Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Utskottet sålunda yttrat sig öfver omförmälda allmänna erinran, öfvergår Utskottet till redogörelsen för framställda anmärkningar och deraf föranledda förändringar i förslaget, hvars första afdelning handlar
Rland de grundsatser, sorn genomgå förslaget i denna del, har den, enligt hvilken Utskottet såsom straff för stöld, utom fjerde gången, föreslagit böter gemensamt med straff-arbete, inom två Riks-Slånd, eller inom Preste- och Borgare - 4 Lag-Utskottets Utlåtande, M 48.
Stånden, blifvit klandrad.
Man har nemligen ansett straff af böter olämpligt, enär det drabbade fattiga och rika olika; hvarjemte till stöd för detta klander åberopats Lagberedningens af 1848 års Lag-Utskott härutinnan biträdda förslag till straff-lag.
Det är ock sannt att böter ej i berörde lagförslag ingå i straffet för stöld, för hvilket frihets-straffet ensamt är antaget; men man får ej förgäta att hvad samma förslag innehåller beträffande stöld öfverensslärnmer med ett i sin helhet genomfördt straff-system, deri fr i hets-straffet är det hufvudsakliga, samt att hvad Utskottet föreslagit blott skulle komma att utgöra en del af gällande brottmåls-lag, hvars hufvudsakliga straff är böter.
Vid den partiella förbättring af brottmåls lagstiflningen, som Utskottet Söker tillvägabringa, har nemligen Utskottet städse måst hafva blicken fästad på det beslående och på hvad i öfrigt skulle komma alt gälla.
I afseende på böter såsom straff, är emedlertid åtskilligt att säga, både för och emot.
Vid en total reform af brottmåls-lagstiftningen torde dock detta straff komma alt betydligen inskränkas; men intilldess lärer deras bibehållande vid stöld försvaras ur de grunder, som Utskottet så väl nu som i sitt förra betänkande anfört.
Så vidt man kan döma af diskussionen har äfven pluraliteten inom förenämnde två Riks-Stånd gillat Utskottets förfarande härutinnan, emot hvilket, efter hvad anlydl är, anmärkning inom de andra Riks-Stånden ej förekommit.
Emot den af Utskottet antagna gräns emellan snatteri och stöld, den Ridderskapet och Adeln godkänt, har åter anmärkningar blifvit gjorda inom öfriga RiksStånd.
Man bar åberopat än penningevärdets fall sedan är 1734, än Lagberedningens förslag, hvaruti omförmälde gräns är satt till Tolf Riksdaler, och än andra länders lagstiftningar, såsom Österrikes, Bayerns och Wurtembergs; men i afseende å det belopp, hvartill gränsen borde höjas, hafva meningarne varit delade.
Så har man föreslagit, att den borde blifva vid tio, tolf, femton eller tjugufem Riksdaler Riksgäldssedel ; hvarförutan den mening blifvit yttrad, alt skillnad emellan snatteri och stöld bör förfalla och första resan stöld beläggas med endast korreklionelt straff.
Efter öfvervägande af hvad i denna del blifvit anfördt, har likväl
Utskottet ej kunnat frånträda sin antagna åsigt.
— Om betydelsen af den omständighet, att penningevärdet fallit sedan 1734, har Utskottet redan yttrat sig.
I jemnbredd med det långsamma fallandet hafva tänkesätten förändrats, och derföre betraktar allmänheten ostridigt i närvarande ögonblick hvarje tillgrepp öfver tio daler, utan afseende å det förändrade penningevärdet, så som det af 1734 års lagstiftare stämplades.
Ur omförmälde grund lärer alltså skäl lika litet kunna hemtas för en förhöjd gräns, som skillnaden emellan snatteri och stöld, betraktade såsom två till karakteren olika brott, ur stränga rättsbegrepp kan försvaras.
