Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Går sedan genom salen till tamburen.
God afton, fru Stjernfelt!
Det var så att generalen skickade bud efter mig, och här är jag nu mangrant.
(kyligt)
Herr Karlsson är god och stiger in i matsalen de dricker te där som bäst ...
Hm – det är så att ...
Se så, följ nu med! (vill gå till vänster).
Jag kan nog vänta här, ska jag säga, bara jag fick tala med fru Stjernfelt under tiden ...
Nå – kantänka!
Nog vet fru Stjernfelt det alltid!
Bästa herr Karlsson, ska vi nu inte lämna det där ämnet?
Den saken kommer ni med både i tid och otid.
Ni vet ju i alla fall hvad jag tänker ...
Å – ja, – men det kan komma tider då fru Stjernfelt ångrar sig det, ska jag säga.
Hör nu, herr Karlsson, – kan vi inte vara goda vänner för det?
Herr Karlsson är en klok man, och ni ska inte vara envis –
Jag ska väl inte lämna halfgjord sak häller.
Jag ska envisas tils det knäpper, ska jag säga.
Mer än en skuta har blifvit fast i en smal vändning. (skrattar)
Herr Karlsson är värkligen originel.
(vill gå)
Man kan bli originel för mindre, ska jag säga.
Hör nu, lilla fru Stjernfelt, var hon inte inne nyss och såg efter unge barons rum – hva?
(Bjällror komma närmare och stanna)
Nu kommer de –!
(hotar vidare)
(Emmy går till vänster.
(efter)
Så, – där är du ju min käre Fredrik!
(Omfamnar honom i dörren.
Blir plötsligt varse doktor Segerstedt bakom honom i tamburen och går några steg baklänges som för ett varsel.
Fru Segerstedt ser hans rörelse och skyndar ut i tamburen.
Baron kommer in, sedan doktor Segerstedt och hans mor).
Jag har med mig ingen mindre julklapp än vår berömde landsman, doktor Segerstedt själf.
Inte sant, – en riktig julöfverraskning?
Han kom först i går från England.
(Hälsar gladlynt).
Vi kunde ju inte vänta ett så rart julbesök.
Nej, jag ville öfverraska min mor, därför skref jag ingenting.
Men ni har lyckats öfverraska också oss andra rätt mycket.
– Nå, se där ha vi ju herr Karlsson, god afton, – vi behöfver er för en underskrift och kanske ...
Nej, Alma och Karl, nu måste vi skynda oss!
Just när herr Karlsson kommit för att bevitna handlingarna?
Dem hinner vi med en annan gång.
(tager afsked)
BARON FREDRIK.
Nej, nej, nej, jag försäkrar, att ni är riktigt saknad i Helsingfors!
(till Vahrman)
Ja, den är det synd om, men när de väntar oss hemma, så måste vi fara.
Godnatt fru Segerstedt –! (trycker hennes hand).
Hvad har häradshöfdingen menat med alt detta?
Er son är hemma och intet testamente underskrifvet ännu.
Åh, – tror ni jag skulle vilja –
Men så glöm åtminstone inte bort att komma igen annandag jul, den gamla dagen på Sätra!
En liten svängom som förr i världen, för fyrti år sedan!
Hvad i Herrans namn går det åt farbror, han ser ut som skulle han kommendera ett helt artilleri och tar emot oss som vi vore turkar.
Ja, jag begriper inte pappa.
Ja, det kunde minsann inte skada –
Hör du Elise, du kunde just vara så englamild och lysa oss dygdens smala stig dit upp medan ...
(som just inkommer, afbryter med en tämligen ilsken min och ton)
(med skämtsamt spelad fruktan, liksom försvarande bak sin rygg Segerstedt)
Ja ja – kors – gubevars — —! (retirerar ut med Segerstedt bakom sig.)
Ska jag spela piano, pappa?
Du, Elise, – och ni fru Stjernfelt, – lämna oss ett ögonblick!
Jag har litet att tala med fru Segerstedt ... (de gå och se sig om)
Var så vänlig och sätt er, fru Segerstedt!
Ni har beredt mig en liten öfverraskning, som jag måste tacka er för.
– Säg mig, hvarför har ni inte ansett det mödan värdt att följa de små vinkar jag gaf er vis à vis er herr son?
