Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vill man derföre saken, >180 så måste man vata betänkt på att i tid göra för sig klart, huru den må kunna tillväga bringas, hvarvid man utan tvifvel jemväl komme i tillfälle att säkrare bedöma följderna af förslagets antagande.
Det vöre förthy nödigt, att de åtgärder, som er fordrades för denna angelägenhets fullständiga utredning, icke uppskjötes.
Denna och dermed jemförliga lagfrågor af mera omfattande beskaffenhet kunna dock svårligen med tillräcklig och odelad omsorg behandlas under den störande inverkan af de mångfaldiga andra riksdagsbestvren, och det vore äfven derföre särdeles önskvärdt, att det nu hvilande, välgrundade förslaget om tillägg i 09 § Regeringsformen och 80 § Riksdagsordningen angående uppskof i riksdag varder antaget.
I det föregående hafva betraktelser blifvit anställda öfver lagskipningens tillstånd och i sammanhang dermed ett och annat förslag angifvet till afhjelpande af den mest öfverklagade olägénheten, nemligen rättsskipningens långsamhet.
Jag har vidare antydt, dels huruledes omarbetningen af brottmålslagen, såsom den nu delvis verkställes, snart torde uppnå sin fullbordan, dels ock några af de fördelar jag trott vara att vänta af Rättegångs-ordningens omreglerande.
Då jag vidare erinrar om de arbeten, som sysselsatt och sysselsätta flera för särskilda ändamål förordnade Komitéer till lagars samt åtskilliga ekonomiska författningars och inrättningars fullkomnande och förbättring, hvilka ärendens pröfning lärer upptaga en icke obetydlig del af Rikets Ständers verksamhet vid förestående riksmöte, torde jag dermed hafva tillräckligt motiverat min underlåtenhet att nu framställa ytterligare förslag till mera genomgripande lagförändringar, äfven om dervid den korta tiden för min embets-förvaltning och hvad som brustit i förmåga och erfarenhet, nödiga för ett så vigtigt kall, icke tagas i betraktande.
Emellertid bör icke lemnäs oanmärkt, att några af de författningar, som på sednare tider utkommit till förbättrande af brottmålslagarne, blifvit af Domstolarne och verkställande myndigheter olika uppfattade och tillämpade.
Om man ock bör kunna hoppas, att, genom en fortsatt tillämpning, vederbörande mer och mer intränga i lagbudens grund och rätta mening, samt att skiljaktigheterna derutinnan i de flesta fall småningom försvinna, kan jag dock icke undgå att framdraga några af de betänkligheter, sorn yppat sig vid verkställandet af ådömdt straffarbete.
Denna bestraffningsart användes allt mer och mer i brottmålslagstiftningen, och det torde derföre vara af så mycket större vigt att stadga och enhet vid verkställighet deraf från början beredas.
Genom granskning af inkomna fångförteckningar från fängelserna i riket inhämtas nemligen, att för straffarbete tidsbestämningen
En månad blifvit så olika förstådd, att månaden inom några län beräknats till Tjugoåtta dagar, inom andra efter kalendern och inom de öfriga till Trettio dagar, hvilken sistnämnda åsigt mera allmänt gjort sig gällande.
I detta afseende företer sig äfven det egna förhållande, att till och med 181 vid två Särfekilda häkten inom ett och samma län månaden blifvit, vid det ena ansedd till Trettio dagar och vid det andra efter kalendern.
För den åsigt, att månaden motsvarar Tjugoåtta dagar, kunde väl hämtas någon grund af det uttryckliga stadgandet i Tryckfrihets-Ordningens 5 § och 15 morn,, att, om den, som efter samma lag blifvit till böter fälld, saknar til gång att dem utgifva och förty bör i stället umgälla sin förbrytelse med fängelse å fästning, hvarje månad deraf skall till Tjugoåtta dagar beräknas; och samma mening saknar ej heller stöd uti 10 Kap 1 § UtsökningsBalken, enligt dess lydelse i 8 punkten af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, hvarigenom vid böters och vitens förvandling till fängelse, efter det fängelsetiden till Fjorton dagar uppgått, såsom ytterligare straffgrader utsättas
Tre veckor, En månad, Fem, Sex och Sju veckor samt Två månader, hvilka bestämningar nog tydligt angifva, att här med månad bör förstås
Fyra veckor eller Tjugoåtta dagar.
