Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stam-Gustaf vände på hufvudet och log ett medömkans leende, som nog förargat Emil, om » Hvad står du och drömmer om, Annie, » frå- han sett det.
gade Dora, som nu åter var alldeles lugn.
» Du ser så besynnerlig ut.
» Nej, hör du Jöns, du är för stark i höger åra, » Annie stod o c h såg på, hur flaggduken fladd- hördes Ottos röst.
» Jag är så tusan heller, » svarade han i hettan, glömmande Margaretas närvaro, » ser du då inte, » Jo, jag tänker, » sade Annie med en suck, » på att jag tar i lika hårdt med båda, det är båten, den kära blågula flaggan, » och hennes ögon följde som är sned.
Om jag bara hade den andra, drömmande dess böljande rörelser, » jag önskar skulle ni få se; titta bara, hur bra den går, » o c h jag vore en man, » fortfor hon, » då blefve jag hans af ansträngning röda ansikte grinade förar- soldat; hur jag skulle ila fram i striden, bur jag gadt efter den stora båten, som med lugna, kraf- skulle elda kamraternas sinne, hur jag skulle tiga årtag gled framåt.
kämpa, segra eller dö för gamla Sveriges ära med bristande öga fästadt på fanan, symbolen af ett » Hallåh, vänta, » skrek Emil.
fritt fädernesland — blått och gult, bild af nor- » Emil vill nödvändigt företaga en kapplöpning, » disk kornblommas trofasta blå bland böljande, hånade Otto, då de nådde upp de andra.
gyllene skördar, himlens oändliga blå, som hvälf- Gustaf log.
ver med gyllne solglans öfver älskad fosterjord, » Nej tack, låt oss i stället hvila en stund, » blodröd purpur vid snöhvit oskulds sida, svenska sade Emil och torkade svetten ur pannan.
männers blod, som gjutes för helgadt fädernes- » Då sjunga vi en bit, » föreslog Annie.
land. » » Ack ja, » sade Dora.
» Är du färdig, Jöns? » Annie var ibland så oberäknelig; nu hade rösten sjunkit allt mer och mer och slutade i en kväfd Han nickade till svar, och så klingade hans snyftning, så brast hon i gråt och sprang sin väg.
välljudande, klara tenor öfver sjön, och Annie föll in med en fyllig, mjuk alt.
» Den lilla kära entusiasten, » hviskade Hen- Det var en härlig sommardag.
riette.
Hela viken låg klar o c h drömde om himlens skönhet, speglade hvitglänsande björkstammar med » Bombastiskt, » mumlade Otto med en axel- skira, svepande löfverk bland högstammiga, mörka ryckning.
tallar och slokande, fransade granar med skarpa » Hon har läst för mycket romaner, » sade Mar- reflexer af skugga och ljus.
gareta och höjde spörjande sina vackra ögon mot flaggstångens topp.
Elgklippan speglade lugn och dyster sin grå- skrofliga, majestätiska bild i sjöns brantaste djup.
» O nej, » invände Dora, «men i morse såg jag henne med Fänrik Stål under armen taga vägen » Hvilket eko, » utbrast Dora, då sången förklin- bortåt granskogen. » gat, » det låter nästan, som om Elgklippan vredgad slungade tillbaka tonerna. » » Åh, » sade Margareta.
» Annie och Fänriken äro gamla goda vänner, » Ack, sjung mera, » bad Henriette, » o, det är man ser dem ofta arm i arm, » påstod Ernst.
• Stockholm, Qernandtt Boktr.-Aktitb.
N:r 41 (199) Prenumerationspris Fredagen den 9 oktober 1891. pr år I d u n m e d Modetidning och ko- lorerade planscher — kr.
• 6 Idun ensam • i 50 Byrå: K l a r a v. K y r k o g a t a 7, 2 t r.
Den |et var den 7 okto- ber 1 3 9 1.