Det är emedlertid onekligen i sä väl klokhetens som mänsklighetens intresse, att lagstiftaren skonsammare bedömer de smärre tillgrepp, som första gången af Lag-Utskottets Utlåtande, M 48. 5 någon begås; och sådant finner man, på sätt anmärkt är, äfven iakttaget uti de flesta nyare Tyska lagar.
Det är likväl icke genom olika namn man der sökt lösa frågan, ty namnet stöld (diebstahl) tillägges alltid en gerning af ifrågavarande ari, den må angå litet eller mycket; men då man räknat stölder af högre belopp till klassen af egentliga förbrytelser, har man betraktat smärre tillgrepp såsom öfverträdelser, hvilka utgöra föremål för polis-behandling och ej beräknas vid återfall i brottet eller då detsamma faller under arten af förbrytelser.
Man igenkänner således häri samma tanke, som den, hvilken ligger till grund för skillnaden emellan stöld och snatteri.
Deri har blott erhållit en annan form, lämpad efter de grundsatser, hvarpå lagarne äro byggda, och jemlikt hvilka brott i allmänhet blifvit indelade i förbrytelser och öfverträdelser.
Men i afseende på det belopp, då en stöld upphör att vara öfverträdelse äro omförmälde lagar väsentligen olika.
Således är gränsen salt vid en, vid fem, ja lill och med vid tjugufem donner.
Denna sednare gräns före kommer dock endast i Österrikes lag, och detta blott i vissa fall, enär samma lag annars sätter gränsen vid fem floriner.
Emedlertid visar detta, att någon allmän giltig regel ej förefinnes i förenämnda hänseende, äfvensom att de särskilda lag— stiftningarnes och lolkens egendomliga utveckling härvid företrädesvis mäste rådfrågas; och då hos det Tyska folket nu anmärkte olikheter ej kunnat afplanas, oansedt deras straff-lagar, i hvilka eljest samma anda råder, nära nog samtidigt blifvit utarbetade, torde man ej, vid en förbättring af Sveriges lagstiftning, i denna del kunna hemta något tillförlitligt stöd från en eller annan af åberopade lagar.
Snarare borde i betraktande tagas hvad de öfriga Skandinaviska folkens lagar härutinnan innehålla, särdeles sorn äfven de äro af en nyare tid.
Men går man lill dem, så finner man, efter hvad förut är sagdt, ej någon sådan skillnad, som den ifrågaställde.
Såsom ett brott af enahanda art, utan någon skillnad i ansende till det stulnas större eller mindre värde, betraktas stöld (tyveri) i både den Danska och den Norska lagen; och denna omständighet har jemväl af mången blifvit åberopad emot bibehållande al den hos oss antagna skillnaden, helst man borde söka alt bringa vår och brödrafolkets lagstiftning till öfverensstämmelse sinsemellan, så att samma gerning ej må hafva annan karakter om den föröfvas på ena eller andra sidan af den gräns, som i geografiskt hänseende åtskiljer de begge länderna.
Sednare meningen delades äfven af flere bland Lagberedningens Ledamöter; och de anmärkningar, som uti ifrågaställa hänseende uttalats af några få Ledamöter inom Riks-Stånden synas, så vidt förhandlingarme i ämnet uppenbara, ej hafva vunnit sådant understöd, att man deraf kan sluta till en allmän önskan om förändring i denna del af gällande lagstiftning.
Endast en allmänt utbredd mening kunde likväl rättfärdiga förändringen; men då den således ej är att antaga, då dessutom åsiglorne om hvilket belopp bitr utgöra gränsen äro väsentligen skiljaktige emellan dem, som påyrka förändring; och da i detta fall all bestämd rättsgrund 6 Lag-Utskottets Utlåtande, JYt 48t saknas, tror Utskottet sig hafva egt giltiga skäl för bibehållande af hvad gällande lag i denna del stadgar.
Härined har Utskottet yttrat sig i anledning af de anmärkningar, som riktats emot de hufvudsakligaste grundsatser, som genomgå ifrågavarande lagförslag.
