Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej, vi göra i stället en li- ten reflexion » unter u n s », som lyder så här: Ni män äro i allmänhet bra hjälplösa oss för- utan — ha ni nu under århundraden drifvit trädgårdsyrket på sådant sätt, att det snart sagdt svält ihjäl mången, som gjort det till sin födkrok, så är det sannerligen på tiden, att vi komma er till hjälp!
Kvinnans in- sats härvidlag skulle åtminstone i ett afseende kunna ske på följande sätt: förnämsta orsa- ken till att inkomsten af trädgårdsarbetet är så knapp, ligger tydligen däri, att de alster, som frambringas, hafva för liten afsättning, det användes för litet grönsaker och frukt.
Orsa- ken därtill är återigen den, att kvinnorna, hvilka j u i de flesta fall äro de, som bestämma, hvad som skall komma på matbordet, äro för litet intresserade af att använda grönsaker, de komma ej hvarje dag att tänka på sådana goda och lätt anrättade saker som ärter, mo- rötter, bönor, sockerrötter m.
m., och dessa läckerheter komma nästan ej på matsedeln annat än då det är främmande.
O m kvin- norna själfva blefve odlare af trädgårdsalster, skulle deras intresse mer samlas omkring dessa, än hvad det nu gör, samtal kvinnor emellan komme att röra sig omkring dessa saker i st. för, såsom nu ofta sker, omkring den s. k. pigfrågan, man uppmuntrade hvarandra att pröfva på än den ena, än den andra af träd- gårdsprodukterna, och rätt snart komme man underfund med, att såväl magen som kassan spares genom användning af vegetabilier, och i vidare och vidare kretsar skulle behofvet af dem göra sig gällande och efterfrågan på så sätt ökas.
Äfven tänker jag mig, att o m kvinnor själfva sysslade m e d trädgårdsodling, skulle, under den tid, då vintern lägger hin- der i vägen för utarbetet, det rent af bli nöd- vändigt att taga sig till m e d konservering af de inhöstade produkterna, och på så sätt finge man mer och mer användning af dem.
För- utom det, att vi sålunda skulle komma att bidraga till friskare afsättning af det, som trädgården frambringar, gjorde vi mänsklig- heten en tjänst, då vi hela året o m försåge den med en mängd olika frukter och grön- saker, hvilka kunde göra platsen stridig för den suverän vordna potatisen.
En invändning som gjorts mot det kvinn- liga trädgårdsarbetet är att det skulle vara för tungt, redskapen för svårhandterliga; gärna må medgifvas, att sekelslutet uppvisar en mängd kvinnor, som icke kunna rå m e d snart sagdt någonting — de orka nästan ej knäppa sina egna skor; men lyckligtvis fostras äfven en annan sort, och tack vare sporten ut- vecklas det kvinnor, som äro starka nog till äfven ett ganska styft arbete.
Jag kan af egen erfarenhet intyga, att, o m man tränar sig, är intet arbete i en trädgård för tungt för en kvinna, förutsatt att hon är klokt och förstån- digt klädd; snörlif, högklackade skor och slä- pande kjolar är ej värdt att tänka på, då man vill bli en skicklig trädgårdsarbeterska.
Att upp- öfning utvecklar muskelstyrkan veta vi j u; se t. ex. på sjuksköterskorna: efter en tids öfning bli de så armstarka, att de utan svårighet lyfta manliga patienter.
Nu kanske någon motståndare till vårt nya arbetsområde invän- der, att o m kvinnorna börja utveckla sina muskler, bli de snart så starka, att de vilja » taga kragtag » med männen — åhnej, låtom oss tro på » das ewig weibliche », som Göthe talar o m.
Dessutom ligger det väl nära till hands att tänka, att det naturligaste blir att män och kvinnor gemensamt arbeta, åtmin- stone i större trädgårdar, och då faller det nog af sig själft, att den förre tager åt sig det
— 3 — tyngsta arbetet och lämnar det s. k. petgörat, som nog förefaller honom enformigt och tråkigt, att utföras af kvinnliga händer.
