Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Katharine, såle- des hemkommen, tog emot, och just som vi i hast gjort oss så omedvetna om ett besök som möjligt och ledigt slagit oss ned på stolar och soffor igen, stack Katharine in hufvudet genom dörren, tydligen medveten o m, att detta var det mest presentabla af hennes person, så här kort före middagen.
» Fröken » — hennes hufvud gjorde en familjär inbjudande åtbörd mot mig (det var i parentes sagdt ett mer praktiskt än elegant sätt af Katha- rines egen uppfinning för att åskådliggöra, hvem hon menade, utan att behöfva riskera tungan med uttalandet af våra » konstiga » namn) » fröken, det är en herre, som vill träffa henne, » » Mig? » » Ja ha. » Katharine såg riktigt glad ut för min skull: » han är strax här. » Ja, det var han verkligen, ty då jag hann till dörren, svängde han just af sig sin drypande regn- rock i lamburen och kom gladt emot mig med ut- sträckt hand.
» Se där har jag er ju, god dag, tack för sist! » I början blef jag tämligen förvånad, men så klarnade det plötsligt.
» Ah ni, mr Royland. » Det var den unge amerikanen, min kamrat under vän- tans timmar vid stationen.
» Ni här? » » Ja visst, med fästmö och svärfar inregnade på ett hotell.
Och så kom jag ihåg, att ni var här, och ville så gärna göra er en visit — j o tack, får jag stiga in o c h sitta och spraka en stund, så vill jag det så gärna. » Han gjorde en ganska oklanderlig bugning, när jag presenterade honom, och fortsatte, sedan han bekvämt satt sig tillrätta i en stol.
» Jag skall säga, det blir litet långsamt hemma på hotellet.
Min svärfar sofver ofta, när det är solsken, och alltid i regnväder, och min fästmö målar hela dagarna, och då är ingendera synner- ligen sällskaplig, » » Målar er fästmö? » — frågan kom i intresserad ton från den yngsta miss Brook, miss Antonia, som själf fuskade med pensel och palett.
» Ja, miss, första tiden af vår förlofning målade F ö r l o f n i n g Juvelerar s - o c h.
• V 7 ständigt lager hos H A L L B E R G - hon uteslutande mig, men omsider upphörde hon därmed, hon påstod, att motivet blef för enahan- da.
Idimt Kwngl.
Fredagen den 28 oktober 1898.
N:r 43 (566).
&gt; Iduns Modet., månadsuppl.
» Bamgarderoben » 5: 5: 3: 3: — — — — Byrå: Klara södra kyrkog.
Hofbnktr.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje päfcörjadt tiotal stafv.
Ida Geijer, född Anderson.
Det var en höstkväll i Stockholm för ett par år sedan.
Genom dimman stirrade gaslågorna som rödgråtna ögon.
Gatstenar- na voro våta och slippriga.
Den fuktiga, isande luften göt som bly kring muskler och leder.
Det lätta hjärtat blef tungt, och det tunga krympte samman till en enda, värkande punkt.
Och mitt hjärta var tungt, tungt af egna och andras sorger.
Från dunklet och kylan kom j a g in i ett varmt upp- lyst rum, där läppar och famn bjödo gladt välkommen, där blommor skimrade i höstlig fägring, och där te spridde doftande ångor.
Omslaget var för häftigt.
Här hör- de j a g ej hemma.
Jag ville ut igen, ut till mörkret, grå- ten och grämande tankar, hem till boken, skrifven med hjärtblod.
Då stod framför mig en kvinna, som jag aldrig förr sett, hög och mjukväxt, med blida, finhylta drag och med ett obeskrifligt själfullt ut- tryck i de vackra blå ögonen.
För den moderliga elden i denna blick smälte jag ögon- blickligen från en bitter, upp- rorisk kvinna i ill ett tröst- och bjälpbehöfvande barn.
Jag ville luta mitt hufvud m o t hennes axel, med ögonlocken slutna öfver kvällande tårar, jag ville känna hennes mjuka smekning på min kind, jag ville höra hennes hviskning i mitt öra.
