Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han blef på sätt och vis lefvande begrafven på den ö, som nu bär hans namn, ty slutligen tillät han ej, att man fick borttaga sanden, som rullade öfver honom från väggarna af den sandgrop, i hvilken han hvilade.
Han tyckte nämligen, att sanden värmde den stelnande kroppen.
Innan liket kunde ordentligen begrafvas, måste det derför först uppgräfvas ur sin bädd, ett förhållande som tyckes hafva gjort ett obehagligt intryck på de öfverlefvande.
De tvenne underbefälhafvarne, Waxel och Chitrow, hade hållit sig temligen friska på sjön, men sjuknade nu häftigt, ehuru de åter tillfrisknade.
Endast expeditionens läkare, Georg Wilhelm Steller, var ständigt frisk, och att någon enda man af hela besättningen undkom med lifvet, derför har man tydligen att tacka denne snillrike mans kunskaper, aldrig kufvade energi samt muntra och förtröstansfulla sinne.
Dessa egenskaper blefvo äfven under öfvervintringen i rikligt mått pröfvade.
Natten mot den 10 dec./29 nov. blef fartyget, på hvilket ingen vakt hölls, emedan alla man behöfdes i land för att vårda de sjuke, kastadt mot stranden af en häftig OSO-storm.
En så stor mängd proviant gick derigenom förlorad, att de öfverblifna förråden ej ensamma kunde lemna tillräcklig föda för alla under en hel vinter.
Man utsände derför folk i olika riktningar för att taga reda på landets beskaffenhet.
De återkommo med det besked, att fartyget strandat, ej såsom man i början hoppades på fastlandet, utan på en obebodd, skoglös ö.
Det blef häraf tydligt för de skeppsbrutna, att de för sin räddning endast kunde räkna på egen omtänksamhet och kraft.
Till en början fann man, att det, i fall några lifsmedel skulle blifva öfver för hemfärden, vore nödvändigt att under vintern till betydlig del lifnära sig med jagt.
Räfkött tyckes man ej velat använda till föda, och i början fingo derför de skeppsbrutna hålla sig till hafsutterkött.
För närvarande förekommer hafsuttern knappast på Beringön, men då betäcktes stränderna af hela hjordar utaf dessa djur.
De voro alldeles icke rädda för menniskorna, kommo af nyfikenhet rakt emot eldarne och sprungo ej undan, då någon nalkades.
En dyrköpt erfarenhet lärde dem dock snart försigtighet, men man fångade i alla fall 800 till 900 stycken, en vacker fångst då man betänker, att dessa djurs skinn vid kinesiska gränsen betalades med 80 à 100 rubel stycket.
Dessutom strandade på ön under vinterns början två hvalfiskar.
De skeppsbrutna betraktade dessa som sitt proviantmagasin och tyckas hafva föredragit hvalspäcket framför hafsutterns kött, hvilket smakade illa och var segt som läder104.
På våren försvunno hafsuttrarne, men nu kommo i stället andra djur i stora skaror till ön, nämligen sjöbjörnar, sälar och sjölejon.
Köttet af unga sjölejon105 ansågs vara synnerligen läckert.
Då hafsuttrarne blefvo sällsyntare samt mera skygga och svåra att fånga, funno de skeppsbrutna äfven på medel att döda sjökor, hvilkas kött Steller ansåg fullt jemförligt med godt oxkött.
Några fat af dessa djurs kött blefvo till och med insaltade för att tjena som proviant under återresan.
Då landet i medlet af april blef snöfritt, sammankallade Waxel de 45 man, som ännu voro vid lif, till en rådplägning rörande de åtgärder, som man borde vidtaga för att nå fastlandet.
Bland många olika förslag stannade man vid det att af virke från det strandade fartyget bygga ett nytt.
Man skred beslutsamt till planens utförande, ehuru många svårigheter mötte.
De tre timmermännen, som följt med på resan, voro döda.
