Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Seden torde icke ännu vara rent utdöd, ty nyfiken- heten i förbund med fåfängan att förevisa en » grann likklädsel » äro starkare än fruktan för smitta, där farsot härjar.
Däremot är nog seden att upphänga min- neskransar i kyrkorna afskaffad nästan öfver hela landet.
Hemmen blifva nu, som till- börligt är, förvaringsplatser för de » äreminnen », hvilka icke äro afsedda att följa med likkistan eller att pryda den igenkastade grafven.
Lagern eller eklöfskransen i silfver hänges kring den aflidne ryktbare mannens kabinettsporträtt öfver hans forna skrifbord, och en del af vår lands- befolkning låter göra ett slags glasskåp för att däri, till efterkommande, förvara de kransar af pärlor eller målad metall, som af korpora- tioner eller vänner blifvit sända till sorgehuset.
Seden att i vax afbilda lefvande och döda, de mest olika existenser, från de högsta i samhället, från vetenskapsmannen, den själf- uppoffrande människovännen till gycklaren, stråtröfvaren och mördaren, är en helt ny företeelse i vårt land, och då den ännu blott, Gud ske lof, förekommer i vår hufvudstad, får den endast skrifvas på dennas konto för dålig konst.
Nog hände det i äldre tider, att nattliga gäster af kött och blod smögo sig fram emellan grafvarna, en och en, för att, lysta af månen, antingen tvätta bort vårtor från händerna i några droppar regnvatten, samlade i urhålk- ningen på någon grafhäll, eller ock för att låna en bit människoben, en handfull mull och, i svåraste fall, lägga en lottsedel på en väns graf under ödmjuk anhållan om en liten vink för att farjga lyckan.
Detta var en stygg, mörk vidskepelse, hvem nekar det; men vördnaden för de döda och deras stad visade sig dock däri, att man icke tvättade så mycket som ett fiDger på en graf- häll eller tog ens en nypa mull från en graf, utan att först ha tyst och stilla bedt slum- raren om tillåtelse därtill.
Och ve den, som lånat ett människoben och ej på utsatt tid återbar lånet!
Hans samvete frammanade för honom lika bullersamma och närgångna andar, som någonsin vår tids spiritister orka kalla fram med » vetenskapliga » medel.
Aldrig under min barndom och tidigare ungdom såg jag barn leka och rasa på en invigd kyrkogård.
Gingo barn emellan graf- var och fingo lust till en vildt växande tusen- sköna eller akleja, så gick det först an att plocka blomman, sedan man höfviskt frågat: » Gode döde, får jag lof? » Det är tydligt nog, att den tankeströmning, som förr i världen uppbar slika seder, var en annan än den, som nu gör det nödvändigt att stundom postera poliskonstaplar vid kyrgogårds- porten för att upprätthålla en smula ordning vid större begrafningar.
Och icke är det gamla tiders tankegång, som affödt de så ofta före- kommande blomsterstölderna från grafvar.
Väl var det styggt att se forna tiders natt- liga kyrkogårdsbesökares mystiska färd; jag tror dock, att himlens måne och klara stjärnor blott logo vemodigt åt dessa halförskrämda varelser, men åt den nya tankeströmoing, hvil- ken mångenstädes gör de dödas hvilostäder till skådeplatser för illdåd och tygellöshet, öfver den gråta Guds änglar och alla goda, sedliga människor.
Om lifräntor.
Af Oskar Lundgren.
K våra dagar finnes väl ingen, som icke * hört namnet lifräntor omnämnas.
MåDga veta att det ordet betecknar någonting godt, men alla hafva ej klart för sig, hvad som egent- ligen menas därmed.
Ett ord med samma betydelse, som vi lånat från främmande språk, har vunnit större burskap hos oss.
Det är ordet pension.
Lifräntor äro ett slags pension.
Att sådana lämna tjänstemännen stora fördelar genom att bereda dem en tryggad ekonomisk ställning under ålderdomen är ett välbekant faktum, men att dessa vunnits genom årliga insatser i pensionsanstalter, erinrar man sig sällan.
Ä n mindre tänker man på, att numera hvarje omtänksam medborgare för sig och de sina kan vinna samma förmån genom insättning af penningar i de s. k. lifränteanstalterna.
; Då dessa hafva sia stora betydelse icke endast för mannen, utan äfven för kvinnan i hvad samhällsställning hon än befinner sig, torde några upplysningar om desamma här icke vara ur vägen.