Och jag fick allt det- ta redan samma kväll, ty för själsfrändskap gälla sekunder såsom år.
Jag fick ännu mer.
Jag fick blicka in i denna märk- liga kvinnas lif, sola mig i hennes ljusa förtröstan på lifvet och för berättelsen om hennes lidanden glömma mina egna.
Och slutligen fick j a g min personliga erfarenhet af hennes underbara, hugsvalande makt öfver ett sön- derslitet sinne och en till döds bedröfvad ande till fullo bestyrkt af vår värdinna, som kort förut under ett besök med henne på Konradsbergs hospital sett de sinnessjuka, liksom dragna af en oemotståndlig kraft, flocka sig kring den för dem fullkomligt främmande kvinnan, smek- samt smyga sig.
intill henne och barnsligt lyckliga följa henne i spåren.
Denna kvinna var fru Ida Geijer, föreståndarinne-hus- moder på Sabbatsbergs sjuk- hus.
Värmland är nu en gång för alla hela Sveriges älsk- ling, den saken låter sig icke förneka.
Och för det har pro- vinsen stt tacka ej blott sin egen stolta och härliga natur och de många namnkunniga släkter, som stamma därifrån, utan ock sina invånares älsk- värda karaktär och lynne, som göra epitetet värmländing till en sannskyldig hederstitel.
Ida Geijer är en äkta värm- ländska.
Hennes föräldrar vo- ro bruksägaren Carl Elis An derson och Augusta Charlotta Maule.
Hon föddes år 1849 på egendomen Östanås i Värm- land och uppväxte på Dömle bruk därsammastädes.
Famil- jens närmaste grannar voro disponenten Geijers på bru- ket Deijefors.
Barnen på Dömle voro fem, de på Deijefors åtta, och för- äldrarna på båda hållen voro
IDUN 338 1898 L i k a s o m ugnen pröfvar de nya krukor, alltså bepröfvar bedröfvelsen människans sinne.
präktiga, hjärtegoda människor, gästfria och roade af ungdom.
Hemlifvet hade en flärdlös, patriarkalisk prägel, med allvarligt arbete och oskyldiga nöjen.
Umgänget mellan de båda familjerna var af intimaste och hjärtligaste slag, utan pretentioner i fråga om kläder eller traktering.
Att tillryggalägga half milen mellan de båda hemmen till fots, efter framkomsten oafbrutet leka och dansa nå- gra timmar och sedan gå samma väg till- baka var naturligtvis ett intet för de unga friska viljorna i Andersonska och Geijerska hemmen.
Vid högtidligare till- fällen däremot, såsom t. ex. vid julkalasen, då gästande släktingar och vänner gjorde familjekretsen dubbelt så stor som vanligt, spändes allt hvad bästar heter för åkdon af alla möjliga slag, och så bar det i väg mellan Deijefors och Dömle.
Nattgäster och oväntadt främmande orsakade aldrig nå- got hufvudbry: hjärtrum och sängrum och svängrum fanns det öfvernog af.
Och al- drig tröttnade man heller på hvarandra.
För hvarje nytt bjudningsbref till och från granngårdarna stod glädjen hos de invite- rade lika högt i tak.
På Dömle leddes döttrarnas studier af ett par guvernanter.
Vid sexton års ålder sändes Ida till Stockholm, där hon erhöll lektioner i språk och musik samt konfir- merades af den gamle varmhjärtade kyrko- herden Rothlieb, då ännu i sin krafts da- gar.
Efter hemkomsten öf vertog hon tillsam- mans med sin äldre syster, Augusta, de yngre syskonens undervisning, hvarjämte de båda unga lärarinnorna hvarsin månad hade åtskilliga hushålls- och serveringsbe- styr på sin lott.
Och så • kom kärleken.
Den hade vuxit sig stor under barndomsvänskapens skyd- dande förklädnad.
