Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M A N L I G V A N G Y M N A S T ^önskar plats under s o m m a r m å n a d e r n a å badort eller i familj för att meddela sjukgymnastik och massage.
H a r vibrator.
Goda referenser finnas.
3242.
Skriftliga förf:äg- ningar besvaras af » John », Iduns exp.
(855) K V I N N L I G GYMNAST (Liedbäcks Inst.)
önsk.
mot fritt vivre plats i familj p å landet eller vid badort.
Svar till » Anna-Lisa^, Iduns exp.
(856) P L A T S Ö N S K A R bildad, huslig, ordentlig flicka, kunnig i matlagning, bakning, sömnad, väfnad, handarbeten m.
Svar » G l a d l y n t s Iduns exp f. v. b (860) G Y M N A S I S T pä reallinien önskar k o m m a på landet för att läsa med en eller två gossar i någon af de lägre klasserna.
När- mare pr telef.
» Brunkeberg 19S ».
60657) alla årstider.
REGARDEZ I C I I Den mest bekväma Cörseti M O T M A L Herm.
kers Malpulver i askar å 1 och 2 kr., p:t 25 och o0 öre, dessutom A l u n, C a m p h o r, Goliq vint äpplen, Naftalin, Naftalincamphor och Insektpulver m.
m. i m i n a bodar 3 M a l m torgsgatan, 24 Stora N y g a t a n, 23 Göt- gatan.
BECKER, UTLÅTANDE OM MELLINS FOOD.
Herr A x e l Lennstrand, Gefle.
D å j a g nu en längre tid vid min praktik s o m accushörska användt det af Eder till Sverige införda preparatet » Mellins Food », är det mig ett nöje kunna intyga, att j a g anser detta födoämne värdt allt erkännande och jag tror ej heller att det beröm, det er- hållit, är öfverdrifvet.
Vid ett särskildt fall kan jag pä heder aflägga det vittnesbörd a t t jag- a n s e r » Mellins F o o d " h a f v a r ä d d a t lifvet.
och flerfäldiga gånger har jag varit i tillfälle att se de r e n t a f s t o r - a r t a d e v e r k n i n g - a r det åstadkommit.
Jag k o m m e r fortfarande där så behöfs att använda &gt;Mellins Food » och kan endast tillägga, att jag är glad att sådant preparat i verkligheten existerar, ty att på kemisk väg kunna framställa något, som till alla delar skulle ersätta modersmjölken har j u länge ansetts s o m ett olösligt problem.
Kornan Eleganta JERNSÄNGARI Starkaste SÄNGKLÄDER Mjukaste FILTAR M Ä R K I D e n n a Jamilje-symaskin skiljer sig från andra symaskiner därigenom, att den är Iättsköttaie, hållbarare och enklare, s a m t b r o d e r - m a s k i n, s t o p p a r s ö n d r l g t linne.
Säljes äfven p å b e k v ä m a afbetalningar.
60292) Fristående automatiska Barn-och Turisttält.
D e s s a tält kunna på en mi- nut uppsättas och nedtagas.
Tältets vikt 1 1 % kg.
st. A l l t m o t för- skottsjikvid eller efterkraf.
Gustaf Wiséns Bokhandel, Modernaste KUDDAR erhållas till BILLIGASTE CARL P R I S Östersund.
Kärringöns Hafsbad, BORGS Säng-Etablissement I 13 Birger Jarlsgatan 13 I STOCKHOLM.
1 Henning ' Öfverström.
Gefle den 30 Juni 1897.
A G N E S COLLIN, Barnmorska.
Frof af M E L L I N S F O O D sändes på b e g ä r a n GRATIS och FRANCO f r å n A x e l L e n n s t r a n d, Gefle.
GENERALDEPOT FÖR SVERIGE, NORGE, DANMARK OCH FINLAND.
BOHUSLÄN.
L Beläget H mil till hafs utanför Oroust m e l l a n Lysekil och Marstrand.
Ynnerlte rekreationsort Hafeluft.
L u f t b a d.
