Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skuldrorna få ej skjutas upp, hufvudet får ej vid- * Räcket består af en rund, smidig bom af något hållbart och hårdt träslag (t. ex. ask), som, hvilande på krampor, på lagom höjd uppsattes tvärs öfver hvilken som helst dörröppning.
I genomskärning bör räcket mäta en tjocklek af 6 — 8 centimeter.
Endast en sida af papperet bör röra armarne, bröstet hålles hvälfdt, kroppen i still- het och benen slutna till hvar andra och sträckta.
b) Sträckhängning med vågräta ben.
(Fig 9.)
Se- dan den under a) beskrifna ställningen intagits, lyftas Fig. 9. de slutna, sträckta benen genom en böjning i höft- lederna så högt upp, att de komma i vågrät ställ- ning.
Utan att trycka in bröstet, kan man skjuta bakre delen af kroppen något till baka, hvarigenom rörelsen till en del underlättas.
Den starka spän- ning, som denna rörelse kräfver af buk- och under- lifsmusklerna, verkar särdeles kraftigt på matsmält- ningen.
c) Böjhängning i halfmäneställning.
(Fig.
10.)
Un- derhjelpt af en liten sats med fötterna från golfvet böjer man armarne så starkt, att skuldrorna komma i jemhöjd med stången, och genom en böjning af höftlederna och ländkotorna föras de slutna och i I r \ L / I I Kl U IN användas och marginal lemnas.
Namn och adress torde alltid noga anglfvas, och kan fullkomlig diskretlon från redaktionens sida påräknas ler här verka på ett sätt, som de mycket sällan få tillfälle till; men då äfven underlifvets muskler tagas strängt i anspråk, skall man snart komma att märka, hvilken ypperlig gymnastik ligger i denna rörelse.
e) Sträckhängning.
Böj och sträck armarne.
Till en början kan man omfatta stången med " en hand på hvarje sida (vexelgrepp).
Tummarne hållas slutna längs med de andra fingren.
Sedan en lugn sträck- hängning intagits, söker man nu, utan tillbjelp af satser med fötterna från golfvet, att häfva sig så högt som möjligt på böjda armar, hvarefter armarne åter sträckas långsamt ut.
Kroppen måste bibe- hålla sin goda hållning under häfningen, benen hål- las slutna och sträckta och bröstet icke tryckas in.
Efter längre öfning kan man flere gånger häfva sig upp; dock må tre gånger anses som det högsta för qvinnor.
Genom denna öfning utvecklas ar- marnes, skuldrornas, bröstet och ryggens muskler i en utomordentlig grad, men då äfven buk- och un- derlifsmusklerna starkt spännas, måste rörelsen af qvinnor användas med stor försigtighet.
På det hela taget bör man aldrig öfverdrifva .mu- skelrörelserna, som bli skadliga, om de drifvas ut- öfver trötthetens gränser.
Emellan hvarje rörelse bör man söka ett ögonblicks hvila, och som en be- stämd regel gäller, att man aldrig bör fordra en större kraftansträngning af den ena muskeln utan att den motsvarande får en liknande motion.
Hvad det går ut på, är en allsidig utveckling; derför bör såväl höger som venster hand användas lika myc- ket.
Det är ju ej allenast armen, som påverkas, utan hela den sida, på hvilken armen är belägen, utvecklas genom dess rörelser.
Den gamla historien om att en menniska är » vensterhändt », derför att hon brukar sin venstra hand, borde räknas till sa- gorna, förutsatt väl, att hon äfven kan använda den högra.
All den snedhet, man nu för tiden hör så ofta talas om, ha de små barnen endast sällan från födseln, utan den stammar i regel från fel vid skol- undervisningen, under hvilken de på många håll få sitta ungefär som de vilja, och det blir oftast med en och samma hand under hufvudet, eller från de otaliga skriflektionerna under de första åren i sko- lan.
Skola de små flickorna och gossarne ha så många skrif- och räknetimmar, så låt dem då i Guds namn skrifva med båda händerna.