Redan tidigt på morgo- nen ringde alla klockor i det kyrkrika R o m, och folket trängdes för att komma in i Vatikanens kapell, hvars golf var beströdt med oliveblad, och hvars väggar prun- kade med dyrbara tyger.
Från tusentals vaxljus utströmmade floder af ljus.
Iförd sin högtids- skrud och omgifven af patriarker och kardinaler, trädde påfven inför hög- altaret.
Sedan han läst messan, talade han öfver psalmistens ord: » Jag skall visserligen välsigna hans enka,och öfver hen- ne skall min heliggörel- se blomstra fram, » och förklarade högtidligen, att följande dag skulle den svenska kvinnans Birgitta Birgersdotters namn bland helgonens inskrifvas i den heliga boken.
Processionen tå- gade sedan ur kyrkan, och för första gången genljödo de höga tempel - hvalfven af bönen: » Bed för oss, heliga Birgitta. » Följande dag, sönda- gen den 8 oktober, skred åter en kyrklig proces- sion under klockornas klang ur Vatikanens sa- lar.
Den styrde nu sina steg till S:t Peterskyr- Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
TJtg-ifningstid: hvarje helgfri fredag.
A i l m.
6 1 4-7.
heliga 4:de årg.
F ö r &gt;Hatssökande&gt; och &gt;Lediga platser.
25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t t i o t a l s t a f v.
Birgitta.
kan, hvilken var lika festligt smyckad, som ka- pellet hade varit det den föregående dagen.
Påf- ven själf läste äfven den- na dag messan.
Efter gudstjänsten framkommo till altaret de af det nya helgonets vänner och fränder, som fört hennes talan inför påfvestolen, och öfverlemnade knä- böjande åt den helige fadern vaxljus, drufvor, vin och andra småsaker, alla smyckade med Bir- gittas hjärtvapen, de svarta örnvingarne.
Påf- ven bars sedan af sina prester till den öppna pelargången framför kyr- kan; där tog han en penna och skref i allt folkets åsyn Birgittas namn i den bok, som bevarar namnen af eng- larne och af den katol- ska kyrkans alla helgon.
Den kvinna, hvars minne med så stora hög- tidligheter firades, var in- galunda okänd för Roms befolkning, höga som låga.
Det var många bland dem, som deltogo i festligheterna, hvilka mycket väl erinrade sig denna hemlighetsfulla prinsessa eller drottning — ty någonting mycket
Ä l s k a framför alla dem, som synas hata dig, ty det är de, s o m göra dig den största nyttan.
JS:TA förnämt ansåg man henne hafva varit — hvilken hade kommit från ett okändt land och för dem talat underbara ting, som hon själf sade sig hafva hört af Kristus och jungfru Maria.
D e kunde berätta om hennes upp- offrande godhet mot sjuka och fattiga och om hennes mod, då hon till kyrkans män, huru högt uppsatta de än voro, talade för- maningens och bestraffelsens ord, när de för- summade sina heliga plikter.
Alla kände till underverken, som skett i klostret Panis- perna, där reliker efter henne förvarades; det hus hon bebodt i Rom fanns ännu kvar och kallades Birgittas hus och där brukade alla svenskar samlas, som kommo till Rom.
Att Birgitta skulle vara så allmänt känd i den eviga staden var rätt naturligt.
Med undantag för det år, då hon var på pil- grimsfärd till det heliga landet, hade hon till- bringat tjugutre år af sin lefnad därstädes.
Hon hade varit bland de många pilgrimer, som hade kommit dit under jubelåret 1350, och hon hade sedan stannat där till sin död, som inträffade den 23 juli 1373.
När Birgitta lemnade Sverige, hade hon knappast tänkt att för alltid dröja i Rom.
Hon hade rest dit för att få bedja vid mar- tyrernas grafvar, för att tala väckelsens ord till kyrkans mäktige och för att af påfven erhålla 3tadfästelse på en ny af henne instif- tad klosterorden.
När hon kom till Rom, fann hon det kyrkliga tillståndet därstädes bedröfligare, än bon hade tänkt sig.