Först äktade Augusta barndomsvännen Adolf Geijer, numera bank- direktör i Kristinehamn, och sen skänkte Ida dennes broder Axel sin tro.
Ett par år därefter stod det senare parets bröllop » med lekande fröjd » i föräldrahemmen, och så — var Ida Geijer härskarinna på Förby.
Ett år senare blef hennes make dispo- nent på Deijefors efter sin far.
Då drogo de båda unga åter in i det hem, som för dem bägge så lifligt minde om barndoms- och ungdomsfröjder och som nu blef vittne till deras samlif och föräldralycka.
Bruket var stort.
Till dess fasta stam hörde omkring hundra arbetarefamiljer.
Från hem till hem förde disponenten Geijer sin unga maka, som de flesta af hushållen kände från hennes barndom, liksom han var dem bekant från sina gossår.
» Kan du vara något för dem, så var det, » bad han enkelt och varmt.
Och bon kunde det, och hon var det, och det vackraste föredöme hade hon i sin man.
För fru Ida öppnade sig nu ett nytt verksamhetsfält, som på det högsta intres- serade henne och som i en framtid skulle för henne bli af största betydelse.
Under insiktsfull ledning af en läkare, som två gånger i månaden besökte bruket, började hon nämligen syssla med sjukvård, d. v. s. fick närvara och biträda vid operationer, sy hop sår, anlägga förband m. m. d.
Och under tiderna mellan doktorns besök var det till henne man vände sig och fick hon vänja sig att på eget ansvar taga saken om hand.
Värdinneskapet i det stora hemmet, barn- kammaren, hushållet, ladugården, mjölk- kammaren och trädgården — allt kräfde den unga husmoderns personliga ingripan- de, hvartill kom, att hennes man till hen- nes stolthet och glädje högst ogärna före- tog någon längre affärsresa utan hennes sällskap.
» I morgon reser jag till Köpen- hamn — till Kristiania — till Stockholm.
Är du färdig? » Och hon var eller blef färdig.
Men så kom pröfningarnas tid.
Barnen, de båda små flickorna, tre samt fyra och ett hälft år gamla, sjuknade i skarlakans- feber och difteri samt dogo och begrafdes ett par dagar före julen.
Nu blef det rika, solljusa hemmet med ens mörkt och öde.
Men Axel Geijer och hans hustru sörjde ej som de, hvilka intet hopp hafva.
En ädel tanke, född af saknad och ömhet, slog rot i deras själ, där den i all stillhet grodde och spirade, tills den ett par år efteråt slog ut i blom.
Det var under en Stockholmsresa.
Me- dan fru Geijer gjorde uppköp i en bod, gick disponenten väntande af och an utan- för.
Då fick han se två små flickor, som liknade deras älsklingar.
Han tog reda på hvar de bodde, följde dem jämte sin hustru till deras hem, talade med deras föräldrar och upptog med deras samtycke som egna barn de båda små, hvilka under sorgfällig vård utvecklades till själfständiga och verk- samma personligheter.
Efter en resa i öppen järnvägsvagn an- greps disponenten Geijer af en tärande sjuk- dom, från hvilken han aldrig tillfrisknade.
Samma vinter bröts för alltid fru Ander- sons hälsa.
Då blef det för fru Geijer täta färder mellan Deijefors och Dömle.
Men under sjukbesöken i fädernehemmet ringde i hennes öron hennes mans af skedsord: » K o m ihåg att jag ser på klockan, ända tills du kommer hem. » Änka och moderlös samma år, bröt fru Geijer, 1883, upp från Deijefors, hemvist för hennes ljufvaste och bittraste minnen.
Någon tvekan fanns icke om hvar hennes plats för den närmaste tiden kunde vara.
Tomrummet hemma hos den åldrige fadern skulle fyllas.
Hvem stod närmare denna uppgift än h o n?
Fyra år därefter stod ett nytt smärtsamt uppbrott för dörren.
Då tvekades, och då valdes, meu valet blef godt.
