Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under det att de åtgärder, som hitintills blifvit föreslagna och vidtagna, uteslutande afsett att förekomma inkräktandet af sjelfva skogsmarken borde, enligt min uppfattning, derjemte tillses, att å den mark, som upplåtes åt enskilde, den vexande skogen icke förstöres, och om detta iakttages, försvinna också de betänkligheter, som hittills uppstått emot fortsatt upplåtande af mark till nybyggen.
Förslaget att grunda skogstillgångens bevarande helt och hållet på bildandet af stora kronoskogar har, enligt innehållet af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, i sammanhang med Rikets Ständers äfven tillförene uttryckta ^åsigt att någon inskränkning icke bör ske i enskildes rätt att disponera öfver sina skogar.
Denna åsigt stödjer sig, bland anuat, på medgifvandet i nådiga Förordningen den 21 Februari 1789, att skattemännen skola, med ett obetydligt undantag allenast för ek och masteträd, tillgodonjuta den vidsträckta rätt till skogen, som förut tillkommit endast frälsehemmansegare för deras skogar, och jag är långt ifrån att vilja föreslå någon inskränkning i denna rätt för redan varande skattehemmansägare.
Icke heller bör, enligt mitt förmenande, någon ändring i all mänhet göras i den rätt, som enligt nu gällande författningar tillkommer innehafvare af redan anlagda nybyggen öfver den skog, som genom framdeles skeende afvittring kan dem tillfalla.
En resolution, hvarigenom anläggande af ett nybygge medgifvits, måste nemligen, enligt min uppfattning, anses innebära ett löfte å Kronans sida, att, så vidt anläggaren fullgör de för honom stadgade skyldigheter, han äfven skall i fullt mått åtnjuta alla en nybyggares förmåner enligt de författningar, sorn gällde vid den tid, då resolutionen meddelades.
Deremot synes mig någon betänk - Kongl. Majlis Nåd.
Proposition N:o 54 17 betänklighet icke möta för att i afseende på nybyggen, hvilkas anläggande ännu icke blifvit enligt gällande författningar medgifvet,-föreskrifva bestämmelser hvarigenom blifvande innehafvare af sådana nybyggen, äfven sedan desamma, efter fullgjorda odlings- och bygguadsskyldigheler, i öfrigt iklädt sig natur af skattehemman, underkastas en inskränkning i räfigheten till skogens begagnande, som väl ställer dem i detta afseende uti ett annat förhållande än öfriga skattehemmansegare, men på samma gång länder så väl dem som det allmänna Lill en obestridlig framtida båtnad, och då vidare redan varande nybyggens rättighet till ullofvade förmåners åtnjutande är endast vilkorlig och beror af föreskrilna odlings- och byggnadsskyldigheters fullgörande, hvarförutan sjelfva besittningsrätten till nybygget jemte alla anspråk på ersättning för nedlagda kostnader går förlorad, samt det ej mindre för Kronan än för ifrågavarande trakters innevånare är af synnerlig vigt. att de förändrade bestämmelserna vinna en så vidsträckt tillämpning som med rättvisa och billighet är förenligt, tvekar jag icke att föreslå deras utsträckande äfven till sådana äldre nybyggen, för hvilka föreskrifna odlings- och byggnadsskyldigheter icke inom behörig tid blifvit i enlighet med gällande författningar verkställda och öfver hvilka i följd deraf Kronans dispositionsfrihet måste anses vara återställd.
Hvad beträffar arten och vidden af ifrågavarande inskränkning, så enär densamma har till syftemål endast att skydda den vexande skogen för sköfling, bör derigenom, enligt min tanke, icke läggas något hinder för markens verkliga uppodling.
Då emellertid häraf kunde uppstå fara att den uppgifna afsigten att odla jemväl hädanefter begagnades såsom förevändning för skogens nedhuggande och någon garanti emot en sådan fara lärer vara nödig, så torde odling icke annorledes än efter anmälan å syn böra tillåtas och derjemte föreskrifter meddelas till be tryggande af att en tillåten odling verkligen varder inom förelagd tid fullbordad.
Ej heller torde det böra förmenas hemmansegarne att fritt använda hemmanets skog till husbehof.
Enligt afvittringsförfattningarne är nemligen hemmanens skogsareal så rymligt tilltagen att. om skogen begagnas endast för husbehof, någon fara för skogsbrist svårligen kan uppkomma och en föreskrift om utsyning af husbehofs virke skulle jag anse vara opraktisk samt svårligen kunna bringas till efterlefnad.
