Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gefjun), är den jungfruliga gudinnan, den första kärlekens åsynja, hvilken de mör tjena, som dö ogifta.
Ehuru berörande Friggs väsen, framträder hon mera sjelfständig: hon deltager i gästabudet hos Öge (§ 23), och på Lokes förebråelser mot henne svarar Odin, att hon känner lika väl som han alla människors öden (Märk sagan om Gefion och Gylfe!).
Eir (fn.
Eir) är läkedomens gudinna.
Mänglad (fn.
Menglöð) är jorden i hela hennes härliga sommarprakt; således en uppenbarelse af Frigg.
Fulla, fullhet, af fullr, full.
Hlýn af hlýja, värma, vederqvicka, skydda.
Gna af knega(?), förmå.
Hofvarpnir, hofkastaren, af varpa, kasta.
Snótra; jfr snótr, förståndig, klok.
Vör af adj. varr, vör, vart, försigtig, var, varsam.
Lofn af lofa, lofva.
Sjöfn; jfr sjafni, sinne, kärlek, älskare.
Syn, syn, förnekande, afslag, vägran.
Gefjun; härledningen är dunkel; jfr gefa, gifva.
Eir uttrycker skonsamhet, lindring, af eira, skona.
Menglöð, glad och glimmande af smycken, af men, smycke, halsband, och glaðr, glöð, glatt, glad.
Rind (fn.
Rindr) är Odins tredje hustru, den af vinterkölden stelnade jorden.
Länge motstår hon Odins kärlek, som förgäfves bjuder henne sommarens smycken.
Slutligen blir hon moder till Vale (§ 19), den starke krigaren, som skall hämnas Balders död.
Rindr härledes af rindi, ett stycke ouppodladt land.
Odins förhållande till Jord, Frigg och Rind är icke endast naturmyt.
Odin är icke blott naturens, utan äfven andens gud, som förmäler sig med det jordiska sinnet:
Jord är det obildade i människoanden, Frigg det ädla sinnet, Rind det trotsiga sinnet.
Andra Odins hustrur äro Grid (fn.
Griðr), Gunnlöd (fn.
Gunnlöð) m. fl.
Man jämföre hos grekerne Uranos och Gaja, Zevs och Demeter.
Jord är Gaja, Frigg Demeter; hvad svarar mot Rind?
De lycklige, de behöfde henne ej; de kände ej vår långa, stränga vinter (Petersen, sid. 148).
Odins väsen eller åsamakten öfver hufvud utvecklar sig vidare i Odins söner; de äro utströmningar af hans allmänna väsen.
Tor (fn.
Þórr) är son af Odin och Jord, samt den äldste och mäktigaste af Odins söner.
Han är åskans samt den kroppsliga styrkans och maktens gudom.
Han är den visserligen fruktansvärda, men välsignelsebringande åskans gud, de luften rensande och jorden befruktande regnskurarnas gud.
Han är förfärligt stark och fruktansvärd i sin vrede, men tillika i hög grad godmodig.
Han är en oaflåtlig beskyddare af gudar och människor, men en fiende till jättarne.
Han ljungar icke för att förstöra, utan för att välsigna jorden.
Åkerbruket, i synnerhet jordens förberedelse dertill, är framför allt föremål för hans omvårdnad.
Tor visar sig som yngling eller gubbe, bär han ett rödt skägg.
Hans natur är eld.
Styrkans bälte, Megingjord (fn.
Megingjarðr), omgifver hans länder; hammaren Mjöllne (fn.
Mjöllnir) svingar han i sin hand och har järnhandskar att fatta honom med; han åker på en vagn med två bockar, från hvilkas tänder och hofvar gnistor utflyga, och den rodnande skyn gifver ett återsken af hans lågande blick.
Det rike, hvaröfver han herskar, heter Trudheim (fn.
Þruðheimr), och hans sal, Bilskirne (fn.
Bilskirnir), har 540 golf (stockverk).
Þórr, smdr. af þonr eller þunr, betyder eg. dån, dön, dunder; fht. donar, forneng. þunor, þunder.
Megingjarðr, kraftbälte, af megin, kraft, och gjarðr, bälte, gjord.
Mjöllnir, eg. mjölnaren, som likt blixten krossar allt till mjöl.
