Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
/ Ä &gt; \ fverste Langenhjelm var alldeles ursinnig.
» Har jag inte predikat under tjugu års " 585 " ' tid i dina åsneöron: rör aldrig ett papper på mitt skrifbord.
Gör hvad sjutton dig lyster, karl, rök mina cigarrer, kolka i dig mina viner eller kräng dina hidösa labbar i mina paradhand- skar, men låt bli skrifbordet, säger jag dig.
Hvem skulle väl kunnat tro, dä jag på grund af din en- faldiga uppsyn tog dig till kalfaktor, att jag råkat ut för ett dylikt vidunder i människohamn. » » Herr öfverste, jag bedyrar — » » Du bedyrar ingenting och därmed punktum.
Jag skall ännu en gång leta igenom mina lådor, och finner jag ej då fördelningschefens bref, så har du fyra timmars arrest i garderoben.
Seså, helt om marsch I » Då den stränge öfverstens fac-totum stängt dör- ren efter sig, började hans husbonde för hundrade gången genomleta skrifdordslådorna.
Som detta dock ej ledde till något resultat, » anföll han sin chiffonier och upprepade samma manöver.
Bäst han där genomgick sina papper, fann han ett dansprogram, gulnadt af ålder, som legat doldt under en mängd affärshandlingar.
Det första namn, som mötte hans blickar, då de föllo därpå, var Eveleen Vyse.
Jag såg en gång en tafla, som helte Den kas- serade nummerhästen ».
— På en bördig äng går en gammal utriden fåle, betande i allsköns ro.
1 forna dagar hade han sprängt fram öfver slätterna, stolt bärande sin granna börda, den unge husaren.
Nu var han gammal vorden, hade tjänt ut och kunde knappt tugga gräs.
Plötsligt rycker den gamle till, det nobla huf- vudet höjes, näsborrarna vidga sig, och de stela benen falla ännu en gäng i galopp.
Regementet, hans regemente, ilar förbi, skvadron efter skvadron, och trumpetaren blåser igenkänningssignalen.
De gamla minnena vakna, han blir ung på nytt för en sekund.
Men ack, han orkar ej med länge, han är för gammal, han är kasserad.
— Snart är den kära synen svunnen i ett moln af damm.
Ve- teranen sänder dem en afskedsblick, kamraterna i det glada lifvet från fordom.
Därpå sänker han hufvudet och börjar trögt, mycket trögt afbeta det gröna, frodiga gräset.
Gande, stolte springare, gräset smakar dig bit- tert i denna stund.
Just en sådan där kasserad nummerhäst var för detta öfverste Malcolm Langenhjelm.
Trum-
IDUN 116 petstöten var namnet, som han sett på det gul- nade dansprogrammet.
Eveleen Vyse — detta namn stod skrifvet på det enda rosenröda bladet i hans gråa lefnadssaga.
— De hade mötts en vinter för fyrtio år sedan, då hon vistades hos sin onkel, den brittiske en- voyén i Stockholm.
Lifvets morgonsol log då ännu sitt vänligaste leende öfver dem båda.
Och hur kunde den väl göra annat.
Världen hade ej ännu tryckt en enda rynka på Malcolms panna, sorgen hade ännu aldrig slagit sin skarpa roftand i hans hjärta.
Dessa korta månader, en följd af friska skratt och klingande bjällror, af glada skämt ock sprit- tande dansmusik, de umgällde den unge officera- ren för det lif af mödor och arbete, som förestod honom, innan han nådde målet, som ständigt varit hans lefnads dröm: öfversteepåletterna.
Snart gingo också de unga tu och buro på en hemlighet, som de inbillade sig, att ingen annan hade reda på.
Och en vacker dag anförtrodde Albions blåögda dotter sin moster en sak, som ovedersägligen gick ut på: han eller ingen.
Härmed började det andra kapitlet i deras roman Förgäfves använde vår hjälte sin vältalighet, förgäfves bedyrade vår hjältinna, att hon skulle dö af spleen därborta bland Somersetshires dimmor.
