären genom sin påskrift räkningen godkänt; vare lag samma. § 25.
Har köpman försummat, att räkniug å utborgade varor gäldenären tillställa ellef honom derför hos Rätten eller Konungens Befallningshafvande söka inom den tid, som i 25 § sägs; då må för den fordran handelsbok något vitsord ej tillkomma. § 26.
Är emellan köpman och någon af dem, till hvilka han varor utborgat, motbok hållen, och har köpmannen den motbok, afslutad, till gäldenären aflemnat inom den i 23 g sagda tid; vare köpmannen ej skyldig annan rakning öfver hvad motboken innehåller gäldenären tillställa.
Vill gäldenären boken ej godkänna; gore derom tillsägelse eller instämme klander efter thy, som i 24 § stadgas, och varde liden för klandret räknad från den dag, gäldenären boken, afslutad, emottog.
Sker ej tillsä gelse eller anmäles ej klander; gälle motboken för fullt bevis om hvad deruti uppfördt ar. § 27.
Vagrar gäldenären att motbok förete, då han kräfves, eller har den utan något köpmannens vållande förkommit eller fått sådant fel, att den ej kan i det, hvarom tvistas, för tillförlitlig anses; ege köpmannen eller bokföraren handelsboken med ed styrka. § 28.
Hvad i denna förordning stadgadt är för köpman, gälle i alla hänseenden äfven för de öfrige af dem, som, enligt 1 och 2 §§, handelsböcker hålla böra.»
Utskottet, sorn derjemte erhållit del af ej allenast Stats-Rådets och Högsta Domstolens i ämnet förda Protokoll, än äfven det på Kongl. Maj:ts befallning upprättade och i Högsta Domstolen granskade förslag med dervid fogade och i den Nådiga Propositionen åberopade betänkande, har dessutom fått till behandling emottaga särskilde inom Vällofiiga Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet väckta motioner, hvilka afse de ämnen omförmälte Proposition omfatta och således måste i sammanhang dermed handläggas.
Genom dessa motioner har nemligen blifvit föreslaget: af Herr Almgren, hvilken påyrkat kredit-lagstiftningens förbättring i allmänhet, att i lag måtte dels bestämmas, hvilka näringsidkare hafva ratt och pligt att öfver sin näring föra böcker, äfvensom dessa böckers beskaffenhet och verkan såsom bevisningsmcdel; dels ock införas sådana sladganden, som leda dertill att bokfordringar, inom så kort tid efter utborgningarue som möjligt, varda förvandlade till så - 8 Lag-Ulskollets Betänkande, J\i lii). dana förskrifningar eller accepter af debitorerne, som kunna af kreditorerne begagnas i låneväg, så att deras årliga kapital— och varu-omsätlningar kunna flerfaldigas; af Herr Palander: alt Kongl. Förordningen den 6 Oktober 1848 måtte upphäfvas och en ny lag utfärdas, som fråntager handelsböcker »nu egande vitsord i deras närvarande skepnad»; samt af Riksdagsfullmäktige!! E. J. Rudberg från Oland, ined hvilken Riksdagsfullmäktige!!
Per Bengtsson från Calmar län sig förenat: all hvad berörde Kongl. Förordning innehåller om handelsboks vitsord ej må hafva tillämplighet på landthundlandes bokföring samt att sådan baudlande mätte förklaras oberättigad att i exsekuliv väg utsöka fordran för borgade varor, antingen krafvet grundas »på räkning, pantförskrifning eller skuldsedel.»
Den hufvudsakliga fråga, som härmed blifvit lill besvarande framställd, är icke ny för Rikets Ständer.
Behofvet af bestämda föreskrifter ej allenast om handelsböckers beskaffenhet, än äfven angående hvilka det borde åligga att föra dylika böcker, har nemligen vid flera tillfällen blifvit inom representationen anmärkt; och det följer af sakens egen natur att ju mer industri och bandel utvecklas; ju mera förtroendet i följd deraf tages i anspråk; och ju mera krediten, denna industriens och handelns mägliga häfstång, måste anlitas; desto klarare inses handelsböckers betydelse och vigten af en stadgad ordning för deras förande.
