Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Längre fram på aftonen tillställde fru Carlén en lek, i hvilken hvarje deltagare fick likna sig vid ett föremål t. ex. ett hus, ett träd, en sjö, en båt, en jägare, en fågel o. s. v. Fru Carlén gjorde själf början till en berättelse och så snart i den- samma något af de anförda föremålen nämn- des, skulle den, som på sin del fått detta föremåls namn, fortsätta berättelsen tills denna vidtogs af en annan person, som fått något annat af föremålen att tala för.
Fru Carlén ledde gången af denna lek på ett så fyndigt sätt, att, oaktadt åtskilliga orimligheter icke kunde undvikas, hvilka naturligtvis ' framkallade skratt, berättelsen blef nästan en komisk novell-unge.
Alla ' i detta minne namngifna personer äro gångna ur tiden, så att jag med skäl kan sägas hafva hämtat bilderna ur skug- gornas värld '.
— U p n o t i s b o k e n.
Drottningen, afreser den 1 juli till Skinnar- böl vid Kongsvinger i Norge för att där tillbringa juli och augusti månadei.
* Kronprinsparet med söner anlände till huf- vudstaden i tisdags och kommer att stanna här till lördagen.
Änkehertiginnan Stephanie från Österrike har tillbragt ett par dagar i Stockholm och häri- från aflagt besök hos kronprinsparet på Tullgarn.
* Den fjärde internationella journalist- kongressen håller i dagarna sitt sammanträde i Sveriges hufvudstad.
Bland de hitkomna till ett antal af omkring 350 uppgående utländska pressrepresentanterna finnas ett 50 tal damer, af hvilka fem äro utsedda till delegerade i kongressen.
Af huru stor betydelse det är för hela vårt land, att det besökes af ett så stort antal utland- 199 B - ti &gt; I
Vi taga ock för gifvet, att de skola välkomnas af alla, som inse detta.
operan afslöt i måndags vårsäsongen med uppförandet af den allt mer populära ope ran » Carmen ».
Ännu en representation gif ves dock, innan por tärna till konsttemplet stängas, nämligen om sön dag, då stor festföreställning gifves för den här samlade internationella journalistkongressens le- damöter.
Programmet upptager vid denna före ställning första akten ur » Orfevs », tredje akten ur » Aida » samt tredje aktens sista tablå ur » Den bergtagna ».
Denna representation begynner kl. 9 Dramatiska teatern, som på grund af utställ- ningen utsträckt sin säsong, bjöd i måndags på ett nytt program, upptagande trenne småstycken nämligen » Skärseld », situation i 1 akt, efter en skiss af Jules Olarétie, dramatiserad af Frank Truth; vidare » Syster Lotta », lustspel i en akt af Paul Heyse samt sist » De tillgjorda landtlollor na » (Les précieuses ridicules), komedi i 1 akt af Moliére, öfvers.
af Nils Personne.
De båda första styckena äro så obetydliga och intresse- lösa, att vi ej kunna förstå skälet till deras upp tagande på spellistan.
Moliére ' s roliga komedi försvarar väl sin plats samt erhöll ock på det hela taget ett erkännansvärdt uförande.
Särskildt gaf hr Personne en dråplig och stilfull framställ ning af den till markis förklädde betjänten Mas carille.
Öfriga medspelande fyllde äfven väl sina platser.
Stycket väckte mycken munterhet i den glest besatta salongen.
ra o M ra ta ii &lt;- P4 bo o t-r o ta c3 60 • » - Hl M Q O ti m 03 H fil Svenska sångarförbundets i Amerika elitkör har kommit hit på sångarfärd till sitt gamla fädernes land.
Kören, som består af 54 man under led- ning af dir. Joan R. Urtengren, förut anställd vid O f k. operan bärstädes, gifver konsert i den stora musikhallen vid Fredriksbof nästkommande ons- dag den 30 dennes kl. / 8 e. m.
Värdefullt bi- träde lämnas af hr C. F. Lundqvist.
l s S I * En lycklig på jorden.
