Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
A t t det- samma allt fortfarande gör ett mäktigt intryck framgick af det lifliga o c h djupa intresse, hvar- m e d d e n ganska talrika publiken följde operan akt efter akt.
Bifallet var o c k synnerligen in- tensivt.
Utförandet var på det hela taget värdt allt erkännande.
D o c k vore framför allt önskligt, att textuttalet blefve tydligare.
Särskildt gäller detta hr Bratbost o c h fru Bundberg.
V i h o p - pas, att » Valkyrian » länge skall hålla sig på sce- nen, o c h att den tid ej måtte vara långt afläg- sen, då k. operan ser sig i stånd att upptaga äf- ven d e öfriga länkarne i W a g n e r s » Niebelungen- riug ».
Två mera märkliga premierer, till hvilka vi i nästa n u m m e r få återkomma, förestå i dessa da- gar.
Redan i kväll går på Dramatiska teatern Coppées förebådade skådespel på vers » Pour la c o r o n n e », i Carl Snoilskys svenska öfversättning » F ö r kronan ».
O c h så på måndag afton Ibsens m e d spänning motsedda » John Gabriel B o r k m a n » på Vasateatern T v å högtidsstunder — hoppas vi — för alla teatervänner!
Herr Teodor Hofers konsert i Vetenskapsaka- demiens hörsal hade fyllt lokalen m e d en tack- sam o c h fulltalig publik.
Konsertgifvarens präk- tiga o c h omfångsrika stämma gjorde sig väl gäl- lande, särskildt i de m e r dramatiska numren, så- s o m cavatinan ur » Judinnan », o c h i de tyska ro- manserna.
Mindre väl lyckades han m e d det h o n o m främmande textuttalet i Sjögrens o c h Sin- dings nummer.
I stället för hr T o r Aulin, s o m fått förhinder, föredrog fröken Sigrid Lindberg ett par violinnummer, af hvilka i synnerhet Fr. Bies ' melodiskt fagra Adagio fick ett förtjänst- fullt utförande o c h slog lifligt an.
Till förmån för Stenbocksfonden gafs på söndag middag konsert i Östermalms kyrka inför en p u - blik, s o m m a n kunnat önska talrikare m e d hän- syn till både det vackra syftet o c h det gedigna programmet.
Emellertid åhördes d e olika n u m - ren i bästa högtidliga stämning: direktör Häggs p o m p ö s a orgelsolo, fru Lindens koralföredrag, herr Aulins violinnummer m e d orgelackompag- nement o c h — ej minst — Svea lifgardes or- kesterstycken, s o m gjorde sig synnerligen prakt- fullt i den akustiskt tacksamma lokalen.
* De sju första, af romanen arken » Guldmakaren » under omtrychiing nästa vecka oéh till samtliga prenumeranter, äro för in:rl.
berättelsen, rekvisition rekvisition upplagan de, måste som komma enligt ännu af den att nu omgående med adress intres- insända och ett femöres nämligen senare, nu löpa af nytillkomna Vi uppmana en gång alla, som ej äga början santa i slutet de för året som verkställt vårt tillkännagifvande närvarande expedieras sin porto, bestämmas, risk att bli Expeditionen * af och utan.
Herden oeh herdinnan.
A r e n hafva gått.
Tant Ursula o c h tant Cordula hafva för länge sedan för sista gången utbytt sina » nej » — o c h finnas e j mer.
Herden o c h herdinnan hafva gått i kras o c h jag har slu- tat u p p att tänka på d e m, s o m när man växer ifrån barnfantasierna.
Det var sent en kväll, klockan var öfver älfva.
Teatrarna hade slutat.
Publiken hade strömmat till restauranterha för att supera.
Efter supén drack man starkt kaffe uppe i kaféet.
Där var det en h ö g stämning — lifligt sorl af röster — rökmoln — ifriga ansikten — kypare, s o m sprungo af o c h till m e d brickor, hvarpå den mörka, runda likörflaskan stod omgifven af sfnä spetsiga glas o c h blårandiga kaffekoppar.
