Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man läser då någon större Greklands historia, samt Homer, Plato, de stora grekiska sorgespelsdiktarna och historieskrifvarna – hvilket allt finnes i öfversättning – och beskådar den grekiska konsten i gipsafgjutningarna.
Ett annat år läser man t. ex. om Sverges medeltid, då man, jämte det stora arbetet af Hildebrand och Schücks litteraturhistoria, bör läsa några af de medeltidsskrifter, hvilka finnas utgifna af fornskriftsällskapet, samt besöka medeltidsafdelningen i nationalmuseum.
Eller man läser Motley’s ypperliga Nederländernas frihetsstrid och studerar på samma gång de holländska taflorna på museum, o. s. v.
För att sammanfatta det ofvan sagda blir sålunda
den första regeln
för vår läsning, att vi icke skola tro att vi böra eller kunna läsa allting, utan att vi måste göra ett urval bland böckernas mångfald.
Den andra regeln
blir, att vi till ledning för vårt urval böra taga vår egen håg.
Man måste en tid umgås flitigt, både med människor och med böcker, för att bland dem kunna välja ut sina särskilda vänner.
Men har man funnit dessa vänner, då är det med böckerna som med våra lefvande bekanta: våra värkliga vänner bli endast de, som tillhöra vår egen andliga släkt, de, med hvilka vi genom själens valfrändskap äro förbundna.
Det är dem, vi förstå bättre än alla andra, och af dem vi också erhålla mer styrka, hjälp och glädje än af några andra.
Sådana bokvänner är det godt att hafva bland mänsklighetens största andar.
Från Col di Tenda till Blocksberg
Tillegnan.
Från jordbäfningen på Rivieran:
Farmors idealland 3.
Fortfarande utom ämnet 10.
Jordbäfningen 21.
Rundblick och lägerlif 43.
Alper och fruktträdsskogar:
Schweizaren och schweiziskt landtlif 61.
En söndag i Appenzell 80.
Festspelet vid Sempach 108.
Ett familjeminne 128.
Slottet Brunegg 142.
Korsvägen 168.
Dårhuset 200.
En dröm i Luzern 213.
En natt på Blocksberg 217.
Läsare!
Är du en af dem, hvilka för de fyra eller fem sidor, som innehålla en felaktighet, förlorar intresset för de tvåhundradefyrtiofem, som icke innehålla någon, bör du noga beakta, att redan i bokens tillegnan grinar en miss-skrifning.
Der står förargerliga i stället för förargliga.
På femte sidans åttonde rad har sättaren kommit med ett dem i stället för ett den.
På etthundradetredje sidan fattas något, som en fransman icke skulle ha uteglömt.
Hvad det är får du gissa.
Den etthundradenittiosjunde sidans sextonde rad börjar med ett tryckfel.
Är du ihärdig, kan säkerligen ännu mer framletas, ty böcker liksom menniskor äro ofullkomliga.
Till dig min frände
Karl Albert
Robson,
som för några veckor sedan drunknade i Vettern vid min sida, egnar jag denna samling skizzer.
De bestå mestadels af äldre uppsatser utan alla anspråk.
Ensam på en gammal herrgård, som jag fordom sett befolkad af anförvandter, hvilka nu ligga i jorden, och der råttorna nu springa i de tomma rummen, har jag i stunder af hemlängtan till utlandet tagit mig för att ordna dessa utkast.
De äro ibland endast en lek med intryck och reflexioner.
Mången finner dem kanske falska, emedan alla icke se och uppfatta på samma sätt.
Åt dig egnar jag dessa skizzer, emedan du nu icke kan läsa dem och följaktligen icke heller harmas öfver att min tanke så ofta fladdrar hit och dit utom ämnet samt att sjelfva genren tvingar till träget bruk af det förargerliga lilla ordet jag.
Åt dig egnar jag dem, emedan jag, då vi tillsammans kämpade for lifvet, klarare än någonsin insåg, att man, medan tid är, bör glädjas åt allt som kan glädja.
Vore jag nödsakad att följa den smakrigtning som vill “skrifva med blod“, skulle jag derför helst doppa pennan i den fornguds blod, som i våra dagar är till salu tappadt på buteljer.
Icke ens ett sådant ämne som en jordbäfnings förödelser har heller rigtigt förmått att locka mig till mörka färger.
Till och med en jordbäfning har sina anslående ögonblick – åtminstone för ögat.
Det fins besynnerliga fantaster som ställa en dödskalle på sitt skrifbord till brefpress.
