Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När nu dagen var inne, togo de begge äldste torpare-sönerna sin faders gamla ök, satte sig upp begge två, och redo åstad; men den minste pojken fick inte följa med, utan sprang jemte vägen och grät.
Då kom der fram en »liten ~gubbe~» och frågade hvarför han var så sorgsen.
Pojken sade huru det var.
Gubben återtog: »vänta, skall jag hjelpa dig.
Här har du en pipa.
Gack nu bort och ställ dig under den höga tallen.
När du så blåser i ena ändan af pipan, kommer der fram en gångare med en rustning bunden vid sadel-knappen, och när du blåser i andra ändan, försvinner allt ihop.» Ja, pojken sprang genast bort, blåste i pipan, klädde sig, och for i väg.
Vid han nu red förbi sina bröder, vardt deras gamle häst-krake så skrämd, att han skenade i diket med begge två ryttarne.
Der fingo de ligga.
Pojken red nu fram till glas-berget, och fann en otalig hop folk, af hvilka somliga brutit ben och andra armar, vid försöket att rida uppföre.
Men han lät inte skrämma sig, utan rännde åstad, och kom ända upp till berg-spetsen der prinsessan satt.
Då kastade hon emot honom sitt gull-äple, och äplet fastnade vid hans knä.
Derefter red han genast tillbaka utför berget, skyndade hem till spisel-grufvan, och hade sin lust att höra på, när hans begge bröder förtäljde om den främmande prinsen som skrämt deras häst i diket.
Sedan prinsessan länge väntat på den främmande kämpen, skickade konungen omsider bud öfver allt sitt rike, för att ransaka om någon hade ett gull-äple på sitt knä.
Sändemännen kommo så äfven till torparens stuga.
När det nu röjdes att den yngste pojken hade äplet, skall man tro der blef mån-ljust i kojan.
De bådo så pojken följa med till konungen; men det ville han inte, utan smög sig ut, blåste i sin pipa, klädde sig i full rustning, och red ensam fram till kungs-gården, hvarest han genast blef igenkänd och fick prinsessan.
Men torpare-gubben och hans begge äldste söner ha inte återkommit från sin förvåning än i denna dag.
En uppteckning från ~Westergötland~ förtäljer, huru en fattig torpare-pojke låg och gräfde i en sandhåla, och kom till en sal under jorden, hvarest funnos tre hästar och tre rustningar, den ena af silfver, den andra af guld och den tredje af ädel-stenar.
Pojken gaf sig nu ut i verlden att vandra, och kom ändteligen till en kungs-gård, hvarest han fick tjenst som kocks-pojke.
Konungen som rådde öfver gården hade en enda dotter.
Hon var bortröfvad af ~trollen~, så att hon endast skulle få visa sig tre Thorsdags-qvällar å rad, uppå spetsen af ett högt glas-berg; men om någon kunde rida uppför berget och taga gull-äplet af hennes hand, skulle hon bli frälst.
Häröfver bar konungen stor sorg, och lät lysa på, att den som kunde frälsa prinsessan skulle få henne och halfva riket.
När nu första Thorsdags-qvällen var inne, lopp pojken bort till sand-hålan, klädde sig i silfver-rustningen, och red upp till midten af berget.
Andra Thorsdags qvällen tog han guld-rustningen, och red så högt, att hästen hade ena framfoten uppå bergspetsen.
Tredje qvällen tog han ädelstens-rustningen, red ända upp till prinsessan, och fick gull-äplet.
Derefter for han tillbaka till sand-hålan.
Men när folket efter en stund fick se köks-pojken, der han vandrade vägen fram, kunde ingen tro att det var han som frälst konunga-dottern.
Omsider ger konungen befallning, att allt man-kön i hela riket skall komma fram till kungs-gården.
Konunga-dottern går så ut och igenkänner sin befriare.
Men köks-pojken kastar af sina trasor, och står der i ädelstens-rustningen; hvarefter konungen ger honom sin dotter och halfva riket.