Efter en prof- månad å Lunds hospital, ansträngande, men i högsta grad lärorik och intressant, blef fru Geijer, 1887, antagen till förestånder- ska för Kristinehamns nygrundade hospital, som hade plats för 150 kvinnliga och lika många manliga patienter.
Det var en underbar värld, som nu öpp- nade sig för Ida Geijer, en värld af tomma och själlösa blickar, osammanhängande tal, skärande skratt och våldsamma, naturvi- driga utbrott.
Men hon ryggade ej till- baka för detta lifvets hemskaste sorgespel.
En enda tanke behärskade henne: önskan att göra tillvaron så dräglig som möjligt för dessa arma, otillräkneliga varelser.
Hon intresserade sig för dem, studerade dem, lefde, arbetade och roade sig med dem, längtade tillbaka till dem från samkväm med likgiltiga eller af ytliga intressen be själade människor.
Och som rättesnöre för sitt uppförande mot dem hade hon att ej behandla dem som sjuka, aldrig tala om deras tillstånd i främmandes närvaro — äfven de slöaste kunna därvidlag kännbart såras — alltid hålla hvad hon lofvat dem, vore det än aldrig så besvärligt att utföra, och aldrig visa sig rädd.
Är 1891. erbjöds fru Geijer platsen som föreståndarinne-hnsmoder på Sabbatsbergs sjukhus.
Stora vidder, som här blott med få ord kunna antydas, öppnade sig nu för henne.
Högsta uppsikten öfver köksde- partementet och öfver de ansenliga förråden med ty åtföljande utlämningar och invente- ringar äro henne anförtrodda.
Gent emot sköterskorna och eleverna intager hon en noggrant fixerad öfvervakande ställning.
Den vidlyftiga korrespondensen rörande elev- kurserna är lagd i hennes hand, liksom de antagnas placering å de olika afdelning- arna och deras förflyttning mellan dessa, hvarjämte hon äger att till undersköterskor föreslå elever och förslagsvis uppsätta de sistnämndas b e t y g.
| Denna del af Ida Geijers historia är lyck- ligtvis ännu icke af slutad.
I Sabbatsbergs minnes- och tideböcker ristas dagligen nya runor o m hennes betydelsefulla insats i den bakom sjukhusets murar förda kampen mot lidande och död, en verksamhet, som för visso står i fullaste samklang med hennes föregående lif och sålunda väl lämpar sig att värdigt afsluta hennes lifsgärning.
• X.
^j^Éjktober kan jag icke prisa, äS Ty den är ledsam, tycker jag, ia Den tarfvar nog sin egen visa, Fast icke af det vackra slag, Ty kan man väl den måna ' n rosa, Som är så fylld af lifvets prosa!
Ifrån det minsta till det största Skall allt i hemmet dragas ned, Och flyttar man därtill den första, Så har man trefligt med besked.
Och pengar gå och herrn hörs brumma, Och muntert ä ' de ' för hans gumma.
Och ändå är hon ju ett mönster Och gnor från morgon och till kväll.
Ställ herrn och klistra innanfönster, Så får man höra annat gnäll, Men det var inte lönt försöka, Långt hellre må man ensam stöka.
IDUN 1898 Och nya våningen tör hända Ej alliför muntert gör vårt sinn ', I trappan går det knappt alt vända Och kanske spiseln ryker in.
Och — för att nu det värsta taga — I skafferiet råttor gnaga.
Selma Giöbel och den svenska konstslö|den.
r Jm På våra prydnader ' ' af värde ' ' Kanske alt pigan ända gör Och vandrar sen.
den ijugufjärde Med byrå och med tillbehör.
I stället för en Albertina Vi få en Tilda eller Mina.
Ifrån min barndom väl jag minnes, Hur djupt en sådan afskedsslund Bäd ' fru och jungfru gick till sinnes, Och hur man grät af hjärtans grund, Nu byter man båd höst och vårar Totalt förutan alla tårar.