Vore jag en af dem, skulle jag dock först förgylla den samt måla på hjessbenet ett schweizerlandskap med dansande appenzellare.
Olshammar.
Hösten 1888.
FRÅN JORDBÄFNINGEN PÅ RIVIERAN
Farmors idealland.
Då jag en gång i utlandet under min mångåriga bröllopsresa kom från pappershandeln med ett ris papper under armen, mötte jag en bekant svensk.
– Tänker du författa på allt det der? – frågade han litet ironiskt.
– Nåja, det kan du ju hinna med, om du får lefva.
Ämnar du inte skrifva artigheter, skall du dock akta dig för att tala om två saker: fruntimret och Italien.
Tänk om kritikens glasögonsmän kommo under fund med, att du som nygift framlefvat de gladaste åren af ditt lif i Italien, ja i Rom, utan att samtidigt apotheosera fruntimret och Rom!
Var viss, du blefve grymt straffad.
»Fruntimret!»
Jag skrattade åt hans sätt att uttrycka sig.
För min del hyste jag visserligen känslor både för »fruntimret» och Italien, men när jag betraktade den mängd af rökelse, som redan bolmade på dessa två gudomligheters altaren, beslöt jag att följa min väns råd.
Då råkade jag plötsligen ut för ett sådant emsamtstående äfventyr, ett sådant sorgespel i stort som en jordbäfning; och ett skämtsamt öde lät detta ske just på italiensk mark.
Det återstår mig intet annat val än att antingen lemna vännens råd och min egen föresats åt sitt öde eller också gå miste om nöjet att måla en jordbäfning.
Jag väljer det förra.
Annars, när ingen jordbäfning eller något dylikt ovanligt är för handen att beskrifva, skall snart sagdt litet hvar medgifva, åtminstone i hemlighet, att kanske intet land i verlden för ögonblicket mindre frestar oss att slå upp bläckhornet än just Italien.
Italien är redan ett fullkomligt uttömdt ämne.
Hvar ort, hvar sevärdhet är redan en gammal bekant.
Dertill kommer att detta land allt från m:me de Staёls Napolifärd till Puck Munthes blifvit ett så blomsterkransadt helgon, att man nästan finner det vara sin pligt att tiga för att icke i följd af den der bekanta pendelsvängningen, som smaken vanligen beskrifver, slå öfver till ett allt för oberättigadt angrepp på Corinnas skönhetsrike.
Det möter oss allt för mycken talang och äkta hänförelse i den nu litet gammalmodiga italiakultens litteratur för att vi icke skulle betänka oss två gånger, innan vi på blotta grunden af egna iakttagelser bjöde dem spetsen.
Det fins ingen trakt på jorden som är så ful att den icke är vacker.
Den skräpiga, af vattenpussar genomskurna sandöken eller lersörja, som under Atlantens ebbtid på sina ställen kantar Frankrikes kust, kan vid första anblicken förefalla allt annat än tilltalande, men snart märker man, att det der gulgrå flacket kan ses på många sätt, och slutligen förstår man glädjen i August Hagborgs pensel.
Hur mycket lättare skall icke då ett så pass måleriskt stycke land som Italien sätta oss i stämning, helst om vi komma dit som resenoviser fullt beslutna att taga allt ideelt.
Annorlunda blir det, om vi besöka Italien under föresats att se efter, hur der verkligen är, samt om vi dertill redan på förhand råka vara litet hemmastadda i sydliga länder.
Då blir Italien en krossmaskin, som under en vecka mal flera illusioner till stoft än vi i vår skeptiska tid egentligen ha råd att förlora under ett helt lif.
Vår fantasi träffas af en jordbäfning, som förvandlar våra drömda marmorpalatser till spruckna, af fuktfläckar vanstälda, obebodda hus, i hvars omöblerade melankoliska rum vaktmästarna sofva kring glödfatet.
Då slutligen vår sista förväntan fallit till mull, lemna vi den hesperiska halfön lugna, ljumma, litet snufviga i följd af stengolfvet i vår sängkammare samt fria från den helt visst uppriktiga saknad, som vid ett sådant afsked bemäktigade sig äldre tiders kvinnor och män.
De, hvilka grundade och underhöllo vår beundran för Italien, voro företrädesvis konstnärerna.
Konstskatterna, landskapets plastiska linier, städernas pittoreska gator och menniskor voro mer än nog för att locka dem att utropa Italien till drottningen bland länder.
