Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det, å ena sidan, må anses vara en fördel för vårt land att genom utländska kapitalers insättning i våra Banker landets rörelse-kapital ökas; så inses likväl, å den andra, att åtskilliga förvecklingar skulle kunna uppstå, om personer, hvilka icke med närmare band vore fästade vid vårt land, och hvilkas förbindelser det kunde uppstå svårighet att emot dem göra gällande, komme i tillfälle att såsom bank-delegare direkt inverka på vårt penninge-väsende.
Utskottet har derföre icke tvekat att, i anledning af den framställda anmärkningen, uti 2 §:n af nedanstående förslag intaga det stadgande, att de, sorn om Bank-bolags stiftande sig förena, böra vara svenske medborgare.
Emot 2 §:n har inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln ytterligare blifvit anfördt, att då nu gällande stadganden för enskilda Banker innehålla, att dessa Bankers solidariskt ansvarige delegare skola till antalet vara minst tretio, Utskottet icke bordt föreslå nedsättning af nämnde antal till tjugo uti sådana Banker, som icke berättigas till sedel-utgifning.
En sådan nedsättning skulle nemligen innefatta en återgång, i så måtto, att den solidariska ansvarigheten och i följd deraf förtroendet till Bankerne minskades; men ett sådant steg vore, aldrahelst i närvarande tidpunkt, vådligt.
Dessutom förefunnes icke något giltigt skäl, hvarföre den solidariska ansvarigheten borde vara mindre i de Banker, hvilka icke hade sedelutgifnings-rätt, än uti dem, hvilka egde en sådan rätt, helst de förra kunde emottaga depositioner till grundfondens mångdubbla belopp, 6 Banko- och Lag-Utskottets Utlåtande N:o 6. hvarigenom de, i händelse af en rubbning i allmänna rörelsen, kunde lika mycket ansträngas för inlösen af sina depositions-bevis, som de sedelutgifvande Bankerne för inlösen af sina sedlar.
Skulle dessutom, på sätt föreslaget blifvit, kommandit-delegare komma att införlifvas med Bankerna, så lage deruti ett ökadt skäl att fordra ett större antal solidariska bolagsmän, emedan det icke vore otänkbart, att eljest de rätte bankstiftarne kunde skjuta framför sig vansvaringar», hvilka lätteligen kunde anskaffas till ett antal af tjugo.
Och har det, på dessa grunder, blifvit yrkadt, att minsta antalet solidariske bolagsmän, snarare än att nedsättas under tretio, borde, för så väl det ena som andra slaget af Banker, bestämmas till minst femtio.
Emot hvad sålunda blifvit anfördt må till en början erinras, hvad som inom det Riks-Stånd, der anmärkningarne framställdes, blifvit å dem genmäldt, nemligen, dels att något minirni-antal af delegare i en Bank utan sedelutgifnings-rätt för närvarande icke linnes, med undantag af de under benämning af Filial-banker med understöd från Riks-banken bildade låne-inrättningar, i afseende ä hvilka, såsom grundade på ett kontrakt med Riks-banken, någon ändring genom denna lag ej kan ske, samt att uppgiften om en återgång ifrån nu gällande stadganden således innefattade ett misstag; dels att den säkerhet, som den solidariska ansvarigheten erbjuder, icke företrädesvis ligger uti de ansvariges stora antal, enär tjugo personer kunna hafva betydligt större både förmögenhet, redbarhet och affärsvana, än tretio andra personer.
Denna sanning innefattas, jemväl uti den i anmärkningarne uttalade farhågan, att i Bank-bolagen skulle kunna inskjutas så kallade »ansvaringar”, eller sådana personer, som nästan sakna både förmögenhet, redbarhet och affärsvana.
Härvid måste dessutom anmärkas, att större svårighet icke lärer uppstå att finna tretio sådana personer än tjugo.
Vid bedömande af den garanti för allmänhetens rätt och säkerhet, som vinnes genom den solidariska ansvarigheten, får ej förbises, hvad Utskottet redan i dess förra Betänkande framhållit, nemligen, att denna garanti icke så mycket är att söka uti den större massa materiel förmögenhet-, hvarmed ett solidariskt Bank-bolag ansvarar för sina förbindelser, som fasthellre uti den redbarhet vid rörelsens bedrifvande, denna ansvarighet framtvingar sålunda, att män, som i en bankrörelse riskera hela sin förmögenhet, häraf manas att åt rörelsen egna all den ständiga vaksamhet, uppmärksamhet och försigtighet, som en dylik rörelse ovilkorligen kräfver.