Fau- ner, stödjande sig på krumma b o c k b e n o c h m e d små skarpa horn stickande fram bland pann- lockarna, höllo m e d lyftade armar u p p de stora, förgyllda kandelabrarna, hvilkas elektriska ljus återkastades o c h mångdubblades af de guldrama- de speglarna, s o m upptogo väggarnas ytor.
Jag satt o c h roade m i g m e d att i en af spegel- väggarna betrakta de bilder, som däri uppfån- gades g e n o m de öfriga speglarnes reflexion.
Det var nöjsamt att kunna observera alla dessa olika ansikten, utan att det kunde märkas, att man observerade d e m.
Plötsligt u p p d ö k bland alla dessa en smula échaufferade ansikten, hvilkas minspel man så tydligt kunde skönja i det glatta spegelgaset, ännu två ansikten — ett ljust kvin- noansikte, s o m tycktes så svalt o c h skärt bred- vid alla de andra, o c h så ett mansansikte, s o m stack af emot det ljusa, fina — klumpigt o c h mörkt.
Jag hann e j närmare betrakta h o n o m.
Hon tog strax all m i n uppmärksamhet.
Det första, s o m föll m i g i ögonen, var hennes hatt — en stor, litet extravagant hatt, uppåtböjd på ena sidan s o m en schäferhatt och m e d en yfvig, hvit p l y m i m j u k bukt öfver det breda brättet — o c h så hennes klädning — en mattskär, tunn kläd- ning m e d halfkorta ärmar och en liten blygsam, fyrkantig urringning v i d halsen.
— H v a r hade jag sett just en sådan dräkt förut?
— Ett litet svagt, sväfvande barndomsminne, lätt o c h skif- tande s o m en sky, fick fina konturer, runda for- mer, fick gestalt — den lilla porslinsherdinnans gestalt — h o n, s o m ej hade någon herde o c h stod på tant Ursulas empirbyrå.
Ja visst, det var j u hennes stora, buktiga hatt o c h rosiga klädning!
Men under den gröna hatten såg jag ett litet ansikte, fint o c h täckt, skärt o c h mjukt i lini- erna, m e d herdinnans hvita panna — låg och smal s o m o m d ä r e n d a s t k u n d e få rum små lätta, fladdran- de fjärilstankar — och m e d herdinnans två gula, ring lande lockar ned m o t ögonbrynens jämna, svarta båge.
Och ur det blanka spegelglaset lyste emot mig herdinnans ö g o n så blå — så rent blå s o m blåsippor i solsken.
— Det var j u alldeles her- dinnan — den fina — d e n nätta — m e d sin lilla leende grop midt i den runda hakan o c h m e d sin m u n så liten, nästan hjärtformig!
» Så vacker h o n är, » sade någon bredvid mig, » hon, den unga frun i den stora, gröna hatten och skära klädningen!
Det har varit abonnement på Operan i kväll.
De k o m m a bestämdt därifrån.
Därför är h o n så elegant o c h, se, han, mannen, har lagt sin teaterkikare på bordet.
H v a d han ser besynnerlig ut — han — m a n n e n!
H a n ser rent af ut s o m en kines.
D e t var ett omaka par! » Ett omaka p a r!
Illusionen var full- ständig.
Där satt han j u — kinesen bredvid her- dinnan.
Tydligt såg jag i spegeln hans stora, klumpiga hufvud nedsjunket mellan de uppdrag- na axlarna, så att det såg ut, s o m o m han e j hade någon hals.
H a n satt hopkrupen, så att hans k r o p p bildade nästan en fyrkant, o c h han var tung, grof o c h robust, ej danad af samma sköra materia s o m d e n fina, lätta gestalten bred- vid h o n o m.
M e d sina långa, hvita fingrar snodde han d e svarta mustascherna, s o m från den långa öfverläppen under den korta näsan hängde ned öfver m u n n e n, medan ögonen — kinesens s m å elaka, svarta ögon, hvilka sutto litet snedt under ögonbrynen — m e d ett stickande uttryck oroligt flögo af o c h till rundt omkring salen.
Då o c h då såg jag hans klumpiga hufvud nicka, alldeles s o m kinesens på tant Ursulas empirbyrå, när man gaf det en puff, — nicka fort och gladt, nicka lång- samt o c h gravitetiskt.
