Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På sätt i Kongl. Förordningen den i3 Junii 1800, angående Städsel och Lego af jord på Landet, samt den ig
December 1827, rörande grunderne för Hemmans klyfning samt afsöndring af jord eller andra lägenheter från Hemman, redan är stadgadt, i afseende ä arre nde-af handlingar , ingång ne pä viss lid, samt sådane af handlingar om upplåtelse af viss lägenhet, som med sistnämnde Kongl. Förordning öfverensstämma, skall ock all annan efter
Lag tillåten upplåtelse af nyttjande-rätt till fastighet å Landet, härunder jemväl inbegripen liftidsstädja, hvarom Stadgandet i sista punkten af i5 §. 16 Cap. J or da-Balken således upphäfves, hos Härads-Rätten intecknas och inteckningen behörigen förnyas, för att kunna emot annans egande- eller intecknings-rätt haf va bestånd. 2:0
Har den, som å annan ölverlåtit sin egande-rätt till fast egendom å Landet, dervid förbehållit sig njttjande-rätt till större eller mindre del af samma egendom, eller afkomst deraf, på vissa år eller i sin lifstid; och är o de betingade förmonerne en - Lag-Utskottets Utlåtande JV:o 161. ligt 1 Cap. 2 Jor da-Bdiken , införde i den afhandling > hvarigenom öfverlåtelsen skett; ege han säkerhet derföre i den öfverlåtna egendomen, med den förmonsrätt, allmänna Lagen 3i i 11 Cap. 2 S- berörde Balk, obetald köpeskilling tillägger.
Men försummar han att, inom den i sistberörde lagrum utsatta tidy af handlingen y hvari förtnonerne betingade äro y för HäradsRätten uppvisa ock i Intecknings-protocollet intaga låta , njute sedan ej bättre rätt, än såsom för-annat fordrings-anspråk. 3:o
I afseende å redan upprättad, men ej intecknad afhandling af ifrågavarande beskaffenhet, vare, utan minskning af den rätt densamma efter hittills gällande
Lag kan medföra, tid att inteckning söka, till i836 års slut. 4-0
I det bevis.
Rätten öfver inteckningens beviljande meddelar, skall införas, att den inom hvart tionde år förnyas' bör.
Förlängandet af praescriptions-tiden för den åtgärd, hvarom 3:dje mom. handlar, utöfver hvad i förra Betänkandet föreslogs, har för ändamål att undanrödja all farhåga för tidens otillräcklighet.
Flere Ledamöters serskilda yttranden bifogas.
Stockholm den 3i Oct. 1834.
Reservationer : • 1:0 af cinders Pålsson: ”Jag kan icke gilla, att Utskottet afvikit från dess, i förra Utlåtandet N:o 19, gifne yttrande, i fråga om intecknandet af undantagsbref och andre förbehåll, som blifvit gjorde vid öfverlåtelsen af fast egendom.
Lagen har tillräckligen betryggat så väl den, hvilken betingat sig förmonerne, som framtida egare af hemmanet, medelst föreskriften i i Cap. 2 §.
Jorda-Balken, att alla vilkoren skola i upplåtelse-handlingen skrifteligen införas.
Då vilkoren införas i serskilde contract, blir det <-n följd af delta Stadgande, att jemväl desse contract vid Lagfarten skola företes och antecknas.
Så vida delta iakttages (den som sådant underlåter nrå skylta sig sjelf) samt Domaren vid Faslebrefvets utfärdande jemväl deri upptager, alt köpet, skiftet eller gåfvan skett med vilkor, hvilket vanligen eger rum och efter min tanka bör statueras såsom ett åliggande, så kan h varken en senare innehafvare derom stanna i okunnighet, enär hvar och en, förr än han kan lagfara, måste förete förre egarens ålkomstbref, ej heller intecknings-tagare blifva narrade, enär de jemväl genom gäldenä - 12 Lag- TJtslottets Utlåtande N:o 161. närens åtkomslbref kunna underrätta sig om förhållandet.