Ur de små, obemärktas skymundan.
f ö r n ö j s a m h e t och tålamod i lidandet, gudom- r liga strålar - från den eviga kärlekens sol, måtte ni alltid finnas på vår jord för att värma kalla sinnen och lysa vägen för dem, som irra i mörkret under klagan och knot!
— — — För åtskilliga år sedan lefde i Upsala tre medel- ålders prästdöttrar, fröknarna Nordman eller » flickorna Nordman », som de af bekanta och vänner vanligen kallades.
De tre systrarna, Anne-Charlotte, Margret och Julia, lefde på en blygsam lifränta, som i åratal förut fått vidkännas fruktansvärda afbränningar för en yngre broders studier.
Filip tog omsider sin prästexamen med mycken heder, men hans kraft var bruten, och efter några månaders tjänst- göring nedlades han på dödsbädden för att kort därpå myllas i jorden.
Det var en kväfvande sorg, som likt en boja lade sig ' öfver systrarnas sinnen, men Anne- Charlotte, hon som satt lam i rullstolen, löste bojan.
» Minns ni, » sade hon sakta, » att Filip sista gån- gen talade öfver orden: » Kommer till mig, I alle, som arbeten och äro betungade.
» — Nu har han kommit, han lydde ju budet, kära flickor! » Hon log genom tårar och nickade mot systrar- na, som omfamnade henne ochhviskade: » Gud- skelof, att vi ha dig! » Därpå gick deras lif sin jämna gång, i för- sakelse och förnöjsamhet.
De flyttade till uni- versitetsstaden, där de bebodde ett ljust, trefligt rum.
De funno vänliga grannar rundt omkring sig i det fredliga huset där ute på Luthagen.
Bland dem voro änkefru Örn och hennes son, kandi- daten.
Herr Örn kände sig från första stunden af be- kantskapen dragen till de gamla damerna med den underliga makt, som ofta tvingar skepticismen att liksom hvila ut och värma sitt frusna väsen vid en varm religiositet.
De voro inga proselyt- makerskor, dessa tre, de voro glada och lifliga, ja, stundom uppsluppet muntra, men det var tillika något för sinnet välgörande i den fridsam- ma trosstyrka, som likt en fin, vederkvickande doft utströmmade från deras personligheter.
Margret var matmodern, som gjorde uppköp K, o ra m Ü bo o t / i E cu K O " O T.
« " 5 •o co &gt; £ oa &lt;£ E&lt; ?
DUN 200 0 p pr 5 i P H d- £L: • Ht O: I * P ft g M på torget och löste det ofta kinkiga kassapro- blemet.
Julia styrde och rustade i det lilla hemmet, skötte brefväxlingen och var dessutom litterärt bildad.
Hon valde böcker och läste högt, och stundom vankades till och med litet latin, hvari systrarna inhämtat någon kunskap af sin fader, prosten.
Det var vanligen några af Horath vackraste orden, men de ville ogärna röja sin anspråkslösa språkkännedom, då det lätt kunnat förefalla som prål af gamla tarfliga fruntimmer.
» Jag tycker mig se antikens folk, » sade en gång Anne-Charlotte, » ett skönhetstörstande släkte med ädla gestalter och ädelt sinnelag. » Då hon vände sig åt sidan och såg kandidat Örns blick med ett egendomligt uttryck hvila på hennes eget af vattusot uppsvällda och af ett slag- anfall ytterligare vanformade ansikte, drog ett leende i hennes mungipor.
» Tycker inte kandidaten, att jag är bra ful? » frågade hon skrattande, » en riktig orangutang? » » Åhjo, något ditåt, » medgaf kandidaten halft skämtsamt.
» Hvad är det jag alltid sagt, flickor! » utbrast hon muntert, » hör nu bara!
Tänk, att man ändå kan få rätt ibland! » » Men, » sade kandidaten med lifligt eftertryck, » om alla hade sådana ögon som ni, fröken Anne- Charlotte, då kunde de gärna få se ut som orang- utanger hela högen! » » Nej, säg icke så, » bad den sjuka allvarligt, » det är ingenting alls med mina ögon, och det vore en olycka, om alla såge ut som orangu- tanger.
* Hon var rädd för komplimanger, den stackars barnasjälen!
