Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Där stod: • » Lediga folkskolclårarinnebefattningen i Akelösa — KONSERTERNAS FLÖDE under den gångna veckan har varit riktigt vårflodsymnigt, som det plägar i församling, Kronobergs lån, sökes inom sextio da- gar från den 75 april hos hufvudstaden vid denna årstiden.
Hr Sven Scho- Georg Thorell.
lander hade naturligtvis ett proppfullt hus, när han Skolrådets ordförande. » för andra gången bjöd oss sina täcka franska och • vissa mellanrum i salen, kunde hvar och en öfver- tyga sig om afsändaiens snabbhet.
I första täflan, emellan damer, är det oss ett nöje att kunna med- dela, att vår landsmaninna miss S.
Sandberg tog första priset för afsändning.
Hon expedierade nem- ligen 555 ord på 11 minuter och 14 sekunder, så- ledes i medeltal 44 och ett hälft ord i minuten.
White första priset och miss Sandberg andra.
* Kvinnofrågan i Frankrike.
År 1870 var det, om man undantager lärarinnorna, endast 5 — 6,000 kvinnor i Frankrike, som innehade platser i statens och det allmännas tjänst; nu öfverstiger de- Carl Johansons Möblerings-Affär, lärarinnas roman.
En svensk, kulturbild, Stor ibland 1.
utställning och försäljning af alla slags moderna Smyrna-Mattor r..
samt Gardiner m. i ... i m.
Möbler, Sängar och Fullständig eller delvis möblering,.
- I, — 1 I 1_ „ .J 1 J Sängkläder, Möbeltyger, Mattor, där- och dekorering af våningar verkställas stilriktigt „ DLLLLNN ^IR / .R
IDUN 128 att få råka Axel.
Naturligtvis hade hon under- rättat honom om, att hon sökte, och han hade helt kort svarat henne, att han visste det.
Hans bref hade, sedan han lämnat Upsala, varit än mera sparsamma ån förut.
Men det älskande hjärtat fann alltid ursäkter för honom, och när någon gång några rader kommo, fanns det alltid i dem något ord, som höll henne skadeslös för missräk- ningen.
Under sommaren lyckades Kerstin få anställning som guvernant på ett majorboställe, som låg en mil utanför staden.
Hon var lycklig däröfver, ty med den lilla lön hon erhöll, kunde hon sedan bestrida kostnaderna för profresan.
Då hon anlände till den station, där hon skulle stiga ur för att med skjuts fortsätta den korta vä- gen till Akelösa, stod Axel på perrongen.
Det var visserligen inte mer än åtta månader sedan hon såg honom, men hon hade så när ej känt igen honom.
Han hade lagt sig till med helskägg, hade blifvit fet, och den, som icke såg honom med Kerstins ögon, skulle ha sagt, att han var typen för en riktig bondkaplan.
Åkelösa!
Och det var där Axel konditionerade, Hon satt länge allvarsam och tänkte.
Om hon skulle söka!
Men det fanns nog ingen utsikt.
Hon var ännu så ung i tjänsten, och säkerligen skulle många bättre meriterade gå henne förbi.
Hon sof oroligt den natten och kom icke till något beslut.
Dag efter dag gick, utan att hon kommit öfverens maå sig själf.
Hon väntade på något.
något som skulle bestämma henne: ett uppmuntrande ord från Axel, som naturligtvis visste, att platsen var ledig.
Men något sådant kom ej, och ej heller ville hon skrifva och fråga honom.
Det hade ju varit så naturligt, men hon kunde ej komma sig för därmed.
Slutligen led det på tiden.
Nåja, tänkte hon.
Kunde jag få en ordinarie plats på landet, där lefnadskost- naderna ej äro så dyra, kunde jag spara mycket.
Och det bestämde henne slutligen.
Hon gick till skolrådsordföranden för att begära ett tjänstgöringsbetyg.
» Ämnar fröken flyita? » frågade kyrkoherden.
» Söka åtminstone, » sade Kerstin leende.
