Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan emellertid genom Eders Kongl. Majits ofvanberörda beslut blifvit förklaradt, att i gällande lag förefunnos förbud emot ifrågavarande äktenskap, samt då äfven efter min åsigt det är behöfligt att sättet och vilkoren för sä beskaffade äktenskap varda genom lag närmare bestämde, finner jag mig böra tillstyrka vidtagandet af nödiga åtgärder för att tillvägabringa en författning uti ifrågavarande ämne.
Härvid anser jag mig böra fästa Eders Kongl. Majits uppmärksamhet derå, att samma brist i lagstiftningen, som eger rum i fråga om sättet och vilkoren för»äktenskap emellan medlem af Svenska kyrkan och mosaisk trosbekännare jemväl förefinnes i afseende å äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af annat främmande religionssamfund, som i riket tillåtet är: och jag har ansett konseqvensen fordra, att jemväl denna brist nu blefve afhjelpt.
Deremot torde någon uttrycklig tillåtelse til! ingående af äktenskap utaf sistnämnde slag ej behöfva i lag meddelas, enär det förbud emot äktenskap emellan medlem af Svenska kyrkan och mosaisk trosbekännare, som Eders Kongl.
Majit ansett i kyrkolagen förefinnas, väl icke, med afseende å Kyrkolagens grunder och ordställningen i dess föreskrifter, kan utsträckas derhän, att det skulle utgöra hinder jemväl för bekännare af annan kristen troslära att här i landet äkta jude, samt ej heller annorstädes i lag något förbud emot ett sådant äktenskap finnes stadgadt.
Derföre har förslaget blifvit sålunda uppstäldf, att äktenskap af nyssnämnde art förutsättas såsom redan tillåtna; och uppställningen i öfrigt synes lämplig äfven i det hänseende att lagstiftaren derigenom undgår att uttala ett medgifvande, som tilläfventyrs kunde stå i strid med ett främmande religionssamfunds stadgar, och hvarigenom ett slags episkopalmagt öfver sådant religionssamfund kunde synas vara af lagstiftaren utöfvad.
De momenter, som i detta ämne ytterligare framställa sig, äro frågorna om lysningen, vigseln och den religion, hvari barn bör uppfostras.
Proposition JW 32.
5 Hvad lysningen beträffar, synes mig att i afseende å de blandade äktenskap, hvarom nu är fråga, böra gälla enahanda grunder, som i afseende ä andia sådana äktenskap äro utstakade i Kongl. Kungörelsen den 19 Januari 1847 och i 9 § af Förordningen angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning af den 23 Oktober 1800; och jag har ansett en hänvisning till nämnda stadganden vara i detta hänseende tillfyllestgörande.
I fråga åter om vigseln, är väl, pä sätt jag vid afgörandet af förutnämnda mål inför Eders Kongl. Maj:t i underdånighet yttrade, vigsel för närvarande en i allmän lag föreskrifven form för ingående af ett giltigt äktenskap; men det har synts mig som vore för nu ifrägakomne äktenskap ett undantag
Irän nämnda regel nödigt och att för dessa fall det i flera andra, jemväl protestantiska, länder antagna s. k. civila äktenskapet borde äfven hos oss i lag fastställas.
Behofvet af en sådan förändring visade sig icke vid antagandet al 1860 års omlörmälda författning; ty i afseende ä de äktenskap, hvarom der handlas, förutsattes att begge kontrahenterna äro kristna, och det i vår kyrkohandbok föreskrilna vigselformulär är affattadt i sådana ordalag, att näppeligen någon kristen trosbekännare torde jäfva dess innehåll.
Samma formulärs lämplighet vid stadfästandet af nyssnämnda äktenskap blef derföre ej heller ifrågasatt.
Men annorlnnda synes förhållandet vara, då den ene kontrahenten är jude; ty för hans lära äro flera af vigselorden icke allenast främmande, utan jemväl i sjelfva sin grund oriktiga.
