Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Orkanen hade dragit bort.
I den öde borg- stugan hördes blott två dämpande människo- röster lifligt öfverlägga, om hvad som måste göras för att lindra en gammal glömd och öfvergifven kvinnas sorger.
» Jag har tänkt att stanna här öfver auk- tionsdagen och vill gärna ha Lars till att ropa in några tarfliga möbler åt mig; sedan reser jag in till staden och hyr rum.
Kära min Ingrid, du får ej slå sönder frukostkop- pen, ty den är icke min egendom!
Allt det här har j u en öfvergång, liksom allt bär på jor- den.
Var det inte postbudet, som kom? » » Jo, jag tror det. » Ingrid kände, hur be- nen nästan veko sig under henne, där hon stod och dukade bordet.
Lars kom in med postväskan.
Äfven han såg upprörd ut, då han, innan han gick ut, vexlade en blick med Ingrid.
» Har Lars ännu icke beslutat sig för nå- got arrende, eller gifta ni er och flytta till någon stad? » frågade grefvinnan, under det hon öppnade postväskan och tog ut ett enda bref, som fanns däri.
» Jag skulle så gärna vilja se er i eget hem, » tillade hon.
Ingrid mumlade något om en plats för Lars.
Grefvinnan började läsa sitt bref eller rättare den biljett, som åtföljde ett i laglig form affattadt köpebref på en liten villa med tillhörande trädgård och några tunnland åker- jord.
Det var en gammal skuld till den aflidne sonen, hette det; en okänd, ångrande männi- ska ville på detta sätt söka att i någon mån gälda den unge grefvens välgärningar.
Ingrid slog omkull ett tomt glas, rummet gick omkring för henne; icke om det gällt lifvet, skulle hon vågat se på grefvinnan, un- der det denna läste biljetten och köpebrefvet.
» Ingrid! » Tjänarinnan ryckte till, fastän matmoderns stämma blott ljöd som en mild, stilla hvisk- ning.
» Grefvinna! » » K o m hit, skall du få se något skönt! » Nu måste Ingrid se på matmodern, och den bäfvande blicken möttes af ett i glädje strå- lande ansikte.
» Kom närmare, barn! » Grefvinnan drog henne intill sig, och Ingrid nedsjönk viljelöst, slappt på fönsterpallens kudde.
» Hvad Gud är god och nådig! » hviskade den gamla med hopknäppta händer.
» Jag har under dessa senare tunga dagar företrä- desvis bedt min himmelske fader att få se något enda prof på, att ett människohjärta ännu hyste kärlek för mig, den bland män- niskor så ensam blifna gamla kvinnan, och så kommer detta, detta stora! » Ingrid rörde sig ej.
» Lofvad vare Herren för hans stora kärlek och godhet! » började åter den gamla med låg, innerlig röst.
» Han har beredt mig ett hem för mina återstående dagar; han har ta- git bitterhetens tunga moln från min bäfvande själ och åter låtit mig få skåda glansen af sin kärlekssol, afspeglad i dödliga varelsers hjärtan, och han skall äfven i rikaste mått välsigna dessa hjärtan, som öppnat sig för hans manande ande!
Ja, Gud välsigne dig, Ingrid, och den man, som snart skall bli din make! » Den gamla lade båda sina händer på In- grids djupt nedböjda hufvud.
» Fru grefvinna, det är j u icke Lars eller jag som — » » Barn, » af bröt henne den gamla, » tror du
ej, att denna kärleksgåfva för mig får ännu större värde, då den kommer från eder, som erbjuda mig allt, hvad ni eger? » » Och grefvinnan afslår ej?
O, gör, gör icke det.
Lars och jag skulle då bli så olyck- liga, ty vi ha varit så glada i hoppet, att få se vår kära grefvinna bo i eget hem! » Den gamla böjde sig ned och kysste gång på gång detta bönfallande ansikte.
» I skolen få behålla denna glädje, I kära människor, ty med den innerligaste tacksam- het vill jag flytta till trädgårdsmästaren Lars och hans hustru. » » O nej, icke så!
Detta får grefvinnan icke tänka om oss!
V i äro nu för gamla till att gifta oss, och något så opassande, som att vår grefvinna skulle bo hos ett tarfligt gift arbetarefolk, kan aldrig komma i fråga! » Ingrid värjde sig och Lars med stor häf- tighet.
Grefvinnans ögon tårades därvid, och de fårade kinderna blefvo bleka.