»Ordentligen förde handelsböcker utgöra ock», beter det i ofvannämnda af Kongl. Majit åberopade betänkande, »den plankarta, som för köpmannen, i detta ords vidsträcktaste belydedse, öppnar den noggrannaste öfverblick af bela gången af bans rörelse, med de vinster och förluster, den rnedfört.
Han vinner derigenom tillfälle att i alla hänseenden göra sig förtrogen med sin verkliga ställning, att pröfva, huruvida den rörelse, han idkar, eller någon del deraf, eller något enstaka handelsföretag, med fördel kan fortsättas, eller om redlighet och klokhet bjuda att derifrån afstå uller vid deras bedrifvande göra inskränkningar eller ändringar, och att med säkerhet efter förhållandet emellan inkomster och utgifter, fordringar och skulder, bedömma, huruvida lian mot sina borgenärer förmår fullgöra sina förbindelser.»
Ur dessa synpunkter blir det således en pligt emot honom sjelf alt föra tillförlitliga och noggranna handelsböcker.
Men derjemte gifves det ock förhållanden, som göra det till en skyldighet emot del allmänna.
Det ligger uti sjelfva de omständigheter, af hvilka all omsättning betingas, alt affärer måste uppgöras, der förtroende till de ^talandes ord och löfte på hvardera eller någondera sidan nödvändigt ingår såsom en medlande kraft.
Affären grundlägger då en fordran och, då denna ej framkallar ett rörligt skuldebref, måste en minnesbok finnas, der den såsom sådan kan antecknas.
Denna minnesbok erhåller derigenom en stor vigt och betydelse: den höjer sig till en väsentlig form bland de flera, hvarunder krediten i del allmänna lifvet uppträder - Lag-Ulskollets Betänkande, JV2 49. 9 träder såsom verksam och gör i sin mån omsättningen oberoende af ländernas geografiska gränser.
Men då det allmännas intresse dessutom är på det närmaste förenadt dermed, ali det förtroende, som utgör en af omsättningens grundkrafter skyddas mot missbruk, och att det således, om en affärsman varder oförmögen alt motsvara sina borgenärers fordringar, må kunna utredas, huruvida obeståndet bar sin grund uti vårdslöshet eller bedrägeri, eller uti de vexlande ofördelaktiga förhållanden, af hvilka hvarje näring, beräknad på vinst genom försäljning, icke kan undgå alt tidtals drabbas, samt en sådan utredning säkrast och nära nog endast kan vinnas genom ordentligt förda handelsböcker; så är deraf en följd, alt föreskrift i lag om handelsböckers förande blir en af det allmännas intresse framkallad nödvändighet, äfvensom att det ej kan få vara öfverlcmnadt åt hvarje enskilds godtfinnande, huruledes lian vill inrätta sina handelsböcker.
Det är ock så man uppfattat förhållandet i de liesta länder; och det är äfven derföre som man der meddelat noggranna föreskrifter i omförmälle hänseenden eller angående hvilka äro pligtige alt föra handelsböcker och om dessa böckers beskaffenhet.
Dy lika föreskrifter saknas deremot bos oss, på sätt i Nåder blifvit anmärkt.
Väl stadgar Konkurslagen straff, derest den gäldenär, hvilken idkat bandel eller an nan rörelse deröfver handelsbok hållas bör, fört oordentliga eller falska böcker; men hvarken i denna lag eller annorstädes är bestämdt hvad med ordentliga böcker förstås eller öfver hvilken rörelse böcker böra föras.
Alt lagstiftningens fulländning i den syftning, som i Nåder blifvit föreslagen och Herr Almgren derjemte särskildt påyrkat, följaktligen är nödig, torde ej kunna motsägas.
Maj:t tillsatta Kommitté för ordnandet af våra kreditförhållanden eller den så kallade Finans-kommittén har jemväl betraktat en sådan lagstiftningens fulländning såsom ett vigligt moment för samma ordnande; och någon förbättring af öfriga lagar, som närmast röra den allmänna krediten, så vidt den beror på ett stadgadt och förtroende-väckande affärslif, kun svårligen åstadkommas med den ofullständigbet och obestämdhet, som för närvarande förefinnes uti ifrågaställa del af lagstiftningen.
Man bar ej eller förnummit olika meningar om behofvet af förbättring härutinnan.