Deremot torde inskränkningen kunna och böra afse skogens afverkande till afsalu, och skattehemmansegarne i detta afseende böra, lika med kronoåboer, underkastas den kontroll, som vinnes genom föreskrift om utsyning af Statens skogstjensteman och förbud att till afsalu använda annat virke än det, som blifvit i föreskrifven ordning utsynadt och stämpladt.
All utsyning måste ledas af den grundsatsen att, med iakttagande af alla vilkor för skogens framtida bestånd och i särskilda fall äfven förbättring, egarne må af densamma njuta största möjliga afkastning.
De närmare föreskrifterna i utsyningsförfattningarne kunna vexla efter olika forstliga åsigter och ekonomiska förhållanden; men såvida nyssnämnda grundtanke i alla tider Bilt. lill R.
Prot. 1865 & 1866. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band.
4 Haft. 3 18 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 54 står fast i fråga om utsyning från Statens skogar, så böra samma utsyningsgrunder, som gälla för dem, äfven med största fördel för den enskilde skogsegare!) kunna tillämpas å bans skogar.
Då fråga uppstår om beskaffenheten af det vilkor, som hädanefter bör fästas vid upplåtelsen af kronoskog under skattemannarätt, torde man derföre —, heldre än att antingen göra detsamma alltför generelt, hvarigenom tvist angående dess betydelse ständigt skulle uppstå, eller alltför specielt, hvarigenom hinder uppstode för meddelandet af nya, efter förändrade förhållanden lämpade föreskrifter —, böra allenast hänvisa till de för Kronans skogar gällande utsyningsförfattningar.
Emellan kronoåboens och skattemannens rätt till skogen skulle i alla fall den väsendtliga skilnaden qvarstå, att, under det den förre i regeln har rättighet endast till husbehofsvirke och hvsd som derutöfver honom tillägges måste betraktas såsom en tillfällig förmån, som kan honom frånkännas, så skulle åter skattemannen ega en i skattebrefvet grundad rättighet att såsom sin egendom använda allt det virke, som efter forstliga grunder å hans område utsynas, och detta utan att erlägga någon stubböresafgift.
Då likväl sjelfva utsyningen måste anses såsom en hufvudsaklig del af den rationela skogsvård, som hädanefter borde åligga jordegaren, och Kronan måste aflöna ett förökadt antal skogstjensteman för densammas besörjande, så fordrar billigheten att skattemannen, som inom sitt område ensam åtnjuter fördelarne af dessa tjenstemäns verksamhet, också i någon mån bidrager till Statens omkostnader för deras aflönande.
Det torde vara lika omöjligt att en gång för alla bestämma beloppet af detta bidrag, som att vid hvarje utsyningsförrättning beräkna detsamma, och derföre böra såsom ett ytterligare vilkor vid nybyggesupplåtelserna och vid meddelandet af utsyningsrätt för innehafvare af sådana äldre nybyggen, å hvilka byggnads- och odlingsskyIdigheter blifvit försummade, förbehållas Eders Kongl. Maj:t framtida rättighet att bestämma dessa jordegarnes bidrag till utsyningskostnaden.
Som de af mig härmed i underdånighet föreslagna, förändrade bestämmelserna i afseende på nybyggens rättighet öfver deras blifvande skatteskogar skulle föranleda uppkomsten af ett nytt slag af skattehemman med särskilda förpligtelser och skyldigheter, så torde Eders Kongl. Majit icke utan Rikets Ständers hörande böra i detta ämne förordna, och får jag derföre i underdånighet hemställa att, om mitt förslag i denna del skulle vinna nådigt afseende, Eders Kongl.
Majit täcktes härom aflåta nådig Proposition till Rikets Ständer.
I sammanhang härmed och på det att icke under den tid, som förflyter intilldess att, efter Rikets Ständers hörande hufvudsakligt beslut i ämnet kan af Eders Kongl. Majit i nåder fattas, flere personer må vinna tillstånd att efter hittills gällande grunder anlägga nybyggen, och verkan af framdeles blifvande beslut i ämnet derigenom inskränkas, får jag tillika i underdånighet hemställa, att Eders Kongl.
Majit, jemte aflåtandet af den föreslagna nådiga Propositionen, måtte särskildt i nåder förordna, Kongl. Maj:ts Nåd.