Det var ju löjligt alltihop, menade den goda mostern.
Å ena sidan en Vyse, dotter till hans härlighet af Rystroll, hvars stamträd hade sina rötter ett godt stycke bortom syndafloden, och hvars besitt- ningar sträckte sig öfver halftannat grefskap.
Och å andra sidan en liten löjtnant, hvars framtids- utsikter reducerade sig till en ryttmästarefullmakt + svärdsorden med ungefär fjärdedelen af de in- komster, som hennes fars hofmästare disponerade öfver.
— Det var ju löjligt.
Men Malcolm och Eveleen tyckte, att det var si och så med det där löjliga.
Så olika är det här i världen.
En tid därefter kom det bref från lord Rystroll.
Den gamle räfjägaren hade, äfven han, haft myc- ket roligt åt sin dotters petitroman.
Dock tyckte han det vara bäst att ofördröjligen » afsluta far- sen » genom att låta henne återvända hem.
Men den goda mostern, hvilken likt flertalet af Englands döttrar var något romantisk anlagd, an- ordnade en afskedsbal, till hvilken äfven Malcolm inviterades.
De skola få träffas en gång till i lifvet och sedan aldrig mer, tänkte hon.
Det blef den sorgligaste kvälleu i deras unga lif.
Efter sista hvarfvet, då de ostörda sutto hand i hand, bjöd han henne farväl De kunde ju al- drig få hvarandra med hennes föräldrars tillåtelse, och då för tiden voro de unga damerna ej så försigkomna, att de satte sig öfver föräldrar och målsmän.
» Jag skall vänta dig, Malcolm, » sade den lilla ladyn, » vänta dig, tills mitt hår hvitnat.
Jorden är mycket liten, säges det, kanske vi mötas än en gång.
Utan detta hopp skulle jag dö liksom ro- sorna skulle göra det under den långa vintern, ifall de ej visste, att det än en gång skulle bli sol och sommar. » Den unge krigaren skakade på hufvudet.
» Sörj ej, my darling, » sade han, och hans röst ljöd sä vek.
» Jag har alltid trott, att den värld vi lefva är i tämligen bra, och hoppas, att vi mötas i en, som är ännu mycket bättre. » Ty Malcolm hörde till den sortens folk, som tänka godt om allting.
Kanske hade han rätt däri.
Tro världen om godt, sök att, om möjligt, endast finna den goda driffjädern till människor- nas handlingar, och du skall finna, att vår planet i alla fall ej är så dålig, som vår pessimistiska världsåskådning äflas att utmåla den.
Första tiden trodde Malcolm, att sorgen rakt skulle » ta knäcken » på honom.
Men man dör ej af kärlek, då man har en hop rekryter att exercera och måste stiga upp kl. 6 om morgnarna.
I tio runda år höllo mammorna på att ömsom smickra, ömsom häckla det melankoliska öfverste- ämnet.
Sedan inrolierades han allmänt bland de omöjligas skara.
Sigurd hade då ännu ej skrifvit Jonas Durmans testamente.
Annars skulle mannen med det stora hjärtat i den stora kroppshyddan kunnat sagt dem, att det ändå finnes ett och annat hjärta här i världen, som är så rysligt egensinnigt, att det alls ingen vill ha, utom en enda.
Han visste ju, att hon lefde ensam på fäderne- slottet vid Atlantens stränder, slösande på ortens fattiga den enda kärlek hon någonsin fått hysa.
Plötsligt ryckte gamle öfversten till.
Ett beslut- samt drag tecknade sig kring läpparna, en svag rodnad färgade hans åldriga, nobla drag och han- den föll med väldig kraft ned på skrifbordets ringklocka.
Gamle Munter visade sig i dörreu.
» Nå, hittade herr öfversten fördelningschefens bref. » Malcolm Langenhjelm drog sin mun till ett olympiskt löje.
» Åt skogen med alla bref.
Jag har funnit något mycket bättre. » » Säkerligen en teaterobligation, som utfallit med vinst, » menade den frispråkige trotjänaren.
