Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men man kan tänka sig, att hon varit en släkting till nämnde tracteur, som upptagit henne i sitt hem, hvarest Thorild gjort hennes bekantskap och vunnit hennes kärlek för lifvet.
Att efterse från 1793 i Stockholms passkontors räkenskaper, lönar ej heller mödan, då äfven dessa papper förstörts eller försvunnit.
Men på en lik- nande väg har jag dock fått en upplysning, hvilken lämnar en så att säga officiel upp- gift på Thorilds följeslagerskas namn, näm- ligen i en utpasseringssedel från svensk till dansk hamn och som lyder: » Utpasserade från Helsingborg d.
18 mars 1793 Juris Candidaten Thomas Thorild, såsom lands- förvist på 4 år; Jungfru Gustava Carolina Steilich von Kowsky — till Köpenhamn. » Det var under sin landsflykts första tid Thorild författade sin skrift » O m kvinno- könets naturliga höghet », denna skrift, hvilken därefter i så många upplagor — se- nast för knappa 10 år sedan — utkommit, * Atterbom skrifver 1841 till Geijer (brefvet nu i Kongl.
Bibliotekets handskriftssamling): Vet du något närmare om Thorilds giftermål?
Var ej hans hustru, för öfrigt, såsom alla intyga, en högst aktningsvärd person, en värdshusflicka från Stockholm, som följde honom ur landet?
och hvars program — » en af de första gnistor till den frigörelsens fråga, som nu bränner öfver hela den civiliserade världen » * * — var formulerad: » En kvinna är enligt naturens gudomliga ordning, l:o) en för- ståndig varelse, m e d all en sådan varelses rättighet och höghet; 2:o) en människa, med all en människas rättighet och höghet; 3:o) en medborgare, med all en medborgares rättig- het och höghet; 4:o) en vän, för alla sina vänner; 5:o) en släkting för alla sina släk- tingar; 6:o) en husmoder, för hela sitt hus- håll; 7:o) och ändtligen allra sist är hon en älskarinna för en viss lycklig karl, eller om ni hellre vill en hustru. » Efter de första årens irrfärder, ofta under mycket bekymmersamma omständigheter, slog det unga paret ned sina bopålar för hela det återstående lifvet i Greifswald, då ännu en svensk besittning, där, som be- kant, Thorild erhöll tjänst såsom professor och universitetsbibliotekarie.
Det var nu han till sin här ofvan nämnde gamle vän och gynnare i fosterlandet skref och b e - rättade o m sitt ingångna giftermål m e d den vackra och trogna.
Ungefär samtidigt skref han till en annan gammal vän, kongl.
biblio- tekarien Gjörwell, och omtalade i ett bref, hvilket tyckes undgått alla Thorilds hittills- varande biografer, sin förbättrade ställning: • — hans löneinkomster i Greifswald 1798 bestodo i 412 rdr, boställe, 20 famnar ved, 6,000 torf, 1 ris papper samt några höns och gäss från akademiens afvelsgård.
Er- inrar m a n sig penningvärdet då, samt att den kontanta lönen enligt den tidens be- räkningsgrund utgick in specie, så finner man, att Thorilds inkomst var ganska till- fredsställande, och säkert är, att han åldrig- såsom fri litteratör i Stockholm kunnat få en så för sig och sin familj trygg existens.
Efter Thorilds död, d.
1 oktober 1808, besökte hans änka blott en enda gång Stockholm — det var 1819 — men hon återvände snart till Greifswald, hvarest hon därefter i många år vistades hos sin svärson, professor .Florello.
Så småningom såg hon sina barn och barnbarn — alla, enligt sam- tidas enhälliga vittnesbörd, utmärkta genom både möderne- och fädernearf: en ovanlig skönhet och en ovanlig själsadel och renhet — och till sist äfven denne ömme och henne vårdande måg gå ur lifvet, och hon satt ensam med sina minnen.