Äfven i hemmen böra föräldrarne beständigt vaka öfver sina barns ställning och hållning.
Får — får inte!
Fig. 10. sträckta benen så långt och högt till baka som möj- ligt.
Den ställning kroppen dervid kommer att in- taga liknar halfmånen i nedan.
Nackens och ryg- gens muskler samt i synnerhet benens sträckmuskler bli gynsamt utvecklade genom denna rörelse, och den, som har en mindre god hållning, bör genom denna öfning söka hjelp derför.
d) (Fig. Tvärsträckhängning 11.)
med knä- och fotböjning.
Man ställer sig under stången med front Kg.
11. mot dörrposten.
Stången omfattas med en hand från hvarje sida, och, i det skuldrornas tvärställning gent emot stången bibehållas, intages sträckhängning.
Utan att böja höftlederna böjas de slutna benen så starkt i knälederna, att skenbenen komma i vågrät ställning.
Nu böjes och sträckes fotleden omkring 10 gånger.
Bålen måste hållas alldeles stilia i den lodräta ställningen.
Skuldrorna få ej skjutas upp, ej heller knäen föras fram.
Rörelsen förefaller till en början ganska svår, då ryggens och benens musk- ror du inte, att jag får den, mamma; det lät j u så säkert? » Fru Verner log en smula vemodigt, åt sin dotters glada förtröstan och svarade blott: » V i få väl se, barn lilla. » Hon vände missmodigt Johns jacka på alla sidor: hål på armbågarne och nötta kanter.
Med en trött suck letade hon fram lappar och började sitt otacksamma arbete.
» Du får allt köpa litet kantband, när du går hem, Signe.
Tag en halfbundt, om du kan få. » Signe sysslade just med att, så godt sig göra lät, snygga upp den gråa krusflorshatten.
» Har du pengar, barn? » » Nej, mamma lilla, men vänta du bara.
» » Akta dig att hoppas för mycket », varnade fru Verner.
Signes anletsdrag mulnade.
Hon satte på sig hatt och kappa under djup tystnad.
Slut- ligen frågade hon: » Men mamma, om de skulle vilja ha mig, när får jag resa då? » » Det hinna vi väl alltid tala om. » » Ja, men du hörde ju, att de hade fäst sig mest vid mig, ty jag hade de minsta an- språken.
» Fru Verner nickade och trädde en lång, grof tråd på synålen.
» Adjö, mamma lilla. » » Adjö, min flicka.
Glöm inte banden! » Signes bjerta klappade häftigt, när hon ilade gatan framåt, och tankarne dansade ostyriga, glada och hoppfulla omkring i hennes hjerna.
| Det var ett evigt: får — får inte — får — får inte; men hur det var slutade det alltid med ett svagt: får!
Hur noga hade hon inte redan på förhand räknat ut, hur hon skulle använda sin lön; femton kronor i månaden var j u en hel rike- dom!
Tio kronor skulle godt räcka åt henne sjelf att kläda sig på, och fem skulle små syskonen ha.
En ny svart klädning åt mamma kanske det också kunde jemkas i hop till.
Stackas lilla mamma, hon hade bara haft en svart klädning under hela det långa sorgåret!
Men den nya — den skulle bli julklappen!
Hon kunde nog inte få komma hem till julen, förstås, men på något sätt fick hon väl alltid tyget köpt.
A h, hon kunde så godt tänka sig mammas glada öfverraskning, när hon öppnade det stora paketet.
Snön knarrade under hennes fötter, och slädarne ilade raskt förbi.
På Riddarhustor- get stodo stadsbuden och svängde ifrigt med armarne för att hålla dem varma.
Men hon kände minsann ej alls af kölden!
Hon skyn- dade på med en fart, så att hela det lilla runda ansigtet glödde, och ändock tyckte hon, att vägen aldrig ville taga slut.
Ändtligen var hon dock framme och ringde på.