Derigenom att de solidariska bolagsmännen sätta sitt ekonomiska väl på spel för det gemensamma intresse, som förenar dem, får den solidariska ansvarigheten sin inre egentliga styrka.
Men mången solid och redbar man tvekar att inlåta sig i ett solidariskt Bank-bolag med personer, hvilka han icke vet ega samma egenskaper.
Då det således är af yttersta vigt för de personer, hvilka med hvarandra ingå i solidariskt bolag, att nogsamt känna hvarandra, kan det Banko- och Lag-Utskottets Utlåtande N:o 6. 7 ock vara cn fördel, att de icke äro alltför många, emedan derigenom förvärfvandct af nyssberörde kännedom i väsentlig mån försvåras.
Enligt hvad Utskottet jemväl i motiverna till dess förra Betänkande uttalat, anser Utskottet Privatbanks-lagstiftningen böra så inrättas, att vi erhålla många, hvar för sig solida Banker, hvilka verka inom mindre territorier, än nu är fallet, hvarigenom den ömsesidiga kännedomen emellan Bankens ledamöter och allmänheten och en närmare anslutning emellan dem utan tvifvel vunnes; och det är i öfverensstämmelse med denna grundsats om nyttan af Bankernes inskränkande inom mindre vidsträckta områden, som Utskottet föreslagit minsta antalet solidariska delegare till tjugo, för att såmedelst bereda möjlighet att inrätta Bank-bolag utan rätt till sedelutgifning äfven å orter, der svårighet kunde uppstå att få trettio solidariska bolagsmän; och har Utskottet således funnit de gjorda anmärkninga,me icke böra föranleda ändring af Utskottets förslag i denna del. 5 §, jemte 1—4 momenlerne i 4:de §; momenlerne litt. c, d och k i 6 §; 7 och tO §§ och litt. b af morn. t samt morn.
o i 13 §.
Dessa stadganden, i hvad de afse inrymmande i Bank-bolagen af så kallade lottegare och bestämmandet af desses rättigheter, hafva blifvit af Ilöglofliga Ridderskapet och Adeln återremitterade, på det Utskottet måtte ånyo taga i öfvervägande, huruvida lottegare skäligen böra medgifvas inträda i Bahk-bolagen samt hvilka rättigheter, i sådant fall, må dem tillkomma; hvarförutan hemställan blifvit gjord om utbyte af benämningen »lottegare,» hvilken Utskottet begagnat, emot benämningen komma/idil-delegare, som förmenats närmare beteckna deras egenskap.
Sistnämnde fråga, eller den om lämpligaste benämningen, blef redan vid ämnets föregående behandling hos Utskottet nogsamt öfvervägd; och anledningen hvarföre ordet kommandit-delegare då icke antogs, var den, att Utskottet ansåg det vara oegentligt, att uti en speciel bolagslag införa en för vårt språk främmande term, innan den blifvit upptagen i den allmähna lagen om bolag, särdeles som den här svårligen skulle kunna införas utan tillägg af en definition på ordets rätta betydelse.
Utskottet föredrog alltså en i vårt språk förut känd benämning, om hvars rätta betydelse uti nu ifrågavarande lag någon tvekan destomindre bör kunna uppstå, som i 3 §, der den först nyttjas, denna betydelse är noga bestämd genom de tillagda orden, »hvilkas ansvarighet för bolagets förbindelser begränsas af deras lotters fulla belopp-», och har Utskottet jemväl nu af denna anledning föredragit benämningen lottegare. 8 Banko- och Lag-Utskottets Utlåtande N.o 6.
Hvad nu beträffar frågan, huruvida lottegare böra medgifvas inträda i Bankbolag; så lärer det icke kunna bestridas, att ju ett sådant medgifvande måste leda till ganska väsentliga fördelar, så väl för Bankerne, som för allmänheten.
För de förra beredes nemligen ytterligare kapital-tillgångar, hvilka icke, i likhet med vanliga depositioner, kunna vid en för Bankerne kritisk tidpunkt i massa uppsägas och uttagas, utan tvärtom gifva Bankerne ett säkert stöd emot en dylik påtryckning.
För allmänheten åter öppnas en ny utväg att uti ett vinstgifvande företag placera sina kapitaler, jemväl der dessa äro ringa, och således en alldeles ny näringsgren.
— Hvar helst en sådan sig erbjuder, bör den icke försummas, der den eljest är för landet nyttig; och den stora nyttan för landet af små och spridda kapitalers hopsamlande, för att tillhandahållas den indu striela rörelsen, är redan tillförene af Utskottet påpekad.