D:r Arvid Ahnfelt, som 1875 vistades i Greifswald, har berättat, att enligt där då ännu kvarlefvande traditioner förenade fru Thorild m e d en sällsynt fägring förträffliga själsegenskaper.
Hon var en varmhjärtad kvinna, hvilken äfven förstod att med stoiskt lugn bära sina många pröfningar.
Ännu på sena ålderdomen ägnade hon en viss humor åt sin belägenhet.
» Wie gehts, Frau Professor? » brukade ett besökande frun- timmer yttra och erhöll som stereotypt svar: » Ach, wie soll es mir gehen, ich kann nicht sehen, ich kann nicht gehen, mit einem Worte, ich befinde mich wie ein Hund. » I denna belägenhet räcktes henne emeller- tid från Sverige till sist ett hjälpande handtag.
Genom den del af Atterboms » Siare och skalder », hvilken afhandlade Thorild, fick man i Sverige veta, att hon ännu lefde, och det spordes äfven, att hon var i djup nöd.
Och, som sagdt, hjälp räcktes då från det gamla fosterlandet.
I tidningarna för febru- ari 1851 lästes: * Citatet efter Klas Fåhræus.
Vid i Uddevalla hållen bolagsstämma beslöto aktieegarne i ångfartyget Thorild att tilldela Tho- mas Thorilds ålderstigna och i torftiga omstän- digheter varande änka 100 riksdaler banko.
Vid samma års riksdag väcktes ej min- dre än fyra motioner om ett årligt anslag af 500 rdr b:ko till pension åt Thorilds änka och på samma gång » en rättvis och värdig hyllningsgärd åt den hädan- gångne skaldens och tänkarens m i n n e ».
Utan ens den ringaste gensägelse och med acklamation bifölls af alla fyra riksstånden denna pension.
I sex års tid hann Thorilds änka upp- bära pensionen.
Hon afled i Greifswald den 5 januari 1857, åttiofyra år gammal — hon skulle således varit 20 år, när hon följde Thorild i landsflykten.
Förmodligen blef hon jordad inom den plats å Neuenkirchens kyrkogård, där hennes förutgångna hvila, ehuru hennes namn ej finnes å någon af grafstenarne därstädes.
Hennes stoft må för öfrigt ha nedsänkts hvar som helst, liksom hennes härkomst må vara hvilken som helst — - för svenska hjär- tan äf hennes minne kärt, hon, vid hvars sida Thomas Thorild skref om kvinnokönets naturliga höghet, hon, i hvars öra ljöd hans sista jordiska hälsning: » Gud välsigne d i g!
Gud välsigne dig! » * p å \ J g r a n s e r v lata flocfor rtnganbe •f • Uti miörtatt spörjas, ©cb meb tolfslag flinganbe Hya året börjas.
Rimtens stjämelågor £ysa på bess bana.
3orbens barn meö frågor VTlot bess strimma spana.
Vod, tjrri står man bäfnanbe 3nför nya året?
Coänne änglar snäfnanbe ßölja bet i spåret: ITTinnets ängel biktar £jän mot öagar fTybba; 6 opp et gtäbtigt nicfar ZTTot be än ej gryöbä.
©cb vib ljusa minnena ©cb, vib bopp, som tänbes, Cjusna mänsfosinnena, Briefen mobigt cänbes VHot be bunfia oben, ZTTan till mötes ilar: £ifr&gt;et iifsom böben 3 (Subs banb ju fyrnlar.
jJaAny &lt;£f) rysanber.
412 1897 TILL SVERIGES KVINNOR OCH H E M!
I D U N år 1 8 9 8.
Iduns Modetidning Då I D U N i dessa dagar går att af sluta sin tionde årgång, det första decenniet af sin tillvaro, är det med känslor af den varmaste och uppriktigaste tacksamhet för allt det intresse och verksamma understöd, vårt lands kvinnovärld under dessa gångna uppväxt- och läroår ägnat » de svenska kvinnornas och hemmens blad ».