Kyr- korna voro förfallna, munkar och prester hå- nade öppet gudstjänst och sakrament, och kyrkans öfverhufvud, påfven, vistades långa lider i Frankrike, såsom den franske konun- gens ödmjuke tjänare.
Hon, den svaga kvin- nan, började nu att predika väldeligen mot missbruken inom kyrkan.
» Han, » utro- pade hon om påfven, » han, som skulle ropa med Kristus: ' kommen till mig, och I skolen finna ro för edra själar ', han ropar tvärtom:, ' kommen och sen mig i min prakt, större än Salomos, kommen och tömmen eder pung, och I skolen finna fördömelse för edra själar '.
Därför nalkas världens sista timme, och påf- ven skall straffas såsom den där förskingrat Sanct Peters hjord. » Dessa och dylika straffdo- mar gingo ut öfver kristenheten.
Birgitta råd- frågades som ett högre väsen, och hon fann det omöjligt att återvända till sitt aflägsna fäder- nesland, allra helst som det dröjde år efter år, innan hon fick stadfästelse på sin orden.
Först efter tjugu års vistelse i Rom vann hon detta sitt efterlängtade mål, men då hade hon vuxit allt för fast i de nya förhållan- dena för att ej stanna, där hon var.
När Birgitta kom till Rom 1350, var hon nära femtio år.
Hon var född omkring 1 3 0 3.
Romarne hade nog rätt, att hon var rik och förnäm, om hon också ej var en prinsessa.
Hon tillhörde den släkt, som sedermera an- tog namnet Brahe, och hennes far var en af vår medeltids mera berömda personligheter, lagmannen i Upland, Birger Persson till Fin- stad.
Modern hette Ingeborg Bengtsdotter, af folkungarnes mäktiga ätt.
Birdtta visade redan som barn ovanliga anlag.
Hon var utrustad med djupa känslor, en liflig inbillning och på samma gång ett handlingskraftigt lynne.
De lefnadsförhållan- den, under hvilka hon uppväxte, utvecklade dessa hos samma person sällan förenade egen- skaper.
Underbara sagor och legender, berät- tade då familjens medlemmar samlades kring sitt arbete, granna kyrkofester och stilla böne- timmar i det lilla kapellet, ensliga vandringar i de stora skogar, som omgåfvo Finstad, allt detta gaf näring åt barnets af naturen rika inbillning.
Hon tyckte sig höra röster och se syner, hon drömde om att lefva till Guds och den heliga jungfruns ära.
A andra sidan lyssnade hon till sin faders tal om politik och lagskipning.
Birger Persson var en dug- lig herre, som lefde midt upp i sin tids poli- tiska fejder.
H o n intogs tidigt af en brin- nande önskan att liksom han gagna land och folk.
Redan i sept.
1316 reddes hennes bröllop med den rike och förnämlige Ulf Gudmarsson.
Den ej mer än trettonåriga flickan blef hus- moder på TJlfåsa i Östergötland.
Nu fick hon endast undantagsvis tid att hängifva sig åt sina religiösa svärmerier.
Det fordrades myc- ken omtanke att stå för » lås och nycklar » i en stormans hus, och med åren såg hon sig omgifven af en skara af åtta barn, som be- höfde hennes bistånd.
Hon var för sin man en god hjälp, för alla ortens fattiga en tröst, och ändå hade hon tid att med den lärde kanniken Mattias från Linköping tala i reli- giösa frågor.
Hennes ovanliga egenskaper fäste på henne allas uppmärksamhet, och då konung Magnus Eriksson fick från Namiir sin unga drottning Blanche, uppdrogs det åt Birgitta att blifva dennas hofmästarinna.
Hon kom till hofvet, skötte sin tjänst med nit, kanske var hon till och med för nitisk, blandade sig i politiken och sparade hvarken på råd eller förmaningar, så att hon skaffade sig många fiender.