Och ändå är han här?
Jag kunde inte befalla honom, – det hade väkt hans misstänksamhet ...
Men ni har lofvat mig uttryckligt att jag aldrig skulle träffa honom här på Sätra.
Det är emot mina tydliga afrådanden han kommit hit.
Fråga honom själf, baron Brinck!
Åh, fru Menlös! (Går och ser efter att dörrarna äro stängda).
Tror ni inte jag redan känner er, med er beräknande kallblodighet?
Ni har velat föra ihop oss och ställa till en katastrof, – neka inte!
Ni känner mitt häftiga lynne och vet huru lätt jag kan förgå mig.
Nu har ni räknat ut de fördelaktiga följderna, som ett sådant fall kunde ha för er, och er herr son!
Men jag ska inte förgå mig, ser ni!
Jag känner den där lurande bakslugheten bakom er rörande hjälplöshet – jag känner den, och jag är beredd att möta den.
Men, gode baron ...
Det är onödigt att påminna er om hvad jag gjort för er, – ni har glömt det såsom jag själf.
Men jag kan inte hålla mig från en förebråelse.
Har jag förtjänt att ni ännu efter tretti år vill hämnas?
Har jag då ingenting godtgjort?
Ni har själf engång medgifvit att ni intet mera kunde fordra af mig.
Kom ihåg att jag försökt försona det förflutna som en gentleman!
Det är inte jag, som kallat min son hem från England, – det är häradshöfding Vahrman, som gjort det mig ovetande.
Vahrman! (hemtar sig, uppretad) Blanda inte in min gamle vän i edra kalkylerade handlingar!
Vahrman har i dag med öppen förtrolighet talat till mig, – han har ingenting dolt.
Men ni har aldrig varit öppen emot mig.
Ni har länge burit ett lömskt agg till mig, jag har känt det.
Och det är detta agg, som nu vill förstöra den sista stunden af trefnad i en gammal enslings glädjelösa lif!
Jag borde aldrig tillåtit er att sätta er fot inom detta mitt gamla fädernehem.
Men jag trodde på mänskliga strängar äfven hos er, som jag kände dem dallra hos mig.
Jo, ni har förgiftat detta mitt gamla hem för mig!
Det är hårda ord ni säger, baron Brinck!
Det borde ni inte göra engång till er tjänarinna.
Under mer än tjugu år har det rådt fred emellan oss, – en fullkomlig fred med så mycken tacksamhet från min sida, som min karga natur förmått frambringa.
Och ni gör inte rätt, baron Brinck, i att rifva upp de länge sedan helnade ärren.
Ni gör inte rätt i att tvinga min gamla blod att forsa med ny fart.
Betänk baron, att ni på grund af er olyckliga misstänksamhet förstör ålderdomens lugn för en gammal kvinna, som gjort hvad i mänsklig makt står för att glömma och försona sig med sitt öde.
Akta er att inte ni ångrar er!
Ni kan förstöra ert eget lugn också, – ty ni vet att jag har svårt att förlåta!
Jag råder er bara att spela ärligt spel, ty märker jag att under er sons härvaro gömmer sig en af edra gamla intriger, så är det slut mellan oss.
Jag jagar er på porten – hör ni!
(halft föraktfullt)
Det kan ni göra, baron Brinck, – och jaga ert samvete sedan samma väg!
Ni är djärf, fru Segerstedt!
Nej, jag är trött.
Det är min styrka!
Det har jag gjort redan i tretti år – nu kan de tänka för sig själfva!
(hastigt)
Hvad ämnar ni göra, fru Segerstedt? (paus) Ah – jaså!
(lugnt)
Ni är ju rädd, baron Brinck!
Jag börjar bara tänka på mig själf.
Vid fylda femti år är det inte för tidigt.
– Tänka på mig själf, såsom ni gjort det under hela ert lif, herr baron!
Du hade rätt, mamma, – jag borde inte ha kommit hem.
Det kan ju inte hjälpas numera; – om du inte reser strax igen –
Nej, – det duger inte.
Jag, som kommit hem från England enkom för deras skull ...
Jag har inte brytt mig om att forska ut er.
Jag vill inte blanda mig i er politik ...