Den " nya " kommer, man sig gläder, I början allt tycks gå så rart, Men blir hon varm i sina kläder, Så blir det samma visa snart, Och illusionerna, knappt räcka För fru och jungfru i en vecka.
f En tjänare i tjänsten grånad, livar finnes hon i våra dar?
Snart flyttar man hvarenda månad Och längre fram på åtta dar, Och när än längre fram man hunnit, Har " jungfrun " absolut försvunnit.
När nästa sekels midt man hinner, Hon som ett minne blott står kvar, Och på Panoplikon man finner Kanske i vax ett exemplar, Och flyttningen den tjugufjärde Har fått " kulturhistoriskt " värde.
I tidningen jag såg, den sista En nyhet rätt pikant jag fick: Som mumie och lagd i kista Alt porträtteras nu är " chic ", Och den idén, jag vill ej dölja, Att själf jag gärna ville följa.
; Nu fotografen exercerar Ens arma fattiga gestalt, I vridtia ställningar placerar, Så att det stramar öfverallt, På hufvud, hand och arm skall dragas, Och sist en glädtig min skall tagas.
Och därför är det ej så galet, Men bra jag tycker med besked, Att bara krypa i fodralet Och se ' w få ligga där i fred, Och glada minen kan man spara: Ej mumier bruka muntra vara.
Jag tror man rentaf borde blunda, Det bättre till " kostymen " hör, Och kanske att med kinder runda Man inte riktigt " ligger för ".
Månn ej professor Piehl kan veta, Om mumier få vara feta.
Med lugn den dag jag vill förbida — Den kommer, därom är jag viss — - Då uppå Iduns första sida Som mumie står en ryktbar " miss ".
Är början gjord så — damer hören!
Se ' n kommer kanske krönikören.
• jag vore ögonläkare, skulle jag an- tagligen med framgång förelägga en hel del patienter att fylla sitt arbetsrum med sådana alster i garner, som dessa da- gar funnits att bese i Svensk Konstslöjds utställning här i Stockholm.
Därmed är an- gifvet, att dessa alster äga, ej blott färg- tonernas harmoni, utan äfven deras glädje, på samma gång formernas lugna liflighet svarar mot färgsymfonien, ty blott i ett före- måls glada lugn kan blicken finna en hälso- bringande hvila^ De ifrågavarande utställningsnumren äro också produkter af ett djupgående konst- närligt studium.
Hos få af våra konstin- dustriella förmågor finner man ett så full- lödigt artistiskt skaplynne som hos Selma Giöbel; knappast hos någon af dem torde konstnärsanläggningen mer harmoniskt än hos henne förena flykten mot de fria kon- sternas fält med det konstindustriella geniets gedignaste egenskaper.
Frukten af hennes studier å textilkonstens område visade sig å utställningen ypperst i gobelinsalen.
Mellan artisten A.
Wallander, som komponerat kartongerna till dessa för- tjusande bilder i garner, och konstväfver- skorna, bland hvilka skånskan, fröken Bengta Ohlsson, är den förnämsta, står Selma Giö- bel som den enande länken, hvilken genom sina insikter såväl i artistisk komposition som i det handtverksmässiga utförandet läm- pat Wallanders bilder till att fängslas i dukarne.
Till vår glädje funno vi, att man i den nyuppväckta, förnäma gobelinväfnadskonsten hållit människogestalten utom ramen för dessa studier, ty äfven i de finaste gamla gobeliner har species homo förefallit oss mindre lämpligt som motiv.
Djur, fåglar, blommor, träd ha däremot använcits på ett sätt som genom liffullhet och elegans föra tanken till japanska målningar å siden.
Den långa, breda bården med skator bland frukt- bärande äppelkvistar är redan känd och be- römd sedan föregående utställningar.
Nya, för gobelinens adliga prakt ypperligt funna motiv har herr WaLander framlagt i de fyra utsökta gobelinerna: guldfasaner bland blom- mande nyponkvistar, påfåglar i kastanje- träd, ugglor å tallgrenar samt vallmoblom med bandslingor.
