Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De komma ifrån hvar sin sida.
Åh, det var bra att jag råkade farbror.
Här är en förbådssedel: herrskapet lär komma mot afton.
Det lär vara något köpmansfolk.
Det är en god tid i Göteborg här för oss, som hålla värdshus , då Ostindiska Compagniets auction hålles.
I synnerhet för farbror, som håller kamrar att hyra.
Ja, det är sant, fast de mest alla stå toma ännu.
Här bor endast Captén Jernhjelm, och hos honom synes inte stort att förtjena.
Capténer, som rest på OstIndien, är alltid godt att ha göra med.
De ä rika som Supercargörer.
Ja, det är sant; men med Capténer som rest på Frankrike är slät förtjenst.
De ena resa att vinna penningar, de andra att sqvattra bort dem.
VINGREN. LASSE.
VINGREN.
294 Jag tänkte det var en Sjöcaptén.
Jag trodde det var han som svor så i går aftons.
Åh nej; men ser du, det är en AmiralitetsCaptén den här.
De svärja äfven så väl som SjöCapténer, men de betala inte så bra.
För öfrigt måtte det vara en käck karl, han har två kors: det Svenska och det Fransyska.
Det var den unga Officern som kom ifrån Medevi, som såg så bra ut; men den känner jag.
Han heter inte Jernhjelm, han; han heter Berg, och är inte adelsman.
Han är den der rika Brukspatron Bergs son, Direktörens vid OstIndiska Compagniet.
Ah, jag känner honom rätt väl, vi ha varit skolkamrater.
Han var kär i alla unga flickor, och slogs med alla pojkar.
Vi ha hårluggats mången gång, fast han sedan blifvit förnäm, Captén och Riddare, och Lasse stackare är ännu en fattig betjent hos nådig farbror.
Ja, så går det, ser du.
Du har varit en vidlyftig prins, en stor skälm; men än är ingenting förloradt.
Om du blir en beskedlig gosse, skall jag väl dra omsorg för dig.
Nå håll bara ord, farbror.
Men säg hvarföre heter han inte mera Berg?
Det är inte konstigt att gissa till.
Kungen har adlat fadern, som tagit till adelsnamn Jernhjelm.
Jernhjelm...
Jernhjelm, det var ett roligt namn, och hvad skall det betyda?
Åh jo, Brukspatron hade jern, och fick en hjelm; och då han nu gift sitt jern med sin hjelm, så har deraf blifvit Jernhjelm.
Bara inte hjelmen reser bort med jernet, för så plär det mest gå.
Under Brukspatrons lifstid löper det väl ingen fara.
Huru det går när unga Herrn får def, vet jag ej.
Det är ju den der Brukspatron som är så döf?
Men nu pratar du bara bort tiden efter vanligheten.
Hvar är förbådssedeln?
Der är han.
LASSE. VINGREN. LASSE.
"För en Herre med Fru, Syster, Jungfru och "Betjent, kommande från Medevi, beställes fem "rum." -- Inga namn.
De lära vilja vara incognito.
Och du kan Italienska?
VINGREN läser.
296 Inte stort, men några glosor.
Glosor!
Jo, jo, nog kan du sådant: skälmstycken kan du nog; men har du uträttat alla de ärenden jag befallte dig?
Få se att du glömt något»
Låt se: ä' rummen städade?
Har du sagt Baron Blåstjerna till, att en af hans vänner, som kommit från Medevi, vill tala med honom?
Har du sagt att det var Captén Jernhjelm?
Nej, ty det viste jag inte.
Kommer han snart? ty Captén är otålig.
Jo, han lofvade att komma strax.
Ja, se der kommer han.
Och Captén Jernhjelm också; han måste ha VINGREN. LASSE.
297 sett honom genom fönstret.
Kom, följ mig, skall vi se om allt är i ordning för de främmande.
Nådig Herrns ärende är uträttadt.
Se der kommer Baron Blåstjerna.
Lemna oss allena.
JERNHJELM. LASSE till Jernhjelm.
ANDRA SCENEN. CAPTÉN JERNHJELM.
BARON. BARON BLÅSTJERNA.
Är det du, min bästa vän?
Hvad jag är glad att se dig!
(De taga hvarann i famn)
Det var ett oförväntadt möte.
