Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gif mig ett ord af saknad . . af förhoppning!
CECILE (brydd).
Förhoppning!
Femtonde Scenen.
Fru förestånderskan . . (hejdar sig) Kan jag tala om det i herrns närvaro?
CECILE (sätter sig på soffan).
Ja, tala fritt!
Fru förestånderskan väntar mamsell och fru Gardonnière -- -- ty hon sade, att för att bli emottagen, måste mamsell ha sin tants tillstånd.
Det är bra! . . lemna oss!
(Lise går.
Cecile och Ernest stanna tysta ett ögonblick, utan att se på hvarandra).
ERNEST (bakom soffan, lutande sig nedemot Cecile).
Svara mig, Cecile! går ni i kloster?
CECILE (efter någon tystnad).
Ja! (går mot höger; paus).
ERNEST (beslutsamt).
Nej; det gör ni inte!
Och efter hvarken föreställningar eller böner kunna förmå er att ändra ert beslut, så gör jag som ni . . jag tar min tillflykt till utomordentliga medel!
ERNEST. Ni står ju ännu i tre år under er tants förmynderskap?
Ni kan ju ingenting företaga utan hennes samtycke?
Nej . . men det får jag nog.
ERNEST. Nej, det får ni inte!
ERNEST. Jag!
Ni? . . och med hvad rätt?
Med den rätt, som jag har . . som jag kan skaffa mig öfver er tant!
Jag förstår er inte!
Se der just den hemlighet som jag inte kunde anförtro er -- -- men efter som ni trotsar mig, så skall jag yppa den för er!
Tala fort!
ERNEST (sakta).
Det är för sin egen räkning som er tant förmått mig att komma hit . . hon älskar mig!
Min tant? .
Ja, det är afskyvärdt . . men det är detsamma, jag gifter mig med henne, och sedan skall jag nog hindra er att gå i kloster!
Ni gifter er med min tant?
ERNEST. Jaha, min niéce!
CECILE (stött).
Det ville jag se.
ERNEST. Ja, det skall ni få se! .
Sextonde Scenen.
Ni ännu här, min herre!
Ja min fru, här för lång tid . . här för alltid!
Jag menar . . jag menar . . att om ni nyss fann mig kall, brydd kanhända, så återser ni mig nu förtjust, passionerad!
Jag kan inte säga huru det gått till . . det är otroligt, det är extravagant . . men jag älskar er, och jag gifter mig med er!
Ah bah!
Redan länge har jag sökt efter en själ som kunde förstå min egen! . (betraktar Cecile) Jag fann endast kalla hjertan, utan poesi, utan passion . . då ni deremot, Clara!
FRUN. Hvad!
Clara?
Då ni deremot, Emma, ni har hjerta, ni är -- --
Jag är fyrtio år!
Så mycket bättre, det är den bästa åldern!
Det är passionernas ålder!
Fyrtio år! .
Det är inte så det bör heta . . två gånger tjugo år, så är det!
Det är vårens vindflägt förenad med sommarens värme!
Hvem kan berömma sig af att hafva funnit en sådan lycka, ett sådant underverk?
-- Jo min fru, det fann jag, och jag svär att jag skall visa mig värdig den! .
Jo! det här är charmant!
ERNEST. Ni svarar inte?
Hon afvisar honom säkert! .
Hvad vill ni att jag skall svara?
Öfverraskningen . . min rörelse -- --
ERNEST (lifligt).
Ni samtycker? . (till Cecile) Se så, mamsell! tror ni nu att jag skall kunna hindra er ifrån att begrafva er i ett kloster?
Ja, jag ser att ni kommer att utöfva mycket välde öfver min tant . . men jag hoppas finna ett medel att undslippa ert förhatliga tyranni!
Hvad nu . . hon är stört . . upprörd? . .
Ja, jag skall finna det, och då -- --
Ett ögonblick . . herr Duplessis' välde är ännu inte officiellt erkändt . . jag har ingenting bifallit . . och bifaller ingenting som inte du samtycker till, Cecile!
