Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Blefve hästen då vanskött, sä finge väl ansvaringen böta, om han hade något att böta med, men i annat fall finge samtlige delegarne i rusthållet deltaga i böterne, och 0111 vanskötseln föranledde dertill att hästen tidigare blefve kassabel, vore det äfven samtlige rusthållarne, sorn finge vidkännas skadan.
Pä dessa grunder har motionären föreslagit att det måtte lemnäs fritt för delegarne i hvarje rusthåll att sig emellan öfverenskomma och besluta 0111 bästa sättet för rustningshästens underhäll och skötsel.
Sedan Bonde-Ståndet, vid riksdagen år 1800 i underdånighet anhållit att Kongl. Majit i nåder ville tillåta att ryttare- och dragonhästar, dä flere rustande voro uti en stam, finge skiftevis efter intressenternes hemmantal viss tid om äret 6 Allm.
Betänkande A/l <57. hos hvarje på eget ansvar framfödas, förklarade Kongl. Maj:t, genom nådigt Rref den 25 Augusti 1800, att Kongl. Majit, icke funnit skäl bifalla Bonde-Ståndets anhållan; men att dä af Kongl. Brefvet den 26 September 1787 den mening tilläfventyrs kunde dragas, att rustningshästen, sä det ena, som det andra året nödvändigt borde förblifva ä ett och samma ställe, utan att få flyttas till någon annan, så ville Kongl. Majit i nåder förklara, att rusthållarne linge hvarje år vid Michaelsmessotiden, då rnstningshästarne på stall borde insättas, sinsemellan öfverenskomma, hos hvilken hästen frän den tid till samma tid följande äret skulle stå på utfodring, emot de andre delegarnes samfälda bidragande till dess underhåll, hvarigenom, då ärligt ombyte med hästens födande skedde, enligt de rustandes öfverenskommelse, de alla linge lika skyldighet och förmån, och okunnighet om hästens skötsel undvekes, då hästen vid hvarje årligt ombyte hos vederbörande blefve uppvist och förhållandet antecknadt.
Dä omförmälde stadgande icke lägger hinder i vägen för de rustande att sinsemellan bestämma hos hvilken af dem hästen bör vårdas och således det ankommer pä delegarne sjelfve att tillse det hästen icke, såsom motionären förutsatt, lemnäs till den minst lämplige hästskötaren, samt ett oftare ombyte af utfodringsställe och skötsel för hästen än en gång om äret destomindre bör ega rum, som kändt är att hästen vid sådant ombyte till en början vantrifves och följaktligen, om sådant oftare koinme att ega rum, skulle pä hästens duglighet, till rusthällarnes egen skada, menligt inverka, hemställer Utskottet, att förevarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 20 Mars 1860. JW 5».
An k. lill Betänkande, i anledning af väckt mation om förändrad behandling af frågor om ansvar för vanskötsel af rus/häst samt om upphörande af visilationer å rusthästarne.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet liar Hedervärda Bonde-Ståndet remitterat ett af Riksdags-fullmägtigen Johannes Andersson frän Jönköpings län afgifvet Memoria], deruti anföres att något stadgande icke funnes, som ålade rusthållare att vid sä kallade ädermöten personligen infinna sig. utan vore de endast förpligtade att der låta uppvisa rustningshästen.
Vid sådant förhållande syntes stadgandet i gällande författningar, att Konungens Befallningshafvande, sedan Sqvadrons - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande At! 57. 7 chef eller den hans ställe företrädde, efter hvarje ädermöte insändt den dervid uppförda förteckning å de efter Befälhafvarens uppgift vanskötte eller pä otillätet sätt begagnade rustningshästar, egde oförtöfvadt fälla den såsom felaktig ansedde rusthållaren till böter, hvilka sedermera utan ringaste dröjsmål borde uttagas, icke öfverensstämma med andan af Svensk lag och rättegångsordning, hvilka icke medgåfve att någon blefve dömd ohörd.
Emellertid vore följden af detta stadgande att rusthållaren tvingades att infinna sig vid ådermöte af fruktan att beröfvas tillfälle att. ingå i svaromål på de anmärkningar, som kunde göras.
Om han uteblefve löpte han fara att helt oförmodadt öfvcrrumplas af Kronobetjeningen, med den underrättelse att han blifvit dömd till böter för en förseelse, hvars tillvaro han måhända, icke kände eller kunde erkänna, och likväl aldrig haft tillfälle att bestrida.