» Träffas fru Granroth », frågade hon tjenst- flickan, som öppnade.
Denna bad henne stiga in.
Hon skulle säga till frun.
Signe torkade omsorgsfullt af fötterna på den mjuka mattan, innan hon steg in i den eleganta salongen.
Der tog hon plats vid dörren, hvarpå hon såg sig en smula nyfiket om- kring.
Det kunde allt vara roligt att känna sig som hemma i ett sådant hus, tänkte hon och lät blicken smeksamt glida öfver länstolarnes olivgröna sammetsdynor, öfver den höga try- mån mellan fönstren och de tropiskt doftande krukväxterna, till dess den slutligen stannade vid det uppslagna pianot.
Månne äfven lärarinnan skulle tillåtas att spela derpå?
Om hon då vore ensam någon gång, skulle hon njuta en riktig fest i toner- nas verld.
Skymning och brasa i kakelugnen, hvars skimmer spred sig öfver mattans mön- ster, der det målade skiftande, fantastiska figu- rer ... Drömbilder, som i musiken togo ge- stalt och fingo lif.
Hon spratt till, vid att det knarrade i dörren.
Den öppnades och fru Granroth kom in, lång, rak, stel och outgrundlig.
Signe steg upp och helsade darrande.
Läp- parne skälfde, så att hon knapt kunde tvinga fram de få orden: » Jag är här för att höra om den der platsen. » » Ja — var så god och sitt »; frun drog sin klädning åt sidan och tog plats i soffan — » nu ha vi bestämdt oss. » Signe lyssnade i andlös spänning, Var det verkligen möjligt?
» Min man talade vid rektorn i går, och han tyckte, att lilla Anna — det är vår äld- sta flicka — har så ovanligt godt hufvud, att hon gc-rna kunde börja skolan redan nu. » » Det blir bara den yngsta d å », frågade Signe beklämd: då skulle de kanske draga in på lönen.
» Ja, men nu är det så, att när Anna ändå börjar, så blir det väl bäst, att lilla Gerda får göra det också, ty det är synd, att hon ska ' vara så ensam.
Och när min man har så mycket affärer i staden, kunna vi så gerna ta en våning här för hela vintern. » » Ja visst, det blir ju utmärkt bra. » Signe undrade, om det verkligen var hon, som kunde svara så lugnt, när tårarne nästan ville qväfva henne.
Annonser mottagas endast m o t kontant llqvld I förskott af 2 6 öre pr 4 spalt, petitrad (
ManusKript, som e] antages till Införande, återsändes, s å v l d a p o r t o bl f o g a s.
Inga öfrankerade försändelser lösas.
» Ja, snälla fröken, tyek inte illa vara, att vi gjordt besvär att komma upp.
Men • » » Nej, på intet vis! » Signe reste sig upp och gick.
Men när hon åter kom ned i det klara solskenet på gatan, var det som ett mörker omkring henne.
Hennes glada hopp var förbi, alla de granna såpbubblorna brustna.
Och dörren ut till lifvet stängdes igen.
Hon satt åter bakom blindfönstret och längtade — bara längtade.
Välj en sjelf va!
Under den gångna delen af ' året har Redaktionen lagt sig särskildt vinn om Iduns porträttgalleri och har ock från många håll derför rönt uppmuntrande erkännande.
Vi önska gerna allt fram- gent i våra spalter inrymma bilderna af framstående eller bemärkta qvinnor.
Men då de regler, efter hvilka man bör gå vid valet och bestämmandet af lämpliga porträtt, helt och hållet kunna vara beroende af skiljaktig smak och skilda tycken, vända vi oss i dag till våra läsarinnor med uppmaningen: vä / Jen sjelfva!
En livar af eder kan ju möjligen hysa en önskan, att se någon eller några vissa qvinnor af bildade i » sin egen tidning »; skrifvcn då ojordröj ' ligen till RedaJäionen härom, och vi skola, på samma gång vi bli tacksamma för den ledning de ingångna, förslagen ge oss, äfven söka, så, långt möjligt, gå de skilda önskningarna till mötes.