Det har fram- kastats den förmodan, att om kvinnorna få sin vilja fram att utbildas i trädgårdsyrket, de efter slutad kurs skulle stå utan verksamhet, emedan ingen skulle vilja ha dem i sitt arbete.
Utom det att denna sak såsom opröfvad ej kan påstås, är det ej sagdt, att så många af de kvinnliga trädgårdsmästarne stanna, som man säger, på öfverblifna kartan och behöfva träda i tjänst hos andra; ifall en bråkdel af dem gör det, torde kunna ställas i utsikt det, som är verk- lighet i andra länder, och hvarpå jag är i till- fälle anföra såsom exempel en tidningsnotis ur Aftonbladet för 6:te mars i fjol; den lyder så här: IDUN ket att, såvida stadens välfärd är dem kär, inom en timme brädda faten med guld och ädla stenar.
Ska- rorna lyda knotande.
För att fylla det tredje fatet fordras klostrets skatt, som äfven hämtas, trots ab- botens varning.
Valdemar bländas af det myckna guldet och besluter bryta sitt löfte till hafvets makter.
I fjärde akten inmuras Ava för sitt omedvetna förräderis skull i jungfrutornet.
Innan hon dör, ber hon till himlen om hämd på den, som vållat hennes ofärd.
I en vision ser hon nu Valdemar lida skepps- brott.
Då anropar hon Gud om nåd för sin fäder- nestads bödel, hvarvid Valdemar finner räddning på en klippa, men skatten sjunker ned till Ägirs dött- rar, där den lyser med bländande glans.
Denna romantiska och verkningsfulla operadikt bäres af en alltigenom melodifager musik, som städse finner de lyckligaste uttryck för handlingens olika skiftningar.
Rland verkets många skönheter må särskildt nämnas det bedårande vackra mellanspelet i andra aktens frestarscen, då Valdemar hycklar kärlek för Ava samt den därpå följande duon; vidare de karaktärsfulla dansmelodierna samt tredje aktens mäktiga slutkör, då folket gripes af raseri och för- tviflan öfver danakungens våldsdåd.
» VALDEMARSSKATTEN i » Kvinnliga trädgårdsmästare.
I trädgårdsinstitu- tet i Swanley i England mottagas kvinnliga elever och utbildas till konstträdgårdsmästare.
Hafva de väl afgångsbetyg från detta institut, hafva de sedan icke svårt att få platser; så t. ex. hafva två af de utexaminerade kvinnliga eleverna fått anställning i botaniska trädgården i Edinburgh; två andra i träd- gårdarne i Kew nära London, flere af de öfriga hafva fått platser på stora adelsgods; ja, efterfrågan på kvinnliga trädgårdsmästare är så stor i England, att den ännu ej kan tillfredsställas.
De flesta af dessa kvinnliga trädgårdsmästare tillhöra de bildade klasserna.
— — &gt; Det har visat sig, att, oaktadt studentexa- men och andra lärdomsgrader uppnåtts af kvinnor, de dock icke tvekat att knyta det äktenskapliga bandet och, hvad mer är, sådana kvinnor ha blifvit riktigt duktiga hustrur; jag vill tro, att o m en kvinna utbildat sig i träd- gårdsyrket, skall hon icke därför bli sämre kvalificerad för äktenskapet, utan tvärtom; blir hon bosatt på landet, så får hon vanligen god användning för sitt vetande, och kommer hon att bo i en stad, så har den tid, hon användt till trädgårdsarbete, ej varit bortkastad, ty den har tillfört hennes kropp en spänstighet och styrka, som endast den välgörande rörelsen i fria naturen kan skänka; o m hon för den hem- giften i boet, bör hennes blifvande make ej ha skäl att beklaga sig.