Detta verksamma, rörliga lif hade trängt undan, men ingalunda förkväft hennes svär- miska sinne.
Hon längtade ofta efter lugn, efter ett stilla lif, helgadt åt Gud.
Hennes make delade hennes åtrå, och båda beslöto sig för att öfvergifva sina världsliga bestyr och företaga en vallfärd till Norge och sedan, 1341, en än längre färd till den helige Ja- kobs graf i Compostella i Spanien.
På hemvägen sjuknade U l f Gudmarsson.
I sin ångest mångdubblade Birgitta sina böner och späkningar, hon tyckte sig höra en röst, som förutsade hennes kall som sierska, och som lofvade henne, att den älskade maken denna gången ej skulle fråntagas henne.
Han kom också hem till Sverige, men hans helsa var bruten.
Makarne lefde nu hvar för sig åtminstone tidtals i klosterlig afstängd- het, och den 12 febr.
1344 afsomnade herr Ulf i Alvastra kloster.
Birgitta var förkrossad.
Hon hade älskat honom med den hängifnaste kärlek, och när han var borta, syntes henne jordelifvet tomt och ödsligt.
Hon lefde i bönen, likgiltig för allt och alla.
Det var under dessa sorgens dagar, som hon tyckte sig förnimma Guds röst, som sade åt henne, att hon skulle blifva Guds brud, och att Han genom henne skulle tala till människorna.
JBIRGITTA.
Denna uppenbarelse blef bestämmande för Birgittas senare lefnad.
Då nu mannen var död och barnen vuxna, återhölls hon ej längre af jordiska omsorger från att hängifva sig åt vakor, fastor och alla späkningar.
Under långa timmar låg hon försänkt i bön.
Synerna kommo allt oftare, hon talade ej mera af sig själf, utan ansåg det vara Gud, Kristus eller jungfru Maria, som talade genom henne, väckte, förmanade, bestraffade och profeterade.
Hon kom i ett extatiskt tillstånd, hvarken vakande eller sofvande, och när detta gått öf- ver, upptecknade hon själf uppenbarelserna.
Ryktet om sierskan spriddes i allt större kretsar och gick slutligen ut öfver hela den kristna världen.
Sverige blef henne för trångt, och i Rom fann hon en större verkningskrets.
T y verka för Guds rikes utbredande, det var den henne beherskande känslan.
Hon ville först gagna sitt land, som hon innerligt äl- skade och sedan hela världen.
Genom en ny klosterorden hoppades hon ingjuta nytt krist- ligt lif, och hon gaf en del af sin förmögenhet till ett kloster i Vadstena, som redan under hennes lifstid grundlades.
Själf var hon out- tröttlig i att bispringa sjuka och fattiga.
In- gen sjukdom var så afskyvärd, att hon vände sig bort därifrån, ingen brottsling var så lågt sjunken, att hon ej sökte att hjälpa honom.
För sin egen del behöfde hon mindre och mindre för hvarje år, fastän hon varit en för- näm och rik mans dotter.
Hela hennes lif var ett lif i kärlek, och hon var ej af dem, som endast ropade: » Herre, Herre », utan hon sökte också göra Fadrens vilja på jorden.
Katolikerna togo alltid med vördnad till- vara alla minnen efter sina helgon.
Birgit- tas hus i Rom blef en vallfärdsort och är det än i denna dag, om det också undergått en eller annan förändring.
Den bild, som åtföljer denna lilla minnes- teckning, kan icke betraktas som ett porträtt af Birgitta, men den är tagen efter den äld- sta kända afbildning af henne, hvilken före- kommer på en tafla, som under flere hundra år prydde ett kapell i hennes hus i Rom.
Nu förvaras den i ett katolskt universitet i Indiana i Norra Amerika.
Hennes lekamen begrafdes först i klostret Panisperna, men sedan kroppen multnat, för- des benen under stora högtidligheter till Sve- rige och insattes i Vadstena klosterkyrka.