Lifränteanstalterna hafva till uppgift att bereda sina delägare antingen: l:a den högsta möjliga lifränta — årlig utdelning — att på ålderdomen uppbäras eller 2:a det största möjliga kapital att vid be- stämd ålder lyftas.
De äro sålunda ett slags försäkringsinrätt- ningar.
Våra lifforsäkriugsanstalter meddela också jämte lifförsäkringar äfven kapital- och lifränteförsäkringar.
Man bör emellertid icke förblanda dessa olika slag af försäkringar.
Det är endast de senare, som skola blifva föremål för denna uppsats.
Förutom de stora lifförsäkringsbolagen hafva vi numera i hvarje län särskilda ränte- och kapitalförsäkringsanstalter.
Dessas enda upp- gift är att på grund af gjorda insatser under loppet af en längre eller kortare tid, hvar- under de insatta medlen dels genom ränte- vinst dels genom arfsvinst efter aflidna delägare förkofrats, bereda de kvarvarande kapitalbe- hållning eller lifräntor under den form, in- sättaren själf önskar.
Mången är tveksam vid valet af dessa an- stalter.
Ä t samtliga af de inhemska torde man emellertid tryggt kunna anförtro sina besparingar.
Om deras olikhet för öfrigt vilja vi bär icke mycket orda.
Utan tillråda vi enhvar att själf skaffa sig prospekt såväl från bolagen som länsanstalterna och själf afgöra sitt val.
Prospekt och nödiga upp- lysningar erhållas gratis hos anstalternas agen- ter eller direkt från hufvudkontoren.
Bolagen bestämma sina lifräntor något lägre än länsanstalterna.
De förra fixera på eget ansvar lifräntebeloppets storlek, de senare ställa det i beroende af gällande räntefot, hvarför beloppet icke med full säkerhet på förhand kan uppgifvas.
Dock torde det icke under- stiga det af bolagen fixerade, utan snarare öfverstiga detsamma på grund af billigare förvaltniDgsomkostnader samt understöd af allmänna medel.
Den årliga utdelningen kan börja vid hvil- ken ålder som helst.
Dock måste denna lik- som också den tid, då kapitalbildning får lyftas, på förhand bestämmas, och få medlen dessförinnan icke uppsägas.
Aflider den för- säkrade före tiden för penningarnes utfående, återgå de insatta medlen till den dödes arf- viDgar med undantag af räntan, som tillfaller de i anstalten kvarstående.
Dessa kunna äfven i de flesta anstalter på särskilda vilkor blifva delaktiga äfven af den bortdöendes kapital.
Den hastighet, med hvilken insatserna i lifränteanstalterna tillväxa, är genast i ögonen fallande.
Mången, som icke är van vid den sammansatta ränteräkningen, måste häpna inför de resultat, siffrorna lägga i dagen.
Om t. ex., som ibland händer, ränteanstalten kan betala 6 % jämte arfsvinst af de dödes räntor, så kan en årlig insats af 10 kronor under de 10 första lefnadsåren bereda: an- tingen en behållning af 354 kronor att lyftas vid 25 års ålder, 969 kronor att lyftas vid 40 års ålder, 3050 kronor att lyftas vid 55 års ålder; eller ock, om så önskas, en årlig utdelning intill lifvets slut, hvilken, om den begynner redan vid 26 års ålder, börjar med 24 kronor, samt därefter årligen stiger, — men om dess uttagande uppskjutes till 41 års ålder, börjar med 70 kronor — samt om den uppskjutes till 55 år, uppgår till 305 kr.
för män och 274 kr.
för kvinnor.
Likaså kan genom insättning af 50 eller 100 kr.
under de 10 första lefnadsåren be- redas en behållning eller årsutdelning, som är fem eller tio gånger större än de här ofvan anförda o. s. v. Det skulle blifva för vidlyftigt att här återgifva flere exempel eller några fullstän- diga tabeller, men vi tillråda alla att taga ytterligare kännedom härom genom att rekvi- rera prospekt från någon lifränteanstalt.
Många af de förmögna insätta gärna större eller mindre kapital för sig och de sina på någon af våra vanliga banker.
Detta kan ju vara godt och väl, men man vinner däri- genom icke samma syfte som genom insätt- ningar i lifränteanstalterna.
Bankerna lämna mindre ränta och ingen arfsvinst.
Penningarna kunna likväl där utfås, när ägaren finner för godt.
Detta kan naturligtvis ofta vara en fördel, men också motsatsen.
Vårsådd.
Ur lifvet a f Edith Forssman.