Skiljaktiga åsigler hafva åter, efter hvad de vid den Nådiga Propositionen fogade handlingar visa, uttalats inom Högsta Domstolen i fråga om beskaffenheten af föreskrifterna beträffande hvilka skola föra böcker.
Men då lagen bör vara så bestämd som möjligt, tvekar ej Utskottet alt gifva den method, som Kongl. Majit i denna del begagnat, eller den, att närmare utmärka de slag af näringsidkare, hvilka bokföring åligger, företräde framför den, som (lere af
Domstolens ledamöter förordat, alt nemligen blott föreskrifva ovilkorlig bokföringsskyldighet för dem, som idka bandel efter burskap i stad eller, efter särskildt tillstånd, på landet i öppen salubod, samt låta det på domaren bero, dä fråga uppstår, huruvida andra näringsidkare Hill. lill R.
Brot. 1835 & 1834. 7 Sami. 1 Afd. 26 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, JVs 49. drif vit en rörelse of den vidd ali, för vinnande af ordning och reda, bok öfver rörelsen erfordrats.
Ett stadgande i sistnämnde syftning verkade föga till lagstiftningens förbättring och än mindre till den ordning i affärslifvet, hvars införande utgör det hufvudsakligaste ändamålet med föreslagna författningen.
Dä icke lagen gör undantag, bör det vara en lika ovilkorlig pligt för induslri-idkaren, som för dem, hvilka drifva handel, att föra hok.
Då den förre bearbetar uppköpta eller annorledes anskaffade varor lör alt dem i ny form afsätta, köper den sednare för att sälja; och båda äro således i behof af kredit och det förtroende, emot hvars missbruk man sökt ett värn i bokföringen.
Det måste emedlertid medgifvas, att svårigheter möta vid utmärkande af dem, hvilka böra föra bok.
Man har dock antingen att uppräkna, eller, genom vissa från grundbegreppen hemtade kännemärken, beteckna dem.
Men ehuru delta sednare generaliserande i andra länder är det allmännaste sältet, synes det likväl Utskottet, som skulle den af Kongl. Maj:t valda utväg, att i § 1 antyda sjelfva grundbegreppen och i den 2:dra gifva dem tillämpning på våra, med afseende å näringslagstiftningens beskaffenhet, egendomliga förhållanden, vittna om den största försigtighet.
Åtminstone lemnäs icke på sä sätt åt domaren att bedöma huruvida en näringsidkare bordt föra bok, endast efter domarens egen uppfattning om beskaffenheten af bokföring — ett behof, hvilket dessutom svårligen skulle stå att utreda annorledes än just genom böcker, derest icke rörelsen varit af den obetydligaste art, eller sådan, som omförmäles i 2:dra mom. af sislberörde §.
De åsigler, som ligga till grund för förslagets bestämmelser i 3—7 i afseende på hvilka handelsböcker en affärsman uti ej mindre det allmännas, än sitt eget intresse ovilkorligen bör bålla, och sältet burn de, för alt ega vitsord, böra lorås, äio åter af Högsta Domstolen gillade; hvaremot förslaget i denna del, under öfverläggnirvgen inom Utskottet, varit föremål för anmärkning.
Det har nemligen blifvit anmärkt, dels att hvad om dagbok är sagdt skulle vid verkställigheten möta svårigheter, dels ock att icke dagboken ulan en s. k. hufvudbok eller ock kassabok borde vara den handelsbok, hvilken det föreslagna vitsordet egentligen borde tillkomma; men en noggrann pröfning af ämnet har emedlertid hos Utskottet stadgat öfvertygelsen om riktigheten af de åsigter som härutinnan grundlagt det Nådiga förslaget. — lnventarii-boken, som upprättas då affärsmannen först öppnar sin rörelse och upptager bans då varande tillgångar, förlag oell gäld, utvisar följaktligen styrkan af det kapital han uti sin rörelse nedlagt vid dess början.
Dagboken, som upplager alla do affurs-slut, affärsmannen under rörelsens fortgång ingår, försäljningar, inköp, öfvertagna eller gifna kommissions-uppdrag, utbetalningar, inkasseringar, utställda vexlar eller andra kreditförbindelser, endosseringar, acceptcr och omkostnader för hans hushållning, utvisar hvilka förändringar det först insalta kapitalet, genom sjelfva rörelsen, undergått, de vexlingar i tillgång och gäld, som deraf blifvit en följd och in - Lag-Ulskollcls Betänkande, J[g 49.