» Nej, gamle Munter, » sade hans husbonde med lugn, klar, nästan högtidlig röst.
» Jag tror mig hafva funnit lyckan. » Munter skakade på hufvudet, tydligen bedragen i sina förväntningar.
Den enda lycka, han hört talas om, var tömlyckan till hans fars, torparens, oxar.
— » Och nu skall du genast packa mina kappsäc- kar.
Vi skola ut, gamle Munter, ut i vida värl- den, jag är fri nu, behöfver ej lyda trummor och kalfskinn.
Vi resa till England i afton.
— Har du förstått, karl? » • Ja, öfverste. » Några timmar därefter satt Malcolm Langen- hjelm i en boggievagn på södra nattsnälltåget och skådade öfver Sörmlands gröna kullar, belysta af aftonsolens sista strålar.
» Ja, aftonsolen lyser äfven varmt, » mumlade den gamle, lutande sig tillbaka mot ryggstödet och drömde, drömde om det där namnet, som fyllt det enda rosenröda bladet i hans gråa lefnadssaga.
Modern musikuppfostran.
f an är för länge sedan ense om, att mu- siken genom tonernas m a k t verkar för- ädlande på människorna, och att den är en god k a m r a t i alla lifvets skiften.
Därför har man gifvit musiken en hedersplats i stu- dieplanen för vår ungdom, och man påträffar sällan en familj, hvari ej åtminstone en med- lem öfvar en eller annan art af musik, sång eller ett i n s t r u m e n t såsom violin, flöjt, violon cell eller piano.
I s y n n e r h e t har det sistnämnda fått medbor- garrätt öfverallt,, och det är pianospelet, som nu drifves mest af den musikaliska världen.
Man behöfver endast tänka på det utomor- dentligt stora antalet pianofabriker både i in- och utland för att göra sig ett begrepp om den utbredning pianospelet fått i skola, hem och konsertsal.
Vi lefva i pianots tidehvarf.
I c k e allt är guld, som glimmar — och icke all musik, som dag och natt aflockas olika instrument, är skön.
Det ges dess sämre också ett slags musik, som gör en ondt och ingalunda uppbygger, under det andra, som till och med föregifvas vara musikaliskt b e - gåfvade själar, kunna lyssna till dylikt klink, utan att förändra en min eller löpa sin väg.
Den åsikten, att icke musikaliskt bildades öron skulle vara mindre mottagliga för verk- ligt god musik än för de eländiga musikali- ska godtköpsvaror, som bjudas på alla håll och kanter, är grundfalsk.
Och dock hör man så ofta: » J a g förstår det ju i n t e; det är för fint för mig » — eller: » J a g är nöjd med hvad som helst, b a r a det är musik. » Som om det vore nödvändigt, att enhvar, hvilken ville bli delaktig af en ädel musikalisk njutning, först måste studera Beethovens och Mozarts v e r k!
Den sanna konsten talar omedelbart till män- niskor utan sådana omständliga förberedelser.
H a r jag icke fullt upp af skönhet och stämning, när jag med barnslig a n d a k t kan försjunka i en majnatts under, utan att därför ha u n d e r k a s t a t nejden, de olika växterna och stjärnorna en närmare undersökning?
» J a g förstår det dock icke! » Som om det då gåfves så många i världen, som i sitt spel äro i stånd att återgifva dessa klassiska mä- 1894 stares anda.
Därtill behöfves förvisso ett ge- nomträngande, årslångt studium.
Men att viga sitt lif till ett sådant omfattande arbete kräf- ver forskarens hjältemod, ty tid är pengar!
Om » Friskyttens » kompositör C.
M. von W e b e r säger: » J a g komponerar som Gud vill, » och Rossini komponerar » som publiken vill », har man väl därför rätt att tro, att Rossinis musik skulle ha ett mindre gudomligt u r s p r u n g?