Belönadt med hedersomnämnande vid Iduns stora pristäfling.
(Forts.) en friska ungdomliga rösten trängde så tydligt in i det tysta skrifrummet, att professorn nästan spratt till.
Nästa minut gick dörren upp, och den nyss anlände stod bugande framför honom.
» Huru skall jag rätt klart kunna uttrycka min mors glädje och min egen djupa tack- samhet, » de blå barnsligt klara ögonen sökte professorns barska blick bakom glasögonen, men denne vinkade otåligt med handen och sade sträft: » Jag är inte för något känslosvammel, unge man, låtom oss lämna det å sido, för öfrigt är det ju blott ett rum jag erbjudit
er och en oundviklig handräckning då och om sig, att detta medgifvande var ett intrång då — allt öfrigt beror på er egen arbets- i mångåriga vanor, och beslöt att så sällan förmåga och flit.
Jag har själf en gång som möjligt begagna sig af anbudet.
Han stått på samma punkt som ni, och jag vet, hade en kamrat från hemtrakten, som redan att mannen i de flesta fall är sin egen lyc- ett år legat inne vid universitetet, han skulle kas smed.
Har ni förstått mig? » nog visa honom tillrätta, menade han.
» Jag tror det, » svarade studenten lågt, me- » Godt, godt! » Professorn fattade hatt och dan en mörk blodvåg för en sekund färgade käpp, det var tydligt att audiensen nu var hans bleka kinder, » om jag ej i ord får ut- I af slutad.
trycka, hvad jag känner, hoppas jag kunna Nere på sin kammare blef det den unge bevisa det i handling, » tillade ban blygt.
mannen trångt om hjärtat; det var ändå » Teet är serveradt! » Fina öppnade cere- tuDgt att vara fattig och nödgas anlita an- moniöst dörrarna till matsalen, det var hen- dras hjälp — ofta ovilligt gifven — men i nes lilla krigslist att öfverrumpla sin hus- nästa ögonblick tog hans ungdomliga hoppfullhet bonde och första aftonen förskaffa den re- åter öfverhand.
Om blott vår Herre förlä- sande en varm kvällsvard, ty inom den gam- nade hälsa och krafter, så kunde han nog la jungfruns osympatiska yttre klappade ett en dag återgälda det, som professorn nu lade särdeles varmt och ömt hjärta.
ut för honom, ja, kanske den gamle herrn Om professorn genomskådade henne, teg framdeles skulle vara glad öfver att hafva han emellertid och bjöd med en gest stu- hjälpt honom på väg.
denten att stiga in; där i det fulla lamplju- Han nickade och smålog af inre belåten- set betraktade han sedan uppmärksamt den het.
Sedan kom jungfru Fina med en korg unge främlingens fina, intelligenta ansikte för hans linne och strumpor, en liten hylla med den kloka, tänkande pannan, det blonda slog han själf upp, och därunder arrangera- håret och de kloka ögonen; han såg nästan ut des ett gammalt gardindraperi, som förträff- som ett barn.
Skulle väl en sådan där liten ligt skymde hans anspråkslösa garderob.
Jung- fröken, mors gullgris, en gång blifva en man frun riktigt slog ihop händerna af förtjus- som dugde till något — det trodde han icke ning, hon hade aldrig trott, att en ung herre stort på, och det satiriska löjet, som alltid skulle vara » så snäll med hammare ooh nubb, » låg så nära, spred sig åter kring munnen.
Knut Berg var van Professor Wiuter kunde vara briljant älsk- att begagna sig af till buds stående resurser, värd och utomordentligt intressant, när han och rådlös var han aldrig; bakom det flick- ville, men han kunde också vara kyligt otref- aktigt finhyllta ansiktet dolde sig en sällspordt lig som ett majestätiskt isberg, det fick stu- fast vilja i förening med det mest förnöj- denten vidkännas denna första kväll, och öf- samma lynne.
Jungfru Fina spådde, att » den ver de ljusa framtidsdrömmarne och ungdom- gossen nog skulle slå sig fram i världen, » domliga förhoppningarna strödde en bitter och det hade hon rätt uti; innan kort rörde världserfarenhet sin isande frost.
sig Knut helt hemvant i den stora staden Därnere i det lilla mer än anspråkslösa och hade snart inrättat sitt dagliga lif så re- gårdsrummet — tillfälligtvis ledigt efter en gelbundet som möjligt.
bortflyttad portvakt — blef han emellertid genast bättre till mods; här var visserligen allt i skarpaste motsats till den eleganta vå- ning han nyss lämnat, men det var hans egen lilla vrå, och ban hade ej blifvit van att ställa stora fordringar på sin omgifning.
