Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr. för Sekreteraren Hult . . . . , 1,226: — 1,550: — » Lands-sekreteraren Bolinder . . . . 105: — 74: — » » Holmberg . . 338: — 363: — » » Lignell . . . . 260: — 326: — » )) Almqvist . . 68: — 68: — » Palme . . . . . 295: — 300: — » » Florman . . . . 180: — 202: — X) >) Rydvall . . . . 130: — 121: — » » Cygnseus . . , . . 102: — -101: — » » Hambrseus . . . 119: — 115: — » » Olson . . . 613: — 614: — » » Abelin . . , . . 203: — 210: — » » Rissler . . , . . 250: — 250: — )> » Eurén . . . . 120: — 142: — Lands-sekreteraren Westin, som först under loppet af år 1863 inkom med ersättningsanspråk samt, då några anteckningar om influten passlösen icke kunnat igenfinnas före år 1860, sökte erhålla ifrågavarande ersättningsbelopp för såväl år 1861 som år 1862, bestämdt i förhållande till den passlösen, som ingått för år 1860, har enligt Kongl. Maj:ts nådiga beslut den 15 September 1863 icke fått sig någon ersättning för ifrågavarande två år tillagd.
Enär förbemälde tjenstemän samtlige innehaft sina befattningar före den 21 September 1860, då Förordningen om upphäfvande af skyldigheten för resande 6 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 22. att vara försedda med pass i nåder utfärdades, synes billighet fordra tilldelandet af någon ersättning för den i följd häraf dem frångångna, med deras befattningar förut förenade inkomst, hvilken, hvad Sekreteraren hos Ofverståthållare-embetet för Polis-ärenden angår, utgjort den väsendtligaste delen af de med denna tjenst förenade, för tjenstens uppehållande väl behöfliga sportler.
Denna ersättning anser Kongl. Maj:t lämpligast kunna för dem, som erhållit godtgörelse för åren 1861 och 1862 bestämmas till ett medeltal utaf de dem för hvartdera af dessa år tilldelade belopp och det belopp, som efter samma grund skulle dem tillfallit för år 1863, derest ofvanberörda besparingar dertill lenina! tillgång och särskild framställning om medels anvisande således icke erfordrats.
För Dands-sekreteraren i Göteborgs och Bohus län, hvars ofvan omförmälda, ogillade ersättningsanspråk för åren 1861 och 1862 utgjorde för förra året 835 Ridr och för det sednare 1,032 R:dr, har Kongl. Maj:t med afseende å den ofullständiga utredningen af passlösens verkliga belopp under åren 1855—1859, ansett en skäligen jemkad summa af 1,000 R:dr kunna utsättas.
Majit vill alltså härmed i nåder föreslå Rikets Ständer att merbemälde tjenstemän må förklaras berättigade att för tiden från och med år 1863 och så länge de sina befattningar innehafva, å Allmänna Indragningsstaten årligen uppbära ersättning för ifrågavarande mistade inkomst med följande belopp att för åren 1863, 1864 och 1865 på en gång utbetalas och för den kommande tiden utgå året näst efter det, för hvilket ersättning sökes, nemligen: Sekreteraren Hult . . .
R-dr 1,471 — Lands-sekreteraren Bolinder . . » 100 — Dito Holmberg » 357 — Dito Ingnell . . 290 — Dito Almqvist . . » 71 — Dito Palme . . . » 304 — Dito Florman . . » 186 — Dito Rydvall . . 132 — Dito Cygnseus . . » 105 — Dito Hambraus » 123 — Dito Olson . . . » 625 — Dito Abelin . . » 220 — Dito W estin . . » 1,000 — Dito Rissler . . . » 250 — Dito Eurén . . . » 130 — De till ärendet hörande handlingar skola tillhandahållas det Utskott, till hvars behandling frågan varder af Rikets Ständer hänskjuten; Och Kongl. Majit förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen. CARL. G. Lagerstråle.