En förändring af vigselformuläret vore måhända icke en tillfredsställande lösning af frågan, enär derigenom i allt fall väl icke kunde förändras den betydelse af en kristligt religiös akt, som vår kyrka tillägger vigseln, och det blott är med bibehållande af denna vigselns betydelse, som det. synes lämpligt och billigt att uppdraga förrättandet deraf åt Svenska kyrkans presterskap.
Med afseende härå och då för den händelse att ingendera kontrahenten är medlem af Svenska kyrkan, utan begge tillhöra främmande religionssamfund, den ena ett kristet och den andra mosaiskt, det ligger utom lagstiftarens befogenhet att ålägga samma religionssamfunds föreståndare eller presterskap att helga äktenskapet genom vigsel, har jag för giltigheten af samtliga ifrågavarande äktenskap icke kunnat finna annan iämplig form än den civila.
De föreskrifter, som jag i sådant hänseende ansett böra meddelas och som äro att till allmän civil eller kyrkolag hänföras, återfinnas i förslagets 3 §.
Enligt denna skall sådant äktenskap ingås inför Magistrat i stad eller inför Kronofogde ä landet.
Dessa myndigheter motsvara hos oss närmast dem, åt hvilka i andra länder ett sådant uppdrag är anförtrodt.
I Norige t, ex. afslutas de civila, äktenskapen inför Notarius publikus.
Sådana tjenstemän finnas icke hos oss öfverallt, och, der de finnas, är deras verksamhet icke genom lag närmare bestämd.
Men att magistratsperson i stad och Kronofogde å landet, åtminstone i visst fall, äro af vår lagstiftning ansedde såsom jemförlige med Notarii publici, visar 72 § af 1851 års Vexellag.
Hvad slutligen angår frågan om den religion, hvari barn böra uppfostras, så innehåller förslaget i dess 4:de §, blott en hänvisning till Förordningen den 23 Oktober 1860, enligt hvars 10 § barn endast i det fall, att fadren tillhör Sven ska kyrkan, ovilkorligen skall i den rena evangeliska läran uppfostras.
Sedan nemligen det i Kyrkolagens 3 kap. 8 § meddelade stadgande, att ”alla af främinande religion, som här i riket bo och vistas, skola låta döpa sina barn af våra prester med våra ceremonier och böner,” redan genom Kongl. Kungörelsen den 24 Januari 1781 undergått den väsendtliga förändring, som blifvit ytterligare stadfästad genom 1860 års omförmälde författning, samt åsigten att genom sådana barns 6 Kongl. May. ti Nåd.
Proposition JW 32. uppfostrande i statskyrkans tro befrämja religiös enhet bland Svenske medborgare salunda blifvit öfvergifven, kan jag icke finna tillräcklig grund för ett stadgande, enligt hvilket ett barn, hvars fader är jude, ovilkorligen skulle uppfostras i Svenska kyrkans lära, lika litet som jag kunnat finna något ur synpunkten af det allmännas intresse giltigt skäl hvarföre ett barn ovilkorligen skulle uppfostras i den främmande kristna tro, som den ena af föräldrarne tilläfventyrs bekänner och hvilken af vära lagar stämplas såsom villfarande, utan har jag trott rättsförhållandet emellan föräldrar och barn, i afseende å de sednares uppfostran, icke böra för det fall, att den ena af föräldrarne är mosaisk trosbekännare, regleras annorlunda än om fadren eller modren i stället vore medlem af ett annat främmande, men i riket tillätet religionssamfund.
Denna min åsigt öfverensstämmer ock med lagstiftningarne i våra grannländer Norrige och Danmark.