För att bilda sig ett riktigt omdöme om ett land är det likväl nödvändigt att man jemför det med andra.
Det kunde icke alltid gamla tidens artister.
De kommo i två fall af tre direkt hemifrån dit ned utan att hafva tillegnat sig någon synnerlig kännedom om andra trakter.
Då de nu gjorde jemförelser mellan det forna Stockholms stela, liflösa gator och Roms Corso, mellan rospiggar och gondolierer, blef skilnaden för stor för att icke uppfylla dem med öfverraskning.
Hvilken olikhet var det icke mellan de vinteraftnar, då de i snöglopp vandrade Fredsgatan fram från de fria konsternas akademi och de stjernklara romerska nätter, som de tillbragte på Piazza del Popolo i ring kring obelisken, medan de sjöngo eller berättade roande minnen och myther.
Hvem vill klandra dessa den gamla tidens artister, om de i glädjen förbisågo, att Campanians himmel understundom är lika grå som Svältornas och att den, som vallfärdar till Rom, utan att taga med sin vinterrock, först bör sätta upp sitt testamente.
Så småningom kommo likväl artisterna under fund med, att icke blott Spanska Trappans Campagnoler utan snart sagdt hvilka modeller som helst erbjödo intresse, om de uppfattades med snillets stora ögon.
De italienska städerna blefvo ej längre de stora konstnärernas mötesplatser.
Italien blef ej längre uteslutande artisternas tillhörighet.
Snart fins det knappast någon ibland oss, som icke tillbragt någon tid af sitt lif vid Tibern eller sett fullmånen speglad i Canale Grande.
Artisterna ha längesedan sagt sitt ord om Italien; endera dagen säga icke-artisterna sitt.
Två svenska skriftställare ha nyligen, om man får sluta af deras resebref, känt sig mer eller mindre besvikna, då de kommo söder om Alperna.
Den ene af dessa två var emellertid en sådan ytterlig oppositionsman i alla frågor, att man icke fäste sig vid hans ord.
Utan tvifvel blir Italien inom kort ett belletristiskt slagfält, som mer än en resebeskrifvare får lemna med rifvet skinn.
Vi se icke längre detta land med samma bländade ögon som den äldre generationen.
Det är i första rummet vår beresthet, som sätter oss i stånd att bedöma det mera nyktert än vår farmor gjorde på sin tid.
M:me de Staёl låter allt hvad
Medelhafsländerna ega ljuft och ljust och majestätiskt och allt hvad de ega af minnen och konst samla sina strålar i Italien som i en enda brännpunkt.
Vi deremot, som med våra dagars lätta kommunikationer ströfvat vida ikring, veta, att alla detta lands skönheter, så när som på museernas konstskatter, återfinnas i högre och mer hänryckande grad hos de länder som ligga söder om Italien i form af en halfmåne med Spanien på sitt vestra horn och Grekland på sitt östra.
Den som söker folklifsbilder skall finna bättre sådana i Spanien.
Den som söker återstoden från antiken skall aldrig i Rom, bland minnen från antikens förfall, erfara hvad han känner vid åsynen af Athen och det underbart storslagna grekiska landskapet, hvilket, för att tala med Karl Gjellerup, jemfördt med det italienska, är »friskt och orördt».
För oss är Italien endast tröskeln till Södern, endast en allt för ofta omtraglad och till slagdänga öfvergången introduktion till en praktfull symfoni.
Liksom vår kompass pekar mot norr med en lindrig dragning åt vester, pekar Italien mot söder med en dragning åt öster, åt Österlandet.
Det liksom ber nordbon, att icke vända om för tidigt och inbilla sig att han redan sett allt hvad ett sydligt klimat förmår.
Det italienska landskapets skönhet växer ju längre ned man tränger, och verkligt sydländskt storslaget blir det för första gången i sundet vid Messina, der det säger den mot Afrika försvinnande ångaren farväl.
Fortfarande utom ämnet.
Hvem vet ej redan på förhand, hur italienaren sköter sin syssla?
När en dräng hos oss kör en kärra, står han eller sitter; italienaren ligger på magen.
Sitter italienaren till roders eller på utkik, sofver han; står han på en murarställning och det börjar regna, upphör han alldeles att arbeta eller spänner åtminstone upp sitt stora, blå paraply.
Det borde alldeles icke förvåna, om han för att slippa gå ned efter stenarna, i stället inmurade gamla buteljer och chiantiflaskor.
