Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad vidare angår riksdagsmannen Nils Anderssons motion, innefattande fjerde hufvud/rågan om anställande af undersökningar genom Konungen s Befallningshafvande, rörande derför skjutsningen från städerna, emellan dessa och landsbygden uppg] or de af tals bes kaff enhet samt om vidtagande af nödiga rättelser i anledning deraf; så och enär det är Konungens Befallningshafvande öppet, att, efter anmälan, vidtaga de förändringar i afseende härpå, som lagligen kunna ske och hvartill fog förefinnes, anser Utskottet någon åtgärd af Rikets Ständer i anledning af denna motion icke vara erforderlig.
Brot. 1850 & 1851. 8 Sami. 29 Baft. 3 18 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande, N:o i2E
Utskottet går härefter att yttra sig öfver femte huf vudf råg an, som angår kungs- och kr ono-skj utsen.
Sedan Utskottet här ofvan afstyrkt Riksdagsfullmäktige Ola Perssons och Lars Anderssons förslag till åvägabringande af håll- och reserv-skjutsens fullkomliga upphörande, får Utskottet, i följd af dess berörda yttrande, föreslå, att dessa motionärers, i sammanhang med nämnda förslag, gjorda framställningar om kungs- och krono-skjuts-besvärets utsträckning till alla hemman, måtte anses förfallne.
Beträffande Nils Anderssons, Jöns Erik Erikssons och Petter Gabrielssons yrkanden om förhöjning af legan för kungs- och krono-skjuts till 24 sk. banko, får Utskottet anföra, att detta besvär väl i allmänhet nu mera sällan påkommer, men att deremot vissa orter, i anseende till belägenheten, äro ofta betungade dermed; och torde det derföre vara billigt, att en förhöjning i denna lega, likasom för gästgifvareskjutsen, varder beviljad; hvadan Utskottet, under åberopande af sitt i berörda afseende afgifna utlåtande, tillstyrker, att Rikets Ständer måtte hos Kongl Maj:t i underdånighet anhålla, det legan för kungs-och krono-skjuts må varda bestämd till 20 sk. banko.
Hvad angår Riksdagsfullmäktigen Per Sahlströms motion, så vidt den åsyftar, att reservhemman, som i skjutsentreprenad icke ingått, skulle åläggas utgöra den skjuts och de skyldigheten, som åligga hemman inom håll-laget, så får Utskottet erinra, att innehafvare af reservhemman, som i sådan entreprenad icke ingått, enligt Kongl.
Cirkulärbrefvet af den 2 Augusti 1844, är pligtig att utgöra skjuts i vanlig tur mot den lägre skjutslegan, och att således skäl icke förefinnes för upphörande af den frihet från vissa besvär, hvilken för reservskjutsskyldigheten är bestämd; hemställande Utskottet alltså, att motionen i denna del icke må vinna afseende.
Vidkommande deremot den del af Sahlströms motion, som afser, att reservhemman, hvilket ingått i skjuts-entreprenad, skulle, så länge entreprenaden fortfar, utgöra kronoskjuts i likhet med hållhemman, så vida det förra icke till entreprenad-kostnaden lemnade högre bidrag, än det sednare, får Utskottet fästa uppmärksamheten derpå, att, som skyldigheten för reservhemman att in natura utgöra skjuts genom skjuts-entreprenads tillvägabringande upphör för den tid, entreprenaden eger rum, anledningen, hvarför dylika hemman i allmänhet äro ifrån utgörande af kronoskjuts befriade, eller att deras hästar böra för skjutsning af resande hållas i beredskap, i och med detsamma icke vidare förefinnes; och som, enligt hvad Utskottet blifvit Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Vts/iollcls Utlåtande, N.-o 121.
1» nieddeladt, rese rvh em man, oaktadt nämnda förhållande, uti uppkomna tvister förklarats fortfarande vara från utgörande af kronoskjuts befriade, föreslår Utskottet vördsamligen, att Rikets Ständer må till Kongl. Maj:t aflåta underdånig skrifvelse, med anhållan, att stadgas måtte, det reservhemman, som i skjutsentreprenad ingått, skall, så länge entreprenaden fortfar, utgöra kronoskjuts i likhet med hållhemman, så vida reservhemmanet ej bidrager till entreprenad-kostnaden i högre mån än håll hemmanet.