Proposition N:o 22. 7 Utdrag af Protokollet öfver Civil-Är enden, hållet inför Hans Majit Konungen i Stats-Rådet å Stockholms Slott den 21 Oktober 1865.
Hans Excellens, Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, Grefve Manderström, Statsråden: Herr Friherre Gripenstedt, Grefve von Platen, Lagerstråle, Malmsten, Bredberg, Thulstrup, Reuterskiöld, Carlson.
Slutligen uppläste Departements-chefen, Statsrådet Lagerstråle till justering följande, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts, uppå Stats-Rådets enhälliga tillstyrkande, förut fattade nådiga beslut, uppsatta förslag dels till nådiga Propositioner till Rikets Ständer: — — — — — — — — — — . — — — — 3:o.
Angående berättigande för Sekreteraren vid Ofverståthållare-embetet för Polis-ärenden och åtskillige Lands-sekreterare att för tiden från och med år 1863 och så länge de sina befattningar innehafva, å Allmänna Indragningsstaten årligen uppbära ersättning för förlorad inkomst af passlösen.
Enligt Statsrådets underdåniga tillstyrkande behagade Kongl. Maj:t dessa förslag i nåder gilla samt befallde att, i enlighet dermed, Propositioner och Skrifvelser af den lydelse bilagorna till detta protokoll utvisa skulle till Rikets Ständer aflåtas.
Ex protocollo Axel Hegardt. 8 Kongl. May.ts Nåd.
]\:o 23.
Ank. till Exp.-Utsk. den 10 Nov. 1865, kl. 11 f. m.
Maj:ts Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, i anledning af åtkilliga utaf Rikets Ständer vid sistförflutna riksmöte beslutade lagförändringar; Gifven Stockholms Slott den 31 Oktober 1865.
Då nedannämnda af Rikets sednast församlade Ständer beslutade lagförändringar, öfver hvilka Kongl. Maj:t innan Ständerna åtskiljdes, icke kunnat fatta och meddela Sitt nådiga beslut, ej heller sedermera blifvit af Kongl. Maj:t i nåder antagna, vill Kongl. Majit nu, i öfverensstämmelse med 87 § Regeringsformen, underrätta Rikets Ständer om de skäl, som derför utgjort hinder.
Uti underdånig skrifvelse den 25 Juli 1863 hafva Rikets Ständer, med afseende å de flerfaidiga olägenheter, lagens föreskrift om afkunnande af Rådstufvurätts dom efter anslag för parter medförde, anmält det Rikets Ständer för sin del beslutat en författning af följande innehåll: »Med upphälvande af 2:dra momentet af 24 kap. 5 § Rättegångs-Balken, sådant detta lagrum blifvit förändradt genom Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, förordnas att samma moment skall erhålla följande lydelse:
I Rådstufvu-rätt skall genast, efter det saken blifvit utförd, antingen dom afsägas, eller ock viss tid tillkännagifvas, då parterne ega komma tillstädes för att afhöra dom.»
Men enär, om 2:dra punkten af 24 kap. 5 § Rättegångs-Balken ändrades på sätt Rikets Ständer föreslagit, 3:dje punkten i samma § samt 6 och 7 §§ i nämnda kapitel ej lämpligen kunna vid deras nuvarande lydelse bibehållas, och förslag till förändrad redaktion af berörda lagrum icke blifvit af Rikets Ständer framstäldt, har,Kongl.
Maj:t, efter Stats-Rådets och Högsta Domstolens hörande, icke funnit skäl att till förslaget lemna bifall.
Vidare Kungl.
Skrif reise N:o 23.