19 att det, genom nådiga Brefvet den 25 Maj 1860, meddelade förbudet mot nya anläggningar af nybyggen på afvittrade öfverloppsmarker i de norra länen fortfarande skall lända till efterrättelse och jemväl ega tillämpning på Stora Kopparbergs län, samt att, hvad ännu oafvittrade eller under afvittring varande kronomarker angår, tillstånd att å dem anlägga nybyggen tillsvidare ej heller må meddelas.
Så vida, i öfverensstämmelse med hvad jag nu i underdånighet föreslagit, beslut om en inskränktare verkan af framtida nybvggesresolutioner kommer att fattas, torde ej mindre samtliga oafvittrade skogar, än äfven de delar af öfverloppsmarkerna, som icke ansetts lämpliga till kronoparker, kunna inom en föga aflägsen tid ånyo öppnas för nybyggesanläggningar utan att man vidare behöfver hysa någon farhåga för dessa skogars uthuggande.
Hvad angår de områden, som enligt nådiga Brefvet den 29 Maj 1852 i erersättning för privilegierad stockfångst åt sågverken mot skogsränta öfverlåtas, så enär sågverksegarne, jemlikt 10:de punkten af samma, nådiga Bref, icke utan särskildt tillstånd ega att årligen fälla ett större antal träd, än som, enligt föregående undersökning befunnits kunna med skogens fortfarande bestånd framgent årligen derå afverkas, samt för öfrigt, enligt samma punkt, vederbörande embetsmyndigheter ega att öfver skogshushållningen på dessa marker utöfva den tillsyn, som finnes nödig för erhållande af visshet om att denna hushållning öfverensstämmer med hvad i sådant hänseende är eller framdeles kan blifva stadgadt, finner jag, att Staten redan vid upplåtelse af dessa marker fästat vilkor, som i grunden öfverensstämma med de förbehåll jag ansett böra göras äfven för hädanefter anlagda hemmans och nybyggens skogar, och anser vid sådant förhållande att, utan någon rubbning af de bestämmelser i nämnda nådiga Bref, som för närvarande utgöra grunden för sågverkens besittningsrätt till deras redan utbrutna områden och för deras ovilkorligen erkända anspråk på dylik utsyning i framtiden, allenast den Kronan förbehållna tillsyningsrätten bör så bestämmas att äfven dessa områden ställas uuder den allmänna utsyniogsförordning, till hvilken förslag blifvit uppgjordt och nu skall blifva i underdånighet föredraget.
Beträffande åter det af Skogsstyrelsen uppställda förslag till grunder för värdering af den skogsmark, som till sågverken upplåtes, och Kammarkollegii deraf föranledda hemställan om upphäfvande af ofvanberörda nådiga Bref samt utfärdande af nya bestämmelser i ämnet med föreskrift, bland annat, att sågverksegarne ej vidare skulle ega att i ersättning för stockfångst taga mark under hemmansränta, — att förrättningen skall verkställas af vederbörande afvittringslandtmätare och skogstjensteman, med afgörande röst för den sednare, om olika meningar dem emellan uppstå, — samt att, sedan hemman och nybyggen, som redan blifvit i behörig ordning till anläggning medgifna, erhållit fyllnad i sina egor, sågverken må af den återstående marken utbekomma sin rätt, ehvad der finnas odlingslägenheter eller icke, så enär förstberörda förslag icke synes innebära någon so Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 54. fullkomlig säkerhet för deri värdering, hvars allmänna uppgift är i 9:de punkten af nådiga Brefvet den 29 Maj 1852 lullständigt angifven, och Eders Kongl. Maj:t redan genom nådigt Bref den 30 Oktober 1863 förordnat, att utslag, som af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande meddelas i fråga om tilldelning af skogsmark åt sågverk, skola till Skogsstyrelsen insändas så tidigt, att åtgärder för vinnande af möjligen erforderlig rättelse deruti må kunna inom besvärstiden vidtagas, samt öfriga af Kammar-kollegium i denna del framställda förslag icke äro af något särskildt behof föranledda, hemställer jag i underdånighet att hvad Skogsstyrelsen och Kammar-kollegium i fråga om förändring af eller tillägg till nådiga Brefvet den 29
Maj 1852 föreslagit icke för närvarande må till någon Eders Kongl. Maj:ts åtgärd föranleda.