Han är först och sist artist, han må rulla cigarett med lillfingret i vädret eller, gnolande och med den tända cigaretten i mungipan, klatscha murbruk mellan tegelstenarna.
Vore han i stället litet mer simpel arbetare, skulle husen bli bättre bygda och jordbäfningens offer hade blifvit färre.
Rivierans villor och hus vanställas oftast redan inom få år af stora fuktfläckar och sprickor.
Min hustru och jag hade hyrt oss för vintern en mindre villa i närheten af San Remo, icke långt från den sedermera beryktade Villa Zirio.
Vår villa låg på en täck backsluttning mellan stora vingårdar och med fri utsigt öfver hafvet.
Den var ett litet dockskåp i två våningar med endast två fönster i bredd och motsvarade alldeles, hvad ett nygift par som vi kunde önska.
Den var hållen i schweizerstil med långt framskjutande halmhattsliknande tak, stora, om vidgade ögon påminnande fönster samt med en lång träveranda, hvilken skar den brungula, hudfärgade väggen som ett långt streck, som en bred mun.
På afstånd liknade villan hufvudet af en engelsk lady, hvilken uppskrämd tittade fram ur grönskan.
Rundt omkring oss hade vi en liten med vattenbassänger, tegelvaser och trappor utstyrd trädgård, hvilken på ena sidan öppnade sig utan stängsel mot vidsträckta olivskogar.
San Remos oitalienska klimat tillät oss att nästan dagligen intaga våra måltider under ett öppet tält i trädgården.
Önskade vi sydfrukt till middagen, och det önskade vi naturligtvis alltid, hade vi endast att sträcka upp handen öfver våra hufvud efter fikon och drufvor.
Behöfde kokerskan en citron, valde hon endast ut åt sig den bästa på träden.
Två späda lagerträd beskuggade köksfönstret lika stolta och raka som om de stått framför en imperators graf.
Så långt var allt förträffligt – om vi frånse, att hvarken hafvet eller luften hade den lysande färg, som man vanligen väntar sig redan i Norditalien, men först på allvar kan fröjda sig åt i landets sydligaste delar.
Hade vid jultiden en uppländing stått i vårt kök, samt utan att veta hvar han befann sig, tittat upp i skorstenspipan och tillfrågats, hvilken himmel han trodde sig se der uppe, hade han helt säkert svarat:
Upplands!
Hans svar utesluter derför alldeles icke, att om han en junidag ror utanför Capri och ser årorna ösa ädelstenar och de intensivt hvita husen skarpt aftecknas mot den djupblå (förbise icke att jag villigt säger djupblå) himmelen, skall han förtjust medgifva, att detta är något helt annat än Uppland.
Frånvaron af sydländsk färg sörjde vi så mycket mindre, som Rivieran i öfrigt mer än någon annan trakt af landet motsvarar förväntningarna.
Det som deremot vållade oss misslynthet var vår bostads stora bräcklighet.
Hade vi anat medan vi framlefde vår vinter i denna dockskåpsvilla som två myggor i ett torn af dominobrickor, att en jordbäfning plötsligt skulle skaka alltsammans som om det stått på en vagnssuflett, skulle vi nog ha tagit saken ännu allvarligare.
Villan var icke mer än ett par tre år gammal och likväl var den på sina ställen så söndersprucken, att den nästan kunde kallas förfallen.
Från fönsterspringorna drog det, så att gardinerna rörde sig på sina maljor, och i kökets yttervägg gapade en så stor remna, att man kunde sticka ut en blyertspenna genom den.
Röken från spiseln försmådde derför också oftast skorstenen och tog i stället vägen ut genom väggen.
Detta gaf obestridligen köket en viss äkta italiensk stämning.
Röken försummade nämligen icke att längs springan och längs närbefintliga hyllor på måfå kolorera med dessa pittoreska svarta och asfaltbruna färgtoner, som i osterior och italienska landthus redan satt så många målare i hänryckning.
Då man stod ute i trädgården vid matlagningstiden, såg det ut som om någon suttit vid köksväggen under de två högtidligt styfva lagerträden och rökt pipa.
Det började slutligen inträffa att fat och tallrikar, när de dukades upp på middagsbordet, redan hade fått en påhelsning af röken, så att vi icke blott fingo omelette au confiture utan också omelett med sot samt erhöllo betänkliga svarta aftryck på fingrarna, då vi togo om knifskaften.
Med en brist på pietet, som det icke lönar att försvara, beslöto vi derför till sist att obarmhertigt beröfva köket all italiensk stämning samt bedja vår husvärd om reparation.