» Men det tror jag är dumt, Nästa år blir plat- sen här ordinarie, det har jag föresatt mig och då .. .&gt; » Tack, herr kyrkoherde, men jag vill försöka min lycka. » Kerstin fick ett utomordentligt vackert tjänst- göringsbetyg och med detta jämte ett liknande från Grästorp sökte hon platsen i Akelösa.
Ett par veckor efter ansökningslidens utgång fick hon ett bref från prosten Thorell, däri han vänligen bad henne skicka sitt porträtt.
» Det kan ju synas oväsentligt nog, till och med löjligt, » skref han, » men skolrådet håller därpå. » Kerstin efterkom naturligtvjs hans beaäran, och någon tid därefter fick hon underrättelse om, att profdag var utsatt till början af september.
Hon skulle alltså resa långt bort för att profva, kanske med föga utsikt att få platsen.
Det blef en dyr resa, men det kunde ej hjälpas.
Det var nu en gång så, att sådant kunde åläggas fattiga lärare och lärarinnor, och ville hon komma med på förslaget, måste hon, som de andra, underkasta sig denna kännbara uppoffring.
Och hon längtade Hans sätt var något besväradt, när han hälsade på henne, så att Kerstin hälft förundrad, hälft ängslig såg på honom.
Då de gingo bort till skjutsen, som han .bestyrt om — Kerstin skulle under uppphållet i Akelösa bo hos skolläraren — sade han: » Du undrar väl på mitt uppförande på sista tiden, men jag vet, att du inte tänker illa om mig.
Ser du, Kerstin, man måste vara klok, och när jag kom hit, såg jag genast, hur landet var beläget.
Prosten har en dotter, en trettiårigj fyl- lig skönhet, som tycks ha till specialitet att svärma för faderns predikobiträden, i hopp att någon skall fastna för henne.
Här är en framtidsplats, och sköter jag mig rätt, kunna både du och jag få nytta däraf.
Därför har jag icke velat stöta bort den ljufva Aneite. » Kerstin ryckte till.
Axel Filén fortfor skrat- tande: » Du skall inte svartsjuk, liten, när du får se henne.
För öfrigt vet du nog, hvem som tagit mitt hjärta.
Men ser du, här gäller att sköta sina kort väl, låta den sköna hoppas så länge.
Jag arbetar väldeliga, skall snart nog ta min examen, och när så gubben för kära dotterns skull hjälpt Tjänande broder vid hafvets rand.
Enande länk ifrån strand till strand.
Hvari blommor stå prunkande.
Hvem alltid i våg är sjunkande.
Tre slag utaf Floras barn.
En skyddande sak och täckande.
Hvem syns öfver ån sig sträckande?
En drifkraft för såg och kvarn.
R i n n a n d e vatten på Sveas jord.
Brinnande ljus — dock aldrig på bord.
Vinnande, segrande hjältar i nord.
På minnenas altare flammar den eld, som från fäderna stammar och hvilken än vårdas af oss.
Att kärlek till fädernas minne än lefver i ättlingars sinne, förnims i dess flammande bloss.
En del af ett djur, som är bräkande.
Hvem står for ditt öga pekande på människans slutliga hamn?
En forntidsfest, till hvars hållande en nordisk konung blef vållande.
Bland helgonen sök hans namn.
Finare titel med feminin klang.
» Grinare » — enligt ett ord som fått svang, am barn man den Ginare väg — sprang.
En sådan minnenas flamma mitt hela ock är.
Och densamma vi känna väl enhvar igen.
Den gladt oss i barndomsåren, den lyst oss i ungdomsvåren, och värmer i åldern oss än.
Hvad den för betydelse eger?
Ett budskap om ljusets seger, en vårglädjens härold den är.
Dess namn sjuttondeladt hörs ljuda.
Det tusentals skatter ses bjuda, bland dem vi då utvälja här: Hvem stolt uti hågen, seglande och sig uti vågen speglande, alltjämt är en ståtlig syn.