Genom hvarje ny beröringspunkt emellan allmänheten och Bankerne befordras dessutom den allmänhetens närmare kännedom af Bankerne och anslutning till dem, som, efter hvad Utskottet förut antydt, är af så mycken vigt, för ingjutande af en helsosam lif aktighet i bankväsendet.
Förevarande fråga reducerar sig följaktligen dertill, om lottegares intagande i Bank-bolagen medförer några olägenheter eller vådor, och, i sådant fall, om dessa äro af den vigt, att man för deras undvikande bör försaka nyssnämnde fördelar.
De farhågor, som i sådant afseende blifvit yttrade, äro: att det skulle kunna hända, att förmögnare personer skyggade tillbaka för den solidariska ansvarigheten och derföre hellre inginge i Bank-bolagen såsom lottegare, skjutande framför sig mindre bemedlade personer, de der icke hade så mycket att äfventyra vid den solidariska ansvarighetens öfvertagande; att, ehuru visserligen något korrektiv häremot läge i bestämmelsen om grundfondens tillskjutande endast af de solidariske bolagsmännen, detta stadgande likväl icke uteslöte möjligheten deraf, att de blifvande lottegarne komme att förskjuta större eller mindre del af grundfondens belopp och således blefve Bankens egentliga stiftare, bakom de synlige, på hvilkas görande och låtande de förre allt framgent kunde utöfva ett stort inflytande, aldrahelst som
Utskottets förslag inrymde åt lottegarne rösträttighet vid bolagsstämma; att på detta sätt de rikaste personerne hade tillfälle att under de goda dagarne bereda sig ganska stor vinst af bankrörelsen och möjligen få sina insatser både till kapital och ränta återguldne, så att de, när de onda dagarne en gång komme, kunde med lugn åse Bankens trångmål och möjliga fall; att lottegarne och de solidariskt ansvarige linge stridiga intressen, hvarigenom enigheten blefve splittrad och då »enighet gåfve styrka» ginge med enighetens splittring jemväl styrkan förlorad; samt att blotta föreställningen derom, att personer utan solidarisk ansvarighet vore delegare i de enskilda Bankerna, skulle kunna hos allmänheten alstra misstroende till dessa Banker.
Och har Banko- och Lag-Utskottets Utlåtande N:o B. 9 har man, på grund häraf, och då man egde en längre tids erfarenhet om de nuvarande enskilda Bankernes välgörande verkningar, påstått, att nu icke bord® införas den ifrågavarande förändringen, hvars verkningar i framtiden man på förhand icke kunde antaga blifva lika välgörande och hvilken destomindre vore af behofvet påkallad, som flere år ännu återstode af de enskilda Bankernes nu löpande oktrojer.
Utskottet, som icke för sin del kan finna, att de serskilda slags delegarne i Bankerne skulle få skiljaktiga och till splittring ledande intressen, heldst det icke kan antagas att lottegarne skulle vilja genom äfventyrande af Bankens bestånd risquera att förlora sina insatser, och desse delegare såsom till antalet underlägsne i allt fall icke skulle komma att utöfva något afgörande inflytande på Bankernes förvaltning, tror icke eller att en ändamålsenlig
Privatbanks-lagstiftning bör uppskjutas, för det att en längre tid återstår af nuvarande Bankers oktrojer, emedan, -om ett sådant skäl tillädes giltighet, lagförbättringen skulle för all framtid kunna undanskjutas, enär icke alla oktrojerne samtidigt gå till ända.
Emot de befarade vådorna af nu ifrågavarande stadgande, i afseende på hvilka till en del gäller hvad Utskottet yttrat i fråga om minsta antalet solidariske bolagsmän, har Utskottet dessutom i sitt förslag inlagt fullt betryggande garantier.
Sådane äro, bland andre, stadganderne, att till Bankbolags bildande fordras Kongl. Maj:ts tillstånd, och att de solidariskt ansvarige delegarnes insatser alltid skola uppgå till minst två tredjedelar af hela det insatta kapitalet.
Då dessutom lottegarne skulle kunna förlora hela sina insatser genom de solidariske bolagsmännens förvaltning, är det föga sannolikt, att någon person skulle ingå såsom lottegare i en Bank, der de solidariskt ansvarige icke vore solida och redbarc män och än mindre att han sjelf skulle vilja till förvaltare af sin förmögenhet i Banken insätta eller »inskjuta-: personer med alldeles motsatta qvalifikationer.
