Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kan du aflocka den figuren ett aldrig så litet » guld- korn », som du kallar det, så — — ja, då tror jag nästan jag skulle vilja ge dig rätt och hålla med om, att människorna kunna vara bättre än de synas. » » Nej, Georg, det vågar jag mig ej på.
Icke för det jag betviflar, att äfven han gömmer någon grufva, och vore jag ensam med honom kanske jag till och med skulle hitta rätt på den, men så här på utmaning och i annans närvaro går det ej.
I alla fall har jag tappat bort mitt van- liga glada mod i afton.
Det är något som för- stämt mig, som förföljer mig och som jag ej kan bli kvitt. » » Tala om för mig hvad det är! » » Jag vet ej, om jag vill.
Jag tror icke, att du tänker på samma sätt som jag, utan du börjar hålla en föreläsning öfver att världen nu en gång är sådan som den är och ej kan ändras, att jag är så barnslig och annat vackert och förståndigt. » » Att du är ett barn skadar ej det minsta, öfver- klokhet finns det tillräckligt af ändå. » Jag kände något blidare stämd.
» Seså, sjung ut nu, V — na.
mig Molly lilla! » • — » Du skrattar nog, men det är detsamma.
Jo, ser du, när jag var klädd för att fara hit, fin i ny klädning och väl påpälsad mot kölden, medan " Slitet g u i a W ".
vagnen väntade där nere, för att jag ej ens skulle behöfva sätta foten på de snöiga gatstenarne, Utkast af Aster.
kom jag ut i köket ett ärende från mamma.
Där satt en kvinna, tunnklädd, blåfrusen och utmärglad, » Mitt ärkenöt, som gick hit!
— Finns det väl som kom fram och med tårar i ögonen tackade f$V något dummare påhitt än dessa odrägliga för att hon fått litet varm soppa.
» Fröken må supéer, där människorna, stela, otillgängliga och tro, att man uppskattar sådant, när man ej på tråkiga, sitta uppspetade som flugor på knapp- lång tid ätit någonting uppvärmdt, men ändå nålar?
Hvad kan meningen vara med att sam- svider det i mig att sitta själf och må godt, me- manrafsa en hop folk, som ej har ringaste nöje dan min lilla flicka ligger där hemma och käm- af hvarandras sällskap, utan på sin höjd kunde par med sjukdom, köld och hunger. » Hvad hon anställa en pristäflan i konsten att kväfva gäsp- kallade ' hem ' var en tom vedbod långt utom tul- ningar? » — len, där det ej kan eldas, fast vinterkylan går Jag hade lyckats bringa mig upp till den ljuf- rakt in genom alla springor.
Jag hann ej höra liga och afundsvärda sinnesstämning, som fann på hennes vidare historia, men den stod skrif- sitt uttryck i denna monolog — naturligtvis om- ven på hela hennes varelse.
Kan det vara rätt- sorgsfullt döljande för mig själf, att dess grund- vist, att jag skall ha allting så bra och en annan orsak möjligen vore att söka på närmare håll än stackare ingenting?
Jag kan ju icke reformera hos mina grannar eller kunde hafva något sam- samhället, men jag får ej ur mitt hufvud, att jag manhang med uteblifvandet af dem jag väntat måste göra något för att skaffa åtminstone henne mig att få träffa, då måhända tillställningen ett bättre rum.
Vore jag rik, skulle det gå hastigt kunde råkat i en mera lyckad dager.
— För att och lustigt, men min lilla kassa är tvärtom just nu ytterligare underhålla dessa angenäma käns- nu läns.
Nåja, något sätt hittar jag väl på, jag lor begaf jag mig in i ett litet tomt kabinett, skall plita och spara, och så skall det nog lyc- där jag borrade ned mig i en mjuk emma och kas till slut. » fortsatte mina dystra betraktelser, enär jag fruk- Jag hade glömt bort den gamle herrn i andra tade att ohöfligheten skulle bli alltför iögonen- ändan af rummet, han tycktes nu hafva slutat fallande, om jag redan nu smöge mig af.
sin undersökning af bokskåpet och göra min af » Hu då, kusin Georg, sitter du och drar ihop att lämna rummet.