Inte trodde jag att råka dig här.
Det är ändå jag som bedt dig komma hit.
Det sade de mig inte; men surprisen är desto mera behaglig.
Ja, sedan i går aftons.
CAPTÉN. BARON. BARON. CAPTÉN.
Hvarföre har du ej kommit till mig?
Du hade fått bättre rum, och vi hade kunnat språka tillhopa om både nytt och gammalt.
Om du viste hvad jag är glad att se dig.
Du är ju nu en reputerlig man?
Vid dina år ha två kors och ha förtjent dem, det är förbannadt hederligt.
Jag har så mycket att säga dig, så mycket att fråga
298 dig, att jag ej vet hvar jag skall börja.
Vet du att din far är här?
Kläd dig fort, ska vi gå till honom.
Jag vill föra dig kring hela sta'n till alla mina bekantskaper.
Vi måste bli här någon tid ihop.
Er vänskap, min Baron, är mig alltid kär; men i denna stund är den mig ännu kärare.
Ni kan dra mig ur den svåraste belägenhet en hederlig karl kan finna sig i.
Jag tycker att du är just som jag lemnade dig.
Det är bra att du liknar dig.
Några små kärleksäfventyr, några oförsigtigheter, några förhastelser, liten öfverilning, och det fattas inte mer, för att kasta en hederlig karl i det största bryderi.
Jag känner igen dig i allt detta, och fast du gjort krig, varit i bataljer och utmärkt dig, så lär det vackra könet ej förlorat sin rätt Ung, alltid yr, alltid färdig att dra på pliten.
Det som är bra vid allt det der, är att jag, Gud ske lof! har nog aktning här i staden, att kunna hjelpa dig om du behöfver.
Jag fruktar din credit, min vän, är ej tillräcklig att kunna hjelpa mig denna gången.
Det är endast dina råd jag begär, och din bemedling att blidka min far.
Jåg såg honom i går aftons, och då var han BARON. CAPTÉN. BARON. CAPTÉN.
299 vid rätt gladt lynne.
Han talte om dig och syntes otålig att få se dig tillbaka.
Han viste att du var rest från Stockholm; men viste icke hvart du tagit vägen...
Kom väds att jag gissat rätt.
Det är väl en ny kärlekshistoria, några vackra ögon som uppeldat dig, några nya äfventyr... Huru?
Jag märker att du inte hört hvad mig händt.
Vi äro allena: jag vill upptäcka allt för dig.
Hör, och gif mig råd.
Din allvarsamma ton börjar oroa mig.
Hvad fan har då händt dig?
Du vet att jag reste från Stockholm till Medevi.
Jag hette då ännu Berg.
Det är först för fjorton dagar sedan dm far blef adlad.
Jag fann i Medevi mycket folk och de vackraste fruntimmer i Sverige.
Alla Stockholms vackra Grefvinnor, och alla Operans täcka Nåder.
Och alla provinsens sköna Fröknar.
CAPTÉN. BARON. CAPTÉN. BARON. CAPTÉN. BARON. CAPTÉN.
300 Ack!
Du tillfredsställer mig.
Jag fruktade du skulle fastnat för Operans gudinnor.
Midtemot mig bodde ett HofRättsRåd ifrån Jönköping, med sin hustru och sin syster.
Hvad tänker du på att attackera så ärbart folk?
Föreställ dig allt hvad ungdomens skönhet har behagligast, förenadt med den oskyldigaste ärbarhet, med den mest okonstlade glädtighet, så kan du göra dig en tanke om den sköna Fröken Lejonqvist.
Om hon liknar ditt porträtt, måste det ha varit en helt ny syn för dina ögon.
Du är inte van vid sådana oskyldiga skönheter.
Också uppeldade hon genast mitt hjerta med den lifligaste kärlek.
Jag var så betagen, så förtjust.
Så att du gjorde något etourderi, som misshagade det ärbara HofRättsRådet.
Men jag tycker att jag hört hans namn.
Det lär vara två bröder, som begge äro HofRättsRåd i Jönköping; men jag mins mig icke ha hört att de ha en så ung syster.
BARON. CAPTÉN. BARON. CAPTÉN. BARON. CAPTÉN. BARON.
Jag försäkrar dig att hon är ung och skön.
Och jag tror det på dina ord...