Också synes det, att döma af den diskussion, som föregått återremissen, och under hvilken icke allenast omförmälde vådor, utan äfven nyssnämnde garantier, blifvit framhållna, såsom om återremissen afsett icke så mycket att lottegare icke skulle i Bankbolagen inrymmas, som fastheldre att få deras rättigheter så begränsade, att deras inrymmande i Bankerne icke må medföra någon fara.
Jemnlikt -Utskottets förslag, skulle dessa rättigheter förnämligast vara, enligt 6 § morn.
d att utöfva rösträtt vid bolagsstämma, enligt morn. k i samma § att taga andel i bolagets vinst, samt enligt 10 § att deltaga i valet af bolagets styrelse.
Ilos Höglofliga Ridderskapet och Adeln har emellertid en talare yrkat att stadgas måtte, det lottegare hvarken medelbart eller omedelbart finge deltaga i Bankens styrelse eller bolagets beslut, likväl med den modifikation, att lottegare liih. lill R.
Prot. 1836—1858. 6 Sami. 2 Åfd. i Häft. 2 10 Banko- och Lag-Utshollels Ullålande N:o 6. skulle ega deltaga i val af Revisorer, men icke i val af Direktions-ledamöter; hvarförutan inom nyssnämnde Riksstånd påyrkats samma förändring i redaktionen af mom. litt. d af 6 §, som, på sätt ofvan är nämndt, Vällofliga Borgare-Ståndet för sin del beslutat, eller att orden ••hvilken rättighet tillkornme hvarje solidarisk bolagsman och lottegare i förhållande till innehafvande lotter» måtte ur momentet utgå.
I fall en sådan redaktions-förändring ovilkorligen skulle leda dertill, att lottegare blefve helt och hållet uteslutna från rösträtt å bolagsstämma, skulle
Utskottet visserligen icke kunna tillstyrka förändringen och det af samma skäl, sorn Utskottet, för siri del, icke kan tillstyrka borttagande af rättigheten för lottegarne att deltaga i val af styrelse, det nemligen, att någre lottegare tilläfventyrs icke skulle komma att i Bankerne ingå, i händelse de icke finge tillgodonjuta nämnde rättigheter; men den ifrågasatta redaktions-förändringen leder emellertid icke till nyssnämnde resultat, hvilket icke eller torde varit med Borgare-Ståndets nämnde beslut åsyftadt.
Då det ifrågavarande lagstadgandet jemväl efter redaktions-förändringen, föreskrifver, att bolagsreglorna skola innefatta bestämmelse '->om rösträttighets utöfrände vid bolagsstämma,» men derutur uteslutits det af Utskottet föreslagna tillägg, att sådan rättighet skulle tillkomma »både de solidariske bolagsmännen och lottegare i förhållande till innehafvajide lotter,•» har sistnämnde bestämmelse endast förvisats utur lagen, flir att i stället efter all sannolikhet intagas uti bolagsreglorna; och emot en sådan förflyttning kan destomindre möta någon betänklighet, som det i allt fall, enligt Utskottets förslag, beror uteslutande på de solidariske bolagsmännen att med sig förena lottegare eller icke; och har Utskottet ur denna synpunkt verkställt den påyrkade förändringen uti mom. d af 6 §; hvaremot, på nu anförde skäl, förslagets öfriga, lottegarne angående delar, de der blifvit till Utskottet återremitterade endast under den förutsättning, att lottegare icke skulle i Bank-bolagen inrymmas, af Utskottet bibehållits till sitt innehåll oförändrade. 7 § 2 mom. sista delen.
Anledningen till det af Utskottet föreslagna stadgandet att då solidarisk bolagsmans begäran att varda från bolaget skiljd blifvit bifallen, han skulle vara frikallad från allt vidare ansvar för bolagets förbindelser, än för den del, sorn vid afgången på hans lott, enligt räkenskaperne enskildt kunde sig belöpa, var den, att det vore af vigt för den afgångne bolagsmannen att veta om och i hvad mån han fortfarande stöde i ansvarighet för bolagets förbindelser, — en ansvarighet, sorn kunde för honom blifva serdeles vådlig, sedan han ej deltoge i bolagets beslut och åtgärder.
Banko- och Lag-Utskoltels Ullålande JS.o 6. 11 Nu har emellertid emot detta förslag, så väl hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, som hos Vällofl. Borgare-Ståndet, hvilka återremitterat detsamma, blifvit framställda åtskilliga anmärkningar.