Detta är utan tvifvel det enklaste sättet att bibehålla hvars och ens rätt oförkränkt.
Olägenheten af dylika af handlingars intecknande och inteckningens förnyande hvart tionde år, är tillräckligen visad genom de anföranden, som i Hedervärda Bonde-Ståndet blifvit afgifne, då förra Betänkandet der handlades.— Undantagshjon äro merendels ålderstigne, okunnige och enfaldiga personer, mången gång nästan barn på nytt.
Huru skall man kunna begära, att dessa skola behörigen iakttaga intecknings-fatalierne?
En flärdfull egare af hemmanet kunde mången gång missleda sådane personers begrepp antingen om tidsförloppet eller om inteckningens nödvändighet, i synnerhet som de dermed förenade kostnader göra, att de, merendels i stor fattigdom stadde undantagshjonen söka undvika denna åtgärd i det längsta; och de beröfvas sålunda sitt enda stöd för ålderdomen, oaktadt de, i förlitande på skriftelige köpafhandlingars vitsord, ansett sig vara i detta hänseende för alltid betryggade.
Utskottet har väl anfört, alt de i sådan händelse få en personel fordran, men erfarenheten har visat, att, i de fall då undantags-rätlen förloras, är den person, till hvilken de skulle hålla sig i fråga om ersättning, merendels utfattig.
Jag anser således, att undantagsbref och dylika contract icke ovilkorligen behöfva intecknas för alt vara gällande, utan må det vara nog, om de införas i köp-afhandlingen och antecknas vid Lagfarten; hvarförutan det bor åligga Domaren vid utfärdande af Fastebref att deri göra anteckning, om vilkor vid öfverlåtelsen egt rum.
Ett helt annat förhållande är med de i första punkten af Betänkandet omnämnde Contract, om hvilkas tillvaro tredje man ej kan hafva kännedom, utan förmedelst inteckning; och jag gillar följaktligen i allo den i detta hänseende stadgade princip.” 2:0 Anders Svenssonj, Johannes Andersson och Lars Hansson: ”Det är visserligen ganska väl, att man, så mycket möjligt är, vill söka betrygga eganderätten till fast egendom; men för vår del kunna vi icke medgifva billigheten deraf, att sådant skall ske på bekostnad af sådane personer, hvilka oftast minst äro i tillfälle alt tillse och bevaka sin rätt.
Undantagsinnehafvare utgöras vanligen af ålderstigne personer, oftast äfven af qvinnokönet, och dessa skulle otvifvelaktig! vid de flesta tillfällen gå miste om bergning för deras framtid genom försummelse att iakttaga Lagens föreskrift, i brist på eget begrepp och tillfälle till upplysning af andre, hvarifrån en slug köpare så ofta skulle veta att undanhålla desse personal mi - Lag-Utskottets Utlåtande N;o 161. l3 serabiies.
Då nu härtill kommer alt, enligt vårt begrepp, en köpare, som icke egt någon anledning förmoda, det undantag vidlådat den egendom han sig tillhandlar, ej kan komma alt vidkännas påföljden af hvad emellan en säljare och föregående egaren eller då varande undantags-innehafvarén ensidigt varit aftaladt, helst regeln, att ma?i icke kan sälja en Egendom med bättre eller annan rätt än man densamma innehar, i fall, som detta, icke i någon mon är tillämplig, hafva vi icke kunnat finna någon grundad anledning för behofvet af ifrågavarande stadgande, angående skyldigheten att låta inteckna afhandlingar om undanlag.
I öfrigt få vi anmärka, att stadgandet uti 3 mom. om liden för intecknande af redan upprättade, men ännu icke intecknade afhandlingar, enligt vår tanka, är rakt stridande emot beskaffenheten af så beskaffade fordringar och Lagens ännu oupplösta band uti 9 Cap. 12 §.
Handels-Balken, jemförd med Kongl.
Förordningen den i3 Junii 1800.
På dessa grunder reservera vi o«s emp,t Utskottets BeUukande i denna del.” STOCKHOLM; Kongl.