Det är sant, nu mins jag mig ha hört sägas, att en af bröderna gift sig nyligen med en ung hustru.
Det måste vara den andra brodern; den jag känt hade en gammal fjolla till Fru.
Fullfölj vidare din historia; ännu ser jag ingenting som är farligt.
Jag hade kommit om aftonen, och andra morgonen sökte jag strax vid brunnen att komma i deras sällskap, Jag blef rätt snart bekant, och fryntligt emottagen.
Brodern hade känt min far och farbror; han var sjelf en glädtig, munter och belefvad karl.
Men han skulle två dagar derefter resa till Vermland, och min kärlek gaf mig inte tid att vänta.
Och du blef illa emottagen?
Man kan inte så hastigt bestorma en provins-fröken, som äntra ett krigsskepp.
Våra skönheter i Stockholm äro inte så skygga; men de äska mera tid.
Andra dagen hade jag vågat några ord om min kärlek; men som hennes svägerska inte lemCAPTÉN. BARON.
CAPTÉN. BARON. CAPTÉN. BARON. CAPTÉN.
302 nade henne, kunde jag ej så lifligt uttrycka min kärlek som jag önskade.
De der svägerskorna äro ofta ledsamma.
Det är så besvärligt att ha en tredje närvarande.
Hon syntes ej vara mig emot, och fast
Fröken ej svarade mig annat än med leende, så var svägerskan så god att gifva mig hopp.
Det var en rar svägerska.
Hennes namn bör skrifvas med guldbokstäfver i Medevis historia.
Som jag såg mig af henne gynnad, och jag inte kunde säga hvad jag ville, så trodde jag att ett bref skulle göra min sak bättre.
Jag skref då och gaf det åt svägerskan.
Och det hrefvet var fullt af lågor, af brinnande kärlek, af beständig dyrkan?
Det har säkert gjort stort intryck.
Jag begärde hennes hand och hennes hjerta; och som jag såg mig gynnad af svägerskan, så medföljde ett bref till henne, att tillvinna mig hennes godhet.
De blefvo nådigt emottagna?
BARON. CAPTÉN. BARON skrattande.
CAPTÉN. BARON. CAPTÉN. BARON.
303 Vid middagsmåltiden satt jag bredvid svägerskan, och under bordet gaf jag henne brefven.
Du sölade minsann inte.
Ena afton anländ, strax kär, bekant om morgon, om eftermiddagen framkasta kärleksord, andra middagen smyga kärleksbref: det är som en sjöman att framföra sin kärlek...
Det går hastigt.
Ja; men inte lyckligt.
CAPTÉN.
BARON. BARON. CAPTÉN.
Svägerskan hade betänkt sig.
Du lär ha fått brefven obrutna tillbaka?
Nej, jag fick om en half timme af Fröken ett svar fullt af godhet, och som uppfyllde mitt hjerta med hopp; men det varade icke länge.
Hon lär endast ha velat skämta.
Din hastiga kärlek lär ej ha blifvit trodd.
Man tror inte så hastigt kärleken på landet, som i Stockholm.
Förlåt mig, hon var rätt uppriktig; men brodern...
Ah , brodern...
Jag hade glömt bort honom.
Ja, bröder, farbröder, morbröder, förmyndare, farbror, faster, moster, det är ledsamma djur, de ä' förargliga.
Nå fullfölj... brodern... BARON. CAPTÉN. BARON. CAPTÉN.
Om en liten stund viste brodern om allt.
Hans hustru hade sagt honom att jag råkade dem alla tre på promenaden.
HofRättsRådinnan sade mig sakta, pekande på sin man, sam gick bredvid min Fröken:
Sök att öfvertyga honom om er kärlek; han vet allt; han vill inte tro er uppriktig...
Jag törs inte säga mer: jag är rädd han märker att vi talas vid.
-- Jag ville svara, men hon vände mig ryggen.
Nå, talte då brodern?
BARON. CAPTÉN.
Han tog mig afsides och ville öfvertyga mig att min kärlek inte var uppriktig; och då jag försäkrade honom derom...
Med din vanliga häftighet.
Med all den ifver som en uppeldad kärlek har, då han tror sig förolämpad ... så skrattade han.
Det var inte höfligt.
CAPTÉN. BARON.
BARON alltid med samma ton.