På det omålade bordet placerade han än- nu samjia kväll sina böcker och skriftillbe- hör; och moderns fotografi i en ram af snäc- kor, som han själf satt ihop, hängdes upp på en spik ofvanför bädden, sedan gick han förnöjd till sängs och sof som ett godt barn till morgonen.
När jungfru Fina trädde in nästa dag, med mjölkkannan och brödet på en liten bricka, var studenten redan uppe och klädd, syssel- satt att skrifva bref hem; och om det nu var böckerna eller porträttet på väggen eller hans egen ungdomliga företeelse, det kunde hon ej afgöra, men hela rummet tycktes hen- ne som förvandladt; i går hade det varit så tomt och öde, nu såg det helt hemvarmt ut.
» Klockan nio skulle han infinna sig hos professorn, innan denne begaf sig ut, » sade hon, » och punktlighet fäster han sig mycket vid, » tillade jungfrun med en betydelsefull nick.
Studenten smålog och lofvade det bästa.
På slaget stod han äfven i skrifrummet, och nu begynnte en liten examen angående famil- jeförhållanden, läsplan e t c, som den unge mannen i det hela bestod rätt bra.
Till slut fastställdes dagordningen, matstället m. m. Söndagsmiddagarne skulle han dock äta där- uppe, det var nu sagdt en gång för alla — dessutom — professorn dröjde litet — dess- utom kunde han förstås komma, när han be- höfde ett råd eller önskade göra en fråga.
Studenten bugade sig; han kände nog in- Professorn såg han sällan under veckan och trodde, att denne nära nog glömt sin skyddsling i gårdsrummet, men däri misstog han sig.
Från skrifrummets fönster höllo de skarpa ögonen ständigt utkik öfver studen- tens görande och låtande, och när den lilla studielampan kväll efter kväll tändes lika punktligt som hans egen däruppe — såg den gamle herrn rätt belåten ut, ehuru hans miss- tänksamma lynne allt fortfarande stod på vakt.
Hvarje söndag infann sig unge Berg, fin och borstad, till middagen i professorns ele- ganta matsal, där bordet stoltserade med ut- sökt porslin och gediget silfver och jungfru Fina, som väl kände matställets urkokta sopp- kött och flottiga buljong, serverade en rost- biff, som kunde kommit en läckergoms hjärta att klappa af förtjusning.
Det rådde mellan hushållerskan och den unge mannen det allra bästa förhållande, Knut var hennes favorit ända från första kvällen, och hon skulle gär- na, trots sin husbondes varning, nött ut sina skor för att betjäna honom, om han blott tillåtit henne att göra det.
Den första söndagseftermiddagen bjöd Knut farväl strax efter intaget kaffe för att ej falla sin värd till besvär, men nästa söndag föreslog professorn själf ett parti schack, däri han var mästare, och sedan blef han kvar- bjuden på te.
Han visste icke, om den gamle herrn tyckte om hans sällskap eller ej, men det blef från denna tid vanligt, att han till- bragte hela kvällen däruppe, och när profes- sorn tog en bok eller satte sig vid skrifbor- det, var Knut genast osynlig och tyst som ett möss bakom någon ofantlig tidning.
Han hade verkligen en förmåga att aldrig vara i vägen, det erkände professorn, och som han var fallen för vanor, blef det snart en orsak till misshumör, om Knut Berg någon sön- dagseftermiddag lofvat sig bort till en kam- rat.
Det var inte för att han saknade poj- ken — nej för ingen del — men han tyckte om regelbundna vanor, det gjorde han.
Stundom kunde den unge mannen under deras samtal blifva helt varm och berätta om modern och deras hem, om sina planer och förhoppningar med en ofördärfvad ung- doms rena entusiasm, och professorn satt och hörde på med sitt stereotypa leende, tills Knut plötsligt tystnade, som om han ertappat sig själf med att begå en dårskap; hvad kunde väl denne man bry sig om honom och hans små intressen, han som var så stel och främmande, att han aldrig ens med ett ord häntydt på släktskapen dem emellan.
Han anade ej, huru uppmärksamt profes- sorn följde hvarje yttrande, hvarje uttryck i det rörliga ansiktet.
En annan gång åter kunde den gamle själf slå sig lös och be- rätta, och då lyssnade Knut med beundran till hans genialiska påståenden och kvicka träffande omdömen; man kunde lära så myc- ket däraf, tyckte han.
