Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När de så kommit hem, lät konungen tillreda ett präktigt gästa-bud, och bjöd alla förnäma och ypperliga män i hela sitt rike, och gaf så sin dotter åt den unge prinsen; och deras bröllopp dracks med lust och lek och allsköns gamman i många dagar.
Men jag var också med på gillet, och när jag red öfver skogen, mötte mig en ylfva med två sina ungar, och de glupade och läto mycket illa om sig.
Jag har sedan fått spörja, att det inte var någon annan än styf-modern och hennes begge elaka döttrar.
I KLETKE’S ~Mærchensaal aller Völker~, Bd. II, Berlin 1844, ss. 192-203, förekommer en något liknande saga, kallad »Der Wolf und die Nachtigall» som uppgifves vara ~Svensk~.
Berättelsen handlar om en konung i ~Skottland~, hvars dotter, Aurora, af en elak styf-moder blir förbytt till en näktergal, samt om en prins af Österland som förbytes till en ulf.
Uppteckningen är för öfrigt af ringa värde, samt lider af känslo-svall och moderna tillägg.
Jungfrun som såg på sin käraste wid Ljus.
Denna herrliga saga har vandrat vida omkring.
Liknande förtäljningar anträffas hos följande folkslag:
Den gamla dikten »Friedrich von Schwaben», af okänd författare ifrån 14:de årh. (ett sjelfständigt sidostycke till den här längre ned omnämnda Partonopeus de Blois), är den äldsta hittills upptäckta form af denna saga i Tyskland.
Se ~Neues Jahrbuch für deutsche Sprache &c.~ Berlin 1846, ss. 95-115, samt MASSMAN, ~Partonopeus und Melior~, Berlin 1847, ss. 131-2. -- B.
Se GRIMM, ~Kinder- und Haus-Märchen~, Th. II, N:o 127, ss. 228-235, »Der Eisenofen» [jfr.
Th. III, ss. 218-221]. -- C.
Se anf. bok, Th. III, ss. 257-8, »Die Laus». -- D.
Se MÜLLENHOFF, ~Sagen Märchen und Lieder der Herzogthümer Schleswig Holstein und Lauenburg~. 8:vo.
Kiel, 1845, N:o II, ss. 384-5, »Vom goldenen Klingel-Klangel». -- E.
Se anf. bok, N:o III, ss. 385-8, »Der weisse Wolf». -- F.
Se KUHN u.
SCHWARTZ, ~Norddeutsche Sagen, Märchen und Gebräuche~, Leipzig 1848, ss. 347-352, »Die Seidenspinnerin».
Se G. A. CRAPELET, ~Partonopeus de Blois, publ. pour la prem. fois d’après le Ms. de la bibl. de l’Arsenal, avec trois facsimile~. 2 vol. 8:vo.
Paris 1834.
Hos APULEIUS † omkring år 160 e. Chr. föd., i hans ~Metamorphoses~.
Grund-stoffet, som här blifvit omarbetadt till en Mythologisk-Poëtisk Legend, är troligtvis hemtadt ur någon numera förlorad Milesisk sago-samling.
-- APULEII ofvannämnda arbete har icke i sin helhet blifvit öfversatt på Svenska; men sagan om »Psyche och Cupido» utkom redan tidigt såsom Svensk folk-skrift.
Första kända upplagan är den som utgafs i Upsala, år 1666, af MARTINUS NYMAN (sedermera »Consul Holmiensis»; jfr.
~Acta Literaria Svecica~, a. 1724, s. 588).
Andra upplagan har följande titel: ~Then Vnderskiöne PSYCHE vtaf Apuleio Madaurense Utdragen och Försvänskat Igenom M. N.
Sampt effter mångens åstundan med flijt å nyo vplagd i Stockholm Åhr 1690.
Tryckt hoos Lars Wall~.
40 ss., 8:vo. -- En sednare upplaga eger följande titel: ~Kärleks-Guden Cupidos Och den Undersköna och Prisvärda Prinsessan Psyches Historia~.
Öfwersättning.
