Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade ingen riktig ro.
» Den där fördöinda flickniigen«, iniinilade lian ett par gån- ger.
D2rliå drog lian frain en pise af grof biildaii, som liaii Iiade liäiigaiide pk ett .snöre innanför vasteii.
Ulm den, drog lian ut iiiinu ett omslag af svart vaxduk ocli sist koin dar fram nhgra giiliiade ocli nötta.
liandlingar.
Han rakilade dein vid det fladdrande ljusskenet.
De vor0 nio, t v i af dem Boro iiya.
.Kan lade dein afsides inedan liaii tog upp sin slitna plånbok .. » Fem kroiior fick jag, då jag reste fr8n LöfvBiis, men liar fHr jag tio.
Jag känner mina P~ppeiilieimare)), sade haii ined ett sliigt leende.
Hnii stoppade sedeln tillbaka i plåii- bokeii och började därefter lhiigsarnt veckla iipp liandlingarne, under det lian sakta iiiiiiiilade siffror ocli tal.
Haii eggade upp sig si, att lian till sist förde cleiii en eftei aman till sin mim ocli 1.cysste deiii nied srnh korta, torra, siiiacltancle Isyssar.
BO, du giidomlig,z~, sade lian, 2 0 d11 liarliga inakt!
Dn iiï skö- nare an kvinnors kyssar, du iir säkrare än iniiiis ranskap, du Besegrar 8lderdon-1 ' och sjnkdoiii, di1 1iXler sinnet lifligt och krytt.
Härliga, trefaldt 1.iarliqa iiiakt, som ligger i dessa papper.
O111 jag inte lixde deni, s % skiille den gamle bedragaren inte ge mig en skilling.
E n sådan gammal sniken l~irnpsainlare ocli procentare son1 lian ar.
Men jag liar lioiioni fast.
Han lianger Iiar på kroken.
Haii törs inte neka att ta emot iniiin packor, för då sager jag iipp och tar ett af hans, praktiga hus.
Men snart, snart skall jag lm det med ranta ocl!
Mina gamla trogna inteckningar!, Han hade dem alla iitveclt- lade framför sig ock kysste dein p&amp; nytt, men just dh slocknade ljus- stumpen.
I början föreföll det honom soin om natten varit fullkomligt mörk, nien srniiningom, när han setat en stund, började hans Ögon vänja sig vid mörkret, och han fann att en svag ljusning kom genom fönstret bakom honom från stjärnhimlen utanför.
Han började i min- net genomga alla skuldsedlarnes siffror och sumnera dem för tn- sende gången.
Men han hade varit uppskakad denna afton mer än vanligt.
Hans sj alsspänning slappnade så småningom af.
Mörkret, den bekväma stolen och de kttiofem åren inverkade på hoiioin.
föll tillbaka mot ryggstödet och somnade.
När han efter ett par timmar vaknade, skakade han af köld.
Det var midnatt, och riiminet var beckmörkt.
Ban visste i förstone icke hvar lian var.
Men småningom började minnet iterkomma.
W H U B sade, han halfliögt, ss % kallt liar ar.
Xen sade hon inte den där ngden, att det 1Sg ved mellan skåpet och kakelugnen.
8 % kolmörkt liar är ».
Han lutade sig på sidan och började trefva p&amp; natt- duksbordet efter tändstickorna.
Men han hade sjalf flyttat dein, nar han tände ljuset, och han fann dem icke.
Han svor till, reste sig upp, fann veden, trafvade den i kakelngnen och började blåsa p i den.
Men alla kol från den föregående brasan voro redan slocknade, och han fick ingen eld.
Dk påminde han sig att lian hade en tändsticks- ask i byxfickan.
Den innehöll blott en enda sticka.
» Nåja,, sade han med ett litet kort skratt, vi f i tanda ined den högarevördiges Vaktare,.
I mörkret tog lian tidningen från bor- det, föll på kn8 framför kakelugnen, skrynklade ihop den och stoppade den fast och säkert mellan traden.
Sh repade han eld och höll stickan under papperet.