Men lyckligtvis fans bland de öfverlefvande en kosack, Sawa Starodubzow, hvilken som arbetare deltagit i skeppsbyggeri uti Ochotsk och nu åtog sig att leda byggandet af det nya fartyget.
Med nöden till läromästare lyckades han äfven utföra sin uppgift, så att en ny »S:t
Peter» den 21/10 augusti 1742 kunde gå af stapeln.
Fartyget var 40 fot långt, 13 fot bredt och 6½ fot djupgående samt seglade så väl, som om det varit bygdt af en utlärd mästare, men läckte deremot under sjögång betänkligt.
Hemresan gick i alla fall lyckligt.
Den 5 sept./25 aug. fick man sigte på Kamtschatka, och två dagar derpå ankrade »S:t
Peter» vid Petropaulowsk, der de skeppsbrutna träffade förrådshus med ett, efter deras, förmodligen ej synnerligen höga anspråk, rikligt förråd af lifsmedel.
Följande år seglade de med sitt på Beringön byggda fartyg vidare till Ochotsk.
Vid ditkomsten voro af de 76 personer, som ursprungligen deltagit i expeditionen, 32 aflidna.
På Kamtschatka hade man ansett alla för döda samt förskingrat och skiftat deras der qvarlemnade tillhörigheter.
Steller dröjde frivilligt ännu någon tid på Kamtschatka för att der fortsätta sina naturhistoriska undersökningar.
Olyckligtvis ådrog han sig lokalmyndigheternas ovilja, kanske till följd af det frimodiga sätt, på hvilket han klandrade deras missbruk.
Detta föranledde en undersökning vid kansliet i Irkutsk.
Der blef han visserligen frikänd och fick tillstånd att resa hem, men i Solikamsk möttes han af en express, som hade order att återföra honom till Irkutsk.
På vägen dit träffade honom i Tara en ny express med nytt tillstånd att resa till Europa.
Men den starke, förut lefnadsfriske mannens krafter voro redan uttömda genom detta jagande af och an öfver Sibiriens omätliga ödemarker.
Han dog kort derpå den 23/12 nov. 1746 i staden Tjumen, vid endast 37 års ålder, af en under resan ådragen febersjukdom106.
Den massa dyrbara pelsverk, som hemfördes af de öfverlefvande från Berings så olyckliga tredje resa, verkade på Sibiriens pelshandlare, kosacker och fångstmän, ungefär som ryktet om Eldorado eller om kasiken Dobaybes skatter på de spanska upptäckarne af mellersta och södra Amerika.
Talrika expeditioner utrustades till det nya pelsrika landet, der vidsträckta, förut okända landsträckor skattlades under Rysslands zar.
De flesta af dessa expeditioner landade under bort- och återresan på Beringön och åstadkommo inom kort en fullständig förändring i öns fauna.
Tack vare Stellers lifliga skildring af det djurlif han bevittnat, äro vi alltså här i tillfälle att få en föreställning om den förändring i faunan, som menniskan åstadkommer i det land, der hon slår sig ned.
Räfvar eller rättare fjellrackor förekommo under den Beringska expeditionens öfvervintring i otrolig mängd på ön.
De ej allenast uppåto allt något så när ätbart, som lemnades i det fria, utan trängde sig så väl om dagen som om natten in i husen och bortsläpade allt hvad de mäktade med, äfven sådana saker som alldeles icke gagnade dem, såsom knifvar, käppar, säckar, skor och strumpor.
Äfven om någon sak blifvit aldrig så väl nedgräfd och belastad med stenar, så letade de ej blott rätt på stället, utan sköto äfven bort stenarne med skuldrorna liksom menniskor.
Om de ej kunde uppäta hvad de funnit, så släpade de bort det och gömde det under stenar.
Några räfvar stodo härunder på post, och om en menniska nalkades, hjelptes alla åt att hastigt och spårlöst dölja det stulna i sanden.
Då man sof ute om natten, släpade räfvarne bort mössor och handskar och ryckte undan täcket.