I en ofullständig öfverlemning från ~Upland~ omtalas en konunga-son, som blef bortkörd af sin elaka styf-moder och fick gå vall uti skogen.
Der fann han en håla i jorden, kom till ~råttornas rike~, och frälste dem ifrån deras förtrollning genom att sofva en natt hos rått-drottningen.
När han sedan skulle gå, fick han till lön ett par ~handskar~ och ~stöflor~, med hvilka han klättrade uppför glas-berget och vann konungens dotter.
Den lilla Guld-skon.
Af denna vidt spridda sago-dikt känna vi följande utländska uppteckningar, oberäknadt åtskilliga bearbetningar i dramatisk form:
Sagan omtalas redan i 16:de årh., uti ROLLENHAGENS ~Froschmäuseler~. -- B.
Se BÜSCHING, ~Wöchentliche Nachrichten für Freunde der Geschichte~ &c. ~des Mittelalters~, Bd. I, Breslau 1816, ss. 137-140, »Ueber die Märchen von Aschenbrödel» (med 5 serskildta Tyska uppteckningar af sagan). -- C.
Se anf. bok, Bd. II.
Breslau 1816, ss. 185-8, »Aschenbrödel». -- D.
Se GRIMM, ~Kinder- und Haus-Märchen~, Th. I, N:o 21, ss. 138-147, »Aschenputtel».
III, ss. 36-40.
(En bearbetning häraf finnes öfversatt på Svenska, med titel: »Cendrillon eller Ask-ungen», ~en Saga berättad af Gustaf Holting~.
~Öfversättning.
Med 8 kolorerade Plancher~.
Stockholm 1844.) -- E.
Se BECHSTEIN, ~Deutsches Märchenbuch~, Leipzig 1845, ss. 232-5, »Aschenbrödel». -- F.
Se E. M. ARNDT, ~Märchen und Jugenderinnerungen~, Th. II, Berlin 1843, ss. 281-320, »Aschenbrödel».
Se ÆLIANI ~Variæ Historiæ~, XIII, Cap. 32, περὶ Ῥοδώπιδος ἐταίρας τύχης.
(Förf. lefde ungefär 225 år e. Chr.)
Se PERRAULT, ~Contes du Temps Passé~, Paris 1697, sagan »Cendrillon» [öfversatt och i mångfaldiga upplagor utgifven såsom Svensk skillings-saga.
Se BÄCKSTRÖM, ~Svenska Folkböcker~, II, Stockh. 1848, ss. 45-56, »Ask-ungen»]. -- B.
D’AULNOY, ~Contes des Fées~, sednare delen af sagan »La Finette».
TAYLOR, ~Gammer Grethel, or German Fairy Tales and Popular Stories~, London 1839, s. 332.
GRIMM, anf. arb.
III, s. 432. -- B.
Se WOYCICKI ~Polnische Volkssagen und Märchen~, Berlin 1839, ss. 423-7, »Die Eiche und der Schaafpelz».
BÜSCHING, ~Wöchentliche Nachrichten~, IV, Breslau 1819, s. 61.
Hon var dem kär framför allt annat, och ingen undre på det; ty hon var vän och huld, så det aldrig kunde ges huldare barn.
Men när det lidit några år, vardt drottningen sjuk och blef död, och konungen fäste sig en ny gemål, som också hade en dotter.
Var nu den förra drottningen mild och god, så var den andra ett riktigt troll, både stygg och elak på allt vis, och hennes dotter gaf icke sin mor efter.
Konungen hade så inte mycken glädje af sitt giftermål, och ännu värre gick det den lilla prinsessan; hon hörde aldrig annat än ledsamhet, bittida och sent, och kan väl hända att hon någongång fick sanna det gamla rönet, att ’den som får styf-moder, han får äfven styf-far’.
Det gick så en tid, och omsider vardt konungen också död.
Nu hade den lilla hvarken huld eller skyld i hela verlden, och man kan tro att drottningen och hennes dotter inte blefvo bättre mot henne för det.