— Sedan ofvanstående blef sagdt, har Fredrika Bremer-förbundets trädgårdskommitté haft gläd- jen emottaga löfte om flere platser för kvinn- liga trädgårdselever; o m till denna framgång lägges den omständigheten, att de nu i arbete varande trädgårdsarbeterskorna ständigt gifva prof på flit, ordning och allvar samt själfva vitsorda den fysiska styrkans märkbara till- växt, så synes det mig, som om den kvinn- liga trädgårdssaken nu lagt en grund, på hvil- ken i framtiden vidare borde kunna byggas.
MARIA BOLIN.
Till detta kan redaktionen slutligen göra det fägnesamma tillägget att — enligt till oss ingången underrättelse — fru S. Swartling, f. von Hofsten, i Örebro till sommaren ämnar öppna den första trädgårdsskolan för kvinnor i vårt land, å egendomen Riseberga vid Fju- gesta järnvägsstation på Svartåbanan.
[f l L L VÅR ÄRADE LÄSEKRETS rikta vi en vörd- sam uppmaning att ihågkomma Idun med in- sändande af fotografier och teckningar, som kunna vara af intresse för vår illustrationsafdelning.
VALDEMARSSKATTEN: TECKNING 1899.
Det utförande, som kom operan till del, var allt- igenom förträffligt.
Priset togs dock utan gensä- gelse af hr Forsell, som, såväl lyriskt som drama- tiskt, presterade någonting helt enkelt mönstergillt i Valdemar Atterdags roll; därnäst utmärkte sig fröken Thulin i Avas roll och hrr Ödmann, Lund- qvist, Södermann, Bergström _ och Sellergren i sina respektive mindre partier.
Äfven representanterna för Ägirs döttrar, fröknarna Hulting, Hallgren, Linde- gren och Edström förtjäna att nämnas.
Uppsätt- ningen var lysande och tidstrogen och hedrar både regissör och dekorationsmålare och ej minst — k. teaterkassan, hvilken frikostigt låtit slantarna sprin- ga.
Diktaren, komponisten och de medverkande ar- tisterna hyllades af den förtjusta publiken med ett tjugutal inropningar.
» Valdemarsskatten » äger så- lunda alla förutsättningar att bli en repertoaropera.
Vi äro i vårt dagsnummer i tillfälle att meddela våra läsarinnor några liffulla af bildningar af de märkligaste scenerierna.
— Å första teckningen återgifves första aktens kustparti, i det ögonblick, då Ägirs döttrar varseblifva den bland klipporna uppslungade danakungen.
Den större bilden fram- ställer midsommarfesten hos Ung-Hans, med Ung- Hans ' boning till höger och Visbys krenelerade mu- rar och torn i fonden.
» Valdemarsdansen » pågår som bäst och den förklädde konungen har just ge- nombrutit de dansandes ring och gripit Avas hand.
Den tredje teckningen återger den dramatiska brandskattningsscenen å Visby torg; följda af Val- demar Atterdags skarpa blick och af krigsknek- tarnes hotelser, kasta borgarena sina skatter i de tre vinfaten.
På den sista bilden slutligen mötas våra blic- kar af den hemlighetsfulla sjöbottnen, där Ägirs dött- rar gunga mellan vajande alger, medan Valdemars snäcka ligger krossad mot Svarthällens klippor och den ur fartyget utrunna skatten skimrar i magisk strålglans.
o S ISTLIDNE LÖRDAG ägde å k. teatern den länge motsedda premieren af Andreas Hallens opera » Valdemarsskatten » rum.
Salongen erbjöd en lys- ande anblick, fylld, som den var, af en distingu- erad och festklädd publik.
I k. logen märktes kron- prinsen, prins Pierre af Oldenburg, prins Carl med sin gemål samt prins Eugen.
Redan då det korta förspelet steg som böljebrus ur orkesterdjupet, rådde hos auditoriet den anime- rade stämning, som ofta är de lyckliga premiérernas varsel.
Och att » Valdemarsskattens » premiére var i hög grad lyckad, därom kunna vi komma öfverens.
Första akten — på visst sätt en prolog till den egentliga handlingen — visar oss ett vildt strand- sceneri, med Ägirs döttrar sörjande sin förlorade skatt af ädelt guld.