Dessutom förekomme att vissa fider hvarje är förrättades så kallade visitationer pä rusthållen, då hästarne besigtigades af en korporal eller en sergeant.
Då med skäl kunde antagas att vårdslös behandling frän rusthällarens sida af rustningshästen ej vore att befara, enär sunda förnuftet och vunnen erfarenhet tillräckligt lärt honom fördelen af ett motsatt förfarande, så tjenade dessa visitationer icke till annat än att betunga rusthållarne med hundratals mils skjutsning, mänga andra obehag oberäknade.
Af dessa anledningar har motionären föreslagit, att Konungens Befallningshafvande, efter emottagande af Befälets angifv else mot rusthållare för vanvård af rustningshäst eller missbruk af rättigheten att densamma begagna, borde lemna rusthållaren tillfälle att sig förklara och åstadkomma tillgänglig bevisning till sitt. urskuldande, innan angifvelsen till pröfning upptoges; samt att de sä kallade visitationerne helt och hållet, mätte upphöra eller åtminstone inskränkas till blott en om äret, att förrättas i Februari eller Oktober, hvilketdera sorn kunde finnas lämpligast.
De af motionären åberopade stadganden rörande handläggning af frågor om ansvar för vanskötsel af rustningshäst, medgifva icke att den angifne skulle lagligen kunna fällas till böter för nyssnämnde förseelse, utan att hafva haft tillfälle förklara sig öfver hvad anmärkt blifvit.
Skulle någon häremot stridande tillämpning, afvikande frän hvad Utskottet har anledning antaga såsom allmän praxis, någorstädes ega runi. sä lärer, derest klagan i vederbörlig ordning anföres. rättelse icke uteblifva.
Att för ett sådant tilläfventyrs in träffad t. felaktigt förfarande utfärda särskild föreskrift om iakttagande af en, enligt, laga rättegångsordning allmänt gällande grundsats, torde icke vara lämpligt: och Utskottet, får derföre, beträffande motionärens ifrågavarande förslag, hemställa att detsamma icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Vidkommande äter visitationerne ä rustningshästarne, sä torde dessa icke vara utan sin nytta, då derigenom för rusthållarne tillfälle berudes att rörande, hästens skötsel och värd erhålla anvisningar, sorn ofta kunna vara behöfliga; och då icke något skäl finnes att inskränka Regemeiitsbefälots rätt och pligt att. tillse det hästarne städse hällas i godt och tjenstbart skick, samt dessa visitationer destomindre för rusthållarne medföra någon synnerlig tunga, som deras af motionären omtalade skyldighet att skjutsa den, som verkställer förrättningen, inskränker sig till att, då skjuts ej annorledes kan erhållas, emot lega sådan lemna, hemställer Utskottet, att icke heller hvad rörande visitationerne ä rustningshästarne blifvit föreslaget, må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 20 Mars 1860. 8 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Ni 58. JW 59.
Ank. till Exp.-Utsk. den 20 Mar» 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion derom att Ronneby köping måtte bestämmas till rendez-vous-plats för Ronneby sockens båtsmän.
Uti ett af Hedervärda Bonde-Ståndet till Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet remitterat Memorial har Nils Svensson frän Blekinge län, med hvilken Sven Haraldsson från samina län instämt, under erinran derom att större delen af Ronneby sockens rusthållare hade fyra till sex och en half mil att skjutsa sina båtsmän till Carlskrona och derifrån afhemta dem samt att derföre en betydlig lättnad skulle tillskyndas nyssnämnde rusthållare om dem medgåfves att i likhet med hvad redan vore ett par närliggande socknars rustningsskyldige tillätet, inställa sina båtsmän i Ronneby köping, derifrån de kunde, likasom nu med nyssberörde socknars båtsmän egde rum. sjöledes föras till Carlskrona, föreslagit att Ronneby köping måtte bestämmas till rendez-vous-plats för Ronneby sockens båtsmän, hvilket äfven skulle leda till bättre ordning, emedan båtsmännen då kouimo att under vederbörligt befäl inträffa på stationen.
Sedan fråga om bestämmande af flere samlingsplatser för båtsmännen i Blekinge förevarit vid riksdagen åren 1840 och 1841, dervid Rikets Ständer till Kongl.