Och hvem sig helt sakta sänkande, men dock till det sista blänkande, sjönk ned bakom skogens bryn.
Tjusande barn vid naturens bröst.
Susande vind med melodisk röst.
Brusande stämma i kulen höst.
Ett lifligt och raskt musicerande, för ungdom elektriserande.
Ett hem under människotak.
En gudstjänst hos katolikerna.
En växtsläkt med hem i tropikerna.
Hvad ytterst är prydnadssak.
Lenande medel i läkarens hand.
Två djur, blodtörstiga, springande.
Den del, som de hafva svingande.
Ett rofdjur i högan loft.
Hvarpå det ju helst är kalasande.
Af silke ett tyg som är frasande.
En son utaf jordens stoft.
Krossande, slukande individ.
Frossande snyltgäst i sommartid.
Blossande världar i rymden vid.
A R S A P P O R.
In- gen, som något kan offra, skall draga sig undan — det är vår vissa öfvertygelse.
Men vårdagarne förflyga fort, och inom kort är sommaren här.
Insänden därför, ärade läsarinnor, oförtöfvadt edra bidrag till Redaktionen af Idun, Stockholm, i j. ostanvis- ning eller postsparmärken (ej frimärken).
Vid försändelsen bör tydligt angifvas, att densamma är afsedd för » Iduns skollofskoloni ».
Hildegard Werner.
(M e d p o r t r ä t t) — E t t s a m t a l; af Tant Ann.
— Kvinnornas världsutställning; brefkort till Idun från Signe AnkarfM.
— Iduns » Chicagotääing ».
— B r y t n i n g; skiss af Anna Knutson.
(Slut fr. fdreg.
— » Det är hälso- samt »: Vanorna.
— Möblernas t y r a n n i; af Ellen Bergström.
— E n banad v ä g; poem af Snarrt.
• — Kvinnliga: trädgårds- mästare.
N:r 1 fredagen den 30 november 1888.
Tidningen kostar B yrå.
: Klar&amp;bergsgatan 54, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
Redaktör o c h endast 1 krona för qvartalet.
FRITHIOF Träffas å byrån kl. 9 — 10 och 4 — 5.
V ä l är den lång, den k a l l a v i n t e r n a t t e n, s o m land och haf till b l o d l ö s t hjerta sluter och a n d a s is på j o r d e n s b l e k a kind.
TJtgrif ningpstid: utgifvare: HELLBERG.
M e n ej den e v i g ä r: — en g å n g s k a l l s o l e n s i t t eldspjut rikta m o t den g r y m m e s p a n n a och n o r d a n v i n d e n dö för v e s t a n v i n d.
A-titjttst JilancJie.
A Skandinavisk Modetidning, den finaste prydnad för salongsbordet samt den rikhaltigaste och tillförlitligaste mode- och handarbetsjournal, torde prenumeration d r ö j ligen oför- ske.
Tidningen är ej afsedd endast för sömmer- skor och damskräddare, utan derjemte till en hjelpreda i hemmet.
Särskildt vilja vi fram- hålla dess ytterst rikhaltiga handarbetsafdel- ning samt den goda handledning i förfärdi- gandet af barndrägter, som den lemnar.
För öfrigt är tidningen genom sin synnerligt ele- ganta utstyrsel, i hvilket afseende den ej öfverträffas af någon tidning i vårt land, sär- skildt lämpad till en prydnad i hvarje hem.
Tidningens anmälan å sista sidan i n:r 1, som medföljde till Iduns alla prenumeranter, torde noga genomläsas.
Skandinavisk Mode- tidning, som är en alldeles sjelfständig, från Idun skild tidning, kostar för november och december endast 1 krona.
Annonsen om Iduns Uträttningsbyrå å af sidan 352 i detta nummer af Idun torde tidningens läsarinnor noga observeras.
I En af de tyngsta af dylika träldomar är nog, exempelvis, den att vara slaf af sin upptecknade af vrede.