Fröken Anne-Charlotte var förlamad genom rheumatism och vattusot, hennes kropp var ona- turligt uppsvälld och händerna hade alldeles för- lorat sin ursprungliga form, fingrarne kunde blott obetydligt särskiljas.
Trots denna stora olägen- het utförde hon beundransvärdt fina virknings- arbeten, broderier och andra vackra och nyttiga saker, hvilkas försäljning åstadkom ett aktnings- värdt plus i kassan.
Aldrig under dygnets ljusa del voro dessa hän- der sysslolösa, de arbetade i lekande fröjd, och aldrig skuggade heller ett moln denna krymp- l• f B 09 CD &lt; CK2 Bidrag mottagas med tacksamhet.
CO Logogryf.
Det jag presterar, Konsten serverar.
Mig man berömmer, Stundom fördömer, Mången förnöjer, Sinnet upphöjer, Örat berörer, Kvällen tillhörer.
En mot höjden pekande.
En i vattnet » lekande », En till släkten hörande.
» 3 B P-fJ P Alltid segel förande.
För den döde passande.
Sig i solen gassande.
En tillhopa hållande.
a-S * Mycken skada vållande.
Uti vattnet fångande.
En med hornen stångande.
I ett yrke skämmande.
CO H s Stundom foten klämmande.
En i lifvet skyddande.
• » S För en maträtt kryddande.
En på fyra gående.
En i skogen stående.
Ofta bördor dragande.
» B En i bibeln klagande. "
s i Under vintern bärande.
Alltid kroppen närande.
För en kvinna klädande.
För en hungrig glädande.
ti Pro » Mat för vintern gömmande.
" SS g En i kokkonst dömande.
«3 B o&gt; En på vågen gungande.
5 | tr p
Hon var hemmets glada, goda ande, dess pulserande hjärta.
» Det är så roligt och gladt allting, » sade hon, » jag kan arbeta och jag kan till och med sjunga ännu, jojo men!
— Jag undrar just, hur många det finns, som äro lika lyckliga som jag!
Hvad tror herr Örn? » » Det är bestämdt inte så många, » sade kandi- daten med verklig öfvertygelse.
» Ja, stackars människor — om man bara på något vis kunde dela med sig! » Hur länge Anne-Charlotte suttit i sin rullstol, fick kandidaten reda på af fröken Julia, då han en afton följde henne ut.
» Det är nu i trettio år, » upplyste Julia.
» Och hon har ständigt varit lika glad och nöjd? » » Alltid nöjd, dock en tid icke lika glad, det hade varit en omöjlighet, det var en svår tid, då hon ådrog sig sjukdomen. » » Får man veta, hur det gick till? » » Gärna.
Vid nitton års ålder var Anne-Char- lotte förlofvad med en ung tjänsteman.
Hon var då en ovanligt stark flicka och bland annat duk- tig simmerska.
En senhöstafton saknades Karl, hennes trolofvade, som var på besök i vårt hem.
Vi väntade allt oroligare.
Till sist grep oss en förfärlig aning: sjön!
Vi skyndade dit och korn- mo alldeles lagom för att se Karls båt kantra.
Karl kunde ej simma.
Anne-Charlotte kastade af sig tröja och klädning — det gör ju ingenting, att jag nämner det, hur skulle hon annars kun- nat simma?
— hvarpå hon störtade sig i vattnet.
Jag begriper ännu i dag ej, hur det var möjligt, men hon fick honom i land, och han hade märk- värdigt nog intet men af det kalla badet.
Men syster sjuknade, och då hennes lif ändtligen var räddadt, var hon för alltid lam. » » Och fästmannen? » » Han slog upp förbindelsen, emedan han ansåg sig ha så små utsikter på sin bana. » » Lefver han ännu? » » Ja, han är numera en framstående man i sam- hället, » sade Julia undvikande.
Det var omöjligt för kandidaten att fråga mera, han hade hört nog.
— Arma Anne-Charlotte.
lyckliga ängel under korsets börda!
Det var en söndagsförmiddag, då Margret En på grenen sjungande.
På en vandring stödande.