ERNEST. Mamsells samtycke har ni redan!
Mitt samtycke?
Ja mitt barn, jag önskar höra dig sjelf säga att herr Ernest Duplessis är ett godt parti, att han är en ädel, oegennyttig, varmhjertad ung man, och att hvarje qvinna kan skatta sig lycklig att få honom till make.
-- Jag väntar att få höra detta, ty herr Duplessis kan inte utan din tillåtelse blifva medlem af vår familj!
Men jag tillåter det gerna, min tant!
Hon tillåter det!
Och jag tvekar alls icke att upprepa, det herr Duplessis har alla de egenskaper som . . som ni nyss nämnde . . och vore det också inte så, så skulle ert val vara mig tillfyllest, min tant.
Men du säger mig inte . . .
Att herr Ernest är det bästa parti som finns?
Jo visst, jag säger det ju, min tant, för att göra er till viljes!
Jag skall också säga -- efter som ni tvingar mig -- all hans språk är ädelt, hans uppförande värdigt, hans själ upphöjd . . och att det vore den största orättvisa man kunde begå . . att inte intressera sig för honom sedan man sett honom . . och att, sedan man lärt känna honom, inte älska honom!
ERNEST. Min fröken!
Jag säger detta endast för att göra min tant till viljes!
Och ni ser det, jag säger det utan ansträngning, utan saknad.
-- Man kan inte vara mera förtjust, mera hänryckt! . .
Ja min herre, ni kan inte förstå hvilken lycka . . hvilken glädje jag känner . .
Också är jag stolt . . glad . . lycklig . . jag skrattar . . jag skrattar till och med så . . så att tårarne komma mig i ögonen!
FRUN (med utbrott).
Cecile!
ERNEST (mycket upprörd).
Mamsell!
Cecile! jag har begått för många dårskaper, för att inte en gång begå en förnuftig handling . . och efter det stod skrifvet i stjernorna att allt skulle sluta som en vanlig komedi, så . . (till Ernest) Er hand, min vän! (förenar dem)
Seså, nu förenar jag er!
Varen lyckliga!
Min goda tant!
Min bästa tant -- -- (hejdar sig) Ah, förlåt!
ERNEST (gladt).
Efter er bekännelse här för en stund sedan, vågar jag inte mer -- --
Var lugn, och försök blott!
Ni har ingenting att frukta!
Jag har aldrig älskat er . . . men jag ansvarar inte för att jag inte kommer att göra det!
Er hand, min nevö!
Jag hade svurit att ni skulle bli min Ceciles make . . det var min plan!
ERNEST. Och ni Cecile . . ni tiger? . .
CECILE (räcker honom sin hand som han kysser).
Jag, Ernest? . . jag gillar alltid min tants planer!
Svenska Theatern.
N:o öre. 1.
Magister Bläckstadius, Lustspel. 50. 2.
75. 3.
En Födelsedag på Gäldstugan. 50. 4.
Rika Morbror.
Lustspel. 50. 5.
75. 6.
Stockholm, Westerås och Upsala. 50. 7.
Herr Dardanell och hans upptåg på landet. 50. 8. 1846 och 1946. 50. 9.
Jernbäraren.
Skådespel. 50. 10.
Hittebarnet.
Lustspel. 50. 11.
Positivhataren. 50. 12.
Jenny eller Ångbåtsfärden.
Samtliga af A.
BLANCHE. 35. 13.
Mäster Smith, af J.
Jolin. 1:-- 14.
Det Otroliga, af K.
Kullberg. 50. 15.
Femhundra Riksdaler Banko, af M.
Cramær. 50. 16.
En half million, Lustspel af dens. 55. 17.
Symamsellerna, af dens. 75. 18.
Barnhusbarnen, af J.
Jolin. 1:30. 19.
Bröstkaramellerna, af dens. 50. 20.