De nosade på den sofvandes näsa för att utröna, om han var död eller lefvande, och försökte att nafsa på honom, i fall han höll andan.
Emedan sjölejon- och sjöbjörnhonorna under sömnen ofta qväfva sina ungar, anstälde räfvarne hvarje morgon en inspektion af den plats, der dessa djur i otaliga skaror lägra sig, och om de funno en död unge, hjelpte de hvarandra genast att, likt välhestälda renhållningshjon, släpa undan liket.
Vid förrättningar utom hus måste man jaga bort dem med käppar, och de blefvo genom den slughet och list, med hvilken de visste att utföra sina tjufverier, och den klokhet, som de visade då det gälde att med förenade bemödanden nå ett mål, som ett ensamt djur ej kunde vinna, verkligt farliga skadedjur för de skeppsbrutna, af hvilka de derför af själ och hjerta hatades, förföljdes, plågades och dödades.
Sedan dess hafva på Beringön tusen och åter tusen räfvar blifvit fångade af pelsjägarne.
Nu äro de så sällsynta, att vi under vår vistelse destädes ej sågo en enda.
De qvarblifna skola för öfrigt, enligt hvad på ön bosatta europeer berättade mig, numera ej bära den dyrbara, fordom allmänna svartblåa drägten, utan den hvita, som är föga värdefull.
På den närbelägna
Kopparön finnas dock fortfarande svartblåa räfvar i temligen stor mängd107.
Af Steller och hans följeslagare dödades här 1741–42 nio hundra hafsuttrar.
Ur Stellers beskrifning af detta numera mycket menniskoskygga djurs lefnadsvanor må här anföras följande:
»I afseende på lekfullhet öfverträffar det alla andra af de djurslag, som kunna lefva så väl i hafvet som på land.
När det går upp ur sjön, skakar det som en hund vattnet bort från sin pels och putsar derpå som en katt sitt hufvud med framlabbarne, stryker kroppen, bringar håren i ordning, kastar hufvudet af och an, betraktande sig sjelf och sin vackra pels med synbart välbehag.
Djuret är så ifrigt sysselsatt med denna putsning, att man derunder lätt kan nalkas och döda det.
Om man slår en hafsutter tjugu gånger öfver ryggen, så fördrager han det med tålamod, men om man slår till hans stora praktfulla svans, så vänder han genast hufvudet mot förföljaren, liksom erbjudande det till mål för dennes klubba i stället för svansen.
Undgår han ett anfall, så gör han de löjligaste åtbörder mot jägaren.
Han ser på honom och lägger dervid ena foten öfver hufvudet, liksom för att skydda ögonen mot solljuset, kastar sig på ryggen och skrapar sig, vänd mot sin fiende liksom hånande, på buken och låren.
Hanen och honan äro hvarandra mycket tillgifna, omfamna och kyssa hvarandra som menniskor.
Honan är ock mycket kär i sin unge.
Anfallen lemnar hon den aldrig i sticket, och när fara ej är å färde, leker hon med den på tusen sätt, nästan som en barnkär moder med sitt barn, kastar den ibland upp i luften och tager emot den med framfötterna som en boll, simmar omkring med den i sin famn, kastar då och då ut den för att låta den öfva sig i simkonsten, men tager den till sig under kyssar och smekningar, då den blir trött.»
Enligt nyare undersökningar är hafsuttern, sjöbäfvern eller kamtschatka-bäfvern (Enhydris lutris Lin.) hvarken någon utter- eller bäfverart, utan tillhör ett eget genus, i viss mån beslägtadt med hvalrossarne.
Äfven detta i afseende på fällens skönhet oöfverträffade djur är länge sedan fördrifvet, ej allenast från Beringön, utan ock från de flesta jagtplatser, der det fordom dödades i tusental, och om ej en verksam lag snart stiftas för att ordna fångsten och hejda det utrotningskrig, som vinningslystnaden nu för mot detsamma, ej mer med klubbor och pilar utan med krut och kammarladdningsgevär, så går hafsuttern samma öde till mötes, som redan drabbat Stellers sjöko.