Enligt de grunder jag hitintills i underdånighet anfört, skulle Kronans marker i de norra länen komma att användas, dels till skogsanslag åt redan anlagda hemman och nybyggen, dels til! anläggande af nya nybyggen med inskränkt dispositionsrätt öfver den skog, som framdeles under skattemannarätt dem tillfaller, dels till skogsanslag åt privilegierade sågverk, dels ock slutligen till bildande af kronoparker.
Otvifvelaktigt är likväl att så väl å öfverloppsmarkerna som å de oafvittrade skogarue förekomma trakter, hvilka hvarken för det ena eller andra af nyssnämnda ändamål äro lämpliga eller behöfliga.
Om dem gäller för närvarande, enligt 10 § i Afvittringsstadgan för Jemtland den 8
December 1820 samt 9 § af den för de öfriga Norrländska länen gällande Afvittringsstadgan af den 10 Februari 1824, att de skola särskildt afrösas och såsom kronoaltmänningar vårdas, att till framtida be hof begagnas och icke mot särskild skogsränta bortgifvas; men att mulbetet derå må mot afgift, som utsättes i lispund smör, till byalaget eller andra hemmansegare upplåtas tillsvidare och intilldess
Kronan vill pä annat sätt använda marken.
Dessa föreskrifter torde hädanefter befinnas mindre lämpliga, om redan vid de föreskrifna undersökningarne af öfverloppsmarkerna och, efter hvad nu i underdånighet blifvit föreslaget, jemväl i sammanhang med afvittringarne, ali mark, som är tjenlig att för Kronans räkning bibehållas, blifvit till kronoparker afsatt.
Den återstående hvarken till kronoparker eller odling tjenliga marken torde icke lämpligare kunna användas, än att den såsom betes- eller skogsmark bringas under enskild eganderätt, vare sig i förening med hemmansbruk under ökeskatt, eller utan sammanband med dylikt emot skogsränta.
Så vidt marken är skogbärande torde emellertid vid upplåtelsen böra fästas enahanda vilkor, som redan gälla i afseende på sågverkens mot skogsränta utbrutna områden och, enligt mitt underdåniga förslag, borde stadgas äfven för hädanefter anlagda hemman och nybyggen.
Dylika trakter förekomma till stort antal i Jemtland, hvarest de under benämningen »afradsland» emot smörränta innehafvas af byalagen.
Dessa upplåtelser, hvilka afse eudast betes - Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 54. 21 rätten, skulle, enligt mitt omdöme, erhålla en för skogsvården lämpligare form, om byalagen finge emottaga afradslanden under skattemannarätt, men med ofvanberörda inskränkning i afseende på skogens begagnande; och enahanda är förhållandet med de trakter i andra län, å hvilka betesrätten blifvit för längre tid sedan emot smörränta åt enskilde hemmansegare upplåten, till följd hvaraf den numera ofta icke utan hemmanens stora skada kan från dem skiljas.
Hvad åter angår sådana trakter, som ligga afsides från bygdelagen och äro för dem obehöfliga, torde dessa med största fördel kunna tillgodogöras af sågverken och derföre böra, emot skogsräuta och under de af mig i öfrigt angifna vilkor, åt den högstbjudande försäljas.
Då emellertid vissa af dessa i fjellen belägna trakter blifvit jemlikt nådiga Brefven den 26 Mars 1831 och den 20 April 1841 emot särskild ränta upplåtna dels såsom fäbodslägenheter, dels såsom renbetestrakter för Lappallmogen med rättighet för innehafvarne till bete och vedbrand, torde, vid de nya upplåtelserna af sjelfva marken och skogen, förbehåll om beståndet af berörda särskilda rättigheter böra göras.