För de öfriga, hvilka afse mera speciela stadganden, redovisas lämpligast i den ordning omförmälde stadganden förekomma.
Vidkommande följaktligen 1 §, så har Herr Henschen inom Borgare-Ståndet anmärkt såsom en brist, att i denna § saknas en definition på stöld, helst meningarno angående betydelsen af detta ord skulle vara synnerligen skiljaktiga emellan jurister och andra.
Juridiska fakulteten i Upsala hade (.
ex. härutinnan varit af annan mening, än f. d. Lag-Kommittéen.
Om man likväl icke kunde träffa det absolut rätta, så borde dock något åstadkommas, på det icke någon måtte dömas för stöld oaktadt den handling han begått ej är ett sådant brott; och man hade dessutom många definitioner att välja emellan.
Andra hafva deremot hemställt om icke orden »gods eller penningar» borde antingen utbytas emot ordet »lösegendom» eller utgå.
Hvad nu angår saknaden af definition på stöld; så får Utskottet i denna del hänföra sig till hvad Utskottet förut anfört.
Att med sådan prmcision beteckna den handling, som kallas stöld, att icke missförstånd kan uppstå, hörer lill en bland de svåraste uppgifter.
Lag-Kommittéen lyckades ej eller så härutinnan, att den undgick gruudade anmärkningar; och Lagberedningen har ansett sig endast derigenom kunna förekomma misstag, alt den förklarat att den definierade eller beskrifna handlingen skall anses för stöld så framt den ej såsom annat brott bör straffas
Detta förklarande torde ock vara för ändamålet tillfyllestgörande; men det förutsätter en beskrifning på hvarje brott, som ej finnes i gällande lag.
Denna utväg kan således ej nu begagnas; och då lärer det vara försigtigast att undvika definition.
När en handling är att hänföra till stöld, derom har, så vidt Utskottet känner, domare-makten aldrig tvekat; men annat är alt bedöma huruvida en handling faller under en viss art af brott, än alt i allmänna ordalag definiera brottet, så alt icke anledning till misstag förefinnes.
Ingen lärer betvifla det ju icke Lag-Kommittéen fullkomligt fattade hvad med stöld förslås, och likväl var dess beskrifning på brottet ej nöjaktig; men kan man ej åstadkomma hvad som är rätt, är bäst att afhålla sig från alla försök, ty eljest inträffade säkerligen den af Herr Henschen befarade händelse, att en handling, som ej är stöld, likväl såsom sådant brott anses, — en händelse, som svårligen nu kan tima.
Ej eller kan Utskottet gå in på alt orden »gods eller penningar» utbytas emot ordet »lösegendom» eller ock utgå.
Då endast olofligt tillgrepp af lösegendom är stöld, vore utbytet visserligen ej någon oriktighet; men som Utskottet ansett den Lag-Utskottets Utlåtande, JY! 48.
T föreslagna författningen ej böra upplaga definition på stöld, såsom ett till begreppet allmänt kändt brott, har Utskottet ej eller funnit rådligt alt förändra de ord, hvarmed vår lag hittills betecknat brottet och genom hvilken beteckning det uppfattats.
»Hvar som stjäl gods eller penningar öfver tio daler» heter det nemligen i 40 kapitlet Missgernings-Balken; och della ultrycks-sätt har Utskottet således bibehållit.
Emedlertid har Utskottet vidtagit några jemkningar i redaktionen af ifrågavarande §, med hufvudsakligt afseende på den 2:dra.
Skilnaden emellan stöld och snatteri ligger, jemnlikt hvad ofvan är yttrat, icke i handlingens inre beskaffenhet, utan i värdet af handlingens föremål.
I ordet »stjäla» innefattas densammas alla kriterier; och derföre kan den sorn stjäl mindre än tio daler under vissa förhållanden äfven straffas för stöld.