Hvad vidare beträffar sjette hufvud/rågan, eller om förhöjning af vagnslegan, i hvilket afseende yrkanden blifvit framställde af Riksdagsmännen Ola Perston och Per Pålsson, så och med afseende å den förhöjning i skjutslega!!, Utskottet här ofvan föreslagit, finner
Utskottet sig ega skäl att afstyrka den föreslagna förhöjningen af vagnslegan.
Slutligen går Utskottet att meddela Utlåtande öfver den af Riksdags-fullmäktigen Nils Andersson, i sammanhang med hans motion rörande skjutsningsväsendet, gjorda yrkande, att ersättning för resor i embets-ärenden skulle utgå efter en förändrad beräkning, så att den åtnjutes endast för det antal hästar, som verkligen behöfver begagnas.
Vid förlidne riksdag var äfven denna fråga å bane, men framställningen derom vann icke vidare afseende, än att Rikets Ständer till Kongl. Majit afläto underdånig skrifvelse, med anhållan, det Kongl. Majit täcktes taga i nådigt öfvervägande, hvilka förändringar i rese-reglementet den förhöjda legan för entreprenad-skjuts kunde göra nödvändiga; i anledning hvaraf Kongl. Majit, som redan förut låtit upprätta ett nytt förslag till rese-reglemente, infordrat upplysningar från Dess Befallnings-hafvande i afseende på skjutsentreprenaders ingående inom Länen; och sedan berörde upplysningar vid slutet af nästlidet år inkommit, bar någon åtgärd uti ärendet icke vidare egt rum.
Då frågan örn utfärdande af nytt Rese-reglemente sålunda är på Kongl. Majlis
Nådiga pröfning beroende, tillstyrker Utskottet, att Riksdags-fullmäktigen Nils Anderssons ifrågavarande framställning ej må till åtgärd föranleda.
Stockholm den 11 Juli 1851, 20 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Vtskottets Utlåtande, N.-o 12i.
Emot Utskottets beslut anmälde Herr Prosten Qviding följande reservation : ”
Vid denna fråga har jag varit af skiljaktiga åsigter med Utskottets pluralitet, och sammanfattar derföre desse i en reservation emot de fattade besluten.
Jag bar ansett, att hela skjuts-och postväsendet bör utaf staten öfvertagas, dels emedan det eljest icke kan vinna den fullkomlighet, sorn är enlig med tidens behof af förbättrade kommunikations-medel, dels åter, emedan jordbruket icke på annat sätt kan blifva befriadt från en på detsamma hvilande, lika obillig, som skadlig börda.
Jag har dock för närvarande inskränkt mig till d en önskan, att denna princip skulle af Utskottet uttalats, i förening med tillstyrkande af en underdånig skrifvelse, genom hvilken Kongl. Maj:ts Regering anmodades att vidtaga de undersökningar och öfriga förberedande åtgärder, som voro nödiga för att bedöma, om, när och huru ett beslut om statens öfvertagande af skjuts- och postväsendet kunde bringas till verkställighet.
Under tiden och intilldess en sådan verkställighet kunde, ega rum, borde det tryckande i skjutsbördan lindras så mycket som möjligt.
Entreprenad-inrättningen åsyftade en sådan lindring, men det afsedda goda ändamålet dermed har på de flesta orter icke kunnat vinnas af den orsak, att för åstadkommandet af entreprenader fordrades, utöfver den skjuts-legan, sorn tillföll entreprenören, serskildta betydliga ofta kontanta tillskott, hvilka de skjutsskyldige antingen icke kunde anskaffa eller ock funno så höga, att de icke kunde finna sig i deras utgörande.
Att ett tillskott varit erforderligt, utvisar, att skjuts-legan varit för låg för att betäcka den skjuts-skyldiges eller entreprenörens kostnad.
En följd häraf blir naturligen, att skjuts-legan måste höjas derhän, att den betäcker kostnaden.
Jag måste således ogilla plurali tetens beslut att icke tillstyrka förhöjning i skjuts-legan för entreprenadskjuts.
Det är tydligt, att, då man icke vill medlen, hvarigenom sådan inrättning kan åstadkommas, man med detsamma gör den derom utfärdade författning nära nog omöjlig att verkställa.
Då billigheten fordrar, att all skjuts-lega bestämmes efter den kostnad, som skjutshållning orsakar, så inser jag icke något skäl, att skjuts-legan skall vara mindre, der ingen entreprenadskjuts finnes, än der sådan har kommit till stånd.