Men för hvar dag som led växte hon fagrare och fagrare, och när det drog framåt femton år, var hon den vänaste mö som någonsin kunde finnas.
Häröfver buro drottningen och hennes dotter än större harm, och vaktade noga att ingen skulle få veta om prinsessans skönhet.
Till den ändan höllo de henne i allting mera som en torpare-unge än som ett konunga-barn; alla tunga sysslor skulle hon göra; aldrig fick hon gå fram i stugan eller sitta på bänken med annat folk, utan hennes plats var nederst i spisel-grufvan framför ugns-munnen.
Der satt hon höljd uti trasor, och gräfde i askan, medan hon tänkte på fordna dagar när hennes mor lefde.
Detta var hennes käraste lek, och deraf kallades hon på spe för »Ask-ungen».
Allt som det nu lider framåt, hände sig en dag att der breddes ett stort rykte öfver hela landet, ty der kom bud att en främmande prins ville fara dit och fria, och var äfven sagdt att han skulle komma till kyrkan om söndagen.
Härmed fingo alla mycket bestyr; den ena tänkte uppå sig sjelf, den andra uppå sina döttrar, och i hela riket fanns icke så arm en tärna, att det ju lekte i hennes hug om hon kunde få prinsen.
Likväl hade de ingenstädes så mycket att sköta som i kungs-gården.
Der lagades och der vändes hela veckan igenom; för aldrig hade drottningen så mycket som en tanke, att inte hennes dotter skulle bli den rätta.
När nu ändteligen söndagen kom, lät hon tvätta sin dotter och skura henne, tills skinnet så när följde med; sedan lät hon krusa och kamma hennes hår, och pynta henne på allt vis både fram och bak, så allringen sett maken till utstyrsel.
Derefter befallte hon fram sin förgyllande karm, och lagade sig att sjelf fara med till kyrkan.
Sammaledes ock de andra; ty om inte alla kunde få den främmande prinsen, ville dock alla se honom.
Men den som icke följa med, det var Ask-ungen.
Hon skulle bli hemma och städa, och laga mat, och hacka granris, och strö gården, och mycket annat, såsom det alltid var hennes söndags-göra; stackars liten!
Som nu allt var i ordning, karmen förspänd, och drottningen redo att gifva sig på väg, tänkte drottning-dottern, att hon väl ändock kunde visa sig för styf-systern i all sin glans och herrlighet.
Hon vandrade så med stora steg och många stolta åthäfvor ända bort till spisel-grufvan; der stadnade hon, vred sig och vände sig som hon bäst kunde, och sade: »nå, Ask-unge, hvad tyckes dig väl?
Är jag inte grannt klädd?
Ser du så grann jag är?
Det är annat, det, än dina trasor.» Ja, den lilla svarade att så var, och sporde med stor ödmjukhet, om icke äfven hon skulle någongång få komma i Guds hus med andra menniskor.
Straxt visade drottning-dottern sitt rätta sinnelag, och utbrast i vredesmode: »har man hört?
Ask-ungen vill också till kyrkan!
Kan tro du tänker få den unge prinsen!
Nej, sitt der du sitter; det kan bättre höfvas en sådan tiggar-unge som du är.»
Dermed gick hon sina färde, och den lilla grät bitterligen öfver hennes hårda ord.
Men den onda styf-modern unnade henne icke en gång att få gråta i fred, -- ty hon var, hon som andra elaka, alltid värst på Guds heliga söndag, -- utan tog en skäppa ärter, slog ut dem midt på gården, och sade:
»jag skall minsann lära dig gråta!
Plocka nu upp hvar endaste ärt, och rensa dem, och koka till middag; och Gud tröste dig, om det inte är färdigt när jag kommer hem!»
Så bestäldt, foro drottningen och hennes dotter i full skrud till kyrkan, för att möta prinsen; men Askungen fick sitta hemma på gården och plocka ärter.
Det blef hennes göra, det.