Af danakungen Valdemar, hvilken, på väg till Visby, om hvars rikedomar han hört malas, skeppsbruten slungas upp på stranden, och som kring sin arm bär det strålande Niflunga- guld, genom hvars kraft klenoderna kunna återfås, taga de löfte, att han mot en stor belöning skall bringa dem skatten tillbaka från Visby kloster.
Andra akten är en tjusande midsommarbild från Ung-Hans ' gård utanför Visby, där folket är sam- ladt till fest.
Rykten mäla, att kung Valde- mar är i annalkande med en krigshär.
Detta förmår emellertid ej stö- ra festen.
Då anländer den till vallareman för- klädde Valdemar, delta- ger och segrar i en lek, hvarvid han vinner Avas, Ung-Hans ' dotters hjär- ta.
Han ber henne i hemlighet, att hon, vid en viss signal, skall öpp- na stadsporten, och Ava, berusad af kärlek och troende sig i främlingen se en himlasänd räd- dare, lofvar att uppfylla hans önskan.
Tredje akten försig- går på Visby torg, som fylles af danska krigs- knektar, hvilka Ava ge- nom sitt ofrivilliga för- räderi släppt in i sta- den.
Ava smädas och förbannas af invånarne.
Nu låter Valdemar på torget framsläpa de tre vinfaten och bjuder fol- VALDEMARSSKATTEN: Samtliga teckningarna äro utförda för Idun af den kände artisten Tycho udberg, som från opera- salongens halfskymning, under repetitionernas oro, fästat bilderna på papperet med sitt snabba och säkra ritstift.
TECKNING AF T Y C H O ÖDBERG.
IDUN — 4 1899.
VALDEMARSSKATTEN: FRÅN JOURNALISTKONGRESSEN I ROM.
F RÅN DEN NYSS afslutade journalistkongressen i Rom, som ju har sitt särskilda intresse äf- ven för svenska läsare, då flere delegerade från vårt land deltogo, har Idun i dag nöjet bjuda några bilder.
Den största af dem framställer sce- nen på Piazza Colonna om kvällen den 4 april, kongressens första dag, då den italienska journalistföreningen (Asso- ciazione della Stampa) höll en lysande mottagningsfest för de främmande kol- legerna i sin ståtliga lokal vid nämnda torg.
Denna är belägen en trappa upp i det vackra palatset i torgets fond, de höga salarne och rummen omfatta ej mindre än två fönsterrader, och utanför hela våningen löper en präk- tig altan.
Efter en charmant middag, som efter sydländsk sed serverades så sent som kl. 9, och vid hvilken presiderade journalistföreningens ordförande, den från kongressen i Stockholm 1897 kände senatorn och f. d. ministern R. Bonfadini, spredo sig deltagarne i otvunget och angenämt samkväm öf- ver hela våningen och särskildt loc- kade naturligtvis altanen med sin sval- ka och lifliga utsikt öfver torget.
Midt å detsamma reser sig mot natthim- melen den berömda Marcus-Aurelius- kolonnen, och rundt om vimlar ett bro- kigt och äkta sydländskt folklif.
En väldig militärmusikkår på ungefär 100 man, uppställda i fyrkant, låter sina horn och pipor ljuda till den försam- lade pressens ära, och som en effekt- ANDRA AKTEN.
TECKNING A F T Y C H O En framträdande roll i våra kongressisters min- nesrika Romadagar spelade äfven det ryktbara Oa- pitolium, af hvilket vi ock meddela en afbildning.
Här försiggick den 5 april det högtidliga officiella öppnandet i närvaro af konungen och drottningen, prinsen och prinsessan af Neapel samt samtliga mi- nistrarne.
Det italienska konungaparet vann därvid genom sina intagande personligheter allas hjärtan, och vi bringa äfven porträtten af detta journalist- kongressens » högsta värdfolk », konung Umberto och den mest strålande bland drottningar, Margherita.