» Har ni då alls inte tänkt på eder själfva? » » Jo, vi tro, att grefvinnan hellre ville till tjänare ha Lars och mig än vidt främmande folk.
V i räknade ut, att grefvinnan skulle tala om — om den här villan för oss, och så skulle vi söka att få tjäna grefvinnan.
Lars vill blifva dräng och jag hushållerska och piga. » » Nej, se bara på, hur sluga ni två ändå äro! » log den gamla under strömmande tå- rar.
» Ja, naturligtvis fäster jag eder båda, men jag gör dock ett vilkor. » » Det blir helt och hållet, som vår grefvinna önskar och befaller! » utbrast Ingrid, resande sig upp, strålande glad.
» Nå, då önskar och befaller jag, att mitt nya hem inviges med ert bröllop.
I morgon tager Lars ut lysning! » » Men, fru grefvinna! » » Ingrid, säg, hvarför skulle jag ej kunna ha gifta tjänare?
Nå, inga undanflykter! » » Villan har ej så många rum — barn kunde komma till, » mumlade Ingrid.
» Barn — jaha, det har du rätt i, och då blefve jag — mormor, » log grefvinnan så hjärtevarmt och godt, att Ingrids starka själs- spänning löste sig i stormande glädjegråt.
Och hon störtade ut för att meddela Lars det fröjdefulla budskapet, att grefvinnan ön- skade ha gifta tjänare i sitt blifvande hem.
Alla spår efter östanstormen voro undan- röjda; de gamla träden utvecklade i fred nya knoppar, och nya vårblommor slogo ut, se- dan Lars bortskaffat alla tegelskärfvor.
Och under mild blå vårluft for grefvinnan med sina två vänner från en förödd borg för att bo bland nya blommor, kärlekens hvita lil- jor med outgrundliga färgskiftningar djupast inne i " kalken.
Huru » vildarne » uppfostra sina barn.
vJUÄaturfolkens sätt att uppfostra sina barn jp !s % berömmes ofta af forskningsresande så- som varande synnerligt fördelaktigt med hän- syn till de olika folkens förhållanden.
Den tyske forskaren Heckewelder yttrar sålunda i ett arbete om de indianska folkstammarnes seder: » Det kan med rätta väcka förundran, att ett folk utan skrifna lagar och utan rättsve- tenskapligt system, utan en bestämd regerings- form eller grundlag, ja, till och med utan en enda genom val eller arfsföljd tillsatt öfver- hetsperson lefver i fred och endräkt och un- der utöfning af moraliska dygder; att ett folk kan regeras väl och kraftigt blott genom den makt, som män med högre andliga gåf- vor ha öfver människor med mera vanliga, blott genom en tyst, men dock allmän under- kastelse under erfarenhetens, talangernas och rättskaffenhetens herradöme.
Detta är emel- lertid något, som en indiannation erbjuder främlingens ögon.
Jag har varit vittne där- till under en lång följd af år, och efter att många gånger ha sett därpå och öfvertänkt orsaken till denna företeelse tror jag mig kunna vara förvissad om, att den hufvudsak- ligen måste sökas i den omsorg, med hvilken indianerna tidigt inprägla hos sina barn vär- diga och dygdiga grundsatser liksom äfven den metod, de följa vid barnens uppfostran. » Denna metod är en, som äfven i Europa i allmänhet gifver goda resultat, när den an- vändes till att lära vissa åldersklasser att krypa, gå, tala och andra nyttiga färdigheter, men skilnaden är den, att » vildarne » fortsätta med densamma, äfven sedan elementerna äro inlärda.
Barnen växa upp i så mycken fri- het, att det ofta ser ut, som om de ej finge någon uppfostran, men det är endast den egen- domliga metoden, som gör, att det ser så ut.
Så mycket som naturfolken tycka om barn — och det göra de mer, än man är böjd att tro — låta de dem icke gå vind för våg, utan vaka öfver dem, gifva akt på dem och följa deras utveckling.
D e uppfostra dem till stor del genom sitt exempel och sällskap, till hälfteu tillfälligt.
Samtidigt verka de dock äfven mera direkt för sina pedagogiska ändamål på ett sådant sätt, att barnen täm- ligen litet märka det, i alla händelser för li- tet för att känna ledsnad därvid.
Det är på barnens naturliga behof att röra sig och sysselsätta sig med något och deras lust att härma som de i synnerhet bygga sin uppfostran.
Men därtill komma äfven väg- ledning, råd och öfvertalning.
