Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De eteriska oljorna, hvilka till sin kemiska sammansättning likna terpentinoljan, hafva för- måga att förvandla luftens syre till ozon, o c h enär ozon verkar blekande, kan man betrakta dem s o m blekmedel.
Såsom toalettmedel, till- satta rent vatten, hafva de en trefaldig verkan.
Först fröjda de luktsinnet g e n o m sin doft, för det andra frambringa de g e n o m sin svaga ret- ning på huden en uppfriskande känsla, o c h för det tredje bleka de huden helt litet, därför att de framkalla ozon.
Så obetydligt är emellertid detta, att man ej förmår upptäcka det efter en- dast ett par tvättningar, m e n efter någon tid blir det märkbart, på samma sätt s o m ett stycke linneväfs gråa färgton, först efter flere veckors sorgfä hvitt.
Den, s o m vill öfvertyga sig o m de eteriska ol- jornas blekande förmåga, tage korken ur en se- dan längre tid i bruk varande eau de cologne- flaska, låte den torka o c h betrakte den noga.
Det visar sig då, att öfverallt där eau de colog- nen k o m m i t i beröring därmed, har den gulbruna korken blifvit hvit.
K o i k a r n e i terpentinolje- flaskor blekas icke allenast ljusgula, utan upp- frätas så småningom helt o c h hållet.
Mest i ögo- nen fallande blir blekningsprocessen, när dags- ljuset får medverka.
Naturligtvis undergå de eteriska oljorna, hvilka i förening m e d sprit ut- göra hufvudbeståndsdelarne i alla parfymer, en förvandling, i det de förena sig m e d syret.
Detta ger sig tillkänna g e n o m deras förändrade lukt, hvilken förlorar sig o c h blir terpentinartad.
Där- för är det rådligt att bevara sina välluktande essencer i ett mörkt rum.
Eau de cologne, hvil- ken innehåller de oljor s o m vinnas af citronsläk- Silfverarbeten, Bordsilfver.
IDUN 366 tets träd — såväl af deras b l o m m o r som frukter — är det äldsta o c h angenämaste af alla toalett- medel o c h kan icke uppnås af någon annan sam- mansättning.
Den, s o m nu tror, att hans h u d kunde hafva nytta af litet kamfer, kan upplösa sådan af en nöts storlek i en liten eau de co- logne-flaska o c h begagna det, droppvis tillsatt rent, friskt tvättvatten.
(Forts.) * Om hösten.
lin hösten, en månskensnatt.
J a g sitter o c h drömmer på balkongen, kanske för sista gången innan vintern — dörrarna spikas igen.
vrida sig i våldsam gråt, de klamra sig fast vid träden och slingra sina armar o m stam- marna i bön o c h i vånda.
M e n natten är kall, o c h tystnaden är orörlig, och träden ha sin egen sorg.
Så fjärma sig stegen, de gå förbi o c h dö hän bort i halfdunklet.
J a g ser m o t h i m l e n: den hvälfver sig lika hög o c h klar öfver all jorden, och norrskenet slår sina väldiga bryggor öfver rymderna.
Min synkrets är trång, parkens höghvälfda träd skymma den, men jag anar, att det finns strän- der, som bindas samman af norrskenets broar.
innan Öfver mitt hufvud hvälfver sig himlen klar.
Den är ej sommarnattens, som liknar ett sväf- vande, dunlikt flor; ej vinternattens, som är mäktig, fast, nästan solid.
D e n är ett oänd- ligt hvalf af någon luftig, djupblå materia, ett lätt, skälfvande hvalf.
Månen sitter däruppe som en guldmedaljong i hvalfvets vägg, och det är öfversålladt af stjärnor.
E j vinter- nattens stjärnor, som skifta i alla färger, i grönblått, i gyllenrödt, i brandgult.
D e lysa i månskenet som bleka ljus, alla i samma matta, dämpade guldglans.
O c h öfver all världen breder ett norrsken sina väldiga armar.