Vi vänta alltså med det snaraste i denna sak kärkomna bref från våra intresserade läsarinnor.
Damer som turister.
^furistväsendet har nu omkring en mansålder i vårt land varit stadt i liflig utveckling, ^ o c h man ser för hvarje år allt större och större skaror med ränseln på ryggen och slarven eller paraplyen i hand sätta kursen uppåt den för så många obekanta nordligare delen af vårt fo- sterland eller ock kanske till fjälls öfver gränsen till Norge.
En icke ringa bråkdel tillhör det så kallade » svagare » könet — vi våga i detta sam- manhang icke använda adjektivet » svagare », utan att reservera oss genom ett förmildrande » så kal- ladt » — och man saknar derför icke anledning att tro, att de qvinliga turisterna haft godt tillfälle att samla erfarenhet med hänseende till behagli- gaste sättet att företaga en fotresa.
Efter att i två somrar hafva tillbringat några veckor på en turiststation, har nedskrifvaren af dessa rader emel- lertid haft tillfälle att lägga märke till, att de qvin- liga turisterna med afseende på utrustning ännu i blott ringa grad hafva vetat att draga nytta af de förvärfvade erfarenheterna.
Jag har derför trott, att några råd och vinkar grundade på per- sonlig erfarenhet kunde vara välkomna för en o c h annan och möjligen borttaga några af de » ound- gängliga » besvärligheterna och obehagligheterna vid, en fottur.
Ömma mödrar och ängsliga tanter uppkasta ofta den frågan: &gt;är det försvarligt att sända damer ensamma ut på fotvandring? » Härpå svarar j a g: ^oförsvarligt är det icke; men hafva damerna till- fälle till herrsällskap, måste detta betraktas såsom en stor vinst. » En erfaren äldre turist — helst en en slägting — (man kommer på en fottur i mån- gahanda situationer, ofta af en rätt delikat natur) kan i väsentlig grad bidraga till att göra färden angenäm.
Men en oerfaren turistglop är sämre än ingenting.
Han uppträder allsom oftast i den mindre lyckliga rolen af konfusionsråd och kan bringa sina qvinliga följeslagare i de största för- lägenheter.
Jag uppställer följaktligen icke herrsällskap så- som ett absolut vilkor, men i en punkt ger jag icke med mig: en erfaren — helst litet äldre tu- rist — manlig eller qvinlig skall vara sällskapets anförare.
Att skicka i väg en hop unga menni- skor utan erfarenhet o c h utan urskiljning är att sätta både lif och helsa på spel.
Så högt jag än ställer fotvandringar såsom styrkande o c h utveck- lande i många riktningar, så kan jag icke under- låta att erkänna, att många af de förkastelsedo- mar, man fält öfver sådana turer, varit berätti- gade.
Jag har nemligen på mina egna färder sett så mycket oförstånd, oförsigtighet och tanklöshet, att jag till fullo kan förstå många föräldrars ab- soluta veto i denna sak.
Men gör fotvandringen med omtanke och försigtighet — och föräldrarne skola blifva de första att erkänna dess gagn.
Hur talrikt bör ett turistsällskap vara?
Icke färre äii 3, icke flere än 5 personer, helst 4 — 2 damer och 2 herrar eller 3 damer o c h 1 herre.
Större sällskap riskera att icke få plats i turist- hyttorna, söm icke äro beräknade för gräshopps- svärmar.
Hvilken route hör man välja?
Det lemnar jag till den personliga smaken att afgöra.
Blott en inskränkning: ingen som medför större strapatser.
Låt — utan afundsjuka — herrarne behålla berg- bestigningarnes triumfer.
Detta sagdt i allmän- het!
— Men ingen regel utan undantag: jätteqvin- nor med ett öfvermått af kraft må gerna konkur- rera med sjelfve mr Slingsby.
Men hvilken resplan du än väljer, så studera den noga i förväg.