Nu ohmämnda straffarter torde dock vara af väsendtligen olika beskaffenhet, äfven derföre, att straffarbete kan till exempel för stöld, bedrägeri och förfalskning ådömas på vida längre tid (tio år, till och med på lifstid), och just det förhållande, att Exsekutorerne endast uti ett mindre antal län, nämligen 3, tillämpat beräkningen af Tjugoåtta dagar på månaden, lärer icke böra lemnäs utan allt afseende.
Orsaken till det anmärkta missförhållandet torde väl emellertid få sökas i brist på nog tydligt lagstadgande, och jag anser, att ett sådant är af behofvet högeligen påkalladt.
Dervid må det vara af mindre vigt hvilkendera åsigten, som antages, endast frågan blifver klart och bestämdt afgjord.
I sammanhang härmed bör uppmärksamheten egnas åt det förhållande att, sedan genom 2 § i Kongl.
Förordningen den 21 December 1857, angående straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum, är vordet stadgadt, att, om sådant arbete, ådömdt för längre tid än tre månader, verkställes i enrum, från den del af ådömda strafftiden, som öfverskjuter tre månader, skall afdragas en fjerdedel, villrådighet uppstått jemväl i den frågan, huruledes de å strafftiden medgifna afdrag skola verkställas.
Antoges månaden till Tjugoåtta dagar, så kunde ett sådant tvifvelsmål icke äga rum, emedan hvarje fjerdedels månad då, lätt räknadt, utgjorde Sju dagar; men just derföre, att Lagstiftaren uti Förordningens åberopade § vidare stadgat, dels att, om vid sådant afdrag uppkommer brutet månadstal, en fjerdedels månad skall till
Sju dagar räknas, dels ock att, derest afdrag sker i dagatal och dervid i afdraget uppkommer brutet tal, för det tal hel dag skall å strafftiden afräknas, har omnämnda tvifvelsmål föranledt de största skiljaktigheter i tillämpningen.
Då till exempel den fjerde straffmånaden, enligt kalendern, innehållit Trettioen dagar, hafva någre Exsekutorer bestämt afdraget till
Sju dagar och således låtit den brottslige af fjerde månaden undergå Tjugofyra dagars fängelse, hvaremot andre beräknat trefjerdedels månaden, med Sju dagar å hvarje fjerdedel, till Tjugoen dagar, så att den afdragna enfjerdedels månaden kommit att utgöra Tio dagar.
Äfven har, med tillämpning af sednast anförda stadgande, att brutet dagatal skulle för hel dag 18* räknas, stundom så tillgått, att afdrag af fjerdedels månad uträknats till Atta dagar och återstoden af månad å Trettioen dagar således till Tjugotre, samt af månad å Trettio dagar till Tjugotvå dagar
Med anledning af nu antydda förhållanden har ock Konungens Befallningshafvande i ett län lill Justilie-Ombudsmans-embetet insändt en särskild tabell, utvisande huru Konungens Befallningshafvande ansett ifrågavarande bestraffningar böra verkställas.
Behofvet af en lagförklaring äfven i denna fråga torde härmed vara tillräckligen ådagalagdt; och för den händelse att månaden ej lill Tjugoåtta dagar bestämmes, lärer en förklaring i ett så inveckladt ämne svårligen blifva nog tydlig, med mindre den åtföljes af en tabell, i hvilken afdragen för alla särskilda fall utsättas.
Ofvannämnda olika sätt för straffens verkställande, dervid å någondera sidan måste vara feladt emot författningarnas mening, har jag just till följd af dessas mindro fullständighet och tydlighet funnit icke böra utgöra föremål för åtal; utan måste väl rättelse deri, på sätt jag föreslagit, genom lagstiftande maktens mellankomst beredas.
På här ofvan vidrörda ämnen, lagstiftningen och lagskipningen, inverkar väsendtligen det skick, hvaruti undervisningen i lagfarenhet befinnes.
Under en tid af ständigt stigande allmän bildning upphör lagfarenbeten att vara en enskild tillhörighet för männen af yrket
Derest likväl vetenskapen häraf icke skall taga skada, måste dess idkare följa tiden i dess framsteg och kunna emot växande anspråk sätta växande insigter.
Huruvida en sådan fordran tillfredsställande uppfylles af vårt lands lagkunnige är en fråga, i hvilken jag icke tilltror mig fälla ett afgörande omdöme; men hvad jag utan farhåga för misstag vågar påstå är, att den juridiska bildningen i allmänhet under de sednare två tiotalen af år ej så obetydligt gått framåt, att döma efter det kunskapsmått, med hvilket många ynglingar från akademien inträdt i det praktiska embetsmannalifvet.