Om man nu i 2 <8 säger: »snattar någon tio daler eller mindre», så kunde tilläfventyrs den föreställningen hos någon uppstå att med snatteri förstås en annan handling, än dermed i sjelfva verket menas.
Det är ock, med afseende å hvad härutinnan blifvit erinradt, som Utskottet föreslagit förändrad redaktion af omförmälde deri Utskottet likmätigt Bidderskapet och Adelns beslut samt inom öfriga Biks-Stånden förekomna anmärkningar, uttryckligen angifvit de §§, som stadga annat straff å snatteri än denna bestämmer.
Emot straffbestämmelsen i 2 § har väl inom två af Riks-Stånden blifvit gjord anmärkning.
Man har nemligen påyrkat, att det nuvarande straffet för snatteri mätte bibehållas eller åtminstone att ett bestämdt straff måtte utsättas; men då äfven denna förbrytelse kan vara mer eller mindre svår, utmärkas för större eller mindre ondska, har Utskottet ej ansett sig höra genom förändring af förslaget härutinnan sätta domaren ur stånd att så väl i detta, som i andra fall lämpa straffet efter förbrytelsens beskaffenhet.
Den 3 § i omarbetade förslaget upptager och belägger med enahandra straff de tillgrepp, som i det förra utgöra föremål för 3 § och 1 morn. i 6 §.
Inom såväl Prcste-Ståndet som Borgare- och Bonde-Stånden hafva nemligen flera anmärkningar blifvit framställda deremot, att Utskottet ej medgifvit snalteristraff för mindre tillgrepp af den art, sorn i berörde moment omförmälas, då sådant skett för de tillgrepp, hvarom sägs i 5 §; hvarförutan man klandrat, att
Utskottet i denna § fasthållit de obestämda begreppen af full mansbörda och lass, såsom gräns emellan snatteri och stöld, i stället för att låta denna gräns här likasom i andra fall bero af värdet; och det grundade i hvad sålunda blifvit anmärkt har Utskottet ej kunnat bestrida.
Vid utarbetning af föreslagna författningen undföll emedlertid ej Utskottet, att någon i sjelfva sakens natur grundad anledning icke förefanns att i afseende på straffet nu mera göra skilnad mellan ifrågaställa särskilda tillgrepp, äfvensom det obestämda i uttrycken mansbörda ocb lass; men med afseende å den försigtighet, hvarmed man \i<t lagförbättringar bör gå till väga, och med särskild hänsigt till det 8 Lag-Utskottets Utlåtande, M Hl. hufvudsakliga målet för Utskottets arbete, syntes det Utskottet rådligast alt i förevarande hänseende ej tillstyrka annan förändring i de grundsatser, som i lagstiftningen nu gälla, än att så modifiera desamma, all man icke under skydd af uttrycken full »mansbörda eller lass» skulle kunna tillgripa annans egendom till högre värde, än eljest, utan att blifva straffad för stöld.
Således upptog Utskottet i 5 § af förslaget 8 § af Missgernings-Balkens 40 kapitel, enligt hvilken den som stjäl frukt ur trädgård, rofvegård etc. ollon och nötter eller huggen ved m. m. skall straffas för stöld, om det stulna går lill full mansbörda eller lass, samt för snatteri, om det är mindre, dock med nyssnämnda modifikation; då Utskottet deremot uti 1 moni. 6 § tillstyrkte ali den som stjäl säd, skuren eller oskuren, hö eller halm, stackadt eller ostackadt, m. m. ute å maiken skall, på sätt stadgas i 43 kapitlet berörde Balk, utan afseende ä värde eller belopp, straffas för stöld.
Men, enligt hvad nyss är anlydt, saknas, efter Utskottets omdöme, i sjelfva verket all giltig anledning att hårdare siratia den som stjäl säd eller hö ute å mark, eller djur ur jagtredskap, eller fisk ur lisketyg m. m., än den, som gör trädgårds- eller jordfrukter eller huggen ved i skog till föremål för brottet.