Han låg dar p&amp; knä och såg hur det började flanima.
Men livad var det som stirrade emot honom ur lagorna?
V a r det icke lians eget namn, var det icke röda sigill och blå stämplar?
I början begrep lian det icke, och han gnodde sig förvirrad i ögonen.
Men plötsligt klarnade det i hans hufvud.
hålla, skrek han ursinnig, » hall du djäfvul till ' eld - Iiål1 Han ref med fingrarne i den, han sträckte sig säger jag dig - 8.
upp mot bordet och tog karaffinen och slungade i lågorna, men det bar a knastrade och krasade och brann, och det röda lacket dröp pk dc hvita träden som kåda, och de svarta flagorna flögo upp i skorstenen soin små fjärilsvingar.
Det hjälpte icke, lian fick nkgra svartbrända hörn af papper räddade, det var allt.
Han försökte krypa fram till stolen.
Men han kunde det icke.
Brasan fortfor att brinna muntert ' och lustigt, med sprittande, spra- kande lif, men lian låg hoprullad på golfvet som ett gammalt kladbylte.
Maii brukade icke väcka pastor Viselius i prostgården.
All borstning hade han undanbedt sig, och prostinnan unnade honom att ligga ostörd till långt fram på förmiddagen.
Frukost kunde han få nar han behagade.
Den var också denna morgon redan undanstökad för familjen,, och prosten hade dragit sig tillbaka till sitt rum, då han fick se en skepnad komma ut ifrån flygeln.
Den var ihopsjunken, så att inaii knappt märkte att den hade ett hufvud, och den skred framåt med små, ojlmna, stapplande steg.
Prosten förstod i förstone icke hvein det var.
Han gick ut i förstugan och mötte pastorn.
» Hur står det till i dag? % sade han, i det han vänligt tog lioiiom under minen och ledde honom in.
2Ä.r pastorn inte kry?, Pastorn såg upp på honom med en hjälplös, tiggande blick.
&gt;Vill prosten göra " niig den barmhärtigheten att skjutsa mig till stiftsstaden.
J a g skall inte sedan vidare besvara., &gt;Satt sig ner pastor Viseliiis.
Hur ar det nu egentligen?
Ä r pastorn sjuk?
Nog vore det di, bättre att staiiila här.
Pastorn skall inte beliöf va sakna någonting.
z,, Nej, nej, jag vill inte stanna.
J a g måste bara hem, till mitt barnbarn.
Vill inte prosten skjutsa mig - nu - genast.
W » Jo, det vill jag visst,, sade prosten, som blef rörd af den gamles hjälplösa utseende, %men först måste pastorn äta.,, Nej, nej, jag har inte tid att ata, sätt bara för., Trillan med den lilla halfkureii uppslagen befalldes fram, hö- säcken bands bakpå, pastorn kladdes på och tvangs att svalja några klunkar kaffe.
Dh det blef fråga om plats för knytet, ropade han.
häftigt till: w Knytet kan vara, låt oss bara ge oss i väg.
w Men knytet fick ruin ofvalip$ hösäcken och så for lian den feni mils l b g a farden till stiftsstaden, följd af familjens vanliga afskeds- rop, dem han icke tycktes höra.
Han satt hela dagen tillbakalutad mot suffletten utan att tala.
När hästen betade en timme på vägen, satt lian kvar i vagnen lika orörlig och tyst.
Fram emot kvällen körde de in i staden.
, Till strykerskan jungfrn Lovisa Tenstedts, sade han %t driingen, som hörde sig fös i en kryddbod och ' blef visad på riitt strit.
Det var en liten rödrnglad byggnad, som l %g p i en stenhäll uppkrupen inidt i backen neda.nför baksidan af biskopshiiset.
Deii såg ut a t t kunna falla ned när soni helst från sin höga plats.
För öfrigt vette den Rt en bakgata.
Vagnen staiinade nere vid den smala, knaggliga gatan.
, Det iir bast jag följer pastorn opp P, sade driingen, &gt;&gt; hiisten star ~iog *.
» Ja, det ar nog bast&gt;, sade pastorn.