Det skjuter upp ur ett hvitblått hvalf vid norra horisonten, men det slår broar öfver vida rym- der, långt ned m o t söder.
D e t första norr- sken jag sett i höst — den första påminnel- sen från himlen om att vintern stundar.
Mina drömmar vandra fram öfver de hvita broarna, de sänka sig och glida in i parkens dunkel.
Träden drömma väl, de ock.
D e stå där tysta, men jag hviskar till dem, det är som jag förstode dem, o c h dock tyckas de mig som väsen af ett annat slag än jag — underliga, olyckliga väsen.
D e vida, hög- hvä !da kronorna ha glesnat, endast här och där hänger en klunga löf kvar på grenarna.
Kronorna, de bli till kroppar inför mig.
Grenarna bli armar.
O c h hvem det är, vet jag e j, men någon vill slita bort grönskan från deras kvistverk, kläderna från deras k r o p p, o c h de streta mot, någon vill rycka till sig de sista bladen från grenarna, de sista flikarna af de- ras fattiga hölje.
M e d sina sista krafter hålla de kvar dem, de sista arma trasorna.
D e ha j u burit dem under sin lyckligaste tid.
Där- för käns det väl tungt att skiljas från dem.
Nere mellan stammarne ligger dödens tyst- nad.
Mellan de orörliga, djupsvarta skuggor- nas skarpa konturer smyga sig måndagrarna fram med ljudlösa fjät.
Marken är sållad med löf, men de ha ej dagens bjärta, solförgyllda färger, månskenet försilfrar dem, endast en svag, knappt märkbar röd ton skimrar igenom försilfringen som på en gammal nött bricka.
D å hör jag steg genom tystnaden — då skälfver en snyftning genom stillheten.
Två svarta skepnader komina vandrande framåt allén, i skuggan smälta de samman till en, i dagrarna särskiljas de åter, tätt bredvid hvar- ann.
D e närma sig.
D e n enes steg äro långa, taktfasta, beslutsamma.
Hårda, obevekliga steg: det är en man.
D e n andras gång är ojämn, som en sömngångerskas.
Ä n stannar hon, än ilar hon fram med brådskande, nervös hast och drar h o n o m med sig.
D e t är hon, som snyftar.
D e gå stumma arm i arm.
Jag kan ej urskilja deras drag, men jag vet, att hans läppar äro hårdt slutna o c h hans panna ryn- kad, o c h att hans ögon stirra rakt fram.
M e d deras steg skälfva äfven hennes snyftningar allt närmare.
D e skära genom tystnaden, de 1895 Karl Erik Forsslund.
Kronprinsessan Viktoria afreste i går tors- dag från Baden-Baden till K o m.
Tvänne af hennes hemmavarande söner, prinsarne Wilhelm o c h Erik, ha beklagligt nog insjuknat i difteri.
Prinsarnes till- stånd är dock efter omständigheterna tillfreds- ställande, hvadan man b ö r kunna hoppas, att sjukdomens vidare förlopp ej skall bli ägnadt ingifva den ö m m a modern allt för stora farhågor, där hon i fjärran land själf så väl för sin hälsa behöfver ro o c h sinneslugn.
* För ärkebiskopinnaii Klara, Sundberg höll domprosten Sundelin ett varmhjärtadt tal vid den lysande fest, m e d hvilken i måndags Upsala samhälle högtidlighöll ärkebiskop Sund- bergs 25 års-jubileum s o m svenska kyrkans pri- mas.
Arkebiskopen svarade å sin makas väg- nar i ett mycket humoristiskt o c h m e d stort bi- fall mottaget anförande.
H a n trodde, sade han, mera o m henne än o m sig själf.
Ett hufvud- spörsmål vore, fortsatte han, huru vida hon ej i hög grad bidragit till, att jag fått primatet inom svenska kyrkan; o c h det är icke så underligt, som det låter, ty vid alla prästval, inklusive bi- skopsval, frågas icke så m y c k e t efter, hvad frun är s o m hurudan hon är.
Och på sådant beror ofta utgången.
(Stormande munterhet.)