I Norrige har nemligen genom den lag af den 24 September 1851. som upphäfde förbudet för judar att infinna sig i riket, tillika blifvit iöreskrifvet att Dissenterlagen af den 16 Juli 1845 skulle gälla jemväl lör mosaiska trosbekännare; och sistnämnde lag stadgar icke ens i något fall såsom ovilkorligt att barn skall uppfostras i statskyrkans lära, utan inedgifver föräldrarne, äfven om den ena är medlem af statskyrkan, att afgifva en förklaring derom, att barnet icke skall tillhöra samma kyrka, likasom denna lag icke heller innnehäller någon föreskrift att barnet skall uppfostras i annan kristen troslära.
I Danmark åter fastställer en lag af den 13 April 1851 såsom allmän regel att äktenskap emellan personer, som icke höra till samma trossamfund, ej må ega rum förr än de algifvit en förklaring om den tro, hvari barn af deras äktenskap skall uppfostras, hvilken tro kan vara antingen den, som en af föräldrarne bekänner, eller ock folkkyrkans lära.
Och någon inskränkning i denna frihet, för den händelse att den ena af föräldrarne är jude, finnes icke, så vidt jag kunnat erfara, annorstädes i den Danska lagstiftningen gjord.
På grund af hvad jag sålunda anfört, hemställer jag i underdånighet, det Högste
Domstolens utlåtande mätte, för det i 87 § Rcgerings-formen omför mälda ändamål, varda inlbrdradt öfver ett sä lydande förslag till ”jFörordning angående giftermål emellan kristen oell mosaisk trosbekännare.
I afseende ä giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare förordnas som följer: § i Medlem af Svenska kyrkan vare ej förment att ingå äktenskap med mosaisk trosbekännare. § 2.
Om lysning till sådant äktenskap, äfvensom till äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af annat främmande religionssamfund, som i ri ket tillätet är, gälle hvad i Kongl.
Kungörelsen den IP Januari 1847 och i 9 § af Kongl. Förordningen angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning af den 23 Oktober 1860 stadgadt finnes. § 3.
Äktenskap, hvarom nu sagdt är, skall i vittnens närvaro ingås inför Magistrat i stad eller inför Kronofogde ä landet.
Magistrat eller Kronofogde åligga Kongl.
Proposition 32. 7 dervid i afseende ä mannens och qvinnans ledighet till äktenskap den tillsyn, sorn enligt lag tillkommer prest, den der vigsel förrätta skall: sedan affordras såväl mannen sorn qvinnan deras frivilliga ja och samtycke till giftermålet, och vardén de derpå för äkta makar förklarade.
Det giftermål vare lika gildtsoin vore äktenskapet med vigsel fullkomnadt. § 4. f fråga om den religion, hvari barn bör uppfostras, vare lag, som i 10 § af Kongl.
Förordningen den 23 Oktober 1860, angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning, sagdt är.” Häruti instämde Stats-Rådets öfrige ledamöter och täcktes Kongl, Maj:t i nåder gilla hvad Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern sålunda yttrat och hemställt.
Utdrag af Protokollet öfver Justilie-Arenden, hållet uti Kongl. Maj:ts Högsta Domstol Onsdagen den 16 Juli 1862.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Hoffstedt, Södergren, Cramér, Friherre Leuhusen, Almqvist.
Revisions-sekreteraren Strandberg föredrog i underdånighet:
Note ur Protokollet öfver Justitie-departements-Arenden, hållet å Stockholms Slott den 27 nästlidne Juni, enligt hvilket Kongl. Majit behagat i nåder infordra Högste
Domstolens utlåtande öfver ett inom Justitie-departementet utar - 8 Kongl. Maj-.ts Nåd.
Proposition J\? 32. betadt lagförslag nied rubrik: ”Förordning angående giftermål emellan kristen oeh mosaisk trosbekännare;” varande samma lagförslag i öfrigt af följande lydelse: ”1 afseende å giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare förordnas som följer: § 1.
Medlem af Svenska kyrkan vare ej förment att ingå äktenskap med mosaisk trosbekännare, § 2.