Flickorna på Söder. 50. 21.
En revolution i månan. 50. 22.
Profbladet eller Frihetens lön. 35. 23.
Polkander i Stockholm. 50. 24.
Carl XII vid Pultava eller Sista resursen. 50. 25.
Tidens Strid. 50. 26.
Polkander och hans Fru. 50. 27.
Döden Fadder, af Blanche. 50. 28.
Komedianterna, af dens. 50. 29.
Den politiske kocken, af dens. 50. 30.
Flickorna på Norr. 50. 31.
Efter 50 år, af Topelius. 1:50. 32.
Gustaf Adolf och Seaton. 75. 33.
En nyårsmorgon i Storkyrkotornet. 35. 34.
Lilla Apan.
Vådevill. 25. 35.
En Knalleffekt. 35. 36.
Örebro fåfänga, af J.
Jolin. 50. 37.
Hin Ondes gåfva, af F.
Wäinämöinen
WÄINÄMÖINEN
Lyrisk försök i tre akter
BRAKEL.
Stockholm, 1829.
FÖRETAL
Samma inskränkta förmåga, som uti Oden i Svithiod dramatiskt framställt Svenska Hedendomens förnämsta Guda-gestalt, har genom Wäinämöinen försökt framställa den Finska Hedendomens.
Ämnet fordrade en lyrisk behandling, och deraf härleder sig djerfheten att göra försöket lyriskt.
Författaren, sjelf icke musikalisk, har ej haft någon kännare af musik att rådfråga.
Han har endast haft till rättesnöre sitt tycke, och några
Finska melodier, som han hört sjungas på den ort handlingen framställes.
Alla de verser, som äro utmärkte med en stjerna vid början, äro författade efter sådane melodier, och röja sig merändels sjelfve genom versslagets ovanliga art.
Som stycket saknar tonsättning, så har något erbjudande åt Teatern af detsamma icke kunnat komma i fråga, och mindre uppmärksamhet på scenens möjligheter att framställa, har jemväl deraf blifvit en följd.
Författaren har med afsigt sökt använda så många idéer ur
Finska sånger som förekommit honom lämpeliga till sin uppställning; och han erkänner ett lån från Fransyskan af Ducis, som låter Abufar säga om könet:
Fait pour aimer, pour plaire, et prompt à s'attendrir Il nous engage à vivre, et nous aide à mourir.
WÄINÄMÖINEN, kallad den Gamle, föreställd såsom en Finsk Furste, förjagad då Finland eröfrades af Svenske Konungen Eric den Helige.1 SOINI, eller PATER ANTON, Wäinämöinens Son, ung Munk, Sanct Henrics Lärjunge.
EMOINA, Wäinämöinens Dotter.
JOUKAVAINEN, kallad den Unge, Finsk Anförare från den öfre Skogstrakten.
TURILAS, Finsk Eremit, Vårdare af Gudabilder.
RUHO, Finsk Anförare under Wäinämöinen.
RIDDAR CARL, Svensk Höfding öfver Satakunda Härader, eller det så kallade Björneborgs Län.
BIRGER, Svensk Officer.
FINSKE KRIGARE. TUISKO, en ansedd Finsk Bonde.
FINSK ALLMOGE af alla åldrar och af båda könen.
EN LAPPSK BÅLMAN. LAPPAR.
DRÖMMAR, föreställande SJÖFRUN, jemte SJÖ-RÅN, SKOGS-GUDEN TAPIO, jemte SKOGS-RÅN, BERGS-KUNGEN, jemte BERGS-TOMTER, VÅLNADEN af Soina, Wäinämöinens afledna maka.
Händelsen anses tilldraga sig uti Tavast Kyro och Birkala till hvarandra gränsande Kyrk-Socknar uti Öfre Satakunda Öfredels Härad af det egenteliga Finland, hvilket skiljes ifrån Österbotten genom stora skogar och vattendrag.2
Teatern föreställer en plan emellan klipporna vid ena stranden af Kyro forss, som ifrån den längst oppe i fonden till liten del synlige Ikalis-fjerden, genom klyftor störtar sig ned, och föreställes ytterligare sjunka i djupet på Teaterns ena sida.