Man torde väl invända, att ett tillgrepp af några rofvor eller några kappar potates å marken bör mildt bedömas; inen är det då brottsligare att från åkern taga en kärfve säd eller en tapp hö, eller ur ett nät en fisk, eller ur en snara en liten fågel?
Och likväl straffar gällande lag den, som gör sig skyldig till något af sistnämnde tillgrepp, för stöld, då de förra blott medföra snatteri-bot.
Det är väl sannt att tillgrepp af sådane ämnen, hvilka mäste lemnäs utomhus och således äro svårare att skydda, af de liesta lagstiftningar beläggas med strängare straff, än vanliga tillgrepp; men går lagen längre i stränghet än förnuftet gillar, upphör den att vara ett uttryck af rättvisa; och förnuftet kan icke gilla den hårdhet, hvartill vår gällande lags omförmälda bestämmelser i 43 kapitlet MissgerningsBalken kunde leda, derest någon i anförda fall påyrkade tillämpning deraf.
De manga anmärkningar i denna del vittna jemväl om ett allmännare tänkesätt i afseende på olämpligheten af denna öfverdrifna hårdhet.
Derföre tvekar ej eller Utskottet numera ali tillstyrka snalleri-begreppets utsträckning äfven lill de i 8 § 1 mom. upptagna tillgrepp, hvarigenom den orättvisa, sorn uppenbaras vid jemförelse af detta moment och 8 § ock skulle komma att upphöra. i sammanhang härmed har Utskottet jemväl borttagit den särskilda grund för bestämmande af gränsen emellan snatteri och stöld, som Utskottet, på sätt nämndt är, hemlat ur 1734 års lag, så att den gräns, 1 och 2 §§ angifva, äfven i delta fall må gälla.
Det obestämda i begreppen »full mansbörda och lass» liar med rätta blifvit anmärkt.
De kunna dessutom leda lill den uppenbaraste orättvisa.
Med lull mansbörda kan nemligen ej menas annat, än så mycket, man kan bära.
Nu händer dock, att hvad som är full mansbörda för en, ej ens utgör en half för en annan.
Sådant Lag-Ulsl:oltels Utlåtande, JY° 48.
9 Sådant beror på krafterna; men deraf följer, att ett tillgrepp kunde på grund af lag komma att straffas hårdare om det föröfvats af en svag, än af en stark person.
Dermed stämplades emedlertid den kroppsliga svagheten till ett brott; och vidare torde ej behöfva anmärkas i afseende på den orättvisa, som ligger uti gällande lags ifrågaställa bestämmelser, hvilken orättvisa ej kunnat fullständigt undanrödjas genom den af Utskottet föreslagna modifikation.
Enda sältet är således alt i detta fall, liksom i andra lägga värdet lill grund.
Väl torde en och annan härvid erinra, alt en alltför stor myckenhot jordfrukt, eller halm eller hö behöfde tillgripas innan tillgreppet blir stöld; men vid bestämmande af gränsen emellan snatteri och stöld har man haft afseende på den skada, som förorsakas; och skadan beror på värdet och ej derpå, huruvida det tillgripna är af större eller mindre volym.
Den, som stjäl fem Riksdaler i penningar, förorsakar icke mindre skada, än den, som tillgriper flera mansbördor jordfrukter eller dylikt, derest värdet deraf ej stiger öfver berörde summa; och då saknar man skäl att häri uppställa olika grunder.
Den förändring i förslaget, hvarför Utskottot nu redogjort, har emedlertid på kallat en annan, eller af det i förslagets 8 § bestämda snatleri-ansvar.
Utskottet har nemligen med afseende å de mångfaldiga nyanser, som kunna förekomma vid de snatteri-brott, som i 3 af nu framlagda förslag omtalas, tillstyrkt alt böterna må höjas lill femtio daler.
