Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Följden häraf blefve, att nämnda styrelse, då arbetena å östra stambanan sannolikt inom kort åter komme att påbörjas, nödgades med betydligt högre kostnad anskaffa nya inventarier och materialier m. m. samt, hvad värre vore, antaga ny personal, som måhända i flerfaldig» hänseenden saknade den erfarenhet och skicklighet i arbetets tillsyn och utförande, som sonalen Till förekommande af alla dessa olägenheter, och då på sträckningen mellan Norrköping och Linköping, som, för en vägiängd af 4 mil 7,720 fot, beräknats kosta 3,173,242 Riksdaler, förekomme »vissa punkter, som erfordrade längre arbetstid, har Friherre af Ugglas hemställt, att Stats-Utskottet ville föreslå Rikets Ständer, att till påbörjande af berörda arbeten för fortsättande af östra stambanan mellan Norrköping och Linköping anvisa, att i mån af behof från Riksgäldskontoret utgå, en summa af Femhundratusen Riksdaler', eller enahanda belopp, som föreslagits att anvisas till förberedande arbeten å nordvestra stambanan.
Ehuru Utskottet icke vill förneka de nu antydda fördelarne deraf, om arbetena på östra stambanan kunde, vid den tid jernvägsanläggningen mellan Katrineholm och Norrköping vinner fullbordan, fortsättas från Norrköping i den af Rikets sednast församlade Ständer beslutade rigtuing öfver Linköping, vester om sjön Sommen till Nässjö, och ehuru, hvad särskildt beträffar den del af denna väg, som komme att förena städerna Norrköping och Linköping, en synnerligen liflig såväl personal- som varu-trafik på densamma torde vara att förvänta; har Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80. 7 dock Utskottet, som delar den uti Kongl. Majits nådiga Proposition N:o 48 yttrade åsigten, att en betydlig minskning i anslagen till jernvågsbygguader, i förhållande till hvad vid sednaste riksdagar för sådant ändamål beviljats, nu är af nödig omtanka föreskrifven samt att den summa, som vid innevarande riksdag må till jernvägsarbeten och dermed sammanhängande behof anslås, bör i möjligaste måtto inskränkas, funnit sig böra hos Rikets Ständer hemställa, att något anslag till utförande af arbeten för östra stambanans, fortsättande på sträckningen mellan Norrköping och Nässjö nu icke böra beviljas. °2:o. Norra stambanan.
I fråga om norra stambanans fortsättande hafva framställningar inom Riks-Stånden blifvit gjorda, af hvilka en del afse anvisande af medel för påbörjande af en från jernbanan mellan Stockholm och Upsala utgående stambana i sträckning genom Upland och Westmanland lill Dalarne, en annan del åter innefatta yrkande om beviljandet af auslag för fortsättning af norra stambanan från Upsala åt Sala, äfvensom derifrån i rigtning mot Storviks station eller annan lämplig punkt på Gefle—Dala jernväg.
I afseende på det förra af dessa alternativer för norra stambanans fortsättande, eller frågan om anläggande af en stambana från någon punkt på norra stambanan mellan Slockholm och Upsala i sträckning genom Upland oell Westmanland, halva motioner, af hufvudsakligen lika ordalydelse, blifvit väckta inom Ridderskapet och Adeln af Grefve Cronstedt, Fr. (motion N:o 62), inom BorgareStåndet af Herr A. Engvall (motion N:o 76) samt inom Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen Jan Andersson från Stora Kopparbergs län (motion N:o 264), med hvilken sig förenat Lars Olsson, Eljas Per Olsson och Anders Andersson från samma län, C. W. Ericsson, Erie Jonsson, Gustaf Ohlsson, Erik Mallmin och J.
Myrberg från Westmanlands län, Carl Nettelbladt från Stockholms län samt J. F.
Fredricsson från Upsala län; hvarförutan Herr Domprosten Björling uti en inom Preste-Ståndet väckt motion (N:o 86), på anförda skäl, framställt enahanda yrkande, som innefattas i förenämnda tre motioner.