Till jul öfverraskade studenten professorn med nyheten, att han skulle resa hem och och hälsa på modern; han hade förtjänat sig litet respengar genom renskrifning, meddelade han, för att visa, att det var ur egen kassa han tog medlen för ett sådant extra nöje.
Gamle herrn brummade bistert, att han j u var en fri människa som kunde komma och gå efter eget behag, men man kunde se, att den resan ej föll honom på läppen.
Fina åter torkade sina tårdränkta ögon på förklä- dessnibben och menade, att det skulle bli en bedröflig jul, men försökte trösta sig med, att herr Knut skulle få det så mycket tref- ligare, och han log och sade, att det trodde han nog och så bar det af.
Han var så glad som ett vinterny, när han kom tillbaka, och så ifrig att efter den korta ferien återtaga sina studier.
Hela terminen arbetade han som en myra, men så hade han också vackra resultat att uppvisa, när våren kom.
Då han var redo att lämna hufvudstaden, förmodade professorn smått ironiskt, att han längtade efter latmansdagarne på landet.
— Han visste just inte, huru mycket tid det kunde bli öf- ver att latas — sade han — det var näm- ligen bestämdt, att han skulle konditionera und (sommaren, och tre ostyriga gossar kun- de nog gifva sysselsättning.
Professorn gjorde en afvärjande rörelse: » Useh, de pojkarne, gemena slynglar hvar- enda en, beklagar er, unge man, beklagar på det högsta. » Knut smålog åter; » det skulle nog gå, » menade han hurtigt.
Han hade ungdomens djärfva tro på till och med det omöjligas möjlighet.
Vid afskedet sade professorn torrt, att gårdsrummet stod ledigt för honom, om han ville komma in till hösten; det var inte nå- gon synnerligt vänlig inbjudning, men Knut tog den så och tackade på sitt eget hjärtliga sätt, och jungfru Fina, som stod i tamburen med kappsäcken, bedyrade tyst för sig själf, att » maken till den gossen fanns inte på den gröna jorden ».
Att stå vid sitt ord.
vem älskar icke en rättskaffens, genom- ärlig karaktär, och hvem önskar icke vara omgifven af personer, som han kan sätta fullkomligt förtroende till!
Fru Nanna Stridbeck afled här i Stockholm den 24 januari, något öfver 74 år gam- mal.
Fru Stridbeck, en intelligent och hjärtegod kvinna, var moder till aflidne skalden Edvard Bäck- ström.
All den ömhet och kärlek, hvarmed en mo- der kan omfatta sin ende son, ägnade hon honom under hans lefnad.
Hans framgång i lifvet och på skaldebanan var också hennes största lycka.
Under hans periodvis återkommande sjukdom vek hon al- drig från hans sida.
Utom denne sin son egde hon en dotter, gift med en af de aderton i Svenska aka- demien, prof. And.
Men huru vinnes ett sådant förtroende?
Vanligen icke genom någon storslagen hand- ling, utan i stället genom troheten i det lilla, genom den omutliga sanningskärlek, som vi- sar sig i hvardagslifvets mångahanda bestyr.
Mången anses rättänkande och sanningsenlig i det stora hela, men hur är det i småsaker, dessa små händelser, hvaraf hela lifvet är upp- fylldt?
Kanske tycker han, att det eller det är intet att fästa sig vid, eller han tänkei icke på, om han begår en liten, liten osan- ning.
Och dock kan denna åstadkomma mycket ondt.
I alla lifvets förhållanden gäller det att vara på sin vakt, att hafva ett vaket sam- vete, som icke låter nedtysta sig, utan höjer sin röst för att » gilla det goda, och fördöma det onda », som vi göra.
Hvad särskildt en husmoder beträffar, bör hon i allt, mot man, barn och tjänare, vara fullt uppriktig, bestämd och ej taga tillbaka, hvad en gång blifvit sagdt.
Öfva dig här- uti, och du skall vinna allas förtroende, akt- ning och kärlek!
Se här några små exempel: Har du lofvat din man att vara färdig på bestämd tid för att följa honom bort, så pröfva icke hans tålamod genom att låta honom vänta.
D u invänder, att oförutsedda hinder kunna inträffa.
Visserligen, men detta hör väl dock till undantagen, och nog kan du i de flesta fall, om du verkligen vill samt med en smula beräkning, vara i ordning till den utsatta tiden.