Han hängde sig vid deii grofra karlens arm och hade svkrt ritt lyfta benen uppför backen.
S a r de koiiiino frani, sköto de upp dör- ren och stego in.
Ingen var i ruinniet iner än en iitig kriiina, sain satt pli soffan mellan staplar af rena kläder.
Hon hade ett bref i lianden, soiii liozi just vek ihop, nar de koiiiino in.
» &amp; i1 kvälls, sade driingen, shär liar vi nu andteligen Pitt hit pastorii.
x&gt;: jHvilken pastor?))
sade lioii, ty det r a r redan skumt nere vid dörren Pastorns liufvud hade fallit ner mot bröstet och lian teg.
» Ja, tromine jag vet livad ha.n lieters, sade drängen, för vi kallar honom bara pastorn lie min are.^ Flickan kom frani och såg pk dem.
Jaså; är det haii::, sade hon ined h i r d röst.
» J a, jag karms inte vid lionom, fiir det star i det liar brefvet a t t lian inte känns vid mej. » % L å t inig få ett litet Iiörn a t t dö på, Lorisas, sade pastorn och lyfte upp hufvudet.
&gt; D u ar j11 andå iiiitt barnbarn.&gt;, Jaså, Iliter det på den trallen nu », sade hon.
» Xej pass.
.Tag skref ed1 bad er om litet hjälp, aldrig så litet, just för a t t jag var ert barnbarn, Ni vet själf bäst hvad ni svarade, ni gamle girigbuk dar.
2, Bara ett enda litet liörns, iniimlade pastorn, som iiiinu liangde vid drängeiis arm, » en kort liten tid. » » Jag liar inga hörn », sade flickan, i det hou gick tillbaka och började rödja kläderna från sangen.
%Herre Gud, lion kan val inte vara så obartnliartig mot stac- k a r m, sade drängen, bhon får val ta ' n, för ag vet il&amp; inte lirar jag ska9 göra of ' en inte., &amp; len nu reste sig pastorn upprätt och rak.
Hans ögoii ljuii- gade och hans röst dundrade, när han sade: » Led lit mig och lägg L \
199 mig på stenliällen, ocli Fes er vag.
J a g vill inte nleF ligga i nOgon niänniskcboiiing.
.Jag liar gastat nog i mitt lif. ».
Men i detsainma gled lian f r i n driingens ar111 ped p % golfvet.
, Ser Iion nu », sade drängen.
Flickan blef radd: Hon ref täcket af sängen, redde till den nied lakan och kudde och sedan de.
tagit af honom li ?ns kliider, lijälptes de &amp; t att lägga hoiioili dar.
Så l l g haii till andra dagens KviiU.
Stiindtals sof lian, men äfven nar lian vail vaken lag lian alldeles tyst och stilla ocli följde Iieiine ined ögonen, dar Iion stod och strök och redde ined sina kläder.
Godt lag lian och varmt var det claiinne.
sökt a t t ge lionoin, men lian tog blott lielt litet.
Rfiat hade hon for-.
Slutligen p5 kvällen andra dagen började lian tala.
» Det hrir ar ditt hem, det Iilir, Lo.visaw,.
, Ja, det 81- aldrig för r a r t %, sade.
» Men, du förtjänar det nied clitt arbete. » s k i i ja, slita fik en nog.,.
» Du försthr inte hvad dn siiger«, sade han svagt.
» Hein, arbete.
» Och me (!
ens; soin lian såg Iienlie st&amp; dar i sin ljiisa boiniills- klädning.
vid strykbinädet med ryggen mot honom, ocli de iena gardinerna för fönstret, och strykelden, soni brann i spiseln, ocli kaffepannaii p&amp; sin trefot frsinför Iionoin.
den, kom hela fainiljelifvets förloiade paradis för Han började att stöna och vrida sig.
' Allt livad haii i lif- Haii ville vet saknat grep ' sig med Iai~gtans klor .fast vid lionom.
lefva on1 igen - han ville -.