Uti dessa sednare har blifvit erinradt, att, ehuru snart tio år äro förflutna sedan inför Rikets Ständer framlades en omfattande plan för de jeruvägsbyggnader, hvilka ansågos böra på Statens bekostnad utföras, och 98 mil stambanor dels redan blifvit för trafiken öppnade, dels äro under byggnad, det likväl ännu icke lyckats att få af Rikets Ständer erkänd rättmätigheten af de framställda anspråken på en statsbana, ledande från rikets hufvudstad till de landsdelar, inom hvilka denna eger sina förnämsta handelsförbindelser, likasom dessa landsdelar, om hvilkas behof af lättare kommunikationer för vidare utveckling af deras för fäderneslandet högst vigtiga näringar så många ovedersägliga intyg blifvit gil un, allt hittills nödgats stå tillbaka.
En stambana, ledd från hufvudstaden lill hjertat af Dalarne, hade dock redan år 1856 af sedermera chefen för Statens jernvägsbyggnader, Öfverste Ericson, blifvit förordad.
Dess behöflighet hade af 1859 års jernvägsundersöknings-komité blifvit uti underdånigt betänkande af den 8 November samma år utredd; en jern vägsförbindelse, ledd genom södra Upland, Westmanland till Dalarne, hade blifvit tillstyrkt af den år 1862 af Kongl. Majit förordnade komité 8 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80. för utredande af norra stambanans ändamålsenligaste sträckning, och på grund af den skedda utredningen hade förslag härom af Kongl. Maj:t blifvit genom nådig Proposition framstäldt till Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag.
Vidare hade provinserna Westmanland och Dalarne genom sina landsting och desses deputerade uti gemensam underdånig petition, afgifven i sistlidne Juli månad, uttryckt sin önskan, att nådig framställning måtte vid innevarande riksdag till Rikets Ständer göras om anslag till påbörjande af en stambana, utgående från den under anläggning varande jernbanan mellan Stockholm och Upsala och sträckande sig genom Upland, Westmanland och Dalarne i rigtning mot sjön Siljan; och slutligen hade Dalarnes sednast församlade landsting uti särskild underdånig skrifvelse förnyat sistnämnda underdåniga anhållan; hvarjemte fullständiga undersökningar i trafikens hufvudrigtning hade, på båda provinsernas gemensamma bekostnad, blifvit utförda under loppet af sistlidna år af chefen för mellersta väg- och vattenbyggnadsdistriktet, Majoren C. Adelsköld.
Motionärerne hafva vidare erinrat, dels att chefen för Statens jernvägsbyggnader, uti sitt år 1856 afgifna betänkande angående dessa jernvägsbyggnader, yttrat den åsigt, att “provinserna norr om Stockholm, med den industri och utveckling, som dessa provinser gå till mötes, icke kunna vara belåtna med mindre, än att en jernbana genomskär deras inre delar11, dels att jernvägsundersökningskomitéen, i sitt underdåniga betänkande af den 8 November 1859, i fråga om rigtningen af stambanorna norr om Mälaren anfört, att “bristen på spanmål i det bergs- och skogsbrukande distriktet jemte öfverskottet deraf söder om dess gränsor af ålder gifvit spanmålsrörelsen från Mälaretrakten sin rigtning från söder till norr;“ att “likasom spanmålsrörelsen hade sin rigtning mellan norr och söder, så hade ock bergsprodukterna sökt sig kortaste vägen ifrån norr till söder för att med minsta kostnad träffa de närmast belägna hamnarna vid Mälaren, hvarifrån desamma billigast kunna föras till hufvudstaden för export eller till sådana konsumtionsorter, dit sjötransport erbjuder sig* —; vidare att “samma rigtning från söder till norr äfven gällde för handeln med import- och fabriksvaror11 och slutligen att, då “hela den större rörelsens rigtning inom den del af landet, som den norra stambanan jemte föreningsbanan derifrån till den vestra skola genomskära, och som begränsas af Östersjön, Mälaren och Hjelmareu 6amt en linea dragen från sjön Siljan rätt i söder jemte Gefle—Dala jernväg, ginge i norr och söder; ,-å vore det tydligt, att berörda stambanor måste utläggas så att de, med iakttagande af denna hufvudrigtning, dels komme att genomskära midten af det spanmåls-producerande landet, dels ock, särdeles med afseende å bergsbruket, på det sätt komme att beröra dess distrikt, att de såväl kunde upphemta större qvantiteter för att aflemuas antil gen vid Gelle, Strömsholms kanal, någon af Mälarens hamnar eller andra inre segelleder, som ock inom sjelfva distriktet biträda med transport af råämnen, malm och tackjern från grufvor och hyttor till förädlingsverkstäder11.