Man har nemligen befarat, att om ifrågavarande stadgande blefve lag, de solidariske bolagsmännen skulle kunna, vid en inträffande kris, söka att komma ur Banken och derstädes qvarlemna sina insatta grundfonds-hypothek, för att rädda sin öfriga förmögenhet och att de, för att nå detta mål, kunde öfverenskomma, att, hvar efter annan, söka att få ur Bank-bolaget utträda och å bolagsstämma bifalla hvarandras ansökningar, endast med iakttagande deraf, att för hvar och en som utträdde, en annan person, som ingenting hade att förlora, inginge i stället och att den säkerhet, som med den solidariska ansvarigheten afsåges, sålunda skulle kunna helt och hållet tillintetgöras.
Vidare har man anfört, att det vore svårt, om ej omöjligt, att af räkenskaperne utröna beloppet af de förbindelser, för hvilka en afträdande bolagsman, enligt Utskottets förslag, skulle ansvara till så stor del, som på hans lott enskildt kunde sig belöpa, serdeles om rörelsen fortgått längre tid samt i allt fall räkenskaperna aldrig med full noggranhet utvisade Bankens verkliga ställning, enär förluster, som viii räkenskapernes uppgörande varit okände, kunde drabba Banken På grund af dessa anmärkningar och i öfrigt anförda skäl, har det blifvit af särskilde talare yrkadt, dels att det måtte stadgas, att ur bolaget utträdande solidarisk bolagsmans ansvarighet skulle fortfara elt år efter utträdandet, i händelse under denna tid uppstode en sådan brist, som i 20 § af Utskottets förslag omförmäldes, eller ock Bolaget gjorde konkurs; dels att i lagen borde uttryckligen stadgas, att för hvarje utträdande bolagsman, en annan skulle inträda i stället, och att den sednare borde ikläda sig den förres ansvarighet; äfvensom man ifrågasatt, att i detta fall jemväl den ur bolaget utgångne bolagsmannen borde fortfara med sin ansvarighet under hela oktroj-tiden; dels och slutligen, att hela sednare delen af 2 mom. i 7 § af Utskottets förslag måtte uteslutas, och det således öfverlemnas åt lagskipningen att, med ledning af allmänna lagens och författningars stadganden om solidarisk ansvarighet, bedöma de förhållanden som enligt nu ifrågavarande special-lag kunde uppkomma.
Utskottet, som icke kan förneka vigten af de emot dess förslag i denna del gjorda anmärkningarne, har, i fråga om den förändring i förslaget, hvartill desamma borde föranleda, icke tvekat att. bland de i sådant afseende framställda alternativer gifva företrädet åt det sista omförmälda eller att utur 7 § 2 mom. utesluta sednare delen.
Detta står i formelt hänseende i full konseqvens med den af Utskottet uti dess förra Betänkande uttalade åsigt att bestämmandet af hvad med solidarisk ansvarighet förslås, bör öfverlemnas åt den allmänna Civil-lagstiftningen och 12 Banko- oph Lag-Ulskollels Utlåtande N:o 6. doktrinen, i följd hvaraf något stadgande derom icke eller blifvit uti nu ifrågavarande lagförslag intaget.
Af alldeles samma skäl synes nemligen icke eller något stadgande om upphörandet af nämnde ansvarighet böra uti förslaget inflyta.
Det skulle dessutom kunna inträffa att, om man uti en special-lag införde stadganden, som innefattade undantag från allmänna lagens föreskrifter i ämnet, lagskipningen kunde råka i tvekan angående tillämpningen af antingen de allmänna grundsatsernes eller undantagssatsens olika konseqvenser, hvilket åter kunde leda till förvecklingar af särdeles svår beskaffenhet.
På dessa skäl och då åtskilliga solidariska bolag kunna uppstå med lika stor rörelse som Bank-bolag, vid hvilket förhållande skäl ej förefinnes att för de sistnämnde stadga ansvarighet efter andra grunder än de, sorn enligt allmänna lagen gälla för alla solidariska bolag, har Utskottet funnit sig böra ur förslaget utesluta sednare delen af 2 mom. i 7 § eller orden:
Pä den bolagsstämma ankomme att den begäran bifalla och vare då den afgående bolagsmannen frikallad från allt vidare ansvar för bolagets förbindelser, än för den del, sorn vid afgången pä hans lott, enligt räkenskaperne, enskildt kunde sig belöpa.