De båda förstnämnda ha ett så lysande färgskimmer öfver sig, att det nästan härmar sidenets glans, men äro på samma gång så delikat hållna, att ögat med djup ro hvilar i dem.
De mörkbruna tallgrenarna med djupgröna barr mot en mörkblå bakgrund få en egendomlig mot- vikt i ugglornas bjärta hvithet och i en viss humor, hvarmed dessa förnumstiga varelser äro tecknade, hvilka drag på ett fulländadt sätt rädda gobelinen från all dyster ton.
Skada blott, att detta liffulla, storstilade mönster, hvilket å utställningen presentera- des som väggbonad, är beställdt till hög- bänksbeklädnad.
Så mycket bättre passade vallmon i detta syfte.
Men låtom oss nu, innan vi lämna salen, blicka något bakom gobelinkulisserna, om det också blir ända bort till Rotebro.
Där har aktiebolaget Svensk Konstslöjd funnit sin lokal för gobehnväfnadsindustrien i Ro- tesunda, tydligen en gammal herrgård från 339 föregående sekel och med denna hemtrefna prägel, som man i våra dagar mest får söka i gamla byggnader.
A nedre botten är ateliern, där fröken Bengta Ohlsson leder arbetet, i öfre våningen bor fröken Giöbel, som är öfverhufvudet för det hela.
Väl- uppfostrade, å stället inackorderade kvin- nor ha här funnit ett arbetsfält; äfven unga flickor i trakten däromkring ha med glädje sökt sig till ateliern och blifvit skickliga i haute-lisse-väfnaden.
Hushållet förestås af en bildad ung dam, som med li£ och lust sköter sitt kall.
Under hvilostunderna rör man sig hurtigt i det fria och bedrifver om sommaren gärna trädgårdsskötsel i den gamla trädgården.
Det är här i skog och lundar man kan få se Selma Giöbel profva garnernas färgverkan mot solbelyst löfverk.
Vi ha ej velat afstå från en skisserad skildring af denna verkstad, hvilken redan är känd i utlandet.
Krupp i Essen, den store ka- nonkungen, har beställt ett par af de vackra- ste, här nämnda gobelinerna, i dagarne har en stor beställning ingått från England, och det gäller alster värda tusentals kronor.
Sedan flere år tillbaka har fröken Giöbel till specialstudium att frambringa färgernas hållbarhet i förening med deras finaste ny- anseringar.
De äro döda nu, forna tiders allmogekvinnor, som aflockat naturen hem- ligheten om, hur man i örterna skulle finna de kraftigaste färgmedel, och deras dyr- bara recept torde till det mesta vara förr komna.
De gamla allmogemönstrens kraf- tiga motstånd mot tidens grånivellerande åverkan har onekligen något af vikingalynne hos sig, det ligger mer djärfhet än finhet i konsten.
För nutidens mer utvecklade konstsinne fordras lugnare färgtoner, och att eviggöra dessa, därpå går Selma Giöbels konst i den vägen ut.
Knappast torde de människor, som lefva hundra år efter oss, kunna döma om, huruvida hennes profetia slagit in, att hennes gobelinväfnader då ej skola ha undergått en nämnvärd skiftning.
Men det är vackert så, att hon på sitt pro- gram upptagit dessa experiment och med den soliditet, som utmärker hennes arbete, sträfvar att rädda en stor del af vår textil- konsts ädlaste alster från en förtidig död. "
Redan i gobelinsalen, där en gyllenläder- skärm med furstlig prakt lockade blicken till sig, trädde oss till mötes ännu en fram- stående mönsterkompositör, herr Sidney Gib- son.
Stiliserade påfåglar voro här i skär- men hans motiv.
I nästa sal för konst- sömnader framstod af samma hand å en portiére ett förtjusande och originelt mönster för påläggssöm, hvita orchidéer med ljus- gröna blad.