På den andra, nära Avant-scenen, under en brant, men remnad, klyfta står en förfallen koja, i skygd af tvänne på ömse sidor om ingången växande tallar.
Bakom kojan röjes en smal gångstig uppföre, längs efter remnan.
För öfrigt synas här och der stenar, passande till säten, samt tallar.
Det är en mörk September-natt.
WÄINÄMÖINEN, EMOINA, RUHO, FINNAR.
WÄINÄMÖINEN (framträder uppå en mot fonden vid det starkaste forssfallet utstående klippa, hållande i ena handen en finsk skogslur.
Han stödes af sin Dotter Emoina, som upplyser deras stig med ett bloss.
Efter dem synes en blossbärare med Wäinämöinens harpa.)
(Ur luren.)
Hembygd, frälsning!
(Echo repeterar dessa ord.
Wäinämöinen fortsätter sedermera samma melodi, men icke ur luren.)
På min hälsning Återsvara
Djup och kullar.
CHOR (af Finnar med bloss, som draga ned sina båtar utföre bergshällarna:)
Dragom båtar Uppå rullar3 Kända stråtar.
Bråddjupens faror lysom med bloss.
WÄINÄMÖINEN, ur luren.
Lön för dygden!
(Echo repeterar, Wäinämöinen fortsätter sedermera melodien, men icke ur luren)
Fosterbygden Hörs förklara Sina söner.
CHOR af Finnar, som nedkomma:
Gudalära; Trycktas böner; Fädrens ära, Fädernas hamnar nedkalla oss.
RUHO, fram på scenen.
Nedan om forssfallet alla sig samle.
Nu tar han harpan, vår Höfding, vår far, Kalewas Son, Wäinämöinen den Gamle.
Lyssnen till ljuden; o! lyssnen en hvar!
WÄINÄMÖINEN, uppe på klippan vid sin harpa.
Vaknen, vapenföre, vaknen, Friheten i Finland saknen!
Ödsligt öfver öde grafvar Tryckta tyna tysta slafvar.
Irrande i imme-skrudar Hasta hamnar, hasta Gudar Mana mandomen och styrkan Hämnas hädda fäders dyrkan.
Gudarna hädas; Stjernor ej skina.
Fädren försmädas; Vindarna hvina.
Vinden hvinar, tallen susar; Glömda gömmors kraft framrusar; Glömda Gudar nederstiga Hämdens här till härnad viga.
Ur hemlandets vallar
Nu hamnar framrusa, Vid vågen som svallar, Vid forssen de brusa, Kring skakade tallar, Kring harpan de susa:
CHOR.
Vi vaknat, vi vaknat, Vi tändt våra bloss.
Den griftro J saknat, Förvänten af oss, J hamnar, som stigen Ur hemlandets barm.
J hem-Gudar, vigen Till seger vår arm
Mäktige Ukko, helga vår harm!4
För Wäinämöinen med silfrade håren, Och för Emoina, så fager som våren, Sträck utur molnen din skyddande arm!
WÄINÄMÖINEN, nedkommen på scenen jemte Emoina.
Trofaste Finnar!
Korsets läror härjat
Nog länge öfver våra fäders ben.
Tid är, på renad jord, att dagens klara sken Höjs, öfver kullens topp, mot friheten J bergat.
De forssar, sjöar, fält, der lifvets första år Likt glada morgondrömmar ilat; De tegar fädren plöjt, de hyddor, der de hvilat, Allt väntande framför oss står; Och hösten närmar sig; och hämden vägen visar; Och Svensken, oberedd, med fasa sakna skall
All hjelp ifrån sitt land; den stängs af hafvets isar.
Må våren vittna om hans fall!