Vid sidan af att barnen naturligtvis ha full frihet att hoppa, springa, brottas, slåss och göra andra liknande ting, som öfva de- ras lemmar, efterhärma de i sina lekar de vuxnas arbeten.
Sålunda skaffa fäderna på Grönland tidigt kastspjut, bågar och kajaker, och mödrarna gifva sina döttrar redskap till sömnad och garfning.
Alltsammans är smått som egarne själfva, men bruket af sådana saker lära de sig.
Föräldrarne gifva dem goda råd och följa med intresse deras framsteg, och när de små blifvit stora, kunna de allt det, som de böra kunna.
Denna indirekta metod är det också, hvars goda verkningar Heckewelder berömmer.
Föräldrarne uppnå sina afsikter, utan att plåga barnen med för mycket tvång, och när de finna något att klandra, kunna de undvika ovänlighet och stränghet.
Hela stammen va- kar också öfver de enskilda barnen och låter dem förstå sitt ogillande eller bifall, allt ef- ter som de förtjäna det.
Det är märkvär- digt, att den indianska uppfostran kan ut- veckla en sådan egenskap som själfbehersk- ning, men just för denna dygd äro indianerna berömda.
Enligt Lumholz (» Bland människo- ätare ») lär förhållandet, vara ungefär det- samma i Nordqueensland: » de svartas barn äro icke så dåliga, som man skulle tro efter den uppfostran, de få. » Det, som naturfolkens barn ha att lära, består till stor del i praktiska färdigheter.
Teoretisk undervisning tager aldrig där så myc- ken tid, att den bringar barnen till ett lef- nadssätt, som icke passar för deras lefnads- ålder.
Men likaväl saknas icke teori.
När lä- rare och elev äro hågade, berättar den förre ett eller annat, som närmast kan vara att tänka på.
Medan en indiankvinna håller på att flå en hjort, kan hennes son få lust att veta något om, hur man bär sig åt, då man jagar ett sådant djur, eller hurudant lif det för i skogen o. s. v. Så kommer fadern; han har ingenting att göra, men om jakten vet han noga besked och likaså om hjorten, och intet är honom kärare än att prata med barnen på lediga stunder.
När hjorten är flådd, vet gossen mer om hjort och jakt än förr.
Till och med skolgång saknas icke helt och hållet.
Sålunda berättar den tyske upp- täcktsresanden Jung om en slags skola hos sydaustralierna.
En gammal man samlar ihop pojkarne i sin stam och lär dem klättra, kasta spjut o. s. v., han berättar dem om djurens vanor och undervisar dem i ordning och själfbeherskning.
En gammal kvinna lär flickorna bygga hyddor, binda nät o. s. v. Aleuterna hade också fordom egna skolmä- stare.
Innan de ryska prestema kommo, fun- nos alltid i byarne minst en eller två gamla män, som ansågo sig särskildt kallade att uppfostra barnen.
Om morgnarne eller aft- narne, när alla voro hemma, brukade därför dessa gamle lärare sätta sig i en af de stör- sta hyddorna, under det att ungdomen sam- lade sig omkring dem och lyssnade uppmärk- samt till hvad de sade.
Hos de indianer, bland hvilka engelsman- nen Hunter ibland vistades, brukade berömda krigare samtala med stammens barn om ett eller annat, och gamla kvinnor berättade hi- storiska sägner.
Några indianstammar hade den seden, att ungdomen fick historisk under- visning vid de offentliga festerna.
Delawa- rerna läto de blifvande statsmännen närvara vid rådsförsamlingarna som tysta åhörare, och cheferna togo hand om deras undervisning.
Man använde dem som sändebud till främ- mande stammar för att öfva dem i att fram- ställa sina tankar.
På Tongaöarne användas festliga tillställningar för att gifva de unga männen förmaningar att uppföra sig väl mot kvinnorna och icke använda sina krafter mot dem.
1 Kort sagdt, det felas icke vittnesbörd om att naturfolken ha öppet öga för uppfostrans betydelse; deras samhällen understödja också de enskildas sträfvanden i denna riktning så godt som det under deras förhållanden låter sig göra.
Kvinnoarbeten på industriut- ställningen i Göteborg.
Af Sccevo / a.
ag antydde i mitt förra bref, att här på utställningen också finnas sådana alster af kvinlig slöjd, som icke äro egnade att stämma den förståndige åskådaren till bi- fall eller glada betraktelser.