II nefalta alltså jemväl grunder för hans fordringar och skulder.
Balansräkningen utgör ett på berörde vexlingar grundadt nytt inventarium för året; och brefboken, som upplager så väl aflåtna som inkomna affärsbref, tjenar till ytterligare bestyrkande af dagbokens innehåll i motsvarande delar.
Den synnerliga vigt, som fästes vid dagboken och sältet huru den föres, är grundad i sakens natur och det ändamål, som med densamma afses.
Tiden för inskrifningen står i omedelbart sammanhang med den, då det, som bör inskrifvas, föreföll.
De vexlande omständigheter, som på den förekomna affären kunna utöfva ett mer eller mindre gynnsamt inflytande, äro då ännu obekanta och kunna således ej gifva anledning till afvikelse från sanningen vid den föregående inskrifningen; och möjligheten att efteråt införa en oriktig anteckning eller förändra den sanningsenliga, förekommes genom stadgonderne att hvarje inskrifning bör sko enligt det inskrifnas tidsföljd, ali mellanrum, öfverstrykningar, raderingar eller inskrifningar mellan raderna icke få ske, och att de ändringar eller tillägg, som kunna blifva nödiga, böra såsom fortlöpande text å bladet antecknas.
Det ligger vid sådant förhållande i sakens natur, att, om dagboken blir ordentligen förd, alla andra inom affärslifvet brukliga handelsböcker, med undantag af in vent a r ii— och brefboken, icke kunna komma att innehålla annat än öfverföringar frän denna bok, och alt fördenskull lagen, på samma gång den, ur nu anförda skäl, tillerkänner dagboken företrädesvis den betydelse, alt densamma må uti affärs-tvister såsom bevismedel ega ett visst vidtsord, så mycket heldre kan öfverlemna åt affärsmannens eget godtlinnaude att bestämma hvilka böcker han dessutom, efter sin rörelses omfång och beskaffenhet, anser nödigt att föra, som genom föreskriften om skyldigheten att föra ordentlig dagbok hufvudändamålet är vunnet, och en klok lagstiftning icke bör föreskrifva mer, än det afsedda ändamålet nödvändigt fordrar.
1 sjelfva verket är dagboken ock den bok, som sakförhållandet likasom tvingar en affärsman alt i första rummet föra; den må för öfrigt kallas prima nota, me morial, journal, eller hvad annat som helst, ju till och med förekomma blott under namn af kladd eller brouil/on; och dä lagen uti kreditens intresse och för dermed förenade rältsändamål närmare bestämmer huruledes denna bok lagligen bör vara beskaffad, påbjuder den i det hela ej något nytt, utan ansluter sig endast ordnande lill ett bruk, som af gammalt egt rum inom affärs-lifvet.
Namnet betyder bär mindre; men då en benämning bör finnas, är den af dagbok den med sakförhållandet mest öfverensstämmande.
Genomgår man främmande länders handelslagar och särskildt de länders, der handel och industri ega en vida större omfattning och der insigterna om det, som erfarenheten visat vara ändamålsenligast att i afseende på handelsböcker stadga, måhända kunna antagas vara mångsidigare än bos oss, finnér man ock att, jemte inventarii- och bref-bok, den handelsbok, hvarpå uti ofvannämnda hänseende hufvudsakliga vigtcn fästes, är dagboken, så förd, som här ofvan ar sagdt.
Sådant 12 Lag-Utskottets Betänkande.
JU 49. är exempelvis förhållandet i Holland, Belgien, Frankrike, Spanien, Portugal, Ungern, Ryssland in. fl.
Spaniens handelslag (art 32) föreskrifver likväl att, jemte dagboken, äfven s. k. hufvudbok eller conto-corrente bör hållas och att i densamma skall upptagas för hvarje särskild handels-affär, eller hvarje särskild person, löpande detaljerad räkning öfver pro och contra, grundad på dagboken, från hvilken specifikationerna i hvarje rakning skola till hufvudboken öfverföras.
Dylik föreskrift förekommer äfven i den Ungerska handcls-lagen med det tillägg, att hufvudboken skall för hvarje räkning noggrannt återgifva dagbokens innehåll, med hänvisning till den sednares folier; och den Ryska handels-ordningen af den 14 Juni 1834, har än större fordringar.
