Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ännu mera bortkommen känner man sig, då mannen — egoisten — utan ett erkän- nande ord af ånger öfver egna felsteg faller på knä för sin från alla misstankar åter fria hustru och hon räcker honom handen, och ridån går ned med en utsigt till försoning mellan dessa båda, som borde ha lärt, att det ingenting fans att lappa ihop.
Men det är så fransmannens sätt att se lif- vets allvar, jollra bort det, leka med det, göra en komedi af det och låta folk roa sig.
Pristäflingen å sid. 22 torde observeras.
Täf- lingstiden utgår den 31 januari.
^Y^Yvad är det som roar våra småttingar?
I Ja, frågan är kinkig nog.
Men uttrycken » gå bort » och » gå på bal » bibehålla förunderligt nog ännu bland dem en synnerligt god klang.
När en liten nioårig Elsa talar om för skolkamraterna att » i nästa vecka ska ' vi ha barnbal », skimrar der fram någon egendomlig glans ur ögonvrån, och den lilla barnsliga glädtigheten får en till- sats af medveten stolthet.
Det är onekligen en stor händelse, en vig- tig episod, denna förberedda och efterlängtade fest, som en omsorgsfull mor så gerna anord- nar åt sitt småherrskap — småherrskapet, som aldrig kan få för mycket roligt, som endast behöfver sofva sig krya och friska igen, för att sedan känna sig beredda till nya roligheter.
Och ändå frågado vi: hvad är det, som roar våra småttingar?
Är det balen, som leker i hågen?
Eller är det nöjet, lekarne, dansen, tillåtelsen att få stoja och skratta hnr mycket som helst, hvilka tillsammans höja glädjen?
Men der tillkommer ju så mycket annat som kan intressera.
Först och främst frågan, huru många skola bjudas och hvilka skola bjudas.
Icke alla kamraterna.
Icke ens hela klassen.
Utan ett par på den bänkraden och ett par på den andra.
Några flickor ur den skolan och några ur en annan.
Gossar från latin och real, gossar, bas hvilka man varit bjuden, och gossar, till hvilka man möjligen kan blifva bjuden.
Med få ord, man har ansvar vid ut- färdandet af bjudningskorten.
Låtom oss hålla oss inom de större städernas gränser.
Det är dessa, som tjena, eller åtminstone göra anspråk på att tjena såsom modeller för hvad som kal- las » chic ».
Det » småstadsaktiga » får ju al- drig räknas till » goda ton ».
Der står nu husets värdinna ute i tamburen och ser så litet som möjligt förlägen ut, under det en galoneräd betjent hjelper sin unge herre af med öfverrocken och frågar huru dags hemt- ningen blir?
Till höger och venster stå kam- marjungfrur med kritiska blickar och göra samma förfrågan, medan de små damernas toaletter rangeras.
Lik en automat svarar Idun, erhålles ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- värdinnan och småler sakta för sig sjelf åt sin egen tafatthet.
Men hvem i all verlden rår för, att man inte känner alla stora ansedda familjers barn, och lyckligtvis är lilla Elsa i närheten och kan presentera sina gäster.
Att göra » les honneurs » bland vanliga säll- skapsmenniskor, det är i ingen mon så makt- påliggande som att vara värdinna åt sina barns främmande, i synnerhet när man hört talas om, hur storartadt det var hos den och den, och hur knussligt det var hos en annan.
Anse- endet måste hållas uppe, men till hvilket pris?
Vid den första pröfvostenen, kaffeserveringen, undras helt naturligt, om man skall » lägga för » herrskapet, eller om en och hvar skall få » taga sjelf ».
Bäst kanske det sistnämda — hvem vet annars, om ej en och annan blir missnöjd l Och der se vi » mamma » fortfarande små- leende, trots det att allt småbrödet försvinner som snö för solsken, och dock har endast hälf- ten af gästerna anländt.
Der formligen kapp- löpes, man räknar kakorna och stoltserar öfver sin präktiga aptit och — företagsamhet.