Därför trodde talaren sig stå i » vissa förbindelser » till sin hustru.
* Broderier och kon stväfnåder.
A svensk konstslöjdsutställnings handarbetsafdelning här- städes har den sedvanliga höstutställningen af broderier o c h konstväfnader pågått denna vecka.
Bland de utställda föremålen märkes en hvit portiére m e d praktfullt silkesbroderi, utförd af några damer ur den högre societeten och afsedd som kunglig brölloppsgåfva.
För vinnande af in- träde såsom apotekselever har vid Nyköpings allmänna läroverk aflagts e x a m e n af Hedvig Kri- stina Bäckgren o c h Anna Gertrud Centervall, båda från Askersund * Ett tragiskt kvinnoöde.
En svenska, fru Emma Funch, född Lagerheim, tog sig i mån dags af daga i K ö p e n h a m n medels hängning, an- tagligen i ett anfall af sinnessjukdom.
H o n hade fört ett äfventyrligt lif, m e n 1860 blifvit gift m e d grosshandlaren och fabriksägaren i K ö p e n h a m n D.
E. Funch, från hvilken h o n dock för flere år sedan skilts.
H o n lefde därefter ensam samt var satt under förmyndare.
Allt talar för att den förtvinade handlingen begåtts under ett till- stånd, då hon icke längre var ansvarig för sina handlingar.
H o n hade aftonen förut uppträdt på gatan i blotta linnet, men blifvit förd till sängs.
Under vakternas frånvaro hängde hon sig.
Den på ett så beklagligt sätt o m k o m n a var född 1834 o c h dotter till framlidne excellensen fria.
Elias Lagerheim, således en syster till de förenade rikenas minister i Berlin.
* Valkyrian.
Det var högtid å k. operan i torsdags.
I den till sista plats fullsatta salongen såg man sam- lade alla mera frumstående utöfvare o c h älskare af musik, däribland h. m:t konungen, s o m före sin bortresa samma afton öfvervar första akten, samt prins Eugen.
Öfver allas anleten låg spänd förväntan, fruktan eller misstro.
Det hade så länge talats o m, att » Valkyrian » skulle upptagas på vår operascen, o c h då nu ändtligen man satt där o c h väntade, att ridån skulle gå u p p för det första uppförandet af densamma, gjorde sig nog mången den frågan, huru det vanskliga försöket skulle aflöpa.
De, s o m haft tillfälle närvara vid generalrepetitionen ett par dagar förut, voro emellertid fullkomligt lugna.
De hade redan fått klart för sig, att försöket lyckats, o c h premiére- publiken fick än bättre tillfälle att konstatera framgången.
Efter Bayreuth-sed blåses före hvarje akts bör- jan en fanfar m e d motiv ur akten.
Detta sätter åhöraren genast i stämning.
Den ordinarie ridån går kort därpå upp, musiken begynner, o c h ef- ter några takter dragés ett inre tudeladt för- hänge åt sidorna o c h öppnar scenen.
Denna föreställer i första akten Hundings boning, upp- timrad kring stammen af en mäktig ask, hvars grenar sträcka sig ut genom taket.
Men innan vi gå vidare, vilja vi i korthet nämna några ord o m själfva dramat, innehållet i operan.
Ä m n e t är af W a g n e r hämtadt ur en nordisk saga från nio- eller tiohundratalet, kal- lad Völsungasagan.
Denna är dock af tonsättaren- skalden något fritt omdiktad.
Hunding är en kämpe, s o m gift sig m e d Sieglinde m o t hennes vilja.
Till dennes boning k o m m e r — första akten — en afton, uttröttad, förföljd o c h vapenlös, Sieg- mund, finner här under Hundings bortavaro Sieglinde, s o m läskar hans törst o c h vederkvic- ker h o n o m.
Hunding återkommer, finner m e d förvåning en främling i sitt hus o c h öfverraskas tillika af en viss likhet mellan denna o c h Sieg- linde.
Siegmund förtäljer sina öden, o c h här- under finner Hunding, att han framför sig har den flyende fiende, hvars spår han söker.