Då han gick förbi Molly, till åskväder, eller tänker du tjänstgöra som mo- stannade han ett ögonblick; ett brummande dell till riddaren af den sorgliga skepnaden? » mummel hördes, hvaraf jag tyckte mig urskilja Ingalunda blidkad af denna hälsning, kastade något liknande » liten grundplåt ».
Jag såg upp: jag en onådig blick på det leende ansiktet fram- Molly satt och stirrade ned i sin hand.
för mig, obehagligt medveten om att det afgjordt På den lilla ljusa handsken glimmade ett stort kontrasterade mot min egen mulna uppsyn; men guldmynt!
lilla Mollys bruna lockhufvud var en alltför be- * haglig företeelse och de klara ögonen sågo för vänligt och trohjärtadt ned på mig, att icke åt- minstone någon liten del af det trefliga humör, Stor litterär pristäfling hvarmed jag var laddad, måste hoppa öfver bord.
» Nå, det var alltid något att råka på dig här, för ehuru det högeligen förvånar mig att se en sådan liten yrhätta i denna samling.
Hvad vill du egent- ligen på ett sådant här likbjudarekalas?
Icke Iduns romanbibliotek.
kan du på samvete påstå, att du finner minsta nöje däri? » » Jo, det gör jag verkligen. » — Hon satte sig Ett pris på tvåtusen (2,000) kronor.
i den lilla kåsösen bredvid mig och de skälmska groparne i hennes kinder lämnade rum för ett Idun har, som kändt torde vara, gjort vida allvarligare uttryck.
— • » Ser du, jag före- till en af sina uppgifter att bland sin stora sätter mig alltid, när jag är tillsammans med främmande personer, att lära af dem så mycket publik inom de skandinaviska ländernas bil- jag kan och det är ej svårt, blott man går bland dade klasser väcka intresse för och sprida dem med vakna ögon.
Jag är ofta förvånad värdefull originallitteratur.
För detta ända- öfver, hur mycket godt jag finner, stundom " där mål har tidskriften alltid låtit sig angeläget jag minst väntat det, och hur de obehagligaste, till utseendet mest frånstötande människor kunna vara att inleda förbindelser med framstående hafva vackra och ädla sidor, om man gör sig litet manliga och kvinnliga författare, och våra besvär att söka reda på dem.
Jag kommer sällan afslutade årgångar prydas ock af ett stort hem från ett samkväm utan någon liten skörd mångtal af de bästa litterära namn.
För af dylika små guldkorn, och då tycker jag mig att ytterligare öppna tillfällen till värde- ha stor behållning af min dag » Ehuru jag kände mig tämligen utskämd, var fulla förvärf i denna väg ha vi tid efter det under min värdighet att visa detta för min annan anordnat skönlitterära pristäflingar, lilla kusin, mig så underlägsen i år och visdom; hvilka med intresse omfattats inom skrift- jag protesterade därför mot hennes argumenters ställarkretsar, och ur hvilka som resultat hållbarhet och förklarade deras resultat härflyta framgått flere gedigna verk.
Vi tillåta oss från slumpen.
ej kunna lämna en sådan där vänskaps- känsla att utveckla sig i lugn och ro.
» Ja, men ofta öfvergår vänskapen till kärlek, » säger ni mig.
Nå, än sedan!
Lig- ger däruti något skäl till att röra vid den med profana händer.
Man gör aldrig nytta med att » bry » eller reta någon för verk- liga eller förmodade känslor och sätta upp dem till skottafla för löjets pilar, men man riskerar alltid att göra obotlig skada.
En helt annan sak är det j u att varna och söka rädda, när man ser, att vederbörande löper fara att komma in under ett dåligt inflytande.