Af sjölejon (Eumetopias Stelleri Lesson), som vid Stellers tid träffades talrikt på Beringöns strandklippor, infinna sig nu derstädes endast enstaka djur jemte sjöbjörnarne (Otaria ursina Lin.), och slutligen är det märkvärdigaste af alla Beringöns forna däggdjur, den stora sjökon, helt och hållet utdödt.
Stellers sjöko (Rhytina Stelleri Cuvier) intog på sätt och vis klöfdjurens plats bland hafsdäggdjuren.
Sjökon var af svartbrun färg, någon gång med hvita fläckar och strimmor.
Den tjocka, läderartade huden var täckt med hår, hvilka sammanvuxit till en ytterhud, som var full af ohyra och liknade barken på en gammal ek.
Det fullvuxna djurets längd uppgick till 28–35 engelska fot samt dess vigt till 80 centner.
Hufvudet var i förhållande till den stora tjocka kroppen ej stort, halsen kort, kroppen hastigt afsmalnande bakåt.
De korta frambenen afslutades tvärt, utan fingrar eller naglar, men voro besatta med en mängd korta, tätt hopade borsthår; bakbenen ersattes af en stjertfena, snarlik hvalarnes.
Djuret saknade tänder, men var i stället försedt med tvenne tuggskifvor, den ena i gommen, den andra i underkäken.
Honornas spenar, som voro mycket mjölkrika, hade sin plats mellan frambenen.
Köttet och mjölken hade tycke af nötkreaturens, ja voro till och med, enligt Stellers utsago, bättre än dessas.
Sjökorna voro nästan ständigt sysselsatta med att afbeta de vid kusten rikligt förekommande algerna, hvarvid de rörde hufvud och hals ungefär som en oxe.
När de betade, visade de stor glupskhet och läto sig ej det ringaste störas af menniskors närvaro.
Man kunde till och med vidröra dem, utan att de skrämdes eller brydde sig derom.
För hvarandra hyste de stor tillgifvenhet, och då en blifvit harpunerad, gjorde de andra otroliga försök att rädda den.
När Steller kom till Beringön, betade sjökorna längs stränderna, samlade såsom nötkreatur i hjordar.
Af brist på lämpliga jagtredskap jagade de skeppsbrutna dem icke till en början.
Först sedan en hejdlös mordlust drifvit alla andra matnyttiga djur långt från vinterqvarteret, började man utfundera medel att fånga äfven sjökor.
Man sökte med en stark, för ändamålet förfärdigad jernhake harpunera djuret och derpå släpa det i land.
Det första försöket gjordes d.
1 juni/21 maj 1742, men misslyckades.
Först efter många förnyade försök lyckades man ändtligen döda och fånga ett antal djur och under högvatten draga dem så nära land, att de vid ebbtid lågo på det torra.
De voro så tunga, att dertill fordrades fyratio man.
Man kan af dessa omständigheter draga den slutsatsen, att antalet sjökor, som fångades under den första öfvervintringen på Beringön, ej var synnerligen stort.
Det första djuret dödades nämligen blott halfannan månad före afresan, och fångsten inföll således under en tid, då manskapet endast i nödfall kunde lemna fartygsbyggandet för att gå på jagt.
Dessutom behöfdes blott ett par djur för att under den ifrågavarande tiden lemna köttföda åt alla man.
Märkvärdigt är, att sjökon af senare resande omtalas endast så i förbigående, att det stora, ännu på
Linnés tid af europeer jagade djuret knappast skulle kunnat inregistreras i naturforskarens system, om ej Steller varit med om öfvervintringen på Beringön.
Hvad Krascheninnikoff säger om sjökon är helt och hållet lånadt från Steller och likaså nästan alla uppgifter, som senare naturforskare anföra om dess förekomst och lefnadssätt.