Þrúdheimr, styrkans, kraftens verld, af þrúðr, stark; äfven Þrúðvangar pl., af vangr, fält.
Bilskirnir, glimt-klarnande, såsom blixten glimtvis uppflammande, af bil, glimt, ögonblick, och skirr, klar, skirna, klarna.
Tors kostbarheter äro tre: bältet Megingjord, som fördubblar hans styrka, när han spänner det på sig; den skaftkorte hammaren Mjöllne, hvilken alltid återvänder i Tors hand, när han blifvit kastad mot fienden; samt järnhandskarne, hvilka han behöfver för att fatta hammarskaftet.
Tors bockar heta Tanngnyst (fn.
Tanngnjóstr) och Tanngrisne (fn.
Tanngrisnir); dessa draga honom i hans vagn, och derför kallas han Åka-Tor (fn.
Öku-Þórr).
Han kallas äfven Lorride (fn.
Hlórriði), Ving-Tor (fn.
Ving-Þórr) och såsom Åsgårds och Midgårds värn Veor (fn.
Véorr).
Hans tjenare äro Tjalfve (fn.
Þjálfi) och dennes syster Röskva (jfr sid. 41).
Efter Tor äro flere ställen uppkallade, såsom Torshälla, Torstuna, Torsång, Torsåker m. fl. Till hans minne eger vårt språk vidare Torsdagen, tordön och ordet åska, som är sammandraget af ås-ikja, ås-åka, d. ä. åsens åka, vagn eller åkning.
Tanngnjostr, tandgnistraren; Tanngrisnir, den som skär tänderna.
Öku-Þórr, den åkande Tor, af aka, åka.
Ving-Þórr; jfr sv. vinge, fn. vængr; ordet antyder åskvädrets flygt.
Hlórriði, glöd- eller strålkastaren, af hlóa, låge, och riða för vriða, vrida, kasta, slunga.
Véorr, invigaren, beskärmaren, försvararen, af véa, utvidgadt vigja, viga, helga, beskärma.
Þjálfi, den uthållige, af þjálfa, tvinga till arbete.
Röskva, af röskr, rask, stark.
Tors hustru heter Sif (fn.
Sif), den hårfagra gudinnan, som prålar med gyllene lockars ymnighet, likasom fältet är smyckadt af gyllene ax.
Hon kan anses för åkerbrukets gudinna, som endast trifves i fred och lugn.
Sif betyder frändskap, vänskap, frid, och är beslägtadt med säflig; jfr got. sibis, fredlig, sibja, fht. sibba, frändskap, forneng. sib, fred, enighet.
Loke hade en gång arglistigt afskurit Sifs hår.
Tor hotade då att krossa alla ben i hans kropp, hvadan Loke måste lofva att ersätta skadan.
Han for till dvergarne, Ivaldes söner, och dessa förfärdigade åt Sif nytt hår af guld, hvilket växte som annat hår.
Sifs hår betecknar de gula sädesaxen; det är ett verk af dvergarne, d. v. s. sädesaxen frambringas af de i jorden dolda krafterna.
Tors söner.
Tor har med en annan hustru Järnsaxa (fn.
Járnsaxa) två söner, Mode (fn.
Moði) och Magne (fn.
Magni), hvilka öfverlefva verldens undergång och i den nya skapelsen skola föra hammaren Mjöllne.
Ull (fn.
Ullr) är Sifs son och styfson till Tor.
Han är den ypperste bågskytt och skidlöpare, har ett fagert utseende och en krigares skick, samt är god att åkalla i envig.
Hans boning heter Ydalar (fn.
Ýdalir).
Han anses för vinterns gudom, motsatt Balder såsom sommargud.
Járnsaxa af járn, järn, och saxa, hugga, hacka i stycken.
Móði, den modige, af moðr, mod.
Magni, den starke, af magn, kraft, styrka.
Ullr är (enligt Säve) det samma som got. vulþus, (med bortfallet v och lþ assimileradt till ll), fht.
wuldar och forneng. valdor, ära, härlighet; gudens namn betyder således: den ärofulle, härlige.
Ýdalir, idegrans dalar, af ýr, idegran, hvilket träslag helst nytjades till bågar.