M a s s a g e Sjukgymnastik.
Medicinska för- frågningar besvaras af B a d l ä k a r e n F K E D B I K L I H D S K O O r, adress till 1 juni Stock- holm, Klara Östra Kyrkogata 8.
Fredagen den 3 maj 1889 N:r 18.
Tidningen kostar Byrå: Kla.rabergsga.tan 54, en tr.
Annons pris: 2 5 öre pr petitrad (
Ingen .ösnuminerförsäljning.
Hur gladt, när han kommer, den leende vår, som ljuset och lifvet förnyar, 2:dra årg.
TJtg-ifningstid: Prenumeration sker: hvarje helgfri fredag.
I Stockholm: hos redaktionen, å S t a d s - postens nufvudkontor, i bokladorna samt ä tidningskontoren då sippan bland smältande drifvor står, och solen bland glesnande skyar.
- K. X&gt;.
Bjorclc.
Vi och våra barn.
(Förra artikeln.)
t Drag dina skor ntaf, du står på helig grund. » M dessa dagar håller den framstående norske pedagogen och skolmannen Matias Skard i hufvudstaden en serie föredrag öfver » barnen och vårt förhållande till dem ».
Hr Skards grundliga, på rik erfarenhet och hängifna studier stödda framställning inne- håller allvarsord, som borde utgå till hvarje hem i vårt kära land att väl beaktas.
Det korta återgifvande, som i Iduns spalter kan komma i fråga, ger naturligen endast ett ofullständigt begrepp om föreläsarens utred- ning, men torde dock vara egnadt att för våra läsarinnor klargöra det hufvudsakliga i den samma.
Den rikaste bland skatter ega vi i våra barn, men derför är den ock den svåraste att rätt förvalta.
Till ett stort fel göra vi oss alla i de flesta fall skyldige derutinnan, att vi icke tillräckligt beakta den oändliga skilnaden mellan vuxna och barn, mellan dem och oss.
En af Danmarks mest fram- stående biskopar sade en gång: » Min fars största fel var, att han icke besinnade, att jag ej var en vuxen. » Hvad är det då, som så väsentligt skiljer barnet från den vuxne?
Det finnes en egen- skap, som så att säga ligger på bottnen af barnets natur, en grundegenskap, på hvilken alla egendomligheter, som göra barnet till barn, innerst äro beroende, och det är barnets förmåga att tro.
Tro blindt, oinskränkt och tro godt — om allt!
Tro godt — ja, rätt sed t, är all tro en tro på det goda.
V i säga visserligen ibland som så: » jag tror, att det eller det är ondt, är dåligt »; detta är blott en språklig, oegent- lig vändning.
Man tror endast godt oeh dessutom — tviftar man.
Denna barnets grundegenskap att obetingadt tro, att allt är godt, ger dess lif en säregen lycka, en skönhet och glans, sådan den aldrig kan hvila öfver den vuxnes tillvaro, den må förefalla aldrig så lycklig.
T y den stund har för oss alla redan kommit, att vi förlorat vår oinskränkta tro.
I det ögonblicket brast barnalifvets skäraste lycka.
Här är noga att märka, att det ej är fråga om religiös tro: den följer j u mången genom hela lifvet; utan om tro i allmännhet.
V i äldre äro ofta allt för benägna att ringakta barnets sorg, anse den obetydlig, ja, rent af löjlig.
Desslikes kanske ock dess glädje.
Det är sådana bagateller, som kunna framkalla så den ena som den andra.
De vexla så hastigt, så skenbart nyckfullt, från den uppsluppnaste glädje till den mest öfver- gifna sorg — och så mena vi, att dessa känslor kunna dock icke vara så synnerligen djupa.
Men vi begå härvid ett oändligt misstag, ett misstag, som, dess värre, kan blifva menligt till sina följder, om vi låta det afgöra i vårt förhållande till de små.
Barnet känner starkt och djupt, så i glädje som i sorg; det är alltid djupt allvar bakom.