Om lysning till sådant äktenskap, äfvensom till äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af annat religionssamfund, som i riket tillåtet är, galle hvad i Kongl, kungörelsen den 19 Januari 1847 och i 9 § af Kongl.
Förordningen, angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning, af den 23 Oktober 1860 stadgadt linnes. § 3.
Äktenskap, hvarom nu sagdt är, skall i vittnens närvaro ingas inför Magistrat i stad eller inför Kronofogde å landet.
Hvad sålunda förekommit skall i protokoll upptagas, och varde det, om äktenskapet är inför Kronofogde ingånget, jemväl af vittnen bestyrkt.
Det giftermål vare lika gildt som vore äktenskapet med vigsel fullkomnadt. § 4.
Förordningen den 23 Oktober 1860, angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning, sagdt är.” Högste
Domstolens fleste ledamöter, Justitieråden Alexanderson, Hoffstedt, Cramér och Friherre Leuhusen, ansågo icke nödigt att, för nu ifrägakomna fall, uti lagstiftningen införa det sä kallade civila äktenskapet, enär de i allmänhet örn främmande trosbekännares giftermål redan, genom Förordningen den 23 Oktober 18C0, gifna bestämmelser syntes kunna jemväl i fråga om äktenskap emellan jude och kristen ega tillämpning; hvarföre, och till befrämjande af enkelhet och enhet i lagen äfvensom af närmare likhet med hvad i Norrige eger rum, samma Justitieräder hemställde, om icke den tillämnade författningen kunde blifva af följande hufvudsakliga innehåll, nemligen: ”Medlem af Svenska kyrkan vare ej förment att ingå äktenskap med mosaisk trosbekännare.
I afseende å sådant äktenskap, äfvensom vid äktenskap Kongl.
Proposition JW 32. 9 äktenskap emellan mosaisk och annan främmande trosbekännare, som tillhör i riket tillåtet religionssamfund, skall, i fråga om lysning och vigsel samt den religion, hvari barn bör uppfostras, lända till efterrättelse hvad i Kongl. Kungörelsen den 19 Januari 1847 samt i 9 och 10 § af Förordningen angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning, af den 23 Oktober 1860, stadgadt finnes.”
Och förmälte Högste
Domstolens nämnde ledamöter sig förmoda, att, i händelse af bifall till nu yttrade åsigt, Kongl. Maj:t ville taga under särskildt öfvervägande, om och i hvad mån förändring uti nuvarande vigselformulär må ega rum för äktenskap emellan jude och kristen.
Skulle åter Kongl. Maj:t finna äktenskap emellan jude och kristen böra i annan ordning än genom presterlig vigsel afslutas, så lemnade Högste
Domstolens bemälde ledamöter det remitterade färslaget utan annan vidare erinran, än, i afseende pä 3 §, att tvekan kunde uppstå, huruvida de personer, som skulle inför Magistrat eller Kronofogde utgöra äktenskapsvittnen, mäste vara ojäfvige att om giftermålet vittna inför domstol, och således personer, som inom jäfsled äro med kontrahenterne skylde ej få såsom äktenskapsvittnen godkännas, samt om följaktligen jäf bör af Magistrat och Kronofogde efterfrågas, äfvensom hvad verkan pä äktenskapets giltighet framdeles yppadt jäf i sådant läll skall medföra; varande af desse Justitieråder förutsatt, att vissa särskilda föreskrifter äro ämnade att, om ej annorlunda, åtminstone såsom ordningsstadgar, meddelas angående formen för utfärdande af bevis öfver det civila äktenskapets afslutande, angående underrättelses meddelande, derom till vederbörande presterskap för behöriga anteckningar i kyrkobok, och angående det inför Kronofogde förda protokollets förvarande för framtida upplysning.