Och det är i den vissa tillförsikten, att samma bevågenhet och öfverseende äfven allt framgent skola komma oss till del, som vi bereda oss att med 1898 års årgång begynna vårt andra decennium.
De erfarenheter vi samlat under den förflutna tiden, skola — så hoppas vi — bära frukt i den kommande till tidningens stadiga förkofran och utveckling, och våra bemödanden skola alltjämt.
vara riktade på-att värdigt häfda det program, kring hvil- ket flertalet af vårt lands upplysta kvinnor redan kunnat samla sig.
Ett vidlyftigare ordande om detta program torde vara öfverflödigt, så känd som tidningen nu är.
Det ligger klart och kort uttryckt i tidnin- har alit mer och mer tagit lofven af öfriga modetidningar på svenska språket.
Sofboktr.
Fredagen den 4 november 1898.
N:r 44 (567).
» Baingarderoben » 5: 6: 3: 3: — — — — Byrå: Klara södra kyrkog.
Redaktör och utglfvare: FR1THI0F HELLBERG.
Annonspris: 36 öre pr nonpareillerad.
Utglfnlngstld: h v a r j e fredag.
Flor Lindström.
Den som kan en konst står på guldbotten. » Dessa ord ytt- rades af modern till en af vårt lands mera bemärkte män, när hennes unge son stod färdig att begifva sig till akademien för att studera.
Den praktiskt anlagda moderns ord funno gen- klang hos sonen, och han slog den lärda vägen ur hågen och blef en skicklig gravör.
P å detta kom jag att tänka, när jag på Iduns uppmaning besökte föremålet för denna lilla upp- sats.
Det ligger allvar och sanning i dessa ord, ty den, hvilken valt ett yrke som sin utkomst, står ofta på egen botten.
Därpå är fröken Flor Lindström ett bland de många och talande bevisen.
Flor Lindström, den första svenska kvinna, hvilken just i dessa dagar kunnat fira sitttju- gufemårsjubileum som själf- ständig utöfvarinna af bok- binderiyrket, föddes den 28 augusti 1848 af fattiga, men idoga föräldrar i n:r 4 Hamn- gatan här i Stockholm, på samma plats där nu ståtliga palats resa sig, men som på den tiden beboddes af de mera obemedlade i samhället.
Re- dan som barn var hon föga anlagd för kvinnliga syssel- sättningar, och såväl hennes lekar som första små försök i arbetsväg voro mera ägnade för en gosse än en flicka.
Bland hennes käraste nöjen var att åka skridsko på den närbelägna Nybroviken.
Men detta kunde först få ske, se- dan mörkret inträdt, ty att en flicka åkte skridsko kunde då för tiden knappast en rik- tig pojke fördraga.
Det var att träda hans rättigheter för nära, och det bestraffades med smädliga yttranden samt en eller annan handgriplighet.
» Ej tänkte jag, » sade fröken Lindström, » när jag stred om rättigheten att få åka skridsko med pojkarne på Nybroviken, att jag en dag skulle upptaga kampen emot för- domen, att kvinnan är olämplig för allt slags manligt arbete, en orättvisa, som kostat mig mången hård strid gent emot de mest upplyste män.
Och om jag nu vid mognare år i en viss mån tycker, att kvinnan gått för långt och att familje- lifvet måste lida däraf, så tror jag, att det är männens eget fel, som ej bättre tagit vara på sina intressen, utan låtit oss öfverflyga dem på många områden. » Vid tio års ålder slutade den lilla Flor skolan, efter att hafva 7, säger sju gånger, läst katekesen utantill!
Också en illustration till den tidens undervisningsmetod!
I hem- met var hon modern behjälp- lig med att såga ved, bära vatten från sjön (vattenled- ning var en okänd bekväm- lighet) o. s. v. Vid fjorton års ålder erhöll hon sin för- sta fasta plats i ett mjölk- magasin, där hon fick förrätta alla en tjäDarinnas göromål och i ersättning därför erhöll födan samt två riksdaler i månaden.