— Men hans små svarta ö g o n fortforo hela tiden att oroligt irra rundt kring salen.
satt mestadels m e d den blåa blicken sänkt, satt tyst, bortvänd ifrån h o n o m — halsen b ö j d litet framåt o c h öfver hela den späda gestalten något af lyssnande väntan.
H o n hade dragit af de långa, m j u k a gands de Suéde o c h lagt d e m från sig på det hvita marmorbordet.
Hennes fingrar — porslinsherdinnans rosiga, små graciösa Seminariet för huslig utbildning GÖTEBORG
IDUN 24 fingrar, litetlättjefutlaihållnmgen — lekte förströdt med en stor la France-ros — porslinsherdinnans skära ros m e d bakåtböjda, kupiga blad.
Om det smala ringfingret slöto sig två breda guldringar, s o m sågo så tjocka o c h nya ut o c h tycktes för stora och tunga, ty de åkte ständigt ned och hon sköt oupphörligen u p p dem m e d en trött, likgil- tig rörelse.
F ö r hvarje gång någon ny gäst k o m in i kaféet, ryckte hon till o c h hans små svarta ö g o n riktades en sekund på den n y k o m n e för att strax åter börja sin oroliga, irrande färd rundt kring salen.
Det var tydligt, att båda väntade någon, fastän de nervöst sökte dölja det för hvarandra.
Plötsligt såg jag i spegeln, hur hennes fingrar hårdt kramade o m rosen, så att ett skärt blad darrande föll af.
På hennes kinder sprungo två röda fläckar u p p och hon slöt ögonen liksom för att g ö m m a d e m.
När hon åter slog u p p dem, lyste det ur dem ett underligt och sällsamt skim- mer.
Hennes kinder b r u n n o hett o c h det hade k o m m i t något bäfvande vid munnen.
— H o n var ej af kallt porslin, den lilla herdinnan, hon hade lif o c h blodet måtte flyga snabbt g e n o m hennes fina ådror.
M e n kinesens stora hufvud hade k o m m i t i nickande rörelse, det nickade långsamt, gravitetiskt, liksom betydelsefullt, helt annorlunda än det nickat förut.
Det låg däri något af un- dertryckt illvilja, o c h illvilja fanns det äfven i hans små svarta ögon, s o m nu stannat på en punkt och liksom sögo sig fast vid något.
Jag vände mig o m från spegeln, hvari jag gif- vit akt på de två, för att se, h v e m som var or- saken till allt detta, o c h jag såg tre unga herrar k o m m a tvärs öfver salen.
E n af dem var löjt- nant och bar Svea artilleris uniform.
H a n k o m sist, jag såg h o n o m endast från ryggen, när han bugade sig tillbaka för kinesen.
— En smärt, något spenslig gestalt, snarare fint än starkt b y g g d, m e n m e d spänstiga, smidiga lemmar.
Jag riktade åter min uppmärksamhet mot de två i spegeln.
Hon satt m e d framsträckt hals — hufvudet litet på sned — alldeles som porslinsherdinnan, icke kokett, utan så att det gaf ett stilla vemo- digt behag åt den blå blicken, hvari det nu låg s o m en outtalad fråga.
Ögonen hade fått ett mål, ständigt blickade de åt samma håll.
Jag följde aiasforattf.
X g * När hälsans ros uppå kinden sitter Och ögat strålar s o m ljusan dag Och lefnadsmodet i kroppen spritter Och puls o c h hjärta slå friska slag, Då ingen, ingen uppå mig tänker Och m y c k e t sällan jag då söks o p p, Men flyktar hälsan, sin tanke skän- ker Man mig och sätter till mig sitt hopp.
M o t dolsk fiende jag oftast strider.
Jag därför städse på vakt får stå.
Och när jag k o m m e r till den s o m lider, Man glad o c h vänlig vill se mig då.
Helt dristigt vill jag n u här fram- klifva På benen mina, s o m äro sju.
Sök ut de småord, som däraf blifva, Och jag vill hjälpa dig, kära d u!
o • i s * CD Hj CO " O A f fåglar har du här tvänne slag.