Efter en stund, under hvilken Ilan tycktes ansatt af v&amp;ldsanima pliigoi, strackte.
ha11 upp armarne i loften ocli ropade ined hög röst: &gt;Lovisa, ge mig iixidi lite kiirlelc.
3 » Hvar skulle jag ta den ifrinw?
sade hon hårdt.
&gt;Ni har min- sann inte varit s&amp; emot mig, att jag bar nhgon kärlek a t t ge.,) » Jag gaf dig en gang en silfverringv, sade lian matt.
» Ja, det var en liög.
Si har allt inhnga och stora gärningar att ininnas, ni., s E n silfverring~, sade lian igeii.
Han raknade nu icke, efter riiigens värde, utan efter den våldsainina strid det kostat honom a t t » Kära lilla köpa den.
Det var den enda seger han kunde minnas.
silfverrings, sade lian ined.
slocknad röst.
» Kanske ni vill ha den tillbalcs~, sade hon Iiånfiillt, ty Iion var ond, a t t han skulle ligga dar i hennes fina sang.
.x-
Hon strök p&amp;, fastan hon hörde hur Ban stönade och vhndades.
Slutligen ropade han igen, högre an förra gången: » Lovisa, var barmhärtig.
Ge mig lite kärlek.
Bara ett.
ord. » Hon vande sig om och s i g på honom, och hon blef rädd, sk dödsblekt var hans skarpa ansikte.
, En prest », tänkte hon.
Och sk kastade hon en halsduk på hufvndet och sprang rakt uppför backen till biskopsgården.
Därute gick biskopen själ£ och skar kvistar af sina ' trad.
wKom s, ropade flickan flämtande, sdet ligger en döende ner i min stuga.
Han skriker, och jag ar så rädd., Biskopen lade trädghrdsknifven, ifr&amp;.n sig och gick hastigt de få stegen ut för backen med henne.
Där låg pastor Visilius, den resande presten, fortfarande med arniarne i luften.
Nar han fick se flickan ropade han treiije gangen:.
, Ett enda kärlekens ord, Lovisa », men den g h g e n, lat det som ett helt lifs jämrande, törstande ångestskri.
Biskopen lutade sig öfver honom.
, Känner ni d&amp; ingenting om Guds kärlek, som ar till för allas, sade han.
Men den döendes armar föllo ned på tacket: Ban stirrade stelt på biskopen.
» Bara en siifverrings, sade han - och så rosslade det sakta i halsen på lionom och han var död.
Lovisa börjads högljudt gråta.
&gt; E t t så ' nt eländigt lif, som han fört », snyftade hon, » och nu ar han död, och jag var bara elak emot honom till det sista.
Hur skall det gå med honom och hur ska ' jag kunna f å förlåtelse?
w Biskopen stod stilla vid sangen.
» J a », sade lian mildt, liksoni för sig sjalf, snoga sedt, så kunna vi kanske inte göra mycket mer någon af oss an längta efter kärlek., Ananda Kerfstedt.
Den äldsta urkund vi äga för kännedomen om det forntida Grek- land, de homeriska dikterna, visa oss ett samhallstillst~nd, i iivilket kvinnan intager en aktad stallning och &amp; njuter en hög grad af frihet.
Grundvalen f ör sauihallsordningen är den p&amp; elzgifte bygda familj en.
Visserligen omtalas Iiär och hvar, a t t mannen utom sin laggifta hustru har en frilla i huset, inen detta synes icke hafva varit det vanliga förhållandet och, där det förekommer, har hustrun en helt aniian och mera aktad stallning an frillan; den förras barn hafva ocksa såsom iikta större arfsratt än den senares.
E t t undantag utgör på sätt och vis Priainos, koiiungen i Troja, hvilken utom Hekabe, den egentliga drottningen, har åtminstone en annan hustru, Laothae, jämt e åtskilliga frillor, men detta synes vara a t t rakna bland d e drag af Österländska seder, som Bomeros iclagt i skildringen at ' trojanerna i motsättning till de på andra sidan Egeiska hafvet boende grekerna.