När reformationen blifvit införd, befallde Karl I X för att hindra all vidskeplig tillbedjan, att de skulle nedgräfvas på ett lönligt ställe.
Om denna befallning verkställdes, vet man ej, men ännu på drottning Kristinas tid visades i Vadstena kyrka ben, som sades vara Birgittas, och en fransk balettmästare, Antoine de Beau- lieu, som fick se dem, blef så intagen af heligt nit, att han beslöt att stjäla dem.
Det lyckades honom, med hjälp af den franske ministern, men denne behöll sedan för egen del det dyr- bara godset och sände det till sin socken- kyrka Courcon i Normandie, där relikerna ännu förvaras — och tillbedjas.
Det är nu i dessa dagar ett hälft århund- rade sedan Birgitta i Rom kröntes till hel- gon, och än i denna dag resas öfver hela den katolska kristenheten altare till hennes ära, böner bedjas i hennes namn.
Hennes lefnadsomständigheter hafva utsmyckats med många underbara tillägg, och hennes uppen- barelser äro öfversatta på alla mera kända språk och utkomma ständigt i nya upplagor.
Protestanterna skänka henne ej denna hyll- ning.
D e anse ej, att det var Gud, Kristus och helgonen, som talade till henne, de an- se, att hennes uppenbarelser, liksom andra lik- nande, höra till dessa företeelser inom andens värld, hvilka ej kunna förnekas, men ännu vänta på sin förklaring.
Men icke dess mindre beundra, vörda och älska de hennes helgjutna, mäktiga, kärleks- fulla personlighet.
I sina uppenbarelser visar sig Birgitta vara ett af sitt tidehvarfs och lands främste skriftstäl- lare.
Hennes språk är poetiskt, hon har en rike- dom af liknelser hemtade från naturen, som hon älskade och förstod, såsom människorna på hennes tid sällan förstodo den.
Hennes allt- omfattande ande lemnade ej heller några af det mänskliga lifvets områden oberörda.
Fa- milj, stat, kyrka, politik, filosofi, allt intres- serar henne.
Hon är en skaldenatur så djup, så rik, så fantasistark, att vårt land har frambragt endast få hennes likar.
Genom den framstående ställning hon in- tog i Sverige, utöfvade hon ett ej obetydligt inflytande på de historiska händelser, till hvilka hon var vitne, och konung Magnus Eriksson fruktade henne, såsom en af de kraft- fullaste representanterna af de mäktige stor- manssläkterna.
Åfven på den stora världsscenen spelade hon en roll.
Påfvar och furstar i hela Eu- ropa kände hennes namn, och genom de kraf- tiga väckelseord hon talade mot den katol- ska kyrkans missbruk, är hon en reformatio- nens förelöperska.
Genom sin egen personlighet och än mer genom den nunneorden hon stiftade, gjorde hon det svenska namnet kändt öfver Europa.
Vadstena kloster blef en berömd vallfartsort.
Det blef ock under medeltidens senare skede medelpunkten för ett rikt kulturlif, och detta klosters betydelse för vår odling kan ej skat- tas nog högt.
Hon är sålunda en af medel- tidens betydelsefullaste personligheter och den enda från detta tidehvarf, som har europeisk betydelse.
Och med all denna yttre verksamhet, makt, ära, var Birgitta, eller åtminstone sträfvade hon allvarligt efter att vara, en ödmjuk, kär- leksrik, uppoffrande kvinna, som ej sökte efter egen fördel, utan efter sin nästas, ej efter människors pris, utan efter Guds.
Saneta Fries.
1391-1891. rosenlunden på Finstad gård, där ån under pilar strömmar, hon slumrar, barnet, i änglars vård och drömmer heliga drömmar.
Hon ser Guds moder, i snölivit på purpurskyar sig sänka.
skrud, En krona bringar hon med från i guldet stenarne blänka.
Gud, En sten är sanning, den flammar klart, barmhertighet är en annan, och barnet värmes så underbart, när kronan fästes kring pannan.