9 Vidare hafva Rikets Ständer, enär föreskriften om uppbud vid köp af stadsfastighet nu mera, sedan genom Kongl. Förordningen den 21 December 1857 all rätt till börd af sådan fastighet blifvit upphäfd, endast hade betydelse i och för den rätt, som jemlikt 7 kap. 1 § Jorda-Balken och nyssnämnda förordning tillkomme viderboende eller nabo att inom fjorton dagar ifrån den, då tredje uppbudet meddelas, i laga ordning instämma sin talan om inlösen af egendomen, och lagastånds-tiden för köp om fast egendom i stad i öfverensstämmelse dermed syntes böra inskränkas till berörde tid af fjorton dagar från tredje uppbudet, i underdånig skrifvelse den 21 Oktober 1863 framställt förslag till författning, hvarigenom, med ändring af 4 kap. 2 § Jorda-Balken, sådant detta lagrum blifvit förändradt genom Kongl.
Förordningen den 10 September 1823, skulle stadgas att samma § erhölle följande lydelse: »Jord, hus och tomt i staden, som säljes, skall ock offentligen vid. öppna dörrar å rådstufva tre måndagar uppbjudas, fyra veckor emellan hvart uppbud: faller helgedag in å uppbudsdag; då fullföljes uppbud nästa måndag derefter.
I fastebrefvet skall nämnas, huru många alnar den gård eller tomt är bred och lång, så ock i hvilket qvarter och fjerding och emellan hvilka gator och gränder den belägen är.
Om skifte och gåfva vare lag samma.» Ehuru, i följd af Kongl.
Förordningen den 21 December 1857 angående upphäfvande af bördsrätt i stad, lagfart af fast egendom derstädes förlorat en stor del af den betydelse den förut egt samt en omarbetning af dithörande stadganden således må anses vara af behofvet påkallad, synes dock den nu föreslagna förändringen hvarken vara tillräckligt omfattande för att undanrödja de i berörda hänseende uppkomna oegentligheter eller ens i och för sig fullt lämplig, i hvilket hänseende blifvit anmärkt: att ehuru förslaget måste . omfatta och ega tillämpning på alla fång, som i likhet med köp böra lagfaras, deribland äfven testamente, det likväl endast omtalade köp, skifte och gåfva; att den från viderboendes och nabos i 7 kap. 1 § Jorda-Balken stadgade lösningsrätt hemtade grund för bestämmelsen om fjorton dagar från tredje uppbudet, såsom den tid, vid hvars utgång, då ej klander mellankommit, lagfarten skulle anses slutad och fastebref finge utfärdas, icke inträffade, när fånget vore gåfva eller testamente, i hvilka fall sådan lösningsrätt ej egde rum; att, genom förslagets antagande, den tid, hvarunder säljare af fast egendom i stad nu, enligt 11 kap. 2 § Jorda-Balken, för obetald köpeskilling, ändå att den ej blifvit intecknad, egde säkerhet i det sålda framför andra köparens borgenärer skulle komma att till hälften förkortas; och Bilt. till R.
Prut. 1835 & 1833. 1 Sami. 1 Afd. 12 Haft. 2 10 Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse N:o '23. att då all föreskrift i förslaget saknades angående tiden och ordningen för förändringens trädande i kraft samt tvifvelsmål således kunde uppstå, huruvida köp, som före författningens utfärdande blifvit afslutade, borde anses lagståndna vidden tid, sorn i den nya eller äldre lagen bestämdes, förvecklingar angående säljarnes rätt i ofvanberörda hänseende i dessa fall vore att befara.
Maj:t har derföre, efter inhemtande af Stats-Rådets och Högsta Domstolens yttrande, funnit sig icke heller till detta förslag böra lemna nådigt bifall.
Sedan hos Rikets Ständer framställning blifvit gjord om ändring i nu gällande föreskrifter rörande anmälan af missnöje emot sådana af domstol i invändningsfrågor meddelade beslut, emot hvilka klagan icke finge annorlunda än i sammanhang med hufvudsaken fullföljas, hafva Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse den 21 Oktober 1863, anmält, det Rikets Ständer för sin del, med upphäfvande af Kongl. Brefvet den 2 November 1759, beslutat den förklaring af 16 kap. 4 § Rättegångs-Balken, att part, som underlåtit att för domaren gifva tillkänna missnöje öfver dess beslut i anledning af någon sådan invändning, som i samma § sägs, icke derigenom är betaget att detta beslut hos högre
Rätt öfverklaga, då hufvudsaken der fullföljes.