Enkel rätt, men födande.
Ett för handen varande.
Mången småsak sparande.
En i luften dallrande.
Stoftpartikel, skvallrande.
Uppå hafvet skymmande.
Land på jorden skrymmande.
Färg åt kinden gifvande.
En i kapprock klifvande.
Toaletten hjälpande.
I elände stjälpande.
En i mullen rådande.
En i mörkret skådande.
Mången möbel prydande.
En i hemmet lydande.
En i gyttja rotande.
En sin broder hotande.
En ur glaset tutande.
Hufvudordet slutande.
hörelse.
Till hvilket kön jag hör?
Det feme- nina, Men har med kjolar aldrig varit prydd.
Kan heta Rosa, Ulla eller Stina.
Men skulle i salongen blifva brydd.
Jag brännmärkt är — jag vill det ej förneka — Och farligt är det att mig komma när.
Små barn, som gärna vilja med mig leka, De ana ej att jag en » skendöd » är.
Länk 3.
Ett något som vi män ' skor kunna, alla — Naturen därvid är vår pe- dagog — Velocipedkostymer * Erny.
StodäWJMt Gf.mandt » Boktr.~Mtitsb.
N:r 38 (196) Fredagen den 18 september 1891.
Byr »: Prenumerationspris pr år: Redaktör och utgifvare: H a m n g a t a n 1 6, 2V2 t r.
Idun ensam » i: — anstalt, i Stockholm hos redaktion.
Claude (Aurore fagerlemmad, •ga fin kvinnogestalt med den mysti- ska » järnringen » om pannan; lätt lätt som en aning.
dold af en med en- kel behagfullhet uppbu- ren koisk slöjdräkt; sväf- vande öfver Pegasus, sångarhä3ten — hvem minnes ej den af artisten Hallbeck tecknade vig- netten på alla de nio digra delarne af Claude Gérards » Samlade berät- telser »!
En sannare symbolise- ring kunde ej gärna gif- vits ' af Claude Gérards • författareskap: skönhet i formen, hemlighetsfullhet i uppränningen, behag i kompositionen — allt uppburet af poesiens star- ka vingar.
En äldre man berät- tade härom året: » Jag minnes, huru i början af 1840-talet på Norrköpings » assembléer » sågs ett par unga flickor från trakten, enkla till klädsel och sätt, men med en naturlig liflighet i sin konversation, som af bröt mot den något stela stadstonen.
Den ena, hon med de bruna lockarne, var Nanna Hjort, en Utgifningstid: hvarje h e l g f r i fredag.
Gérard.
Ljungstedt.)
glad, älsklig flicka, hvil- ken sedan under signa- turen N. skref åtskilliga små omtyckta berättelser i hufvudstadens tidnings- följetonger, men dog kort efter sitt giftermål.
Den andra systern, Aurora, var en liten spänstig fi- gur med blonda lockar, vackra, blå ögon och en liflighet i sätt och ut- tryck som var särdeles intagande.
x » En enda gång hade jag nöjet vara i deras föräldrahem, den gamla herrgården Krusenhof ute vid Bråviken, och den dagen står ännu lifligt för mitt minne.
Fadern, den glade, rörlige majo- ren, ville nödvändigt spe- la ett parti schack med mig, ty han var passio- nerad därför.
Modern, en behaglig, men något högdragen kvinna, hvars goda pastelltaflor prydde väggarna, talade med för- kärlek om dagens litera- tur.
D e båda unga da- merna, klädda i sina hemmaväfda bomulls- klädningar, hjälpte ej minst till, att timmarne flögo som minuter.
Nan- na sjöng Lindblads sån- ger vid pianot, Aurora ökade sitt album med en hastigt ritad scen ur hvardagslifvet af träffan- de humor.
Sedan visade
Ej hvad vi hafva, är vårt förnämsta, Det som vi äro, är vår bästa skatt.
y ?.
de mig sina små blomsteranläggniuger i den gamla trädgården, där båda täflade att om- hulda sina doftande skyddslingar.
Under ti- den spetade ett par yngre bröder i bigarå- träden.
Dufvorna kuttrade på altanen, sva- lorna kvittrade under taklisten.