Derjemte hade Konungens Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län, i svar å de af jernvägsundersöknings-komitéen uppställda frågor och med afseende å Gefle—Dala jernväg samt Strömsholms kanal, yttrat: att “dessa transportleder uppfylla icke provinsens behof af lättare transport för spanmål, som årligen måste uppköpas från Westmanland och Upland, äfvensom för afsättning till sistnämnda provinser af
Dalarnes slöjdalster;11 att “för detta ändamål erfordras en jernväg från någon punkt i trakten af Sala till sjön Siljan, helst erfarenheten vitsordat, att spanmål för ortens behof under vanliga förhållanden - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80. 9 landen alltid kunnat från Westmanland och Upland erhållas för bättre pris, än från Gefleatt “denna jernväg bordo, för att uppfylla länets bergsbruks-idkares önskningar och behof, antingen beröra Norbergs malmrika grufvefält, och Strömsholms kanal eller ock genom en bibana med den sammanbindas samt sedermera utsträckas till någon punkt, som genom sjötransport vore förenad med sjön Siljan".
Slutligen hade den af Kongl. Majit år 1862 förordnade komité för utredande af norra stambanans ändamålsenligaste sträckning, bland annat, yttrat: att “den ojemförligt större rörelsens rigtning genom Westmanland och Dalarne från söder till norr och tvärtom vore ett obestridligt förhållande; att redan det dåliga skick, hvaruti den stora i denna rigtning gående stråkvägen mellan Falun och Westerås, till följd af de talrika varutransporterna, befinnes, vore i och för sig ett bevis, som måste vederlägga hvarje invändning mot sanningen af berörda påstående: att, om dock vidare bevis i detta afseende erfordrades, så funnes det uti länsstyrelsens i Falun afgifna yttrande, hvilket, i fråga om de inom provinsen mest begagnade transportlinier, i korthet återgifvet, innehölle, att vägen från Westerås genom Grytnäs, Hedermora, Stora Schedvi och Wika socknar till Falun äfvensom vägen förbi Grytnäs, Hedermora, Säters och Tuna socknar till Båtstad, landvägen förbi Grådafallen samt vidare vattenvägen på Dalelfven och sjön Siljan till Mora och Orsa socknar höra till de främsta vägarne, och att på dem pro vincens befolkning till större delen hemtar sitt behof af spanmål, specerier och manufakturvaror samt afsänder en stor del af sina produkter af koppax-, jern och hvarjehanda slöjdalster“.
De fördelaktiga vitsord, som sålunda blifvit lemnade åt den ifrågavarande jernvägsrigtningen, erhölle än ytterligare stöd af de statistiska uppgifter, som blifvit motionerna bilagda, och hvilka lemnade ett fullständigt begrepp om den öfverlägsna varutratik, som strömmar i den af jei-nvägsundersöknings-komitéen antagna hufvudrigtningen.
Det borde villigt erkännas, att de jernvägar, som på Statens bekostnad hittills blifvit anlagda, icke varit ämnade att bereda något hufvudsakligt gagn åt den industri, som näst landets modernäring, jordbruket, vöre att anse såsom den förnämsta, nemligen jernhand teringen; och det kunde med skäl sägas vara på tiden att en så vigtig näringsgrens billiga fordringar icke längre förbisåges.
Om den betydelse för Sveriges jernhandtering provinserna Westmanland och Dalarne ega, vittnade äfven Kommers-kollegii årsberättelser i-öi-an'de bergshandteringen i riket, hvaraf upplyses, att utaf de qvantiteter bergs- och bx-ukseffekter, som år 1863 inom hela riket frambringades, hade omkring f:delar af jernmalmsbrytuingen samt nära J:del af tackjerns- och stångjerns-tillverkningen tillhört sagda provinser.
Det enda medlet för vidare utveckling af denna vidtomfattande och för hela riket vigtiga industri vore lätta och billiga kommunikationer, och knappast kunde man för närvarande göra sig ett begrepp om de jättesteg jerntillverkningen skulle taga, ifall en jernväg med billig transportkostnad öppnades, genom hvilken
Dalarnes skogsx-ikedom kunde blifva till gagn för Westmanlands ymniga malmtillgångar.
Endast Norbergs grufvefält i Westmanland, som genom en bibana lätteligen kundo med här ifrågavarande stambana förbindas, hade år 1863 lemnat 1,183,775 centner malm eller mera än J:del af rikets malmuppfordring, och allmänt känd vore äfven den stora betydenhet som Bispbergets grufvefält eger, i hvars närmaste granskap jernbanan" skulle framgå.