Stockholm 1778, 72 ss., 8:o. -- Sagan förekommer äfven, i en förkortad bearbetning, uti ~Mnemosyne~, Åbo 1820, 4:to, N:ri 57, 58, 94, 96, 102. -- B.
Biskop FULGENTIUS, som meddelar samma saga i utdrag efter APULEIUS, omtalar tillika, att den funnits omständligen berättad i en viss ARISTOPHANTES’ skrifter.
Om denne Aristophantes varit äldre eller yngre än Apuleius, är ännu oafgjordt.
Början af uppteckn.
A återfinnes såsom inledning till »Die Kaiserstochter und die füllen,» hos SCHOTT, ~Walachische Mæhrchen~, Stuttg. u.
Tubingen, 8:vo, N:o 16, ss. 171-183. -- B.
Se en liknande förtäljning i anf. bok, ss. 239-246, »Trandafíra».
Se BASILE, ~Il Pentamerone~, I, N:o 5, förra hälften af »Lo polece». -- B.
Anf. bok, II, N:o 5, »Lo serpe». -- C.
Samma bok, V, N:o 3, »Pintosmauto».
Se sagan om »Gand’ harva».
WILFORD’S ~Essay on Vicramáditya and Sativahana~ uti ~Asiatic Researches~, Vol. IX, s. 147, Calcutta-upplagan. -- B.
En liknande uppteckning på Engelska, efter mundtlig öfverlemning i Calcutta, förekommer uti ~The Asiatic Journal~, och finnes derifrån öfversatt på Tyska uti a) ~Das Ausland~, Febr. 1843; b) hos BROCKHAUS, uti ~SOMADEVA’s Märchensammlung~, Leipz. 1843, Th. II, ss. 190-211; samt c) hos KLETKE, ~Mærchensaal aller Völker~, Bd.
III, ss. 30-42, »Des Holzhauers Tochter».
Ulf-Prinsen.
Det var en gång, för mycket längesedan, en konung, såsom mången är väl det.
Han var en stor kämpe och örligs-man; dertill äfven rådklok och väl förfaren i allting, och hvad helst han företog hade han alltid framgång.
Härigenom blef han mycket berömd, och vann under sig både folk och länder, så att mäktigare höfding inte stod att finna på vida vägar.
När han så hade farit många år uti härnad, och samlat stora rikedomar, begynte han omsider längta till ro.
Han satte sig derföre i stillhet på sin gård, och fäste sig en drottning, och fick med henne en enda dotter.
Men när det lidit någon tid, blef hans gemål drottningen sjuk, och dog.
Detta gick honom hårdt till sinnes, och efter den dagen tänkte han aldrig mer gifta sig, utan vände all sin kärlek till den unga prinsessan.
Hon växte under tiden i sin faders gård, och blef fager framför andra jungfrur, så att vänare mö icke fanns hvarken när eller fjerran.
Men allt som hon växte, låg det konungen i hågen huru han skulle få henne väl försörjd; såsom hans drottning icke födt någon son, som en gång efter honom kunde styra land och rike.
Det hände sig en dag, när konungen satt i jungfru-stugan, att han lade sitt hufvud på prinsessans knä, och bad att hon skulle löska honom.
Ja, konunga-dottern gjorde som hennes fader bedt henne.
Bäst det nu var, fick hon se ett djur som kröp fram och åter i konungens hår, och var djuret så öfvermåttan stort och digert, att hon gaf till ett högt skri af förundran.
»Hvad var det?» frågade konungen.
»Hvarföre skrek du så, min dotter?» ’Jo’, sade prinsessan, ’det kunde väl ingen annat.
Här är ett djur ibland edert hår, och det är så stort, att aldringen har sett dess like.’
Då log konungen, och ville se på djuret.
Som han nu märkte huru stort det var, utbrast han: »aldrig såg jag väl maken till djur, och är detta ett märkligt järtecken.
Likväl, eftersom djuret sökt skydd hos mig, vilja vi icke dräpa det, utan låta det lefva, att vi må se huru stort det kan bli.»