Tors strider.
Tor är Åsgårds och Midgårds skyddande gudomlighet, och derför utvecklar sig ock hans väsen i en mängd strider mot gudars och människors fiender, jättarne.
Tor och Rungne.
Jätten Rungne (fn.
Hrungnir) hvars hufvud, hjerta och vapen voro af sten, hade utmanat
Tor till envig.
Såsom medkämpe stod vid hans sida lerjätten Mockerkalfve, och Tor åtföljdes af sin tjenare Tjalfve.
Denne sprang till Rungne och gaf honom det rådet att lägga skölden under fötterna, emedan Tor, såsom han sade, skulle anfalla honom nerifrån.
Då kastade Rungne skölden under fötterna och fattade sin stenklubba med bägge händerna.
Derpå förnam han blixt och dunder, och såg
Tor träda fram i sin åsakraft.
Tjalfve gick mot Mockerkalfve, som föll med ringa ära.
Tor kastade sin hammare mot Rungne, hvilken åter kastade sin klubba mot Tor.
Hammaren och klubban möttes i luften, hvarvid klubban sprang sönder i små bitar, af hvilka några foro så hårdt i hufvudet på Tor, att han föll till jorden.
Hammaren åter träffade
Rungne midt i hufvudet, så att hufvudskålen krossades.
Jätten föll omkull, och hans ena fot kom att ligga öfver Tors hals.
Tjalfve gick dit för att hjelpa Tor, men kunde icke.
Så snart åsarne sporde, att Tor var fallen, kommo de äfven alla för att lyfta bort foten, men kunde ej rubba honom från stället.
Då kom Magne, Tors och jättinnan Järnsaxas son, som blott var tre nätter gammal.
Han lyfte bort foten som ett intet, och sade: »Det är stor skada, fader, att jag kom så sent; denna jätte, tänker jag, kunde jag hafva slagit ihjäl med min näfve».
Tor reste sig då upp och helsade vänligt sin son och sade, att han nog skulle blifva en dugtig karl, »och vill jag», tillade han, »gifva dig hästen Guldmanke, som Rungne egde».
Odin sade då, att det icke var rätt, att han gaf denne präktige häst åt en jättinnas son, och ej åt sin fader.
Hufvudtanken i denna myt är: ljungelden slår ner i fjället och splittrar det.
Hrúngnir, förmodligen af hrúga, rynka, lägga veck på veck, är det nakna, skrofliga fjället med sina tinnar.
Mökkrkálfi af mökkr, dimma, tjocka, och kálfr, kalf; »kalf kallas ett mindre föremål i jämförelse med ett större».
Tor och Geirröd.
Loke hade en gång låtit fånga sig af jätten Geirröd (fn.
Geirröðr) samt, för att rädda sitt lif, måst lofva att skaffa Tor till hans gård, utan att denne hade med sig sin hammare, sitt bälte och sina järnhandskar.
Loke förmådde äfven Tor att företaga denna färd, samt gjorde honom sällskap, likasom ock Tjalfve.
Under vägen tog Tor in hos en gyg, som hette Grid.
Hon hade en gång vunnit Odins kärlek och blifvit moder till Vidar (§ 19); hon var derför vänligt sinnad mot åsarne.
Grid gaf Tor underrättelse om Geirröd, att det var en hundvis och farlig jätte, och hon lånade honom sitt starkhetsbälte, sina järnhandskar och sin staf.
När Tor derpå vadade öfver en flod, under det att Loke och Tjalfve höllo sig fast vid hans bälte, växte vattnet så högt, att det sköljde hans skuldror.
Tor såg upp mot åmynningen och fick se i en klyfta Geirröds dotter Gjålp, som vållade att strömmen växte.
Då tog han en stor sten och kastade efter henne och sade:
»I mynning skall man å dämma.»
Med det samma kom han till land och fick tag i en rönnbuske och steg sålunda upp ur ån.
Deraf har talesättet kommit, att »rönn är Tors räddning.» Sedan Tor och hans ledsagare framkommit till Geirröd, fingo de härberge i ett gästhus, men det fans blott en stol, och derpå satte sig Tor.
Han märkte då, att stolen under honom lyftes upp mot taket, och stack derför Grids staf upp mot bjälkarne och tryckte sig sjelf ned.