Om detta förhållande i och för sig är glädjande, finnes ännu större anledning till förhoppningar för den juridiska bildningens framtid i det lifiiga intresse denna angelägenhet i jemnbredd med de öfriga universitetsbildningens arter lyckats tillvinna sig.
Sednast har detta lifiiga intresse yttrat sig uti två af sakkunnige män i ämnet utgifna smärre skrifter,*) på hvilka jag ej bort underlåta att fästa uppmärksamheten, förnämligast med afseende å hvad de innehålla tänkvärdt i fråga om nödiga förbättringar i de» juridiska undervisningen.
Ej tillmätande mig förmåga att uppträda såsom skilje - *)
Den ena under titeln: ”Om den juridiska undervisningen i Upsala” m. m. och den andra ”Idéer till en Universitets-reform i helt annan riktning än som för den juridiska faeultetens ombildning blifvit å bane bragt.” 183 domare uti de punkter, uti hvilka de lärde författarne hysa olika åsigter, vågar jag dock i en fråga af stor vigt, om hvilken deras meningar synas sammanstämma, tillägga mitt ord i det praktiska domarekallets namn; det är i fråga om nyttan oell fördelen för den med lagfarenhetens studium sysselsatte ynglingen att under studietiden biträda vid lagskipningsgöromålen.
Erfarenheten har visat, att ynglingar, som för bristande tillgångar eller af annan orsak kommit att afbryta sina theoretiska studier och taga del i tingsarbete eller annan praktisk befattning vid Domstolarna, då de sedermera återgått till studierna, hastigare och grundligare förkofrat sig i theoretiskt vetande och derefter haft och visat sig förtjente af en snabbare fortkomst på embetsmannahanan.
Detsamma har äfven förhållandet varit med ynglingar, som börjat sin bana såsom biträden vid praktiska
Domaregöromål och sedermera lyckats förskaffa sig den theoretiska bildningen vid Universiteten.
Om derföre genom uttryckligt påbud eller genom lärarnes föranstaltande den juridiska undervisningen så inrättades, att lärjungen, efter att hafva inhämtat hufvudgrunderna af civil-, criminal- och process-rätt, hänvisades att under en tid af minst ett år biträda helst med tingsgöromål eller ock vid Domstol i stad, naturligtvis utan egen ansvarighet och under Domares ledning, såsom förhållandet nu vanligen är med den nyss från Universitetet utexaminerade juristen, skulle derigenom den juridiska bildningen i väsendtlig måtto befordras.
På detta sätt lifvades utan tvifvel andan i detta studium, dess skaplynne förändrades från en tröttande examensläsning till en mera sann och klar uppfattning af lärobegreppen, vägledd af en uppöfvad urskiljning af hvad som förtjente att med mera omsorg inläras och begrundas.
Under anställda embetsresor sistlidne och innevarande år har jag besökt delar af Gottlands län, Kalmar län och Öland, Blekinge, Kronobergs, Christianstads, Malmöhus, Hallands, Götheborgs och Bohus, Elfsborgs län och Dalsland, Wermlands, Södermanlands, Gefleborgs, Stora Kopparbergs, Hernösands, Vester Norrlands, Vesterbottens och Norrbottens län och dervid inspekterat Länsstyrelsers, Domkapitels, Rädstufvurätters, Magistraters och Häradsrätters Arkiv, äfvensom Fängelser och Korrektionsinrättgar samt Hospitaler och Lazaretter, allt i den ordning, som inhämtas af de vid resorna särskildt förda diarier, hvilka skola till Höglofl.
Lag-utskottet öfverlemnas.
Under förlidna års resa inträffade jag å några af de ofvan uppgifna orterna kort efter det Kongl.
Maj:ts Justitiekansler derstädes verkställt inspektion och jag ansåg derföre mindre lämpligt att en sådan då förnya.
Om det icke bör förtigas, att ordnandet af Domstolarnes Arkiv synnerligen å landet ännu icke hunnit fullbordas, hvilket, då
Domaren ej vistas å tingsstället offtare än under tingen, fordrar både kostnad och tid, erfar man likväl med tillfredsställelse, att mycket i detta afseende på sednare tiden blifvit uträttadt, så att numera ganska många Arkiv befinnas i fullkomligt skick och inventarii-förteckningar deröfver upprättade.