Det hela företedde en angenäm bild af landtlig trefnad och okonstlad glädtighet, som gjorde på mig ett oförgätligt intryck.
Tiden rullade sina år.
Jag läste med ökadt intresse följetonger, signerade Claude Gérard, och kunde, jag som andra, omöjligt misstänka, att denna eleganta och kraftiga penna fördes af den lilla blonda flickan, som jag en gång träffat vid Bråvi- kens strand.
Slutligen, då anonymiteten var bortryckt, fattade mig en oemotståndlig lust att återse den nu berömda författarinnan, som sedan länge varit gift och bosatt i Stockholm.
Och jag gjorde därför ett besök i hennes kom- fortabla hem och blef vänligt mottagen.
Många år hade förflutit, sedan jag sist sett henne.
Jag hade blifvit gubbe och fann, att jag ej bibehållit mig så väl som hon.
Hon hade det blonda håret utan ett grått strå, utan en tillsats.
Sedan hon påmint sig min per- son och vi kommit på tal om gamla östgöta- minnen, så återfann jag äfven ' den forna, ungdomligt lifliga tonen, ehuru nu omdanad genom vanan att kläda hvarje uttryck i vackra- ste dräkt.
Hvad jag af denna, för mig allt för korta visit kunde finna, var en bekräftelse på hvad jag i Publicistklubben och annorstädes hört, nämligen att Claude Gérard är lika själfstän- dig i sitt författareskap som i sitt umgänge.
Andra författare söka gärna stöd och bekant- skap hos kamrater och publicister.
Claude Gérard känner ingen, och ingen känner henne.
Hon lefver blott för sin familj, sina literära studier, sina resor och sitt författareskap.
Hennes umgängeskrets är ytterst inskränkt.
Somrarne tillbringar hon sedan ett trettiotal år å ett litet landtställe invid Lofö kyrka, strax utom Drottningsholmsparken, och har där så godt som med egen hand uppdragit alla de planteringar, som ej förut funnos, eller ock företager hon dessa resor, som göra henne i stånd att med förvånande säkerhet ofta för- lägga sina berättelser på utländsk botten.
Hvad jag från hennes skrifter återfann i hennes samtal under dessa intressanta stunder var denna charité, som omfattar alla, de dyg- dige såväl som de fallne, det vanvårdade barnet, det obemärkta lastdjuret, den lockade lättsinnige, den af olycka förledde likaledes som den af lycka vilseledde.
Alla äro hen- nes skyddslingar, som behöfva vård, kärleks- full varning, tröst, framförallt öfverseende.
Hon ville, om hon kunde det, taga hela världen i sin famn. » Till det här ofvan sagda, hvilket benäget lemnats mig, har den, hvilken skrifver dessa rader — alldeles personligen obekant som han, liksom nästan hela vår literära värld för öfrigt, är med Claude Gérard — ej att till- lägga mer än meddelandet af några biografi- ska data öfver den berömda författarinnan, hvilken i dessa dagar ingått i sitt 70-de lefnadsår.
jFoRDAN.
Aurora Lovisa Hjort föddes i Karlskrona den 2 september 1 8 2 1.
Hennes föräldrar voro majoren vid flottans konstruktionskår Georg Leonard Hjort och dennes maka, född Fredrika Älf, båda tillhörande familjer, som fäst sina namn i våra kyrkliga samt lärdoms- häfder.
Majorskan Hjort var brorsdotter till den lärde latinske skalden, domprosten Sa- muel Ä l f i Linköping, och hennes båda ku- siner voro den unge lofvande, men i tidiga år bortgångne skalden Erik Älf, docent vid Lunds universitet, samt fänrik Adolf Älf, en af bjältarne från Svensksund, den lärde Gjör- wells fosterson; äfven mer än en af den gamla skånska prestsläkten Hjort har gjort sig känd som vitterlekare * — en poetisk ådra har Clau- de Gérard således ärft från både fäderne- och mödernesidan.