Ordens-Boktryckeriet, i834* .Lag-ldiskot tas Betänkande l\:o i'6a.
N:o i(>2.
Ankom till Exp -TJtsk, den i4 Nov.
Betänkande öfver Herr N. TV, Stråles motion, om meddelande af bestämdt stadgande, .huruvida serskildt ansvar skall ega rum för förnyande af förbrytelse,. hvarföre man ännu icke undergått bestraffning, m. m.
Hos Högloft, Ridderskapet och Adeln liar Herr JV. W. Stråle afgifrit ett Memorial, hvaruti blifvit anfördt: att ett ämne, hvarom olika tankar ibland
Domare i senare tider ofta uppstått, och olika domslut blifvit fällde, vore den fråga: huru en person bör anses och dömas, hvilken, redan tilltalad för en förbrytelse, hvarå böter eller mindre ansvar än högsta kroppsplikt bör tolja, förr än ett sådant ansvar blifvit ådömdt eller verkställd!, ånyo begår samma förbrytelse?
TJti g:de punkten af Kongl. Förklaringen den a3 Mars 1807 stadgades yål bestämdt, att den svårare bestraffning, som Lagen för iteration utstakar, ej kan ådömas förr än det i den föregående lindrigare graden är till fullo verkslälldt; men häraf hade man dock ej velat finna det vara förbudet, att ju ansvar i samma grad kan ånyo eller liera gånger ådömas, om förbrytelsen förnyas innan det ansvar
Lagen utsätter blifvit verkslälldt; och understundom hade personer blifvit plikt— fällde eller ålagde ansvar tvänne eller flera gånger i samma grad, oaktadt förut ålagde enahanda böter ej varit ultagne.
I andra fall åter hade det blifvit förklaradt, alt ansvaret vore inbegripet uti del redan förut ådömde, och först efter den senare förbrytelsens begående till verkställighet befordrade ansvaret.
Till stöd för denna senare mening hade blifvit åberopadt: 1:0 att då Lagen säger:
Begår någon den eller den förbrytelsen, plikte järsta gången eller straffes Järsta gången etc., måste efter grammatikan, tidsorden: första gången bänföräs till plikte eller straffas och betydde således, första gången förbrytaren pliktar eller första .gången han straffas.
Vill nian hänföra tidsnieiiingen till ordet begär eller det motsvarande, sorn utmärker förbrytelsens utöfvande och säga, alt det är för Bihang till R St.
Piot. l834.
7 Sami 1 Afd. 2 Bandet. n 3:dje Häftet.
2 La g-Ut skottets Betänkande N:o 162. hvarje gång förbrytelsen begås, som ansvaret bör ådömas, så motte mot en sådan tillämpning, att, den hittills nästan aldrig egt rum, oftare än då sådant är i Lag, eller Författningar, bestämdt utsatt, utan hade man alltid ansett, att ehuru förbrytelsen, hvarå åtal i en lagföring sier, blifvit flere gånger uLöfvad, ansvaret, sådant det är utsatt, endast kunde en gång ådömas.
Här vore dock icke fråga om stöld, för bestraffning hvaraf funnes bestämda föreskrifter.
Men om man jemförde i §. i 53 Cap.
MissgerningsBalken med 3 §. i samma Cap., syntes dock deraf tydligt, att, ehuru i i §. stå de orden, sker det annan gängj förstodes dock dermed icke, att den tilltalade vöre öfvertygad att tvänne gånger hafva haft lägersmål med samma person, utan att de högre böterna och det deremot svarande fängelsestraff kunde först då ega rum, när ansvaret ardra, 3:dje eller 4;de gångerna ådömes.
Ett undantag från Lagens allmänna regel vore gjordt uti 7 §., der det stadgas, aLt,_ om lägersmål med flere blifvit begånget och på en gång åtalas, enfald bot för hvardera skall åläggas.