Hål- lande gästfrihetens lag i helgd, tillsäger han Sieg- mund, att denne kan vara trygg öfver natten, men tidigt följande m o r g o n skall strid stånda.
Han går nu till hvila m e d Sieglinde, s o m han nyss barskt tillsagt att tillreda hans nattdryck och gå förut.
Siegmund kastar sig på lägret vid härden.
Efter en stund inkommer åter Sieg- linde.
Nedtryckt af sitt henne påtvungna äk- tenskap m e d Hunding o c h oemotståndligt dragen till Siegmund, har hon m e d en bedöfvande dryck sänkt sin make i djup sömn samt nu k o m m i t för att gifva Siegmund tillfälle att rädda sig.
Pion väcker h o n o m därför o c h visar h o n o m ett svärd, s o m af W o t a n (
Ingen har hittills lyckats.
Måhända skall Siegmund förmå det, måhända är han den hjälte, som skall rädda och upprätta henne.
TJnder Sieglindes berättelse o m W o t a n o c h svärdet betages Siegmund allt- mera af tjusning, och vid dess slut trycker han henne lidelsefullt till sitt bröst.
Dörrarna till salen slås nu upp af en vindfläkt, och in lyser den härligaste månljusa vårnatt.
Siegmund dra- ger Sieglinde sakta ned bredvid sig på lägret, och här finna brudgum o c h brud, broder o c h syster hvarandra.
D e båda äro nämligen tvil- lingsyskon o c h barn till W o t a n.
Efter den här- liga kärleksscenen med Siegmunds sång o m vår och kärlek fattar denne hänryckt svärdfästet o c h drager svärdet m e d ett ryck ur askens stam.
Nu skall hon följa honom, o c h svärdet skall skydda dem.
Äter sluter han henne i glödande berus- ning till sitt bröst och förhänget fälles hastigt ned.
Andra akten föreställer en vild klipptrakt.
W o t a n o c h valkyrian Brttnhilde, gudens älsk- lingsdotter, stå midt emot hvarandra.
Hunding, som anropat W o t a n s gemål Fricka, äktenskapets beskyddarinna, o m hjälp, är nu på jakt efter Siegmund o c h Sieglinde, o c h strid mellan h o n o m och den förre förestår.
W o t a n uppmanar nu Brunnhilde att förhjälpa Siegmund till seger, men kort därpå k o m m e r Fricka åkande efter sitt vädursspann o c h tvingar W o t a n att i stället be- falla Brtlnnhilde att låta Siegmund falla i stri- den.
Förtvinad öfver sin ofrihet aflägsnar sig W o t a n, sedan han befallt Brunnhilde att uppfylla den bortfarande Frickas vilja.
Sedan scenen stått tom en stund, i n k o m m a Siegmund o c h Sieglinde, den senare dödstrött af strapatserna under flykten.
Hon sjunker ned o c h somnar m e d hufvudet i Sieg-
IDUN 1895 rnunds knä.
Brtinnhilde k o m m e r dyster in på sce- nen, o c h hennes samtal m e d Siegmund utgör en af de vackraste o c h mest poetiska scenerna i hela dramat.
H o n ger hjälten tillkänna, att han nu måste följa henne till Valhall.
M e n då han af henne tillika får veta, att Sieglinde ej vill följa h o n o m, afstår han hellre från Valhalls alla här- ligheter o c h går till Hel.
Och i förtviflan dra- ger han svärdet för att därmed döda den sof- vande Sieglinde.
Valkyrian röres nu öfver så m y c k e n kärlek o c h lofvar att m o t W o t a n s be- fallning skänka h o n o m segern.
Hunding kom- mer o c h striden upplågar.
Valkyrian står skyd- dande vid Siegmunds sida, men för W o t a n själf, som förnummit hennes brott m o t hans befallning och själf infinner sig hos de stridande, måste h o n fly o c h Siegmund faller, genomborrad af Hundings svärd.
Denne störtar dock själf d ö d till marken vid Votans föraktfulla handvink.