D a sederna i den viirld, som Homeros beskrifver, ännu liafva åtskilligt kvar af det vilda tillstindets valdsainhet, ä r det naturligt, a t t kvinnorof ej sällan förekomina; och då en man f %r sig sin hustru på regelbundet satt af hennes fader, har uppgörelsen karakteren af ett köp, livarvid friaren bjiider fadern skänker och, dar flere tafla, den friare vanligen föredrages, som bjuder mest.
Detta oaktadt behandlades kvinnorna.
ständigt med mildhet, och de ntöfva stort inflytande på iilii.nneiis hand- lingssätt.
För en kvinnas skull företaga Greklands förenade furstar I~artiiget emot Troja, och för en kvinnas skiill utbryter emellan Aga- inemnon,de frainför Troja lägrade grekernas öfveranförare, och Achil- lem, deras yppersta kämpe, den ödesdigra tvist, livars förlopp och följder utgör ämnet för den ena af de lioineriska dikterna, Iliaden.
Eliuru fordringarne på trollet i äktenskapet icke äro desainina för iilaiiiien som för kvinnan raknas det afven den förre till största heder att visa tillgifvenliet och iiiidseende för sin liust.rii, ocli hon a r för lionom icke den till iinderdånigliet pliktiga tjänarinnan., utan fastmera den likställda följeslagarinnan geiioin lifvet, fiillt si aktad inom den åt henne genoin naturen anvisade verlriiingskretsen som han är inom sin.
Såsom de egenskaper, hvilka företrädesvis göra hust rnn kar för man- nen, framliållas - iitoin skönhet - godt förstlind och skicklighet i handarbeten.
I de skiiraste färger har skalden tecknat förhållandet emellan Hektor och hans maka Androniaclie; den nyss så.blodtörstiga kämpen visar sig, då han för en stiind återvänder från slagfältet till staden och dar saminanträffar med sin hustru och sitt barn, såsom den ömmaste make och fader.
I Penelope har skalden tecknat en oförgätlig bild af den trogna och iilskande hustrun, hvilken vårdar Iniset ht inannep ' under hans tjiigiiåriga bortvsro ocli stindaktigt vag- r a r att ingå ett nytt gifte, så länge det svagaste hopp ännu finnes a t t lian ä r i lifvet; Den tafla af .civiliseradty i fredligs förhållanden lefvande folk, soili skalden upprullar ' i teckningen af pliaiakerna, visar '
oss kvinnan i åtnjutande af aktning ocli frihet.
Drottningen sitter nnder samkvämet i konungapalatset v. sin makes sida, ocli, nar hon deltager i samtalet, lyssna de församlade aktningsfullt till hennes ord.
Haein minnes ej Homeros ' älskligaste kvinnogestalt, den phaiakiska konungadattern Nausikaa?
Det finnes ej minsta antydan om att hoii lefver iinder trycket af ofrihet och afsplirring.
Hon beger sig utan annat följe an några t.jiinariiiiior iitoin staden for att besörja linseta tvätt.
Hon besvarar vänligt och utan pryderi den skeppsbrutne fralll- lingens anhållan oin skydd, ledsagar honom till staden och visar ho- nom vägen till sina föraldrars Iius.
Afveni diir saintalal- hon med ho- nom fritt och otvunget.
Efter dessa korta antydningar om kvinnans stiillning, sådan den framträder i de homeriska dikterna, ink vi ofverspringa de iirliiiiidra- den (ovisst huru många), som skilja den tid, som triider oss till mötes i nämnda dikter, från den tid, d&amp; historiens dag börjar niigot klarare belysa det sociala tillstindet i Grekland, iiiiinligen det femte årliuu- dradet f.
Kr., de persiska krigens, Perikles och de pelopouesislra kri- gets tidehvarf, och nia vi med afseende p&amp; denna tid siirskildt fasta oss vid Athen, hvars förlihllandeu.
b %de äro bast kanda och erbjiida största intresset, enar Athen då var den grekiska världens s i val andliga som politiska iiiedelpunkt.
Vi möta här en anblick af helt annan art an hos Homeros.