Stolen sjönk ned igen, och då hördes ett starkt brak och stort jämmerskri.
Under stolen hade suttit Geirröds bägge döttrar Gjålp (fn.
Gjálp) och Greip (fn.
Greip), och på bägge hade Tor brutit ryggen.
Derpå lät Geirröd kalla Tor in i salen till lekar.
Der brunno stora eldar, och när Tor kommit midt framför Geirröd, kastade denne en glödande järnkil på Tor; men Tor grep kilen med järnhandskarne och slungade honom efter Geirröd, som sprungit bakom en järnpelare för att skydda sig.
Kilen gick genom pelaren och genom Geirröd samt genom väggen och utanför långt ned i jorden.
Geirröðr af geir, spjut, udd, spetsigt föremål, och hröðr, jätte.
Gjálp, brus, larm (böljornas).
Greip, klyfta, grep.
Tor och Skryme.
På en af sina färder öster ut tog Tor, i sällskap med Loke, natthärberge hos en bonde.
Till qvällsvard slagtade
Tor sina bockar och inbjöd äfven bonden med hustru och barn att deltaga i måltiden.
Han befalde, att benen skulle kastas på bockskinnen, som lågo bredvid eldstaden.
Bondens son hade ett lårben af den ena bocken och knäckte det med sin knif för märgens skull.
Nästa morgon vigde
Tor bockskinnen med sin hammare, och bockarne stodo då åter upp, men den ene var halt.
Tor vardt mycket vred, men lugnade sig, då han såg värdfolkets skräck, samt tog i förlikning deras barn, sonen Tjalfve och dottern Röskva, hvilka sålunda blefvo hans tjenare och ständige ledsagare.
Tor lät sina bockar blifva qvar hos bonden, begaf sig jämte Loke, Tjalfve och Röskva på väg till Jättehem, och satte öfver det djupa hafvet.
Omsider kommo de till en stor skog och gingo framåt, tills det mörknade.
Tjalfve, som var en rask fotgängare, bar Tors matsäck.
De sågo sig om efter natthärberge och funno ett mycket stort hus med en dörr, lika bred som hela huset.
Här slogo de sig ned.
Vid midnattstid uppstod ett stort jordskalf.
Tor stod upp och kallade på sina reskamrater.
De kände sig för och funno en sidobyggnad till höger, dit de begåfvo sig.
Då det dagades, gick Tor ut och fick se jätten Skryme (fn.
Skrymir) ligga och snarka i skogen.
Han begrep då, hvarifrån larmet kommit i skogen.
Huset, som de legat i, var Skrymes handske, och sidobyggnaden tummen derpå.
Skryme frågar
Tor, om han ville hafva honom till reskamrat, och han svarar ja.
På Skrymes förslag slogo de tillsammans sitt munförråd, och jätten tog matpåsen på ryggen samt gick framför dem med stora steg hela dagen.
Om qvällen uppsökte han åt dem ett nattläger under en stor ek.
Han sade till Tor: »Nu vill jag lägga mig att sofva, och kunnen J taga matsäcken och göra eder aftonmåltid».
Strax derpå föll han i sömn och snarkade hårdt.
Tor tog matsäcken och ville lösa upp honom, men kunde icke.
Då blef han vred, grep hammaren och slog Skryme i hufvudet.
Denne vaknade och frågade, om ett löfblad fallit ned på hans hufvud samt om de fått mat och vore färdiga att lägga sig.
Tor svarade, att de nu skulle lägga sig.
Vid midnattstid hör Tor att Skryme snarkar så hårdt, att det dånar i skogen.
Han går då och slår Skryme midt i hjessan med hammaren, så att denne trängde djupt in.
Jätten vaknar och frågar, om ett ållon fallit ned på hans hufvud.
Tor gick hastigt tillbaka och sade, att han nyss vaknat samt att det vore midnatt och således tid att än längre sofva.
Något före dagningen märker
Tor, att Skryme sofver tungt.
Han går till jätten och slår honom på tinningen, så att hammaren sjunker ned ända till skaftet.
Skryme reste sig då opp, strök sig om kinden och sade:
»Mån det sitter några foglar i trädet öfver mig?