Ur medeltidens mörker där strålar en kvinnogestalt, hvars lefnad med Kristi lära i ödmjukhet sammansmalt — beata Brigida, ora pro nobis!
Hon torkade nödens tårar, hon lindrade andras sorg, hon förde sanningens talan med kraft i konungens borg - beata Brigida, ora pro nobis!
Hon satt vid Frälsarens fötter och himmelen öppnad såg, och därför i hennes gärning något af himmel låg — beata Brigida, ora pro nobis!
I helgonskrin nu multna hennes ben, och messor sjungas nu till hennes ära, och gyllne bokens blad de vittne bära, att hon var lika from, som hon varven.
Hvad gör väl, o Birgitta, att du blef ett helgon nämnd och firad efter dö- den? ...
Din rätta storhet ingen på / ve skref — den lyser lika klart som morgonglöden.
Hvar helst ett hjärta slår för likar ömt och anden törstar efter idealen, där har ditt namn ännu man aldrig glömt i fattigkojorna, i kungasalen.
Kvinnor och politik *.
(jet skall säkert icke finnas någon förstån- dig och rättvis man, som vill förneka, att icke de flesta finbildade och intelligenta kvinnor äro i besittning af ett politiskt sinne, som sätter dem i stånd att i sin lilla värld genomdrifva hvad de åstunda, långt lättare än * Ehuru Eedaktionen ej alldeles delar författarens stränga uppfattning i denna fråga, ha vi ej velat undertrycka densamma.
Våra spalter stå som alltid öppna, om någon skulle känna sig manad att med anledning af denna artikel göra ett bemötande eller hvad i ministerkabinetten en Talleyrand och en Metternieh förmått.
Kvinnopolitiken är ett nät af de finaste trådar, ett system, samman- satt af tusende hjälpmedel.
Brister en maska någon gång, sammanknytes den ögonblickligen, sviker ett medel, tillgripes strax ett annat, ännu mera verksamt, och resultatet blir i de flesta fall — seger åt kvinnan.
» Hvad kvinnan vill, det vill Gud », är ju ett ordspråk, som hela världen känner — fram- för allt herrar fästmän och äkta män.
Nog brummas det ibland, och nog göras några slin- gerbultar för att komma undan den lilla mjuka handens öfvertag, men hur det är, fogar man sig i det oundvikliga och nödgas kanske med- gifva — helt tyst, förstås — att man mår ganska väl efter nederlaget.
Dock — hvad är grundvilkoret för dessa hennes segrar?
Jo, att hon är älskad och aktad, och att mannen känner, att hon är hans bästa vän.
Annars hjälper hvarken öppenhet eller den mest finslipade politik, och då, stac- kars kvinna, säg farväl åt alla segrar!
Hennes bästa faktorer äro således hennes äkta kvinlighet, hennes hjärtas godhet och hen- nes klara förstånd.
Omhöljer hon dessa goda egenskaper med ett täckt koketteri, smusslar hon ibland med en liten oskyldig list i sitt politiska krig, så har mannen ingenting där- emot, så mycket mindre som han är nog klum- pig att icke märka listen, förrän han är snärjd och fången.
Det är inför dessa hennes snillrikt vunna diplomatiska segrar, som vi män buga och böja oss i oförställd beundran, vare sig de tillkäm- pats på allvarets område inom hemmets värld eller under konversationens snabbeld i den rikt strålande salongen.
Ja, - — med denna komplimang åt kvinnan som politiker vore det kanske rådligast att sluta och sätta punkt, men jag vågar kuppen och fortsätter, ganska viss om att få medhåll af icke så få af Iduns ärade läsarinnor.
Hvar sak har sina två sidor, och vi vilja nu komma till den andra.
Vår tids djärft och segerrikt framåtskridande rörelse har på intet sätt ur sina stridande le- der utrangerat kvinnan.