Den, som ej håller sig framme, kan hitta på att få äta, der fatet har stått.
Men man har roligt, roligt, rysligt roligt!
Inte lägger man just an på att visa sig vara väluppfostrad.
Men så sitta ej heller mammor och pappor rundtorn och hålla kontroll öfver sina små » välartade älsklingar », utan nu är man fri, nu har man rättighet att låta » bond- skorporna » ligga och äta smörkransarne först.
Det är roligt att vara på bal, då får man göra hvad man vill!
Här, som hela lifvet igenom, gäller det att stå på sig, att hålla sig framme, konkurrensen är alltid lika ifrig.
Så börjas dansen.
Spelfröken har nyss kom- mit.
Och det är icke alls tråkigt att se, hur det ena » paret en miniature » efter det andra svänger om i vals, polka, fransäs, ja till och med lancier.
Sådant lär man i dansskolan.
Och verkligen — der är en precision, en flägt af elegans, ett visst något, som hvilar öfver det hela, och gifver oss en aning om hvad dansen kunde vara äfven för oss äldre, om vi ej vore så öfverlägset nonchalanta.
Vi dansa icke för dansens skull, vi dansa för — ja, för hvad?
Sådana funderingar höra emellertid ej hit.
Vi se oss ännu endast om på de små barnens område.
Hvilket litet elegant herrskap vi hafva för ögonen, åtminstone hvad toaletten beträffar!
Siden, sammet, guipurespetsar och nipper.
Små » englahufvud » med lugg och brända lockar.
I synnerhet flickorna äro väl utrustade — eller må hända illa utrustade?
Ja, det beror på smaken.
Men, ack hvad de hafva hjertans roligt!
» Den der klädningen hade du på balen hos Maria, » anmärker en liten förhoppningsfull älsk- ling, med händerna på ryggen och ett par lif- liga bruna ögon, hvilka mönstra kamraten.
» Hvarför har du rosett på båda axlarna? » frågar en annan kritiskt.
» Jag tycker Almas klädning är rikligt söt, » infaller den tioåriga Gerda i beskyddande ton och slår sin arm om lilla Alma, som stolt möter de andras blickar.
» Söt!
Pyh! » Man vågar att ha delad smak.
Men så börjar kotiljongen — tänk, om man skulle blifva mankerad af sin kavaljer!
Der borta vid buffetbordet hafva emellertid gossarne blifvit herrar på täppan.
Tonen har varit högstämd hela aftonen, man är ju borta och skall ha roligt.
Icke har man skäl att antaga, det den stegrade munterheten kan ha någon sårskild orsak.
Nej, för all del, litet vin hör ju till, och det vore simpelt att tycka, det en och annan varit litet för ifrig på det goda.
Å nej, barnen få endast ha litet frihet, de måste vänja sig, en gång skola de ju blifva salongens hjeltar — och hvad som skall blifva krokigt måste böjas i tid.
Det är tråkigt att vara kritiskt anlagd, man blir så lätt pessimist.
Man får så svårt att fatta betydelsen af uttrycken » roligt » och » nöje ».
Det förefaller en, som om det icke funnes nöje ens på — barnbjudningar.
Det är uppfriskande att se barn leka, höra dem skratta ystra, sjelfsvåldiga skratt, att se dem tumla om i långdanser och ringlekar, att behöfva hejda dem i deras yra och till och med att se dem en smula — olydiga.
Det är ändå barn, som äro allt detta.
Men det är förödmjukande att se oss sjelfva karrikerade.
Eller hvad vill all denna löjeväckande sjelfs- våldiga lyx säga?
Hvarför behandlas ej bar- nen, som vore de barn och icke små lillgamla personer, hvilka så att säga representera en ny klass i samhället?
Hvarför kläder man ut dem som små marionettdockor och skickar dem till den ena familjen efter den andra utan att veta, om de under lekarne få erforderlig tillsyn eller ej?
Hvarför välja icke mödrarna sjelfva säll- skap åt sina barn.