Denna lag-princip, att flere förbrytelser af enahanda beskaffenhet, på en gång åtalade, ej kunde beläggas med annat än enkelt ansvar, syntes ock fullkomligt riglig; ty då den , som öfverträdde Lagen, ej funné något åtal derå genast följa, borde han ju tro , att denna
Lag ej vidare handhafves, och först då han funné sig anklagad, rönte han motsatsen.
En åklagare skulle oek ofta finna sin räkning vid att lata förseelsen, kanske begången af verklig okunnighet om förbudet, flere gånger förnyas innan åtal af honom anställdes, i ändamål att få tillgodonjuta ett högre bötesbelopp, hvilket troligen uteblifvit, om åtal skett genast efter första öfverträdelse!!; xo att ofvannämnde stadgande i 1807 års
Förklaring syntes hvila på den grundsats, alt det icke vore anklagelsen eller donren, utan straffets verkställighet, som utgjorde den varning, efter hvars undergående ytterligare ansvar för enahanda förseende kunde komma i fråga.
Lagen hotade med straff, och då detta hot var overksamt, syntes man kunna med skäl sätta i fråga, huruvida anklagelsen eller domen, hvilka hvar för sig ej innebur© annat än bot af straff, skulle medföra större verkan.
På afgörandet af denna fråga hvilade allt det öfriga.
Besvarades frågan med ja, ©eh kunde anklagelsen eller domen anses såsom en redan erhållen varning, så syntes det som vore grunden för stadgandet i 1807 års Förklaring ovigtig, och intet skäl funnes, hvarföre ieke,£då förbrytelsen förnyas, det högre ansvaret för iteration borde ådömas; 3» att då af de personer, som ansett förnyadt ansvar inom samm® Lng-Täiskottett Betänkande N:o 162 3 grad ega rum, en eller annan påstått, att detsamma borde ådömas för hvarje gång förbrytelsen sker, hvaremot andre varit af den mening, att anklagelsen eller inställelsen för domstol utgjorde den tidpunkt, hvarefter förbrytelsen ej, utan alt ådraga ytterligare ansvar, kunde utöfvas , och andre åter ansett domen innefatta skiljogränsen, hvarvid man hade alt välja på domen i första instantien och dess kungörande för de tilltalade, eller domen i andra instantien och böternas .nedsättande, eller den slutliga domen i tredje instantien, hvartill ändtligen äfven kunde komma en underdånig nådansökning och den resolution derpå kunde följa , dessa olika meningar tycktes ådagalägga, a!t hagarne för det närvarande icke innefatta någon säker grund, för att ånyo ådöma etc ansvar, hvilket, efter förbrytelsens begående, redan blifvit verkställdt, eller skall undergås, enligt redan för äldre förbrytelse gifven dom, hvaraf följde, att ett annat sätt för Lagarnes tillämpning måste hero på ny lagstiftning.
Emot god ordning syntes det emedlertid stridande, alt en person, redan tilltalad för en uppenbar Lag-öfverträdelse, kunde förnya densamma, utan att äfventyra något, så länge det ansvar, han förut ådragit sig* ej blifvit verkställdt.
Kan t. ex. den, som slår sin Stjuffader eller Svärfader, och derföre, enligt 14 Gap. 2 §.
Missgernings-Balken skall böta 100 Daler Silf— verrnynt, eller 33 R:dr 16 sk., få intill dess böterne äro uttagne opåtaldt ofreda desse sina anhöriga?
Om straffets fullbordande omedelbarligen eller innan kort tid följde på anklagelsen och Domstolens sammanträde, så vore kanske ej så mycken olägenhet att befara deraf, alt ansvaret endast en gång linge ega rum, hvilket ock förmentes vara det princip-enligaste ; men med. den långsamhet i vår brottmåls-lagskipning, som är nästan oundviklig, röjde sig allt mera beliofvet af ett bestämdt Lagstadgande i detta ämne.
Såsom, vidare exempel, och för att visa frågans beskaffenhet, trodde Motionairen sig böra anföra, hurusom en person var dömd för 4;de resan fylleri att böta i3 Il:dr 16 sk. och sitta i stocken, men sökte alt af nåd slippa det senare ansvaret.