Detta tycktes prinsessan vara ett godt förslag.
Hon tog så djuret, lade det i en ask, och gaf det mat så mycket det ville äta.
Men djuret växte dag ifrån dag, och uppfyllde hela asken, och blef ännu mycket, mycket större, så att ingen hört omtalas ett sådant vidunder, hvarken förr eller sedan.
Alltsom nu tiden led, var konunga-dottern omsider hunnen till ålders att hon borde gifta sig.
Då kommo der många prinsar och andra förnäma män att begära henne, och för hvar dag ökades deras antal, såsom ordspråket går, att »vän mö har många bedlare».
Men konungen visste icke åt hvem han helst skulle gifva sin dotter; ty han ville inte hafva någon måg, utan den som med visdom och klokhet kunde styra hans rike efter honom.
Han beslöt derföre sätta prinsessans friare på prof, hurudant förstånd de hade.
Till den ändan lät han dräpa det stora djuret, tog dess skinn, och gaf ut ett påbud, att den och ingen annan skulle få prinsessan, som visste säga af hvad djur skinnet var taget.
Nu kan man tro der blef ett spörjande och ett gissande både likt och olikt; men der var ingen ibland dem alla som kunde gäta konungens spörsmål.
Friarne fingo så vända hem hvar till sitt, och huru många der kommo till, aflopp det alltid på samma vis, så att det omsider begynte se mörkt ut, om den fagra prinsessan skulle få sig någon man eller icke.
Det stod så en rund tid bortåt, och allt var det lika när; hvem helst som försökte sin lycka, gick det för honom som det gått för de andre.
Då hände sig en dag, att en stor grå ulf kom gåendes till kungs-gården, och beddes få tala vid konungen.
Häröfver blef mycken undran, och vakten ville i förstone icke släppa ulfven in, ty de menade att konungen inte hade något otaladt med en sådan som honom; men ulfven sade, att eljest ville han öda hvart mans barn i hela kungs-gården, och så blef han insläppt.
Som han nu kom för konungen, tog han till orda: »Herre, konung!
Du har låtit utgå ett påbud, att den skall få din dotter, som vet att att säga af hvad slag djuret varit när han ser dess skinn.»
Ja, konungen kunde icke neka att det var som han sade.
Ulfven fortfor:
»nu har jag kommit hit till att fresta hvad min lycka förmår, och är min bön, att du låter mig se skinnet.»
Konungen kunde så icke neka till hans begäran, utan lät hemta skinnet, och var det både sidt och vidt, så att det breddes öfver hela bordet, och glänste som ett silfver.
Som ulfven nu fäste sina ögon derpå, gaf han till ett högt rop af glädje, och qvad:
»Stora lusens stora skinn!
Prinsessan är allerkärestan min.»
Då var det konungen som inte blef glad.
Han vardt både häpen och bedröfvad; ty han hade tänkt att saken skulle aflöpa mycket annorlunda.
Men der fanns ingen hjelp.
Ulfven hade gissat konungens gåta, och det blef så afslutadt mellan dem, att han skulle få prinsessan, och komma igen dagen efter för att hemta henne.
Allt som det nu led på tiden att ulfven skulle komma tillbaka, var konungen öfvermåttan bedröfvad, och grundade bara uppå, huru han skulle slippa ifrån sitt löfte som han gifvit.
Omsider beslöt han att nyttja list.
Till den ändan tog han en bagare-dotter som tjente på kungs-gården, lät styra ut henne på det allra präktigaste, med gull-krona, och röda ringar, och annan prydnad såsom det kunde höfvas ett konunga-barn, och sade att hon skulle fara i stället för prinsessan.
Ja, tjenstemön lät sig detta väl behaga, ty hon hade visst icke tänkt att hon skulle få vara så grann; och konungen menade nu, att, huru rådklok ulfven också var, skulle han dock aldrig veta annat än han fått den rätta prinsessan.
Som nu ulfven åter kom gåendes till kungs-gården för att hemta sin unga brud, var konungen straxt redo, lät föra ut den påklädda tärnan, och gaf henne åt honom med stor ståt och mycket fagert tal, likasom hon varit hans egen dotter.