Anropom Gudarna.
Vi deras bilder finne Hos Siarn Turilas.
Vid helga trädets stam
Han lyckligen dem doldt.
I morgon är hon inne Den stund de åter träda fram.
Från Kyro skogens djup ren hinna bordt hit nära
Den unge Joukavainens tropp.
RUHO.
Får han din dotters hand?
WÄINÄMÖINEN.
Den mäst sig höljt af ära Uti vår frihetsstrid, har rätt till detta hopp.
Åt den som själens höghet parar
Med tankans eld i styrkans år; Som ypperst mot min väntan svarar, Uti den strid som förestår; Bland minnen af de flydda åren, Vid foglars sång på friad strand, Och glädjen, blommorna och våren; Jag skänker min Emoinas hand,
HOR Kucku, kucku, hembygdens kucku
Ljudar på befriad strand, Då när Räddarn af vårt land, Får till lön Emoinas hand.
EMOINA, afsides.
Kucku, kucku, anande, kucku, Känner du mitt hjertas val, Tystna då i lummig sal, Rörd af mina gömda qval.
Sjung, kucku, sjung, från denna mängd af sjöar, Kring uddar, vikar, näs, i slingrande förbund, Der forssars vreda svall förbyts emellan öar
I lugna, spegelklara sund.
Vid åsars tall och dalars ljusa grenar, Till Satakundas elf, af vexlad fägring rik, Två stora vattendrag du moderligt förenar Invid din strand, du vackra Vik,
Der är jag född, der önskar jag få hvila.
Der är en luft så frisk, der är en äng så grön, Der gjuts i själen lugn, dit mina tankar ila, Jag aldrig sett en nejd mer skön.
(till Emoina)
Du har ej fått de första åren
Vid elfvens lummigt krökta strand Uppväxa, likt en ros om våren Uti ett fredadt blomsterland; Nej, dina första blomningsdagar
Hos en förjagad far, i öknars djup förgått.
Nu skall den hämd, som mig ledsagar, Bereda dig en bättre lott.
EMOINA.
Ack! hämden ej min själ behagar
Jag danades att älska blott.
Nej, din Emoina aldrig saknat
En sällhet som för hjertat var.
Jag gladt ur milda drömmar vaknat, Att slutas i din famn, min far.
Då sommarns fägring ögat glädde, Jag njöt dess lifvande behag.
Då vintern allt i drifvor klädde, Jag lyssnat till din harpas slag.
Ett bättre öde jag ej känner, Men sakna skall det lugna tjäll, Der, i en krets af dina vänner, Jag njöt naturen och var säll.
För detta målet, dit du sträfvar, En hemlig oro varnar mig.
Förlåt, min far, din dotter bäfvar, Men skall i döden följa dig.
(till Emoina) (till folket) Ej bäfva, hoppas blott.
Gån, våra båtar lagen
I ordning nedom forssens fall, Vid lugna bugten der.
Vid första skymt af dagen Min röst till aftåg mana skall.
CHOR af folket i det de gå af scenen.
Gryningen på glittrande bölja Tyde Wäinämöinens makt.
Kraftfullt tagom då i akt Åraslagens jemna takt,
Sjöfrun hastar opp att oss följa5 Frusande i våra spår Kammar hon sitt långa hår; Manar segren att bli vår.
WÄINÄMÖINEN. EMOINA.
KARLAR och TÄRNOR af Wäinämöinens betjening, som vid ett tecken af honom i början qvarblifva, men sedermera aflägsna sig.
WÄINÄMÖINEN, (som under slutet af Choren gått in i kojan, återkommer derifrån med uttryck af sorglighet).
Förgängligheten tryckt sin stempel
På detta fridens fordna tempel;
(till betjeningen som qvarstadnat)
Nu bräckligt, fugtigt, kallt.
Man nedom denna sten En björnhud brede öfver mossa, ofvanföre Vid trädens grenar fäst ett skygd man göre; En stockeld der; oss lemnen sen.