För att i sammanhang med öfriga nu föredragna ärenden bringa till slutligt och hufvudsakligt afgörande den i Kammar-kollegii utlåtande den 23 November 1859 behandlade frågan om användandet al de Norrländska öfverloppsmarkerna, anser jag att i öfverensstämmelse med Kammar-kollegii hemställan i berörda utlåtande och Eders Kongl. Majrts vid underdånig föredragning deraf den 25 Maj 1860 fattade förberedande beslut i ämnet, samt med afseende på hvad jag nu i underdånighet anfört, bör i nåder förordnas, att sådana ti akter å öfverloppsmarkerna i Stora Kopparbergs län och de Norrländska länen, som erbjuda ringa tillfällen till odling och, vare sig genom sitt läge i oregelbundna figurer inom och emellan byars och utbrutna hemmans områden eller annars genom sin särskilda beskaffenhet icke äro lämpliga att såsom kronoparker bibehållas, må, enligt Eders Kongl. Maj:ts bepröfvande på grund af sig företeende omständigheter, antingen, der vissa hemman eller byalag å marken begagna mulbete emot smörränta, åt dessa hemman under skattemannarätt upplåtas utan skatteköpeskilling, men med tillökning i hemmanens mantal och ränta på sätt afvittringsförfattningarne föreskrifva, eller ock beläggas med skogsränta, på sätt nådiga Förordningen den 28 Juni 1775 samt nådiga Brefvet den 5 December 1780 för skattläggningarnes verkställande i Savolax och Karelen föreskrifva, samt åt den högstbjudande under eganderätt försäljas, med förpligtelse för köparen, om marken är renbetesland eller mot smörränta upplåten fäbodslägenhet, att lemna innehafvarne deraf ostörde i deras rätt till bete och nödigt bränsle; dock att, i begge dessa fall, blifvande enskilde egare af marken ej må annorlunda än till husbehof eller efter utsyning enligt de grunder, som i fråga om nybyggen och nya skattehemman fastställas, begagna derå vexande skog och vara Kongl.
Proposition iV-o 54. pligtige att till betäckande af utsyningskoslnaderna erlägga den afgift, som af Eders Kongl.
Maj:t kari komma alt bestämmas.
Då emellertid Eders Kongl Majit, på sätt äfven Kammar-kollegium i underdånighet anmärkt, icke emot innehållet af 77 § Regeringsformen lärer kunna utan Rikets Ständers bifall förordna om de ifrågaställa åtgärderna, hvilka afse att utan odlingsskyIdighet afhända Kronan mark, så hemställer jag i underdånighet, att uti den af mig föreslagna nådiga Proposition till Rikets nu församlade Ständer framställning måtte göras jemväl angående detta ämne
Sedan jag härmed i underdånighet framställt mina åsigter angående det sätt, hvarpå Kronan hädanefter bör dispooera öfver den mark, som i de norra länen icke af odlingen upptages, utan bör för skogsvext besparas, måste jag särskildt yttra mig angående de åtgärder, som jag anser böra vidtagas för bevarande eller användande af den vexande skogen.
Lika med Kammar-kollegium anser jag, att all den skogsmark, öfver hvilken Kronan eger att disponera, bör hållas öppen för utsyning, intilldess att densamma genom odling eller eljest på grund af gällande författningar öfvergår till enskild egendom.
Enligt de af mig uttryckta åsigterna skulle äfven de marker, som tillfalla hädanefter anlagda nybyggen, eller under föreslagna vilkor eljest upplåtas åt enskilde, äfvensom de åt sågverken mot skogsränta utbrutna områden likaledes komma att lyda under utsyningsförfattningarne.
Då utsyningen sålunda komme att hädanefter ega en vidsträcktare tillämpning och större betydelse än hitintills samt de gällaude utsyningsförfattningarne, hvilka på olika tider tillkommit, sakna nödigt sammanhang och fullständighet, har jag ansett af behofvet påkalladt att, på sätt Skogsstyrelsen och Kammar-koliegium föreslagit, en ny allmän utsyningsförordning utfärdas, och jag går härmed att i underdånighet redogöra för de grunder, på hvilka jag, vid jemförelse af gällande bestämmelser med Skogsstyrelsens och Kammar-kollegii utlåtanden samt enskildes framställningar i ämnet, ansett att en sådan författning bör byggas.
De nu gällande författningar, sorn angå användandet af skogsalster från Kronans skogar i de norra länen, gå icke längre tillbaka än 1830-talet och hade från början till angifvet syftemål allenast att bereda den fattiga befolkningen någon hjelp och understöd medelst öppnade tillfällen till tjärubränning, pottaskeberedniog och dylika binäringar.
Från och med nådiga Brefvet den 11 April 1844 antaga dessa författningar likväl en helt annan karakter, i det de öppnade Kronans skogar för en vidsträckt afverkning af sågtimmer, som sedermera blifvit dessa orters hufvudnäriog.