Han skrattade, säger jag, och försäkrade att jag var för ung.
För ung? sade jag; förlåt mig, jag har varit vid tre bataljer.
-- Det gör er heder,
305 der, och ger er några år mer på er meritlista; men min systers meriter äro ännu större -- Men, Herr HofRättsRåd, är det inte en stor dygd att lifligen älska?
-- Men en ännu större att vara trofast, och det ser ni inte ut att kunna blifva.
-- Hur kan ni tvifla derom?
-- Det tillåter ni mig; och sen har min syster inte rätt att äska den -- Er syster inte rätt att äska kärlek?
O Gud!
Bekänn att det var en förarglig bror...
Och samtalet slutades?
Samtalet blef allt hetare och hetare.
Han med en kall glädtighet, som var så förarglig, så stötande; jag med min vanliga hetta; med ett ord: talet blef på min sida allt mer och mer allvarsamt.
Det var inte maner att vinna din sak.
Till slut trodde jag mig förolämpad.
Jag sade: ni insulterar mig.
Om ni vore Officer som jag, viste jag väl hvad jag hade ätt göra.
-- Han åter med en stickande outhärdelig ton: hvarför inte?
Jag är adelsman, och fastän skrifvare, har jag så mycket hjerta som en sjöcaptén.
-- Det ena ordet tog det andra.
Paroll till klockan tre om morgonen en fjerndels mil från Medevi uti tjocka skogen.
BARON. CAPTÉN. BARON.
Med ett HofRättsRåd?
Den skönas bror?
Det var knappt gjordt, förrän jag tänkte allt hvad du kan säga mig; men det var för sent.
Du oroar mig.
Fullfölj, fullfölj.
Andra morgon var jag den förste på stället Allena?
BARON. CAPTÉN. BARON. CAPTÉN. BARON.
Jag kände ingen.
Han kom inte?
I en chäs, som klockan slog, helt klädd i sin HofRättsdrägt.
Jag var till häst, klädd som jag nu är: jag gjorde allt, som möjligt var att blidka honom; men förgäfves.
Tror ni, sade han, att jag ej har så mycket hjerta som ni?
Ni har varit i bataljer, och om vi ej slåss, så säges det att jag är en poltron, och det skall jag visa att det inte är sant.
Nej, min unga Herre lilla!
Ni skall vara så god och betala allt ert skämt.
Det var en käck skrifvare.
307 Jag ville dra värjan. -- Nej, min Herre, sade han; ni kan fäkta, och jag inte.
Det är inte lika spel.
Vi äro jägare begge.
Här har jag två pistoler.
Välj...
Om du hade hört hans ton: alltid skrattande, som han ville moquera sig öfver mig.
-- Jag väljer pistolen; vi gå tjuge steg ifrån hvarandra.
-- Vi ska skjuta på en gång, sade han.
-- Men Herr HofRättsRåd, vi ha inte vittne.
Om någon af oss blir ihjelskjuten, så kan man tro att det är ett mord. -- Bah! sade han, ni är för käck att kunna derföre bli misstänkt; och jag är jurist.
Jag skall väl dra mig derifrån.
På saken!
Blef han blesserad?
BARON. CAPTÉN. BARON. CAPTÉN.
Begge skotten lossades på en gång; hans så förbi, att jag ej en gång hörde kulan.
Och ditt?
Knall och fall.
Utan att röra sig.
Bestört kastade jag mig på hästen, och flydde till nästa gästgifvaregård.
308 Utan att fråga efter den döda?
Han syntes inte röra sig; men jag råkade en bonde i skogen, till hvilken jag sade stället, och att det var en Herre som hade kört omkull med sin chäs.
För åtta dar sen.
Jag skyndade mig tie mil på en dag; men då af hettan, af ångest, af trötthet, af alla de åtskilliga rörelser mitt hjerta erfor, sjuknade jag och måste bli der i tre dagar.
Sen har jag rest långsammare hit till Göteborg, för att med min skyndsamhet ej röja någon oro, helst jag genast ändrade mitt namn i dagböckerna, och tagit mitt adelsnamn, sen jag fick se i avisan att min far blifvit adlad.
Och nu är jag här för att på första skepp gå till England eller Frankrike; men jag har ingen styfver, och det är för att få min far att ge mig pengar, som jag bedt dig komma hit.