Låt vara att dess känslor kunna röra sig om ting, dem vi anse löjligt obetydande; vi måste dock besinna, att för barnet med dess outvecklade begrepp kan denna obetydlighet för ögonblicket gälla allt, ja, hela lifvets lycka.
Det uppgår helt och odeladt i mi- nutens stämning och sätter in allt sitt in- tresse i den sak, som för tillfället sysselsätter det.
Barnet har aldrig några baktankar, så som vi store; det har aldrig mer än ettjern i elden, men så är ock detta jern glödande varmt.
V i vuxne, vi ha en sorg, som aldrig är svart, en glädje, som aldrig är hvit.
Det är aldrig, kan aldrig vara något helt och odeladt i våra känslor, dertill förströs våra tankar för mycket af allsköns vexlande omsorg.
I vårt känslolif flyta de skilda färgerna samman till ett jemstruket grått i grått.
Men barnets lif i sorg och glädje ligger som ett schack- bräde, ruta vid ruta i svart och hvitt, stämning om stämning, så vexlande och så skarpt skilda.
Så har barnet en egendomlig styrka att lefva i ögonblick.
Från en sida sedt, ligger väl häri ock en svaghet, om man så vill.
Men det gör dess lif skönt och rikt.
Ett lif som i hvarje af sina ögonblick lefves helt, med full styrka, full kraft — så är barnets lif.
Det säger ja helt ut, när det säger ja; och säger det nej, så menar det ock nej.
En stor, en lyckosam egenskap finnes nedlagd hos barnet i dess förmåga alt vinna Icärlek.
Dess förmåga att gifva kärlek, att sjelft älska är deremot mindre, än hvad vi i all- mänhet tänka oss.
Barnet under sina tidi- gare år älskar icke djupt, och det kräfves långa och många dagar och mycken omsorg och kärlek att helt vinna dess hjerta.
Men hvilken lycka ligger ej för oss vuxne deruti att kunna gå till våra barn med hela vårt hjertas förtroendefullhet och kärlek!
Huru misstänksamt skygge äro vi icke att annars gifva af dessa våra innerligaste och derför ock sårbaraste känslor!
V i känna ett brinnande behof att gifva kärlek och mötas åter af sådan, gifva förtroende oeh finna det igen.
Men vi frukta att missförstås af den ene, befara att kallt afvisas af den andre.
Idun u t k o m m e r I h u f v u d s t a d e n h v a r j e h e l g f r i f r e d a g o c h k o s t a r f ö r qvartal e n d a s t I krona, postarvodet Inberäknadt.
— V i söka med brinnande ängslan igenom hela kretsen af menniskor, som omgifver oss, för att finna ett föremål, dit vi våga gå med vårt hjertas gåfvor, men vi finna intet.
En oändlig smärta skär oss i själen, och den kärlek, som skulle så att säga » hålla vattnet öppet » man och man emellan, qvinna och man emellan, den sluta vi inom oss sjelfva i skygg misstro.
Då äro barnen vår räddning; till dem våga vi gå utan fruktan att mötas af missförstånd och af likgiltighet.
V i egna dem odeladt vår förtroendefulla kärlek; ej minst i detta afseende äro de oss gifna till hjelp och väl- signelse!
Hur härlig är icke barnets oskuld — dess dyrbaraste prydnad!
Jesus af Nazareth sade en gång, att barnets engel oafbrutet vågar se dess fader i himmelen i ansigtet.
Skulle månne vår engel — ty äfven vi vuxne hafva väl våra englar — skulle de kunna göra detta?
A c k, för visso fingo de allt för ofta slå sina blickar i blygsel ned!
Har ni blickat in en gång i barnaögon?
Fjellsjön der den ligger, oändligt stilla, oänd- ligt djup, kransad af de höga strändernas skogsram, speglar himmelen ofvan sig i sitt tysta sköt.
Så ser du i barnets öga en återspegling af Guds egen himmel.
Icke så, att barnets oskuld betyder, att det är utan synd.
Men medvetandet om synd har ännu icke vaknat och grumlat dess själ, samvetets aggande röst har aldrig ropat om skuld till det oförderfvade bjertat.