Emot detta förslag, hvaröfver Stats-Rådet och Högsta
Domstolen afgifvit yttrande, har, bland andra anmärkningar emot redaktionen, blifvit erinradt, att ordalydelsen i förslaget kunde föranleda till det emot en god och allmänt vedertagen rättegångsordning stridande antagande, att en i invändningsfrågan tappande men i hufvudsaken vinnande part borde, för att vid den af vederparten hos högre
Rätt påkallade pröfning af målet få invändningsfrågan åter skärskådad, i den högre Rätten uppträda såsom klagande och sålunda iakttaga allt hvad enligt lag i sådant afseende erfordrades, ett antagande, hvilket ej i lika mån framginge af 1759 års Kongl. Bref, hvars upphäfvande blifvit föreslaget.
Med afseende härå och å den ringa vigt, som den föreslagna lagförändringen synes innebära, och då inom lagskipningen veterligen icke något trängande behof af en slik förändring gjort sig gällande, har Kongl. Maj:t icke funnit skäl att förslaget godkänna.
Med afseende derå, att de med stämnings delgifvande förenade olägenheter, hvilka genom Kongl.
Maj 1752 blifv it undanröjda för det fall, då en hel menighet vore svarande, ännu qvars tode i alla de händelser, då en af flere jordegare bestående samfällighet, den der ej kunde anses för menighet, skulle instämmas, hafva Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse den 26 Augusti 1863, anmält, det Rikets Ständer för sin del beslutat en författning af följande lydelse: Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse N:o 23. 11 »Hvad i Kongl.
Maj 1752 är stadgadt rörande sättet för stämnings delgifvande åt hel menighet, galle äfven då byalag, skifteslag eller annan dylik samfällighet, som skall stämmas, utgöres af tio jordegare eller flera; dock bör i detta fall stämningen derjemte särskildt i laga ordning kungöras byfogde eller ålderman, eller, der sådan ej finnes, dem af jordegarne, sorn i sina hemvist anträffas.»
Vid granskning af detta förslag har, jemte erinran om vigten deraf, att endast med största varsamhet undantag göres från allmänna rättegångs-ordningen, hvad angår sätt och tid för stämnings delgifvande, blifvit anmärkt, att förevarande förslag, som, hvad byalag anginge, syntes hemtadt från Lag-Beredningens förslag till Rättegångs-Balk, förra delen, kap. 11 § 18, likväl saknade ett der befintligt tillägg, att den, som emottagit stämningen, skulle vara skyldig gifva de öfrige svaranderne del deraf, hvilket tillägg vore betryggande för de öfriges rätt och jemväl instämde med nu gällande lag, 11 kap. 8 § Rättegångs-Balken, för det fall då arfvingar sökas i oskift bo och stämning tillställes arfvinge eller syssloman, som i boet sitter; — att här icke, såsom i ej mindre Lag-Beredningens förslag, 9 § af dess omförmälda kapitel, än äfven nyss åberopade § af gällande lag, influtit något stadgande derom, att den af svaranderne, som vore till längsta stämningstid berättigad, skulle få den tid tillgodonjuta; — samt slutligen, hvad beträffade utsträckningen till »skifteslag» och »annan dylik samfällighet», att samma utsträckning vöre af beskaffenhet att gifva anledning till långa och svårlösta tvister, redan innan sjelfva saken finge börja att handläggas.
Maj:t har derföre, efter Stats-Rådets och Högsta Domstolens hörande, icke funnit skäl att till förslaget lemna bifall.
Uti underdånig skrifvelse den 23 November 1863 hafva Rikets Ständer anhållit, att Kongl. Majit, med upphäfvande af Kongl.
Kungörelsen angående inrättande af enskilda banker eller diskonter af den 14 Januari 1824, för så vidt densamma afser dylika anstalter med rätt att utgifva banksedlar, — Kongl.