Det var en förbannad olycka; men du vet att jag ej är rådlös.
Låt mig tänka litet.
Jag måste skiljas ifrån min far, mitt fädernesland, kanske för alltid, och aldrig hoppas att blidka den jag älskar.
Det sista oroar mig minst.
Om jag känner dig rätt, så räcker din låga inte länge; men det är din säkerhet man först skall tänka på.
Och min far!
BARON. BARON.
Han blir snart försonad; det tar jag på mig.
För öfrigt har du slagits som en bra karl, du är känd derföre, och du vet att din far tänker som han bör.
Emedlertid måste jag skiljas vid honom för lång tid.
Kanske kortare än du tror.
Du hette Captén Berg vid Medevi.
Du har en kusin, som heter lika, är vid Amiralitetet, och är riddare som du.
Du heter nu Jernhjelm.
Ja, du kan bli här några dar utan fara.
Ingen kan veta här om du eller han varit i Medevi.
Kläd dig i din uniform.
Gå till Landshöfdingen, till Amiralen, visa dig, låtsa om inte, och låt mig göra.
Men jag sätter i sticket min kusin, som är oskyldig.
Om Lejonqvist skulle angripa honom, så bara han visar sig för dem som varit i Medevi, är det nog att urskulda honom.
Han är BARON. CAPTÉN. BARON funderar.
310 ju på intet sätt dig lik.
När man vinner tid, vinner man allt, och då kan man nedtysta saken.
Gå nu bara och kläd dig.
Vänta mig här; jag skall gå och bereda din far, att han inte tar illa vid sig.
Jag hör en vagn komma.
Gå in, och visa dig inte i den der olycksklädningen.
Det är sent; men om en stund skall jag komma och hämta dig, för att föra dig till Landshöfdingen och på assemblén.
Farväl så länge.
(Baron går.)
TREDJE SCENEN. CAPTÉN JERNHJELM. CAPTÉN. VINGREN.
Skaffa mig en hårfrisör som lagar bra hår; och om någon frågar efter mig, så säg att jag inte är hemma.
Skall så ske.
VINGREN. CAPTÉN.
(Han går in till sig.)
FJERDE SCENEN. VINGREN. MARIA.
Här kommer resande.
Är det Herrskap?
Det syns som det vore förnämt folk.
Det är tvenne vagnar med sex hästar.
(Han går.)
Det är säkert de Herrskaperna ifrån Medevi, som hade sitt förbåd här i morse.
Vingren, gå att ta emot dem.
(Vingren går.)
Nå Frun skall tro, det är besynnerligt Herrskap.
I den ena vagnen satt en Herre, tjock, fet, trind i ansigtet, såg ut som sjelfva helsan, något till åren, inte gammal ändå, och med honom en ung Fröken, helt simpelt klädd, men väcker, fryntlig och höflig; och i den andra vagnen en gammal Fru, men så grann.
Hon har en röd hatt, med så mycket blommor, så mycket flor, och en helt ljusgrön klädning, alldeles som den unga Grefvinnans som kom hit i somras ifrån Stockholm; och med allt det har hon i sin vagn så många knyten, och pappaskar, stora och små, runda, aflånga, utaf alla slag, så att hon knappt har rum sjelf, och hennes jungfru måste sitta på en liten pall framföre.
Jag vet inte hvar hon fått rum för sinat fötter.
Det blir goda gäster.
De ä' rika, de lära betala bra.
Åh Gud vet.
Åtminstone har hon för månLASSE.
LASSE kommer in igen.
312 ga askar med sig, att synas mig vilja göra sig någon stor kostnad.
De Fruar som äro så granna, pläga mest vara de niskaste.
-- Men se der kommer Herrn.
Gå, och skaffa mig att veta deras namn.
Ja, jungfrun säger mig väl det.
LASSE. MARIA.
FEMTE SCENEN. DE FÖRRE.
HERR LEJONQVIST.
FRU LEJONQVIST.
Tack skall ni ha, min kära Herre; ert hus synes snyggt och vackert.
Jag är inte svår att herbergera, bara ni skaffar min hustru en god och glad kammare, och en stor kammare med ett kabinett åt min syster.
Hon är den svåraste att logera.