Spar ingen möda för att inhemta alla möjliga upplys- ningar angående afstånd, qvarter, vägvisare, be- fordringsmedel o. s. v. Resehandböckerna gifva all önsklig upplysning.
Skrif så upp, hvad du har att gå för livar dag, o c h beräkna minst en hvilodag i hvar vecka.
Damer böra för en längre fottur icke göra anspråk på i medeltal mer än 2 eller 2 mil pr dag.
Är resplanen noggrant ut- arbetad, så ändra den icke utan tvingande anled- ning.
Om ordspråket: » Slovv to choose, but slo- wer to change » alltid är väl värdt att hågkommas, så har det icke sin minsta tillämpning vid en fottur.
Nu öfvergå vi till utrustningen.
Härvidlag må- ste man alltid lägga märke till att renseln icke får väga mer än 5 ä 6 kilo.
Man får sålunda icke tillåta sig synnerligen många utstyrselartiklar, men derför är det af desto större vigt att hvarje sak är så utsökt som möjligt.
Det första och .vigtigaste är skodonen.
Väljas icke dessa med omsorg, kan hela resan förfelas; ty att linka i väg med skoskaf och blåsor på tå och häl, är i sanning intet nöje.
Beställ derför hos en skomakare ett par solida turiststöflar.
Min skomakare förklarade, att de helst borde göras på följande sätt.
Till framstycke väljes mjukt, vat- tentätt skinn, helst rossläder o c h till bakstycke något slags lättare och tunnare skinn, såsom kalf eller get.
Stöflarne fodras med stark kypert.
På bakstycket anbringas till en höjd af 1 eller 1 J tum en yttre hälkappa af vattentätt skinn.
Med stöflar af detta slag har jag gått en hel dag i vat- ten utan att blifva våt.
Sulorna böra vara dubbla och breda, klackarne låga och breda samt för- sedda med stålpliggar.
Ett par sådana stöflar, starkt gjorda, äro tillräckliga, när de behandlas med omsorg.
De flesta turiststöflar o c h till följd deraf de flesta turistben förstöras derigenom, att stöflarne sättas våta till elden för att torka, utan att i förväg insmörjas med fett.
När de icke äro tillräckligt smorda, blifva de så hårda o c h obe- qväma, att foten lider af att pressas ned i dem.
Spar derför icke på skosmörja, den är det bästa preservativet mot skoskaf.
Ju bättre skodonen blifvit smorda, dess bättre hålles också fuktigheten ute.
Stöllarne måste vara att snöra, ty fötterna svälla i allmänhet upp vid långa marscher, o c h då kommer den lilla utvidgning, som snörningen tillåter, väl till pass.
Förutom stöflarne bör man medföra ett par lätta skor af galoscheradt kläde, lasting eller fint skinn.
Dessa böra vara försedda med sulor, för att man i nödfall skall kunna gå med dem på jemn landsväg, men böra på samma gång vara så mjuka, att de kunna tjenstgöra som tofflor.
Hvad strumpor angår, så bör man med- taga två eller helst tre par tjocka ullstrumpor till marscher o c h ett par tunna ull- eller bomulls- strumpor att påtaga, då man på hviloplatserna utbyter stöflarne mot skorna.
En af de säkraste utvägarne för att undgå skoskaf är att ofta — gerna ett par gånger dagligen — tvätta fötterna och ingnida dem grundligt, i synnerhet mellan tårna, med cerat eller annat fett.
Att tvätta föt- terna med bränvin är också förträffligt.
Sä ofta tillfälle gifves, bör man låta rengöra eller " i nöd- fall sjelf tvätta sina strumpor.
Om det är möj- ligt, bör man påtaga rena strumpor hvar morgon.
Om man trots dessa försigtighetsmått är nog olyck- lig att få blåsor på fötterna, drager man en stopp- 1H5 nål med en ullgarnstråd igenom dem.
Vätskan i bläsorna rinner då ut o c h tråden, som får sitta qvar, håller det lilla hålet öppet.