Hvarför skall redan under barnaåren gossens och flickans umgängesvänner vara främlingar för modern, och hur kan hon sedermera förvissa sig om sin unge sons eller dotters förmåga att välja sällskap?
Är det icke ett stort fel i en mors uppfattning af sina pligter, detta, att så der godvilligt taga emot » balgäster », hvilka hon aldrig sett förut, och om hvilka hon endast vet, att de hafva ett godt namn.
Namnet gör ju så föga till saken, det är ju barn som barn, men der finnas upp- fostrade och ouppfostrade bland dem, lika väl som bland äldre personer.
Dessutom måste en hvar inse det olämpliga uti en sådan handlingsfrihet hos barn, hvilka ju i tid måste lära sig underordna sin vilja och sina önskningar, och icke redan i barn- domen söka bekantskap utom hus och bjuda hem främlingar i familjen.
Och måste dessa baler bestå af sådana små sjelfständiga individer, så skicka åtminstone ee guvernant med, som håller reda på dem.
Ty sannerligen att de små äro mogna att uppträda på egen hand.
Det är rent af upprörande, att dagen derpå höra beskrifningarna på alla deras olater, hvilka just vid dessa tillfällen komma till heders.
Det händer här vid lag som i så många andra fall, de, hvilka ej gjort väsen af sig, blifva glömda, under det de an- dra blifva så mycket mera kritiserade.
Van- ligtvis borde man beklaga dem i stället.
Det är icke alltid så lätt att uppföra sig till allas belåtenhet, vare sig man är liten eller stor, men det är hårdt att skoningslöst öfverlemnas i sin egen vård och tvingas handla på eget ansvar vid allt för unga år.
Derför måste vi skapa oss bättre idéer med afseende å barnens verld och lämpa de smås fordringar efter andra lefnadsregler.
Monne vi ej ha mycket annat att bjuda dem, som är mera uppfriskande och mycket mera glädje- bringande!
(Forts.) C l a r a Smitt.
Första numret af Iduns modetidning utkom- mer i nästa mönsterbilaga.
v e c k a och åtföljes af en
Endast en sida af papperet bör » Något att tänka på ».
Med anledning af Aves uppsats » Ett forslag », införd i n:r 1 af Idun för i är.
fu!
Hvad det ändå är kallt här i Stockholm 1 » utbrast fru Augusta Gyllenörn och stampade snön utaf sig i tamburen, under det att kammarjungfrun hjelpte henne och hennes svägerska, en ung elegant flicka, utaf med ytterplaggen.
Augusta öppnade så dörren in till sitt kabi- nett, der en stor brasa sprakade i kakelugnen och bredde en angenäm skymning öfver det trefliga rummet.
» Kom in till mig en stund, Ella.
Jag bju- der på brasa och småprat, » sade hon och förde sin svägerska dit in.
» Sätt dig här — dynan bakom ryggen!
Nu ha vi det godt!
— — Nå hvad tycker du, Ella, om din början här i hufvudstaden, om det förslag, som vi fått höra i dag?
» Bra. » » Åhja!
Det är nog mycket bra.
Jag för min del vet ej, huruledes jag skulle kunna genomföra fru Haraldsons idé.
Gustafs namn och ställning fordra, att vi om vintrarne vistas i hufvudstaden och » lefva med » som det heter.
— Om så stadens allra värste Don Juan kommer och bjuder upp mig på en bal, kan jag ej säga nej, ty mig har han ej gjort något ondt.
Jag roar mig blott en stund med honom och har sedan ingen gemenskap mera med honom.
— Och ofta, äro » Don Juanerna » just de angenämaste sä / Zs / copsmenniskorna. » Ella sänkte ögonlocken och täckte efter.
— Huru länge hade hon ej önskat att få till- bringa en vinter i Stockholm hos sin bror och sin svägerska, och nu i är hade hon ändtligen fått lof dertill.