Att så verkligen är fallet, visas af följande, så vidt jag kunnat finna, fullständiga utdrag af allt, som säges om sjökon, i den enda originalberättelsen om ryssarnes första fångstfärder till de Aleutiska öarna, hvilken utgafs i Hamburg och Leipzig 1776 under titel: »Neue Nachrichten von denen neuentdeckten Insuln in der See zwischen Asien und Amerika, aus mitgetheilten Urkunden und Auszügen verfasset von J. L. S** (Scherer).»108 I denna bok omtalas sjökon på följande ställen:
»Ivan Krassilnikoffs fartyg afseglade först 1754 och kom den 8 oktober till Beringön, hvarest alla för hafsutterfångst på de aflägsna öarna utrustade fartyg pläga tillbringa vintern för att förse sig med tillräckligt förråd af kött af sjökor» (anf. arb. s. 38).
»Höststormarne, eller snarare önskan att intaga förråd af lifsmedel, nödgade dem (ett antal af köpmannen Tolstyk utsända fångstmän under befäl af kosacken Obeuchow) att anlöpa Kommendörsön (Beringön), hvarest de under vintern, till den 24/13 juni 1757, icke erhöllo något annat än sjökor, sjölejon och stora sälar.
Hafsuttrar infunno sig icke detta år» (ibid. s. 40).
»De (ett ryskt fångstfartyg under Studenzow, 1758) landade på Beringön för att döda sjökor, såsom alla fartyg pläga» (ibid. s. 45).
»Efter det Korovin 1762 (på Beringön) försett sig med tillräckligt förråd af kött och sjökohudar till sina båtar – – – seglade han vidare» (ibid. s. 82).
År 1772 öfvervintrade Dmitri Bragin under en fångstresa på Beringön.
I den på begäran af Pallas förda resejournalen uppräknas de på ön förekommande stora sjödjuren, men ej ett ord nämnes om sjökon (Pallas, Neue nordische Beyträge, II s. 310).
Vintern 1783–84 tillbragte Schelechow på Beringön, men under hela tiden lyckades han ej fälla annat än några hvita räfvar, och i berättelsen om resan nämnes sjökon ej med ett ord (Grigori Schelechof russischen Kaufmanns erste und zweite Reise etc., S:t Petersburg 1793).
Några ytterligare berättelser om sjökon har man erhållit genom bergsmannen Pet.
Jakowlew, som år 1755 besökte Kommendörs-öarna för att närmare undersöka kopparförekomsten på Kopparön.
I den beskrifning han lemnat åt
Pallas om denna resa nämnes visserligen ej ett ord om sjökon, men 1867 har Pekarski i Petersburger-akademiens skrifter offentliggjort några utdrag ur Jakowlews dagbok, af hvilka det framgår, att sjökorna redan på hans tid voro förjagade från Kopparön.
Jakowlew inlemnade med anledning deraf d. 27 nov.
1755 en inlaga till myndigheterna på Kamtschatka för att få sjöko-jagten genom lag ordnad och derigenom hindra djurets utrotande, en hedrande omtänksamhet från forna dagar, som sannerligen kunde tjena till föredöme i vår tid (J. Fr.
Brandt, Symbolæ Sirenologicæ, Mém. de l’Acad. de S:t Pétersbourg T. XII N:o 1, 1861–68, s. 295).
I sin år 1802 utgifna beskrifning öfver Billings resa (1785–94) säger Sauer, s. 181: »Sjökor voro mycket allmänna på Kamtschatka och de Aleutiska öarna109, då dessa först upptäcktes, men den sista dödades 1768 på Beringön, och ingen har blifvit sedd sedan dess.»
På grund af de skrifter, för hvilka ofvanför blifvit redogjordt, och åtskilliga upplysningar, som insamlats under detta århundrade från ryska myndigheter i trakten äfven som genom den skicklige konservatorn Wosnessenski, hafva akademikerna v.