484 Protokoll och Domböcker, åtminstone för de sednare åren, hafva befunnits på de allra flesta ställen fullkomligt uppsatta och afslutade, och der detta ej varit förhållandet, har, sedan uppmärksamheten blifvit fästad å befunna brister, rättelse inom kort tid följt och endast i högst få fall åtal blifvit af nöden.
Såsom jag i början af denna Berättelse omnämnt, hafva fängelserna varit föremål för min forskande uppmärksamhet och jag har ofta samtalat med fångarne om deras behandling, vård och underhåll.
De få klagomål, som vid dessa tillfällen förekommit, hafva högst sällan rört dessa ämnen eller i öfrigt varit af någon synnerlig betydelse.
Rörande häktenas beskaffenhet och tillsynen derstädes har i allmänhet skäl till anmärkning icke förefunnits, och i fråga om cellfängelserna instämmer jag i de fördelaktiga vitsord, som om dem i föregående berättelser äro uttalade.
Cellfängelse-systemets företräden i många hänseenden torde numera kunna anses obestridliga och detta systems fullständiga genomförande bör derföre äfven framgent blifva föremål för Rikets Sländers behjertande.
Ett undantag från häktenas nu omtalade goda beskaffenhet företer sig likväl med det nordligaste häktet i Riket, nemligen det i Haparanda, som hestår af allenast ett fängelserumi
Man påminnes om den fordna uselheten i dessa eländets bpningar, när man förnimmer, att för icke längre tillbaka än sistlidne års höst, vid ett tillfälle då fyra män och en qvinna skulle samtidigt i detta häkte förvaras, qvinnan fastkedjades vid en vägg och alla fyra karlarne vid den motsatta Efter min hemkomst har jag derföre i detta ämne liksom förut i några fall meddelat Kongl.
Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar i Riket hvad jag funnit anmärkningsvärdt.
I sammanhang med detta ämne torde följande uppgifter, hämtade utur ofvanbemälda Kongl. Styrelses underdåniga Berättelse om fångvården i Riket för år 4Rå7, vara af allmännare intresse.
Samtlige arresterade personernas antal, deri således inberäknadt bysatte, försvarslöse och för dryckenskap i förvar tagne, hafva under hvartdera af de tio sista åren ifrån och med 4 848 varit följande: 1 848. 1849. 1850. 1851. 1852. 1853. 1854. 1855. 1856. 1857.
Äldre personer .
Barn, som åtföljt föräldrarne . . 12,005 285 4 0,845 208 11,961 224 14,786 241 17,820 253 17,4 40 214 15,472 4 04- 41,984 120 -8t 40,680 85 10,563 82 Summa 13,190 44,053 12,185 15,027 OO o CO 47,354 15,576 42,104 10,765 10,645 Af Af förestående tabell inhämtas, att, under dessa 10 år, arresteringarnas antal varit störst 1852, men att det under derpå följande fem åren fortfarande minskats i så betydlig mån, att under loppet af 1857 förekommit 7,257 arresteringar mindre, än under loppet af 1852; och att antalet af barn, som åtföljt föräldrarne till fängelserna, jemväl under dessa år fortfarande minskats, så att detsamma år 1857 icke uppgått till tredjedelen af hvad det utgjorde år 1852.
Nämnda Berättelse innehåller vidare: »att ifrån slutet af 1856 till 1857 årsslut dels uti de dömdes antal minskning ägt rum bland lifstidsfångarne med 61 män och 3 qvinnor; bland de på viss tid dömde straffångarne med lil män och 57 qvinnor; samt bland de försvarslöse med 154 män och 49 qvinnor, men att tillökning endast ägt rum inom Krono-arbetscorpsens soldat-klass, hvilken tillökning dock inskränkt sig till 2 man; dels uti de frivilliges antal tillökning ägt rum bland de försvarslöse med 16 män och 3 qvinnor, men minskning med i man vid nämnda klass af Krono-arbetscorpsen, utgörande således sammanlagdt en minskning bland dömde straffångar och försvarslöse af 324 män och 109 qvinnor, samt en tillökning bland de frivillige af 15 män och 3 qvinnor.»
Den uti Justitie-Ombudsmannens Embetsberättelse till Riksdagen år 1856 omnämnda, af Kongl. Majit i nåder förordnade Komité, som haft uppdrag att afgifva underdånigt förslag till Ordnings-stadgar för städernes Polis och Ekonomi, har under den 29 Augusti innevarande år till Kongl.