Under striden har emellertid Brtinnhilde skyn- dat ned till Sieglinde, hvilken h o n för det barns skull, denna bär i sitt lif, nödvändigt vill rädda.
I tredje akten träffas Brtinnhilde af straffet för att hon vågat trotsa AVotans bud.
Änskönt hon är gudens mest älskade dotter, måste han, o m det ock svider h o n o m i hjärtat, straffa den brotts- liga.
Innan straffet når henne, har hon emeller- tid hunnit anvisa Sieglinde en säker tillflyktsort undan Wotans hämd.
Sedan guden nu tagit ett rörande afsked af sin älskade Brunnhilde, bindes denna i trollsömn vid en klippa, hvilken omgifves m e d eld o c h lågor.
Här skall hon ligga, tills den frie hjälte kommer, s o m vågar genom- tränga elden och vinna henne till sitt vif.
Här slutar dramat.
Den hjälte, som befriar Brtinn- hilde, blir Siegfried, sonen af Siegmund o c h Sieg- linde.
M e n detta tillhör tetralogien Niebelungen- rings andra dag.
» Valkyrian » är s o m bekant dess första o c h » Götterdämmerung » (gudarnes skymning, ragnarök) dess tredje.
D e tre föregås af förspelet » R h e i n g o l d ».
Till detta textinnehåll har W a g n e r kompone- rat en musik, s o m från början till slut utgör en den härligaste o c h mest storslagna symfoni.
Byggdt på en mångfald motiv, än veka o c h in- nerliga, än stolta eller dystra, alltid högst karak- täristiska, kan detta musikdrama icke förfela att göra ett djupt intryck på en hvar, som har nå- g o t sinne för musik och musikalisk karaktäristik.
De handlande personernas alla tankar, känslor o c h stämningar inväfvas i en musikalisk dräkt så mångskiftande o c h karaktärerna allsidigt be- lysande, att dessa framträda s o m helgjutna.
D e finnas, som sakna det melodiösa elementet i denna opera.
Följer man dock rätt med, så behöfver man ej söka länge, innan man här finner melo- dier af ovanligt anslående o c h tilltalande be- skaffenhet.
V i erinra o m den storslagna kärleks scenen mellan Siegmund o c h Sieglinde i första akten m e d den förres härliga sång till våren o c h kärleken samt W o t a n s afsked till Brunnhilde i sista akten.
Scenen mellan Brunnhilde o c h Sieg m u n d i andra akten hör äfven i musikaliskt hän- seende till operans glanspunkter.
Orkestern spelar naturligtvis i denna opera hufvudrollen, och här har W a g n e r användt alla till buds stående hjälp- medel.
Ställer kompositören stora anspråk på soli- sterna, så gör han det ej mindre på orkestern.
Vårt k. hofkapell besegrade dock alla svårigheter och skötte sig på ett sätt, s o m länder detsamma samt den energiske o c h skicklige inöfvaren af denna opera, hr Andreas Hallen, till ovansklig heder.
H v a d utförandet för öfrigt beträffar, så har detta helt säkert öfverträffat de flestas förvänt- ningar.
Det är ej n o g m e d att totalintrycket blef godt, på somliga händer var utförandet helt enkelt utmärkt.
Främst står onekligen fru Öst- berg som Sieglinde.
V i hafva sällan hört henne så till sin fördel, o c h dock är man j u van att af henne s o m oftast bjudas på det bästa.
I såväl musikaliskt s o m dramatiskt hänseende åstad- k o m m e r hon här en bild af den högsta helgjuten- het.
Stämmans välljud och hennes förträffliga sångkonst äro af den högsta verkan på åhöraren.
I allo värdigt vid hennes sida står fru Linden i Brickas korta roll.
I titelrollen s o m valkyrian Brunnhilde lyckas fru Almati-liundberg vida bättre, än vi o c h mången m e d oss väntat.
Och då vid vår k. opera säkerligen ej finnes någon annan, s o m skulle kunnat gå i land m e d detta parti, är fru A.-B.
värd mycket erkännande för den om- sorg, hon nedlagt på instuderandet af detta sär- deles fordrande parti.