Då jag nu sär- skildt nämner några ord om dem, sker det icke af begär att klanda, utan därför att jag hoppas kunna öppna ögonen på en och an- nan, som ännu ger sin tribut af flit och ar-
bete åt de tiders mod och sed, när smak ocb stilsirme voro mindre utvecklade än nu, och som därför slösat bort ett idogt och ihär- digt arbete på saker, som inför en sund smak alltid måste förefalla underhaltiga.
Jag syftar härmed i främsta rummet på dessa broderier, som äro afsedda att hängas upp som väggprydnader och föreställa por- trätt, landskapsvyer, interiörer o. s. v. Dy- lika saker kräfva i allmänhet mycket arbete och vittna ej sällan om stor mekanisk skick- lighet hos brodösen, men de göra i alla hän- delser ingen effekt, af det enkla skäl att genren är totalt förfelad.
Här finnes ett så- dant broderi, utan tvifvel det allra bästa i sitt slag, framställande ett porträtt af John Ericson.
Det är ett litet mästerstycke af slöjdskicklighet, om man så vill, men det bästa man kan säga därom är likväl endast det, att det är förvånande likt ett koppar- stick eller en teckning i svartkrita.
Nåväl, en dylik teckning kan man köpa för några få kronor, men broderiet bör, om arbetet skall vara någorlunda ersatt, betinga ett eller annat hundratal, och gör, när allt kommer kring, ändå icke så god effekt som tecknin- gen.
Då må ni, mina värderade läsarinnor, själfva afgöra, om det är väl användt arbete eller icke att » sy » porträtt.
Ännu värre är det med landskapsstycken och interiörer, sydda i flere färger.
Det står nu icke till att med brodersöm i färgadt silke få fram dessa mjuka öfvergångar och schatteringar, dessa skuggor och dagrar, genom hvilka målaren med sin pensel framtrollar ett perspektiv.
Och likväl framträda dessa broderier med fullt anspråk på att gälla så- som taflor, som konstverk.
En af vårt lands förnämsta kännare på kvinnoslöjdens område berättade mig, att han en dag under Köpen- hamnsutställningen sett ett par äldre damer, som stodo försänkta i djup beundran vid be- skådandet af en dylik sydd tafla.
Plötsligt vänder sig en af damerna till sin följeslaga- rinna och utropar: » A k du, Amalie, bvor henrivende er ikke dette maleri, naar man kun betsenker at det er syed! » Just det ja!
Naar man kun betcenker at det er syed.
Men glömmer man det, och be- traktar broderiet som » et måleri », som en verklig tafla — och afsikten är ju att det skall verka som en sådan — då kommer man underfund med, att det är, med förlof sagdt, bara skräp.
Den gamla danska damen, som dock, fån- gen i en snedvriden smakriktning, så lifligt beundrade broderitaflan, hade sig ovetande uttalat en den skarpaste och mest träffande kritik af hela genren, i det samma hon gaf luft åt sin beundran.
Någonting liknande kan väl ock sägas om dessa arbeten i kork, på hvilka man här ser ett och annat prof. Här är det icke färgen utan den plastiska framställningen, som skulle åstadkomma illusionen, men det lyckas lika litet att med dessa hus och träd och båtar skurna i kork frambringa någon illusorisk af bildning af ett landskap som med silket och brodernålen.
Man frestas endast att be- klaga, att så mycket material till förträffliga flaskkorkar blifvit fördärfvadt.
Ett annat sätt att öda bort arbete och tid utan motsvarande resultat är att förfärdiga täcken och kuddar af hundratals eller kanske tusentals lapper.
Det kan j u vara ett sätt att taga vara på lapparna, det är sannt, men om man betänker hvad tid och möda åstad- kommandet af ett sådant täcke medför, så skall man snart finna, att dess pris ställer sig oerhördt högt, och att man kunnat skaffa sig en hel hop lika prydliga kuddar och täcken för hvad ett enda sådant arbete i lappmosaik kostat.
Arbetsamhet är en dygd, som ej nog högt kan prisas, men endast om arbetet lem- nar ett mot mödan och den nedlagda skick- ligheten svarande resultat, är det fruktbrin- gande och för välsignelse med sig.
Man har börjat, äfven i fråga om kvinlig slöjd, att mer komma till insikt om detta, men den omständigheten att på en utställning i våra dagar tjogtals arbeten af här ofvan antydda ofruktbara slag kunna exponeras och åsättas salupriser, som vittna om utställarinnornas höga tankar om sina händers verk, visar att denna insikt ännu icke på långt när hunnit tränga fram till alla.
innehar nu en mycket anlitad textilaffär och har exponerat synnerligen vackra saker å denna utställning samt hedrades också af prisnämden med guldmedalj.