Skjutshållet är lika långt för den ene som för den andre, och när det öfverväges, att entreprenören alltid är beredd på skjuts, samt endast för delta ändamål håller hästar och vagndon, men bonden deremot, som sjelf skjutsar, har att passa på sitt jordbruk, derifrån han i Allmänna Besvärs- och Ekonomi-IIIskollets Utlåtande, N.-o 122. 21 eu bråd vår eller eu kinkig höst nödgas taga dragare och folk, ofta till för honom kännbar förlust, så är snarare skäl, alt skjuts-lega för bonden bör vara högre än för entrepeneuren.
Det vore således icke obilligt, att skjuts-legan bestämdes åtminstone till lika belopp.
Såvida skjuts-legan kan till sitt belopp efter här antydda grunder bestämmas generelt för hela riket, och icke snarare det bör åt Kongl.
Maj:t öfverlåtas att, efter vederbörandes hörande, bestämma den, som på llere ställen skett, serskildt för olike orter, anser jag den icke kunna utsättas till mindre än 28 ä 32 sk. b:ko per mil för hvarje häst och förklarar derföre den ringa förhöjningen till 20 sk. b.ko, som Utskottet föreslagit, allt för ringa och icke motsvarig kostnad och besvär.” N:0 122.
Ank. till Exp. Utsk. den 12 Juni 1851, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af återremiss utaf Betänkandet N:o 61, i fråga om inskränkning af den genom Kongl. Förordningen den 22 December 1846 beviljade frihet att å landet idka handel m. m.
Om förmäldte Betänkande, som innefattar yttranden i åtta serskilda frågor, har blifvit återremitteradt af Högloflige Ridderskapet och Adeln i 4:de punkten, af Högvördige Preste-Ståndet, hvad hela Utlåtandet angår, samt af Välloflige Borgare-Ståndet i 4:de och 5:te punkterna; hvaremot samma Betänkande blifvit af Adeln och Borgare-Ståndet i de icke återremitterade delarne och af Hedervärda Bonde-Ståndet i samtlige punkterna bifallet.
Då sålunda tre Riksstånd godkänt Utlåtandet i 1. 2. 3. 6. 7 och 8 punkterna, samt den i 5:te punkten förekommande fråga genom två Riksstånds bifall till Utskottets afstyrkande Utlåtande förfallit, återstår endast till vidare behandling den i 4:de punkten förekommande fråga.
Denna fråga angår de ändringar, som i 25 § af omförmälde Kongl. Förordning blifvit föreslagna, dels af Herr Grefve Mörner, Otto Gabriel, 22 Allmänna Besvärs- och Ekonomi* Vtskottets Utlåtande, IV.<?
i 22. alt efter de i samma § förekommande orden: ”finnes laga hinder emot bifall till ansökningen ej förekomma”, skulle tilläggas: ”samt församlingen der handelsboden skulle öppnas, densamma tillstyrkt'’; och dels af Riksdagsfullmäktige!) Jonas Christoffersson från Wermlands län, att då någon hos Konungens Befallningshafvande gör ansökan att få på landet idka handel i öppen salubod, Konungens Befallningshafvande mätte lemna sockennämnd i den församling, inom hvilken den sökande vill idka handelsrörelse, tillfälle att inom viss tid öfver ansökningen sig yttra, och att, i händelse sockennäinnden enhälligt skulle förklara, att församlingen ej hade behof af någon handlande och förthy afstyrkte bifall till ansökningen, densamma då icke måtte bifallas.
Uli återremitterade Utlåtandet har Utskottet afstyrkt omförmäldte förslag, på den grund, att genom stadgandet i Kongl.
Maj:ts nådiga Kungörelse den 18 Januari 1850 blifvit föreskrifvet, att, då ansökning uti ifrågavarande afseende hos Konungens Befallningshafvande göres, det åligger Konungens Befallningshafvande att, genom delgifvande af ansökningshandlingarne, lemna sockennämnden i den församling, der handeln skulle komma att idkas, tillfälle att öfver ansökningen sig yttra, genom hvilket stadgande Utskottet ansett församlingarnes rätt uti ifrågavarande hänseende tillräckligen bevarad.