Och denna är måhända också en af Mathilda Langlei.
de träldomar, man minst tänker på att af- skudda sig.
» Jag vet nog, att jag är häf- tid vet ej af någon träldom — det tig, » erkänner man, » men det rår jag inte EwJC finnes inga slafvar mer.
Menniskohan- för, » tillägger man ursäktande, och så är allt del och slafveri upphäfvas äfven i länder, väl bestäldt.
Man är häftig, man är obillig, der det senare ansetts som oumbärligt, och man förgår sig, man plågar sin omgifning snart skall det knappast finnas någon fiäck med sin hänsynslösa häftighet, men — det på Guds gröna jord — i alla fall inom civi- kan j u ej hjelpas, man är nu en gång sådan, lisationens råmärken — som icke trampas af man kan ej rå för sitt humör!
fria män och qvinnor.
Nej, visserligen, man kan ej rå för sin häf- Visserligen.
Bojor och band lossas på alla tighet, men man kan rå på den.
Det är vis- håll, äfven inom andens rike.
Forskningen serligen icke så lätt, men det går dock, när är fri, tanken är fri, ordet — både det talade man blott en gång fått ögonen upp för det och det skrifna, sedermera tryckta ordet — olycksbringande att låta vreden taga öfver- är fritt, och ehuru det visserligen nu är myc- hand.
Men det är deruti felet ligger, att man ket, som icke är » tullfritt », kan dock ingen ej har detta klart för sig.
Så länge ej vreden säga, att den personliga friheten är på något öfvergår till ursinne och så länge ej dess obilligt sätt kringskuren.
utbrott förorsakar materiell eller synbar Och dock gå här i verlden så många hårdt skada, anses dessa utbrott temligen berätti- bundna trälar, stundom suckande öfver sitt gade eller i alla fall bestämdt ursäktliga.
Om- slafveri, stundom omedvetna derom, men der- gifningen anses böra med tålamod underkasta för icke mindre trälbundna, stundom i en sig alla de ledsamheter, som häraf uppkomma, träldom som faller enhvar i ögonen — mam- och benäget öfverse med den felande, derför monsträlar, syndaträlar, arbetsträlar, hvem bar att han är «så häftig » och inte rår för, att ej sett, hvem igenkänner icke dem?
— stun- han är det.
dom åter släpande på en boja, som ehuru Det måste medgifvas, att uppfostran ofta icke synlig, dock trycker lika hårdt.
Det är är skuld till detta.
Och det är också genom den gamla historien om, att ingen vet, hvar uppfostran vi skulle lära oss beherska vår skon klämmer, utom den som har henne på, vrede, så att vi icke öfverila oss.
Men huru här så tillvida varierad, att äfven den, som sällan ingår icke detta i planen för våra barns bär skon, stundom icke vet hvar hon trycker, utveckling — om vi öfver hufvud uppgöra förrän någonting upplyser honom eller henne någon plan derför!
I allmänhet bryr man sig derom, eller måhända hellre bär den tryckande ej stort om ett barns vrede — den får väl bojan än gör sig besvär att upplösa och af- gå öfver, menar man, och den går också öf- skaka den.
ver, men huru?
Lemnadt åt sig sjelf, behåller Några små betraktelser öfver ett och annat yM / jfa alltid barnet i sitt lilla hjerta qvar något af den bitterhet vreden uppväckt, och detta får
Tidningen utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag oéh kö4tår för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— Sista numret I Ständig näring och påökning af nya utbrott af en vrede, som visserligen kan kufvas eller afledas, men hvars eld dock alltid glimmar under askan och vid minsta anledning flam- mar upp igen.
Det värsta vid allt detta är dock det, att just vi föräldrar ofta sjelfva lära våra barn att vredgas, dels derigenom att vi straffa dem i vrede och icke i kärlek, dels föregå dem med onda föredömen, i det vi sjelfva förgå oss, dels också försumma att lära dem ångra och afsky sina öfverilningar och sålunda be- segra sin vrede.