Det var bra eget, att hon, andra dagen af sin vistelse i hufvudstaden, utaf en händelse kommit med till detta kafferep och der genast fått höra talas om det, som hon sjelf så mycket grubblat öfver.
Händelse!
— V.ar det ej Guds mening, att brytningen nu skulle komma för henne?
— - - — Ella hade lefvat stilla och ensam hemma hos sina gamla föräldrar, och då hon någon gång gått bort på en bal eller andra större tillställningar, hade hon för det mesta kommit hem trött och nedstämd.
Herrarne hade visserligen varit mycket artiga emot henne, men deras nog ej illa menade artigheter hade mången gång bittert sårat henne, och deras sätt och blickar hade pinat henne.
Hon kände sig förnedrad.
Allt sedan hon känt sig fullt öfvertygad om, att hon verkligen älskade honom, som hon alltid tyckt om, blef hon lugnare och lugnare och drog sig, liksom snigeln, allt mer till baka i sitt skal.
Hon ryste, när hon tänkte på den förfärliga föraktfulla ton, med hvilken hennes bröder och andra herrbekanta talade om just de unga flickor, som de sjelfva helst roade sig med.
Nej — så skulle han aldrig höra talas om henne; det lofvade hon sig sjelf heligt.
Men hvarför, hvarför skulle det existera sådana förfärliga missförhållanden?
— Hvar låg felet?
Hvarför föraktas i » verlden » de, som kanske i hemmen högt aktas, och hvarför uppmuntras och hyllas öppet de, som efteråt föraktas och ofta dömas allt för hårdt; nog är det svårt att ej blifva förvillad utaf dessa mot- sägelser.
Dömas och föraktas af honom, som hon tror det vara sin lifsuppgift att behaga, af honom, som så sällan dömes af henne!
Ella hörde plötsligt så klart hans stämma å som hon hört den qvällen före hennes af- resa, då hon troddes vara djupt upptagen af I P \ I U I 1 M U IN användas och marginal lemnas.
de andra damernas småprat.
— Herrarne dis- kuterade » qvinnofrågan ».
Qvinnans likställighet med oss! » hörde hon honom utropa.
— » Jag kommer aldrig att medgifva, att qvinnorna äro andligt likstälda med oss.
De äro menniskor, det äro de, men de stå oändligt lägre än v i.
» O hur förtviflad blef hon ej!
Var det verk- ligen sår Voro de verkligen underordnade varelser?
— — — O nej!
Det var ju för- nuftsvidrigt.
O hur tacksam var hon ej nu, att försynen ej bönhört henne, att hon ej var hans, ty hon skulle ej ha kunnat omvända honom.
Hvad hade hon, som bevisade, att hon var andligt likstäld med honom.
Hon, som hade sofvit bort sin tid, under det att hennes och hennes medsystrars menniskovärde allt mer drogs ned och föraktades.
— Hur hade hennes öron kunnat vänja sig vid dessa förfärliga dis- sonnanser?
Hvad hade hon giort för att för- ädla sin själ — för att bevisa, att hon hade någon?
Nej, för att kämpa för lif och sjelfständighet ville hon nu stå upp.
Hon bad Gud om hjelp och ledning och det var säkert Han, som ledt hennes öde i dag.
Andra ha redan länge kämpat och stridit och ha kunskaper och erfarenheter, som fattas henne, men de skulle kanske vilja hjelpa henne.
— Brasan hade brunnit ned.
Endast glödande kol lågo qvar och bildade fantastiska, rörliga figurer.
Ella blickade omkring sig — Augusta satt just och såg på henne och frågade nu sakta.
» Ella, hvad har du tänkt på? » Ella tvekade en sekund.
Skulle Augusta förstå henne?
» Jo jag tänkte på fru Haraldsons förslag och — — — Augusta, skratta ej åt mig!
— men jag skulle vilja göra något verkligt nyttigt. » » Det förvånar mig ej.
Fru Haraldson är bestämdt en utmärkt menniska. » Ella blef djupt förvånad — det hade hon aldrig hört för!