De qvantiteter bergs- och brukseffekter, som blifvit under loppet af de sednare tio åren med vanliga fordon transporterade från bergslagerna till MälareBih. till B.
St Prot. 1865 §■ 1866.
4 Sand.
I A/d. 2 Band. 10 Haft. 2 10 Stats-Utslcottets Utlåtande N:o 80. hamn vid Westerås, uppginge, enligt bifogad uppgift, i medeltal till icke mindre än 187,182 centner årligen, och linder de sednare fem åren hade, efter det Gefle—
Dala jernväg blifvit öppnad, medeltalet af den årliga landtransporten utgjort 158,647 centner.
Det vore derjemte kändt, att Westmanland af ålder varit Dalarnes kornbod, och de bifogade uppgifterna ådagalade, att förutnämda provins ännu fortfore att vara det.
— Från den 1 Augusti 1864 till samma tid 1865 hade 280,310 kubikfot spanmål varit föremål för forsling landvägen till Dalarne, endast från Westerås stad, deraf omkring 100,000 kubikfot algått direkto till Falun, och då med visshet kunde antagas, att en minst lika stor qvantitet spanmål varit föremål för landtransport från södra och sydöstra delarne af provinsen, så kunde den qvantitet spanmål, som utgjort Westmanlands läns utbyte med Stora Kopparbergs län under sagda tid och å denna rigtning, skattas till omkring 500,000 kubikfot.
Behofvet af en lättare förbindelse mellan Siljans och Mälarens vatten hade sedan längre tid tillbaka vunnit ett allmänt och lifligt erkännande, och sex års erfarenhet hade redan ådagalagt att Gefle—Dala jernväg, oaktadt den på ett tillfredsställande sätt löst sin förnämsta uppgift, likväl icke förringat behofvet af en jernvägsförbindelse mellan Dalarne och Mälarehamn.
Att en enda stambana skulle kunna tillfredställa de norr om Mälaren belägna landskapernas behof, kunde numera icke rimligtvis antagas, sedan de
Norrländska provinserna uppträdt med starka anspråk på jernvägskommunikation med landet i söder.
Den vid sistlidna riksdag beslutade stambanan mellan Stockholm och Upsala antydde ofelbart den rigtning en jernvägsförbindelse med Norrland borde följa, och anläggningen af en stambana i denna rigtning hade äfven af den år 1856 tillsatta jernvägskoniité blifvit föreslagen.
Deremot skulle försöket att uppdraga en jernvägslinie, som vore ämnad att på en gång betjena både Norrland och Dalarne, ofelbart misslyckas, emedan ett sådant försök aldrig kunde, med den utsträckning dessa landsdelar ega, förmå nöjaktigt tillfredsställa någonderas välförstådda intresse.
Det vore nemligen uppenbart att, om Norrland och Dalarne hänvisades till en och samma bana för sina varutransporter till Mälaren och hufvudstaden, så måste lika afseende fästas på båda provinsernas rätt, och banans rigtning med hänsyn dertill bestämmas.
Antoges, att 1859 års jernvägsundersöknings-komité i jernvägsstationen Robertsholm, belägen på Gefle—Dalabanan, med ungefär lika långt afstånd från hafvet vid Gefle och Insjön i Dalarne, rättvist hade träffat den rätta punkten, der den gemensamma norra stambanan ansåges böra anknytas till Gefle —Dala jernväg; så kunde man med skäl fråga, om det Norrländska intresset på allvar kunde anses tillfredsstäldt med en sådan kommunikation, som, då raka vägen från Gefle öfver Upsala till hufvudstaden utgör omkring 15 mil, men linien Gefle—Robertsholm—Sala—Stockholm omkring 25 mil, skulle komma att tynga varutransporterna med ytterligare 10 mils frakt.
En sådan jernvägskommunikation vore icke mycket att tacka för.
Förlädes åter sagda stambanas föreningspunkt med Gefle—Dala-banan närmare Gefle, så komme
Dalarnes rätt att i samma mån lida.
Då söder om Mälaren och Hjelmaren förlädes två stambanor, den ena på vestra och den andra på östra sidan om Vettern, och hvilka banor komme att närma sig hvarandra på mindre än sju mils afstånd, så kundo det icke vara billigt eller ens klokt att antaga, att Norrland och Dalarne inom en sträcka af omkring trettio mils bredd kunde ega nog af en enda stambana för utvecklingen af sina för fäderneslandet högst vigtiga näringar.