Efter det familjen efter major H:s svärfar, öfverjägmästaren Älf, 1835 ärft egendomar Krusenhof, belägen i en af Öster- götlands mest romantiska trakter, omgifven å ena sidan af Kolmårdens höga stalper och dystra skogar, å andra sidan af Bråvikens vatten, flyttade den dit, och här uppväxte Aurora Hjort, äldst af fyra syskon.
Hon erhöll af sina högt bildade, literatur och konst varmt hängifna föräldrar den förträffligaste uppfostran, desslikes handledd af församlin- gens kyrkoherde, den lärde och vittre prosten Mobeek i Qvillinge.
Hennes tidigt röjda an- lag för författareskap sökte dock modern, som ej ansåg, att en kvinnas namn borde indra- gas i den offentliga literaturen, att kväfva; detta lyckades väl ej, men häraf kom sig emellertid till ej ringa del Auroras skygghet att sätta ut sitt namn under de literära al- ster, medels hvilka hon beredt sig ett namn inom vår literatur, jämnbördigt med Sophie von Knorrings och Anne Charlotte Cajanel- lo ' s — s a n s c o m p a r a i s o n för öfrigt i flere fall mellan den svenska literaturens tre snill- r i k a s t e författarinnor.
Det lär varit bekantskapen med den spiri- tuelle publicisten och kvasi-diplomaten Gu- staf Lallerstedt, som först införde Aurora Ljung- stedt i tidningsvärldens följetongsafdelning.
Här syntes Claude Gérard — denna signatur är vald på grund af författarinnans ungdom- liga beundran för en af Eugen Sue ' s ädlaste och bäst tecknade karaktärer i hans roman » Martin, hittebarnet » — först i Aftonbladet, sedan i Bore, så under loppet af ett tiotal år i Nya Dagligt Allehanda.
Å r 1872 bör- jade hennes berättelser utkomma samlade i bokformat.
D e förnämsta af dessa äro: » En jägares historier », » Psykologiska gåtor », » Järn- ringen », » Inom natt och år », » Onkel Benja- mins album », » Den försvunne hökaren » (hen- nes mest h u m o r i s t i s k a berättelse), » Den svarta kappan », » I tomma rymden ».
År 1846 ingick hon äktenskap med d. v. kamreraren, s. m. departementschefen i fång- vårdsstyrelsen Victor Ljungstedt.
* En at dessa är n. m. jägmästaren i Kisa, Richard Hjort, medlem af Publicistklubben i Stock- holm, äfven han känd inom literaturen, ehuruväl ej så ofta nu som för ett 20-tal år sedan.
Cervus ' originella och satiriska penna är synlig i Norr- köpings tidningar.
Anm. af B.
Spåret.
Jag gick en höstdag vägen fram.
och såg mig utan tankar om,, 5På fältets skyl och skogens rand och fästets sky, som gick och kom.
" Och stundom sänkte sig min blick mot markens gros till något kryp, Som, njutande sin lefnadsdröm, ur lifvets mångfald gaf en typ.
^Det hade regnat kort förut, och vid en lerig fläck jag såg jEtt spår utaf en näpen fot, som än med vatten bräddfylldt låg " Och speglade ett snöhvitt moln, som sam i himlens azurfärg.
Iranske en älf v a trampat där, kanske en liten vänlig dvärg.
$ag stannade och såg därpå, men cj försänkt i grubbleri.
$ag såg, som när man lyssnar gladt till någon vacker melodi.
^Det lilla märket väckte upp cn visas genklang i mitt bröst, " Och hur jag lyssnade därtill, så glömde jag, att det var höst.
^Dct sjöng om steg, bevingade, vid början af ett vandringslopp, " Om muntra små i regnets skur, som se mot molnen solljust opp.
3 sorglöst lätta barnafjät, 3 rena spår i vägens dam, jtlvad ro att lemna tankars tyngd och följa edra stigar fram!
Några allvarsord för dagen.
Den helga sömnen, den oskyldiga, Som löser upp bekymrens hårda knutar, Hvar lcfnadsdags välkomna död, det bad, Som friskar upp en kropp, af mödan krossad, Den balsam, som åt själens sår ger lisa, Naturens egen ro, Och bästa rätten uppå lifvets bord. » Maobeth.