Det är nog rätt af dig, men nog vet du väl ändå, att jag kommit hem för att vinna generalen för vårt parti –?
Jag har tänkt något ditåt för mig själf. (ser upp) Nå – går det inte?
Nej, det är inte värdt att försöka häller, generalen vänder ryggen till, så snart han får syn på mig.
Säg mig, mamma, – hvad är det generalen egentligen har emot mig?
Det är väl din fennomani –
Det är något helt personligt, – jag har märkt det!
Det är väl för han anar din mission –!
Ja, den förefaller mig litet löjlig i det hela.
Men jag ville gärna vara några dagar med dig, mamma, – och så måste jag lyda mina valmän, tyvärr!
Jag förundrar mig öfver att Vahrman inte förutsett generalens ovilja.
(fundersamt)
Hans dotter –
(förvånad)
Nå –?
Generalen vill gifta bort henne –
Nå, – än sen?
Du kan vara i vägen för hans planer med henne och baron Fredrik!
Gamla, fåfänga mödrar tycka alltid att deras söner är don Juan själf.
Vi ha ju sett hvarandra bara några gånger förut, fröken Elise och jag ...
Ja ja, vi ska lämna den förklaringen då –!
Du är en liten rolig mor, det är du!
Nu går jag och styr om mina julklappar ...
(efter honom)
(skall just öppna fonddörren, då han vänder om och stannar framför sin mor.)
Ja – någon förklaringsgrund ska det väl finnas!
Tror fru Segerstedt att jag vågar bedja doktorn skrifva en julklappsvärs?
Ja, det tror jag han gör gärna.
Jag har en sådan dum respekt för honom ännu.
Hvar var det ni gjorde bekantskap?
Jag tror det var på skridskoklubben ... (går till fonddörren).
Ja, han är därinne med baron Fredrik. (går).
(inifrån)
Nej, – det låter man vackert bli med –!
Jag måste få rå om doktor Segerstedt en minut.
Han sitter här i full skaldeyra och får inte störas –
Doktor Segerstedt!
Här har du julklappsskalden då!
Jag lånar honom åt dig bara på några minuter! (slår igen dörren om sig).
Nå – fröken Elise?
Snälla, söta doktor Segerstedt, – jag måste få en riktigt kvick värs på en julklapp till pappa.
Det är ett par tofflor, som jag själf broderat –
Jag lofvar ingenting kvikt, om jag kan skrifva någonting als.
Visst ska ni skrifva någonting kvikt.
(Går till bordet).
Hjälp mig nu ni, som är en riktig poet!
Kantänka!
– Ni som skrifvit en hel diktsamling!
Det har alla möjliga, som är ännu mindre poeter än jag.
Fundera nu öfver, medan jag springer efter bläck och penna!
Om ett ögonblick igen med skrifdonen, dem hon placerar på bordet framför Segerstedt).
Se så, – här är de nu!
Har ni tänkt ut något, doktor Segerstedt –?
Så skrif utan!
När har ni hört att poeter skrifva utan inspiration?
Ni är inte god att munhuggas med, fröken Brinck.
Seså, kom nu hit i soffan!
(Har Segerstedt att sätta sig bredvid sig.)
Och nu ska vi författa något riktigt djärft, – det tycker pappa bäst om.
Han blir aldrig ledsen öfver sådant, – han blir bara likasom litet flat.
Jag tror inte han är van vid att man skämtar med honom.
Ni är mig just en snäll dotter, fröken!
Se så, – skrif nu!
Inbilla mig inte häller att ni glömt skrifva värs!
En poet förblir alltid poet.
Han kan inte bli någonting annat.
Åh jo, – hvad han det kan!
(ändrar ton)
Inte vet jag någon bestämd sida i en bok, där det står.
Jag har det nu i allmänhet bara, – kanske ur luften –!
Det lät så öfvertygande, när ni sade det.
Det är alltid roligt att säga angenäma saker.
Jag glömmer så lätt att vi är så rysligt främmande för hvarandra.
Ja, vi är mycket främmande – ännu!
Och så glömmer jag att ni är en ung flicka, som man bör prata skräp med.
Det märker jag då inte als!
Nej hör nu, – nu ska vi författa!
Ja, för ro skull.