På " - Oapitolium höll äfven staden Roms borgmästare, furst Ruspoli, den 7 april på aftonen för kongressen en lysande fest, hvarvid den stolta bor- gen var praktfullt illuminerad.
Den beramade mottagningen i Quirinalens trädgård] blef däremot tyvärr, på grund af hofsorg, inställd.
Att de svenska kongressdeltagarne vid vistelsen i Rom äfven kände sig manade att ådagalägga sin vördnads- fulla uppmärksamhet mot vår därva- rande kronprinsessa, var ju helt na- turligt, och flere af dem antecknade sina namn i hennes visitbok.
De för- enade rikenas minister, friherre Bildt och hans friherrinna utöfvade sin kän- da gästfrihet mot de svensknorska delegerade på en middag för desamma i det charmanta hem i Palazzo Capra- nica, i hvilket vi helt nyligen _hade nöjet införa våra läsarinnor.
Äfven den Skandinaviska föreningen i Rom gaf en angenäm välkomstfest för de nordiska delegerade, besökt af ett par, hundra deltagare, däribland friherre ' Bildts, så att intrycken af Romadagar- T Y C H O ÖDBERG.
nes hjärtliga gästvänskap och lysande full fonddekoration tjänar journalistpalatset med klart upplysta rutor och flammande elektriska bloss mellan hvarje fönsterpar.
Det är just denna vy vår tecknare, hr A. Ringström, framställt, efter till osa hemsänd skiss af hr V. Andrén, hvilken som dele- gerad deltager i kongressen.
I dessa journalistföreningens lokaler ägde föröf- rigt samtliga kongressens allvarliga förhandlingar V A L D E M A R S S K A T T E N: FJÄRDE A K T E N S SLUTTABLÅ, TECKNING AF ÖDBE11G.
— 5 — FRÅN JOURNALISTKONGRESSEN I R O M: PRESSENS MOTTAGNINGSFEST.
festivitas i sanning stå kraftigt ristade i alla del- tagarnes hågkomst.
Efter den egentliga kongressens afslutning har nu vidtagit en angenäm » efterkur » med resor genom » la bella Italia », med Neapel, Capri, Sicilien närmast på programmet.
Och det rikt gynnade land, som till ram kring en sådan gästfrihet kan bjuda sådana utfärders scenerier, behöfver sannerligen ej frukta att förgätas, äfven sedan festdagarnes ljus och klang slocknat och förtonat.
FLYTTNINGSDAG.
IDUN S ' AF SARA SKISS FÖR SCHWARTZ.
IÖTA MARTA, jag är rädd, att du måste gå upp i den nya våningen och taga emot möb- lerna i mitt ställe; jag kan omöjligt komma härifrån nu, här är ännu så mycket att göra. » » O, mamma, kan jag reda mig ensam därborta? » » Ja, jag vet sannerligen ingen annan råd.
Vi ha ju talat om, hvar de stora möblerna skola stå, och allt annat får bli hur som helst, till dess jag kommer — — men, Martha, du måste stå bredvid bärarne och se noga till, huru de bära sig åt, när förmaksmöblerna packas af. » Dessa ord uttalades med den obeskrifligt ömk- liga och irriterade ton, som uttröttade och nervösa kvinnor kunna antaga, och den lilla frun, som stod i ett rum, där all förödelsens styggelse regerade, bland korgar, packlårar, hoprullade mattor och sam- manhopade möbler, strök med en förtvinad gest sitt mörka, gråsprängda hår ur pannan med en hand, som var alldeles grå af dam, medan hon med den andra förde undan ett par yra småttingar på 3 och 5 år, hvilka, högst lifvade af den allmänna viller- vallan, kommo rusande för att berätta någon fasligt intressant nyhet.
» Nej barn, gå, gå!
Jag har inte tid med er. » » Men, mamma, inte behöfver jag väl stå och se på bärarne, de göra ju allting så ordentligt och bra? » Fru Renströms smärta, blonda dotter kastade en bevekande blick på modern.
» Ordentligt!