Majit afläto en underdånig skrifvelse i ämnet, hvilken äfven föranledde bestämmandet af en ytterligare mötesplats, väcktes vid 1847 års riksdag en motion, som innefattade, bland annat, äfven hvad nu blifvit föreslaget och i anledning af hvilken dåvarande Ekonomi-Utskott i Betänkande ]S:o 34 yttrade, att. då Rikets Ständer för ej lång tid tillbaka fästat Kongl. Majits uppmärksamhet på de ötverklagade olägenheterna samt Kongl.
Majit i följd deraf vidtagit de åtgärder, som funnits lämpliga och, om någon ytterligare rättelse skulle vara af behofvet påkallad, den enklaste och lättaste utvägen för erhållande deraf syntes vara att hos Kongl. Majit göra underdånig anmälan om förhållandet.
Utskottet ej funne skäl att i anledning af motionen tillstyrka någon åtgärd; och blef detta Utskottets yttrande af samtlige Riks-Stånden godkändt.
Under erkännande att, såvidt Utskottet kunnat inhemta, det i motionen väckta förslag synes ega skäl för sig, anser sig likväl Utskottet, då den af inotiouären önskade förändring lätteligen torde kunna genom frågans anhängiggörande i administrativ Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Ali 59. 9 administrativ viig tili vägabringas, samt ärendet synes vara af alltför enskild natur och ringa vigt att göras till föremål för en Rikets Ständers framställning, böra hemställa, att någon Rikets Ständers åtgärd icke må i anledning af motionen vidtagas.
,M 5».
Arik. till Exp.-Utsk den XI Mars 1860, kl. 10 f. m.
Uetäokande, i anledning af väckte moln ner om dels revision af, dels särskilda ändringar ali Kongl. Hajds Nådiga.
Instruktion af den 10 November -1855 för Lamishöfdingarne i rikets län sami de rid Länsstyrelserna anställde tjenstemän.
Frän Hedervärda Bonde-Ståndet hafva i förevarande ämne blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterade följande motioner: nemligen af Paul Hedström från Wester-Norrlands län, med hvilken ett större antal af Hedervärda Bonde-Ståndets ledamöter sig förenat, och hvilken anfört, att 66 § i ofvannämnde Instruktion, i strid mot Grundlagen, tilläde Landshöfdingen magt att skilja Landssekreterare och Landskamrerare från embetets utöfning om, vid åtals anställande mot dem, omständigheterne det påkalla.
Det olämpliga och obehöfliga i denna nya suspensionsmagt vore anmärkt af Rikets Ständers Justitie-ombudsman i hans till sistförilutne riksdag afgifne berättelse.
Det vore ock uppenbart till hvilka missbruk denna magt hos Landshöfding kunde föranleda.
Då paragrafens ordalydelse medgåfve
Landshöfding att suspendera för förseelser och fel, som tilläfventyrs af domstol icke ansåges förtjena strängare ansvar än några riksdalers böter, kanske ock af domstol pröfvades icke vara begångne eller icke böra medföra något ansvar, kunde det icke vara annat än äfyentyrligt att lägga i Landshöfdingen hand denna suspensionsmagt, utan att åtminstone närmare bestämma några gränsor för densamma, helst vid det förhållande att Landshöfdingarne mera sällan äro lagkunnige, det vore att befara att de mycket skulle misstaga sig om rätt tillfälle, då behof af suspensionsmagtens utöfning kunde vara förhanden.
Denna obegränsade suspensionsmagt komme ock att på Läns-styrelsernas framtid utöfva ett högst menligt inflytande.
För dessa styrelsers behöriga verksamhet fordrades skickliga Landssekreterare och Landskamrerare, på Bih. tiU R.
Prot. 1859 & 1860. 8 Sami. 14 Haft. 2 10 Ålim.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Å/i 59. hvilka ärendenas behandling väsendtligt berodde.
Men om hotelsen af Landshöfdings obegränsade suspensionsmagt finge qvarsta, skulle åtminstone skickligare jurister icke äfventyra att utsätta sig för denna hotelse, utan Läns-styrelserne komma att sakna juridisk erfarenhet, hvilken vore alldeles oundgänglig för dessa eutbe t ens rätta utöfning.
Denna suspensionsmagt mäste ock verka förlamande på den sjelfständighet att yttra sin mening, som Landssekreteraren och Landskamreraren borde ega om de skulle kunna med rätt gagn utöfva sina embeten, dervid ej sällan förekomme att de nödgades motsätta sig Landshöfdingen meningar.