Jag har aldrig något nöje, när jag vet att andra har tråkigt.
Ni talar så mycket förnuftigare nu, än när vi träffades sist.
I Helsingfors ...
På en utfärd?
På en utfärd i skären! (paus) Kommer ni ihåg det!
Och jag mins att det regnade.
(paus) Och att ni hade en blå klädning.
Jag bara hämtar inspiration.
Af våra gemensamma minnen!
Nu tror ni jag är dum!
Huru märkte ni det?
Det slog kluck i er hals!
Ni märker ändå rätt mycket, fröken Elise!
Alt, utom er inspiration ..!
Hvarför ska jag egentligen skrifva å edra vägnar?
Ni kan nog göra det själf.
– Sträjkar ni nu?
Jag ska inte besvära er vidare. (stiger upp).
Jo, lofva mig att ni gör det, – i något annat ärende!
Man vet ju aldrig, när ni är villig.
Det ska man gissa sig till!
(Elise vill gå.)
Fröken Elise!
(sätter sig på soffkarmen)
Det vore så roligt att engång tala med er utan kvickheter.
Åh – det gör ni ju som oftast!
Jag kan det utantill.
Men ni gör det för att ni inte är säker på mig.
ni tror ... ja, jag vet inte huru jag ska säga det, ni tror att jag drifver litet med er!
Åhå – doktor Segerstedt, tror jag det?
(litet flat)
Åh – hå!
Det är full dispyt, hör jag.
Doktorn vill vi ska tala utan kvickheter, kan du tänka.
Nej tack, – jag har bara några minuter på mig.
Jag kom för att lämna ett bref till tant Segerstedt, sen ska jag strax bort igen.
Doktorn hjälper kappan af Alma så länge.
Det var bara dumheter.
Pratar en gammal karl dumheter med en ung flicka?
Det beror på ...
– om det är tacksamt, ja.
Tänk att jag trott du vuxit ifrån det, Viktor!
(leende)
Åh, åh, – så sträng!
Ja, jag förstår inte karlarnas smak att skämma bort dylika små flickor med dumt prat.
Det förvrider deras omdöme och sätter dem allehanda galna tankar i hufvudet.
Det är inte sagdt att tankarna är så galna.
Hennes tankar, förstås!
– Ser man på!
Skulle Elise värkligen ha några tankar, hon?
Hon har ju umgåtts med dig så mycket.
Du är elak, tror jag!
Nå ha ni nu pratat trigonometri under tiden?
Här är fru Segerstedt, som jag tog direkte från tårtgräddningen.
(tager fram brefvet)
Pappa bad mig personligen lämna fram det här brefvet.
Jag skulle få ett muntligt svar bara.
Ja, ja, – det var som jag tänkte! (sätter det förtrytsamt in i kuvertet igen) Svara du din far nej! – Säg det flera gånger!
Hvad är det för hemligheter mamma har med häradshöfding Vahrman?
Det är bara julhemligheter ...
Ledsamma julhemligheter, – det är märkvärdigt.
Nej, nu ska jag åstad igen ...
Var det nej, nej, nej, jag skulle svara?
Hoppas få tala mera med Viktor härnäst.
Han är inte riktigt lik sig, tycker jag.
(De följa henne till tamburdörren, fru Segerstedt går ut till vänster).
Var hon här och gaf dig en uppsträckning, Segerstedt?
Jag tyckte så därinne.
Hon är förfärligt positiv ...
Fastän hon är borta, ska du säga.
Fredrik, kom och hjälp mig med granen!
Jag orkar omöjligt inte.
Gå du och hjälp henne Segerstedt!
Men så har jag slitit ut mig med att fundera öfver farbror, hvarför är han i ett sådant misshumör?
Nu på själfva julaftonen?
Han, som längtat så efter den.
Han har fått ledsamma bref från Ryssland, men det går öfver till kvällen.
Åh, – det vänjer man sig vid!
Och dessutom är han inte här för att läsa ledsamma bref från Ryssland.
Herregud, – för att han är ledsen, vet jag!
Säg hällre hvad han gjort de sista dagarna?
Han har suttit öfver sina papper dagarna i ända, och så har han ätit och druckit ...
Nå se där!