Civil-departementet allemnat ett sådant förslag i hvad angår städernes Polis, — den hufvudsakligaste delen af det uppdrag, som uti det nådiga förordnandet innefattades.
Sedan denna Komité vid början af år 1856 blifvit fulltalig, infordrades, med Kongl.
Maj:ts nådiga tillåtelse, från samtlige
Rikets städer afskrifter af de polisförfattningar, som städernes Magistrater tid efter annan utfärdat och hvilka ansågos då ännu vara gällande.
Sådana uppgifter inkommo äfven under årets lopp; men då de befunnos vara så mångfaldiga och vidtomfattande, att deras ordnande under särskilda rubriker och införande i en hel och lätt öfverskådlig samling måste medtaga särdeles lång tid, samt detta arbete lämpligen kunde verkställas af en person, utan alt
Kommitterade behöfde för sådant ändamål sammanträda, uppdrogs detsamma åt Sekreteraren och Kommitterade åtskiljdes redan i början af Juni månad.
I slutet af September sammanträdde väl Komitén ånyo; men strax derefter inträffade Riksdagen, af hvars förhandlingar Komiténs Ordförande jemte två dess Ledamöter hindrades att komité-arbetet fortsätta, hvilket icke heller särdeles påfordrades, då det vidlyftiga författnings-sammandraget af Sekreteraren ännu icke hunnit fullbordas.
Vid Riksmötets slut den 20 Mars 1858 beviljade Kongl. Majit i nåder uppskof med Komiténs sammanträde till påföljande R.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1859 års Riksday. 24 [ 186 September månad och sedan undertecknad emellertid inträdt i utöfningen af JustitieOmbudsmans-embetet och Kongl, Maj:t med anledning deraf i nåder förordnat Borgmästaren Rudolf Trägårdh att i mitt ställe såsom Ledamot i Komitén tjenstgöra samt denne sistnämnde hunnit i hufvudstaden sig inställa, börjades det egentliga arbetet med sjelfva förslagets upprättande den 27 November 1858.
Komitén har af nu anförda orsaker under längre tider icke hållit sammanträden, men genom öfverlemnande! åt Sekreteraren att ensam besörja om författningarnas ordnande har å andra sidan kostnad för Staten besparats, och då (utom Sekreteraren) allenast en af Ledamöterne i Komitén varit inkallad från landsorten, hafva Sta tens utgifter för denna Komité icke heller i det hela varit af någon synnerlig betydenhet.
Under förutsättning att nyssnämnda underdåniga förslag, med dertill hörande motiver, kommer genom trycket till Rikets Ständers kännedom, har jag icke ansett lämpligt att för innehållet deraf här upptaga någon omständligare redogörelse; dock må det tillåtas mig att korteligen vidröra en af de mångfaldiga frågor, hvilka tillhört Komiténs behandling, nämligen den, som angår rättigheten att tillställa offentliga nöjen och förevisningar, hålla allmänna föredrag m. m., hvilka ämnen utgjort föremål för särskild och mera allmän uppmärksamhet (§§ 15 och 16).
I detta hänseende finnes uti Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans embetsberättelse för år 1851 en utförlig redogörelse, angående så väl Justitie-Ombudsmannens i underdånig skrifvelse den 31 Oktober 1850 hos Kongl.
Majit framställda anmärkningar emot
Öfverståthållare-embetets den 16 nästförutgångne September utfärdade Kungörelse, med hvilken Kommitterades nu afgifna förslag till stadgande i ämnet hufvudsakligen öfverensstämmer, som ock
Öfverståthållare-embetets infordrade underdåniga utlåtande samt Kongl. Majits genom nådig skrifvelse den 22 Augusti 1851 meddelade förklarande, att hvad Justitie-Ombudsmannens hemställan om ändring och förklaring af Öfverståthållare-embetets omhandlade Kungörelse anginge, Kongl. Majit, med afseende å hvad Öfverståthållareembetet deremot erinrat och anfört, icke funnit skäl att i anledning deraf vidtaga någon åtgärd.
Ofvannämnde paragrafer i Kommitterades förslag äro af följande innehåll: ”§ 15.