Det kunde också ej vara annat än olämpligt att
Landshöfdingen hade ifrågavarande myndighet mot dessa tjenstemän, dä de voro ansvarige föredragande och rådgifvare samt med Landshöfdingen delade ansvarigheten för allt hvad som af Läns-styrelsen gjordes eller uraktlåts.
Mest orimlig förefölle dock denna suspensionsrätt, dä den enligt instruktionen tillkomme Landshöfdingen äfven i egen sak eller då han blefve af Landssekreterare eller Landskamrerare bemött med vanvördnad, ett oklart, och mångtydigt begrepp, som lätteligen kunde föranleda missbruk, helst om Landshöfding verkligen blefve förfördelad af en underordnad, icke någon skada skedde derigenom att lian, likasom alla andra menniskor finge vänta på upprättelse tilldess ilen kunde i laga ordning bestämmas, hvaremot genom suspensionsrättens tillämpning obotlig skada kunde tillfogas Landssekreterare och Landskamrerare. enär, om de ock någon gäng skulle erhålla upprättelse, denna dock aldrig blefve fullkomlig, med hänsigt till den skada i allmänna opinionen dessa tjenstemän genom en, om än aldrig sä orättvis suspension ledo.
Slutligen vore omförmälda suspensionsmagt äfven skadlig för menigheterne, enär, dä Landshöfdingarne, i synnerhet vid början af deras embetsförvaltning, ofta hade en öfverdrifven tanka, om allmogens förmåga och skyldighet att utgöra onera och prestationer, det val behöfdes att vid deras sida stöde sjelfständiga embetsman, hvilka i deras verksamhet att utöfva kontroll mot magtmissbruk icke förlamades af stadganden, sådano sorn det ifrågavarande.
På dessa grunder och dä dessutom flere andra anmärkningar mot. instruktionen funnes att göra såsom i fråga om Länsmännens afsättlighet, Konungens Befallningshafvandes rätt att stadga vitén och sättet för ärendenas fördelning mellan de båda departémenterne, föresloge motionären att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Majit anhålla, det Kongl. Majit täcktes låta underkasta den för Läns-styrelserna den 10 November 1855 utfärdade instruktion behörig revision och låta omarbeta densamma i folkets intresse till mera öfverensstämmelse med rättvisa och billighet; af Sven Gustaf Johansson från Jönköpings län, hvilken, med erinran derom att Kronolänsmannen numera erhållit af Statsverket sä betydliga inkomster, hvilka de dessutom vore i tillfälle att genom utförande af enskilda uppdrag föröka, att man vid nämnde tjensters tillsättande borde kunna hafva att påräkna akademiskt bildade personer, samt att nuvarande ordning för tjensternas tillsättande icke skulle lemna trygghet för att den dugligaste och mest förtjente bland de sökande erhölle företrädet vid utnämningar, iöreslagit, att genom Kongl. Förordning mätte stadgas, att, vid inträffad ledighet af Länsnianstjenst, densamma i likhet med andra tjenster tre gånger kungöres till ansökning ledig i Post- och Inrikes Tidningarne och att för kompetens till tjenstens erhållande fordras att hafva undergått kameral-examen; af G. G.
Cederskog frän Östergötlands län, sorn fästat uppmärksamhet derpå, att nu gällande Landshöfdinge-instruktion skulle förläna åt Landshöfdingarne allt - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 59.
11 för stor roagt och att särskildt en del af de underordnade Landtstats-tjenstemännen, nemligen Länsnotarien Länsbokhållare och Kronolänsman, hvilka tillsattes af Landshöfdingarne, stöde af dem i allt för stort beroende, då de t. ex. kunde förordnas att tills vidare, så länge de ätnjöte Konungens Befallningshafvandes förtroende, innehafva sina tjernsten Till förekommande af magtmissbruk och alhjelpande af de missförhållanden, hvartill allt detta, elter motionärens mening, måste leda, har han föreslagit, dels att Länsnotarie!' och Länsbokhållare, hvilka under den tid de komme att förestå, den förre Landssekreterare- och den sednare Landskamreraretjenst, borde ställa uppbördsborgen för de medel dem anförtroddes, skulle erhålla konstitutorial af Kongl. Maj:t, dels ock att Kronolänsmannen, hvilka äfven borde ställa uppbördsborgen till halfva beloppet emot hvad för Kronofogde funnes stadgadt, skulle erhålla konstitutorial af Kongl. Maj:ts och Rikets Kammar-kollegium, allt efter ansökningstid och förslag i vanlig ordning; samt af J.