Deii athenska borgarinnan lefde i ett tillstånd af ofrihet och iiuderordning, som narmar sig till hvad förhkllaiidet ar hos de inohaminedanska fol- ken i viira dagar.
Vi känna för litet om de mellanliggande %rliiin- dradena för att kiinna utröna hviika orsaker ledt till en shdan till- bakagang med afseende pk Irvinnans stallning, samtidigt med att ett väldigt framitskridande ägt rum i andra afseenden.
Det ink do&amp; besinnas, att hvad de homeriska dikterna gifva oss %r en af den poe- tiska fantasien skapad idealbild af manniskolifvet.
Hufvuddragen i sin teckning har skalden naturligtvis liemtat fran den honoiii omgif- vande verkligheten, men det ar icke lätt att arskilja lxilka drag han kan h s tillagt ur egen uppfinning för att göra bildert i lians ögon mera poetiskt tillfredsställaiide.
Det ar darföre ej omöjligt, att kvin.
nans stallning på skaldens tid varit langt mera ofri och tillbakasatt an den framträder i dikterna.
3Ien oafsedt denna fråga om utveck- lingsgången under de föregående århundrandena, ar det i alla handel- ser en anmärkningsvärd företeelse, att kvinnans belagenhet varit s %
nedtryckt i ett smliälle så utmärkt för hög bildning och1 ideel.
lyft- ning som det feinte &amp; rhuiidradets Atlien.
För a t t kunna förstå denna företeelse bör ' man först ocli framst Isiga märke till den Iios grekerna, liksom hos romarne ocli, som det synes, i allmänhet 110s folk af den ariska stammen, rådande uppfatt- ningen af famiZje91 och staten i deras förliållande till religion-en.
En- ligt denna uppfattning va^ familjen en genom bandet af en gemensam religion saininanhållen grupp af människor, hvilken icke blott utgjor- des af pijL jorden lefvande inedleniinar, nämligen husfadern, som var familjens styresman, Ilans hustru och afkoinlingar, så vida dessa icke - (de inanliga genom adoption, de lwinliga genoni gifte) öfvergått till en annan familj, sanit söners, sonsöners o. s. v. hustrur; den inneslöt också de aflidna förfäderna.
Hela följden af slaktled bildade ett oupp- lösligt helt.
Familjens aflidna medlemmar troddes från en annan värld agna deltagande och gifva hjälp å t sina i jordelifvet varande ättlingar, men de hade å sin sida aiisprillr på eii vis ' s dyrkan i forni af böner ocli offer fr %n d e k a iittlingars sida, en dyrkan, hvars sate dels var Iiusets härd dels de aflidnes gfafvar.
P&amp; fortvaron af denna dyrkan berodde deras lycka i den andra världen.
Get var dsrföre för den grekiska maiinen den heligaste plikt a t t lämna efter sig afkonilingar för a t t fortsätta släktens dyrkan af födäderna, p i samma gäng soni Iiaris eget intresse på det kraftigaste ma.nade lionom att på detta sätt.
tillförsiikra sig sjalf en lycklig fortvaro p&amp; andra sidan grafven.
Men endast sådana afkomlingar vor0 liartill Bgnade, som vor0 födda i ett under religioneiis h#lgd och med vissa cerenionier afslutadt aktenskap; i händelse af barnlösliet i äktenskapet, gjorde dock en i en viss reli- giös forin verkställd adoption till fylles för ändamalet.
Sedan staten iippst %tt genoin en förening af flere familjer, föreställde maii sig denna i närinaste analogi med en familj; dess alla medlemmar anshgos liar- stanima fran en gemensam ättfader, för kvilken inan fick ett namn genom a t t bilda e t t personnamn af folkiiairin.
Staten hade sina ge- mensamma gudar, Iivilkas dyrkan, om den skulle uppfylla sitt iiiida- inål a t t tillförsakra samhället de högre väsendenas skydd, icke fick utöfvas af andra än verkliga statsinedlemmar, d. v. s. siidana som vor0 födda af en borgare och en borgariiina i ett med de bestamda reli- giösa formerna afsliitadt aktenskap.