Vid återremissen af ifrågavarande Utlåtande har hufvudsakligen blifvit anfördt: dels att omförmälde Kongl. Kungörelse väl innehåller, att sockennämnd skall höras öfver ansökning att få idka landthandel, men att detta vore utan betydelse, så länge Konungens Befallningshafvande kunde, utan afseende å sockennämndens afstyrkande, sådan ansökan bevilja; dels att Utskottet ej fästat tillbörligt afseende å hvad den ene af motionärerne uti ifrågavarande afseende yrkat, nemligen att församlingen, och ej sockennämnden, skulle i dylika ärenden höras; dels ock att, enligt gällande föreskrifter, Konungens Befallningshafvande icke voro satt i tillfälle alt, med afseende å församlingens behof eller önskan i fråga om salubods öppnande, meddela beslut öfver ansökning i sådant afseende, enär bifall dertill icke kunde vägras, så vida sökanden blott innehade de egenskaper, som för sådan handelsrättighets utöfvande i 1 § af Förordningen äro bestämda; varande derföre yrkadt, dels alt dylik rättighet icke finge beviljas, utan att församlingen, som frågan rörde, dertill lemnat samtycke, och dels att Konungens Befallningshafvande måtte ega att, efter sig företeende omständigheter, pröfva ansökningar att få idka landthandel.
Utskottet har tagit i behörigt öfvervägande, hvad sålunda anfördt blifvit; oell då den hvarje svensk man tillagda försörjningsrätt, hvilken såsom Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande, N;o i22.
2.5 en grundsats genomgår de nyare näringsförfattningarne här i landet, egentligen mera alser handtverk eller andra produktiva yrken, än handel, sami, med afseende å den stora vigt, som vid återremisserna blifvit fästad dervid, att landthandlande ick'e må, mot församlingarnes bestridande, kunna dessa påtrugas, samt å den erfarenhet, sorn än mera allmänt blifvit utlalad derom, att genom landthandlande demoralisation skulle spridas, och ökade tillfällen lill onödiga utgifter allmogen beredas, finner Utskottet sig böra, med frånträdande af sitt förra Utlåtande i ämnet, tillstyrka, att Rikets Ständer må bos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att, med ändring af 2 mom, i 6 § och 25 § i Kongl. Handelsordningen af den 22 December 1846, stadgas måtte, att, sedan församlingen, inom hvilken handelsbods anläggning sökes, öfver ansökningen blifvit hörd, Kongl. Majits
Befallningshafvande eger att i ämnet beslut meddela; vederbörande dock öppet lemnadt att, i händelse af befogenhet, deröfver i laga ordning besvär anföra.
Stockholm den 11 Juli 1851. STOCKHOLM, Ecksteinska Boktryckeriet, 1851.
Besv. och Ekon.-Utskottets Utlåtande, N.-o 123. t N:o 123.
Ank. lill Exp.-Utsk. den 26 Juli 1851, kl. 2 e. re.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om åtgärders vidtagande för verkställighet i Sverige af norrska och i Norrige af svenska embetsmy tidig heters beslut.
Under åberopande af, alt erforderliga bestämmelser för närvarande saknades, angående de rättsförhållanden, som kunna uppkomma emellan inbyggarne i de förenade rikena Sverige och Norrige, oell med erinran om de ömsesidiga olägenheter, hvilka af denna brist äro en följd, bar Riksdagsfullmäktigen A. hylander från Wermlands län, uti en af Riksdagsmännen Per Hansson, Nils Andersson och Per Persson från Wermlands län, Lars Rasmusson från Röhus län, Lars Gezelius frän stora Kopparbergs län, Nils Strindlund från Westernorrlands län samt Efraim Larsson, Anders Eriksson och Arvid Arvidsson från Elfsborgs län, biträdd, till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion, föreslagit, att till Kongl. Majit mätte från Rikets Ständer allåtas underdånig skrifvelse, ”med begäran om vidtagande, så skyndsamt som möjligt, och bos nu pågående Storthing af sådane åtgärder, hvarigenom frågorna, så väl om skyldigheten för det ena rikets innebyggare att hörsamma af auktoritelerne i det andra utfärdade kallelser, som angående den exekutiva kraften af ömsesidiga domar och utslag, tillhörande den enskilda och allmänna rättens område i tviste- och brottmålsväg, må blifva genom bestämda öfverenskommelse!- rikena emellan ändamålsenligt reglerade;” varande, lill närmare utveckling af skälen för detta förslag, åberopad!, Konslitutions-Utskottets, uti dess memorial N:o 6, angående verkställd granskning af de uti Statsrådet förde protokoll, under litt.
A. punkten II, afgifne yttrande.
Brot. 1850 & 1851, 8 Samt. 30 Haft. 1 Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Utlåtande, N:o 123.