Mitt barn, i denna nejd jag hvilat Från jagtens mödor mången gång; Och bildningen kring rymden ilat
Med ungdomskänslans djerfva språng.
För sinnena naturen blänkte.
Vid böljor, gnyende förbi, Som perlors glans mot solen stänkte, Flög rik och hög min fantasi.
Harmoniskt sammangjöt sig dånet Af forssens fall med vindens sus; Och hjertat kände himla-lånet
Af lifvets kraft och tankans ljus.
Från branten der jag lärde echo Att genljuda min Soinas namn
Men alla drömda bilder veko För verkligheten i dess famn.
J, ljufva minnen af det flydda, Den åldrige J lifven än Se, min Emoina, denna hydda!
Hör, åt din mor jag reste den!
Du hör mig ej.
Med drömmen som dig dårar, Mig anar att din själ är åter sysselsatt.
EMOINA, liksom uppvaknande.
Natt är omkring min syn, och kring mitt hjerta, natt.
En bättre dag som gryr skall klarna opp de tårar, Hvari, en töcknig stund, dig sänkt Den Svenske Riddersman, som kom så oförtänkt Upp mot min tillflygtsort, att mina fjät förfölja.
EMOINA
Hans bild mitt hjerta söker dölja.
Nej, sök förjaga den.
Och minnet att han var
Vår hyddas skyddsgud och försvar Då Svenska jägarhorn rundt kring oss hördes skalla.
Din sjukbädd blef ej störd, ty Riddarn lydde alla, Vid dörren länge dröjd, liksom att vakta den.
Att forska i din själ med rofbegärigt öga.
Jag såg blott i hans blick det ädla, milda, höga.
Han önskade att bli din vän, Och derföre i höst han ville komma åter.
Vän med en Svensk!
Jag minnet har Af sonen som jag mist, af makan jag begråter.
Är hvarje Svensk då en barbar?
Törhända ej; men dem från Finland drifva, Det är vår rätt, det är vår pligt.
Den känsla Riddarn väckt, du bör ej insteg gifva Uti din själ, mitt barn, det är af vigt.
Hulda far, förlåt mitt svaga hjerta, Som förgäfves lyssnar till din röst.
Det är något, både fröjd och smärta, Ljuft och sorgligt, som bor i mitt bröst, O! det är, liksom på rosen-skyar, Han, den ädle, höjdes för min syn.
Denna syn hvar morgon sig förnyar, Sjunker, tårfylld, ned på aftonskyn.
Allt irrsken sjunker så tillbaka.
Din bädd är färdig, hvila der.
(Visar den färdige mossbädden.)
Hvar hvilar du?
Mig tillhör vaka, Mitt kall som Höfding det begär.
Gå att i sömnens sköte digna.
(Emoina sänker sig på mossbädden i bedjande ställning.)
Bed, förrn ditt öga sluter sig, Din moders ande dig välsigna Och sväfva himmelskt öfver dig!
(Emoina lägger sig ned på björnhuden vid stockeldens sken.
Wäinämöinen tar sin harpa, sätter sig på en sten ett stycke derifrån, och sjunger vid harpan.)
Hvila dig, fromma Öknarnas blomma.
Lifvets öden, Flodens flöden, Fåfängt jordbäddar bomma.
Verldsanden bryter Klippan, som skryter; Vågen vaggar, Kufvas, fraggar, Finner banan och ryter.
Böljor på bölja Dånande följa, Alla stupa I det djupa, Der dem dälderna dölja.
WÄINÄMÖINEN. EMOINA, sofvande.
TURILAS, nedkommande från gångstigen bakom kojan, med en lyckta i handen.
TURILAS.
Wäinämöinen!
WÄINÄMÖINEN, hastande honom till mötes.
Turilas!
(De omfamna hvarandra.)
Hvad fröjd att åter råkas Efter tjugu långa år.