Ja, när det faller dem in, men det kan man aldrig lita på Nej, Märta, du måste passa på dem.
Säg dem att marmorbordet har en liten spricka i ena hörnet, de få taga mycket för- siktigt i det, och att de akta lilla salongsskåpet rik- tigt väl — — och Märta, när glaskorgen kommer, så sätt in allt det slipade i matsalsskåpet och tag ur nyckeln — — låt inte pigorna handskas med det — — och, nej gå inte ännu, söta Märta — — se till, att de för Guds skull handtera fars och mors pastellporträtter varsamt — och Martha, lugna dig ett ögonblick.
Tag den här lilla statyetten med, när du går. » Märta mottog varsamt den i ett öfverkast in- T E C K N I N G A F ALGOT RINGSTRÖM.
lindade amorinen och begaf sig på väg.
Modern ropade efter henne i trappan.
» Martha, jag skickar gossarne bort till dig, de springa och bråka, så att jag blir alldeles nervös. » » Jag är minsann också på god väg att bli det, » tänkte Märta, då hon skyndade utför trapporna.
Nordanvinden mötte henne skarp och råkall och höll på att redan vid hörnet rycka hatten af hennes blonda hufvud.
Hon ryste, vårkappan var tunn, den tjocka vinterkappan hade råkat bli nedpackad redan.
Märta var 18 år, men redan en mycket duglig flicka, som man kan bli, då man har en liten klen mamma och sju yngre syskon.
Modern brukade se på sin äldsta dotters kraftfullt spänstiga gestalt med en beundrande blick, som ofta samtidigt bad om hjälp i ett eller annat bråkigt fall och sällan väd- jade förgäfves.
Märta hade ett bra stycke väg att gå i det ruskiga vädret.
Men fastän hon frös cch borde skynda sig, blefvo hennes steg allt långsammare, och hennes unga ansikte antog ett allt mera sorgbundet uttryck — ett uttryck, mera pate- tiskt, än att det kunde anses härröra af oro öfver flyttbråket.
Det var ej heller därmed, hennes tankar arbeta- de; de återvände med ohejdbar envishet till samma ämne — det bref, hon för några da- gar sedan fått från Stockholmsvännen Pa- ula Lind.
Detta bref, som gifvit henne hen- nes första hjärtesorg!
IDUN 1899. ver henne, och blifvit sjuksköterska.
Du beundrade hennes blå ögon, och jag medger, att ingen, abso- lut ingen, har så vackra ögon som hon.
Det visste hon minsann också, när hon lyfte dem mot himlen, strålande af inspiration.
Men för mig kunde inte deras skönhet öfverskyla hennes koketteri.
Inte sådant där oskyldigt koketteri som ditt och mitt, utan ett riktigt underfundigt.
Efter att ha spridt förödelse i konstnärers och litteratörers led — en skilde sig från sin hustru och en sköt sig för hennes skull — har hon nu öfvat sin konst på präster, läkare och samariter, och nu förmodar jag, att Hillberg skall bli sista offret; med- gif också, att han är ett ovanligt intressant exem- plar att ha fått tag i för en flicka som Dagmar, som inte lämnar några tillfällen obegagnade.
Min bror Erik, som i går besökte Hillberg, på- stod åtminstone, att han knappt hade tid att tänka på sin afbrutna tjänstgöring och sin brutna arm bara för Dagmars skull.
Erik sade också, att det såg vackert ut, när Dagmar kom in, lång, smärt och gratiös, i sin allvarliga dräkt och hvita mössa, ord- nade frukostbrickan och bjöd sin patient kaffe med den mest bedårande ' blick. » O, detta bref, detta förskräckliga bref!
Märta hade läst och omläst det, till dess hon kunde hvarje rad utantill.
Det hade kommit som en hagelby öfver den vårliga värld, där hon dvaldes i den första kär- lekens blida drömmar.
Det hade varit så dystert, när löjtnant Hillberg reste, men ändå låg på djupet af hennes hjärta en leende förtröstan, att han icke skulle glömma henne!