— T- rr.
rr o !- H v a d motsats är till en mulen dag.
&lt; / &gt; i £
ft » Er Och se ' n en krydda, o m jag får b e.
y &gt; * &gt;~ O.
« •• o x p O 2. h » S i ffc " S9 O U g •1 Ett lappens husdjur.
Ett kvinno- namn.
H v a d står den dig, s o m du tar i famn?
H u r kallas den, s o m sin make mist?
På hvad bör nöten ej lida brist?
H v a d maskar göra?
Så trädslag tu.
Hvarur gick Noak m e d barn o c h fru?
Hur är väl den, s o m ej äger hår?
Ett epitet s o m den långe får.
H v a d gläder tärnan att hatten gör?
1897 riktningen af hennes blick.
Den såg ej ut öfver salen, utan rätt in i en spegel, s o m stod liksom i vinkel m o t en annan spegel o c h måste upp- fånga den delen af lokalen, där de tre unga män- nen nu slagit sig ned vid ett bord.
Just så s o m hon där blickade in i vinkelspe- geln, hade porslinsherdinnan på tant Ursulas byrå betraktat sin herdes spegelbild.
Jag vände mig o m m o t bordet, där de tre un- ga herrarne sutto, o c h fann de två civile inbe- gripna i ett lifligt meningsutbyte, men den tre- dje, den unge löjtnanten, satt tyst för sig själf o c h blickade oaflåtligt rätt in i en af spegelväg- garna.
Och äfven denna var s o m en vinkelspe- gel och måste uppfånga den delen af kaféet, där herdinnan satt bredvid kinesen.
Jag betraktade den smärte officeren närmare.
H a n var helt ung — röd o c h hvit, nästan s o m en flicka — svart hår och inga mustascher, icke en gång en skugg- ning på den svängda öfverläppen.
H a n var vac- ker — nästan för vacker o c h skär för att vara karl, men — Det var j u herden — pors- linsherden!
Där satt j u om halsen den blå kra- gen och herdens förgyllda knappar lyste.
Och fastän han höll hufvudet käckt, var det något längtande o c h vekt i hans ögon.
För mig försvann det rökiga kaféet, de sorlan- de gästerna.
Jag var åter i tant Ursulas och tant Cordulas lilla tilltäppta sal m e d de symmetriskt ordnade gamla möblerna.
Och porslinsherden o c h porslinsherdinnan, s o m voro ett par, da- nade af samma sköra, fina materia, stodo på hvar sin byrå o c h sågo på hvarandra i vinkelspegeln.
Och hon höll sin skära ros i handen, den skära rosen, s o m han aldrig hämtade, o c h hennes röda läppar v o r o spetsade till en k y s s, kyssen, s o m han aldrig tog.
— — — — Men i kaféet sutto de två o c h stirrade på hvaran- dras spegelbilder — sutto långt ifrån hvarandra, på olika håll, o c h äfven de två voro ett par af naturen, danade att sitta sida vid sida.
H v a d de måtte längta!
Fiytta d e m tillsam- mans!
M e n för de två hade ödet haft tant Ursulas och tant Cordulas långa, raka m u n m e d » Me; » uti.
Och kinesen satt bredvid herdinnan och her- den satt ensam.
— — — — En fisk.
Ett skaldjur jag också för.
Hvad ej den kallas, s o m är en » mes ».
Så ett p r o n o m e n här äfven ges.
Tre substantiv.
Hvad är flickans kind?
En liten farkost vid stranden bind.
H v a d ovälkommet nog sällan b l e f?
H v a d sol ' n o m våren ur marken dref?
H v a d tjugufyra i Sverige finns?
Jag tror en jordart här också vinns.
Sju v e r b helt säkert du hittar än.
H u r Niklas håller sin hjärtevän?
H v a d var det väl som i kedjan brast?
En engelsk titel du får i hast.
A f längdmått ett, somsnart gam- malt är.
Och hvad jag böjer för eder här.
Ett adjektiv, nej det finnes två.
H v a d sin för fläckar man akta m å?
H v a d logogryf en du finner, säg?
Och därför kilar jag nu min väg.