Då blir det i stället ett brott att tiga och låta saken utveckla sig.
Må vi besluta oss för att aldrig tanklöst och lättsinnigt ta på en annans känsla — den må vara vänskap eller kärlek.
Må vi komma ihåg, att vår hand aldrig kan vara för mjuk, när det gäller att röra vid en människosjäl.
1898 exempelvis erinra o m den som ett fram- stående arbete allmänt erkända berättelse- cykeln » Gösta Berlings saga » af Selma Lagerlöf, hvilke " n först framträdde som pris- tagande i en af Iduns litterära täflingar, om Matilda Lönnbergs historiska roman » Fru Holmfrid » m. fl.
Vi ha därför nu ock beslutit att för romanbibliotekets räk- ning ånyo anordna en större litterär täflan och inbjuda härmed skönlitterära skrift- ställare och skriftställarinnor att deltaga i densamma under följande bestämmelser: För en originalroman på svenska språket, med ett ämne och af en halt, som göra den tilltalande för en bildad och vidsträckt publik, samt till ett omfång af ungefär trehundra sidor vanlig bokoktav, betala vi som pris och honorar tuåtusen kronor.
Vid de insända arbetenas bedömande ha de kända litteraturkritikerna herrar Georg Nor- densuan och d-.r Suen Söderman godhetsfullt lofvat biträda redaktionen.
Skulle prisnämnden anse, att ingen af de insända täflingsskrifterna besitter sådana egen- skaper, att densamma bör tillerkännas det ut- fästa priset, förbehåller redaktionen sig rätt att i samråd med de öfriga prisdomarne öfver detsamma förfoga.
* E n röst ur de bortglömdas läger.
- pramför mig ligger ett nyss anländt bref, r manande m e d enkla, gripande ord till en handling, hvilken blott är en enkel plikt för mig, som under hela min lifstid stått i liflig förbindelse med landsbygdens be- folkning på skilda trakter samt haft så många tillfällen att känna de olika tänke- sätten och sedvänjorna hos de s. k. stånds- personerna och landtallmogen.
Och dock har jag tyvärr ej af mig själf tänkt på att säga ett ord till förmån för landsbygdens hjälplösa pauvres honteux, utan måste af en okänd påminnas därom!
Hvem tänker väl på dessa bättre fattiga?
Det är, som om några sådana ej funnes till i våra bygder.
» Städerna, » säger den mig okända bref- skrifvarinnan, som ej ber för sig själf, utan för sina betryckta likar, » hafva välgörande stiftelser, asyler, donationer m. m., ur hvilka fattiga bildade kvinnor, som ej själfva kun- na försörja sig, erhålla hjälp och under- stöd.
Dessutom äga dessa fattiga alltid vänner och bekanta bland sin egen klass, hvilka i nödens dagar bistå dem, men hvar
IDUN 1898 finnas väl i någon landsförsamling dylika hjälpkällor för fattiga ur de bildade klas- serna? » Så långt den manande rösten.
Jag vill här blott anföra ett par omständigheter, som förorsaka, att dessa fattiga lefva så obeaktade till och med i stora folkrika by- samhällen, då dessa blott bestå af folk ur allmogeklassen.
Känslan af klasskillnad är ingalunda helt utplånad i vår så kallade jämlikhets tid; den lefver tvärtom mångenstädes ett kraf- tigt lif; men den har, så att säga, ömsat plats.
De, som i forna dagar så ofta ut- gjorde föremål för de mera kunniga eller högre ställda samhällsmedlemmarnas ringakt- ning, förbiseende och kalla likgiltighet, hysa nu mångenstädes samma sinnesstämning mot fattiga personer ur » bättre klassen » och bjuda sällan till att förstå deras lif.
Mellan » ståndspersonen » och landtallmogen ligger ej sällan den gamla gapande klyftan, som hindrar all djupare förståelse af sam- hörighet.