Jag tyckte att något föll ned i hufvudet på mig.
Hvad, är du vaken, Tor?
Det är nu tid att stiga upp, fastän J icke hafven lång väg till Utgård.
Jag har hört er hviska om, att jag ej vore liten till växten, men J skolen få se större män, om J kommen till Utgård.
Ett råd vill jag gifva er, att J der ej tagen munnen för full, ty ingalunda lär man der tåla slammer af slika småttingar; men i annat fall vänden hellre om, ty det anser jag vara bäst för eder.
Viljen J dock draga vidare, så gån åt öster; min väg går åt norr till de fjäll, som J sen der.»
Skryme tager så matsäcken på ryggen och går från dem in i skogen.
Huru vida åsarne önskade träffa honom igen, det är ej kunnigt.
Tor drog vidare med sina reskamrater.
Vid middagstiden sågo de en borg på en slätt, och de måste böja nacken tillbaka för att se det öfversta af honom.
Så hög var han.
De gå dit.
Der var en grind, och hon var stängd.
Tor sökte förgäfves öppna grinden, hvarför de kröpo mellan spjälorna och kommo så in.
De sågo nu borgen framför sig, och då dörren var öppen, gingo de in och fingo se många män, de fleste mycket stora, sittande på två bänkar.
Derefter gingo de fram till konungen, Utgårda-Loke (fn.
Útgarða-Loki), och helsade honom.
Denne var ej snar att se på dem, men sade omsider småleende: »Sent är att spörja tidningar långväga ifrån, eller förhåller det sig annorlunda än jag tänker, att denne pys är Åka-Tor?
Men du tör vara större än mig synes.
I hvilka idrotter ären J, du och dina kamrater, öfvade?
Här bland oss får ingen vara, som icke utmärker sig i någon konst eller färdighet.»
Loke, som gick sist, svarade: »Den konsten kan jag att förtära min mat fortare än någon annan.» Utgårda-Loke säger då: »Idrott är det, om du förmår det, hvilket vi strax skola pröfva.»
Han framkallar från bänken en man, som hette Loge (fn.
Logi), att han skulle täfla med Loke.
Ett tråg bars in fullt med kött, och Loke satte sig vid ena ändan, Loge vid den andra.
De åto bägge det fortaste de kunde och möttes midt i tråget.
Loke hade förtärt allt köttet af benen, men Loge benen också samt tråget dessutom.
Alla tyckte då, att Loke blifvit efter i leken.
Sedan vände sig Utgårda-Loke till Tjalfve och frågade, hvad den unge mannen kunde.
Denne svarade, att han kunde springa i kapp med hvem som helst.
Utgårda-Loke ropar då på en liten pilt vid namn Huge (fn.
Hugi) och befaller honom att springa i kapp med Tjalfve.
De började första loppet, och kom
Huge dervid så långt förut, att han vid rännarbanans slut vände om mot den andre.
Vid andra loppet var Tjalfve ännu ett långt pilhåll från banans slut, när Huge vände om der.
Tredje gången kom Huge till målet, innan Tjalfve hunnit midten af banan.
Då sade alla, att den leken var afgjord.
Sedan sporde Utgårda-Loke Tor, hvilken idrott han ville visa dem, då det ginge så stora rykten om hans storverk.
Tor svarade, att han ville dricka i kapp med hvem som helst.
Utgårda-Loke befalde då sin munskänk att taga fram hornet, som hans hirdmän plägade tömma.
Tor såg på hornet och fann det ingalunda vara stort, men tämligen långt.
Han var mycket törstig och drack af alla krafter, men då han tog hornet från munnen, tycktes honom drycken ej stort lägre än förut.
Då sade Utgårda-Loke: »Det är väl drucket, men icke öfver höfvan mycket.
Nog trodde jag att Åsa-Tor skulle dricka bättre, men nästa gång skall du tömma det.»
Tor drack för andra gången med än mindre framgång, samt slutligen för tredje gången af alla lifvets krafter, hvarvid det något sjönk i hornet.
Sedan ville han ej dricka mer.
Då sade Utgårda-Loke: »Lätt är nu att säga, att din makt icke är så stor som vi trodde.
Vill du fresta andra lekar?