Kungörelsen angående enskilda banker, hvilka utgifva egna kreditsedlar, af den 9 Januari 1846,— Kongl.
Förordningen angående vissa lagbestämmelser med afseende å enskilda banker af den 6 Oktober 1848 och Kongl, Kungörelsen af den 10 November 1855 om vissa ändringar och tillägg vid Kongl.
Kungörelsen den 9 Januari 1846 angående enskilda banker, som utgifva egna kreditsedlar, måtte täckas, i öfverensstämmelse med ett Rikets Ständers skrifvelse bilagdt, af Rikets Ständer antaget förslag, i nåder utfärda lag om enskilda banker med rätt att utgifva egna banksedlar.
Af de i berörda förslag intagna staganden äro en del ostridigt af civil-lags natur, hvaremot de öfriga hittills ansetts falla inom den ekonomiska lagstiftningens 12 Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse N:o 23. område, utan att Rikets Ständer, så vidt deras framställning föranleder, synas haft för afsigt att häri för framtiden påkalla någon förändring.
Ett sådant sammanförande i en lag af särskilda, till olika grenar af lagstiftningen hörande ämnen, har väl någon gång förut egt rum, men synes, såsom lätt framkallande tvekan om och i hvad mån de särskilda bestämmelserna sedermera må kunna af Konungen ensam, utan Rikets Ständers medverkan, upphäfvas eller ändras, ej böra vidtagas i andra än sådana undantagsfall, då några särskilda fördelar derigenom kunna vinnas.
Då Rikets Ständer vid 1845 års riksdag framställde förslag till lag för enskilda banker af lika vidsträckt omfattning som det nu ifrågavarande, fann också Kongl. Maj:t
Sig ej böra lemna nådigt bifall till förslaget i dess helhet, utan blef detsamma delad! i två .särskilda författningar, hvaraf den ena, upptagande de stadganden, som ansågos tillhöra den ekonomiska lagstiftningen, på grund af 89 § Regeringsformen, af Kongl. Maj:t den 9 Januari 1846 utfärdades, under det den andra, såsom innehållande de till allmän civil-lag hänförliga bestämmelser, i den för sådan lags stiftande föreskrifna ordning, efter nådig Proposition till Rikets Ständer, antogs under den 6 Oktober 1848; och för den nu föreslagna återföreningen af dessa sålunda hittills i olika ordning behandlade ämnen synas några giltiga skäl ej hafva blifvit anförda.
På grund häraf och med afseende jemväl å de anmärkningar, som blifvit framställda emot de delar af förslaget, hvilka äro af civil-lags natur, har Kongl. Majit,, efter Stats-Rådets och Högsta Domstolens hörande, funnit förslaget i dess närvarande skick icke kunna godkännas; hvaremot Kongl. Majit genom en den 20 Maj 1864 utfärdad författning, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Rikets Ständers förslag, meddelat sådana föreskrifter i ämnet, som ej äro att till allmän civil-lag hänföra.
Vidare hafva Rikets Ständer, likaledes i underdånig skrifvelse den 23 November 1863, anhållit att Kongl. Majit, med uppliäfvande af Kongl. Kungörelsen angående inrättande af enskilda banker eller diskonter af den 14 Januari 1824, i hvad densamma rörer banker utan rätt att utgifva egna banksedlar, samt Kongl Förordningen angående vissa lagbestämmelser med afseende på enskilda banker af den 6 Oktober 1848, måtte täckas i nåder utfärda lag om enskilda banker utan rätt att utgifva egna banksedlar, af den lydelse ett vid Rikets Ständers skrifvelse fogadt förslag innehölle.