Bland redan kända namn ly- ser här vid hans sida å sömnadsområdet fröken Maria Adelborgs genom den nobless, som alltid utmärker hennes kompositioner.
Nya lofvande förmågor äro fröken Frida Lönngren, som presterar utmärkta saker, samt fröken Cederborg, allt i en riklig sam- ling dukar, portierer, gardiner, kuddar m. m.
I nästa rum, tidsenligt anordnadt med möbel i empirestil, framträder åter hr Gib- son med fina studier i silkets och sidenets konstnärliga behandling.
Med rätta försmår han ej nåldynor, o m ock hans komposition tar högre flykt i en synnerligt vacker fön- sterjalousi af tunt siden, där den unga för- näma engelska konsten tycks ha tjänat som förebild.
I sammanhang med detta åter- gifva vi fröken Giöbels uppgift, att silkets färghållbarhet redan var omhändertagen af framstående engelska firmor, af hvilka de
IDUN 340 sitt arbete och för det obehag man alltid ikläder sig, då man söker tillfredsställa flere olika viljor och pretentioner.
Att ersättningen för arbetet emellertid icke blir så stor, som man förmodar, skulle jag där- för gärna vilja klargöra, emedan jag tror att just i den föreställningen ligger stötestenen.
Det är ju naturligt att hvar och en vill hafva det man köper så billigt som möjligt, men na- turligtvis blir varans godhet också i proportion därefter, ty » af intet eller för intet blir intet ».
Detta besinnar icke alltid köparen.
Det är å andra sidan så inånga, som behöfva sälja, och därför gå de säljande så lågt i sina pris, att de sedan icke kunna uppfylla hvad de åtagit sig.
Detta glömmer stundom säljaren.
Eller tydligare: för att få en inackordering, som prutar, begär säljaren (värdinnan) så litet, att Ett till samma rum hörande grönt skrif-.
hon glömmer att det är 30 dagar i månaden att bord, komponeradt af ägaren, herr Wallan- tillfredsställa ännu okända pretentioner.
Här må det tillåtas mig att äfven bifoga några der, verkade hemtrefligt och originelt.
En synnerlig stor förtjänst vid arrange- ord om s. k. oärlig konkurrens.
Det är när fa- miljer, som ej behöfva hafva inackorderingar, mentet af denna exposition var, att före- ändock taga sådana mot lägre pris än hvad de målen öfver hufvud taget ej voro hopade verkligen kosta, blott för att de t. ex. hafva ett tätt invid hvarandra, utan fingo sin rätta rum mera än behöfligt i sin våning och hafva sina jungfrur ändå, så de icke nödgas beräkna relief genom att stå fria.
något för uppassningen, ej heller för veden, utan Mycket mera vore visserligen värdt att blott för maten.
Då mannen där betalar hyran, nämna vid denna vackra utställning, men får ju frun genom inackorderingen ett vackert här har blott åsyftats ett totalintryck.
Mot tillskott till hushållspengarna, såvida hon inte helt och hållet använder inackorderingsafgiften bakgrunden af detta framstår Selma Giö- till sina enskilda utgifter för att slippa begära bels personlighet som en högst viktig fak- särskildt till dessa.
tor i vår » kulturodling », hvilken som ett Ingen vill väl ändå förneka, att uppassning, af sina närstående mål bör uppställa: den rum och ved i alla fall kosta något, fastän fa- verkliga skönhetens vidgade utrymme vid miljen blott debiterar detta på sig själf, till stor skada för sådana, som behöfva hafva inackor- den svenska härden i utbyte mot fråsseriets deringar.
tronande plats vid det svenska bordet.
Men låtom oss återvända till » stötestenen », d.
Fröken Giöbel, som i dessa dagar anträ- v. s. till frågan hvad en inackordering får och bör der en längre studieresa till utlandet, har få för sina pengar.
Det är nu särskildt om stockholmsförhållanden jag talar.
Jag antar då lyckligtvis, genom att hennes affär öfver- ett medelpris af 75 kr.