Det är på barnets förmåga att tro vi måste lägga grundvalen till all pedagogik.
Att i otid rycka barnet ur den lyckliga, so- liga luft, der det växer till styrka och ädla krafter, är i sanning en fördömlig uppfostrare- princip.
Låt det, så länge någon möjlighet gifves, få förblifva i den hela, blinda tro, som gifver åt dess lif ett så rikt behag.
Tids nog kommer verlden med sin grymma lärdom.
Det kan vara en fråga om år, men det kan ock vara en fråga om dagar, när detta smärtsamma » gjennembrud » ej längre står att förhindra.
När barnet första gången upptäcker, att icke allt är, hvad det synes vara, att ej beständigt ord och gerning äro ett, att det finnes lögn i lifvet — hvilken oändlig uppvaknandets bestörtning!
Som en blixt från klar himmel slår denna förfärliga kunskap ned i dess själ och bränner der dess första sår • — • ett absolut oläkligt sår. '
: Det fulla okritiska förtroendet är för all- tid förbi.
Tanken eder ett litet barn, som aldrig förr i sitt lif sett en sjö.
Så kommer det en dag, en vinterdag, med sin fader till sjön.
Den ligger nu täckt af fast, bärig is, och barnet kommer aldrig att tänka sig sjön annorledes än med detta jemna, fasta golf spändt deröfver, när det vandrar vid sin faders hand öfver isen dag efter dag.
Det tror fullt och fast, att det evigt skall förblifva så.
Men så en dag — det har blifvit vår, och barnet går öfver sjön — brister isen!
Det vinner en erfarenhet, men det förlorar sin fasta tro.
Det kan nog sedermera vänja sig vid denna erfarenhet; det blir dock aldrig åter det samma, som det var förut.
I bak- ett IDUN " Tidningen i n n e h å l l e r n ä s t a n u t e s l u t a n d e o r i g i n a l b i d r a g.
— U p p g i f å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en k r o n a, s a e r.
grunden står sedan beständigt denna samma, pinande tanke: isen kan dock b r i s t a.
Kunna föräldrarne så skarpt följa utveck- lingen hos sitt barn, att de se, när detta sorg- liga » gjennembrud » eger rum, då ha de sedan att gifva tiofaldt omsorgsfullare akt på det samma än om möjligt någonsin förr.
Ty vid detta skede lär sig barnet, ej blott att andra kunna vara osanna; det lär sig ock snart, att det kan vara osant sjelft.
Detta är det out- sägligt smärtsamma!
Bäfven derför till baka, I kärleksfulle för- äldrar, att kasta edert barn ut på hafvet, förr än det nödvändigt måste ske!
Här gå vi j u dock så ofta, föräldrar, syskon, tjenare, och föra vårt lif inför barnens ögon så, som om ingen fara vore.
Hvem vågar derutin- nan taga sig fri från skuld.
När allt går sin naturliga gång, måste det visserligen förr eller senare en dag komma derhän, att barnet plötsligt och med obeskrif- lig smärta inser, att föräldrarne ej äro utan fel.
Det behöfver väl icke betyda, att förtro- endet från barnets sida till dem derigenom alldeles omintetgöres; detta kan räddas genom kärleksfullt arbete och omsorg.
Men nu må- ste föräldrarnes hela sträfvan gä ut derpå, att visa barnet, huru, äfven om brister finnas, den goda och ärliga viljan aldrig saknas.
Förhållandet mellan dem kan efter detta al- drig blifva det samma som förr; det kan dock endels räddas.
Men lätt, oändligt lätt, glider i dessa tider barnet ifrån dig.
Det gäller en oaflåtlig vak- samhet, en aldrig tröttnande omsorg.
Framför allt, stöt aldrig, aldrig barnet med likgiltighet till baka, när det kommer till dig med sina små sorger och fröjder.
V i veta alla, huru djupt vårt innersta kränkes, om vi gå med en glädje eller, än mer, en sorg för att förtro oss åt en medmenniska, och denne då möter oss med likgiltighetens kyla.