Operationen medför icke den ringaste smärta.
För att hastigt framkalla ny hud insmörjer man det skadade stäl- let med glycerin-tannin.
Drägten bör göras af helylle, mörkt, starkt tyg, och sä slät o c h enkel som möjligt.
Plisséer och liknande grannlåter samla blott dam och smuts.
Helskuren drägt är mycket opraktisk.
Då man blott har en enda omgång, är del vid torknings- scener en stor fördel att kunna behålla öfverde- len på, som sällan blir våt, under det kjolen upp- hänges till torkning.
Af kjolar behöfver man icke flere än de två man har p å: en kulört underkjol af flanell eller trikot och en mörk, slät kjol af velour eller cheviot.
Af underkläder lägger man i renseln en eller två omgångar, allt efter som vigten tillåter.
Till toilett- och sysaker gör man sig ett par små vaxduksväskor, hvilka rymma mycket, men taga ringa plats.
Kragarne böra vara sådana, att de erfordra liten eller ingen tvätt.
Litet gammalt linne får man icke glömma att medtaga till för- band vid olyckstillfällen.
Medicinen (jod, nafta, koleradroppar, terpentin oumbärliga) samt vinet och bränvinet, 1 ii 2 halfflaskor för person, allt eftersom vigten tillåter, fördelas på de olika rens- larne.
Likaså provianten.
Denna inskränkes till det minsta möjliga, litet cakes, chokolad, kara- meller samt * skålpund the af prima qvalité.
Denna dryck, som väl tillagad är så särdeles upp- lifvande, när man är trött, bör en af sällska- pets damer sjelf bereda.
Allmogen tillagar den nemligen ofta på ett sätt, som gör den mindre smaklig: de koka den i en jerngryta och krydda den med kanel och kardemumma.
Af öfriga resetillbehör behöfs en väst eller kofta, en regnkappa (slängfason) och en varm resschal.
Dessa saker insurras säkert i ett stycke segelduk och anbringas ofvanpå renseln.
Renseln måste vara lätt o c h beqväm, vattentät samt sitta väl och säkert.
En reservrem bör medföras.
Innan jag nedlägger pennan, vill jag göra qvin- liga turister uppmärksamma på ett billigt och lätt- vindigt sätt att föröka dagsresornas längd.
» köra-gå-systemet ».
Består sällskapet af 4 personer, som önska att i stället för 2 eller 3 mil dagligen tillryggalägga 3 — 4 mil, kunna de på platser, der det linnes skjutsanstal- ter, då och då lega ett åkdon.
Två af sällskapet marscherar | i j timme i förväg, de två öfriga, som naturligtvis på åkdonet medföra hela säll- skapets bagage, hinna fatt dem ungefär på halfva vägen.
De åkande stiga ur och marschera vidare, de gående intaga deras plats.
När de gående an- komma till nästa station \ k \ timme efter de åkande finna de allt ordnadt: rum bestälda, mid- dag eller qvällsvard arrangerade o. s. v. Detta sätt att resa, som för hvar deltagare medför en utgift af blott g skjutslega, anbefalles mycket af alla, som hafva försökt det.
Den ständiga o m - vexlingen mellan att åka och gå förebygger all obehaglig trötthet, likasom mycken tid, som eljes åtgår till hvila under vandringen, inbespares.
Af alla sätt att resa, som jag har pröfvat, finnes det intet, som håller en i så jemt och godt humör och förenar så många fördelar som.detta.
Det är blott ett försigtighetsmått att iakttaga: när man varm och trött stiger upp på åkdonet, får man icke glömma att svepa en schal omkring sig.
Ammen sjelfva edra barn!
E t t o r d till s v e n s k a m ö d r a r.
1 (1 å den senare tiden har seden att taga atn- v mor till barnen fått en sådan utsträckning, att detta, rent ut sagdt, faller af sig sjelft för alla dem, som stå på en hög samhällsstånd- punkt i lifvet.