Tor svarar, att han nog ville fresta andra lekar, men att det vore underligt, om man hemma hos åsarne skulle finna det dåligt drucket, samt frågar, hvad för en lek de ville bjuda honom.
Utgårda-Loke sade då, att det vore en ringa sak för hans små svenner att lyfta hans katt från marken, och att han ej skulle bjuda Tor slikt, såvida han ej funnit honom vara mindre dugtig än han trott.
Derpå sprang en stor grå katt fram på golfvet.
Tor grep då katten under magen och lyfte upp honom, men katten sköt rygg, allt efter som Tor lyfte, och högre kunde han ej få upp katten, än att denne lyfte ena foten från marken.
»Det gick som jag tänkte», sade Utgårda-Loke; »katten är stor, men Tor liten mot en af oss.» »Så liten J än kallen mig», svarade Tor, »så låt hvem som helst komma och brottas med mig, ty nu är jag vred.» Utgårda-Loke genmäler:
»Här är ingen man, som ej skulle anse det för en skam att brottas med dig; kalla derför hit gumman, min fostermor Älle» (fn.
Elli).
Med brottningen gick det nu så, att ju fastare
Tor tog uti, desto fastare stod den gamla käringen.
Sedan brukade hon knep, och till sist sjönk Tor ned på ena knäet.
Då gick Utgårda-Loke fram och sade, att de nu skulle upphöra och att det icke vore värdt för Tor att uppfordra flere till brottning.
Han visade
Tor och hans kamrater till säte, och de blefvo natten öfver samt åtnjöto all gästfrihet.
Följande morgon, då Tor och hans reskamrater ville gå sin väg, följde Utgårda-Loke dem ut ur borgen och sporde vid skilsmessan, hvad Tor tyckte om sin färd.
Tor yttrade sitt missnöje deröfver, att han af deras sammanträffande haft mycken vanära.
Då sade Utgårda-Loke: »Nu skall jag säga dig sanningen, då du kommit ut ur borgen, dit du aldrig mer skall komma, om jag får råda, och dit du aldrig skulle hafva kommit, om jag vetat, huru stark du är och att du lätt kunnat bringa oss i olycka.
Jag har användt synvillor mot dig.
Matpåsen hade jag knutit till med segt järn, så att du ej kunde upplösa honom.
Det första af de tre hammarslagen hade varit nog till min bane, om det träffat mig i hufvudet; men der du såg vid min borg ett berg med tre fyrkantiga dalar, den ena djupare än den andra, der voro spåren af din hammare.
Jag sköt berget för slagen, utan att du märkte det.
På samma sätt var det med lekarne.
Loke var hungrig och åt dugtigt, men Loge var elden, som förtärde både tråg och kött.
Tjalfve sprang i kapp med Huge, som var min tanke, och med hans snabbhet kunde han ej mäta sig.
Då du drack af hornet och tyckte att det gick långsamt, skedde ett stort under.
Hornets ena ände stod i hafvet, utan att du såg det; men när du kommer till hafvet, kan du se, i huru hög grad det är minskadt och du åstadkommit ebb deri.
Att du kunde lyfta katten med ena foten från jorden förfärade alla, ty det var Midgårdsormen.
Brottningen med Älle var också ett stort under, ty så stark har ingen varit eller skall blifva, att ej ålder får bugt med honom.
Nu skiljas vi åt, och bäst är det för båda parterna, att J icke oftare besöker mig; ty en annan gång skulle jag också värja min borg med samma eller andra konster.» Då Tor hörde detta, grep han hammaren och svängde honom i luften; men då han skulle slå till, var Utgårda-Loke försvunnen.
Han vänder sig om till borgen att förstöra den samma, men ser endast sköna och vida slätter, ingen borg.
Han vänder då åter om och drager å stad till Trudheim (Snorra Edda).
Skrýmir, storskrytare, skrymtare, af skrum, skryt.
Hugi, hugr, tanke, håg.
Elli f., ålderdom.
Denna myt är liksom de bägge myterna om Tors strider med Rungne och Geirröd af yngre ursprung.
Tilldragelsen med Tjalfve har troligen utgjort en egen myt, hvilken här är bifogad endast derför, att Tjalfve var med i Utgård.