Det stora bidrag af bruks- och skogseflekter dessa provinser lemna till landets export, och den ofantliga trafik, som deraf framkallas, måste, enligt motio - i Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80.
11 närernes uppfattning, gifva åt deras anspråk fullt lika stor giltighet, som må tillerkännas de fordringar, hvilka någon annan del af riket kunde framställa.
En jernvägsförbindelse mellan hufvudstaden och Siljans vattensystem i hjertat af Dalarne måste oemotsägligen på en gång bäst befrämja samfärdseln mellan hufvudstaden och dess förnämsta handelsterritorium och äfven bäst gagna de landsdelar, den komme att beröra, genom att underlätta den stora 'trafik, som der af ålder utbildat sig — en trafik, som eger sin grund i beskaffenheten af de vigtiga näringar, som der bedrifvas och hvilkas alster likaledes af ålder brutit sina oföränderliga naturliga vägar såväl för export, som utbyte och konsumtion.
På dessa skäl hafva motionärerne föreslagit: l:o att Rikets Ständer måtte bevilja ett belopp af en million Riksdaler för påbörjande af en stambana, utgående för den under byggnad varande jernbanan mellan Stockholm och Upsala, och sträckande sig genom Upland och Westmanland till Dalarne samt vidare i rigtning åt sjön Siljan; och 2:o att Rikets Ständer måtte till Kongl.
Maj:t öfverlemna att, med ledning af vunnen utredning i tekniskt och ekonomiskt hänseende, i öfrigt närmare bestämma de orter, sagda bana lämpligen bör beröra.
I sammanhang med ofvanberörda motioner har Utskottet tagit kännedom om innehållet af de i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition N:o 47 omförmälda, af särskilde deputerade, utsedde af Westmanlands och Stora Kopparbergs läns landsting, till Kongl.
Maj:t ingifna, och till Utskottet öfverlemnade underdåniga ansökningar, deruti deputerade, på hufvudsakligen enahanda skäl, som finnas i ofvanberörda motioner intagna, anhållit, att Kongl.
Maj:t ville till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition om anslag till påbörjande af den ifrågavarande stambanan; varande derjemte till Utskottet öfverlemnade de uti motionerna omförmälde, af chefen för mellersta väg- och vattenbyggnadsdistriktet, Majoren m. m. 0.
Adelsköld upprättade planer och kostnadsförslag, hvilka dock hufvudsakligen afse en jernvägsförbindelse från Westerås öfver Sala till Insjön.
Enligt detta förslag skulle vägen från Sala böja sig något åt vester, öfvergå den s. k.
Långheden till Stora Kopparbergs läns gräns nära Brovallen, fortsätta till Avesta, derifrån följa Dalelfven genom Hedemora och Säter till Forsshufvud, der Dalelfven skulle öfvergås, samt vidare fortgå förbi Bomsarfvet utmed sjöarne Walsen och Rexsjön till Brenäs udde vid Insjön, hvilken eger segelbar förbindelse med sjön Siljan.
Kostnaden för hela denna väganläggning, utgörande en längd af 15 mil 1,S00 fot, är jemte dertill hörande materiel beräknad till 11,990,000 Riksdaler, deraf sträckningen från länsgränsen nära Brovallen till Insjön, utgörande en längd af 9 mil 19,800 fot, beräknats kosta 8,260,000 Riksdaler.
Emot det sålunda väckta förslaget om norra stambanans framdragande i ofvanantydda rigtning, har inom Borgare-Ståndet blifvit anmärkt, att detsamma syntes öfverensstämma med de vid sistförflutna riksdag i detta ämne framställda, men af Rikets då församlade Ständer icke godkända förslag.
Då emellertid stambanan till Upsala numera vore i det närmaste färdig, syntes det hafva föga skäl för sig att påyrka byggandet af ännu eri i samma rigtning.
De statistiska uppgifter, hvarpå förslag grundades, ådagalade ej heller, att en så beskaffad jernvägssträckning vore af behofvet påkallad.
De i uppgifterna införda qvantiteter spanmål och jerneffekter vore i sjelfva verket en obetydlighet, om man öfvervägde hvilka transporter behöfde påräknas för en bana, som droge så dyra anläggningskostnader, som den ifrågavarande.