Han gaf sitt bifall.
Den första månaden förblef reparationen ett löfte.
Under den andra sysselsatte sig husvärden med att granskande dagligen gå rundt villan.
I den tredje månaden infann han sig slutligen med två murare.
Vi blefvo glada och tänkte, att hela arbetet skulle vara gjordt på en dag.
Behöfver jag tillägga, att vi bedrogo oss!
Under första timmarna tillredde de murbruk.
Derefter försvann utan rimlig anledning helt plötsligt den ena.
Efter en stund gick den andra också.
Flera dagar förflöto innan de döko fram igen bland trädgårdens citronträd.
Nu hade naturligtvis murbruket hårdnat och nytt måste derför beredas.
Då började det emellertid regna, och strax kom det der blå, messingsskaftade paraplyt, som vi förut talat om, fram.
Den ena muraren satte sig hopkrupen under paraplyt.
Den andra kröp in i kaninhuset.
Efter en stund anmärkte den som satt under paraplyt lakoniskt, att det väl »icke kunde bli mer arbete af i dag».
Derefter gingo båda två sin väg för den gången.
Då de efter någon tid åter beträdde villans mark, bad jag dem komma upp i mitt arbetsrum och se, om de icke kunde sätta dit någon eldstad, ty vi voro redan midt i vintern och aftnarna ibland kyliga.
De undersökte väggarna, knackade upp ett rundt hål i en af dem – och gingo sin väg.
Först efter flera dagar återvände de, och den ena af dem bar en kakelugn under armen.
Under armen?
Ja, kakelugnen var hvarken stor eller tung.
Den liknade mest en hvit nattkommod, ehuru den var mycket mindre.
Den höll väl högst en aln i höjd.
Den var ett norditalienskt, under Lombardiets och
Liguriens sol löjligt förkrympt exemplar af vår välmående, till salstaket nående kakelugn.
Sedan de båda murarna stält den lilla porslinskommoden på golfvet och genom ett rör af jernbleck förenat den med hålet i väggen, smetade de litet murbruk kring hålet – och aflägsnade sig, för att murbruket skulle torka.
Efter ytterligare några dagar skulle vi med murarnas hjelp börja profelda.
Porslinskommoden rymde på sin höjd två à tre medelstora vedträn.
Vedträn af oliven, som är knotig och vresig, voro alldeles omöjliga att intvinga genom den skrattretande lilla luckan.
Bristen på luft och drag der inne i porslinskommoden tvang oss att allt emellanåt ligga framstupa på mattan och blåsa i elden samt att då och då lifva upp den med en tuss papper.
Att rummet ej blef varmare vore öfverflödigt att tillägga.
Då jag slutligen icke längre kunde återhålla ett löje, började äfven murarna skratta skeptiskt, godmodigt, ryckte på axlarna – och gingo sin väg för en tre fyra dagar.
Under tiden hade emellertid ännu en vecka eller så gått förlorad för porslinskommodens skull utan att något ordentligt blifvit uträttadt.
Då kom en middag husvärden sjelf med de båda murarna, som han öfveröste med förebråelser och anbefalde åt djefvulen.
Han stannade sjelf och gick vakt i trädgården för att se efter, att de gjorde nytta.
Så småningom började solen dock bränna het och ingenting var löjligare än att osedd bakom fönstrets spjellucka iakttaga, hur den barske husvärdens ordsvada blef allt mattare och mattare.
Öfvermannad af Medelhafsländernas klassiska lätja försvann han slutligen genom trädgårdsgrinden, icke för att till fots återvända till staden, ty en rik italienare går aldrig, utan för att sjunka hop i en omnibus.
Då han aflägsnat sig, arbetade murspadarna allt långsammare och tystnade slutligen alldeles.
När vi kommo ut i trädgården sofvo de båda arbetarna framstupa i solen på terrassen, bekymmerslöst som två kandiska svinaherdar.
Det var icke möjligt att förgrymmas på dem.
Tvärtom, då jag väckte dem, bjöd jag dem på cigaretter och chianti.
Med det artistiskt målande skildringssätt, med den sympatiska liflighet, som är italienaren egen, berättade de på sitt vackra språk sina lefnadsöden – i stället för att mura.
Men sprickan i köksväggen den stod ännu länge lika öppen.
Då den sent omsider verkligen blef igensmetad, hann murbruket knappast torka, innan jordbäfningen bröt upp den på nytt.