Medan ansökningen var under afgörande hos Kongl.
Majit, blef han ånyo tilltalad för fylleri, men målets vidare handläggning uppsköts.
Emedlertid ankom Kongl. Maj:ts Utslag, hvarigenom den tilltalade tilläts att, i stället för stockstraffet, undergå 8 dagars fängelse vid vatten och bröd.
Delta verkställdes® och böterna utlogos hos honörn.
Först derefter ftfrekom till afgörande vid Under-Domstolen åtalet för det senare fylleriet, och han fälldes der ännu en gång att böta i3 R:dr 16 sk. och sitta i stocken.
Slutliga Utslaget blef dock, att som den tilltalade, efter det 4 Lng-JJlskot t t; B t dikande A'".o 162.: förbrytelsen senare gången inträffade, redan undergått det straff, sorn Lagen för 4-de resan fylleri bestäniti-kunde ytterligare*ansvar bouoin derföre icke-fidömas.
Eft annan gång1hade en person, dömd för förfalskniilgs-brott att mista äran och böta i3 R:dr 16 sk., vid sine besvär lill högre
Kätt fogat ett. falskt doeument..
Klef derföre serskildt tilltalad och sakfälld; men; Höf-Kättén förklarade ansvaret vara inbegripet i det redan ådömda.
I andra fall åter hade vid Domstolarne annorlunda’ förfarits, och den mening, tycktes blifvai allt: mer allmän,, att förnyadt ansvar i sammagrad borde. den. tilltalade åläggas;. dff sådan anledning och på det enhet i Lagskipningen måtte vinnas föreslog Molionairen, ali ett allmänt lagstad gern de i detta ämne mättte utfärdas, antingen af den lydelse: att då en person . efter det han blifvit tilltalad, och salf'älldiför en;förbrytelse, ånyo begär enahanda förbrytelse-, förr än cfet förut ådöinda ansvaret blifvit verkställdi, ansvaret derföre anses i det redan ädömda ifibegripetj . der ej annorlunda är i Lag och.
Författningar bestämdt stadgadt; eller och: att då en person; hvilken, för begången öfverträdelse af Lag. och Författningar, blifvit tilltalad och af ägången kallelse eller stämning: erhållit behörig: del ', ånyo begär samma förbrytelse, ,förrr åm ansvaret för den föregående är undergånget; bör förnyadt ansvar honom äidömas,. hvaremot, på sätt 1807 års Förklaring innehåller, . densvårare bestraffningen ick&kan åläggas förr: än straffet blifvit i alla delar fullbordadt:
Om det: förra förslaget antöges, trodde Motiönairen det böra bestämdt stadgas, huruvida nedsättning, af böter, bör anses såsom en så vida undergången: bestraffning, att; om förbrytelsen derefter förnyas;, ansvar såsom f ör iteration bör. ega rum: 1. fråga om bötes-ansvar kunde marn säga-1, att utbetalningen af penningarne egentligen 1 utgjorde dét■' lidande, sorn. tillfogades förbrytaren; och < eburu, vid bötérnas nedsättande för att1 söka ändring, i högre
Rätt, lian kundei ega hopp att återfå penningarne,, vöre dockv K fåll så-- dän ändring, ej vunnes, ansvaret: redan undergånget;..
Häraf! skulle- således följa,, att,, om. förbrytelsen sedermera» förnyades,. dét! högre ansvaret för iteration ; borde ega <rum ;:meii : tydlig.
Lag ; härom- Iroddés* likväl bo-- ra finnas. I: sanrmanlfaug.’med detta ämne ; . ansåg sig Molionairen- bora1 fästa trppniäi ksanihet derpå, .atti ali bestämd ; Lag. ännu saknadés, huruvida böter Blöra-suttagas sedan dén sakfällde affidit.'