När det nu led fram på dagen, att kyrko-folket hade farit, skulle den lilla börja sina söndags-sysslor.
Hon fattade så först ett ämbar, för att springa till källan efter vatten.
Vid hon nu lopp igenom gärdet, kunde hon icke låta bli att tänka på fordna dagar, huru annorlunda det då var, och på sin elaka styf-moder, och på kyrkan, dit hon aldrig fick komma, och på den unge prinsen; och allt som hennes tankar lekte blef hon så innerligen bedröfvad, så hon satte sig på marken, stödde hand emot kind och grät.
När hon så lutade för att hemta vatten, hände sig att en klar tår tillrade och föll ned i källan.
Rätt i detsamma kom der fram en stor, stor gädda, och frågade hvarför hon grät så.
»Jo,» sade Ask-ungen, »jag må väl gråta och inte vara glad.
Min styf-moder och min styf-syster ha farit till kyrkan för att se den främmande prinsen; men jag skall sitta på gården och plocka ärter, och ändock får jag inte annat än bannor när de komma hem.» ’Åh,’ sade gäddan, ’stackars liten!
Det var en elak styf-mor du har.
Men om du vill göra som jag säger dig, skall du få komma till kyrkan, du som de andra, och jag skall uträtta dina sysslor för i dag.
’Ja, Ask-ungen lofvade hon skulle visst lyda i allting.
Gäddan fortfor:
’när du nu går stigen fram emellan björkarne, kommer du till en ihålig ek, som står öfverst på berget.
I eken finner du en klädning; den skall du taga på dig.
Sedan skall du sadla gångaren som står bredvid, och rida till kyrkan, och sätta dig i bänken emellan din styf-moder och din styf-syster.
Men du får icke tala dem till, ty då känna de igen dig; inte heller får du stadna qvar tills tidegärden är lyktad, utan skynda dig ut och rid tillbaka till eken, och kläd dig i dina gamla kläder, så inte din styf-moder märker något när hon kommer hem igen.’
Ask-ungen blef vid allt detta så innerligen glad, ty det var mången god dag liden se’n hon sist fick höra så vänliga ord.
Hon aftorkade derföre sina tårar, tackade gäddan på det allra bästa, och lopp stigen fram emellan björkarne tills hon kom öfverst på berget.
Vid hon nu tittade in i eken, såsom gäddan sagt henne, fick hon se hvar der hängde en skrud af klaraste silfver; jemte skruden hang en silfverne-sadel med silfver-betsel, och der utanföre stod en snö-hvit gångare, och frustade och gnäggade, och slog med hofvarne, så det rungade i hela berget.
Nu kan man väl tänka huru den lilla blef till mods.
Hon tröstade knappt se uppå silfver-skruden, så öfvermåttan präktig som den var, utan tänkte i början att allt ihop inte var annat än en dröm.
Likväl gjorde hon som gäddan lärt henne, gick in i eken, afklädde sina gamla trasor, tog på sig den granna silfver-drägten, kammade sitt gula hår, och var så innan kort förvandlad, ifrån en trasig Ask-unge, till den fagraste stolts jungfru som någonsin red till hofva.
När så det var gjordt, sadlade hon sin gångare och for till kyrkan, och syntes det när hon kom, alldeles som när en hvit sky drager fram på himlen.
Som hon nu vandrade gången fram, och satte sig i bänken emellan sin styf-mor och styf-syster, flög der ett sådant sken öfver hela kyrkan, att allt folket vände sig om och tittade bara efter den främmande silfver-jungfrun; men den unge prinsen vardt så betagen, att han aldrig kunde vända sina ögon ifrån henne.
Der var så rätt ingen som lyddes på presten, om inte den elaka styf-modern och hennes dotter; kan tro de skulle på något vis trösta sig att ingen ville se på dem.
Men rätt som det var, förrän någon visste ordet om, steg Ask-ungen plötsligt upp ur sin bänk, och skyndade ut ur kyrkan, långt förrän messan var läsen till lykta.
Nu skall man tro der blef en uppståndelse!