Det är kanhända så, att ingen, som älskar sina barn, kan med kallt blod aga eller straffa dem.
Upprörd måste man vara, om också ej uppbragt, säger man, och deri har man må- hända rätt.
Men detta medför icke bestämdt, att man skall visa sig ond och vred.
Be- dröfvad, djupt bedröfvad bör man vara och visa sig vara, men icke ond, icke häftig.
Och då det gäller att aga och straffa ett barn, bör det väl icke vara svårt att få vreden att öfvergå till sorg, tyckes det; det är dessutom verkligen nödvändigt, ty uppkommer hos barnet blott en gång den föreställningen, att modren straffar för att gifva sin vrede luft, för att hon är ond på barnet, då får den lilla snart den uppfattningen, att det är en glädje för modren att straffa, och då komma onda och vreda tankar i barnasinnet och hela grunden, hvarvå man skulle bygga, blir undergräfd och vacklar.
Om man ser ett barn öfverlemna sig åt ett utbrott af vrede, kan man visserligen med maktspråk hejda detta utbrott, men man kan icke ur hjertat utdrifva den känsla, som fram- kallade utbrottet.
Derför tager den ömma, den verkligen ömma modren, det af vrede skälfvande barnet i sin famn och talar hjert- ligt och mildt förebrående, visar den lilla, huru ond och farlig vreden är, och upphör ej med förmaningar och smekningar, förrän häftigheten smälter bor i tårar och ånger, och detta gör hon, äfven när hon straffar barnnet.
Det är mycket farligt att låta ett barn gå och » tjura », gå och » bita i sig » har- men öfver verkliga eller inbillade oförrätter, och det är orätt och syndigt att låta den lilla ensam och utan stöd utkämpa striden med sig sjelf.
Också dukar barnet då som oftast under.
Vaka vi så öfver våra barn — och öfver oss sjelfva — tror jag, att vi skola kunna mycket bidraga till att vredens träldomsok icke kommer att trycka deras axlar, helst om vi icke förtröttas, utan under hela deras upp- växt förmana och stödja dem och framför allt föregå dem med godt exempel.
Detta om barnen.
Nn några ord om oss sjelfva.
Man hör ofta sägas, att det är en svår konst att beherska sig sjelf, och kanske är det derför man endast ganska sällan kan förmärka, att någon anser det nödigt att lära sig eller att utöfva den, såvida man icke är tvungen.
Så fort någon får råda sig sjelf, så fort tvånget upphör, anser man sig också fri att öfverlemna sig åt sina egna infall.
Man säger sig då vara fri, men är i sjelfva verket mera bunden än någonsin, ty den per- sonlighet, den inre, andliga menniska, hvar- igenom först hvarje mensklig varelse göres till en verld för sig och blir skild från det öfriga slägtet, denna personlighet underkufvas nu af den sinliga natur, som hon är satt till att styra.
Och först då taga vi träldoms- ok et fullt på våra axlar och blifva lika sä- kert slafvar, som om vi vore sålda och köpta för penningar.
I pv I I j Kl s^J IN månaden meddelar en fullständig mode.
och mönstertidning.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er- Nu kan det ju hända att mången icke frå- gar efter detta — anser detta för obetydlig- heter.
Men då ville jag bedja den, som det gör, synnerligast om det är en qvinna, att något litet betänka, huru hennes vrede verkar på omgifningen, samt huru den tager sig ut i andras ögon.
En vrede, som man beher- skar, inger för det första mera respekt, än en vrede, som man låter bryta ut.
Och se- dan blir omgifningen van vid dessa utbrott; man vet, att de ej kunna räcka i evighet, man bryr sig ej derom, och barn och tjenste- folk tänka som så: låt henne storma • — det går väl öfver.
Slutligen — och detta är det svåraste — stjäl vreden och dess täta utbrott ifrån oss den kärlek, som vår omgifning skulle skänka oss, och hvaraf vår inre menniska skulle lefva.