1 öfrigt har Utskottet, genom en förändring i ordalagen af 2 mom. i denna §, sökt göra tydligt att endast tillgrepp ur trädgård och på åker deri afses. 1 ^ § har Utskottet sammanfört de brott, som äro föremål för förra förslagets 3 och 4 §§ samt deruti, med afseende å derom framställd anmärkning, äfven upptagit tillgrepp i Konungens slott, från Slaten eller mild stiftelse eller inrättning till fattigas försörjning eller sjukas vård.
För sistnämnda tillgrepp saknades särskild bestämmelse i förslaget.
1734 års lag stadgar emedlertid högre ansvar för tillgrepp i fattigstufva och ur fattigbössa; och särskilda författningar angå stöld i Konungens hof och från Staten.
Då nu meningen är att sammanföra allt hvad angår stöld, så vidt det är föremål för allmän lagstiftning, uti en enda författning, samt ett högre ansvar för nu omförmälda tillgrepp än för de vanliga, jemlikt förut antagna principer, ostridigt bör följa, har Utskottet härutinnan iakttagit gjorda anmärkningar, i enlighet hvarmed Utskottet jemväl dels utbytt de i gamla 4 § begagnade ord: »i och för sitt arbete tillträde äger», emot orden »kos hvilken han arbetar», för att klart bestämma, att här afses den arbetare, som för att arbeta uppehåller sig i annans hus, och icke den, som i och för sitt arbete tillfälligtvis besöker den åt hvilken han arbetar, dels °ck sökt med noggrannhet utmärka beskaffenheten af det brott, som betecknas med de ur 17o4 års lag lånade orden: »uppsåtligen förfar eller undandöljer».
Prot. 1885 & 1834. 7 Sami.
I Afd. 28 Haft. 2 ^0 Lag-Utslcotlets Utlåtande, M 48.
Med 5 § börja de egenlliga qvalificerade stölderna, hvilka dock äro af flera grader.
Denna § upptager 2, 3 och 4 momenterna af 6 § i återremitterade förslaget, och omfattar således de brott, som i gällande lag kallas nidings-stölder.
Ehuru Utskottet ansett en sådan stöld ej höra beläggas med högre straff, än en stöld ute på marken, är densamma likväl af den beskaffenhet, all skäl ej är alt afvika från gällande lag derutinnan, att snatleri-ansvar dervid ej må egn rum.
Nugot yrkande derom har ej eller inom lliks-Stånden förekommit.
Men i anseende till det sam manhang hvari stölder ute å marken och nidings-stölder förekommit i förslaget, har Utskottet funnit nu gjorda förklaring vara af omständigheterna påkallad.
Nedanstående förslags 6 § motsvarar den 7 § i det förra.
Uti 1 mom. af denna g har dock Utskottet föreslagit ett tillägg med afseende å de anmärkningar, hvilka framställts emot förslagets 16 §, hvilken angifver de handlingar, som skola för inbrott anses och bestraffas, oansedt tillgrepp ej sker.
Bland dessa handlingar hade Utskottet upptagit äfven den: att någon, i afsigt att stjäla, med våld eller list öppnar skåp, kista, skrin eller annan förvarings-persedel, som med lås, försegling eller annat dylikt stängsel tillsluten är.
Utskottet ansåg sig nemligen ej böra frånträda grunderna i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, enligt hvilka lagens stadgande om inbrott skall tillämpas ej allenast på den, som utöfvar våld och såmedelst igenom vägg, mur, golf m. m. öppnar sig ingång i annor mans med lås försedda och igenläsla eller eljest igenstängda rum eller hus, utan äfven å den, som igenom våld eller list sönderbryter eller öppnar skåp, kista, skrin, eller annat dylikt, som med läs försedt och igenläst är.
Inom lagskipningen har emedlertid skiljaktiga meningar förekommit derom, huruvida straff för inbrott bör tillämpas, om någon olofligen borttager från annan ett läst skrin eller kista eller annan tillsluten förvarings-persedel och, sedan han således blifvit innehafvare deraf, med våld eller list öppnar densamma och tillgriper hvad deri finnes förvaradi.