I spegeln ser jag herdinnan lyfta rosen m o t sitt ansikte, o c h hon spetsar sin röda mun s o m till en kyss, o c h h o n böjer sig djupt ned m o t rosen och fäster kyssen, som är så lätt, så sväf- vande lätt, på ett skärt, doftande rosenblad.
Nu reser sig kinesen och han går m e d ovig, klumpig gång m o t utgången.
Ä f v e n herdinnan reser sig liksom dröjande.
För sista gången sän- der h o n en lång, blå blick mot herden in i spe- geln, så lägger h o n den skära rosen, hvars blad hon kysst, ned på det hvita marmorbordet, tager sina långa, mjuka handskar och går — långsamt, m e d n e d b ö j d t hufvud.
Strax därpå stiger den unge löjtnanten upp, nickar flyktigt afsked åt de två civile, hvilka tyckas bedja h o n o m stanna, o c h går rätt fram till bordet, som kinesen och herdinnan nyss läm- nat.
Jag ser hans unga, spänstiga gestalt af- teckna sig i samma spegel, där jag förut betrak- tat den vackra herdinnan.
Hastigt griper lian rosen, som h o n lämnat på det hvita marmorbor- det, hårdt fattar han o m den, så att den darrar, för den u p p mot munnen o c h tager kyssen, hon fäst på det lena, doftande bladet.
Så fick herden herdinnans lätta kyss, s o m han väntat på så länge, fick den — tryckt på ett skärt, darrande rosenblad.
VÅRA MINISTERFRUAR.
(MED PORTRÄTT AF FRIHERRIN- NAN ANNA KAPPE, FRU ANNA CHRISTERSON, FRU CHARLOTTE WERSÄLL OCH FRU ROSA VON KRUSENS !JERNA).
— PRINSESSAN TUSENSKÖNA; POEM AF Daniel Fallström.
— SKILDA VÄRLDAR; AF Isa.
N:r 26 (236) Fredagen den 24 juni 1892.
Prenumerationspris pr är: Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher kr.
&lt; 6 Idun ensam &gt; Byn »: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (.Aftonbladets n y a h u s.)
50 P r e n u m e r.
s k e r i landsorten a post- anstalt, i Stockholm hos r e d a k t i o n.
Emilie fåjet är icke alltid de stämmor, hvilka haf- va sig upp med stort buller, som nå vidast.
Hvad ryktet gällt trum- petar ut i dag, är må- hända glömdt i morgon.
Under tiden har kanske i en stilla vrå ett hjärta diktat den konstlösa dikt, som gömmer mer än stun- dens lif inom sig, därför att det skulle beskäras den att gå ut och glädja de många.
Från en sådan vrå i skuggan har den kvinna talat, hvilkeiis bild Idun i dag gifver sina läsarin- nor vid en tidpunkt, då hon fyller sitt åttionde år.
Säkerligen känna de flesta af våra romanlä- sande kretsar till signa- turen Elis Emil, men få känna personen, som göm- mes där bakom.
Mån- gen har trott, att under detta författarmärke dolde sig en man, ty den kraft och klara åskådning, som städse utmärkte allt bvad som flöt ur Elis Emils penna, tydde snarare pä en manlig än en kvinn- lig uppfattning.
Men den som närmare tänkt öfver och skärskådat dessa ar- beten, har snart funnit, att den fina poetiska smak, de alltid andades, den mjuka, behagliga ton, de ägde, blott kunde kom- Boktr.-Aktieb 5:te årg.
Utglfningstid: hvarje helgfri Gernandts fredag Lösnumreerspris 15 öre (vid k o m p l e t t e r i n g a r).
Aiiuousjpris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
För » P l a t s s ö k a n d e » o.
» L e d i g a platser- 25 ö r e f ö r h v a r j e p ä b ö r j a d t tiotal stafv U t l ä n d s k a a n n o n s.
- r a d Hacksell.
ma från en kvinna — en fint bildad och fint kän- nande kvinna.
Elis Emil eller Emilie Hacksell föddes i Helgarö församling af Strängnäs stift, där hennes fader var präst, den 22 juni 1812.
Hennes barndom och ungdom förflöto un- der betryck af sjukdom och fattigdom i hemmet.