Hvar och en som, utan att dertill förut innehafva vederbörligt tillstånd, ”vill i stad eller å dess område, inom eller utom hus, gifva offentlig föreställning, så”som skådespel, lindansning, konstridning, förevisa djur, konststycke eller annat dylikt, ”hålla konsert eller allmänt föredrag, som ej till andaktsöfning är att hänföra, eller anställa maskerad, bal, så kallad lekstuga eller andra nöjen af hvad beskaffenhet sorn 'helst, hvilka genom allmän tidning, anslag eller annorledes kungöras eller hvartill in”trädeskort försäljas eller afgift på ett eller annat sätt från allmänheten uppbäres eller påräknas, skall, vid böter från och med fem till och med femtio riksdaler, innan kungörandet äger rum samt inträdeskort utlemnas eller afgift emottages, derom hos polismyndigheten göra anmälan och dess tillåtelse dertill afvakta samt, efter vunnen ”tillåtelse, ställa sig till efterrättelse de föreskrifter, hvilka i afseende å allmänna ordningen kunna af polismyndigheten meddelas; skolande, vid enahanda bot, ägare eller ”innehafvare af lokal, som för dylik tillställning kommer att begagnas, vara förbunden ”att, innan lokalen för sådant ändamål upplåtes, göra sig förvissad, att tillställningen ”blifvit vederbörligen tillåten. ”§ 4 6.
Der sådan tillställning utan vederbörlig tillåtelse äger rum, eller sig vi”sar, att den till syftemålet innebär något som strider emot sedlighet eller allmän lag, ”eller om bland de tillstädesvarande uppkommer oordning af svårare beskaffenhet, den ”der icke genom upphofsmännens aflägsnande undanrödjas kan, må sammankomsten af ”polismyndigheten upplösas; och vare alla de, som å stället sig församlat, pligtige att ”på nämnda myndighets uppmaning derifrån sig begifva, vid bot af fem riksdaler för ”en hvar, som icke ställer sig sådan uppmaning till efterrättelse.”
De i Kommitterades underdåniga betänkande anförda motiver till 1 5 § äro af denna lydelse: ”Uti flera städer hafva lokalmyndigheterna ansett nödigt att, till förekommande af ”oordningar, utfärda förbud mot att, utan föregången anmälan hos polismyndighet och i ”vissa fall dertill erhållet tillstånd, anställa så kallade lekstugor, dansnöjen eller andra ”dylika samqväm, i synnerhet för de mindre bildade folkklasserna.
I Stockholm har ”sådant förbud blifvit utsträckt till andra offentliga nöjen och tillställningar, som allmänt ”kungöras och hvartill inträdeskort försäljas eller afgift på ett eller annat sätt från allmänheten uppbäres eller påräknas.
Då Kongl. Majit, i anledning af anmärkningar, som ”Rikets Ständers Justitie-Ombudsman framställt emot Öfvergtåthållare-embetets i detta ”ämne utfärdade kungörelse, icke funnit skäl att deruti göra ändring, samt behofvet af ”föreskrifter uti ifrågavarande hänseende öfverallt synes vara detsamma, har Komitén ”trott sig böra bland stadganden, som för alla städer i riket skulle blifva gemensamma, föreslå det uti 4 5 § intagna, hvilket blifvit affattadt i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det, som för nävarande är för Stockholm gällande, dock med latitud i ”straffbestämmelsen för att kunna äga tillämplighet äfven på smärre tillställningar.”
Man finnér af denna motivering, att Kommitterade stödt förslaget i denna del derpå, att Kongl.
Majit för icke längesedan meddelat sitt beslut i ämnet, och att Kommitterade allenast antagit, att, om stadgandet vore behöfligt för eli Samhälle, enahanda skäl funnes att det borde gälla för alla; men sedan förslaget blifvit allmänt bekant, har det likväl varit föremål för väsendtligt olika omdömen, hvilka, sådana de kommit till min kännedom, yttrats än i bifall än i klander, och man har i sistnämnda afseende gått så långt, att man velat anse stadgandet innebära ett angrepp mot församlings- och yttrandefriheten.
Detta förmenande saknar dock all grund och synes härröra från ett missförstånd angående syftet och omfånget af den ifrågavarande §, som uppenbarligen afser tillställningar af andra slag och för helt andra ändamål än de, hvarom i 8 § Kongl. Förordningen den 6 Februari 4 849 förmäles, och så länge sistnämnda lagbud, hvars upphäfvande Kommitterade icke ifrågasatt, qvarstår till skydd '188 för menigheternas rätt att sammankomma till öfverläggningar i frågor, som dem rora, torde någon till inskränkning i denna rättighet ledande tillämpning af det föreslagna ordningssladgandet icke vara att befara.