Den främmande konunga-sonen lopp straxt efter, ty han ville öfvermåttan gerna veta hvem hon var; sammaledes ock det andra folket, alla strömmade till kyrko-dörren, och ingen lyddes mera hvarken till text eller lektie.
Men den lilla lät inte uppehålla sig, utan steg genast uppå sin häst, och sade:
»ljust för mig! mörkt efter mig!»
och försvann så i blinken ur deras åsyn.
Me’ns nu alla stå der och gapa, och undra hvart hon bara tog vägen, skyndade hon till eken, afklädde sig den granna silfver-skruden, tog på sig sina gamla trasor, och sprang till kungs-gården, så att när drottningen och hennes dotter kommo hem funno de hvarken gångare eller silfver-jungfru; men ärterna voro kokade, gården var strödd, och den lilla Ask-ungen satt nederst i spisel-grufvan, alldeles som de voro vana att finna henne.
Drottningen och hennes dotter voro nu mycket illa tillfreds med sin kyrko-resa, och kunde litet hvar märka både på deras tal och svar, att inte allt hade gått efter önskan.
Det var så rätt ingenting dem till lags, utan allt skulle de häckla och klaga på.
Likväl talade de mest om en främmande prinsessa som varit i kyrkan, och som kom och for ingen visste hvart; och allt gick deras tal derpå ut, att nästa söndag skulle drottningens dotter vara ännu mycket grannare än hon.
Men hela tiden var der visst ingen som tänkte på den lilla Ask-ungen, utom för att banna och snäsa henne, så att den veckan blef hon ännu mycket värre hållen än någonsin tillförene.
Allt som nu dagarne skredo, kan man tro der vändes och lagades i kungs-gården, bara för att drottningens dotter skulle få det riktigt, riktigt grannt, och ändock var aldrig någonting så präktigt, att ju drottningen velat ha det ännu mycket yppare.
Ändteligen kom söndagen.
Då lät drottningen tvätta sin dotter och skura henne, tills hon vardt blank i synen som en tiggar-krycka, kammade hennes hår på det allra sirligaste, och pyntade henne både fram och bak, så man aldrig sett maken till utstyrsel.
Sammaledes ock det andra folket på kungs-gården; ty alla ville de se den främmande prinsen.
Men den som inte fick följa med, det var Ask-ungen.
Hon skulle bli hemma, stackars liten, och städa, och laga mat, och hacka granris, och strö gården, och mycket annat, såsom det alltid var hennes göra om söndagen.
Som nu allt var i ordning, karmen förspänd, helgdagsskruden synad i hvar fåll, och drottningen redo att gifva sig åstad, tyckte drottning-dottern, att hon väl ändock kunde unna sin syster den stora lyckan, att få se henne i all sin glans och herrlighet.
Hon vandrade derföre med stolta steg och många förnäma later ända bort till spisel-grufvan; der stadnade hon, vred sig och vände sig åt alla sidor, att Ask-ungen måtte riktigt få skåda henne, och sade slutligen: »nå, hvad tyckes dig väl?
Ser du, så grann jag är?
Det är annat, det, än dina trasor.» Ja, den lilla svarade att så var, och frågade med stor ödmjukhet, om icke äfven hon någon gång skulle få komma till kyrkan och se den unge prinsen.
Men nu blef der en annan låt, och drottning-dottern utbrast i vredes-mode: »ja så, har man nån’sin hört?
Ask-ungen vill också till kyrkan att se den främmande prinsen!
Nej, sitt der du sitter, din tiggar-unge, och gräf i askan!
Det kan höfvas dig bättre.»
Dermed gick hon sin väg, och den lilla grät bitterligen öfver hennes hårda tal.
Men styf-modern unnade henne icke en gång få gråta i fred, utan tog en skäppa gryn, kastade ut dem midt på gården, och sade: »jag skall minsann ge dig annat göra än att sitta och gråta.