Stämman, som vidlådes af åtskilliga brister, gör sig dock här i allmänhet bra gällande, till o c h m e d i det svåra, m e n myc- ket karaktäristiska valkyiieropet i början af an- dra akten.
Fru A.-R.
fyller sin plats o c h presta- tionen är en af hennes bästa.
Siegmund har i 367 hr Bratbost fått en framställare, som skulle vara förträfflig, om han alltid sjönge rent.
Nu sjunger han emellertid ofta för högt, o c h detta verkar störande.
Maskering o c h spel äro särdeles bra.
H r Söderman är en, särskildt i mu- sikaliskt hänseende, mycket g o d Wotan, s o m en- dast behöfde vara en fot längre för att vara en i alla afseenden imponerande o c h förträfflig val- fader.
Sist, men ej sämst, nämna vi hr Seller- gren, hvilken i Hundings gestalt gaf en dråp- lig bild af en ordkarg forntida kämpe.
Både sång o c h minspel äro särdeles uttrycksfulla.
— De åtta valkyriorna, hvilkas svåra ensemble i början af tredje akten går m e d glans, utföres af fröknarna Karlsohn, Lindgren, Frödin, Oisen, Sparrman och Kragballe samt fruarna Linné o c h Lindström.
Operan gafs äfven i lördags för fullsatt salong, och båda aftnarne hafva de uppträdande o c h ut- förandet hälsats m e d det mest entusiastiska bi- fall o c h många inropningar, första aftonen äfven af kapellmästaren o c h regissören, hvilken senare ock förtjenar loford för den vackra o c h präktiga iscensättningen.
Den 13 nov.
Sen till, tidning att I d u n finnas h o s och I d u n s alla e d r a Mode- bekanta!
Åter ett nytt program, delvis af högt intresse!
E n ung fransk skald, Edmond Bostand, har i » Bomantik », en tre- aktskomedi på melodiskt klingande vers, till svenska toner lyckligt transponerad af Ernst Lundcjuist, skildrat ungdomsälskogens o c h ung- domssvärmeriets rotlösa » ins Blaue hinein » m e d älskvärd, spirituell ironi.
Fint penslade taflor i enkla, klara färger — en bit Watteau, s o m för- fattaren själf nämner det.
» Komantik » är ove- dersägligen en läckerhet för literärt fmodlad smak; tyvärr besittes sådan ej så allmänt, att man vå- gar förutspå nyheten långlif.
Skynde därför en- hvar, som uppskattar vitter gourmandise, att i tid se sig till godo.
Godt var också utförandet.
Fru Hartman fick väl fram det svärmiskt ungdomsskara hos den unga flickan Sylvette, o c h för hr Palmes varma, men något svulstiga temperament lågo Percinets deklamationer förträffligt.
H r Personne gjorde med just lagom chargering en mycket lustig typ af Straforel, den af hvarje skrupel obesvärade ma- skinmästaren på den romantikens teater, där de unga tu älska att agera.
Och af två knarriga pappor, hvilka som den drifvande prosan stå bakom det hela, var särskildt hr Bseckström yp- perligt på sin plats.
Som en bastant mjöl pudding på en ostronsupé k o m efterpjäsen » Garnisonslif ».
De s o m ej kände sig mättade af hr Rostands délicer, togo nu igen skadan o c h flatskrattade vid det tyska sabel- skramlet.
Chacun a son goiit, heter det j u o c k.
Men hvar hade direktionen gjort af sin, när den beställde slik efterrätt till det franska köket?
Ett tyskt lustspel, » Lustresan », i 4 akter af Adolf Stoltze, vann på premieren i måndags en rätt vacker skrattsuccés.
Vidare snillrikt är det just icke, m e n naturligtvis fullt af besatta förvecklingar o c h prägladt af godt, ogeneradt humör.
Därtill gifves det af teaterns bästa krafter m e d verklig fart o c h schwung, värda allt loford.