Lönn frän Jönköpings län, som anfört, att dä Kronolänsmans-tjensterne voro för vidmagthällande af ordning och säkerhet samt brottsliges befordrande till straff af stor betydenhet, det ock vore af högsta vigt att till dessa tjenster crhöllea duglige, och aktade personer, hvilka egde förmåga att sjelfständigt och rättrådigt fullgöra sina åligganden.
Sä länge emellertid dessa tjenstemän tillsattes genom förordnanden och Konungens Befallningshafvande följaktligen egde att godtyckligt samt utan dom och ransakning alskeda dem, vore det fara värdt att icke någon sjelfständig man skulle vilja åtaga sig en så beroende och osäker befattning.
Med anledning häraf har motionären föreslagit, att för Kronolänsmannen måtte utfärdas lika fullmagter, söm för andre Statens tjenstemän, sä att de icke utan dom och ransakning mätte kunna a Isättas.
Redan vid sistförflutne riksdag väcktes i tre särskilda Riks-Stånd motioner om ändring eller revision af Landsnöfdinge-instruktionen den 10 November 1855, hvilka motioner behandlades af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som i Betänkandet N:o 70 afstyrkte all åtgärd i anledning af desamma.
Bland dä framställda anmärkningar förekom äfven den, som nu utgör förnämsta föremålet för Riksdags-fullmägtigen Hedströms motion, eller om Landshöfdings rätt att under vissa förhållanden suspendera Landssekreterare och Landskamrerare.
I afseende ä densamma erinrades i nyssnämnde Betänkande, att enahanda magt varit, i fråga om Landskamrerare, för Landshöfding stadgad redan i 24 § af 1734 års Ländshöfdingeinstruktion.
Likaledes hade rätt att suspendera underlydande tjenstemän blifvit genom Instruktioner för andra embetsverk tillagd dels Kollegier, dels Chefen personligen och för Konungens Befallningshafvande länge varit gällande i afseende pä Jägeri-statens tjenstemän samt vore i vissa fall förenad med ännu strängare påföljd, enär suspensionsrätten blifvit utsträckt än tili hela, än till hälften af den suspenderades löne-inkomster, något, som icke för Landssekreterare eller Landskamrerare egde rum.
Med fullt uppskattande af den stora vigten deraf, att
Statens tjenstemän icke ställdes under godtyckligt beroende, finge man dock ej förbise angelägenheten deraf att vederbörande myndigheter egde nödig magt att upprätthålla ärendenas ordentliga gäng.
Detta vore uppenbarligen ändamalet med den särskilda myndigheter genom deras instruktioner tillagda rätt att, dä tjensteman ställ - 12 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 59. des under åtal, kunna skilja honom från fjenstens utöfning och några anmärkningar deremot hade lika litet blifvit framställde, som olägenheter deraf visat sig halva Inträffat.
Sä länge emellertid denna suspensionsmagt ansäges böra för andra ernbetsmyndigheter bibehållas, kunde den svårligen anses mindre behöflig eller lämplig för Konungens Befallningshafvande, hvars einbetsäligganden fordrade den mest skyndsamma handläggning.
Icke heller gäfve det anmärkta stadgandet någon skälig farhåga att Landshöfdingarne skulle kunna fullkomligt godtyckligt skilja någon af ifrågavarande tjenstemän frän hans tjenst.
Yäl nämndes bland de fel. som kunde föranleda åtal, vanvördnad mot Landshöfding, men detta stöde i full öfverensstämmelse med hvad andra instruktioner för dylika fall innehölle.
Deremot vore det ej stadgadt att suspension skulle åtfölja hvarje åtal, utan endast ”då omständigheterna det påkalla”.
Det ville derföre synas, som skulle suspension böra ega rum endast dä felaktigheten vore af sådan beskaffenhet att den åtalade ansäges icke kunna eller böra anförtros att under tiden med tjenstgöring fortfara.
En deremot stridande uppfattning kunde svårligen förväntas, och skulle dessutom, om den vore att hänföra till vrångt eller godtyckligt beslut, föranleda ansvar efter instruktionens 65 §.