Att Augusta gillade » tal »!
Ella, missförstå mig ej!
— — Akta dig blott för offentligheten, innan du funnit din sanna ståndpunkt.
— Man missförstås så lätt! » Ella höjde en sakta suck och kände sig djupt gripen utaf stundens högtidliga stämning.
— Började verkligen allvaret nu?
— - Herre, gif mig kraft och vishet: visa mig den rätta vä- gen!
— — — Tack, fru Haraldson!
Da har visat mig, att » gerningar tala bättre än ord. » O, om jag blott vågade bedja dig hjelpa mig att kämpa rätt, kämpa för det, som vi för länge låtit ligga i glömskan — — — Vi måste först ha aktning för oss sjelfva, innan andra kunna hafva det för oss.
Ett souvenir.
a * 1^ji 9 sa o c n M bläddrade här och der &lt;^sS&gt; bland gamla papper och skrifter, och för mitt minne steg fram en här af glömda ungdomsbedrifter.
Af skaldeqväden der fans en mängd, mer braskande visst än sköna.
Hur pojklogik kan vara befängd, här kunde man nogsamt röna.
Hvad väldigt glödande fantasi, af haltande meter bunden!
Och likväl fans det något deri, som gaf mig nöje för stunden.
Ty hvarje dikt dock en helsning bar från sällare, bättre dagar; och derför ej så noga jag var med brotten mot versens lagar.
— Så Nu Det en var jag kommen till högens slut.
återstod blott ett enda.
— var ett ombundet konvolut, korrespondens må hända '!
- Jag löste banden — och för mig låg, med alla ljufva detaljer, min kärlekssaga, fast blott jag såg en pressad bukett konvaljer.
I vissnad fägring, hur djupt ändå de späda blomstren mig rörde!
Det var, som henne jag såg också, som hennes stämma jag hörde!
Jag likt jag den såg den tår, som i afskedsstund dagg bland blommorna sänktes; kände ännu från hennes mun sista kyssen, mig skänktes.
Och och Och vid hjertat började slå så varmt, saknad fy Ide mitt sinne.
lifvet kändes så tomt och armt detta älskade minne.
— Jag hade lett åt min diktning nyss i unga svärmiska åren; nu gaf jag blommorna rörd min kyss och fuktade dem med tåren!
H. m:t konungen afreser till Norge någon af de första dagarne i februari och åtföljes dit af prins Carl.
Må hända kommer kronprinsparet att sam- tidigt medfölja.
Detta är dock ännu ej bestämdt.
H. m:t drottningens afresa till England kommer att ega rum den 30 eller 31 dennes.
Resan, som lär komma att ske öfver Kjöben- havn och Hamburg, skall ega rum med kortare uppehåll der och hvar, på det att sjelfva resan ej må blifva allt för ansträngande.
Något besök hos sin syster lär h. m:t ej göra; men kommer der- emot furstinnan af Wied att möta h. m:t vid nå- got af de tyska rastställena.
H. m:t åtföljes, såsom vi i förra numret nämde, af prins Oscar, äfvensom af fröken Ebba Munck.
Prins Oscars förmälning med hoffrökeri Ebba Munck utgör fortfarande allmänna samtalsämnet.
Förmälningen säges skola ega rum i Bourne- mouth i England under drottningens vistelse der- städes.
Förlofningen lär deremot, såsom vi förut meddelat, skola försiggå före afresan.
Följden af prins Oscars förmälning med en svensk fröken blir den, att han, enligt 5 § Successionsordningen, går förlustig om arfsrätten till kronan för sig och sina efterkommande.
Sin furstliga värdighet bibehåller han dock, och som, enligt Giftermålsbalken, hustrun skall följa man- nens stånd, skulle prinsens tillkommande varda furstinna.
(I något af de närmaste numren hoppas vi kunna meddela fröken Muncks porträtt.)
Riksdagen samlades åter i måndags.
Sedan un- der de första dagarne den vanliga fullmaktsgransk- ningen egt rum, öppnades riksdagen i går högtid- ligen af konungen.