Hvilka nämna på den långa listan?
Alla gjorde tydligen sitt bästa.
H r E. Wagner spelade en för- tryckt äkta man, hvilken dock till sist vrider till sig den äktenskapliga spiran, med bästa gemyt, fröken Caspér hans kavata o c h något bedagade » hälft » m e d vederbörlig kläm.
Söta unga fruar o c h flickor gjorde fröknarna Lindzén o c h Ohlsson — naturligtvis m e d lättspådd framgång.
En olycklig o c h försagd friare, s o m dock slutligen når sin lyckas svindlande höjd — pr mathiss, tolkades m y c k e t lustigt af hr Lambert, o c h unga fru Lambert gjorde äfven för ombytes skull en rent komisk figur, — en amerikansk uppkomlings fru — öfverraskande bra.
H r G. Bergström var dråplig som hennes värde make.
Som sagdt — man skrattade o c h hade roligt!
Extra fin Marsala » Lustresan » kominer kanske således att utsträc- kas länge nog, så länge publiken vill vara m e d åtminstone.
• V i d kaffet.
Amatörfotografier för Idun af Hugo Falk.
På kräftmete.
ag?
Nej bevars, visst inte, » o c h med en mycket formlig o c h kall böjning på hufvu- det frasade hon förbi h o n o m m e d drottninglik hållning.
Det hade varit ett spändt förhållande mellan de två de sista dagarne, o c h deras förlofning, som af deras vänner o c h bekanta redan länge varit bestämd, tycktes nu befinna sig i ett afläg- set fjärran.
Det såg verkligen ut, som om deras missämja aldrig skulle kunna utplånas, o c h hen- nes väninnor voro så innerligt glada däröfver, när de i beklagande ton talte o m » den stackars Vivan, s o m varit så nära att göra ett, Gud be- vars, så där temligen parti. » Annars kunde man knappast förstå, hnru nå- gon människa kunde vara illa till m o d s under dessa sköna augustidagar, då rosorna doftade som starkast o c h blåklinten lekte kurra g ö m m a bland den gula säden.
Den gamla herrgården var också liksom ett h e m för frid o c h ro.
M e d sina underliga o c h siratliga snirklar kring den gammaldags ekporten o c h de utbyggda fön- stren o c h de susande, höga almarna, där en ens- lig kråka då o c h då kraxade, gjorde den ett så- dant intryck af fullt o c h oblandadt lugn o c h trygghet, att man, af alla yrken på jorden, helst skulle hafva valt att vara dess ägare, för att af landtliga arrendatorer lyfta sina rundliga inkom- ster o c h för resten tillbringa sin tid mellan stal- let o c h ladugården o c h endast afbryta denna idyll för att på hösten höra ett muntert skall och se en Jösses kullerbytta i någon vacker skogs- backe.
Och likväl härskade här liksom öfverallt an- norstädes i vår syndiga värld oenighet och be- kymmer.
Hvilken elak ande hade väl farit in i Vivan, då hon kunde låta sina ljufva violblå ögon blixtra så m o t den, som de annars så tydligt upp- muntrade?
Och han var naturligtvis för stram att taga första steget.
Små fröknars gunst liknar gam- malt sachsiskt porslin; bräckligt s o m detta, är den mest omöjlig att få hel o c h färdig igen, o m den en gång fått en skavank.
Och underligt nog: ju fler skador, som man måste reparera, desto kärare är oss både gunsten o c h porslinspjäsen.
Och fröken Vivans gunst var bräckligare än de flestas o c h tydligen nu irreparabelt krossad — hvarför skulle hon annars hafva svarat så rysligt kallt, när han frågat, o m hon vore miss- nöjd m e d h o n o m?
Likväl var det ej längre än sedan i förrgår, som han dansat den förtjusande valsen med henne, o c h då hon m e d välbehag tagit emot ej mindre än tre mörkröda r o s o r ' a f h o n o m i kotiljongen — rosor, som liknade drop- par af blod på hennes underverk till klädning af tungt, gräddgult siden.