Näppeligen, ty det i sanning sköna verkar i hvarje fall gripande, öfverallt skall en öfver- lägsen, mäktig ande uppenbara sig, och där själ talar till själ och hjärta till hjärta, där har konsten, och äfven musiken, löst sin upp- gift.
Men lät osa kasta en blick på vår ung- doms musikaliska uppfostran.
Valet af instrument och lärare är natur- ligtvis de två hufvudfaktorer, om hvilka det rör sig vid musikuppfostran.
Och hur olyck- ligt utfaller icke ofta detta val!
R e d a n instrumentet (låt oss hålla oss till pinnot) bevisar ofta på ett drastiskt sätt, hur felaktigt föräldrarne uppfattat sina barns mu- sikutbildning.
F ö r en nybörjare, som ännu ingenting kan, är det eländigaste hackbräde godt nog, menar man.
E t t godt, nytt instrument skulle inge eleven allt för mycken lust att öfva sig och göra det möjligt för honom att för tidigt få ett tillfredsställande, välklingande anslag.
K o r t och godt, för en nybörjare är ett taffelformigt piano, som bara har sina fyra ben, de flesta tangenterna och åtminstone flertalet af strän- garne i behåll, bra nog.
Vid valet af lärare tas naturligtvis sparsam- hetshänsyn främst med i räkningen.
Man lyc- kas ganska säkert finna en lärare, som är ädel nog att ge lektioner för 50 öre.
Men för att den honom anförtrodda talangen (talang ha som bekant alla barn, som ha sina föräldrar i lif- vet) ej strax på några månader må nå p a r n a s - sens spets, så låter man eleven » tills vidare » blott ta en timme i veckan. '
F ö r att slutligen akta eleven för ö v e r a n - strängning och under den kalla årstiden afhålla honom frän allt för många öfningar, sätter man pianot i » förmaket », som icke eldas un- der den strängaste delen af vintern, och häri- genom är vistandet vid pianot omöjliggjordt.
J a, så resonnerar man på fullt allvar mån- genstädes och handlar dess sämre därefter.
H v a d häraf följer, är lätt att se; hvarken instrument eller lärare duger, och efter några genomklinkade terminer har barnet förlorat all lust att spela och lägger ändtligen det lilla, som det lärt i sitt anletes svett, resigneradt på hyllan.
Nå, tänka de kära föräldrarne, har gossen inte lärt något, så kanske flickan har anlag därför.
Mycket riktigt, där brodern slutade, tar systern vid, man vill inte förgäfves ha skaffat en «pianoskola ».
Trots utomordentliga ansträngningar från den nya lärarinnans sida blir det bara vals- musik af för den unga d a m e n: hon kommer ej därhän att skapligt k u n n a föredraga en so- nat af Haydn.
Då heter det ofta: den eller den spelar u t m ä r k t, vi skola låta utbilda vårt barn hos en virtuos.
Men det är förfeladt.
Det är en känd sak, att ofta just de konst- närer, som äro mest tekniskt fullkomliga, äro dåliga lärare, emedan de sakna tålamod.
Lik- som en medborgares första plikt är lugn, 6å är en pianolärares tålamod.
Och hvad gagnar det mig, om konstnären kan utföra de största saker på sin flygel, men ej är i stånd att för- klara det enklaste för eleven, ej förstår gripa in i hans andliga lif?
IDUN 1894 Den berömde musiklärde och kulturhistori- kern Riehl säger: » Vi hålla icke ungdomen till B t u d i e t af forntidens och nutidens diktare, för att de skola göra vers och deklamera dik- ter, utan för att de skola lära känna andan hos de olika folkslagen och tidsskedena så, som den afspeglas i diktkonsten.
Därför stu- derar man grekiska för de grekiska diktarnes och hela den grekiska kulturens skull, men grekisk, romersk och annan kultur för huma- nitetens skull, för den fria mänskliga bildnin- gens skull, och kallar alltså det hela för hu- manitets-studier.
Så långt når mau väl ej på länge med hän- syn till musikundervisningen.
Vi låta våra barn lära pianospel, violinspel och sång a f goda och dåliga lärare.