2, •&gt;.
|J) ox et amor vinumque nihil moderabile suadent.
(Natt o c h kärlek o c h vin, till intet sansadt de råda.)
Dessa ord, som jag en gång såg citerade och med tillhjälp af min franska lyckades öfversätta, hafva i dessa dagar åter kommit mig före.
Själf moder, vänder jag mig till andra mödrar.
Hafven I en natt farit hem från en bal eller en supé — redan det, med förlof till sägandes, ett nattsol — så hafven i säkert mött raglande unge m ä n?
H varthän?
O m gränderna o c h d e s k u m m a k a m r a r n e k u n d e tala, s k u l l e v i s a n n e r l i g e n s k r ä m m a s a f d e t v e r k l i g a till- s t å n d e t i d e n v ä r l d, s o m v i d m i d d a g s t i d ter sig så » c o m m e il f a u t », så, o m i c k e r e n, likväl oantastlig o c h » h y g g l i g ».
I m ö d r a r, s o m ä r e n l y c k l i g a n o g att h a k u n - nat m e d G u d s hjälp d r a g a fram e d r a s ö n e r till m a n l i g a år, tillhållen d e m att sofva!
V ä l h ö r d e j a g e n g a m m a l fru från U p s a l a berätta, huru en student för h e n n e klagat ö f v e r, att h a n s g r a n n e v a r e n o f ö r b ä t t e r l i g nattsvirare, s o m aldrig k o m h e m, förrän det v a r l å n g t lidet p å n a t t e n; o c h a f d e n n a o m t a n k e, s o m k o m i n e r e n m o r att b e k y m r a sig o m a n d r a s s ö n e r, t o g h o n p å s k v a l l e r - vägen reda på denne unge man.
» H a n är stjärnkikare, » upplyste städerskan.
Sedan h a r j a g fått h ö r a, att h a n v a r e n a f uni- versitetets b ä s t a ä m n e s v e n n e r, o c h att h a n n u g j o r t s i g ett n a m n.
Han h a d e ett lof- ligt, j a, h ö g l o f l i g t s k ä l till h v a d h a n s k a m - r a t k a l l a d e n a t t s v i r a n d e, m e n j a g vill fråga eder, I mödrar, o m I hafven n å g o n son, s o m ä r a s t r o n o m?
J a g t r o r k n a p p a s t, nå- gon af er k a n svara j a.
E r s o n • — e d r a s ö n e r — h a intet s k ä l att v a r a u t e o m nätterna.
I h a f v e n s ä k e r t m e d f a s a i tan- k a r n e följt e n u n g m a n p å h a n s d u n k l a p r o m e n a d e r från s c h w e i z e r i e t till p l a t s e n f ö r ett m o r d, därifrån till e n a f d e s s a k v i n - nor, s o m Carlyle blott kallar » d e o l y c k l i g a », o c h å t e r h e m till ett r u m, d ä r.
h a n s offer låg b a d a n d e i blod.
E n s å d a n stig b e t r ä - der n o g icke er son, m e n syndens grada- tioner ä r o m å n g a, o c h p å detta o m r å d e går m a n från litet till s t ö r r e, o c h slutmålet k ä n - ner blott Gud.
L å t e n d e t d ä r f ö r h ö r a till h e m m e t s o e f t e r - gifliga f o r d r i n g a r, att d e u n g a m ä n n e n hål- las h e m m a 1 D e hafva i regel inga verkliga a n l e d n i n g a r att i d k a n a t t s o l.
Det b e r o r p å e r, m e r ä n I k u n n e n t r o, att a f h å l l a d e m därifrån.
S a k e n förtjänar ansträngningar, ja, d e p e n s e r till o c h m e d, ty d e s s s v i t e r äro ödesdigra.
Låten edra söner i hemmet h a f v a d e t s å trefligt, s å ljust o c h g l a d t o c h a n g e n ä m t, att d e i c k e d r a g a s till s c h w e i z e - rier o c h källare!
Låten d e m se ädelsinna- d e u n g a f l i c k o r, att d e m å l ä r a s k i l l n a d e n mellan d e m o c h de nyssnämnda!