Konungens födelsedag firas i morgon med stor bal å k. slottet, till hvilken 2 — 3,000 personer lära in- bjudits.
Hvita hafvet kommer att upplysas med elektriskt ljus.
Zachris Topelius, » Ljungblommornas » skald, fylde sistlidne lördag sjuttio år.
Att denna tilldragelse i Finland skulle firas med entusiasm, var helt naturligt.
Också hyllades den älsklige skalden på mångfaldiga sätt.
Och säkerligen skulle litet hvar här hemma i Sverige velat på nära håll
vara med och taga del i denna hyllning åt honom, som skänkt vår literatur så många sköna och oförvanskliga perlor.
Topelius tillhör deras antal, hvilkas namn ej skola glömmas, så länge svenskt språk talas.
En lång och fridfull lefnadsafton komme den hjertevarme diktaren till del!
Profårskurs kommer, enligt departementschefens medgifvande, att i Stockholm genomgås af filos, kandidaten Helga Fredrika Linder.
Lysning iiil äktenskap afkunnades i söndags i Klara kyrka härstädes mellan fröken Anna Malmer- fett, dotter till major C.
L. Malmerfelt och hans hustru, född Malmerfelt, samt medarbetaren i tidningen » Upsala » C.
G. Möllersvård.
FSrlofning har eklaterats mellan underlöjtnanten vid Svea lifgarde Erik Lagercrantz och fröken Constance de Kantsov, dotter till kammarherren, legationsrådet baron Edvard Bosenquet S:t George de Kantzov och hans baronessa, född de Vascon- cellos.
Likbränning.
I måndags brändes i likbrännings- föreningens krematorium härstädes liket efter dok- torinnan Thurinna Hulphers.
Jordfästning egde dessförinnan rum i Klara kyrka, hvarifrån liket fördes till krematoriet.
Stiftelsen för gamla tjenarinnor, n:r 55 Surbrunns- gatan, hvilken inrättning i år räknar sin femåriga tillvaro, har under sistlidet år mottagit 8 nya tje- narinnor.
De intagna voro vid innevarande års början 35.
De hjelp- behöfvande tjenarinnorna intagas vid en ålder af 56 år och stanna i stiftelsen till sin död.
De er- hålla der kostnadsfritt husrum och vedbrand jemte läkarevård.
Stiftelsen uppehälles genom frivilliga gåfvor, hvilkas belopp år 1887 uppgick till omkring 31,000 kr.
Morganatiskt äktenskap kommer storfurst Nicolaus i Ryssland att med tsarens samtycke ingå med fröken Boutemine.
Unga flickor!
j^nder denna rubrik vågar j a g tilltala er, mina unga läsarinnor, och hoppas jag, att åtminstone någon af er, som skänker mina rader sin upp- märksamhet, äfven skänker mig rätt i hvad jag kom- mer att säga angående er eller rättare sagdt vår nuvarande klädedrägt, sällskapston m. m.
Först anser j a g mig dock böra nämna, att, fast än j a g ännu icke sjelf trädt ut ur de unga flickornas led, jag doek lefvat så länge och blifvit uppfostrad inom en sådan familjekrets, der l y x i alla former hållits för en styggelse, att j a g kan ta mig friheten att till mina unga väninnor fritt uttala, tivad j a g tycker eller icke tycker i nämda afseenden.
Till exempel: äro kanske icke våra flesta unga damer ena riktiga slafvinnor af modet, för att icke rent ut säga mar- tyrer; ty om det blott stannade vid det för helsan oskadliga, kunde det väl gå an.
M e n ty värr ha j u de rysliga snörlifven kraft och komma säkerligen att kräfva flerfaldiga offer *.
Dock — bortsedt från det farliga här vid lag, så kan man väl icke se något osmakligare än en sådan, i fåfängans martyrredskap utstyrd och insnörd dam, och j a g kan icke afhålla mig ifrån att citera hvad j a g i ett sällskap för icke länge sedan hörde en herre anmärka vid anblicken af en dylik uppenbarelse: » Ack, se en sådan söt och älsklig flicka med rosenkinder och med ögon blå!