AtC i hela sitt lif behöfva äta andras bröd före- föll emellertid den unga flic- kan bittert, och hon längtade efter en själfständig syssel- sättning.
Dock huru kunna med två tomma händer och utan bokliga kunskaper finna ett arbetsfält?
Därpå grubb- lade hon natt och dag.J ^
IDUN 346 Den ensamme är b l o t t s k u g g a n af en m ä n n i s k a 5 1898 och den, som ej är älskad, är e n s a m öfverallt o c h bland alla.
George, Sand.
Då erhöll en af hennes väninnor plats på ett bokbinderi, men tröttnade efter ett par veckor, Flor Lindström anhöll att få intaga hennes post, och detta beviljades.
Föga inbjudande för den adertonåriga flic- kan voro visserligen såväl verkstaden som de fyra gesällernas umgängeston.
Men så småningom lyckades det henne att in- gifva dem aktning för sin person och att införa ett mera städadt skick bland dem.
Sin brinnande håg för läsning fick hon nu ock tillfälle att tillfredsställa på de korta fristunderna.
Goda böcker lämnades till in- bin dning, och då kunderna ofta ej hade så brådtom därmed, fann hon tid att draga nytta af deras innehåll.
Böcker af tvety- dig anda voro då mera sällsynta, och dess- utom kände hon aldrig någon håg för dy- lik lektyr.
På hennes svärmiskt anlagda sinne slog poesien mest an, och af våra svenska skalders mästerverk njöt hon i fulla drag.
Mera än en gång försakade hon ett mål för att blifva i tillfälle att lägga sig till m e d ett eller annat häfte af något skaldeverk, som särskildt tilltalade henne.
En dag erhöll så Flor jämte tvänne an- dra unga flickor, Anna Sjöberg och Tekla Dahlberg, anställning hos Norstedtska fir- mans bokbindare, C.
M. Andersson.
Där var förtjänsten 8 kr.
pr vecka samt sär- skildt för öfverarbete, hvilket vid jultiden kunde belöpa sig till omkring 2 kr.
i vec- kan.
En gång om året firades s. k.
» ljus- kalas » hos mästaren.
Detta inträffade o m höstarna, när ljusen i arbetsrummen för första gången tändes.
Mästaren tackade då, ofta med tårade ögon, sina arbetare för deras mödor och ansträngningar under det gångna året, tack vare hvilka verkstaden kunnat häfda sitt en gång vunna anseende.
Och arbetarne å sin sida kände lifligt, hvil- ket ansvar de buro på sina axlar, och voro både stolta och rörda öfver mästarens ord.
Väl kunde en eller annan mästares myn- dighet urarta till stränghet, men i all- mänhet ingaf den ett inbördes förtroende, hvartill nutidens utvecklade industrialism näppeligen kan uppvisa något motstycke.
De trenne flickorna, hvilka vi nyss nämnt som kamrater på bokbindareverkstaden, voro hurtiga, lefnadsfriska ungdomar, hos hvilka lusten för själfständigt arbete var starkt utprägladt.
Under gladt skämt byggde de luftslott, huru de skulle blifva sina egna mästare, få råd bestå sig lyxen att för- tära ett glas öl till middagen och hålla eget » ljuskalas ».
En vacker dag blef leken all- var, och » fruntimmersbolaget » grundades.
Dess unga kontrahenters hela rörelsekapital utgjor- des af en fast föresats att arbeta och försaka samt hundra kronor kontant, som hvar och en insatte i den nya affären.
Det var en dag på hösten 1 8 7 3; en gammal bagarestuga vid Brunnsgatan, kall som ett uthus, hyrdes för 150 kr.
Men den tidens ansträngande bokbinderi utan alla modärna hjälpmaski- ner höll det unga » bolaget » varmt, och känslan att vara » sina egna » sporrade till arbete sent och tidigt.
Böckerna bundos då för tiden oftast i skinnband och med handkraft.
En eller annan mästare hade väl » skärmaskin », men vanligen begagnades » skärpressar », hvilka tvingade den arbetande att stå djupt ned- böjd under den ansträngande sysselsättnin- gen.