Ehuru äfven efter sistnämnda tidpunkt författningarne merändels tillkommit på den jordbrukande allmogens ansökningar och i anledning af dess klagan öfver den jemförelsevis ofördelaktiga ställning, hvari klimatets hårdhet nödvändigt måste försätta jordbruket i dessa trakter, samt, till följd häraf, jordbrukarne i allmänhet genom författningarne tillagts företrädesrätt till averkningen, stundom med skyldighet att till sågverken försälja virket, så torde dock dessa författningar snarare Kongl. Maj:ls Nåd.
25 hafva motverkat ari befordrat jordbrukets utveckling, under det alt de otvifvelaktig! föranledt uppkomsten af en numera högt uppdrifven sågverksrörelse och trävaruexport.
Lika fägnande som sistberörda förhällande måste anses, lika beklagligt är det förra, och jag har derföre ansett mig böra undersöka, hvari orsaken till ett dylikt oförväritadt och ogynnsamt resultat egentligen kan ligga.
Lagstiftningen hade företagit sig det otacksamma värfvel, att, på samma gång skogarne öppnades för trävarurörelsen, bereda jordbruksintresset ett skydd och en konstlad fördel på förstnämnda rörelses bekostnad.
Man ville lemna råvaran, eller det vexande trädet, i första hand åt jordbrukare emot en billig afgift, på det att denne sedermera skulle med vinst kunna försälja det åt fabrikanten eller köpmannen; förmodande, att sålunda alltid en betydlig del af trävarurörelsens vinst skulle stadna hos allmogen och medel för landets uppodling beredas.
Man ville taga ifrån den ena näringen för att lägga till den andra; och det gick i detta, som vanligtvis i dylika fall, att lagstiftningen i all välmening beredde den skvddade näringens skada.
Så snart allmogen lärt känna, att dess privilegierade skogsafverkning lemnade högre afkastning än jordbruksarbetet, försummades det sednare.
Dagsverksprisen hafva inom alla trakter, der skogsafverkningen i större skala bedrifves, stigit till en sådan höjd, att jordbruket nästan icke mer kan konkurrera med trävarurörelsen om arbetskrafterna.
Allmogens dragare sysselsättas äfven större delen af året med skogskörsler fjerran från hemmanen, hvarigenom jorden beröfvas dess nödiga gödning.
De lätt förtjenta penningarne förspillas merändels på öfverflöd, och den så allmänt öfverklagade penniogebristen i dessa orter visar nogsamt, att omtanke och sparsamhet saknats, och att kapitalbildning under den goda tiden försummats.
Å en annan sida har trävaruförädlingen, hvilken utgör dessa trakters hufvud sakligaste, om ej enda industri, otvifvelaktigt lidit af de band, som nämnda författningar pålagt densamma, och af prisens onaturliga stegring till följd af den jordbrukande befolkningens berörda företrädesrätt.
Uppenbart är åtminstone, att, om trävaruförädlarne finge köpa råvaran omedelbart af Staten — dess egare — denna industri skulle arbeta under vida gynnsammare omständigheter, än nu är förhållandet.
Sågverksintresset har emellertid uppfunnit utvägar, hvarigenom den för detsamma tryckande lagstiftningen eluderats.
Detta har skett hufvudsakligen derigenom att sågverken tagit en del af allmogen i sin sold och anväudt jordbrukarnes namn för att åtkomma utsyningsresolutioner, och att allmogen å sin sida begagnat sig af sitt berörda privilegium för att utverka sig dylika resolutioner, hvilka derefter såsom en handelsvara transporterats på sågverksegarne.
Att den vexelverkan emellan jordbrukarne och sågverksegarne, som genom dessa medel uppkommit, icke kunnat annat än leda till demoralisation och förakt för lagarne, ligger i sjelfva sakens natur.
Slutligen har äfven härigenom inträffat, att, då skogsafverkningen blifvit en för industrien och jordbruket gemensam angelägenhet och hela befolkningen njutit stundens fördelar af den vinst, en brådstörtad afverkning alltid lemnar, allt intresse för sko - 24 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 54. gens bevarande åt framtiden försvunnit jemte den kontroll emot missbruk och skogssköfling, som eljest kunnat vara att påräkna i jordbrukarnes intresse för skogarnes bevarande med afseende på deras vigt i klimatiskt hänseende.
Genom det förmynderskap man egnat dessa orters begge hufvudnäringar har man kommit ända derhän, att befolkningen sjelf icke längre kan anses med oförvillad blick bedöma förhållandet i dessa hänseenden.