Plocka nu upp hvart endaste gryn, och rensa dem, och koka dem till middag; och Gud tröste dig, om det inte är gjordt tills jag kommer hem!»
Så bestäldt, foro drottningen och hennes dotter i fullan ståt till kyrkan, för att möta prinsen; men Ask-ungen skulle sitta hemma på gården och plocka gryn, såsom hennes elaka styf-moder befallt.
Det blef hennes göra.
Vid hon nu lopp öfver ängen, kunde hon icke låta bli att tänka både hit och dit; på sin moder som var död, huru huld och god hon alltid hade varit, och på sin elaka styf-mor, och på kyrkan, och på den unge prinsen som hon aldrig mer skulle få se, och allt som hon tänkte blef hon så sorgefull till mods, att hon satte sig på en sten, lutade hand emot kind, och grät bitterligen.
När hon så böjde sig ned för att hemta vatten, rann åter en klar tår och föll i källan.
Straxt kom den stora gäddan upp i vatten-brynet, och sporde som förut:
»skön jungfru, hvarför sitter du här och gråter så?» ’Jo,’ svarade Ask-ungen, ’jag må väl gråta och inte vara glad.
Min styf-moder och min styf-syster ha farit till kyrkan för att se den unge prinsen, men jag ensam skall sitta på gården och plocka gryn, och när drottningen kommer hem, får jag ändock inte annat än bannor och hårda ord.’ »Åh,» sade gäddan, »det var en elak styf-mor du har.
Men om du vill göra som jag säger, skall du få komma till kyrkan, du som de andra, och jag vill uträtta dina sysslor liksom förra söndagen.» Ja, Ask-ungen tackade för gäddans goda vilja, och lofvade hon skulle visst icke vara olydig i någonting.
»när du nu går stigen fram under björkarne, kommer du till den ihåliga eken som står på berget.
I eken finner du en klädning, som du skall taga på dig.
Men du får icke tala dem till, ty då känna de igen dig; inte heller får du dröja tills tidegärden är lyktad, utan skynda dig ut och rid tillbaka till eken, och kläd dig i dina gamla kläder, så din styf-moder icke märker något när hon kommer igen.»
Ask-ungen blef vid allt detta så för-innerligen glad, ty det lekte henne i hugen att hon skulle få se den unge prinsen än en gång.
Hon aftorkade derföre sina tårar, tackade gäddan på det allra bästa, och lopp stigen under björkarne tills hon kom öfverst på berget.
Vid hon nu tittade in i eken, fick hon se hvar der hängde en skrud af skäraste gull; jemte skruden hang en guld-sadel med guld-betsel och gyllene mile, och allt var så öfvermåttan präktigt, att det glimmade som en eld när man såg derpå.
Tätt utanföre stod åter den snö-hvita gångaren, och fnyste och gnäggade och var så glad, och slog marken med hofvarne, så det rungade i hela berget.
Nu kan det hvar man tänka huru den lilla blef till mods; hon visste på en lång stund inte om hon var vaken, eller om allt ihop endast var en dröm.
Likväl glömde hon icke bort hvad gäddan sagt henne, utan gick in i eken, afklädde sina gamla trasor, tog på sig den präktiga guld-skruden, kammade sitt gula hår, och var så innan kort förvandlad, ifrån en stackars trasig Ask-unge, till den fagraste stolts jungfru som någonsin bar en krona af gull.
Derefter sadlade hon sin gångare och red till kyrkan, och syntes det när hon kom, alldeles som när ett moln drager fram på himmelen med en liten stjerna uppå.
Vid hon nu vandrade gången fram, och satte sig emellan drottningen och hennes dotter, for der ett sådant sken bort efter tiljorna och öfver hela kyrkan, att allt folket vände sig i bänkarne och tittade bara efter den främmande guld-jungfrun; men prinsen fick en sådan älskog i sitt hjerta, så han aldrig kunde taga sina ögon ifrån henne.
Der var så rätt ingen som lyddes på presten, om inte den elaka styf-modern och hennes dotter; kan tro de skulle på något sätt dölja sin förargelse, ehuru de gerna sett om den fagra prinsessan varit hundrade mil borta.