Konungen gick tillbaka in till sitt, och trodde att allt var väl bestäldt; men ulfven vänslades emot sin unga brud, och qvad:
»Sätt dig på min rygg!
Häll dig i min lugg!
Och dig skall ingen skada ske.»
Ja, tärnan gjorde som han bad henne; hon satte sig på hans rygg, och höll sig fast i hans lugg.
Dermed begynte han löpa det fortaste han förmådde, och sprang så utan rast och ro, ända till dess de kommit djupt in i mörka skogen.
Nu var konungen mycket glad att allt hade så väl aflupit, och tänkte aldrig mer få spörja till hvarken ulfven eller tjenste-tärnan.
Men hans glädje varade inte länge; ty när ulfven hade sprungit sig trött, stadnade han under en hög gran, till att hvila sig.
Då rann honom i hugen, att han ville försöka sin unga brud, hurudant hennes förstånd var; han frågade fördenskull, hvad hon tyckte att slikt ett träd bäst kunde nyttjas till.
Såsom nu »hvar och en gör som han har lärt till, och talar som han har vett till», visste tärnan inte bättre än hon svarade: »jo, det kunde aldrig likare vara, än till ett baketråg att göra deg uti.»
Straxt märkte ulfven att han var besviken, och att man gifvit honom en bagare-dotter för en konunga-dotter.
Han blef derföre öfvermåttan vred, lopp hastigt tillbaka till kungs-gården, och sade att han ville rifva ihel hvart enda lif, om han inte fick prinsessan som var honom lofvad.
Konungen hade så ingen annan råd än att taga igen sin tjenste-mö; men ulfven skulle komma igen dagen efter, för att hemta sin rätta unga brud.
När nu andra dagen kom, var konungen mycket bedröfvad, och grundade bara uppå, huru han skulle slippa ifrån sitt löfte som han gifvit ulfven.
Han tog så en bryggare-dotter som tjente på kungs-gården, styrde ut henne på det allra präktigaste, med gull-krona, och röda ringar, och annan kostelig prydnad, och sade att hon skulle fara i stället för prinsessan.
Ja, tärnan var genast villig, ty det lekte henne i hugen att hon skulle få bära så mycken grannlåt; och konungen lät så föra ut henne till ulfven, med mycken ståt och många fagra ord, likasom hon hvarit hans egen dotter.
Konungen gick in till sitt, och tänkte att allt var väl bestäldt; men ulfven vänslades emot sin unga brud, och qvad:
Och dig skall ingen fara ske.»
Ja, tärnan gjorde som han bad; hon satte sig på hans rygg, och höll sig fast i hans lugg.
Dermed begynt han löpa det fortaste han förmådde, och sprang så utan rast eller ro, ända tills de kommit långt, långt in i skogen.
Men inte heller den gången fick konungen mycken glädje af sitt svek; ty när ulfven hade sprungit så att han var trött, stadnade han under en hög fura att hvila sig.
Då rann honom åter i sinnet, att han skulle försöka sin käresta, hurudant hennes förstånd var; han sporde henne derföre åt, hvad hon mente att slikt ett träd helst kunde brukas till.
Bryggare-dottern svarade som hon mente bäst: »jo, det kunde aldrig likare vara, än till ett brygge-kar att brygga öl uti.»
Straxt märkte ulfven att han åter var besviken.
Han blef derföre öfvermåttan vred, lopp genast tillbaka till kungs-gården, och sade att han ville ödelägga hela konunga-riket och konungen med, om han icke fick prinsessan som var honom lofvad.
Konungen hade så ingen annan råd än att taga igen tjenstemön; men ulfven skulle återkomma dagen efter, för att hemta sin rätta käresta.
Såsom konungen nu väl såg, att han var tvungen hålla ord emot ulfven, blef han mycket bedröfvad; sammalunda ock hans folk, ty alla hade prinsessan kär för hennes mildhet och godhet skull.