Därför söka ofta sådana medel- lösa personer att inflytta till städerna, i hopp att där finna någon utkomst eller åtminstone vänner af egen klass.
Men i våra bygder lefva dock många, många, som ej kunna företaga en dylik flyttning, sjuk- lingar, krymplingar och ålderstigna, hvilkas enda hjälp skulle blifva en plats i socknens fattighus, ifall de vände sig till landtkommu- nen; därför tiga de, tiga in i döden, tiga och — glömmas.
I städerna kan det hafva sina stora svårig- heter för fattiga och sjukliga kvinnor — och äfven män — att erhålla passande arbe- te under hvarje tid på året, isynnerhet när dessa personer ej lärt något bestämdt yrke, men sjudubbelt svårare är detta på lands- bygden.
Prydnadsartiklar köpas billigare i staden, än de kunna förfärdigas af en människa, som bokstafligen skall lefva af dylikt arbete.
Ofta är det icke ens möjligt för en sådan att inköpa därtill erforderliga materialier, äfven om det blefve frågan o m ett beställdt arbete, och det kan ej falla allmogekvinnan in att erbjuda en » bättre dam » något förskott; i bästa fall skulle hon tro sig visa närgångenhet genom ett sådant förslag, hvilket hon saknar förmåga att ikläda en form, som kunde mildra tyngden af en erbjuden allmosa.
Stundom händer det, att en afliden familjefader i ett tjänste- mannahem på landet under lifstiden har skaffat sig ovänner bland allmogen.
Den » fina » familjen har kanske aldrig under sina bättre dagar kommit i förtroligare be- röring med bondfolket, och sedan armodet efterträdt välståndet, är det knappast möj- ligt att ett närmande i verklig kärlek till hvarandra skall kunna äga rum emellan dessa så olika element, hvilka äro fullstän- digt främmande för hvarandras sätt att tänka och uppfatta lifvets kraf.
Blott det, att hvad som genom uppfostran och vana blifvit ett oafvisligt lefnadsbehof för den ena parten, ter sig för den andra som rent fjäsk och öfverflödig omständlighet, kan ibland vara nog för att afkyla en möjlig gryende välvilja och hjälpsamhet.
Kommer så härtill minnet af något tanklöst utkastadt ord, af verklig eller inbillad missaktning för allmogens sedvänjor och lefnadssätt, är söndringen vorden så godt som ohjälplig emellan de två parterna, och oftast få de oskyldiga uppbära den hårda lönen för hvad de skyldiga på så sätt förbrutit.
Det är nu till de förmögna och rika stånds- 5 personerna på landsbygden, » rösten ur de bortglömdes läger » vänder sig, bedjande dem tänka på att stifta donationer för så- dana bland landsbygdens pauvres honteux, som ej äga att uppbära några medel ur förefintliga kassor, stiftelser o. s. v. Må det icke längre bli sagdt om donationer, att alltid den sat sen besannas att de inrättningar, hvilka börjat få mycket, jämt erhålla nya bidrag och gåfvor, medan här bland oss finnas hela klasser af värnlösa kvinnor, som lida i tysthet och därför bortglömmas af alla.
; Eua Wigström af julängelns vinge, den timme då barnet en gång föddes i Betlehem, liksom jag i den tidiga morgontimmen hörde klockorna ringa julen in.
Heliga julnatt, heliga klockljud, heliga Betlehems stjärna, följ oss, lys oss och led oss, tills där åter stundar en jul på vår jord m e d: ära vare Gud i höjden, frid på jorden, människorna en god vilje!
Maja (Ave).
* Ur min mors dagbok.
Af van Våt * jultomte.
u gamla kära jultomte, så som jag nu ser dig här framför mig, så har du suttit på salens vägg under den heliga julhögtiden i vår prästgård, år ifrån år, långt, långt tillbaka!
Väl minnes jag den första julen, då jag fann dig vid mina jul- uppköp och förde dig hem som en kär och dyrbar skatt, fastän priset för dig var ringa.