I afseende å detta förslag, hvaröfver Stats-Rådet och Högsta
Domstolen afgifvit yttrande, liar blifvit erinradt, hurusom Rikets Ständer, enligt hvad den underdåniga skrifvelsen föranleder, synas hafva antagit, att bildande af bankbolag med begränsad ansvarighet för delegarne nu vore förbjudet, äfven i det fall, att bankrörelsen skulle bedrifvas utan egna tryckta eller graverade förbindelsers utgifvande, Eu sådan uppfattning af gällande lag torde dock icke vara med verkliga Kongl. Maj:ts Nåd.
13 förhållandet öfverensstämmande, enär i förordningen den 6 Oktober 1848 angående aktiebolag, bankrörelse utan tryckta eller graverade förbindelsers utgifvande icke uteslutes från föremålen för icke solidariska bolags verksamhet, utan fastheldre den i nämnda ^förordnings 14 § förekommande hänvisning att «om bolag, hvilka drifva bankrörelse med egna tryckta eller graverade förbindelser, stadgas särskildt« föranleder dertill, att endast i det fall, att aktiebolag, som ernar idka bankrörelse, tillika söker rättighet att så beskaffade förbindelser utfärda, den för enskilda banker i allmänhet erforderliga solidariska ansvarigheten hos delegarne är jemväl för aktiebolags banker af nöden.
Men äfven om tvifvel angående nu gällande lags tillämplighet å sådana bolag, hvarom förslaget handlar, skulle förefinnas eller beträffande dessa några ytterligare föreskrifter kunna för allmänhetens betryggande vara erforderliga, lärer det i allt fall, enär, såsom Rikets Ständer yttrat, lagstiftningen för bankinrättningar och andra industriföretag bör hvila på enahanda grunder, vara vida naturligare och lämpligare, att genom ändring i eller tillägg till den nu varande lagen gifva åt densamma sådan utsträckning, att den äfven för bankbolag blefve tillfyllestgörande, än att, såsom Rikets Ständer föreslagit, med bibehållande af denna lag oförändrad, antaga en särskild derifrån afvikande ny lag för de icke- sedelutgifvande bankbolagen, helst vid betraktande deraf, att de flesta för större industriföretag bildade bolag ofta, för att kunna ändamålsenligt bedrifva sin hufvudsakliga verksamhet, måste vara nödsakade att, i större eller mindre mån, sysselsätta sig äfven med sådana affärer, som till bankrörelse kunna hänföras, tvekan skulle uppstå, om och i hvad mån den ena eller andra lagen, eller kanske båda, borde i afseende å dessa bolag tillämpas.
På grund af dessa utaf Högsta
Domstolen emot förslaget framställda anmärkningar och då enligt gällande lag hvarje bankbolag, som vill undgå solidorisk ansvarighet, måste söka Kongl. Maj:ts godkännande såsom aktiebolag, dervid det ankommer på Kongl.
Maj:ts pröfning, huruvida utöfver de allmänna föreskrifterna i aktielagen må erfordras särskilda bestämmelser, vare sig angående säkerhet för fullgörande af delegarnes förbindelser, om tillsyn å gifna föreskrifters behöriga iaktagande eller i annat syftemål, oell vid en sådan pröfning för hvarje särskildt bankbolag kunna meddelas så många af de i Rikets Ständers förslag intagna stadganden, som finnas ändamålsenliga, hvaremot behofvet att hafva dessa stadganden på förhand bestämda och till allmän efterrättelse kungjorda icke synes vara oeftergifligt förr än erfarenheten ådagalagt att anstalter af ifrågavarande art blifva till något större antal inrättade eller tillämnade, bar Kongl. Maj:t funnit Sig ej kunna Rikets Ständers ifrågavarande förslag godkänna.
I afsigt att åstadkomma en skälig inskränkning i den, enligt Rikets Ständers tanke, för närvarande alltför vidt utsträckta giftomannarätten, hafva Rikets Ständer 14 Kongl. Maj:ts Nåd.
N:o 23. i underdånig skrifvelse den 6
December 1863 anmält, det Rikets Ständer för sin del beslutat l:o) en så lydande författning: «Med ändring af hvad i lag och särskilda författningar finnes stadgadt, angående giftomans inseende öfver mö, förordnas som följer: Giftermåls-Balkens 1 kap. 2 § skall ega denna lydelse:
Ar fader död; då är moder giftoman.