Själf blef hon som helt späd genom en tjänares vårdslöshet skadad i ett ben, hvaraf hon ända till sitt trettonde år hade nä- stan ständiga plågor.
Det fattiga hemmet kunde ej erbjuda den vård, som behöfdes, och Emilie Hackäell blef därigenom ofärdig för hela sitt lif.
Efter föräldrarnes död flyttade hon till Stock- holm och försörjde sig där med linnesömnad, en förvärfskälla som på den tiden nästan var ett mar- tyrskap.
Också kom mången dag, som hon i sin torftiga vindskupa fick frysa och svälta, ty den lilla inkomsten ville ej räcka till.
Vid denna period af sitt lif dröjer Elis Emil ofta med ve- modigt minne.
» Jagfann därunder, » säger hon, » att kvinnor ofta äro hårdast mot hvarandra. » Då hon hade fullbordat någon söm- nad åt en man, hade han
202 I D U N Hjärtats lif är p o e s i; Denna ungdomseld, s o m lågar, Denna längtan, själen plågar, Är blott anad harmoni.
nästan alltid ett vänligt ord att bifoga vid be- talningen, såsom: » det måtte vara ett mycket tråkigt, högst litet lönande arbete att sy linne- söm », — eller dylikt.
Men damerna, ofta de förmögnare, hade endast till hands: » det fal- ler sig allt för dyrt; detta få vi billigare sydt hos den och den, » o. s. v. Iduns tänkande läsarinnor skola säkerligen med mig hoppas, att dessa tider äro förbi, och att den rörelse, som nu går genom våra led, först och främst må föra till medkänsla för de arbetande och lidande systrarna.
Emellertid uppnådde Emilie Hacksell en sådan skicklighet i linnesömnad att, då en af henne handsydd skjorta sändes till en pariser- exposition, hon erhöll pris för densamma.
Under detta ensamma lif, fullt af arbete och försakelser af alla slag, väcktes det begär till författarskap, som i en aldrig slumrande fantasi funnit sin näring och i någon mån förljufvat hennes hårda ungdom.
På lediga stunder skref hon nästan alltid och utgaf på slutet af trettiotalet ett häfte Poetiska försök af Emma H.
Längre fram utkommo efter hvar- andra: » Till nya världen », » Stjärnornas barn », » Sjökaptenens hustru », m. fl.
Nu fann Emilie Hacksell, att hon lättare med pennan än med nålen kunde förtjäna sitt uppehälle, och hennes fantasi och stora arbets- förmåga framkastade oafbrutet nya planer och arbeten.
Nu skrefvos en tid poemer och no- veller för kalendrar och tidskrifter, hvarpå un- der de därpå kommande tjugu åren följde ro- manerna » Gertrud », » Husmamsellen på Helge- stad », » En kyrkogårdens hemlighet », » Brud- kammaren », » Korset vid Värnaskogen », » Gun- nils dröm », » Hyacinthe », » Tvänne hustrur men ingen kärlek », » De hemlighetsfulla resande », » Neckens brud », » Spegelrummet på Virsta- borg », » En marknadsafton » samt den sista på hösten 1890: » Öfverstinnans sömndryck ».
Men där fanns aldrig någon beskyddare till hands, ingen som kunde draga fram hennes talang.
Ensam och ofärdig, kännande föga sina litterära samtida och i stort behof af me- del, gick hon med sina arbeten till tidningen Fäderneslandets redaktör, som mottog dem alla och införde dem som följetong i sin tidning.
Ty som hon själf säger: » solskenet lockar all- tid, då de mörka skuggorna däremot stöta till- baka. » Och det var ju naturligt, att man inte ville eller kunde erkänna, att den fattiga linne- sömmerskan ägde någon särdeles förmåga.
Sedan några år tillbaka är Elis Emil bosatt i Strängnäs, där jag helt nyligen haft nöjet att göra hennes bekantskap.
Den gamla, hårdt pröfvade är nästan alltid bunden vid sina rum.
» Jag bor i min gungstol, » brukar hon säga, och se ' n hon med en inbjudande gest visat den besökande plats i sin soffa, talar hon gärna om både gamla och nya tider.