Kom sitt och låt oss språkas.
(De sätta sig på 2:ne nära hvarandra belägna stenar.
Turilas släcker lycktan.)
Du, som verkat obemärkt, förtrycket skådat nära, Säg, har folket minnen qvar af fädrens Gudalära?
Hopens tro är vanans dotter; makten leder vanan.
Minnen jag dock hållit vakna dig att öppna banan.
Känner du de Svenskes Höfding öfver dessa bygder?
Är det sant att han är tapper, att han äger dygder?
Ja, ty värr och christne Patern Anton han predikar Fridsamhet, och folkets kraft med bojans tyngd förlikar.
Ur den christna lärans villor skimrar fram en blanning
Af försonlighet och frid, som kunde vara sanning.
Låt ditt sinne ej med grubbel vid det skimret stanna.
Segra blott, och dina Gudar skola bli de sanna.
Sanningen är ingen slaf af segren eller döden, Fri, i ljusets rymd, den sväfvar öfver våra öden.
Fastän samma solen lyser, samma åska dundrar, Ena tiden jagar bort hvad annan tid beundrar.
Men hör
(Seende sig omkring.)
Hvem hvilar der?
Min dotter.
Lyss hon?
Nej, Hon sofver.
Är det visst?
Det könet tror jag ej, Det gynnar främlingar.
Att flärden Styr det, lär det att le och gäcka alla band
I alla stånd, i alla land.
Ej då vi rätt förstå att vårda lifvets värden.
Ack, Turilas du aldrig var Säll såsom make, säll som far.
Ljufva kön, vid känslans morgonljusning
Himlasyner du framkalla vet.
Styrkans ålder vid din fot med tjusning
Anar lifvets stora hemlighet.
Du är skapt att älska och behaga; Du förstår att glädjens blommor strö; Plågans tyngd du lär oss att fördraga; Lär oss lefva, hjelper oss att dö.
Ha! bara svärmeri!
Mig kan det ej förblända.
Man sagt att Riddaren din dotter såg
I somras på sitt spejartåg
Och funnit henne skön.
Se sjelf och döm.
Jag ser men Joukavainens brud, Hon hatar Riddaren?
Hon lyder mina bud.
Som qvinnor lyda.
Hörde män mig möta skulle I Birkala, säg, fylla de mitt hopp.
På sagdan dag till fädrens offerkulle De närma sig: jag ordnat deras lopp.
Men Svenskarna från borgens murar?
Misstänka ingenting, ty folket samlas plär Vid kullen nu som förr, då skörden slutad är Och Svensken från sin borg på folket endast lurar, Som, glömmande sitt slafveri, Får, efter gammal sed, fortsätta samma vandel, Med lekar, rådslag och byteshandel
Blott offring tillåts ej.
Stort offer der skall bli.
Stort offer denna natt oss hämden vill beskära.
Riddaren, följd af en utvald hop Och Patern Anton, är oss nu helt nära.
WÄINÄMÖINEN, eldigt.
Helt nära!
(fattar sin lur, för att sammankalla sitt folk, men hindras af)
Hör till slut, och upphöj inga rop, Hans afsigt vet jag; men blott att nu i hvila I Kyro by försänkt, når han sitt sista mål För Joukavainens tropp, som smygande lärt ila
Att tända hämdens första bål
I christna kyrkans torn, i christna härens bäddar.
Ur byn sig ingen räddar.
Då lågan flammar opp, till tecken, trakt från trakt Upptändas eldar; då begynnes fejden Vid borgen; Svenskarna, kringspridde der i nejden, Förgöras med en hast; och borgens svaga vakt Angripes plötsligen af sammansvurnas skara.
Förmår den värja sig mot denna första fara, Den, då du hunnit fram, dig icke motstå skall.
Från kullens höjd sjung borgens fall.
När Wäinämöinens harpa klingar Från kullen, som den fordom gjort, Då dåna hämdens starka vingar Från rum till rum, från ort till ort.