Om hon inte får rum med alla sina knyten, är hon inte nöjd.
Jag hoppas att nådig Herrn skall bli nöjd.
Jag kan ge nådig Fröken en stor vacker kammare innanför den der (visar åt fonden) och Hennes Nåd, när hon kommer, kan få det främsta rummet.
Ni bedrar er, min vän: det är min hustru.
Min syster är ej uppkommen ännu.
LEJONQVIST. VINGREN.
LEJONQVIST till värden.
313 Är det Hennes Nåd?
Har jag icke en vacker, ung hustru?
Det är bara barnet ännu, men det är ett godt barn (kysser henne på pannan).
Hur är det med dig, mitt hjerta?
Du synes trött.
Jag är så tyngd af den fasliga hettan och det grymma dammet.
Också ha vi rest under den starkaste värmen.
Du har så velat, min vän.
I Augusti månad börja dagarne redan bli korta, och jag har varit rädd för backarna.
Du ser ren att det börjar mörkna; men kom, skall vi gå in till dig, så kan du hvila dig.
Herrn heter HofRättsRådet Lejonqvist.
Ja så.
Bra man.
LASSE till Maria.
LEJONQVIST. FRUN.
Om Herrskapet ville sätta sig ner litet här i salen, skulle vi på stund städa rummen.
Befalles kanske något litet till bästa?
Alltför gerna, jag dör af törst Befalles kallskål, té eller kaffe?
VINGREN. FRUN.
314 Åh, i Göteborg kan ej begäras annat än té.
Vi ha af det bästa.
FRUN.
Tag hit af det som Companiet ger åt Kungen.
Befaller Hennes Nåd att jag skall laga till?
Det skall jag sjelf göra.
Skaffa oss god grädde.
(Tébordet tillagas och Frun sätter sig att dricka té.)
Men hvad gör min svägerska der nere så länge?
Åh förstår du inte, mitt hjerta, att innan min syster fått städa alla sina knyten, sina papplådor, sina hundar, går det väl en stund ut.
Men det lider mot afton.
Laga du till té.
Jag måste gå och kläda mig, för att kunna ännu i afton se en betydande man här i staden.
Jag har angeläget att tala vid honom.
Men hvad är det för angeläget, som ej kan skjutas opp till i morgon?
Åh, du vet att jag önskar bli vald till Direktör af OstIndiska Compagniet, och valet sker i morgon.
Farväl, jag kommer strax igen.
Laga du till té bara.
Jag lemnar dig med min syster.
FRUN hastigt.
FRUN. MARIA.
SJETTE SCENEN.
FRÖKEN LEJONQVIST.
FRÖKEN inkommer och har två små hundar under armarna, som hon släpper på golfvet och säger till värdinnan:
Släpp in dessa små söta ungar i min kammare.
De hjertans kräken, de ha visst slitit ondt i dag.
Tag vara på dem och gif dem vatten.
(Hon vänder sig om derifrån hon kom)
Lisa, bär försigtigt opp den stora cartonen, att inte perlorna gå sönder, och akta väl flaskan med regnvattnet, och de der stora pomadburkarna som stå uppe i vagnen, och de små flaskorna med Eau de Cologne, och glöm inte den lilla burken med rödt.
(Till Fru Lejonqvist) Ack!
Se god afton, min svägerska.
Kors hvad vi ha stått ut i dag!
Jag är så uppstekt af solen, att hela min hy blir på många dar skämd.
Tänk hvad för olycka!
LASSE sakta till Maria.
FRÖKEN.
Och du lagar till té?
Han har gått att klä sig, han kommer strax igen.
Han måste gå härigenom när han går ut.
Gif mig en stol.
Jag är så trött, så trött.
Ingen ordning vid gästgifvaregårdarna, inga anstalFRÖKEN till värdfolket.
316 ter på vägarna.
De fasligaste backar, ett dam att storkna, och de hjertans engelska vagnarna, der man knappt får rum med hufvudet.
Då det är två alnar bredt.
LASSE till värdinnan.
Och sen vid hvar minsta stöt, så blir man ostädad.
Hur är jag?
Säg, min svägerska?
Ungefär som ett gammalt spöke.
Jag törs knappast se mig i spegeln.
Hon lär vara rädd att han skall vara för uppriktig.
Här fins ingen.