En bild af dig borde jag väl teckna, du som här fört julens spira så länge.
Fårade äro panna och kinder och hvitt som snön ditt hår och skägg.
Mildt, men allvarligt blicka dina blåa ögon fram under ögon- brynen.
Ditt ansikte och din gestalt är oss en god väns.
Röd är din långa kappa och din toppmössa, röd som skarlakan med broderier af guld.
Öfver axeln bär du en julgran, grön och fager.
Vid sidan en stor väska fylld med julbref och glada önsk- ningar.
Ett gyllene horn har du ock, att därmed förebåda din ankomst, kär för gamla och unga.
På ryggen bär du en korg, dess innehåll gissa vi nog.
Och så har du kom- mit till oss, år ifrån år, i glädje som i sorg, en trofast kamrat, och därför skall du ha tack, gamle jultomte!
Välkommen och åter välkommen!
D u ser ' så stilla och begrundande ut.
Du ser nog och hör, du deltager helt säkert i allt som försiggår, men ej märkes det på dig.
Men jag vet väl, ty jag tror att det är så, jag vet att du i julnätterna, när alla i huset sofva, ej är så stilla.
Då pysslar du, då styr och ställer du m e d fröjd och trefnad i hvarje vrå, så att det helt visst för hvar och en af husets medlemmar känns att det är jul, när de träda in i rummet.
K o m blott tidigt in i salen en morgon, innan daggryningen brutit mörkret utanför.
På härden flammar då en brasa, och där sväfva i eldskenet rörliga skuggor fram och åter.
Det rasslar, det prasslar så hemlig- hetsfullt öfverallt; ikring kakelugnen, in- vid klockan, dock mest borta vid granen.
Där glimmar och glittrar det bland grön- skan.
Helt visst har jultomten under nattens tysta timmar varit där och putsat dess gyllene trådar och stjärnan i jul- granens topp.
Det blänker så klart.
Och visst fernissar han väl också barr och grenar, så att de stå sig så vackra julen ut.
Den känsla af jul, som fyller våra sinnen, visst har tomten, vår egen jultomte, sin del i den!
Ej kan det väl vara orätt att tro på goda tomtar, hemmets och härdens goda, glada, villiga, trofasta tomtar, som arbeta för oss under tysta midnattstimmar.
Jag har förnummit deras närvaro, hört deras tysta fjät, liksom jag julnatten hörde suset Bernhardsdotter.
* " fftrar ä ' mamma? "
Wermeskerken Junius.
K lockan hade nyss slagit tolf, och redan kommo de första pojkarne springande hem från skolan, däribland också min äld- ste.
Svängande i luften med bokväskan, liksom afvärjande hvarje angrepp, står han utanför porten till hemmet, andfådd och varm.
Så ringer han på.
Jag kan se hans präktiga, solbrända ansikte i fönsterspegeln: mössan på sned, håret i oordning och den nya, blå blusen nästan utan spår af fär- gens ursprungliga glans.
Men bättre en vildbasare än en mammas gosse!
Tjäna- rinnan öppnar dörren: » Hvar ä ' m a m m a?
» klingar hans ungdomsfriska stämma, och så snart han fått besked, kommer han in till mig, där jag håller på att lägga ihop mina sysaker.
» God dag, m a m m a!
» Våra blickar mötas.
Skulle icke mina ögon alltid med outsäglig kärlek hvila uppå h o n o m?
Hos honom ligger mer ömhet i ögat än i tonen; han har kommit i den ålder, då gossen begynner att blygas för att visa för mycken yttre känsla.
» God dag, min gosse! » Mer säger jag e j, men han vet, att jag gläder mig öfver hans hemkomst.
Han vet, när han i skolan tän- ker på mig, att jag väntar honom och att jag spejar i fönstret efter honom.
Han vet, att han är en del, en solbelyst del af mitt lif, att hans lycka är min lycka, hans sorg min sorg.