I följd af detta uteslutande har Utskottet funnit lämpligt att sammanföra 2 momentet till ett med det första och i öfverensstämmelse dermed ändra de 3 sista momenternes nummerföljd. § 9- Denna § har, på sätt ofvan är nämndt, blifvit af Borgare-Ståndet till Utskottet återremitterad.
Sådant har skett på grund af hemställan, att §:n måtte förändras till samma lydelse, som 4 § af förordningen den 6 Oktober 1848, nemligen: »Bolaget är uti de mål, för hvilka ej annorlunda genom lag stadgas, lydande under allmän Under-rätt i den stad, der Bankens hufvud-kontor är beläget.
Fråga om afträdande af Bolagets egendom till konkurs, eller om årsstämning å dess borgenärer, skall ock, oberoende af bolagsmännens stånd och hemvist tillkomma Rådstufvu-rätten i samma stad», hvilket stadgande förmenades bättre och lyckligare uttrycka hvad Utskottet åsyftade, än Utskottets eget förslag.
Då emellertid lagen i 10 Kap. G § Handels-balken säger, att Bolagsmän sökes, der Bolaget är, skulle det nu ifrågavarande stadgandet vara alldeles öfverflödigt, derest icke frälseman hade Hof-rätt till forum privilegiatuin i vissa mål, och således missförstånd om rätta forum skulle kunna uppstå i de fall, då frälsemän äro delägare i Bank-bolag.
Vid sådant förhållande är det klart, att 4 § i 1848 års förordning, då den begagnar uttrycket ni de mål, för hvilka ej annorlunda Banko- och Lag-Vtskollets Utlåtande N:o 6.
13 genom lag stadgas» Ising! ifrån aft bättre uttrycka Utskottets mening, än Utskottets eget förslag, alldeles icke uttrycker denna mening, emedan i lag stadgas just det, som föranlcdt förevarande § i förslaget.
En annan anmärkning, nemligen den, att
Filial-kontor borde få stämmas till domstol i den stad, der det är beläget, föranleder endast till en erinran derom, att Filial-kontoret endast är en afdelning af Banken och derför bör lyda under samma forum domicilii, som denna. § 10.
Den emot denna § gjorda anmärkning att ordet nsamteligen skulle kunna så tolkas, att hvarje delegare i bolaget borde, ehvad han vore vid bolagsstämma tillstädes eller ej, yttra sig i frågan om val af direktion, för att valet skulle vara giltigt, har föranledt Utskottet att utesluta nämnde ord; hvaremot Utskottet ej kunnat tillstyrka bifall till ett annat yrkande, nemligen det, att orden nböm och nkunnan i sista mom. skulle utbytas mot ordet kan, emedan momentets rätta mening derigenom skulle i viss mån förändras, och sådant ej bör ega rum, äfven om förändringen är obetydlig. § 12.
Denna § har blifvit af Borgare-Ståndet återremitterad på den grund att motion blifvit väckt om medgifvande af rätt för
Banker att taga högre ränta än den för närvarande tillåtna; men då Utskottet i särskildt
Betänkande afstyrkt bifall till denna motion, så föranleder återremissen i denna del ej till någon ändring i förslaget. \ § 14.
Emot den af Utskottet i denna § föreslagna grund för Bankernas sedelemission har blifvit inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln anmärkt, att man med lagförslagets bestämmelser i denna del hufvudsakligast borde afse att åstadkomma en inskränkning i berörde rätt, helst Bankerna, hvilkas egentliga ändamål vore att uppsamla tillgängliga kapitaler och tillhandahålla de personer, som kunde använda dem, tvärt emot detta ändamål gjort sedel-utgifningen till hufvudsak, fastän den egentligen borde betraktas endast såsom en Bankernes reserv-kassa.
Någon synnerlig inskränkning i sedelutgifnings-rätten blefve emellertid icke följden af Utskottets förslag.
I det ögonblick nemligen, då Riksmynt-kassan jemt 14 Banko- och Lag-Ulskoltets Utlåtande jV o B. motsvarade den andel af grundfonden, som blifvit kontant inbetald, komme det af Utskottet föreslagna nya stadgandet att fullkomligt öfverensstämma med det gamla; och om Riksinynt-kassan vore större än den kontant inbetalda andelen, vanligen utgörande tjugufem procent af hela grundfonden, så skulle, sedelutgifningsrätten visserligen blifva i samma mån mindre, än den förut varit, men deremot om Riksmynt-kassan sjönke under den kontant inbetalda delen af grundfonden, blefve sedelutgifnings-rätten större, än enligt nu gällande stadgande.