Justitieräden Qviding, Södergren och Almqvist deremot lemnade remitterade förslaget utan anmärkning: instämmande desse Justitieråder i Ilögste Domstolens fleste ledamöters förutsättning om meddelandet af särskilda ordningsföreskrifter angående formen för utfärdande af bevis öfver det civila äktenskapets afslutande, m. m. Ex protooollo. C. H. Broberg.
St, Fröt. 1862 & 1863. 1 Sami. 1 Åfd. 14 Haft. 2 10 Kongl. Maj:ts Nåd.
Transsumt af Protokollet öfver Jiistitie.-deparlemonts-Ärenden, hållei inför Hans Maj:l Konungen uti Stats-Iiådel å Stockholms Slott 'Tisdagen den 21 Oktober 1862.
I närvaro af: Hans Excellens, Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, Grefve Manderström, Statsråden: Herr Friherre Gripenstedt, Lagerstråle, Malmsten, Thyselius, Bredberg, Thulstrup.
Reuterskiöld, Justitieräden Carleson, Naumann.
Statsrådet Grefve von Platen anmäldes vara af sjukdom hindrad att i Stats-Rådet uppkomma.
Ett inom Justitie-departementet utarbetadt förslag- till förordning angående giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare; varande samma förslag af följande lydelse:
Sedan, vid anmälan af berörde förslag den 27 Juni innevarande är.
Majit infordrat Högste
Domstolens utlåtande deröfver, sä hafva, vid granskning deraf den 16 derpäföljdc Juli, Högste
Domstolens fleste ledamöter, •— — ansett — — — — — — — -— — — — — — — — — — Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern yttrade: ”Då jag förestäl ler mig, att äktenskap emellan kristna och judar, oaktadt de, för att förekomma ett större ondt, anses böra af den civila lagen tillåtas, kunna möta betänkligheter från kyrklig sida, måhända äfven iios de judiska rabbinerne; samt den lagstiftande magten, som icke kan ålägga främmande bekännares presterskap att. fullgöra en vigsel, som de anse af religionen förbjuden, icke heller synes mig böra föreskrifva en sådan tvångsåtgärd emot den Svenska kyrkans presterskap, helst om en dylik vigsel icke skulle kunna förrättas efter det för Svenska kyrkan fastställda formulär, så kan den af Högste Domstolens fleste ledamöter härutinnan framställda anmärkning för mig icke innefatta tillräckligt skäl att i denna del frångå det remitterade förslaget.
I fråga åter-om den vid 3 § i förslaget inom Högste
Domstolen gjorda anmärkning, sä enär föreskriften om vittnens närvaro vid äktenskapets ingående endast afser att gifva detsamma nödig offentlighet, men härtill lika litet sorn vid vigsel eller dop synes erforderligt, att vittnena äro enligt lag ojäfviga, hemställer Kongl.
Proposition j\i‘ 32.
11 jag att till nförekommande af tvetydighet första punkten i §:n måtte erhålla denna lydelse. ”Äktenskap, hvarom nu sagdt är, skall i slägtingars eller andra vittnens närvaro ingås inför Magistrat i stad eller inför Kronofogde å landet.”
Då förslaget innehåller föreskrift, att hvad som vid ingående af äktenskap inför civil myndighet förekommer, skall i protokoll upptagas, synes ett utdrag af detta protokoll vara en sä gifven form för utfärdande af bevis öfver det civila äktenskapets afslutande, att något vidare stadgande i detta afseende, på sätt Högste
Domstolen förutsatt, lika litet lärer vara af nöden, som en föreskrift, att protokollet bör till framtida upplysning i myndighetens arkiv förvaras; men dä anmälan om det civila äktenskapet bör, likasom angående de med vigsel fullbordade, göras hos vederbörande presterskap för behöriga anteckningar i kyrkobok, och en särskildt meddelad föreskrift härom lättare kan förbises, än om den intages pä samma ställe, sorn öfriga föreskrifter angående det civila äktenskapet, så, ehuru ett sådant stadgande icke är af civillags egenskap, hemställer jag att i slutet af 3 § mätte göras följande tillägg: ”Magistrat eller Kronofogde åligger, att inför dem afslutade äktenskap hos vederbörande presterskap anmäla, pä sätt om anmälan af vigsel för vigselförrättare stadgadt är.”