Nu mera bindas böckerna mest i klot- band, ett ringa besvär emot forntidens.
Och själfva måste » mamsellerna », som de då benämndes, många gånger draga tunga dragkärror m e d färdigt arbete bort till kun- derna.
Detta generade dem ingalunda.
Men hända kunde det, att deras arbeterskor köpte musikportföljer att bära under armen, när de gingo till och från arbetet, för att där- med slå blå dunster i ögonen på sina be- kanta.
Under glada sånger och visor gick arbe- tet med lust och fart, och som belöning för utståndna mödor kunde man bestå sig en eller annan biljett på operans femte rad och — eget » ljuskalas ».
Så en dag trädde frö- ken Dahlberg ut ur » bolaget » som bokbin- dare Alfr.
Lundins brud, men blef dock yrket trogen.
D e båda andra kompanjoner- na fortsatte affären, tills för fem år sedan fröken Sjöberg afgick med döden.
Ar 1883 träffades » bolaget » af en svår ekonomisk förlust.
Som en af sina största kunder räknade det en firma, som visserli- gen gaf god betalning, men hade årsackord.
Så gjorde denna firma konkurs och denna inbegrep bokbinderiets till ett par tusen kr.
uppgående fordran.
Mörka tunga dagar fingo nu de båda vännerna genomkämpa.
Dock krisen uthärdades, och genom en fram- stående jurists bemedling fingo de öf rertaga den papperspås- och kuvertfabrik, som ännu jämte bokbinderiet i n:r 8 Sergelgatan be- drifves af fröken Lindström.
Huru trägen fröken Lindström än varit med sina händers arbete, har hon dock hun- nit att därbredvid tillägna sig rätt stora bokliga kunskaper, ett bevis på hvad en fast vilja och ett efter vetande törstande sinne kunna åstadkomma.
Och hon står ännu vid fyllda femtio år m e d lif och lust i spetsen för » sina flickor- » (af hvilka en varit i hennes tjänst i tjugu år), glad och lycklig att äga fullt upp med arbete.
T y sant är det, som skalden säger, att » hvarje mänskas sällhetslott mätes efter samma mått, som dess hjärtas anspråk mätes, och dess anspråks giltighet mätes af dess ödmjukhet. » Adelaide Nauckhoff.
• — — * — — Gammalt mögel.
et är åter ett blad af de papper, som undertecknad ärfde efter den gamla frun, född Nobilii, som här framlägges.
Det har till öfverskrift de betecknande ord, som stå här of van, och denna rubrik synes mig vara mycket lämplig för det ämne, hon här behandlat.
Här finnes — skrifver hon — inom säll- skapslifvet en oäDdlig m ä n g d gamla rester, förmultnade eller utslitna och urfällda åsik- ter, seder och bruk, gamla mögliga tanke- stufvar, som endast ligga och skräpa i nu- tidsmänniskans sinne och skämma den and " liga atmosfären.
Jag såg en gång på en landsortsteater en fars, som bar titeln: » Kvinnan har ingen ål- der », och jag blygdes ännu mera än j a g skrattade öfver detta hvassa skämt med ett mögel, som icke ens nutidens starkaste and- liga korsdrag kunnat lufta bort ur flertalet af kvinnosjälar.
Låtom oss se till, hvarifrån det egentligen förskrifver sig detta mögel, som ännu för- anleder så mången af våra medsystrar att försöka segla under falsk flagg och som lämnar så mycket stoff till skämttidningar, väcker ett elakartadt löje i den så kallade vänkretsen och eggar kvinnor och män till små försåtliga angrepp.
Skulle det verkligen, som en del män på- stå, höra med till kvinnans natur och så- lunda böra räknas bland outrotliga parasit- växter i hennes karaktär?