Åro dessa ej till, stånde ogift qvinna, efter fyllda tjugofem år, ej under någon giftoman; men för ogift fader- och moderlös qvinna, ifrån femton till och med tjugofem år, förordne Rätten giftoman.
Giftermåls-Balkens 6 kap. 4 § erhåller följande lydelse:
Nu kan så hända, att fader eller moder eller af Rätten förordnad giftoman hindrar det giftermål, som lagligen sökes; pröfvc då domaren, om skäl dertill är.
Gör förordnad giftoman det för egen nytta eller annan sådan orsak, bote femtio daler och rätte upp all skada och kostnad.
2:o) denna förklaring: »dels att Giftermåls-Balkens 1 kap. 3 och 4 §§ samt 6 kap. 3 § komma att upphäfvas och ur lagen utgå; och dels att igenom ofvanberörda förslag till ändring och upphäfvande af nämnda §§ i Giftermåls-Balken ej sker någon ändring i hvad lagen uti samma Balks 2 kap. 10 §, 3 kap. 10 § samt 6 kap. 1 och 2 §§ stadgar».
Men om än den i Rikets Ständers förslag antagna grundsats, att ogift qvinna, som fyllt 25 år, ej vidare skulle stå under giftoman, så vida hennes föräldrar voro döda, men deremot, om någondera af dem lefde, fortfarande vara underkastad målsmanskap i berörda hänseende, kunde, med afseende å grunderna för giftomannarätten, anses i och för sig följdriktig, och tillämpning deraf i lagstiftningen finge anses egnad att afhjelpa det behof af lagförändring i ifrågavarande hänseende, som må vara för handen, så har likväl emot antagligheten af Rikets Ständers förslag förekommit: att upphäfvandet af 3 § i 1 kap. Giftermåls-Balken samt införandet i 2 § af det stadgande att för ogift fader- och moderlös qvinna ifrån 15 till och med 25 år giftoman skulle förordnas af Rätten, hvarigenom således icke någon af de i 3 § nu omförmälde skyldeman vidare skulle vara till giftoman sjelfskrifven, syntes, utan att i allmänhet bereda qvinnan någon fördel, ofta komma att medföra olägenheter genom omgång och kostnader för giftomans förordnande, hvarförutan genom berörda stadgande det sammahang skulle brytas, som för närvarande egde rum emellan lagstiftningen om giftomannarätten och de i 20 kap.
Ärfda Balken uppställda reglor för öfver tagande af förmyndare vård; att förslaget, enligt hvilket 4 § i 1 kap.
Giftermåls-Balken jerrfväl skulle upphäfvas, lemnade olöst den fråga huru förfaras borde, då föräldrarne eller någon af dem väl lefde, men icke vore i tillstånd att giftomannarätten utöfva, i hvilket hänseende Kongl. Maj:ts Nåd.
15 erinrats, hurusom lagstiftaren ansett bestämda föreskrifter för det fall, att rätt giftoman ej vore till ett sådant uppdrag lämplig, vara af den vigt, att omförmälde 4 § genom Förordningen den 21 December 1857 erhållit den förändrade lydelse, samma § nu äger; att det i förslaget använda uttrycket «ogift qvinna», enligt språkbruket i 1734 års lag, omfattade jemväl enka och att, då Rikets
Ständer tillkännagifva syftet med förslaget vara inskränkning i giftomannarätten, berörda uttryck således vore oriktigt, så mycket mer som den föreslagna lagförändringen erhållit formen af för ändringar i sjelfva lagtexten; samt att, med afseende å den förändrade redaktion sålunda blifvit för 1 kap. 2 § Griftermåls-Balken föreslagen, .3 kap. 1 §, 7 kap. 1 § och 8 kap. 1 § samma Balk icke lämpligen bort bibehållas vid sin nuvarande lydelse.