Lallmänhet ■ Kades man antagit, att anns den. anhlägadec afliden imian« dorn; fallit,ellen medi dödeir. afgår r under: Lttg-Usskottcts B, t j»kaurte Kia ifii.' 5 det, målet !)Cior på högtte
Domstols pröfning ali fråga 'om criminelt ansvar forfölle; meli det luinda äfven ofta, alt den sakfä lide dör sedan Utslaget vunnit laga kraft, och böterne ulLögos icke då hos'honom, utan hos hans arfvingar.
Unde!stundom hade det handl, att den aflidnes Enka och Bärn anlifdlil att af gunst och nåd varda förs k anie (rån böternas digifvande, och Kongl. Majrt hade någon gång dertill leirinat bifall, men ansökningen derom hade åter vid andra tillfällen blifvit afslagen.
För den meningen, att böterne ej borde förfalla derföre, alt den sakfällde a (lider, hade hufvudsakligen blifvit anfördi: att åklagaren derigenom Liefve lidande i sin rätt lill andel i böterne; att det nog ofta ändå bände, att åklagaren ginge i mistning afdon inkomst han billig!vis borde kunna påräkna, såsom vedergällning för det ofta lönlösa besväret åtalet förorsakade honom; alt det skulle blifva ännu mera ledande till försök af den tilltalade, att uppehålla rpålels afslutande, om han hade utsigten, att, i fall lian under tiden afled, hans arfvingar voro fria från böternas lifgifvande, och att böterne utgjorde en skuld, sora den aflidne i lifstiden ådragit sig, och hvilken borde, såsom sådan, af bans qvarlåtenskap utgå.
Å andra sidan tycktes följande skäl böra komma i öfvervägande: fl) alf/det måtte vara en allmänt gällande grundsats, att
Lagen icke ålägger böter endast i det ändamål, att tillägga åklagare eller angifvare de penningar, som derigenom inflyta, ulan för att straffa den felande och ingalunda lors att bereda fördel åt någon annan.
Först då böterne åro erlagde uppkommer-frågan om deras fördelning, och då först kunde åklagaren anses derå ega något rätts-anspråk; men ditintills vore hans rätt blott praesumliv; det vill säga, alt, i‘ fall | eniiingår såsom böter inflyta, äil det hans rätt alt erhålla dem.
På denna grundsals hvilade ock Kongl. Majps understundom begagnade räll,-att af nåd eftergifva jemväl åklagarens andel i ådömde böter; Ityi alt man ej kunde föreställa sig, att någon vid en förbrytelses utöfvande beräknadé, att bans lifstid skulle sluta förr än bestraffningen kornme att verkställas, och, äfven 0111 detta inträffade, vore ju den felande redan ställd under den Evige Domarens bestraffning, hvarmed de verldslig* bbrdé sig nöja.
Funné åter den felande sig i stånd att utdraga målets afgörande och derigenom uppehålla bestraffningens verkställande, samt ville begagna sig deraf, så vöre detta motiv tillräckligt, utan att just någon beräkning af en snart inträffande död fordrades, för att stadga uppsåtet att draga på tiden.
Vanligen vöre menniskän föga benägen att anse sin död vara nära G Lag-XJ t kottets Betänkande Kto 162. för hand, utan hon sokte uppskjuta föreställningen derom i det yttersta, så att Motionairen för sin del trodde, att all farhåga i detta hänseende vore öfverflödig; c) att verkställigheten af en bestraffning, som består i böters erläggande, borde, enligt hvad redan förut blifvit yltradt, anses ega rum i den stund penningarne af den felande utgifvas.
Något annat tidsmoment derföre hade Motionairen ej kunnat utfinna.
Att böter, som nedsättas för klagans fullföljande i högre Rätt, deiigeHom sedermera kunna återvinnas, borde ej kunna förändra förhållandet, ty den sakfällde är dock redan skiljd från sina penningar, och det slutliga Utslagets meddelande, hvarigenom bötesbeloppet faststäiles, kunde icke anses såsom en verkställighets-åtgärd.
Antog man således, att det är sjelfva utgifvandet af penningarne, sorn utgör det lidande, hvarigenom den sakfällde straffas för sin förbrytelse, så blefve det ock klart, att, sedan denne aflidit, han vore lika oåtkomlig för bestraffning i detta hänseende, som i full kroppsstraff eller fängelse skulle, i brist af böter, ega rum; d} att då Lagen i 17 Cap. 16 §.