Intres- serad af dagens alla frågor, yttrar hon sig i religion, i politik och sociala spörsmål med en nästan modern åskådning.
I litteraturen håller hon dock, som de flesta af den genera- tion, hon tillhör, strängt på idealet.
Då jag kom att nämna några namn af den framskjutna naturalismen, blixtrade den gamla damens ögon af harm.
» Min kära vän, » sade hon, » vi skola ej tala därom. » Och sedan tillade hon med sitt blida, älskliga leende: » Eller kanske Kan du b ä r a t a n k e n s k v a l, V a k a r du o c h m a n l i g t strider, Kanske molnet skall omsider V i k a från ditt ideal.
jT, jS.
" JVelhaven.
det är så, att jag inte förstår det där moderna skrifsättet. » I onsdags tyllde, som sagdt, den gamla skriftställarinnan sitt åttionde år.
Den flitiga hand, hvars nål tagit lika många styngn som penna steg, börjar känna ålderns trötthet efter ett långt arbetslif.
Dock händer ännu någon gång, att hon lämnar ett litet bidrag till plats- tidningen.
Elis Emil har många vänner i svenska hem, och till Emilie Hacksell komma helt visst där- för många vänliga tankar att i dessa dagar vandra med varm hälsning och önskan till en fridfull afton, en jätteserie af lyckönsknings- telegram på dessa underliga vägar, som ej be- höfva trådar af metall och elektriska batterier för att förena hjärtan från östan och vestan, norr och söder med hennes lilla vrå i den täcka mälarstaden.
U t f r s o m m a t t n a f f e f a m n i n g sommarnatten in jag går blanb granars öunfla gömma.
Där sfogen ptfer&gt; syns ännu en sällsam öager strömma.
Klart sfimranöe t silfr-erglans öär borta ängen fyr-ilar, fyit mellan täta grenar blott en öämpaö ljusning silar.
3 mina fotspår öå od} öå en fPist, som brädes, rasslar, od} ofoanför t träöets topp en cafen fågel prasslar.
J a g stannar, lyssnanöc: jag fan mitt eget bjärta fyöra, odj tusen Ijuö från sfilöa fyåll nå pårlanöe mitt öra.
£ångt in en taltrast stämmer opp sin örill meo toner flara, od} frntterröster som i för uppå fyans solo sväva.
(En ängsfnarr utur trägen fyals sitt straffa locfljuö trringar; från byn, öär öansen fjrurflar än, ett fröjörop stunöom flingar.
Ur granars b / ägn jag iräöer ut: carm luften mot mig anöas, od} ängens blomsterångor Ijuft i fyennes fläftar blan&amp;as.
P å renen rrib öet trollsfa sfen en lysmasfs facHa öetar, ett syrsepar sitt instrument i fyögljuöö täflan spelar.
Där genom sfog od} fält jag går i sommarnatten ljusa, öet är som fyöroe runöt omfring jag frisfa frafter brusa, som l} öröe jag naturen all meö rastlös ift&gt;er sträfca od} uppå Itfnets rifa r&gt;äf meö enigt jubel r&gt;äfr&gt;a.
V i k t e n a f Af en g o d an.
Maina.
Belönad med hedersomnämnande vid Iduns senaste pristäfling.
* | y | l l början är svår, säger ordspråket, och ö ä!
» detta besannas vid mångfaldiga tillfällen i lifvet, ända från den stund vi ängslades för en lämplig inledning till vårt första bref.
Men all början är äfven viktig såsom varande fortsättningens grundval.
Det stoltaste palats löper fara att sammanstörta, om ej grundlägg- ningen är omsorgsfullt utförd.
Mången lof- vande telning, som med lämplig jordmån och god vård kunnat växa upp till ett skuggrikt träd, förkrymptes af brist på näring och skötsel.
Äfven människobarnet är ett slags telning, hvars utveckling i otrolig grad är beroende af den tidiga omvårdnaden.
Mångens hela lif blef förfeladt just därför, att det från början försummades och missrik- tades.
Från vår första stund behöfva vi i sanning att stödjas och omhuldas och detta med så mycket större nödvändighet, som det gäller en fostran både för tid och evighet.