D e kunna d å göra, som de vilja, med dessa färdigheter.
De flesta musici kunna icke själfva göra reda för sin konsts historia och ästetik, h u r u skola de då kunna bibringa andra d e t!
Men den, som blott kan spela, han kan inte annat än — spela.
A t t spela är ett tidsfördrif, och hvarje blott och bart tidsfördrif gör en i längden dum. » och, hvad mera är, de ha visat sig mäktiga att med uppgiften.
De små dragen ha skärpts till kraftigt kännetecknande konturer, fallet till typ, skissen till genomträngd generaliserande konst.
Vi höra till dem, som anse det för snart sagdt en orättrådighet både mot förfaltare och förläg- gare att genom någon längre eller kortare resumé af en boks innehåll för den påräknade läsekret- sen förtaga något af dess spänning — ej minst för den läsande dampubliken ligger ett särdeles behag hos ett nytt litterärt verk i dess af hvarje skvallrare oantastade fraicheur.
Vi ha därför här endast velat ge en kortfattad tolkning af det all- männa intryck, som Anna Wahlenbergs författar- skap efterlämnat hos oss, då vi vändt det sista bladet i hennes nya bok, öfvertygade, att de mån- ga, många bland våra läsarinnor, som redan förut högt värderat hennes vittra alstring, skola skynda att göra sig förtrogna med » En stor man » och därefter gifva oss rätt uti att densamme äfven betecknar ett stort framsteg för den unga skrift- ställarinnan.
i " äxa Så talar en af de förnämsta musikpedagoger.
H u r mycken genklang finna sådana pärlor till ord i deras hjärtan, som leda våra barns musikuppfostran?
H u r ofta stöter man icke på det bekväma, högtrafvande tillä ordet » metod », h u r ofta hör man icke riktas till sig den gängse frågan: » Hvilken metod använder ni vid undervisningen? » Som om det kunde fin- nas en mönstergill metod och icke hvar en- skild elev fordrade en särskild behandling, egentligen kunde göra anspråk på en metod för sig själf!
A r läraren nödgad att — hvilket ofta nog förekommer — använda e n bestämd metod gentemot nybörjaren, eller rättare sagdt att ge honom en » pianoskola » att studera, så måste man iakttaga den största försiktighet vid va- let, då det ena arbetet saknar, hvad det an- dra erbjuder till öfverflöd, så att den stora mängden lärosatser s n a r a r e förvirrar än vägle- der.
Därför är det bäst, att läraren inrättar sin undervisningsplan efter elevens andliga anlag; den bör vara så enkel och saklig som möj- ligt, och det gradvisa, jämna fortskridandet får aldrig lämnas ur sikte.
B e t r a k t a dig ej som mästare, utan som din elevs medhjälpare!
Dessa ord borde äfven musiklärare göra till sin grund- sats.
A. Beetschen.
Redan för åtskilliga år tillbaka meddelade Idun Anna Wahlenbergs porträtt.
Talrika nya läsare ha emellertid sedan dess samlats kring vår tid- ning, och särskildt för dessa tro vi, att den nya bild, som vi låtit åtfölja dessa rader, skall vara välkommen.
Fru Wahlenberg-Kjerrman anträdde i måndags en utrikes resa, s-ärskildt till Paris, för att under några veckor rekreera sig och göra nya studier.
Konung Osear I:s grindpenning.
E n liten sannsaga, berättad af L.
S. II.
En stor man; berättelse af Anna Wahlenberg.
(Sthlm.
2:ne delar, pris 5 kr.)
Den talangfulla, för lduns läsarinnor väl- bekanta författarinnan har genom denna nyut- komna roman framträdt med sitt hittills omfångs- rikaste verk, ett arbete hvilket emellertid till sin bredd fogar motsvarande gedigna egenskaper af ett intressant och djuptänkt ämne, psykologisk skärpa, god karaktärsteckning och en underhål- lande och konstnärlig form.