Har du lofvat barnen att gå ut med dem, så låt intet hindra dig från att hålla ditt löfte.
Om de små gång på gång se sig be- svikna, få de misstroende, kanske icke blott till dig, utan framdeles i lifvet till alla män- niskor.
Nej, det måste vara så, att hvad mamma (eller pappa) sagt, det kunna de lita på, det är säkert.
Likaså i förhållandet till tjänarne.
Har du gifvit en befallning, så ändra den icke!
Annars kan man få höra dem säga t. e x.
: » Frun har sagt, att middagen skall vara fär- dig kl. 3, men det kommer väl annat bud innan dess. » Akta dig att vara nyckfull, gör hvad säger, äfven i de obetydligaste saker.
du Har du lofvat en väninna att besöka henne, visa, att du har mening därmed!
Detta är i och för sig bagateller, men ge- nom ett ständigt aktgifvande på sig själf skall din karaktär vinna styrka, och du skall ej vackla hit och dit i obestämdhet och obe- slutsamhet, fel, som mycket vidlåda nutidens kvinnor.
Och då vi betänka, att det är modern, som först danar barnens karaktärer, känna vi oss då icke manade att göra allt för att bilda dem till goda, rättsinniga, sanna människor?
Men för att kunna detta, måste vi själfva söka att vara sådana och föregå dem med godt exempel.
Låtom oss sträfva därefter!
Anny Det ligger sannerligen mera vikt på, E. huru människan bär sitt öde, än hurudant det är.
W. v. Humboldt.
operan återupptog den 28 sistl. januari Goethes sorgespel » Egmont » med Beethovens här- liga musik.
Onskligt hade nog varit, om ut- förandet blifvit det genialiska skådespelet mera vär- digt, än nu var fallet.
Då emellertid våra skåde- spelarekrafter hittills så godt som alldeles saknat tillfälle att öfva sig i dylika högre uppgifter, har man ej rätt att begära någon mönsterprestation, utan får vara glad öfver, att början blifvit gjord, samt hop- pas på en allt bättre fortsättning.
Den ende, som nu i » Egmont » verkligen lyckades göra något af sin roll, var hr Engelbrecht, titelrollens innehafvare.
Dock var det säkerligen ej den Egmont, som den store skalden tänkt sig honom.
E. var en smula för borgerlig, saknade detta något, som skulle kunna förklara Egmonts välde öfver massorna och öfriga, med hvilka han kom i beröring.
Framställningen förtjänar dock i flere enskildheter rätt mycket er- kännande.
— Att fröken Zetterberg ej lyckades för- läna mera verkligt lif åt Clärchen, förvånar oss.
Det var något uppstyltadt, osäkert och kantigt i hela framställningen.
För utförandet af torgseenen i fjär- de akten förtjänar skådespelerskan dock erkännande.
Öfriga rollinnehafvare tycktes göra sin sak efter bästa förmåga.
— Den utomordentligt härliga mu- siken väckte det lifligaste bifall och torde, ensamt den, kunna hålla stycket uppe åtskilliga gånger.
Iscensättningen var ock gjord med omsorg.
I morgon lördag gifves andra symfonikonserten, hvarvid programmet upptager Wagners Faust-uver- tyr, en pianokonsert af Brahms, symfoni (d-moll) af Schumann samt 2:dra satsen ur Beethovens stråk- kvartett (a-dur).
En glädjande nyhet är, att den framstående ton- sättaren och skicklige dirigenten Andreas Hallen blifvit anställd som kapellmästare vid k. operan från och med innevarande månads början.
Dramatiska teatern, Äter ett nytt dramatiskt arbete af svensk författare!
Bättvisligen måste erkän- nas, att Dramatiska teaterns direktion på sista tiden visat ett sällspordt nit för odlande af den inhemska dramatiken.
Det ena originalstycket efter det andra går öfver tiljan och ökar såväl den teaterbesökande allmänhetens som författarnes tacksamhet mot direk- tionen.
Det nu upptagna skådespelet » Ett åskslag » af Erans Hedberg har många förutsättningar att kunna förvärfva sig lifligt intresse från publikens sida.
Visserligen är stycket bygdt på en tämligen gam- malmodig idé, men handlingen utvecklar sig följd- riktigt, intresset stegras för hvarje akt, och flere spännande situationer förekomma.
Dialogen är där- jämte, såsom man j u kan vänta af en så rutinerad författare som Frans Hedberg, lättflytande, naturlig och där så lämpar sig kryddad af en godmodig humor.