Handels-Balken stadgar, atl böter ega minsta rätt, detta syntes grunda sig derpå, att böter icke äro gäld, utan bestraffning, som borde drabba gäldenären och icke borgenärerne ; hvadan böter ej kunde komma i fråga att uttagas i Concurs, förr än alla borg&närerne äro-fullt betalde, då det
Öfriga sedermera vore gäldenärens egendom, hvilken Lill böternas gäldande bör användas. Vöre nu Kronans, Häradets, Åklagarens eller Målsegarens rätt till andel i böterne att anse såsom ett på eganderätt grundadt anspråk lill egendom, så borde Lagen ändras och desse tilläggas samma rätt, som andre borgenärer; men så länge detta ej ens kommit i fråga, torde man få förblifva dervid, att böternes uttagande utgör en bestraffning och icke gälds betalning; Motionairen kunde åtminstone ej utfinna den rättsgrund, på hvilken Lag-Comiteen ansett böter vara skuld, och i Broltmåls-Lagen gjort det förslag, att böter enligt slutlig dom skola utur död mans bo uttagas; hvaraf skulle å andra sidan följa, att redan nodsatta böter komrne, i händelse af dödsfall, att af arfvingarne återfås.
Man hade anmärkt, att, på sätt Bäijerska Lagen stadgade, böterna borde kunna uttagas, efter dom, fälld i första instantien.
Men Motionairen återkomme alltid dertill, att, om böterne utgöra en skuld, böra de såsom sådan behandlas och tilläggas bättre rätt än de nu ega, samt Kongl. Majrts rätt, att eftergifva mera än Kronans andel, upphöra, hvaremot, 0111 de icke utgöra skuld, utan bestraffning, de ej heller medföra något rätts-anspråk , förr än de influlne penningarne skola delas; och e) att egandc-rätlen lill den sakfälldes egendom icke torde kunna anses hafva genom sjelfva Ut - Lng-JJi:kottets Betänkande Nio 162, 7 slaget öfyergått från lionom lill elem, som skola erhålla böterne, i fall de uttagas.
Utslaget måste anses endast innefatta, att den sakfällde lill straff för dess förbrytelse skall betagas eganderätt till så stor del af dess egendom, som svarar emot bötesbeloppet.
Förändringen i egande-rätten skedde således först genom böternas utbetalande, ocb följaktligen hade efter den sakfälldes död egande-rätten lill hans qvarlåtenskap öfvergålt på hans arfvingar och sterbhus-delegare.
Desse beröfvades således genom bötcrnes uttagande deras en gång vunna egande-rätt, och det är i sjelfva verket icke mera den aflidne, ulan hans arfvingar och sterbhus-del cgare, som i hans ställe straffas flir den begångna förbrytelsen, och den 0- skyldige får lida för den skyldige.
Uppå dessa skäl yrkade Motionairen, att genom allmän Förordning matte stadgas följande: ajlider tilltalad eller till böter fälld person förr, än desse äro hos honom uttagne, eller för klagans fullföljande äro nedsatte_, kommer all vidare fråga om åtals full föl jamie eller doms verkställande medelst böters uttagande att förfalla.
Ersättning för tillfogadt lidatidej orsakad förlust eller kostnader, må af deri aflidne s qvarlåtenskap i laga ordning utsökas.
Delta senar e tillägg vore si mycket mera nödigt, som jemväl tvifvelsmål och olika meningar uppstått, hm uvida en afliden Tjenslemans arfvingar kunna åläggas ersätta den förlust, som genom hans vållande kan hafva blifvit tillskyndad.
J Skulle en annan åsigt, motsatt hvad Motionairen sålunda yttrat, göra sig gällande, hemställde han dock, alt ett allmänt stadgande måtte utfärdas, på det Domare och Executorer måtte veta, hvarefter de hafva sig att rätta.