Få af dessa mödrar taga i be- traktande, huruvida denna sed verkligen kan anses gynsam eller förestafvad af absolut nöd- vändighet.
Låtom oss nu derför se, hvad det är, som kan förmå en moder till att taga ett sådant onaturligt steg.
Ursprungligen togs endast amma till barnen af helsohänsyn.
Till en del är väl detta be- vekelsegrunden ännu i dag.
Äro mödrarna sjuka och svaga, göra de rättast att ej sjelfva
Med Iduns expeditlon är förenad Iduns uträttnlngsbyrå, hvilken gratis verkställer alla uppköp åt Iduns abonnenter i landsorten samt för öfrigt amma, enär hvarken moder eller barn har godt deraf.
Det blir således ej om dessa mödrar jag här skall tala, utan om sådana, som finna på andra ursäkter för att uraktlåta sina skyl- digheter emot de små.
Mången ung moder undandrar sig uppam- ningen af sitt barn i den tanke, att hon der- igenom sparar på sina krafter och sitt ung- domliga utseende.
Falska föreställning, ogrun- dade inbillning!
Hvem ser väl friskare och förnöjdare ut än den moder, som följer natu- rens väg och hjertats röst?
Endast hos en sådan kan modersfröjden vara fullkomlig.
Kär- lek och samvetsfrid liksom förklara hennes ansigte.
Så gifves det en grupp af mödrar, som i de kraf naturen ställer till dem endast se en inskränkning af sin frihet.
De vilja ej för sina barn uppoffra sällskapslifvets behag.
Ona- turliga mödrar!
Tomma äro de leenden, I der eröfren, emot de, edra små kunde skänka eder; deras leenden äro englars lika.
En eller annan moder vill ej binda sig vid barnen, för att ej hennes man allt för mycket skall komma att sakna sin hustrus sällskap, heter det.
Kortsynta hustru!
Först då får du hemmet riktigt kallt och öde, när du stän- ger barnet, solstrålen som kom för att sprida glädje och trefnad, in i barnkammaren, öfver- lemnadt till legda händers vård.
Sant är, att det finnes män, som med afundsjuka blickar åse sina hustrurs uppoffringar för de små, men de höra dock till undantagen.
Den allmänna regeln förblir den, att mannen med aktning och kärlek ser upp till en i allo pligtupp fyl- lande hustru.
Hvar finnes väl en ljufvare syn för mannen än barnet i modersfamnen?
De mödrar, som kunna resonnera på slika sätt, ha ej klart för sig, huru oändligt mycket som ligger i ordet moder.
Det ordet inne- fattar en stor mald, en stor pligt samt dess- utom ett stort ansvar.
De, som öfverse med med detta, skola ej heller länge behöfva vänta på följderna.
Den närmaste och bittraste följden blir den, att en moder, som ej sjelf ammar upp sitt barn, går miste om den innerliga kärlek, som i ett rätt förhållande oupplösligt sammanbinder moder ocli barn.
Barnet älskar dig ej derför, att du födt det till verlden.
Nej, det älskar närmast den qvinna, som ammat det upp.
Du sjelf älskar det, men ej så starkt, så oupplös- ligt, som om det legat vid ditt bröst.
Tag här ett par exempel ur lifvet, för hvilkas san- ning jag innestår.
En familj egde tre barn.
Modern hade, af hvilken nyck förstår jag ej, sjelf ammat upp endast det mellersta af dem.
Som naturligt var, uppstod en innerligare kärlek från moderns sida till detta barn än till de andra; följden blef, att de andra behandlades som styfbarn.
I ett och allt kunde man snart märka, att det mellersta var favoriten.
— En annan moder hade hade sjelf uppammat alla sina barn utom en liten flicka.
Hon blef uppammad med flaska, ty modern var så svag, att hon ej tålde att gifva di.
Modern sade sjelf, att hon kände sig främmande för detta barn.
Kylig- heten tilltog allt efter som flickan växte upp.