Pä grund af det nu anförda hemställer jag i underdånighet, att Eders Kongl. Maj:t täcktes, jemlikt 87 § Regeringsformen, till Rikets Ständers antagande framställa det af mig anmälda förslag med nu föreslagna tillägg.”
Uppå Stats-Rådets öfrige ledamöters tillstyrkan täcktes Hans Majit Konungen, med bifall till hvad Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern sålunda hemställt, godkänna detta förslag till nådig Proposition, sådan den, nu justerad, finnes detta protokoll bilagd.
Ex protoeollo Oscar David Egge. 12 Kongl.
Proposition JV$ 33. JV? 38.
Ank. till Exp.-Utsk. den 17 Mov. 1862, kl. 1 e. m. Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, om antagande af en författning, angående allmänt kyrkomöte; Gifven Stockholms Slolt den // November 1862.
Uti underdånig' skrifvelse den 6 Mars 1858 hade Rikets då församlade Ständer anfört, hurusom vår tids rörelser inom kyrkan och de stridigheter i afseende på religionsbegrepp och kyrkliga bruk, som städse förekommo, uppenbarande inom församlingen ett alltjemt vexande andligt behof, ådagalade nödvändigheten deraf, att tillfälle bereddes församlingen att uttala sina åsigter i omförmälda ämnen; i anseende hvartill Rikets Ständer funnit en kyrklig representation, sammansatt af prester och lekmän, såsom Svenska kyrkans ombud, böra genom lag erkännas och regleras, samt för sin del beslutat en författning angående allmänt kyrkomöte.
Sedan samtlige Domkapitlen och Högste
Domstolen blifvit hörde öfver Rikets Ständers berörde förslag, fann Kongl. Majit, hufvudsakligen på grund af formella brister i detsamma, sig icke kunna derå meddela stadfästelse.
Då emellertid behofvet af en kyrklig representation gifvit sig allt starkare tillkänna, och detta icke blott för behandlingen af sådana frågor, som, på sätt omförmäldt är, blifvit af Rikets Ständer afsedda, utan äfven för utredningen af kyrkolagsfrågor i allmänhet, har Kongl.
Majit låtit utarbeta ett förslag till Förordning i ämnet, hvaruti de emot Rikets
Ständers förberörde förslag framställda anmärkningar, så vidt de funnits grundade, blifvit iakttagna.
Med erinran, att då verkan af kyrkomötes beslut mäste bestämmas af grundlag, någon beslutanderätt enligt detta förslag icke kunnat kyrkomöte tilläggas, men att, dä den ifrågavarande institutionen icke synes i fullt mått kunna motsvara sin bestämmelse, med mindre kyrkomötet tillerkännes rätt att deltaga i stiftandet af kyrkolag, ordalagen i förslaget blifvit så affattade, att de lämpa sig jemväl för den utsträckning af kyrkomötets befogenhet, som genom en grundlagsförändring möjligen kan komma till stånd, vill Kongl. Majit alltså jemte öfverlemnande af de i Stats-Räclet och IlÖgste Domstolen i ämnet förda protokoll, härmed, enligt 87 § Regeringsformen, till Rikets Ständers antagande framställa följande förslag tili Förordning angående allmänt kyrkomöte: - Kongl. Majds Nåd.
Proposition ,N$ 33. 13 §• 1.
Konungen dock obetaget att mötet oftare sammankalla. § 2.