Der spordes så inte annat än sorg och klagan hela natten igenom, och tycktes det vara en stor nöd, att konungens enda dotter skulle gifvas åt en slik brudgum.
Men om morgonen, första tid dager var ljus, lät konungen kläda prinsessan på det allra kosteligaste, i silke och präktigt skarlakan; fäste en gull-krona i hennes fagra hår, band ett gyllene bälte om hennes midja, satte röda ringar på hvart hennes finger, och lät smycka henne som det kunde höfvas en så rik och förnäm jungfru.
Derefter leddes hon ut i gården till att möta sin brudgum.
När nu ulfven kom, blef der åter en sorg så ingen det kan omtala, och konungen sjelf var så till sig, att han icke ville taga någon tröst.
Likväl gjorde han som han hade lofvat, gaf sin dotter åt ulfven, och skildes så ifrån henne med stor kärlek å begge sidor.
Derefter vände han tillbaka in till sitt, och var högeligen bedröfvad.
Men ulfven vänslades emot sin fagra unga brud, och qvad:
Håll dig i min lugg!
Ja, prinsessan gjorde som han bad; hon satte sig på hans rygg, och höll sig fast i hans lugg.
Dermed begynte han löpa som när foglen far, och sprang bort ifrån kungs-gården, och gaf sig hvarken ro eller rast, förr än de voro komna långt, långt in i skogen.
När de så hade färdats både länge och väl, blef ulfven omsider trött, och stadnade under en hög björk till att hvila sig.
Då rann honom i sinnet, att han ville försöka sin käresta, hurudant hennes förstånd var; han sporde fördenskull, hvad hon tyckte att slikt ett träd bäst kunde nyttjas till.
Prinsessan svarade: »jo, mig tyckes att min fader, konungen, skulle deraf låta göra ett kar, till att ha röda rosor med rinnande vatten uti.»
Nu märkte ulfven att han fått den rätta prinsessan; han blef derföre mycket glad, talade henne vänligen till, och tröstade henne så godt han kunde.
Derefter gaf han sig åter till att löpa såsom förut, och sprang, och sprang, öfver både berg och dalar, djupare och djupare in i villande skogen.
Som det nu blef serla och aftonen föll på, kommo de slutligen till en mörk berg-skrefva.
Der stadnade ulfven, lät prinsessan stiga af, och sade:
»nu vilja vi gå in; ty här är mitt hem, och här skola vi bo.»
Då började konunga-dottern att gråta bitterligen; ty hon tänkte på sin faders gård, och huru det i konungens hela rike inte fanns en staf-karl så arm, att han måste lefva i ett sådant näste.
Likväl gjorde hon efter ulfvens begäran, och gick ned i berget.
Vid hon nu kom der in, mötte henne en fager syn; ty, i stället för en usel jord-kula, var der en öfvermåttan präktig sal, så att aldringen har sett eller sport dess like.
Hvar helst hon såg, glimmade det af bara guld och silfver; rundt omkring stodo käril och husgeråd af alla de slag, det ena grannare än det andra, och aldrig var det något hon ville önska sig i verlden, att det inte fanns der.
Men hennes man, ulfven, undfick henne gladeligen, och helsade henne med många kärliga ord, så att ingen brudgum kunde vara huldare emot sin brud än hvad han var.
Han tillade:
»allt som du här ser hörer dig till, och finnes intet så kärt, att jag icke gerna unnar dig det.
Likväl måste du lofva mig en ting.» ’Hvad skall jag då lofva?’
Frågade prinsessan. »Jo,» sade ulfven, »du skall lofva mig bara det, att du aldrig ser på mig me’ns jag sofver; ty då gör du både dig och mig olyckliga.»
Ja, härtill samtyckte prinsessan gerna; och hade nu sin lust att beskåda all herrlighet som der fanns.
När det så var serla och hon blef trött, lade hon sig att hvila på en präktig silkes-bädd, och ulfven sof i hennes famn.
Men om morgonen, första tid det började bräcka, steg han upp och gick ut, och syntes icke igen på hela dagen, förr än sol gått i skog, att stjernorna åter begynte vandra upp och ned på himmelen.