Å ena sidan har man nemligen erinrat, alt, då inbrott ej är annat än ett försök till stöld, straff derför ej kan tillämpas sedan genom hela förvarings-persedelns tillgripande med allt hvad deri finnes, förbrytaren redan stulit alltsammans och blott begagnar hvad han genom stölden åtkommit; hvaremot man å den andra invändt, alt förvarings-persedelns öppnande ulgjordt ett moment i brottets fullbordan; och sorn 1807 års åberopade förklaring talar om öppnande eller uppbrytande ulan inskränkning till tid eller ställe, har den sednare meningen ock varit den, som allmännast gjort sig i lagskipningen gällande.
Emedlertid svnes denna mening endast kunna hafva afseende å det förhållande, att man ur den öppnade förvarings-porsedeln verkligen tager något, som i den blifvit förvaradt.
Sljäl man ett tillslutet skrin, i hvilket ej något finnes, och uppbryter detsamma, så inträder onekligen ett annat förhållande.
Persedeln måste då antagas vara stulen för dess egen skuld och icke för innehållets; och densammas uppbrytande sker således icke för att åtkomma något.
Men utan sådan afsigt kan åtgär— Lag-Ulsholtels Utlåtande, J\r* 48.
11 den omöjligen betraktas såsom inbrott eller försök till stöld.
I allt fall lärer man svårligen kunna bestrida det grundade i anmärkningen, att, sedan ett tilläst skrin blifvit stulet med allt hvad deri finnes, uppbrytandet ej kan hänföras till inbrott för att stjäla.
Men begreppet utvidgades småningom; ordet rum blef tolkadt såsom förvarings-rum; och genom 1807 års förklaring sanktionerades den utvidgade tolkningen.
Det synes likväl som om man då hufvudsakligen tänkt sig det förhållande, att någon intränger i annans bostad och, för att stjäla, der uppbryter kistor, skåp eller dylikt; och det måste äfven medgifvas att delta förfarande jemväl låter hänföra sig till inbrott.
I detta fall hafva meningarne ej eller varit delade vid tillämpning af berörde förklaring.
Skiljaktighelerna hafva, på sätt nämndt är, först förekommit då förbrytaren borttager hela förvarings-persedeln.
Den Franska lagen sluter sig närmast till vår nu gällande lag; hvaremot de Tyska lagarne, i allmänhet, till inbrott blott hänföra ett med våld eller list verkstäldt inträngande i annans gård, hus, rum, eller fartyg, och såsom försvårande omständighet vid stöld upptager om någon dervid, på våldsamt eller listigt sätt, öppnar skåp, kista eller annan förvarings-persedel, som med lås, försegling eller dylikt stängsel tillsluten är; och denna sednare åsigt bar hyllats af lagberedningen, sorn tillagt, alt det ej inverkar på saken örn öppnandet sker inom eller utom bus.
Men häraf skulle ock följa, att den, som i annans bostad, i afsigt att stjäla, uppbryter en kassa-kista, ej gör sig saker till inbrott eller för delta vådliga försök till stöld får vidkännas någon påföljd, derest han finnér kistan tom eller blir hindrad att borttaga hvad deri finnes.
Efter hvad ofvan är visadt stöde dock en sådan bestämmelse i strid med vår gällande lagstiftning; och skäl synes destomindre vara, att i denna för rätts-säkerheten vigtiga princip derifrån afvika, sorn ostridigt är alt förbrytaren i detta fall uppenbarar en brottslighet af enahanda beskatFenhet, som den han ådagalägger, då han medelst inbrott banar sig väg in i annans rum oller hus.
Men, efter hvad ofvan blifvit yttradt, inträder ett annat förhållande, då någon, sedan han borttagit en förvarings-persedel, öppnar densamma för alt åtkomma hvad deri finnes förvaradt.