Jag kan omöj- ligen få denna åsikt till att hålla streck, ty jag har iakttagit, att just de mest natur- liga kvinnor, vare sig att dessa kunna räk- nas bland de bäst upplysta och, i ädlaste mening, frigjorda eller tillhöra landtliga områden, där endast sunda förnuftet före- skrifver umgängesregler, känna icke ens skuggan af en frestelse till att fördölja sin verkliga ålder eller att söka ljuga sig till en ungdom, som de redan genomlefvat.
Nej, detta eländiga mögel förskrifver sig helt enkelt från förflutna tider, då kvinnan var en handelsvara på äktenskapsmarknaden och taxerades efter ålder; då skönhet och ung- dom voro de enda värden, hvilka någorlunda kunde mäta sig med kapitalet, som erbjöds åt friaren.
Utan annat lefnadsmål än utsikten till att » bli tagen till hustru », utan utvägar till själfförsörjning, prickad och pinad af före- ställningen att möjligen blifva föremål för det grymma löjet, hångrinet, som kom gamla flickor till del, drefs den ogifta kvinnan till att förneka sin verkliga ålder samt att medels mångfaldiga osmakliga konstgrepp söka kvarhålla en flyende ung- dom eller en skönhet, som ej funnit sin köpare på äktenskapsmarknaden.
Allmogekvinnan med de starka arbets- dugliga händerna hade däremot ett annat värde, som kunde mäta sig med kapitalet; i denna samhällsklass fordrades ej så myc- ket för att sätta bo, ungkarlsståndet var där en abnormitet, allmogekvinnan kunde dess- utom förtjäna sin utkomst hos andra, hen- nes själ angreps därför ej af det mögel, som rotfäste sig hos hennes förfinade medsystrar.
Den åldersgräns, som för bondflickan skulle afsluta ungdomslifvet, var ej heller så ömk- ligt låg som hos de förfinade klasserna, hvar- est den på sin höjd drogs vid tjugufyraårs- åldern.
Jag medgifver gärna, att det är ett hos kvinnan medfödt behof att vilja synas så vacker som möjligt, och jag vågar påstå, att detta finnes i lika hög grad hos man- nen, och där detta ej på något sätt fram- träder, är människan antingen moraliskt för- fallen eller också alldeles förslöad af nöd och för hårdt arbete.
Men emellan den na- turenliga skönhetsträngtan, som också ger
I DU N 1898 sig uttryck genom en omsorgsfull värd af sin yttre människa, i en utsökt renlighet samt i klädsamma dräkter, taktf ullt lämpa- de efter bärarinnans ålder, och de karrika- tyrer som uppstå, där det gamla möglet rotfästat sig, är lika stor skillnad som mel- lan den enkla sanningen och den afsiktliga lögnen.
Det har nu rent af blifvit den så kal- lade bildade mannen till sällskapsregel att låtsa sig tro, att hvarje kvinna i sällskapet befinner sig antingen i sin ålders vår eller i sin strålande högsommar, och det hör till god ton att, om det så bär sig, förklara den sextioåriga damen, att hon på sin höjd uppnätt de fyrtiofem.
I sällskapslifvet an- ses j u ingen försyndelse vara större än att spörja en dam om hennes ålder, såvida hon nämligen ej nyss fyllt femton år.
Det gick en gång genom tidningspressen en anekdot, att vår kung på en bal yttrat till en med honom jämnårig d a m: » Man dansade bättre i vår ungdom. » Hade han ej varit den han är, skulle han aldrig fått förlåtelse för detta » vår », men just att det lades ett sådant märke därtill, af de när- varande först och hela landet sedan, bär nogsamt vittne om, att det gamla möglet ännu frodas starkt bland oss.
Här är så mycket taladt och skrifvet om nödvändigheten af att » lefva i sanning », i synnerhet på det erotiska området.
Men man måste då verkligen med Pontius Pila- tus spörja: » Hvad är sanning? » Kan det kallas att lefva i sanningen, d. v. s. att alltid ha sanningen till rättesnöre, då tusen- tals ogifta kvinnor ej komma öfver den af- skydda åldersgränsen — tjugufyra och tju- gufem år — förrän de i verkligheten upp- nått fyrtiotalet, hvilket då reduceras till trettio?