Fröknarna Helena och Ingeborg Holek, Göte- borg, hafva inom flere grenar af konstslöjden presterat vackra saker, och deras utställning hör till det mera sevärda på kvinnoslöjdens område.
Särskildt uppmärksamhet förtjäna ett par kartonger till gobeliner, utmärkta för skönhet och stilrenhet.
Kulturhistoriska före- ningen i Lund har med sin vakna blick för allt, som är verkligt godt på detta område, beslutit att lägga dessa kartonger till grund för en serie gobelinväfnader.
Fröknarna Holck ådagalägga stor mångsidighet.
I deras ut- ställning finna vi prof på läderplastik, vägg- bonader, porslinsmålning, textningar, kompo- sitioner och teckningar till hvarjehanda före- mål m. m.
D e hafva belönats den ena med silfver- och den andra med bronsmedalj.
V i ha emellertid så mycket, så öfver- vägande mycket ljust och glädjande att syssel- sätta oss med, att det nu må vara nog med dessa allvarsamma betraktelser öfver en miss- riktning, som dess bättre nu blott utgör ett undantag.
Gå vi ned i hallen igen, finna vi där i en ruminteriör, anordnad af Deko- rationsföreningen i Stockholm, åtskilliga sa- ker af verkligt konstnärlig rang, som haft sin upprinnelse i kvinnors hufvud och utförts af deras händer.
Så har fru Boberg, född Scholander, här utställt en målad skärm, som tilldrager sig alla kännares oförställda beundran, och hennes syster fru M. Hedlund — man mär- her att här fins konstnärligt » påbrå » — en matsalspanel med figurframställningar, lika originel till kompositionen som vacker i ut- förandet.
Fröken Sofie Gisberg har utfört ritningarna till firman Beck &amp; Sons här ut- ställda arbeten i lädermosaik, som aldrig blif- vit öfverträffade, knappt upphunna, och frö- ken Lydia Lindberg har ett par fåtöljbekläd- nader i handgjordt gyllenläder, någonting mästerligt i sitt slag.
Bland utöfvare af kvinlig slöjd böra vi ock nämna ett annat systerpar, fröknarna H. och S. Salenius, Vesteräng, Eskilstuna, som äfven eröfrat pris på utställningen.
D e hafva diverse möbler, såsom en buffet med ornamen- tering i olika stilar, ett försök att samman- smälta den gamla allmogerenässansens orna- mentik med ett så nytt dekorationssätt som glödritningen, vidare stolar i hvitlackering med målade blommor, duktigt gjorda glöd- ritningar på väggfat, ett staffli m. m.
Det är blott alltför troligt, att många ut- ställarinnor skola finna sig hafva blifvit orätt- vist förgätna eller allt för knapphändigt af- färdade i dessa små skildringar, men jag måste hänvisa till hvad jag redan från bör- jan yttrade, att utrymmet endast tillåter mig nämna ett fåtal bland alla dem, som väl kunde förtjäna att omtalas, och jag har sökt att göra mitt urval med bästa förstånd.
Slut- omdömet om kvinnoarbetena på Göteborgs- utställningen blir emellertid det, att denna utställning vittnar om betydliga och gläd- jande framsteg på de allra flesta områden af kvinligt arbete, som här äro företrädda, och specielt är detta fallet med konstväfnader och träskulptur.
Bredvid Dekorationsföreningen har fröken Ulla Gewalt en rumsinteriör, hvari åtskilliga beaktansvärda saker finnas, t. ex. en allmoge- säng med vidfästad länstol, ritad af arkitek- ten H. Hörlin, och en möbel i fornnordisk stil, komponerad af fröken Gewalt själf.
Båda dessa saker äro utförda hos henne.
Några skulpturer i relief af fröken Lotten Eklund äro skarpt och mästerligt skurna, hvarjämte fröken Nina Geijer och fru E. Aman, Lindkö- ping, också lemnat förträffliga prof på träskulp- tur.
En hylla och ett bord med glödritnin- gar af fröken Elin Djurlin, Lund, taga genom ritningarnas lyckliga komposition och det karaktäristiska uttrycket i de frossande och drickande munkarnes anleten priset framför arbeten af liknande slag, som exponerats i denna utställning.
Fröken Gewalts affär, som går i ungefär samma riktning som fröken Selma Giöbels i Stockholm, är helt ny och i jämförelse med den sistnämndas ännu out- vecklad.