Uti nämnde punkt förmäles: att protokollen för finans-ärenden upptaga åtskillige underdäniga förfrågningar, luiru förhållas borde med böter och vitén, till hvilka norrske undersåter blifvit af svensk domstol fällde, men som sedermera icke kunnat indrifvas, i anseende dertill, att de sakfällde från riket sig hegifvit, utan att dessförinnan hafva hötes- eller vites-beloppen erlagt5 att sålunda en dylik förfrågan från Kongl. Kammar-rätten inkommit, i anledning deraf, att, vid granskning af Wermlands läns landsbok för år 1843 och kronoräkenskaperna för Norrsysslets fögderi, det befunnits, att, efter det fyra norrske undersåter, hvilka blifvit för skogsåverkan inom svenska gränsen af vederbörande Härads-rätt dömde att böta hvardera 240 r:dr, amtmannen i Hedemarkens arnt, vid skedd utsökning af dessa medel hos de sakfällde. i Norrige, förmält sig icke kunna bötesbeloppen uttaga, emedan de bötfallde voro, såsom orden lydde, ”uvillige at belale;” oell att derefter Landshöfdinge-embetet i berörde län, genom resolution den 13 September 1844, under åberopande af Kongl. Brefvet den 10 Augusti 1823, förklarat, det skulle, vid sådant förhållande, dessa bötesbelopp ur räkenskaperna alföras; att en annan dylik förfrågan blifvit af Kammar-rätten framställd, i anledning af Konungens Befallningshafvandes i Götheborgs och Bohus län den 23 Februari 1847 meddelade resolution derom, att de vitesböter, 6 r:dr 32 sk., som vid 1845 års sommarting med Tanums och Bullarens härader blifvit en norrsk man ådömde och hvilka denne sedermera, enligt tillkännagifvande af vederbörande embetsmyndighet i Norrige, förklarat sig ej vara sinnad att erlägga, skulle, med stöd af nyss oinförmäldte Kongl.
Bref af den 10 Augusti 1825, i kronoräkenskaperna afskrifvas; att ytterligare en sådan förfrågan inkommit från Konungens Befallningshafvande i stora Kopparbergs län, med anledning af ett vid vintertinget med Malungs och Lima socknar år 1847 afdömdt mål, rörande olofligt timmerhygge af två norrske män, hvilka af Härads-rätten blifvit fällde att utgifva försulet vite, 6 r:dr 32 sk. hvardera, men sedermera, då beloppen genom amtmannen i Hedemarkens arnt blifvit hos dem utfordrade, vägrat betalning, under förklarande, att den för dem uppviste handling saknade exekutif kraft; att, sedan Härads-rättens utslag blifvit bemälde amtman för ytterligare verkställighet tillsändt, denne, uti svar lill Konungens Befallningshafvande, förklarat sig icke kunna vidtaga någon åtgärd för böternes indrifvande, sedan så lång tid från utslagets datum förflutit; samt slutligen att Kongl. Majit, i anledning af de skedde förfrågningarne, i nåder förklarat, att förenämnde belopp skulle i kronoräkenskaperne balanseras, samt att det på vederbörande skulle ankomma, att, i den mån tillfälle dertill yppades, de om ifrågavarande böter gifne utslag till verkställighet befordra; och har Konstitutions-Ut - Allm.
Bcsv. och Ekon.-Utskottets Utlåtande, N:o 123. 3 skottet ansett dessa förhållanden ”ådagalägga en ganska betänklig brist-uti regleringen af erforderliga bestämmelser, angående rättsförhållandena emellan de förenade rikenas ömsesidiga bebyggare.
Det samband, som emellan dessa riken egde rum, icke blott genom politisk union, utan ock såsom varande grannstater, med en i midten af deras kontinent löpande långsträckt gräns, måste, i samma mån, som de gemensamma interessena utvecklade sig, framkalla allt flere och mångfaldigare förbindelser ,och likaledes äfven konflikter.
De utslag och domar, som i sådana mål mellan parter från hvartdera riket meddelades, kunde väl endast bestämmas efter det rikes lag, der de afkunnades; men, om den rätt, de fastställde, skulle blifva full verklighet, mäste exekutiv kraft vara dem tillerkänd inom hvartdera rikets område, på ett sätt, som uteslöt tidsutdrägt och omgång och med säkerhet befordrade det genom domen erkända rätta till sitt mål, verkställighet och efterrättelse.