Nå, så fundera nu också ni, därborta!
Har han juridiska trassel för sig?
Där har vi det – han processar!
(Emmy in från vänster, baron reser sig litet i soffan)
Det var väl ni kom, fru Stjernfelt.
Kom hit och hjälp mig att fundera ut hvarför farbror generalen är vid så dåligt lynne!
Det kan jag rakt inte.
Nå, ni säger åtminstone ärligt ifrån, att ni inte kan fundera.
Jag måste väl fråga honom själf då.
Eljes förstör jag min hälsa på detta här ...
Nu kan Fredrik och fru Stjernfelt just göra julgranen i ordning.
Vi går in och fortsätter julklappsvärserna ...
Nu måste de bli af!
Ska vi besluta det?
(de gå in i fondrummet).
Fru Stjernfelt, tycker ni inte att de där två skulle passa bra åt hvarandra?
Men nu fäller jag det i er.
Jag har alltid tänkt mig Elise och baron själf ...
Åh, – det tror jag vi just inte är för angelägna om.
Men de där två, de har likasom äktenskapstycke.
Viktor får nog se sig om efter en anspråkslösare ...
Han, som är på väg till senaten!
– På den nya vägen, förstås.
Det är en annan sak med er, herr baron ...
Ni är gammalmodig, fru Stjernfelt.
Nu för tiden gäller ingenting annat än den personliga förtjänsten.
Och det tror ni, baron Brinck!
Ja, – med min allestädes närvarande reservation, nota bene!
Hällre än baron pratar emot sin öfvertygelse, kunde ni hålla i stegen, medan jag fäster äpplena där högre uppe.
Men håll stadigt fast, så att jag inte faller med stege och alt!
Fall på bara! (breder ut armarna).
Om baron går dit upp, så håller jag i stegen ...
Nå, men, – det är ju ingenting roligt för mig!
Asch, seså!
Passar det sig att vara tillgjord mellan så gamla bekanta som vi är?
Vi ha nog haft värre för oss, vi två.
Ja, men jag har bättrat mig, så ni inte kan tro det ...
Seså, gå nu!
Nej, jag går inte.
Å – ja!
Till största delen.
Och jag, som just lofvat mig så mycket nöje af er här på landet ...
Vore det så underligt då?
Nej, – men om ni tänkt så förut, skulle ni ha sagt mig det längesedan.
Det kan ni ha så rätt i, fru Stjernfelt.
Jag vill inte inbilla er någonting.
Vet ni, baron Brinck, – det är märkvärdigt hvad ni kan få mig att glömma det nyss förflutna ...!
– Ja, det glömmer ni totalt!
Nej, inte det, utan det med min man ...
Nå, det är ju bäst vi glömmer det!
Ni var själf inte mindre glad, baron Brinck.
Jo, lite – lite mera spontant!
Men jag håller ihop desto längre, jag.
Ånej – ni har blifvit mycket äldre ..!
Och ni har fått ett sådant trött drag ...
Nej stopp!
Nu skämtar ni.
Jag har inga drag als.
Och har jag något drag, så är det ett drag åt fanders.
Jag har litet större läkarpraktik och mycket större skulder, – det är hela det trötta draget.
Försök inte bli känslosam med mig, det går inte!
Klif på bara!
(Hjälper henne uppför stegen)
Se, så där!
(Hon snafvar på sitt skoband).
Mitt skoband har gått löst, – jag måste ner igen och knyta till det.
Jag kan knyta det, jag, som är här nere.
Jo, det skulle taga sig vackert ut!
Hålls där, säger jag!
Här är bandet nu!
(Drager fram hennes fot).
Det vet ni mycket väl!
Jag tänker knyta ert skoband, – det tänker jag.
Åh, så envis!
Nå, ni har ju helt vackra skor, och edra fötter är minst lika små som förut!
(har kommit in från tamburen, stannar en stund och betraktar dem, utan att de se honom).
Jag tror Fredrik tar lektioner som kammarjungfru.
(Emmy far ihop).
(helt lugnt utan att vända sig eller afbryta sitt förehafvande)
Ja, jag skulle minsann behöfva litet mera öfning.
Det är så länge sedan jag snörde en fruntimmers sko.
Vi kan fortsätta med granen nu, fru Stjernfelt.