Fröken G. började nämligen sin affär först sistlidne december här i Göteborg, men hennes utställning visar goda och löftes- rika ansatser.
En Göteborgsdam, som har stora förtjän- ster om kvinnoslöjdens höjande, är fröken Ellen Ahlberg, som för omkring 5 år sedan med rätt små medel öppnade en väfnadsskola här i Götehorg.
Det visade sig dock, att det lilla fröet föll i god jord, och tack vare energi, insikter och hängifvenhet för sin sak har fröken A.
i många hem infört smak för och kunskap uti konstväfnadsbranschen.
Hon Våra vänner.
För Idun af Helena Nyblom.
(Forts.) en det är icke endast barndomsvännerna, som äro en tillfällig bekantskap, också många andra af våra så kallade vänner är det endast tillfället som bringar oss i beröring med.
Visserligen kan också en tillfällighet föra oss tillsammans med våra verkliga och dyr- baraste vänner, men det är detta slags tillfäl- ligheter, om hvilka Geijer säger: » Det är en händelse, som ser ut som en tanke. » Däremot finns det andra tillfälligheter, som långt ifrån tyckas ha något slags tankeinnehåll i sig.
Man ligger på landet, vid samma bad- ort, man bebor samma hus, männen i famil- jerna äro anställda vid samma läroverk, vid samma regemente, i samma förrättning, och familjerna bli » vänner ».
Hur ofta människor, som alldeles icke passa tillsammans, så där en- dast af tillfälligheternas nycker tvingas till hvarandras umgänge ser man bäst af, att detta slags vänskapsförbindelser sällan räcka länge,
ja, ofta blott upprätthållas genom konstlade me- del, liksom en svag person som endast kan lefva med tillhjälp af morfin och andra tvif- velaktiga styrkemedel.
Ja, till och med under det » vänskapen » är som bäst, pågår ofta en stilla och ihållande strid mellan sådana vänskapliga familjer, som tillfället har kastat i armarne på hvarandra.
Jag är säker på, att mycken ofred, många brytningar mellan människor kunde undgås, om de blott icke ville göra alla sina bekanta till sina vänner.
Det är en mycket allmän åsikt hos de fle- sta människor, att när man icke är » vänner » är man » ovänner », och däri ligger det stora misstaget.
Ovän skall man helst icke vara med någon.
Dem, som behandla en som ovän, skall man undvika och själf så vidt möjligt är undgå anledningen till att göra folk till sina ovänner.
En sak är att tänka och tala vänligt om människor, att gärna vilja hjälpa och tjäna dem, om man kan, och en helt annan sak är att ha dem till sina vänner.
Man skyller hvem som helst, som man möter, om ock endast fem minuter på en järnväg, all höflighet och bered- villighet, — men att taga någon till sin vän är något helt annat.
Det skulle visa sig, hur mycket lättare umgänget mellan människor blefve, om man litet oftare och litet rikligare komme andra till mötes med ett vänligt sinnelag och litet försiktigare inginge vänskapsförbin- delser.
Det första vilkoret för vänskap är ömsesi- dig sympati, och jag tror, att en verklig, öm- sesidig sympati är en sällsynt sak.
Det finns personer, som kunna besitta alla möjliga goda egenskaper, om hvilka man tror och vet allt möjligt godt, och hvilka dock alldeles icke äro en sympatiska.
Sympatien är en hemlighetsfull sak.
Den kan icke förklaras, fastän jag är öfvertygad om, att den är lika djupt rotfästad i oförän- derliga naturlagar som alla starka instinkter.
Sympatien är lika omöjlig att förklara som att förklara, hvarför en person föredrar en blom- mas vällukt och en annan person absolut tycker bättre om en annan.
Jag har hört personer gräla riktigt passio- neradt om, huruvida liljekonvaljer eller violer dofta bäst, och jag har sett människor bli för- närmade öfver, att jag tycker om jasminlukt.
Denna innersta personlighet hos en blomma, som ger sig uttryck i dess vällukt, har något motsvarande i människors väsen.
Det är en sammansättning af en hel mängd ting, så kom- binerade och så luftiga, att man omöjligt kan förklara dem, som skapar detta offattliga, som kallas sympati.
Hur kan det annars komma sig, att ett vac- kert ansikte med ett godt uttryck kan lemna en alldeles oberörd, under det plötsligt något i ett fult ansikte alldeles kan föl tjusa en.
Men det är icke blott ansiktsuttrycket.
Det är otaliga småsaker i hela fenomenet, som väc- ker sympati.