Aldrig i verlden skulle något kunna förmå oss att efter detta på nytt öppna vårt hjerta för denna menniska.
Men i obetänksamhet kunna likväl föräldrar, som hysa verklig kärlek till sitt barn, dag efter dag, gång efter gång på detta sätt stöta det ifrån sig.
Dess många små förtroenden kunna väl ofta förefalla besvärliga och allt för obetyd- liga, när du sitter i ditt arbete, upptagen af vigtiga sysslor.
Men besinna, att för barnet är den vackra stenen, det funnit vid stran- den, och som det nu skyndar att visa dig, för ögonblicket ett lika rikt glädjeämne som någonsin för dig sjelf den största fröjd.
Och afvisar du det med otålighet, med ointresse — för visso kan du vara säker, att det så småningom drar sig till baka, sluter sig och blir dig främmande, utan resonnemang, utan att det kan hindras.
Förfärlig blir den dag, när du då, för sent, upptäcker, att det glidit ifrån dig; då har du för alltid förlorat förmågan att uppfostra det och leda det på rätta vägar.
På detta beror till det hufvudsakliga det myckna famlandet och osäkerheten vid barna- uppfostran, att det stora flertalet uppfostrare förlorat känslan af barnets innersta själslif, kännedomen om dess moraliska drag.
Visst är, att med den ömmaste omsorg från föräldrarnes sida förtrolighetsförhållandet till barnen kan bevaras i många och långa år.
Kan man tänka sig en högre föräldralycka än den, att dag efter dag, år efter år, i hvarje stund kunna säga till sig sjelf: » jag ser hvar tanke i mitt barns själ! » Det kräfver, detta uppfostringsarbete, oaflåtlig uppmärksamhet och kärleksfullhet, det ställer höga kraf.
Men det inviger ock dermed ditt lif åt den renaste och ädlaste glädje, som är dödlige gifven.
* | * Ung den dog.
/ ' %fed första rosen, vår unga som sprang i kärkek slog ögat Med sista rosen, den vackra som vind När sist vi möttes, jag drömmen dock drömmen, Ben var så fager, spred ut, var drömd så dig som hade aldrig vi sett knopp, opp.
till slut.
fann, hvarann; drömmen, den mins du nog att ung den dog.
Om sällskapslif.
Hedersamt omnämd vid Iduns 5:te pristäfling.
n af de gamla filosoferna bar sagt: » Om någon gudamakt toge oss ur denna vim- lande menniskohop och försatte oss på något ställe i öknen samt gåfve oss der öfverflöd af allt hvad naturen behöfver, men betoge oss möjligheten att träffa någon menniska — hvem skulle vara så af jern, att han kunde uthärda ett sådant lif? » Häraf framgår, att man lärtge insett och erkänt, att i menniskonaturen ligger ett oafvisligt behof att få meddela sig med andra; och att denna böjelse, som hvar och en, på sitt sätt, söker tillgodose, kan medföra både fördelar och olägenheter samt ålägger oss sjelfva stora skyldigheter, vilja vi visa med följande: Menniskans böjelse för sällskap är för henne, helt visst, en anledning till mycket godt, så- väl med afseende på de många fördelar, hvilka gemensamheten i arbete tillför hela vårt slägte, som ock för den enskildta personens andliga utveckling, ty genom samspråk med sanna och upplysta menniskor skingras okunnighetens och tvifiets mörker, sinnets störda jemvigt åter- vinnes, och de spörjande, irrande tankarne lägga sig till ro eller lemna rum för nya bättre så- dana.
Genom umgänget med menniskor lära vi känna mången god karaktär, som kan verka förädlande på vår egen; förvärfva må hända någon vän, som varnar oss, då vi äro på villo- vägar, uppmuntrar och stödjer oss, när våra egna krafter öfvergifva oss och mötande svårig- heter komma oss att tro, att våra bästa af- sigter och redligaste sträfvanden varit förgäfves.