H o n vet sig också riktigt stiligt skicka, men h u!
hvad ser jag, snörlif har hon p å!
» ' J a, tro mig, kära flickor!
N i vinna visst icke männens beundran, långt mndre kärlek genom att på sådant sätt förskaffa er ens.
k. vacker figur, nej tvärt om.
J a g skulle kunna anföra mångfaldiga be- vis derpå, om blott utrymmet det tilläte och j a g ej af granlagenhet för mitt eget kön ansåge det bäst att tiga.
N å, sedan ha vi luggarne!
V o r e jag kung, skulle j a g sannerligen förbjuda en sådan galenskap — att skyla en ofta vacker och höghvälfd panna!
T a g bort dem med det första, n i förlora visst icke derpå, utan komma endast att se mera okonstlade och många till och med intelligenta ut.
O c h hur mycket bättre och nyttigare kan icke en u n g flicka använda sin tid, än med att sitta hela timmar framför spegeln * E n l i g t senaste u n d e r r ä t t e l s e r från P a r i s lära s n ö r l i f v e n v a r a p å g o d v ä g att f ö r v i s a s.
I s a m m a n h a n g h ä r m e d k u n n a v i n ä m n a, att d e n h e r ö m d a s k å d e s p e l e r s k a n S a r a h B e r n h a r d a l d r i g l ä r h a f v a a n v ä n d t snörlif, o c h d o e k k a n h o n b e r ö m m a sig a f d e n s m ä r t a s t e o c h m e s t v ä l f o r m a d e m i d j a.
I fl I U I I \ l U IN Annonser mottagas endast mot kontant liqvid i förskott af 2 5 öre pr 4 - spalt, petitrad (
och en osande fotogenlampa för att krusa och bränna medels en tång det här, som vår Herre vid hennes skapelse ville göra slätt och rakt; samt hur många gifta män finnas väl icke, som skulle jubla öfver att slippa se sina unga hustrur med dessa tillkrånglade lockar.
— Att vår sällskapston äfven lemnar mycket öfrigt att önska har visserligen redan blifvit omnämdt i Iduns första profnummer; men j a g kan dock ej låta bli att särskildt uttrycka min ledsnad öfver att se nutidens skolpojkar och skolflickor öfva sig i kurtis och koketteri.
J a, det händer i sanning ganska ofta, att en 12- ä 14-årig fröken gent emot äldre personer tar sig ton och friheter, som äro allt annat än pas- sande.
Allt detta kunde tvifvelsutan afhjelpas i hem- men, om blott föräldrar och andra uppfostrare lade sig vinning derom.
Ä n n u en gång dristar jag mig kanske att tillskrifva er och ber j a g att till dess få bli innesluten i åtmin- stone någons vänliga hågkomst som uppriktiga och sanna väninnan » Nåja, jag kan inte neka till, att icke min andra kärlekshistoria, som står i det intimaste förhållande till min tredje, utöfvat det största inflytande på min framtid. » » Du älskade således din andra tillbedjare? » frågade fru Elna och såg Ebba i ögonen.
» Nåja, det kan ju hända, men åtminstone icke länge, » sade hon med en lätt suck.
Lilla fru Elna såg förvånad ut.
» Inte länge, » säger du.
» Vet du hvad, det förefaller äfven mig, som om man inte kunde älska evigt.
Det är verkligen för märkvärdigt, man känner sig inte alltid lika lycklig. » » Prat, hvad fattas dig!
Har du något att förebrå din man? » » Visst inte, men vi qvinnor känna icke våra män, åtminstone inte förr än vi varit gifta ett Lena — ck.
par år. » » Och de lära kanske aldrig känna oss, åt minstone ej förr än åren strött sitt silfver i våra lockar och vi upphört att intressera oss Teater och musik.
för något annat än dem.