Han vet, att jag m e d lif- ligaste intresse följer hans framsteg, och att jag lider, då det går honom illa.
Han vet, att mitt hem alltid står öppet för ho- nom, så länge jag lefver, och o m också hela världen vore emot honom, skulle dock hans mor tro på honom.
När vi se på hvarandra, hur flyktigt och likgiltigt det än ser ut, är det dock som o m den enas själ skulle läsa i den andres och dessa sjä- lar äro fulla af kärlek och ömhet.
— Strax därefter kommer ännu en: det är lilla syster.
Prydligt och betänksamt när- mar hon sig, kläderna i bästa ordning, bok- väskan på armen; hon ringer sakta.
» Hvar ä ' mamma, Betty, » frågar hon, medan hon ordentligt hänger upp sina saker på deras plats.
Hon kommer stilla in till m i g med små steg, ger mig en kyss och börjar ge- nast att hjälpa mig med kaffebordet, sätter fram stolen och ser efter, att min fotpall är på sin plats samt gör i ordning sina smörgåsar alldeles som en gammal och van matmor.
Under tiden berättar hon, hvad som passerat i skolan, med ett mildt litet leende och smekande stämma.
Med öfver- lägset förakt låtsas hon icke märka de bröd- kulor, hvarmed hennes äldre bror bombar- derar henne, och hans öfvermodiga skratt, då någon träffar riktigt, fördrager hon med tålamod.
IDUN 6 Öfver hufvud taget känner hon sig allde- les för mycket upphöjd öfver pojkar, att hon skulle förarga sig öfver deras odygder.
Den lilla tycker sig vara ett med mamma och tillägnar sig efter hand mitt lugn och min värdighet.
Det härskar ett visst » för- stånd » oss emellan, som icke har någon annan grund än att vi båda äro » damer », hvilket efter lilla systers begrepp är liktydigt med förståndigt och klokt folk.
Hon är min högra hand, och ehuru blott tio år gam- mal, serverar hon teet och underhåller gos- sarne under min frånvaro, och den som känner henne som sjuksköterska, gömmer alltid denna bild i sitt hjärta.
Nog af, jag kan icke tala o m den kärlek, som råder oss emellan, utan att ögonen fuktas.
Till 1897 frågeafdelningens habituéer.
K varför, hvarför, hvarför komma aldrig våra frågor in? » Oftare än någonsin har denna klagan ljudit under det nyss tilländalupna året, och lifligare än någonsin har redaktionen vid det senaste årsskiftet, då till på köpet hundratals öfverblifna frågor måste slopas för att lämna rum åt det nya årets spörsmål, känt sig manad att söka före- bygga den olidliga väntan och det dryga öfver- skottet genom att underkasta frågeafdelningen en lämplig reform.
Se här gången och resultatet af våra funde- ringar.
Det ringer igen: Ming-Mingele-Ming låter Utrymmet är knappt.
Men det kan icke ökas det helt muntert.
Det är lille Benjamin, utan betydande kostnader, hvilka i sin ordning som flickan kommer hem m e d från kälk- skulle åstadkomma en stegring af prenumera- backen.
Han måste lyftas upp för att själf tionspriset och sålunda oangenämt beröra äfven kunna ringa, men för att öka larmet så de icke frågande inom läsekretsen.
Och dess- trummar han också löst på breflådsluckan.
utom: utvidgades tidningen, skulle efter all san- Så snart dörren öppnas, skriker han med nolikhet frågefloden växa i proportion och afdel- sin gröfsta stämma: » Goddag, Betty!
Hvar ningen inom kort ånyo hotas med en öfver- ä ' m a m m a?
» Farfar säger alltid, att han svämning.
Effektivare medel måste vi alltså an- har mycket goda anlag för att blifva officer.
lita.