Densamma, som delar de handlande i tre gillen, ålägger nemligen dem af första gillet, omfattande bankirer, grosshandlande och de, hvilka befatta sig med utrikes handeln, att föra en dagbok, Iivari skall antecknas allt hvad i rörelsen för dagen förefallit, en kassabode, hvari skall delaljeradt antecknas allt hvad för dagen inflyter eller utgår från kassan, en varubok, hvari skall antecknas allt hvad af varulager inköpes, emottages, säljes eller afsändes, med utförda priser, en conto-corrente, hvari för hvarje så väl gäldenär som borgenär särskild löpande räkning upptages, en bref- och factura-bok och slutligen en general-hufvudbok, hvari skola upptagas särskilda conti för samtliga rörelsens affärer, nemligen kapilal-conto oell conto öfver fast och lös egendom, kassa-conto öfver utgifter i och för rörelsen så väl som för hushållet, och öfver vinst och förlust, samt derjemte ett balans-conto öfver husets och rörelsens verkliga ställning för hvarje år.
Handlande af andra gillet skola föra detaljerad varu-bok, kassa-bok, conto-corrente samt bref- och factura-bok, och de af tredje gillet, omfattande detalj-handlande och fabrikanter, kassa-bok, varu-bok och balanceräkning.
Men häraf föijer ock att andra främmande länders handels-lagar, hvilka på sätt redan är nämndt, inskränkt sina föreskrifter om de handelsböcker, som ovilkorligen böra hållas, till dagbok, brefbok och inventariebok, dertill egt så mycket större skäl, som dagboken i alla händelser, och äfven då flera höcker fordras, såsom enligt den spanska, ungerska och ryska handels-lagen, måste med sträng noggrannhet föras och ligga till grund för alla de anteckningar, som intagas i de andra.
Då nu ifrågavarande förslag uti dessa punkter ansluter sig till hvad större delen af ilen europeiska handels-verlden funnit vara tillräckligt att i afseende å handels-böcker stadga, och öfverlemnar åt affärsmannen att i öfrigt sjelf bestämma, hvilka handelsböcker han dessutom finner nödiga, så undviker det derigenom att utan tvingande skäl gifva bestämda reglor för förhållanden, som efter omständigheterna kunna på olika sätt förverkligas.
Då förslaget vidare tillåter så väl att uti dagbok särskild conto kan föras öfver utborgade varor, som att, der rörelsens beskaffenhet och omfång så fordrar, särskilda dagböcker öfver särskilda affärer må hållas, så medgifver det all den elasticitet vid regelns tillämpning, som med grundsatsens och ändamålets upprätthållande är förenlig; och då det tillika bjuder, alt, om under Lag-Ulskoitels Betänkande, M 49.
13 någon inför domaren anhängig tvist anledning förekommer att taga kännedom af en affärsmans andra handelsböcker, än dem han ovilkorligen bör föra, med tillägg att de ej må tillerkännas något vitsord, der de ej uppfylla de fordringar lagen gör på de ovilkorliga; så gifves dermed en anvisning åt affärsmannen att äfven åt omförmälda särskilda böckers ordentliga förande egna den omsorg, som lika mycket öfverens stämmer med hans eget intresse, sorn den allmänna kreditens fordringar; hvartill slutligen må läggas den anmärkning, att, då många af dem, som böra hålla handelsbok, idka en rörelse, hvars beskaffenhet och omfång icke göra särskilda hufvud ellcr kassa-böcker nödiga, så är deremot under alla förhållanden ordentligen förd dagbok lika nödvändig för idkaren af en mindre rörelse, som för idkaren af en större.
Hvad derefter handels-boks vitsord angår, så alser det Nådiga förslaget två förhållanden: det ena emellan affärsmän inbördes och det andra emellan affärsmän och icke affärsmän; och härigenom bar afseende blifvit gjordt på ett förhållande, som för affärskrediten är af största vigt, eller på den öppna kredit, som affärsmän sins emellan aftala, men hvilket förhållande vår lagstiftning hittills ej tagit i betraktande.
Enligt gällande lag eger nemligen handelsbok endast vitsord om fordran, som grundas på utborgning af varor, eller just i det fall, deri Herr Palander nu yrkat borttagande af allt vitsord.