Rättsskipningen
Ange eljest skenet af betydelselöshet och vanmagt och, i stället att befordra, bidroge den sålunda att undergräfva grannsämja och vänskap emellan brödrafolken.
Åtskilliga Europeiska stater funnos, hvilkas lagar en gång för alla berättigat domaren att åt utslag och domar af icke kriminel natur, utfärdade i främmande land mot inhemsk eller utländsk, i landet boende, man, äfvensom åt fordringsanspråk, grundade på domar i brottmål, meddela exsequatur, utan annan af domaren företagen pröfning, än att domen vore verklig och ej stridande mot landets positiva interessen och offentliga rätt.
Ett än större antal stater hade i sina lagar erkänt samma grundsatts, med förbehåll af reciprocitet; och uti norra Amerika vore det så väl uti konstitutions-akten stadgadt, som sedermera genom en kongress-akt af den 26
Maj 1790 närmare bestämdt, att domar, gifna i en af de till federalionen hörande stater, skulle ega fullt gällande kraft äfven i de andre.
Dessa grundsatser, antagne positivt, med en eller annan modifikation, i de flesta civiliserade länder, voro en följd icke allenast af ömsesidig nytta och vänskap staterna emellan, utan ock af rättvisans egen natur, som, utan afseende på de törmer, under hvilka hon skipades, till sina grundbegrepp öfver allt i civiliserade länder måste vara sig lik; och hade derföre äfven erkännandet af deras allmänna giltighet uti den nyare tidens folkrätt blifvit af de utmärktaste rättslärde yrkadt såsom en rättsfordran i sig sjelf.
Bland de få länder i Europa, der dessa grundsatser hvarken enligt lag eller praxis ännu erkändes, befunno sig Sverige och Norrige, hvilka, ehuru förenade genom politisk union, dock stodo i afseende på sina inlernationela rättsförhållanden lill hvarandra ännu på en så främmande fot, alt icke ens frågorna om den exekutiva kraften af ömsesidiga, till den enskilda 4 Allm.
Besv. och Ekon.-Utskoltcts Utlåtande, N:o 123. rättens område hörande, domar blifvit genom bestämda öfverenskommelser reglerade. ” Hvad sålunda förekommit bar Utskottet tagit i öfvervägande; och lar Utskottet till en början upplysa, att bestämmelser uti ifrågavarande hänseende, så vidt brottmål beträffar, äro meddelade genom de under den 11 September 1818 för Norrige och den 1 Juni 1819 för Sverige utfärdade Kongl, förordningar, hvilka stadga, ”huru förfaras skall med sådane personers anhållande och tilltalande, hvilka begå förbrytelser i ett af de förenade rikena och derefter till det andra afvika.”
Hvad deremot angår frågan om verkställighet i Sverige eller Norrige af beslut, meddeladt utaf embetsmyndighet i det andra landet, hvarigenom antingen någon kallas att inställa sig inför embetsmyndigheten, eller ock betalning af skuld eller af ersättnings- och bötes-belopp blifvit ålagd; så saknas i afseende härå stadganden helt och hållet, ehuru uti ofvan omförmälde Kongl, bref af den 10 Augusti 1825 blifvit förutsatt, alt ”en lag till bestämmande af exekutions-förfatlningarnes ömsesidiga tillämpning i Sverige och Norrige” skulle blifva utfärdad; och anser Utskottet derföre samt uppå de skäl, hvilka blifvit utaf Konstilutions-utskottet fullständigt utvecklade, det vara serdeles vigtigt och behöfligt, alt föreskrifter uti berörda hänseenden må varda meddelade, och får alltså vördsamligen föreslå Rikets Ständer, att uti underdånig skrifvelse hos Kongl.
Maj: t anhålla, det åtgärder måtte, så skyndsamt som möjligt, vidtagas lill beredande deraf, att frågorna ej mindre om skyldigheten för hvartdera rikets inbyggare äfvensom för person, hvilken uppehåller sig i ettdera af de förenade rikena, att hörsamma kallelse, utfärdad af embetsmyndighet i det andra riket, än ock om den exekutiva kraften af ömsesidiga domar och utslag, tillhörande den enskilda eller allmänna rättens område, må blifva genom bestämda öfverenskommelser rikena emellan reglerade.
Best, och Ekon.-Utskottets Utlåtande, N:o 124, 5 N:o 124.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om tendersökning af förhållandet med klockare-jor danie på Gottland.
Sedan Riksdagsfullmäktige!!