Baer och Brandt110 kommit till den slutsatsen, att sjökon knappast varit sedd af europeer före den 19/8 november 1741, då Steller, dagen efter sin landstigning på Beringön, för första gången såg några besynnerliga djur beta med hufvudet under vattnet vid öns stränder, och att djuret 17 år derefter eller 1768 varit fullkomligt utrotadt.
Den senare uppgiften är dock helt säkert oriktig.
Vid de många förfrågningar jag gjorde hos infödingarne rörande detta intressanta ämne, fick jag nämligen bestämda underrättelser derom, att lefvande sjökor varit sedda vida senare.
En »kreol» (d.v.s. afkomling af ryss och aleut), som var 67 år gammal, af förståndigt utseende och vid fullgoda själsförmögenheter, berättade:
»att hans far dött 1847 vid 88 års ålder.
Denne, som var från Wolhynien, hade vid 18 års ålder kommit till Beringön, således 1777.
De två eller tre första åren af hans dervaro, d.v.s. intill 1779 eller 1780, hade man ännu dödat sjökor, medan de vid lågvatten betade sjötång.
Man hade endast ätit hjertat och användt huden till bajdarer111.
Till följd af dess tjocklek klöfs den i tvenne delar; två sådana genom klyfning uppkomna hudstycken hade åtgått till en bajdar af 20 fots längd, 7½ fots bredd och 3 fots djup.
Efter den tiden hade man icke dödat några sjökor.»
Det finnes dock bevis derför, att en sjöko visat sig ännu senare vid ön.
Tvenne »kreoler», Feodor Mertchenin och Stepnoff, berättade, att de för omkring 25 år sedan vid Tolstoj-mys på östra sidan af ön sett ett för dem okändt djur, hvilket framtill var mycket tjockt, baktill afsmalnande, hade små framfötter och visade sig med en längd af ungefär 15 fot öfver vattnet, än höjande sig upp, än hukande sig ned.
Djuret »blåste», men ej genom blåshål, utan genom munnen, som var något utdragen.
Det var brunt till färgen, med stora ljusare fläckar.
Ryggfena saknades, men när djuret böjde sig, kunde man, till följd af dess stora magerhet, se ryggradsutskotten.
Jag anstälde ett noggrant förhör med båda sagesmännen.
Deras berättelser voro fullkomligt öfverensstämmande och tycktes kunna göra anspråk på trovärdighet.
Att det djur de sett verkligen varit en sjöko, bevisas tydligen dels af beskrifningen på djurets form och sätt att bete sig i vattnet, dels af uppgiften om dess sätt att andas, dess färg och magerhet.
I »Ausfürliche Beschreibung von sonderbaren Meerthieren» säger Steller, s. 97: »Under det de beta, höja de hvar fjerde och femte minut nosen från vattnet för att blåsa ut luft och litet vatten», sid.
98: »De äro om vintern så magra, att man kan räkna ryggkotor och refben»; samt s. 54: »Några sjökor hafva på huden temligen stora hvita fläckar och strimmor, hvarigenom de se fläckiga ut.»
Då de nämnda infödingarne ej hade någon kännedom om Stellers beskrifning af djuret, så kan ett falsarium här ej föreligga.
Rhytinaslägtens dödsår måste derför framflyttas minst till 1854.
Härvid är att anmärka, det många omständigheter tala för, att Rhytina-hjordarne snarare blifvit bortdrifna från de rika betesmarkerna vid Beringön, än utrotade derstädes, och att arten dött ut till följd deraf, att den på sin nya vistelseort ej kunnat uthärda kampen för tillvaron.
Sjökons från de flesta nutida djurformer afvikande gestalt anger för öfrigt, att den, liksom alfogeln på Island, dronten på Mauritius och de stora strutsartade foglarne på Nya Zeeland, varit den sista representanten för en djurgrupp bestämd att utdö.
En af Alaska-kompaniets hudgranskare, herr Osche, bördig från Liffland och för närvarande bosatt på Kopparön, berättade mig, att ben af sjöko skulle förekomma äfven på denna ös vestra sida.