Borde vi ej komma öfverens om att låta reselitteraturen om Italien ligga i träde några år?
Under tiden skall jordmånen bli drägtig på nytt.
Just emedan landet befinner sig i ett öfvergångsstadium, är särskildt det italienska folklynnet svårt att bedöma; man vet ej om man skall mäta det efter de öfriga Medelhafsfolkens måttstock eller efter de moderna kulturfolkens.
Hur väl förstå vi icke den glädje som vederkvickte vår farmors hjerta, när hon såg dessa sydländingar i öfvermodig sorglöshet somna från sina verktyg i solen.
Vår farmor hade hemma hört sägas, att oafbrutet arbete icke blott var en nödvändighet utan att det var det enda som kunde skänka glädje och lugn.
Men den menniska, som först genom beständigt arbete kan eröfra glädje och lugn, skall vara i bra hög grad sjukligt öfverretad eller olycklig.
Detta anade äfven hon, och derför frossade hennes öga i all den lata, tanklösa nakenhet som här mötte det på kajer och torg.
Hon mätte italienaren efter romantikens måttstock.
Bedömd efter den skall han alltid väcka sympati.
För artisten som mindre bekymrar sig om hans duglighet än om hur han bär sin slokhatt, skall han alltid bli en pittoresk modell.
Poeten skall alltid intagas af hans språk, hans hjertlighet och liflighet, äfven om han blott undantagsvis skall påträffa den estetiserande själfullhet, hvilken omgaf Corinna i Roms salonger som en atmosfer mättad med vällukter från rökelsefat.
Nyttans man deremot skall mäta italienaren efter den måttstock, som denna nu mer tydligen börjar önska att mätas efter, nämligen de moderna kulturfolkens.
Hur domen då måste utfalla veta vi alla, så framt italienaren icke utvecklar sig ända till oigenkännelighet.
Ändtligen närma vi oss nu skildringen af sjelfva jordbäfningen liksom en efterlängtad oas midt bland de torra reflexionernas flygsand.
Men det hör sedan gammalt till den italienska reselitteraturens stil att tala om likt och olikt.
Mandolinen skall ha fyra, högst åtta strängar, men resenärens italienska lyra väl dussinet fullt.
Just som han fört läsaren ut i naturen eller in på en piazza, skall han plötsligt öfvergifva honom och fördjupa sig i känslor eller betraktelser utom ämnet.
Hvad som nu flygtigt berättats är i det mesta redan en banalitet och äfven beskrifningen öfver jordbäfningen 1887 kommer så här långt efteråt att smaka gammalt nytt, men just härigenom erhåller skildringen ännu ett syskondrag gemensamt med all reselitteratur från landet söder om S:t Gotthard.
Jordbäfningen.
Natten till den 23 februari 1887 var framför årets alla öfriga nätter helgad åt nöjet, ty den var karnevalens sista.
På Rivieran fans icke en stad eller by, huru liten den också var, som ej åtminstone bestod sig några raketer och en offentlig bal.
Många glada nattsvärmare glömde alldeles bort sin säng och blefvo uppe till dagning för att då begifva sig i kyrkan – en fromhet, som denna gång lönades illa.
Mellan sex och half sju på morgonen, några ögonblick före soluppgången, väcktes vi af det första jordskalfvet, hvilket äfven var det längsta, våldsammaste och mest förödelsebringande.
Genast vid första uppvaknandet förstodo vi till fullo hvad som inträffat.
De gröna spjelluckorna insläpte endast en grönaktig, svag halfdager i rummen, medan kalk och gips oafbrutet snöade ned öfver mattor och möbler.
Dånet af det skakande stenhuset var så starkt, att vi måste ropa för att höra hvarandra.
Det liknade närmast det buller, som fyller och bedöfvar örat, då man åker i en med många skramlande fönster försedd omnibus öfver en illa stenlagd gata.
Flaskor samt andra lättare föremål föllo och rullade omkring.
Nere i köket instörtade en del af taket och krossade något porslin.
Ringklockorna klingade och trädgårdsgrindens stora klocka öfverröstade alla andra med sin gälla diskant.
Det var icke det tålmodiga, kutryggiga postbudet som i likhet med annars, fast litet tidigare än vanligt, stod der nere vid grinden med bref och svenska tidningar.
Den gäst, som i dag ringde på, hade asiatiskt blod i ådrorna och skulle, om det fallit honom in, ha kastat både grind och mur öfver ända.