Tvärtom har henne tillmätts, eller har hon tillkämpat sig själf en framstående ställning på en stor del områden, och den plats hon eröfrat utom hemmets sfer har hon visat sig fullt kompetent att fylla.
Hennes likställighet med mannen har blifvit en nästan fullbordad verklighet — så vida man icke vill springa öfver till ytterligheter.
Och till ytterligheter räknar jag kvinnans laggifna deltagande i det politiska lifvet, lika absurdt, som om man skulle ställa upp frågan om hennes aktiva deltagande i landets försvar.
Jag är alldeles öfvertygad om, att våra damer under ett klingande skratt skulle slå ifrån sig sådana projekt, vare sig blott det förstnämnda eller bådadera, och att de visserligen kunde känna en viss smickrad tacksamhet mot kvinno- emancipationens entusiastiska svärmare, såväl manliga som kvinliga, men ändå — » betacka sig för äran ».
Att snillrika kvinnor haft sin hand med i politiken, det veta vi af historien; men vi veta också, att det alltid varit på intrigens småak- tiga områden och oftast till landets och natio- nens skada.
Vi veta också, att kvinnan gärna lånar sig till agitation för det ena eller andra partiet vid ett riksdagsmannaval o. d., och de kunna vara både förtjusande och energiska i sina ansträngningar, men säkert är, att de då gå sina värda mäns eller bröders ärenden.
För- söker man pejla djupet af deras egna politiska åsikter, så svepa de in sig i sin värdighets
mest veckrika mantel och se mycket förnär- made ut.
Kvinnan ledes af sina känslor och sympa- tier, ja, äfven det skarpaste och klaraste kvinnoförstånd är underkastadt hjärtats befall- ningar i sista hand.
Hur skulle man kunna begära, att hon, känslig och ömtålig, skulle kunna lotsa sig fram i det politiska lifvets alla bränningar, hur skulle hon, utan att vara loc- kad af andra, kunna framträda till valurnan och aflemna sin röst, hvem vet, kanske en afgörande för fäderneslandets väl eller ve.
Jag tror icke den kloka, eftertänksamma kvin- nan vill åtaga sig ett dylikt ansvar.
Må det vara en börda, som mannens samvete ensamt må bära på.
Jag sade, att kvinnan ledes af sympatier.
Hon är ärelysten och stolt, hon älskar och tilltalas af det sköna och starka, hon lyssnar med välbehag till en klangfull stämma och hennes sinne smekes af allt, som eger en po- lityr af det fina vettet, och hon tror gärna, att under all vacker yta äfven det rätta och sanna gömmer sig.
Det hårda, sträfva, det på ytan skrofliga framkallar lätt hennes anti- pati, det svarar ej mot hennes vanor och stän- diga omgifuing, och hon har hvarken lust eller vilja, kanske icke heller förmåga, att göra en sträng och logisk analys.
Hur är det möjligt, att hon, under här blott lätt antydda förhållanden, skulle kunna deltaga i det politiska lifvet?
Hm — jag minnes en gammal gladlynt fru, som på tal om kvinnans politiska rösträtt, yttrade: » Tokerier!
Då skulle våra damer rösta på en ung, kunglig hofpredikant, en gardeslöjtnant eller en första tenor. » Den gamla frun var kanske litet elak, men, hvem vet, om hon hade alldeles så orätt.
Sympatien!
Kvinnan nu för tiden med sina vida verk- ningsfält har sannerligen nog för sin dådlust.
De politiska striderna och det bittra kifvet må vara för männen, hvilka hafva bredare skul- dror och mindre ömtåligt skinn.
När de komma hem från valkampen och de heta debatterna få de nog på fint vis erfara, att damerna ha sin politik för sig, en politik, i hvilken her- rarne vanligen draga det kortaste strået.
Huru ämna parisiskorna klä * sig i vinter?
» TU » M förvånas.
En herre tala om moder?
En herre hålla damerna au courant i en fråga, som, om nå- gon, är deras egen, absolut deras egen från början till slut?