Det är alltså ett syn- nerligen beaktansvärdt inlägg i vår moderna lit- teratur, Anna Wahlenberg härmed gjort, och hon har därvid till fullo befäst sin ställning som en af våra förnämsta kvinnliga författare.
De egenskaper, som redan förut framträdt i hennes flitiga diktning och förvärfvat henne så vidsträckta sympatier: skarpblick för det karak- täristiska i de smådrag, som bilda hvardagslifvet och människorna omkring oss, godmodig satir gentemot det förvända och själfviska, men på bot- ten dock alltid den äkta kvinnlighetens högsinta optimism — dessa egenskaper följa henne äfven nu, när hon gifvit sig ut på ett större ämnes djup, å n g a å r h a d e förflutit och medfört stora f ö r ä n d r i n g a r så väl inom det e n s k i l d a som offentliga lifvet.
K r o n p r i n s e n O s c a r h a d e efterträdt sin fader p å tronen, men äfven nedstigit därifrån och hvilade r e d a D, j ä m t e sin gemål, u n d e r r i d d a r h o l m s k y r k a n s t u n g a hvalf.
T r e n n e af de srnå prinsar, som en g å n g så sorglöst s t o r m a t f ä s t n i n g a r n a i p a r k e n vid T u l l g a m, k o n u n g K a r l X V och h a n s b å d a y n g r e bröder, h e r t i g a r n e af T j p p ' a n d och D a l a r n e, h a d e också intagit sitt r u m i Sveriges p a n t e o n, den ende öfverlefvande s a t t såsom k o n u n g p å Sveriges tron.
Och den lilla prinsessan, hon h a d e v u x i t u p p, icke blott till den m o g n a d e b l i d a k o n u n g a d o t t e r n, u t a n till den i lifvets s k o l a l u t t r a d e k v i n n a n, som af egna lidanden l ä r t a t t hysa d e l t a g a n d e för a n d r a s.
H e n n e s ä d l a v e r k s a m h e t, u n d e r m å n g å r i g s j u k d o m och svaghet, s t å r såsom 117 en skön föresyn för hvarje svensk k v i n n a och h a r i lvifden f ö r v a r a t henne ett n a m n, skö- n a r e än hvarje a n n a t, n ä m l i g e n: » de lidandes furstinna ».
B l a n d de m å n g a b a r m h ä r t i g h e t s i n r ä t t n i n g a r som p å initiativ af prinsessan E u g e n i e k o m m o till s t å n d och i g a n s k a väsentlig mån u n d e r - höllos af henne, v a r äfven det hem, som h a d e till uppgift a t t » bereda bostad, vård och un- derhåll å t fattiga, obotligt sjuka och vanföra b a r n ».
D e t v a r 1 8 7 9, som en lite.n förening u n d e r prinsessans o r d f ö r a n d e s k a p bildades i af- sikt a t t a r b e t a för ett s å d a n t hem.
Till en början måste m a n åtnöja sig med a t t inac- k o r d e r a de små i ett p r i v a t hem för s j u k a b a r n, men icke m å n g a å r därefter l y c k a d e s man få ö p p n a ett eget provisoriskt hem i hyrd lokal.
D e n n a visade sig dock s n a r t otillräck- lig, hvarför prinsessan med k ä r l e k e n s intresse n i t ä l s k a d e för å s t a d k o m m a n d e af ett eget hem för de värnlösa, s j u k a b a r n e n.
Hennes b e m ö d a u d e n kröntes med en s n a r t s a g d t för- v å n a n s v ä r d f r a m g å n g; b i d r a g till b y g g n a d s - fonden för Eugeniahemmet ingingo från l a n d och stad, och r e d a n 1 8 8 6 stod det färdigt a t t ' e m o t t a g a ett betydligt a n t a l af små f ö r k r y m p t a, v a n s k a p l i g a b a r n från olika delar af l a n d e t.