Den halta bocken betecknar åskvädrets afstannande genom att stöta på ett föremål, och följden deraf är starkt skyfall med storm.
Skryme kallas Utgårda-Loke, ty jättarne skulle väl också hafva sin Loke.
Det hån, som Tor får lida af Skryme, den svaghet och vanmakt, åt hvilken han, oaktadt sin åsakraft, synes vara hemfallen genom trolleri och synvillor, öfverensstämmer föga med anden i de gamla myterna; dock förekommer en häntydan derpå äfven i Eddadikterna, t. ex. på de fasta säckbanden och vistelsen i handsken i Harbarðsljóð och Oegisdrekka (jfr Petersen, sid. 255).
Tor och Hyme.
Ledsagad af Ty far Tor till hafsjätten Hyme (fn.
Hymir; se § 23) för att hos honom hemta en bryggkittel i och för gästabudet hos Öge (§ 23).
I Hymes sal träffar
Ty sin moder, en gyllene och brunhvit qvinna, som gifver sonen en dryck.
Hon råder sina gäster att gömma sig under kittlarne i salen, ty hennes man vore understundom barsk mot främlingar.
Sent kom
Hyme hem från fiske.
»Hell dig, Hyme», sade qvinnan.
»Vår son, som vi länge väntat, har kommit till våra salar, och med honom följer jättefienden och människovännen Veor.» »Se, hur de hafva gömt sig der bakom pelaren!» Pelaren sprang i tu för jättens blick, bjälken brast och alla kittlarne föllo ned.
En var så hårdhamrad, att han förblef hel.
Gudarne kommo fram, och spejande såg den gamle jätten på sin fiende.
Hans hug bådade honom intet godt, men han lät dock slagta tre stutar och koka dem på en gång.
Tor åt ensam två.
Måltiden syntes jätten något för stark och han utbrast: »En annan afton få vi lefva af fiskmat.»
Veor svarade, att han skulle ro ut på viken, om jätten kunde skaffa honom bete.
»Det skall du lätt finna», sade Hyme, »om du har mod dertill, bland mina oxar».
Tor grep då en kolsvart oxe vid hornen och slet af hufvudet.
De rodde ut.
Hyme ville stanna vid sitt vanliga fiskställe, men Tor befalde honom att ro längre ut.
Två hvalar drog Hyme upp på en gång, men Tor drog upp
Midgårdsormens hufvud till relingen och slog med sin hammare hufvudskallen på ulfvens broder (se § 24).
Det dånade i klipporna och tjöt i hålorna, och hela den gamla jorden for samman, men ormen sjönk tillbaka i hafvet.
Ej var jätten glad, då de rodde tillbaka.
På jättens uppmaning drog
Tor skeppet med åror och allt i land och bar jättens hvalar till gården.
Derpå uppfordras Tor att ännu aflägga några styrkeprof, men omsider erhåller han kitteln och drager så bort med honom.
Då komma månghöfdade jättar ur hålor och klyftor för att förfölja Tor, men denne svänger sin hammare och krossar dem alla, samt kommer lyckligt med kitteln till de i Öges sal församlade gudarne (Sæm. E.:
Oegisdrekka).
Tor hemtar kitteln hos Hyme, d. v. s. han gör det af vintern fjättrade hafvet åter öppet och fritt.
För öfrigt uttrycker myten åskvädrets strid med det vilda, upprörda hafvet.
Tor och Trym.
Tor låg en gång och sof.
När han vaknade, var hammaren borta, detta vapen, som i synnerhet afvärjde de onda makternas anfall och som jättarne derför ständigt sökte få i sitt våld.
Vred vardt Ving-Tor, när han vaknade och sin hammare saknade.
Han sade till Loke:
»Hör hvad ingen vet på jorden eller i himmelen:
Hammaren är från guden stulen.»
De gingo till den fagra Fröjas salar, och Tor sade till henne: »Låna mig din fjäderhamn, att jag min hammare må finna.»
Fröja svarade: »Honom ger jag dig gerna, vore han ock af guld eller silfver.»
Loke tog nu fjäderhamnen och flög, tills han kom till jättarnes verld.
Tursadrottnen Trym (fn.
Þrymr) satt på en hög, snodde guldband åt sina hundar och hyfsade manen på sina hästar.