Det var darföre både ur statens och familjens syiipiiiikt af hög- sta vikt a t t medborgarlies blod h611s rent och.
fritt från all blandning ined fränimande fulk.
.Hos athenarne synes särskildt den nu skildrade uppfattningen af familjen och staten Iiafva synnerligen segt bibehiillit sig
under deras framåtskridande till en hög grad af civilisation.
Det ar måhända icke för djärft att i denna omständighet se en bidragande orsak därtill.
att det athenska folket uppnådde en så hög grad af .både politisk makt och andlig odling, ty historien synes visa, att de folk gå längst, som på samma gång de hafva öppen blick for nya förhållandens kraf, ändock bara aktning för det häfdvunna, sarskildt på familjelifvets område.
Jämte atlienarne må romarne och i nyare tider engelsmannen tjäna som exempel.
Den härskande öfvertygelsen om vikten af medborgarblodets ren- het hade helt naturligt till följd, att inan icke ville utsatta sig f ö r de faror i shdant hänseende, som ansågs kunna uppstå, genom en mera utsträckt friliet för kvinnorna, och att man darföre sökte hålla deras lif så mycket som möjligt inom hemmets skyddande murar.
I Athen var detta så mycket mera angeläget, som staden pk griind a.f sin stall- ning som stor handels- och industriort och som politisk Bufvudstad i ett stort statsförbund dragit till sig en mängd människor frkn andra håll, hvilka tillätos vistas på den atlienska statens omrkde och där drifva näring, utan att de dock annat an i undantagsfall upptogos till borgare.
Men afven andra orsaker bidrog0 till att nedtrycka kvinnans stallning i Athen på den tid, hvarom nu är fraga.
Athen hade under de persiska krigen med ens svingat sig upp till att vara den ledande staten i Grekland.
Härigenom kommo statsintressena och de högre kulturintressena att så upptaga den athenska borgarens sjiil, att dar icke blef mycket rum för de tankar och kiinslor, som lia familjen till föreniål.
Denna hade för honom endast så till rida nigon större betydelse, som den tjänade statens ändainiil, hrilket deii i främsta rummet gjorde därigenom, att den sörjde för fortplantaiidet af den.
äkta athenska stammen.
E n lätt förklarlig nationalstolthet, som såg i det athenska blodet något alldeles sarskildt ädelt och förfinadt, kunde icke annat an leda till en ytterligare skarpt omsorg om detta blods renhet och alltså till ytterligare inskränkning i kvinnornas frihet.
O m några politiska rättigheter för kvinnan kiinde under shdana förhållanden icke blifva tal.
Hon kunde icke ens blifra myndig inför lagen; därför svarades och karades inför ratta af fadern för den ogifta dottern, af mannen för hustrun och för den soni hvarken hade man eller fader, af någon bland de närmaste manliga anförvandterna.
Se vi %ter på det enskilda lifvet, så har kanhända icke på nggon tid och på något ställe varit mindre utrymme för lcvinnans inflytande an i det femte århundradets Athen.
Den athenske borgaren tillbragte sin dag
(nar lian icke var i fält) i folkförsamlingen, i råds-, embets- eller dom- stolslokalen eller ute på allmänna platser, dar statsnyheter kunde upp- fångas och statsangelägenheter kunde diskuteras med andra man; i sitt hem var han blott - om nätterna och vid måltiderna, hvilka oftast torde varit samkväm med inbjudna gäster, hvarvid husets kvinnor icke till- latos vara närvarande.
Tidens litteratur bar också öfverallt vittnes- börd om ett uteslutande intresse för staten och den högre kulturen och om likgiltighet för allt, son1 angick familjelifvet.
Typisk i sådant afseende är det peloponesiska krigets historieskrifvare Thukydides.
Betecknande för hans uppfattning af kvinnan ä r ett yttrande, som han låter Perikles falla i ett tal inför athenarne: wden största ara för en kviniiaw, säger han, war a t t blifva så litet som möjligt omtalad vare sig för godt eller ondt B.