Inte kunde han väl det, sedan han sett på henne så, som han gjorde den där sommaraftonen, då han lyfte henne ur sadeln.
Och medan hon drömde om, hvad som skulle hända, då han kom åter, blef hennes gång allt lät- tare och hennes öga djupare, och det ljufva, inåt- vända leende, som lekte kring hennes läppar, då hon satt ensam vid sin sömnad, kom ofta modern att tänka: » Martha är ändå bra vacker, » och kom lilla syster att fråga: » Hvad skrattar du åt, Märta?
Säg? » H varpå Märta tog den lilla ungen i famn och kramade henne, så att hon började gråta.
Men nu marterades hon oafbrutet af tankar på, hvad som tilldrog sig i det tysta sjukrummet på Sofiahemmet, tankar på denna Dagmar Kurt, om hvilken Märta en gång hört en äldre herre säga, att hon ägde alla kapaciteter för att göra en man riktist olycklig.
Stackars Märta!
Nordanstormen, som blåste kring hennes kinder, hopar af stickor och strå, som hvirf- lade kring hennes fötter, himlen med de lågt drifvan- de, regntunga skyarne, allt tycktes henne symbolisera hennes ödelagda lif!
Ty det var ödelagdt, därom var intet, intet tvifvel.
Hon skulle aldrig älska nå- gon annan; hon ryste vid blotta tanken, att en an- Huru kunde hon väl hjälpa, att hon tyckte om — nej älskade, gränslöst älskade löjt- nant Hillberg!
Han ha- KONUNG UMBERTO.
DROTTNING MARGHERITA.
de ju de gladaste, vän- ligaste mörka ögon, den klaraste stämma, det friskaste skratt, han hade nan mans bild skulle intaga den plats, han innehaft ridit med henne, dansat med henne och lyst upp i hennes hjärta.
För hans skull skulle hon åldras som ett solsken, då han mötte henne på gatan.
som en ensam kvinna.
Och nu skref Paula: » Din gamle vän löjtnant Vid denna tanke kände hon sitt bröst samman- Hillberg har störtat med hästen på Ladugårdsgärdet snöras så underligt, och minnet af diverse ogifta och måste nu ligga sina 5 ä 6 veckor på Sofiahem- tanter, som umgingos i hennes föräldrahem, flocka- met.
Men till tröst för detta missöde har han fått des i hennes hjärna.
Där var den tråkiga tant Cri- den vackraste sjuksköterska i Stockholm.
Du minns stine Louise med sin döfhet och sina eviga frågor väl Dagmar Kurt sen din Stockholmsvistelse och och tant Ida Georgenius med sin nervositet och sina alla hennes » högre kallelser »?
Efter att först ha många olika åkommor, som hon beskref så noga ämnat bli aktris och sen bildhuggarinna, har hon och så omständligt, att smågossarne råkade i skratt- nu » förstått », att den lidande mänskligheten behöf- explosioner, när hon började.
Och, last but not
6 - Och.
hon började föreställa sig sitt eget åldrade jag i en enkel grå dräkt gå omkring som en hjälpande ängel till de betryckta och lottlösa i världen; men huru det nu var, ville dessa föreställningar inte få någon riktig lif- aktighet.
De förblefvo gråa, overkliga och in- tresselösa.
Annorlunda hade det varit att dikta framtids- drömmar så, som hon gjort det för endast nå- gra dagar sedan.
I gyl- lene solljus hade hon sett ljufligt obestämda hägringar af glada sam- manträffanden i säll- skapslifvet, af ett par vänliga, mörka ögon, som skulle söka henne och lysa upp i varm glans, då de mötte hen- nes blick.
Och ännu längre bort — en afton i det varma, ljusa hemmet — fest- stämning i alla sinnen och en underlig känsla kring vänstra ringfingret, då en gyllne symbol skulle sät- tas därpå af en älskad hand.
Och i det blå fjärran skymtade ett oredigt kaos af tärnor och bruddräkt och slöja och krona.