D e n d a g, d å d e t t a k u n d e ske, v a r en verk- lig h ö g t i d s d a g för den ömsinta prinsessan, och ville m a n se henne riktigt g l a d, så skulle m a n se henne b l a n d dessa h a l t a, p u c k e l r y g g i g a eller p å a n n a t s ä t t v a n f ö r a s m å, som med barnslig förtrolighet slöto sig intill henne, d å hon någon solig v å r d a g, i n n a n hon företog sin s o m m a r f ä r d till G o t l a n d, k u n d e besöka E u g e - n i a h e m m e t.
D e visste ej m y c k e t om det e n a eller det a n d r a i världen, men det visste de, a t t prinsessan p å ett alldeles B ä r s k i l d t s ä t t tillhörde dem, och n ä r den lilla slöjdskolan för de vanföra kom till s t å n d inom hemmet, blef det deras m å l a t t k o m m a så långt, a t t de s k u l l e få a r b e t a n å g o t å t prinsessan, som ock med t a c k s a m glädje m o t t o g dessa s m å u t t r y c k af b a r n a k ä r l e k e n.
E m e l l e r t i d v a r det icke alltid s o l s k e n s d a g a r för dem, som h a d e a t t b ä r a omsorgen för u n - d e r h å l l e t af de m å n g a b a r n e n, och isynnerhet första året h ä n d e det mer än en g å n g a t t m a n icke u t a n en viss oro m o t s å g de ständigt ö k a d e utgifterna.
Äfven en prinsessas till- g å n g a r äro begränsade, och särskildt måste de v a r a det för den, som v a r så mycket an- litad och h a d e så öppen h a n d för nöden som prinsessan E u g e n i e.
I en tid, d å b i d r a g till h e m m e t mera s p a r s a m t influtit och man bör- j a d e t ä n k a p å u p p r o p i t i d n i n g a r n a för a t t fästa a l l m ä n h e t e n s u p p m ä r k s a m h e t vid E u g e - niaheramets v ä x a n d e behof, h ä n d e sig en d a g a t t en af styrelsemedlemmarne, som besökte prinsessan, möttes af h e n n e med det g l a d a u t r o p e t: » I d a g h a r j a g haft en stor glädje.
J a g k ä n n e r mig riktigt öfverväldigad af G u d s godhet.
Sitt ned och l å t mig berätta hvad som h ä n d t.
» Och de s k ö n a ögonen s t r å l a d e af fröjd, u n d e r det prinsessan b e r ä t t a d e föl- jande: » F ö r n å g r a d a g a r sedan, j u s t u n d e r det j a g s a t t och t ä n k t e p å det k ä r a E u g e n i a - hemmet, k o m min g a m l e hofmästare in och l ä m n a d e mig ett bref.
P å utanskriften s t o d: » Till E u g e n i h e m t n e t — r ä n t a å konuug 0 &lt; c a r I:stes grindpenning, från lilla H a n n a.
» U n d - r a n d e h v a d d e t t a m å n d e betyda, ö p p n a d e j a g brefvet och fann d ä r i en s u m m a af 5 0 0 kr.
D e l t a v a r j u en god h a n d p e n n i u g p å h v a d H e r r e n ytterligare vill gifva oss åt d e s m å v a n l o t t a d e b a r n e n!
Men hvem var d å lilla Hanna?
O c h hvilken v a r k o n u n g O s c a r s g r i n d p e n n i n g, som burit en s å d a n r a n t a?
J a g
I DU N 118 funderade hit och dit, tills slutligen ett minne från mina b a r n d o m s d a g a r på T u l l g a r n började d y k a u p p.
F ö r m i n a ögon ställde sig bilden af en liten ljushårig flicka, som alltid syntes vid grinden utanför slottsparken, d å j a g med m i n a föräldrar å k t e därigenom.
J a g erinrade mig äfven, a t t hon l e k t med mig och m i n a bröder u t e i p a r k e n, och a t t min far vid flere tillfällen gifvit h e n n e en större grindslant, e m e d a n h a n t y c k t e om den lilla flickan, som h ä l s a d e så höfviskt och s v a r a d e så frimodigt p å de frågor h a n ställde till h e n n e.