Att torka af fötterna, taga af sig mössan Kunna frågorna möjligen minskas till antalet?
eller öfverrocken anser den lille stråtröfvaren Naturligtvis, liksom antalet svar på hvarje sär- icke tillhöra sina medborgerliga plikter — skild fråga redan blifvit betydligt inskränkt.
han rusar direkt in till mamma och visar Ett sätt att söka hålla den på vissa håll ung- sitt strålande, rosiga ansikte.
Han vet på domligt öfversvallande vetgirigheten inom till- förhand, att man måste kyssa honom, och börliga gränser vore visserligen att belägga hvarje väntar blott därpå; och jag lägger mig på fråga med en obetydlig afgift.
Men då en så- knä för honom och kysser den mjuka kin- dan åtgärd skulle kunna uppfattas som en ytt- den, och han omsluter bårdt min hals med ring af vinstbegär — för att icke tala om att sina mjuka armar.
obehöriga frågor med stöd af de fattiga slantarna Jag skulle gärna vilja veta, om det fin- kunde vilja pocka sig till inträde — förbjuder nes en större och renare njutning än att saken sig själf.
Nej, enda rätta sättet att ran- känna sig kysst af en sådan mun och fam- gera saken är otvifvelaktigt att modifiera de nad af sådana armar.
Och du, min lilla liberala principer, efter hvilka frågeafdelningen kära gosse, kunde du blott alltid förblifva hittills redigerats, eller med andra ord att under- så frimodig och duktig och på samma gång kasta frågorna en lindrig censv / r.
så öm och så ren.
Alltjämt förbehållande oss full frihet och af- » Hvar ä ' m a m m a?
» En gång gå alla mina göranderätt, komma vi således hädanefter att i älsklingar bort ifrån mig, några till fjärran regel införa endast sådana frågor, som kunna land, andra kanske till egna hem, eller dit antagas vara af intresse, om icke för hela vår plikten kallar.
Också jag skall en gång skil- läsekrets, så åtminstone för en större del af den- jas från eder för att aldrig mer återvända.
På grund af denna fordran bortfalla Glömmen aldrig den gamla frågan, som jag hela grupper af frågor med betydelse endast så ofta hörde i de soliga dagarae, då mitt för den enskilde.
Bland dessa märkas först och högsta bemödande var att göra eder hem- främst de, som afse erhållandet af fortsättningen met kärt.
T y jag visste, att hur mörkt än på visor samt af virkprof, monogram och recept lifvet gestaltar sig, erinran af ett lyckligt på enklare maträtter, för hvilkas besvarande det barndomshem alltid står kvar som en ljus- dessutom i allmänhet är behörigen sörjdt i de stråle i dunklet.
Tanken ofta på mig och flesta vis-, virk-, monogram- och kokböcker.
kommen ihåg, att jag i hvarje minut tän- För friskt och oförargligt skämt skola däremot ker på eder m e d kärlek.
frågeafdelningens spalter fortfarande stå öppna.
Ären I lyckliga, o m ära och rykte pryda Och fördelarna af det nya systemet?
eder, o m kärlek blomsterströr edra lefnads- Frågeafdelningen kommer att stiga i värde.
banor, o m edra djärfvaste drömmar upp- De frågande skola finna det mindre påkostande fyllas — gören alltid den gamla frågan och att invänta sin tur, då de frågor, som tagit för- låten mig deltaga i eder lycka.
Ären I steget framför deras, ej som mången gång hit- sorgsna, träffa eder motgångar, kännen I tills för dem och de flesta andra äro af noll och eder ensamma och öfvergifna, gören ock- intet värde.
Och redaktionen får för sin osparda så den gamla frågan och anförtron edra be- möda, utom tillfredsställelsen öfver dessa båda kymmer åt mitt hjärta.
Kommer frestelsen glädjande fakta, hoppet att en gång för alla haf- på eder, så erinren eder, huru kär jag all- va besvurit missnöjet hos frågeafdelningens värda tid haft eder och hvad jag hoppades och habituéer.