Och frihet skall mitt härrop vara
Från kullens höjd till sjö och land.
Och frihet tjusta genljud svara Från Saimens våg till Auras strand.
Och fädrens offerkulle vare Föreningspunkt för allas mod.
Och Ukkos makt sig uppenbare
Der korsets brutna fäste stod.
BÅDA.
Du, fädrens Gud, som vi åkalle, Ifrån oss träldoms-oket hvälf!
Och frihet öfver Finland skalle Från Satakundas höga elf.
Snart hämdens stund är slagen.
Jag går, sen nu om allt åt dig jag lemnat del, Att Gudabilderna framställa uti dagen Och elda hopens mod med heligt gyckelspel.
Men hvarför gyckelspel?
Mig skälet nu förklara.
Styr menskan som hon är, ej som hon borde vara.
Jag Joukavainen sagt att Patern offret är.
Dröj här i stillhet du: ro fram vid morgonranden
Mot helga trädets dal, ej långt från Sjuro-stranden.
Kom, offra; derifrån mot borgen för din här.
(Turilas, som emedlertid tagit sin lyckta och tändt den åter, går tillbaka densamma gångstigen som han kom.)
EMOINA, sofvande.
Välan, må hämdens lågor rasa Ren denna natt!
(Hans blick faller uppå sin sofvande dotter, och efter att hafva betraktat henne en stund fortfar han med en, nästan till sorglighet nedstämd ton.)
Sof, dotter, hvila du! -- Vid matta flämtningar, som från en tynad brasa Mot skuggorna sig bryta nu, Sällsamma skepnader kring djup och kullar
Så tyste sväfva; sus af vinden blott jag hör Och forssens jemna dån, som oupphörligt rullar.
En oförklarlig tyngd mitt väsen rör.
Jag måste sätta mig; jag skall ej ögat sluta, Men blott mot detta träd en stund mitt hufvud luta.
(Somnar in.)
WÄINÄMÖINEN och EMOINA, sofvande.
DRÖMMAR, föreställande SJÖ-FRUN, SKOGSGUDEN, BERGS-KUNGEN, SJÖ-RÅN, SKOGS-RÅN, BERGS-TOMTER, HAMNAR af aflidne Finske män, VÅLNADEN af Wäinämöinens maka.
OSYNLIG CHOR.
Stigen, stigen, stigen Ur böljornas, skogarnas, klippornas barm, Dolda makter, och vigen Till seger hämnarens arm.
SJÖFRUN, uppstigande ur starkaste forssen.
Dig Sjöfrun vill hälsa Ur sjudande dån.
Kalewas Son, Gå, hemlandet frälsa.
Andar, som hvirflen i brushingens immor, Bilden kring Svenskarna villande dimmor.
SKOGS-GUDEN synes, öfver ett berg, föregången af en örn.
Dig Skogs-Guden kallar Från ljungande örn; Vredgade björn,6 Rif lejonets vallar.
Gastar, som herrsken i skogarnas hiden, Fasa och död ibland Svenskarna spriden.
BERGS-KUNGEN, framträdande ur en klippa, som öppnar sig.
Från klippornas bäddar
Står Bergs-Kungen opp.
Hemlandets hopp, Mitt välde du räddar.
Dvergar, som kraftigt i bergena svingen, Sluten kring hämnarn den skyddande ringen.
CHOR och BALLET af Skogs-Rån, Sjö-Rån och Bergs-Tomter.
Vi helge din harm.
Fädernas ära, Fädernas lära Väpne din arm.
Må Svenskarnas Borgar med jorden jämnas.
Hämnas! hämnas! hämnas!
HAMNAR, som upstiga omkring Wäinämöinen.
Hvilar du Son?
Vårt stoft trampar våldet.
Hör du dess hån!
ALLMÄN CHOR.
Kivutar, rör i din väldiga gryta,7 Maka om bränderna, elden gör stark.