Dagen i ända satt konunga-dottern helt allena i berga-salen, sömmade silke uppå knä, och tänkte på sin man; men hvar qväll, när sol runnit ned, kom ulfven hem igen, och fägnade henne, och var alltid så innerligen god och huld emot henne.
Hon fäste nu en stor kärlek till honom, och älskade honom af hela sitt hjerta.
När det så stått i nio månader, var hon hafvande, och födde ett fagert svenne-barn.
Då kände hon sig hjerteligen glad, och tänkte uppå hvad fröjd detta skulle bli för hennes man, ulfven.
Men hennes glädje byttes snart i sorg; ty knappt var barnet födt, förrän dörren slogs upp, ulfven rusade in, sprang fram till bädden, tog den lilla emellan sina breda käftar, och lopp ut i skogen, ingen visste hvart.
Nu kan man veta huru prinsessan blef till mods; hon grät bitterligen, att hon skulle mista sitt lilla barn.
Likväl kom det aldrig i hennes hug att ulfven skulle svika henne.
Hon sökte derföre glömma sin sorg, aftorkade sina tårar, tänkte på den huldhet ulfven alltid visat henne, och var nu åter vänlig och kärleksfull som tillförene.
Det stod så ännu en tid, och när månaderna voro om, blef prinsessan åter sjuk och födde ett svenne-barn, det fagraste man kunde se för sina ögon.
Då blef hon också mycket glad, smekte sitt lilla barn, och tänkte uppå hvad fröjd detta skulle bli för hennes man.
Men det gick alldeles som förra gången; ty knappast var den lille kommen till, förrän dörren slogs upp, ulfven rusade in, sprang fram till bädden, fattade barnet emellan sina röda käftar, och sprang bort i skogen, ingen visste hvart.
Nu kan man veta huru prinsessan blef bedröfvad, och huru bitterligen hon grät, att hon skulle mista sitt lilla barn.
Likväl trodde hon sin man bäst; hon sökte derföre glömma sin sorg, aftorkade sina tårar, och var åter lika huld och kärleksfull som hon alltid varit.
När det så lidit ännu en tid framåt, var prinsessan hafvande för tredje gången, och födde ett litet flicke-barn, fagert som Guds klara dag.
Då blef hon åter mycket glad, smekte sitt lilla barn, och tänkte uppå hvad fröjd detta skulle bli för hennes man.
Men det gick som det gått förut.
Knappt var den lilla kommen till, förrän dörren slogs upp, ulfven rusade in, sprang fram till bädden, tog barnet emellan sina röda käftar, och lopp undan i skogen.
Nu visste prinsessan icke hvad hon skulle tänka, och sörjde bitterligen, att hon inte fick behålla något enda af sina barn.
Likväl kom det aldrig i hennes hug att ulfven kunde svika sin tro emot henne.
Hon aftorkade derföre sina tårar, gömde sin sorg i sitt hjerta, och när ulfven kom hem, var hon åter lika huld och kärleksfull som tillförene.
Så förrunno sju hela år, och konunga-dottern satt ännu alltjemnt i berga-salen hos sin man, ulfven.
Likväl kunde hon icke alltid vara glad som förr, utan när hon var ensam hela långa dagen, lekte hennes tankar ofta bort till de små barnen som hon mistat, och till hennes fader och fränder som hon aldrig mer skulle få se, och då grät hon; men när det led på qvällen, att ulfven skulle komma hem, blef hon åter glad, ty han var henne kär framför både barn och fränder.
Då hände sig en qväll, att ulfven dröjde mycket länge borta, och prinsessan väntade honom med stor oro.
Som han nu ändteligen kom, förtäljde hon om allt bekymmer hon haft för hans skull, och frågade hvarföre han dröjt så länge.
»Jo,» sade ulfven, »jag har färdats en lång väg.» ’Hvar har du då varit?’
Frågade prinsessan.
Ulfven svarade, att han just nu kom ifrån hennes faders gård.