Hvarför tillåta de sig en dylik förfalskning, om icke just i hoppet om att göra eröfringar, väcka kärlek?
• — Hm, kvin- nologik!
— Jaså, det skall kallas en lofvärd sträfvan efter lycka, detta!
Men förutsätt, att en man fångas på detta nobla sätt ocli så gör den oundvikliga upptäckten, att den hustru han fått är minst sex år äldre, än hon för honom uppgifvit, månne det då icke blir mycket svårt för honom att före- ställa sig ett samlif » i sanning » med henne?
Hvarje tänkande själ vet, att det förhål- ler sig med lögnen som med den farliga kvickroten på åkrar och trädgårdsland: får bara en enda rotspets fäste i mullen, skju- ter den skott efter skott nere i djupet, tills hela fältet blir betäckt af ogräset.
Och då vill där både djupplöjning och eld till för att rensa bort detsamma.
Den ena osan- ningen föder den andra, och ho räknar de mer eller mindre olyckliga äktenskap, som ha sin första orsak i en oriktig åldersupp- gift?
Det är ett envist mögel detta.
Har bara den ' demoraliserande tankegång, som alst- rar detsamma, fått insteg i den unga kvin- nans själ, följa de andliga sjukdomssymp- tomen henne in i äktenskapet och förleda henne till att spela » ung fru » till och med sedan hon — icke sällan till sin stora för- argelse — ej längre kan undgå att föra sin vuxna dotter ut i sällskapslifvet.
Vi kunna lätt tänka oss kärleksförhållandet emellan en sådan mor och hennes dotter.
De orsaker, som föranledde den ogifta kvinnan till att i ord och uppträdande söka dölja, att hon hade de egentliga ungdoms- åren bakom sig, äro nu till största delen 347 undanröjda, så däri finnes ej längre någon ursäkt för ett osant lif, som föranleder män- nen till att bestå oss medlidandets axel- ryckning eller ett ringaktande löje.
Och skall det granna talet om att lefva ett lif i sanningen bli något mera än en bålstor fras, måste vi först och främst söka ordentligt lufta ut det gamla möglet ur våra själar och därmed äfven ur sällskapslifvet.
Vi måste först och främst reformera vårt eget tänkesätt, innan vi kunna påräkna att fullt och helt få vara med om att refor- mera det gamla samhället.
— * I inackordEringsfrågan.
Den inbjudning till diskussion i detta ämne som Iduns ärade redaktion utfärdat till dem, som däri äga någon erfarenhet, kan jag ej med tyst- nad låta gå mig förbi, eftersom jag både haft egna inackorderingar och själf varit inackorderad.
Att ämnet är rikt och att det är svårt koncen- trera sina erfarenheter på ett par korta spalter, må först uppriktigt erkännas.
Älskvärda Idunsläsarinnor, hur många inackor- deringsvärdinnor tron I väl ha skaffat sig denna titel för sitt nöjes skull, eller af » håg och anlag » ägnat sina krafter åt detta otacksamma och föga inbringande » yrke » — ja, låtom oss gärna kalla det yrke?
De flesta hafva tillgripit det för att skaffa sig en s. k. själfständig existens, och få äro troligen de, sOm ej med en lättnadens suck hälsa hvilans stund välkommen efter en arbet- sam dag.
Uppfattar värdinnan sina plikter mot dem, som hos henne sökt ett tillfälligt hem, så som hon bör, är hon väl värd de penningar, hon emottager, ty hon har ett mödosamt arbete för både kropp och själ.
Tio inackordenter hafva tio olika lynnen I Vår värdinna har pliktkänsla och önskar att fullgöra hvad som hvilar på och fordras af henne, så- ledes måste hon med lugn, själfbehärskning och hjärtlighet försöka att jämna ut det ojämna, för att hennes hem skall i ordets rätta bemärkelse äfven vara ett hem för dem, som betala henne för att åtnjuta ett dylikt.