Fru Stjernfelt väljer värkligen litet besynnerliga attityder för att låta betjäna sig ...
Jag är inte lång nog att räcka ...
Farbror lille, kom hit ett ögonblick och var imbecil i mitt ställe, så ska jag räcka fru Stjernfelt mera konfekt och äpplen!
Fru Stjernfelt får nöjas med dig ensam vid sina fötter! (vill gå in i sitt rum).
Gå inte dit, farbror!
Julklappshemligheter!
Man har ju ingen vrå för sig själf i sitt eget hus, engång!
(Baron hjälper ned henne.
Hon går ut till vänster).
Hör nu farbror!
Är det fasoner af dig att ställa till dylika scener med min hushållerskas dotter?
Det märker jag nog, utan att tänka på det.
Men säg, – får man värkligen inte mera vara artig mot damer här i huset?
Det där nyss med stegen var redan opassande.
Men att du knyter hennes skoband kallar jag minst sagdt ... (söker ord) ... osnyggt!
Tänk om Elise eller fru Segerstedt fått se dig i den där ställningen!
Elise hade skrattat sig till döds, och fru Segerstedt hade inte svimmat häller.
(ler)
Den kan komma dig till pass engång –!
Huru sa farbror?
Åh – fan!
(bortvänd)
Det är min julklapp till dig.
Jag adopterar dig.
Ja, hvad i helvete kan jag göra till det?
Hör nu farbror! (tager honom om skuldrorna)
Skämtar inte farbror?
Är det bara ett sätt och göra mig riktigt flat?
Det är inte din förtjänst, – det är fideikommiss-stadgarnas – samma stadgar, som medge att alt kan göras om intet igen.
Sätra kan gå till Elise, eller till den jag vill adoptera i ditt ställe ...
Nå, men det vill farbror naturligtvis inte.
Farbror är en hedersman. (smeker honom).
Du är ju ännu värre än far din med ditt lättsinne ...!
Åh! – det är mitt goda lynne, farbror.
Jag låter bara ingenting gå mig till sinnes ...
Det skulle du låta mina ord göra, kära Fredrik!
(Går ett slag med armen om hans skuldror).
Du har ett för godt namn för att spoliera dess anseende ...
Kära farbror, var inte barnslig!
Jag är en mycket gammal karl redan –!
Desto värre att sådant som detta här med fru Stjernfelt kan komma i fråga.
Det fins någon här i huset, som ser upp till dig, och du vill ju inte såra henne?
Man ska inte lättsinnigt störa oskuldens lugna själslif.
Fundera nu öfver det, och kom till ett godt beslut för hennes och din gamle farbrors skull!
(Generalen öppnar fonddörren, ser Elise och Segerstedt lutade nära hvarandra öfver ett pappersark.
Ni måste förlåta att jag stör er, mina dufvor!
Jag har litet att bestyra här ensam.
Skaldeyran kan ju fortsättas i ett annat rum, eller hur?
Elise, Elise, – poeter är inte riktigt bra för helt unga flickor!
Nå, får herr Segerstedt småningom sina papper samlade?
Hör nu, min unge herre, man ska inte tappa konsepterna, isynnerhet när man är politiker!
– Seså! (Skjuter retsamt, med halft våld ut dem, och slår igen dörrarna.
Segerstedt halft ond).
Åh, så pappa kan vara utstuderadt gemen!
Han ser ut som ett uppoch nervändt frågetecken.
Morska upp dig, Segerstedt!
Jag ser att du inte är van att nappas med generaler.
Ja, måste man inte ha respekt för pappa?
Ska ni inte skrifva en elegi öfver fadersmyndigheten och klistra den på en käpp, som jag tänker gifva farbror till julklapp?
Också Fredrik försöker bli elak.
Doktor Segerstedt, – pappa skämtade ju bara.
Ni är bara inte van vid hans skämt, – det är saken!
Jag tror jag får litet svårt att vänja mig vid det ...
Det går nog, bara man inte har för uppstudsig själfkänsla.
Farbror är mild som en polisförordning och godlynt som en tidningspolemik.
Ja, det fins ingen mera i grunden godhjärtad och präktig människa än han är.
Han har bara sitt sträfva sätt.