Svenska kyrkans ombud skola vara samtlige Biskopar i stiften, eller, der någon af dem har förfall, den af Domkapitlets ledamöter, som kapitlet i hans ställe väljer; Pastor Primarius i Stockholm eller, derest han är hindrad, annan ledamot af Stockholms stads Konsistorium, den Konsistorium utser; fyra bland teologiska fakultetens professorer eller ordinarie adjunkter, tvä från hvartdera af rikets universit. et.er; från hvart stift och en från Stockholms stad; så ock tretio af lekmän valde ombud, ett frän Stockholm och ett från hvart län, samt öfriga fem från det eller de valdistrikt, Konungen med afseende å för handen varande förhållanden bestämmer.
Chefen för Ecklesiastik-departementet må ock vid mötet närvara och deltaga i öfverläggningarne, men ej i besluten.
Vid hvartdera af rikets universiteter välje förenämnde till teologiska fakulteten hörande lärare inom sig, pä sätt de sig emellan öfverenskomma, de ombud, som för samma fakultet skola vid allmänt kyrkomöte tillstädesvara. 8 4.
Yalet förrättas i den ordning
Om kallelse till det sammanträde, äfvensom ställe derför, galle hvad i afseende ä kyrkostämma särskildt är stadgadt.
Med iakttagande, att hvarje pastorat anses tillhöra det län, hvarinom moderkyrkan är belägen, må två eller liera pastorat inom samma län om gemensam elektor sig förena.
Samtlige de sålunda inom , ett län utsedde elektorer skola på kallelse inför Konungens Befallningshafvande för val af ombud sammankomma.
Elektorerna skola, medelst slutlig sedlar, hvar för sig till ombud föreslå en ä kyrkostämma röstberättigad man. jualia dervid rösterna till mera än hälften pä en man, vare han behörigen vald.
Aro åter rösterna så delade emellan flera, att sådan röstöfvervigt för någon icke eger rum, anställes ny omröstning till antagande af den, som de flesta rösterna erhållit, eller, om han icke antages, af den, som näst honom blifvit 14 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition j\i‘ 33. af de flesta kallad och så vidare.
Skulle, sedan alla omröstningarna sålunda försiggått, likväl ingen hafva erhållit den här föreskrifna öfvervigt, anställes ny omröstning öfver alla dem, som vid den första omröstningen blifvit satta i fråga; Skolande den, som erhållit de flesta rösterna, anses behörigen vald.
För hvarje ombud utses ock pä lika sätt en suppleant att, i händelse af ombudets förfall, i dess ställe i mötet deltaga.
Val för Stockholms stadverkställes pä ofvan föreskrifna sätt inför 01- verstäthållaren.
Vid omröstningar lill val af ombud vid kyrkomöte och af elektorer för sådana ombuds utväljande beräknas hvarje röst lika; och skola rösterna afgifvas med slutna sedlar. § 7. Klagan öfver val till ombud vid kyrkomöte fullföljes hos Konungen genom underdåniga besvär, som inom tretio dagar efter valet skola i Kongl. Maj:ts Justitie-Eevisions-expedition ingifvas för att i Konungens Högste
Domstol skyndsamt föredragas och afgöras.
Vid kyrkomöte föres ordet af Erkebiskopen eller den bland öfriga Biskopar, som Konungen, för den händelse att Erkebiskopen har förfall, dertill i nåder förordnar. § 9- Allmänt kyrkomöte tillkommer att upptaga kyrkliga mål, som Konungen till detsamma öfverlemnar eller hvarom fråga af någon dess ledamot väckes.
De från Konungen hänskjutna mål böra företrädesvis till behandling förekomma., Ar fråga om antagande af ny Psalmbok, Evangeliibok.
Kyrkohandbok eller Katekes, böra de af mötets medlemmar, sorn till Preste-ståndet höra, betänkande öfver frågan afgifva, innan den af mötet till slutlig behandling företagas, Arbetsordning i öfrigt eger mötet sjelft bestämma, Kongl. Majis Nåd.
Proposition J\@ 33. 15 S II.
Hvarje mötets ledamot eget i alla frågor en röst.