Härvid blef prinsessan mycket förundrad, och bad honom förtälja tidningar.
»Ja,» sade ulfven, »jag har i dag stora nyheter; ty din fader, konungen, har fäst sig en ny drottning.»
När prinsessan hörde detta, kom det för henne, huru hennes fader aldrig velat gifta sig me’ns hon var hemma, och tycktes henne, att han nu månde ha sökt sig en gemål, för att glömma sin stora sorg.
Hon kunde så icke återhålla sina tårar, utan satte sig ned, stödde hand under kind, och grät så bitterligen, att man aldrig har sett någon gråta så; men allt hvad ulfven måtte säga för att trösta henne, tjenade till ingenting.
Som han nu såg hennes stora bedröfvelse, gick det honom hårdt till sinnes, och han sade: »hjertans allerkäresta!
Hvad skall jag göra att du må åter blifva glad igen?
Det finnes ingenting i verlden som jag ville neka dig.» ’Jo,’ svarade prinsessan, ’du skall låta mig fara till kungs-gården, till min fader.
Jag har en sådan innerlig längtan att få se honom ännu en gång, förrän han dör.’
Nu var det ulfven som blef bedröfvad, och han bad henne för allt som var kärt, att hon ville bedja en annan bön, allenast icke denna; men konunga-dottern stod fast vid sin begäran.
När han nu ändteligen såg att han icke förmådde öfvertala henne, utbrast han: »det må då ske som du vill, och vi skola fara; fastän hugen säger mig att denna färd blifver oss till liten glädje.»
Slutet blef således hvad man kan vänta, att prinsessan fick sin vilja fram, och blef nu aftaladt dem emellan, att de redan andra dagen skulle gifva sig på väg till kungs-gården.
Som det nu blef morgon och sol rann upp, väckte ulfven sin hjertans käresta, och sade att de skulle fara åstad.
Ja, prinsessan lagade sig till, och var straxt redo.
Derefter gjorde hennes man såsom förra gången, han tog henne uppå sin rygg, bad henne hålla uti hans lugg, och gaf sig till att löpa, såsom vinden far genom skogen.
När han så hade sprungit både länge och väl, kommo de omsider fram emot kungs-gården.
Då stadnade han och sade: »här månde vi skiljas, och kan du nu sjelf hitta vägen.
Jag önskar dig derföre farväl och allsköns glädje, och skall jag om tre dagar komma igen för att hemta dig.
Men ett skall du lofva, för all den huldhet vi burit till hvarandra, att du icke låter locka dig till att svika din tro emot mig.»
Ja, prinsessan lofvade hon skulle icke glömma honom, och skildes så ifrån sin man med stor kärlek.
Derefter vandrade hon med snabba steg fram till sin faders gård; men ulfven vände ensam och bedröfvad tillbaka åt skogen.
Vid prinsessan nu kom in i konunga-salen, och staddes för sin fader, skall man tro der blef en uppståndelse, så det var inte likt någonting.
Konungen ville i början inte tro sina egna ögon, och knappt någon annan heller; ty så litet hade han tänkt att någonsin mer få återse sin dotter.
Men när han nu ändteligen såg att det var hon, sprang han upp ifrån sitt hög-säte, och tog prinsessan i famn, och kysste henne, och blef som han varit barn på nytt, af bara glädje.
Likaledes ock hans gemål, drottningen, och alla de andra; ingen var som icke gladde sig att prinsessan kommit tillbaka.
Sedan begyntes der ett spörjande och ett frågande utan all ända, och prinsessan måste förtälja om sin man, och om den fagra berga-salen, och om allting som vederfarits henne medan hon var borta.
Men allt frågade drottningen bara om ulfven, huru har var, och huru han tedde sig emot henne, och änskönt prinsessan förtäljde allting som det tilldragit sig, hade styf-modern jemnt nya spörsmål att sätta henne före.
Sålunda förgingo två hela dagar likasom en blink; ty så glad var konunga-dottern att få vara bland sina fränder.
Men på tredje dagen skulle ulfven komma igen för att hemta henne.