Jag är riktigt rädd att doktor Segerstedt tar humör öfver hans skämtsamhet.
Men visa nu att ni inte gör det, genom att laga värserna färdiga med mig!
(ironiskt)
Med förtjusning! (de gå ut till vänster).
Åh – ja!
Jag ville ha litet reda på honom, efter han nu är vår gäst engång.
Huru har han fått sin doktorstitel?
Jaha, – det börjas naturligtvis med titlarna!
Sin titel?
Jo, den har han fått på vanligt ärligt vis.
Såsom jag själf, till exempel.
Han har läst några böcker, och så har han berättat om hvad det stått i dem för några gamla professorer, som läst samma böcker förut.
Och hans anseende?
Stor fennoman!
Nej, hans anseende som människa menar jag.
Jag bryr mig inte om edra språkstrider.
Har han inte sålt sig åt det finska partiet?
Han gick ju i svensk skola och slog om senare som student.
Farbror har ju bra nog reda på honom.
Hans omslag skedde väl af öfvertygelse –
En finsk demagog på svenska!
Det heter alltid att folk säljer sig.
Farbror själf har sålt sig militarismen i våld.
Man får ju lof att lefva, vet jag.
Men han har gjort det af beräkning –
Det är ju öfverlägsnare att inte sälja sig blindt och af dumhet.
Är han då en sådan förmåga, som de göra honom till?
Det kallas ju förmåga bland dem, som kan ingendera.
Han vill väl något godt, och då är han naturligtvis fantast.
Ville han hvarken ondt eller godt, så vore han en bra politiker och framtidsman –
Du gör paradoxer.
Och det ser ut som du själf ingenting hade emot Segerstedt?
Jag räknar honom bland mina vänner.
Mina bekanta föraktar jag inte, men mina vänner har jag förtroende till.
(litet tankfull)
Så, så ...! (går in till sig).
Nå, alt är färdigt, tror jag.
(till flickan)
Sopa ihop skräpet här och bär ut stegen! (mönstrar julgranen)
En så vacker gran vi fått i år!
Och så vackert fru Stjernfelt dekorerat den sedan!
(Ut till höger.
Tjänsteflickan afslutar städningen).
God jul, fru Segerstedt!
Det är kanske litet för tidigt jag kommer –?
Vi tänder väl granen genast!
Tackar som bjuder! (sätter sig)
Nå, – kommer bränneriet att stå under hälgen?
Bara hälgdagarna, fru Segerstedt!
Det är affär, det, ska jag säga!
Det går nog i bönderna, ska jag säga, och mera därtill.
Ja, – inte kan jag förstå huru de är så galna och förstör sig själfva med det otyget ...
Åh – frun, man blir så oppiggad af’et, så!
Men hör nu fru Segerstedt, – att tro på det här, så var det inte just genom bränvinet den här Stjernfelt, löjtnanten, gick neråt?
Ånej men, – jag är inte nyfiken!
Jag tycker nu bara att jag, att tro på bränvinet, gärna kunde få veta huru mycket som är sant af hvad folk säger om fru Stjernfelts man.
Det är inte mycket sant däraf –
Inte bara under de goda ...
Jaså, – efteråt med!
– Hm – ja!
Hvad menar herr Karlsson?
Åh, – just ingenting!
Fru Stjernfelt är ett fint och galant fruntimmer, förstås, och unge baronen en schangtil herre, så det nog passade dem emellan ...
Om herr Karlsson ville tala litet tydligare på sak, – jag förstår inte sådant där ...!
Hm, – jag menar att folk också pratar om dem, ska jag säga.
Herr Karlsson tyks glömma att jag är fru Stjernfelts mor!
Det är just därför jag talar med frun, ska jag säga.
För jag tänker ju likasom lite för mycket på fru Stjernfelt, och jag tycker hennes mor borde invärka på sin dotter, så folks prat inte får ökad fart.
Det är inte att fästa sig vid.
För oss småfolk betyder det inte så lite, ska ja säga, – isynnerhet för fruntimren ..!
Åh, herr Karlsson, låt nu det vara för i kväll!
Aha! – herr Karlsson är här redan!
God jul! (ser stelt på fru Segerstedt) Nå, får vi tända granen snart?