Det vore ej uppgifvet, hvarest den föreslagna banan skulle erhålla sin rätta anknytningspunkt, för att trafiken bäst 12 Stats-Utskottets Utlåtande N:u 80. skulle kunna tillgodogöras.
Om ock Upland vore i behof af två särskilda jernvägslinier, så kunde dock icke med något sken af billighet fordras, att Staten skulle bekosta dessa dubbellinier för en provins, under det så många andx-a icke kunde få en enda, och detta så mycket mindre, som en stamlinea här, om den ändamålsenligt aulades, för en lång framtid blefve fullt tillräcklig.
Den närvarande financiela ställningen tilläte icke heller att bekosta något annat, än det nödvändigaste.
De af Staten anlagda banor borde hafva för ändamål hela landets fördel, att såsom lifgifvande pulsådror befordra trafiken och omsättningen i dess helhet, och denna grundsats måste tagas i betraktande, då det gällde att sätta Dalarne och Norrland i samband med de sydligare provinserna genom stambanornas vidare utsträckning.
Enskilda provinsers, trakters och egendomars intressen måste då stå tillbaka.
Att leda en jernväg kring och öfver Mälarens vikar och stränder syntes icke medföra de fördelar, som man vore berättigad vänta af cn stambane-anläggning.
Beträffande den i motionerna gjorda uppgiften, att trafiken mellan Stockholm och Gefle genom den ifrågasatta föreningen mellan norra stambanan och Gefle—Dala-jernbanan komme att föras på en omväg, hvilken beräknats till 10 mil, i fall Robertsholm antoges till anknytningspunkt, så och enär det förhastade förslaget om banans ledning till Robertsholm längesedan voro öfvergifvet, och utbytt mot den i alla afseenden lämpligare och fördelaktigare sammanbindningen vid den 1| mil ostligare belägna stationen Storvik, minskades derigenom omvägen för Gefle med 3 mil, nemligen 1J mil vesterut upp och sedermera lika långt ued, enär Storvik vore beläget rakt i norr från Sala.
Och för den öfriga Norrländska trafiken, hvilken inkommer på Gefle—Dala-jernvägen xfid Jädran eller Sandviken, 2 mil vester om Gefle, minskades den uppgifna omvägen med dessa 2 mil.
Omvägen blefve således icke så stor, som i motionerna uppgifvits, ehuru visserligen betydligast för Gefle; men detta vore dock af mindre vigt, enär Gefle och Stockholm billigast och beqvämast trafikerade med hvarandra sjövägen under sommaren, då denna trafik är ganska betydlig, hvaremot trafiken mellan dessa båda städer under vintermånaderna är högst ringa.
Olägenheterna af den längre förbindelsen med Stockholm motvägdes dock flerfaldigt al fördelen för Gefle och hela Norrland att få en beqväm och kortaste kommunikation med malmfälten och jernverken i det nedre landet samt med Westmanland, Sala och Westerås samt på samma gång, ehuru visserligen med en mindre krok, äfven med Upsala och Stockholm.
En sådan sträckning af norra banan skulle derför under närvarande förhållanden och för en lång framtid blifva fullt tillfredsställande och mycket fördelaktig såväl för Westerås, Sala, Upsala, Gefle, Falun, Stockholm, Upland, Westmanland, Dalarne och Norrland som ock synnerligast för statskassan, då ovedersägligen största trafiken vore att på denna bana emotse.
Att jernvägen till en början blefve utsträckt från Upsala till Sala, vore dock hufvudfrågan, och hvart den sedermera borde dragas, blefve en fråga först i andra rummet; men att anlägga två särskilda stambanor inom samma provinser, syntes sakna skäl, hvadan de ofvanberörda motionerna borde dela lika öde, som drabbat dem, hvilka tillförene blifvit i samma syftning väckta.
Förutom de nu anmälda framställningarne i fråga om norra stambanans fortsättande hafva, såsom ofvan är nämndt, särskilda motioner blifvit väckta, innefattande yrkande om denna banas fortsättande från Upsala i rigtning mot Sala, nemligen: Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80. 13 inom Borgare-Ståndet: af Herr J. st.
Bovin, som (i motion N:o 133) föreslagit, att Rikets Ständer till fortsättande af stambanan från Upsala mot Sala, i enlighet med det af Öfversten Friherre Ericson redan för längesedan förordade förslag, måtte för nästkommande statsregleringsperiod anslå ett belopp af Två millioner Riksdaler Riksmynt; af Herr J.