Men de fingo inte länge besinna sig; ty rätt som det var steg Ask-ungen plötsligt upp, och skyndade ut ur kyrkan, långt förrän messan var läsen till lykta.
Den unge prinsen lopp straxt efter, ty han ville framför allt utforska hvem hon var; sammaledes ock det andra folket, alla strömmade till kyrko-dörren, och ingen brydde sig mera om hvarken prest eller tidegärd.
Likväl fingo de ingenting för sitt omak; ty när den lilla kom ut, steg hon genast uppå sin häst, och sade:
och försvann som en blixt ur allas åsyn.
Me’ns nu prinsen och allt folket stå der och gapa, och undra hvart i all verlden hon bara tog vägen, skyndade hon tillbaka till eken, klädde sig i sina gamla kläder, och lopp till kungs-gården, så att när drottningen och hennes dotter kommo hem, funno de grynen kokta och gården strödd, men hvarken gångare eller guld-jungfru, utan allenast Ask-ungen i sin spisel-vrå, alldeles som de voro vana att se henne.
Drottningen och hennes dotter voro nu än mycket sämre tillfreds med sin kyrko-resa än förra söndagen, och kunde något hvar märka både på deras tal och svar, att inte allt hade gått efter förväntan.
Det var så rätt ingenting dem i lag hvarken hemma eller borta, utan allt skulle de klandra och allt skulle de klaga på.
Likväl talade de allra mest om en främmande prinsessa, som varit så öfvermåttan präktigt klädd, och jemnt gick deras tal derpå ut, huru drottning-dottern skulle bli ännu grannare än hon.
Men hela tiden var der visst ingen som tänkte på den lilla Ask-ungen, om inte för att snäsa och banna henne, såsom hon alltid var den som fick umgälla sin styf-moders och sin styf-systers elakhet.
Som nu dagarne skredo, kan man tro der sömmades och der vändes i kungs-gården både arla och serla, bara för att drottning-dottern skulle få det riktigt öfver sig grannt; och huru präktigt allting gjordes, blef det ändock alldrig så rart att ju drottningen velat ha det än bättre.
Omsider kom söndagen.
Då lät drottningen åter tvätta sin dotter och skura henne, tills hon blänkte som en sol, krusade hennes hår på det allra sirligaste, och pyntade henne på allt vis både fram och bak, så man aldrig har sett maken till utstyrsel.
Derefter befälte hon fram sin förgyllande karm, och lagade sig att sjelf fara med till kyrkan.
Sammaledes ock hennes folk; ty om inte alla kunde få den främmande prinsen, ville dock alla se honom.
Hon skulle bli hemma och städa, och hacka granris, och strö gården, och mycket annat, såsom det nu en gång för alla var hennes söndags-sysslor.
När nu allt var i ordning, karmen förspänd, helgdagsskruden synad i hvar fåll, och drottningen redo att gifva sig åstad, tyckte drottning-dottern, att hon väl ändock kunde unna sin styf-syster den lyckan, att få skåda henne i all sin glans och herrlighet.
Hon vandrade fördenskull med stora steg och många stolta låter ända bort till spisel-grufvan; der stadnade hon, vred sig och vände sig åt alla sidor, och sade slutligen: »nå, Ask-unge, hvad tycker du väl!
Det är annat, det, än dina trasor.» Ja, den lilla svarade att så var, och sporde med tårar i ögonen, om icke äfven hon för en enda gång skulle få komma i kyrkan och se den unge prinsen.
Men nu blef der straxt annat ljud, och drottning-dottern utbrast med stor vrede: »ja så, har man hört på maken?
Ask-ungen vill också följa med!
Kantro du tänker få den unge prinsen!
Nej, sitt der du sitter, din tiggar-unge!
Dermed vandrade hon sina färde, och den lilla kröp undan, allra längst in i spisel-grufvan, för att dölja sina tårar.