De värdshusena i provinserna äro så illa möblerade.
Åh, det har ingenting händt dig.
Din hatt sitter rätt bra.
Gå och hjelp att bära opp mina saker, och skaffa mig en hyrvagn: jag vill fara till Landshöfdingskan.
(Hon och Lasse gå ut.)
FRÖKEN till värdinnan.
FRUN. FRÖKEN. LASSE sakta.
FRÖKEN. LASSE sakta.
SJUNDE SCENEN. Fru LEJONQVIST.
(De dricka té.)
Men, min svägerska, jag tycker det är nog sent att göra visit, och i synnerhet hos någon som ni aldrig sett.
Men jag har ju sett hennes syster i Medevi, och det är ju nog.
Vi behöfva snarare hvila oss i afton; nog få vi se stan i morgon.
Förlåt mig, min svägerska, jag kan inte vara länge stilla.
Min naturliga vivacité tillåter mig inte att försumma en minut att visa mig i stora verlden.
Men vid era år behöfver man någon hvila.
Vid mina år!
Hvad menar ni väl?
Vid mina år!...
Skulle man inte tro att jag vore en gammal gumma?
Lär af mig, min svägerska, att då man mår väl och ser att man kan behaga, så är man ung, och yngre än de som ej kunnat ådraga sig någon uppmärksamhet, utan af sin man.
Man har behagligheter, man har ögonkast, och med allt det en ton, en glädtighet som väcker allas uppmärksamhet: och med förFRÖKEN. FRUN.
FRÖKEN. FRUN.
318 stånd och sådana behagligheter ser man sig följd af älskare.
Jag har ändå inte sett många som kunnat räknas af det slaget.
Än Grefven då?... och vår...
Baron... och den unga Amiralitets-Officern, som följde mig som min skugga i Medevi, och som hade så när fått en affär med min bror...
Räknar ni dem för inga?
Hvem kan ni, min svägerska, nämna, som vist sig så uppeldad för er?
Nämn då, nämn då.
Jag älskar min man, jag är af honom älskad, och jag önskar ej att åstadkomma någon annans uppmärksamhet; men om ni räknar för edra tillbedjare dem ni nämt, så fruktar jag att ni bedrar er.
Vår Grefve är höflig emot alla fruntimmer, skämtsam emot några; men om ni räknar för kärlekstecken små attentioner, som folk af stora verlden tro sig skyldige vårt kön, så är ni mycket god.
Hvad vår Baron ängar, så är han bekant för att hålla af att roa sig.
Han fann er rolig, och hans naturliga glädtighet sökte dra så mycket parti han kunde af ert sällskap.
Hvad åter unga Captén Berg angår, så tillåt mig säga, att om han älskade någon af oss, tror jag ej att det var er.
Inte mig? min svägerska! inte mig?
Och med FRÖKEN. FRUN.
319 hvem gick han då hela dagen, och hvem gaf han armen?
Han talte inte med mig mer än en enda gång, det är sant; men en öm, en brinnande kärlek förenar blygsamhet, och sjelfva hans tystlåtenhet beviste vördnad.
Åh det har jag aldrig disputerat er.
Ni är visst gjord, min svägerska, att uppväcka vördnad.
Vördnad!
Hvad afundsjukan förblindar!
Era reflexioner äro ganska ohöfliga, ganska obehagliga, ganska litet passande; ty jag vet hvad han sade mig, när han gaf mig handen; och om min bror ej hade kommit, och om han inte hade förargat honom, och om de ej hade gått så hastigt bort, så hade väl vist sig hvad för intryck jag hade gjort på hans hjerta.
Stackars Captén Berg!
Jag vet inte, men jag är rädd att något händt honom: han försvann så hastigt från Medevi.
Gud vet hvad min bror och han hade att dela; men vet ni, min svägerska, att jag tror att de ha slagits.
Kors, min svägerska, tala inte så.
Hur kan ni tro att ett ärbart HofRättsRåd, en aktad domare skulle gifva sig att bryta emot DuellsPlacatet?
Men min bror är inte så försagd, och i min familj är det inte sällsamt att finna tapperhet.
320 Hvar har då Bergen tagit vägen?
Hvarföre ha vi haft så brådtom hit till Göteborg, om inte min bror fruktade följderna af denna affär?