Och detta ville jag bedja enhvar maka, mo- der, husmoder af allt sitt hjerta och af all sin håg besinna, när hon frestas till utbrott af vrede.
Det kan väl hända, att hon genom ånger, gåfvor och fördubblad ömhet kan åter vinna hvad hon förlorat, men detta sisyfus- arbete är ohyggligt tröttande både för henne sjelf och för omgifningen, och ingen kan för öfrigt svara för att det lyckas.
Om hennes närmaste också en gång, när hon går bort, glömma hennes fel och minnas henne med ömhet, kan det dock aldrig förnekas, att sam- manvaron förbittrades, och att hon, då hon var ibland de sina, icke egde den kärlek, som kunde och borde varit hennes, och som skulle förljufvat hennes lif.
Och då husfriden skall ständigt störas af häftiga uppträden, blir hem- met till slut nästan förhatligt, och hvar och en söker att så mycket som möjligt tillbringa sin tid utom detsamma.
Det är så mången af oss, som häruti felar, som syndar ovetande — det vill säga, som icke vet eller tänker på, att hon går i träl- domsok och är slaf af sin vrede, lika litet, som hon tänker på de sorgliga följder detta medför.
Att man förgår sig, när man låter vreden bryta ut, det får man nog erfara — följderna låta sällan vänta på sig.
Men då passar man alltid på att skylla ifrån sig och trösta sig med de mest ihåliga påfund.
Der- för ville jag bedja alla, både män och qvin- nor — men qvinnorna främst och mest — att noga ransaka sina hjertan och sinnen och sin erfarenhet och se om vreden och öfveril- ningen någonsin gjort dem något godt eller någon nytta.
Och då nu vreden finnes hos oss och det utan tvifvel måste vara någon afsigt dermed, såsom att upptända och värma menniskors hjertan till kamp för det goda och sanna, så är det minst lika säkert, att denna afsigt helt och hållet förfelas, om vi blifva slafvar af vår vrede, i stället för att beherska och leda den på rätt väg.
Och porten slås upp; från ljusets höjd i skinande hvita kläder en sJcara af cnglabarn med fröjd mot lille främlingen träder.
Men liten pilt, han vet icke af, hior lycklig hans lott är vorden; han skådar ut öfver rymdens haf och ser som en sijemö jorden.
I tårlös sorg utan tröst och hopp der nere hans moder sitter; hon stirrar ned på sin älsklings kropp, som smärtsamt i dödsångst spritter.
Ron håller fast mot sitt hjerta tryckt hans hand, den spensliga, lilla, och barnets själ, som börjat sm flygl, hvilar på vingarna stilla.
.så slår som en flammande blixt hans öga: i all sin strålande klarhet står vidöppen himmelen höga.
1 slocknande blick hans moder ser af eviga ljuset en strimma: nu har han ej syn för jorden mer — allt försvinner i dimma.
Öfver det döende barnets drag en hög förklaring sig breder: ett återslcen af himmelens dag har spridt sig till jorden neder.
I dag har Idun prydt sin första sida med ett motto af August Blanche.
I dag äro ock jemt tjugu år förgångna, sedan den upp- burne författaren, omgifven af den ungdom, han så varmt älskade, plötsligt slutade sina dagar.
Stockholms arbetare, hvilka han var en trofast vän och deras rätts oför- skräckte förkämpe, fira honom om söndag med en massprocession till hans vård.
Så äro vi ock visse, att hans minne i dessa dagar firas inom svenska hem när och fjerran — om ej i yttre måtto med lof och tal, så dock med mången tacksam tanke i det tysta.
Så vidt hans omfattande och populära författareskap — det må nu vara på dramats, romanens eller den enkla berättelsens område — skaffat sina otaliga vänner och väninnor uppbyggelse och för- Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet.
ströelse, så vidt lefver än i dag August Blanches hågkomst.
Två decennier ha ej förmått lägga glömskans likgiltighet mellan honom och hans fosterland!
Ä Det klappar så sakta på ^ » himlens port.