Tankeutbytet med ' andra skänker oss en grund- ligare kännedom om oss sjelfva och den verld, i hvilken vi befinna oss; vi lära oss inse, att vi icke kommit till verlden för att i ensamheten » nedgräfva vårt förlänta pund », och att vi kanske tjena Gud bäst, då vi lefya och ar- beta midt ibland våra medmenniskor, samt att detta, äfven om det sker i ringhet, kan ske till hans ära och deras nytta.
Sammanvaron med andra kunna vi under inga förhållanden helt och hållet undandraga
nallen ett n u m m e r I v e c k a n u n d e r hela q v a r t a l e t.
För hvarje 5-tal abon- nenter, som s a m l a s, o c h f ö r h v i l k a a f g i f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f oss, ty redan för vidmakthållandet af det ma- teriela lifvet behöfva vi hvar andras bistånd, och inom det andliga området gör den egna förmågans otillräcklighet sig lika känbar.
Men om umgänget och sällskapet, rätt nyt- j ' adt, har sina fördelar, så medför det, brukadt utan måtta och urskiljning, många olägenheter och länder dervid till skada och förderf.
Lu- sten att ständigt omgifvas af sällskap urartar snart till ett ytligt kringfladdrande från den ena förströelsen till den andra och betager oss hågen för hvarje allvarlig sysselsättning; i stället för den vederqvickelse vi söka, finna vi, måhända, tomhet och lifsleda.
I sällskapslifvet måste vi uppoffra något af vårt eget väsende och åtminstone i någon mån rätta oss efter andra, och ehuru detta kan an- ses vara nyttigt i många fall, så komma vi likväl härigenom, om vi icke taga oss i akt, lätt nog att endast » se med andras ögon » och löpa sålunda faran att förlora vår egen individualitet.
Välja vi icke sorgfälligt vårt sällskap, d. v. s. utgöres icke detta af perso- ner med redbara tänkesätt och rena seder, så äro vi att djupt beklaga, ty hvilken karaktär är väl så stark, att den kan emotstå det då- liga exemplets inverkan?
Slutligen vilja vi något beröra de skyldig- heter, sällskapslifvet ålägger oss, och bland dessa räkna vi förnämligast iakttagandet af ett sådant uppförande, att vi icke gifva andra ett skadligt föredöme; men emedan vi förut talat om exemplets makt, så erinra vi blott om, att ingen menniska är så obetydlig, att icke hennes exempel kan utöfva ett godt eller ondt in- flytande på andra.
Vår skyldighet är alltså att hafva en nog- grann uppsigt öfver oss sjelfva, att tillse, att våra ord och handlingar äro goda; korteligen sagdt: vi måste tänka först och tala och handla sedan, och icke tvärtom.
Vi böra derjemte med lugn höra andra uttala sina åsigter, om än dessa skulle befinnas vara stridande mot våra egna, oeh vid en diskussion, af större eller mindre vigt, alltid låta det vara oss kä- rast, att sanningen kommer till sin fulla rätt, äfven om vi sjelfva dervid icke få behålla sista ordet.
Sucka vi under svårigheter och bekymmer, må vi likväl söka afhålla oss ifrån att med vår ledsnad allt för mycket betunga de per- soner, med hvilka vi äro i sällskap; om vi nämligen icke kunna, eller ens böra, visa en glädtighet, som vi icke känna, så är det dock vår pligt att i umgänget med andra till en viss grad beherska vår sorgbundenhet.
» Hafva vi icke af naturen ett gladt lynne, så måste vi bemöda oss om att förvärfva den själens blidhet, som väl går upp emot, ja, öfverväger ett sådant. » Genom godhet och vänlighet skola vi sprida trefnad omkring oss, hvart helst vi komma; och de3sa egenskaper äro — lyck- ligtvis — icke ensamt förbehållna åt någon viss klass eller samhällsställning, utan kunna egas äfven af den menniska, som saknar alla yttre imponerande fördelar.
F r å n v å r a badorter.
Särö saltsjöbadort.