Det borde för öfrigt ihågkommas, att beslut i omförmälde hänseende icke kunde af Konungens Befallningshafvande fattas annorlunda än efter behörig, inför Protokoll och i närvaro af vederbörlig, ojäfvig föredragande hällen undersökning, dervid den tilltalade egde att anföra allt hvad han till sitt försvar aktade nödigt.
Till dessa i förenämnde Betänkande anförda skäl, anser sig Utskottet, i anledning af motionärens yttrade farhåga, att, om den Landshöfdingarne tillagda suspensionsrätt, öfver Landssekreterare linge qvarstå, skickligare jurister icke skulle äfventyra att utsätta sig för tillämpning deraf, utan Läns-styrelserne komma att sakna juridisk erfarenhet, böra tillägga den anmärkning att omförmälde farhåga icke synes besannas af erfarenhet, dä det i sednaste tider visat, sig att Landssekreteraretjenster allt oftare eftersträfvats af Assessorer i Hofrätterne, ett förhållande, som äfven torde ådagalägga att den ifrågavarande suspensions-rätten icke i tillämpningen visat sig innebära någon våda för duglige och sina åligganden vuxne innehafvare af Landssekreterare- och Landskainrerare-tjenster.
Pä dessa grunder och dä, i fråga om öfrige af motionären omnämnda an•märkningspunkter, han icke uppgifvit i hvilken syftning revision af desamma borde verkställas samt Utskottet för sin del icke anser dem påkalla den af motionären föreslagna åtgärd, hemställer Utskottet, att Riksdags-fullmägtigen Hedströms motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Beträffande Sven Gustaf Johanssons förslag att för kompetens till Kronolänsmans-tjenst skulle erfordras att hafva undergått kameral-examen, sä enär dessa tjenstebefattningar förnämligast fordra praktisk duglighet hos sina innehafvare och deras stora antal dessutom gör att en förändring, sådan motionären föreslagit, skulle medföra stora svårigheter att med kompetente personer besätta platserne, tillstyrker Utskottet, att någon åtgärd i anledning af denna del utaf motionen icke må vidtagas.
I fråga åter om samma motionärs förslag att ledig
Kronolänsmans-tjenst skulle före tillsättningen tre gånger i Post- och Inrikes Tidningar kungöras, så torde härvid böra ihågkommas, att Länsmans-tjensterne för uppfyllande af dermed för - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 5$.
13 'enade åligganden kräfva personer, hvilka jemte den praktiska duglighet, sorn i främsta rummet fordras, ega sådan kännedom om orten, som icke gerna vinnes utan att längre tid hafva tillhört densamma.
Dä derjemte befattningen är en tjenst af första graden, till hvilken sådana personer nästan uteslutande ifrågakomma, hvilka icke förut innehafva allmän tjenst, inses lätt vigten för det allmänna, att den myndighet, åt hvilken det blifvit uppdraget att tillsätta dessa tjenster. kan låta en sökande. som förmodas vara för- tjensten lämplig, pä förordnande sköta densamma så läng tid att säker ledning erhålies för bedömande af hans duglighet.
Skulle motionärens förslag bifallas, måste tillsättningen göras, så fort ske kan, efter ansökningstidens slut, hvarigenom tillfälle betages Konungéns'Befallningshafvande att före tillsättningen tillräckligt pröfva den af de sökande, som tilläfventyrs anses böra erhålla tjensten.
Dessutom skulle kungörandet af ledighet med utsättande af ansökningstid sannolikt leda dertill att såsom sökande anmälde sig extra tjenstemän, hvilka tagit examen för inträde i embetsverk n, menf£af en eller annan orsak der ej fått befordran.
Genom sitt föregående antagande i Statens tjenst skulle dock desse alltid i sådana meriter, som med handlingar kunna styrkas, ega företräde framför mänga, hvilkas egenskaper antagligen^ vore för tjensten bättre lämpade.
Antingen nödgades dä Konungens Befallningshafvande fästa afseende på dylika meriter eller, derest Konungens Befallningshafvande lemnade dem åsido, kunde de i besvärsväg göra sig gällande pä ett sätt. sorn, en gång allmännare kändt, snart ledde dertill, att de för Länsmans-befattningarne bäst passande personer afstode från att eftersträfva desamma.