* tdfflmHet klappar så sakta på himlens port w&amp;t&amp;t med späda, famlande händer: statt upp, Sankt Peter, och öppna fort, ty jorden en engel dig sänder.
* Ur de i dagarne utkomna » Dikter » af K. A. Melin.
346 Hjerteqval.
E n n o v e m b e r h i s t o r i a ur lefvande lifvet.
Dom lUrdant väder är det, Lotten? » » Åh, kära fröken, det är så kallt så.
sa, att det va ' flere grader i morse, och
hailes ett nummer i veckan under heia qvartaiet.
Por hvarje 6-tal abon- nenter, » om samlas, och för hvilka afgiften Insände » till Redaktionen af vattenpussarne i Humlegården ä ' alldeles frusna, och blåser gör det rent vådligt. » » Uch då, så odrägligt, nu får man ta till den där lunsiga vinterhabiten igen!
Lotten får allt ta fram min vinterkappa, men piska pepparn ur den dugtigt först. » Fröken Elise fördjupade sig åter i sin tid- ning, der hon beqvämt satt tillbakalutad i gungstolen framför förmaksbrasan, under det jungfru Lotten letade fram vinterplaggen, som legat i ide under sommaren.
När Lotten återkommer med kappan, går hon fram och håller den framfor elden.
Fröken granskar den med en kritisk blick.
» Nej, fy då, så den ser ut! » » Men, fröken, jag har piskat och borstat den så väl — det fins inte ett damkorn.
. » » Hvem talar om dam; mamma, mamma! » Dörren till sängkammaren öppnas, och mamma visar sin breda figur ännu iklädd morgonrock.
» Hur ä ' det fatt, kära barn? » » Åh, kom hit, ska ' du få, se, hur den här ser ut! » » Ja, skinnbrämet är litet nött, men det går väl an att få ett nytt.
» » Ja, om det bara vore det.
Men titta, så den grinar i sidsömmarna, och så ä ' den ju alldeles stött i kanten, och så ä ' knapparna söndriga och • — jo, det va ' just vackert — der sitter en stor tjärfläck! » » Men, kära lilla barn, den kan väl tagas bort, och när det så blir nytt garnityr och kappan för öfrigt omrustad, så blir den allde- les som ny. » * Ny, säger mamma, ny! » Fröken Elise gl ' orde en åtbörd af outsägligt förakt.
Föremålet för dessa öfverläggningar hängde nu emellertid helt menlöst öfver gungstolskar- men, sedan jungfru Lotten till sin icke ringa förargelse måst afdunsta.
» Mamma kan du verkligen på fullaste all- var vilja, att din egen Elise skall gå med en så- dan kappa? » » Men Elise lilla, kappan är ju ännu så ut- märkt vacker, och pappa har haft så mycket utgifter i höst, så jag tror aldrig det ä ' värdt att be honom. » » Åh, söta lilla mamma, vi ska hjälpas åt att be, bara du vill så.
» » Ja, men nu jag inte, Elise, det ä ' att riktigt vräka ut pengar. » Elise vid faderns dörr: » Pappa, lilla pappa! » » Si så, hvad är det nu?
Jag har brådt med posten. » » Ack, kom hit ett litet tag, så ä ' du rysligt rar. » Pappa lyder order.
— » Nå-å? » » Jo, ser du, jag har upptäckt, att min vin- terkappa ä ' i ett miserabelt skick, jag kan omöjligt ha den utan att väcka anstöt. » Elise kastar en blick på modern i hopp om hjälp, men mamma har i hast fått så mycket att syssla med solfjädrarne och makartbuketterna öfver hörnsoffan, att Elise sjelf måste löpa till storms.
» Omöjligt, min tös, blankt omöjligt, svarar fadern.
» Badresan i somras och Elofs löjt- nantsuniform ha gjort allt för stora hål i kassan och smågossarne måste ju ha nya vinterkosty- mer.
» Fröken Elise skjuter ut med läpparna och ser ohyggligt sur ut.