Af Elsie Calliau de Lisle.
Prisbelönad vid Iduns femte täfling.
Käraste Thecla!
Ditt senaste bref med begäran om några upplysningar om badorten Särö, i händelse du i i — \ I I K l I VJ KJ IN I d u n, e r n å l l o a cit g r a t l s e x e m p l a r f ö r h e l a d e n t i d, u n d e r h v i l k e n a b o n n é m e n t e t räcker.
A r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a färre än 5, t o r d e p r e n u m e r a skulle känna dig hågad att för sommaren nedslå dina bopålar derstädes, både gladde och öfverraskade mig, och skyndar jag derför att genast besvara det.
Särö är verkligen une connaissance å faire, en bekantskap man sent glömmer, och som man aldrig ångrar att hafva gjort.
På samma gång den erbjuder alla en vestkustbadorts behag, eger den äfven ett landtligt idylliskt, enkelt och okonstladt lifs alla fördelar.
Be- hagligare plats för en sommarvistelse vid haf- vet är omöjligt att välja.
Men för att du må få en helgjuten bild både af stället sjelft och resan dit ut, föreslår jag, att du och jag i tankarne företaga en lusttur, så snart den prydliga förstklassiga passagerareångaren Särö börjat sina turer en af de sista dagarne i maj.
Tillåt mig dock först att förutskicka en liten geografisk redogörelse för Särös läge.
Redan af namnet, antar jag, du gissat, att det är en ö.
Den är belägen i norra Halland och Slöps socken, mil landvägen från Göteborg och 1 mil från Kungsbacka samt på tre sidor omgifven af hafvet, på den fjerde genom ett smalt sund skild från fastlandet, dit tvänne broar, en kör- och en gångbro, leda.
Särö lämpar sig särdeles genom sitt sunda, förträffliga, i hafvet framskjutna läge och genom sin härliga furuskog både till en hafs- och skogslufts-kurort, som ock till van lig sommarvistelse.
Du känner j u Göteborg sedan dina Mar- strands- och Lysekils-sejourer och vet således, hvar vestkustens båtar ha sin plats vid sten- piren; och alltjemt antagande, att du är villig göra den lilla, något öfver halfannan timme långa, färden ut till hafs, skynda vi ned till ångbåten i lagom tid för att hinna med.
Ångbåten glider ut från land, sedan van- liga kommandoord uttalats, och ilar den kända vägen förbi Masthugget, Majorna och Nya varfvet på ena och på andra sidan H i - singen med sina upplagsplatser, Lindholmens och Eriksbergs mekaniska verkstäder, villa » Tannhäuser » m. fl.
ställen ut till Elfsborg.
Här styres kosan söderut, och strax till ven- ster se vi den lilla, af göteborgare af medel- klassen lifligt besökta badorten Långedrag med sitt café Miramar; till höger om oss skymtar en annan mindre badort, Brätten, belägen på Styrsö.
V i ånga vidare öfver Askimsfjordens glittrande böljor, och vi se, huru småningom den, för den vestra skär- gården egendomliga, ofta i orange skiftande, mörkvioletta färgtonen öfver den kala, klip- piga stranden börjar antaga en grönaktig an- strykning.
V i komma närmare, och snart framträder som en slående kontrast till den omgifvande kalheten en skogklädd, fagert grönskande ö framför oss till venster.
En glad känsla af öfverraskning griper oss, och vid åsynen af den första täcka villan be- stormas den välvillige och uppmärksamme kapten Clase med frågor, som han på ett tillfredsställande sätt besvarar.
Villa efter villa framträder, och till sist fängslas våra blickar af något, som lär vara för Särö all- deles egendomligt: en rad små hus, försedda med väldiga markiser stå nemligen utskjutna i vattnet.
V i upplysas om, att det är dam- bassinerna.
Här kunna Evas döttrar tumla om i det friska, stärkande vattnet, antingen under markisens skyddande duk, eller ock i öppna hafvet, ohindrade af plankväggar eller andra stängsel.
Det ligger något pikant öfver hela anordningen.