Deremot lära dylika ben icke träffas på den lilla, längre ned beskrifna holmen utanför kolonien på Beringön, oaktadt Rhytina-ben äro allmänna på den närbelägna stranden af hufvudön.
Dessa äro de sparsamma underrättelser jag af infödingar och andra i trakten bosatta män kunnat insamla om det ifrågavarande djuret.
Deremot kröntes mina bemödanden att förskaffa mig Rhytina-ben med större framgång, och jag lyckades verkligen hopbringa en mycket stor och vacker samling af skelettdelar.
När jag först gjorde bekantskap med europeerna på ön, sade de, att föga utsigt fans att i det hänseendet åstadkomma något nämnvärdt.
Kompaniet hade nämligen förgäfves bjudit 150 rubel för ett skelett.
Men redan innan jag varit många timmar i land, fick jag veta, att större eller mindre bensamlingar funnos här och der i infödingarnes hyddor.
Dessa uppköpte jag, med afsigt betalande så, att säljaren blef mer än belåten och grannen litet afundsjuk.
En stor del af den manliga befolkningen började nu på det ifrigaste att leta efter ben, och jag hopbragte på detta sätt så mycket, att 21 fastager, stora lådor eller tunnor fyldes med Rhytina-ben, deribland trenne hela, särdeles vackra, samt åtskilliga mer eller mindre skadade hufvudskallar, flere betydande bensamlingar från samma skelett o.s.v.
Rhytina-benen ligga ej vid vattenbrynet, utan på en med tätt, yppigt gräs bevuxen strandvall af 2 till 3 meters höjd öfver hafvet.
De äro vanligen täckta med ett lager jord och grus af 30–50 centimeters tjocklek.
För att finna dem måste man, då det vore allt för mödosamt att upphacka hela gräsvallen, undersöka marken med ett jernspett, en bajonett eller något dylikt redskap.
Man lär sig snart att på motståndet och på ljudets beskaffenhet urskiljaSkelett af Rhytina, utstäldt på Vega-expositionen å Kongl.
Originalbilder af Rhytina. 1.
Handteckning på en gammal karta öfver Beringhafvet, funnen af Middendorff (Sibir.
Reise, IV: 2 s. 839). 2.
Utkast af Steller, meddeladt åt Pallas (Pallas, Icones ad zoographiam Rosso-Asiaticam, Fasc. II).
, om det i marken stuckna spettet träffat en sten, en träbit eller ett benstycke.
Refbenen användas, till följd af sin hårda, elfenbenslika beskaffenhet, af infödingarne till skoning på slädmedar och till bensniderier.
De äro derför redan i stor skala förbrukade och sällsyntare än andra ben.
Fingerbenen, som kanske ursprungligen varit broskartade, tyckas i de flesta fall vara alldeles förstörda, likaså de yttersta svanskotorna.
Några dylika ben kunde jag ej erhålla, oaktadt jag särskildt uppmanade infödingarne att skaffa mig äfven smärre ben och för dem lofvade betala höga pris.
Rekonstruerad bild af Rhytina.
Efter J. Fr.
Brandt (Symbolæ Sirenologicæ, Fasc.
III s. 282).
Det enda större djur, hvilket fortfarande förekommer på Beringön i kanske lika stort antal som på Stellers tid, är sjöbjörnen.
Äfven den hade redan minskats så, att årsutbytet utgjorde endast en obetydlighet112, då 1871 ett enda kompani mot en afgift till ryska kronan af, om jag minnes rätt, 2 rubel för dödadt djur erhöll uteslutande rätt till jagten, och denna med anledning häraf blef på ett mera ändamålsenligt sätt ordnad.
Vissa tider af året äro sjöbjörnarne helt och hållet fridlysta.
Antalet djur, som skola dödas, bestämmer man på förhand, alldeles på samma sätt som jordbrukaren vid slagttiden om hösten plägar göra med sin boskapshjord.
Honor och ungar dödas endast undantagsvis.