Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Klädd i en bondflic- kas dräkt har hon arbetat i byarne med och för fattiga familjer för att hjelpa dem både timligt och andligt, outtröttligt och utan att sky för- sakelser, mödor eller vinterköld.
Hon hade ock på familjens gods öppnat en skola för mushikbarn, i hvilken hon själf undervisade; men då hon ej lärde barnen korsa sig och dyrka helgonbilderna, komma prästerna och polisen och stängde skolan.
Den nitiska unga grefvinnan har därför ej uppgifvit sin verk- samhet med barnen, utan inbjudit dem till sitt hem och där fortsatt sin undervisning.
Prislistan i vår " fosterlands- tafling. "
Såsom var att förutse har efter offentlig- görandet af den prisbelönade listan en del skrifvelser, hvilka mer eller mindre skarpt kritisera densamma, ingått såväl direkt till oss som till andra tidningar.
Förutse, säga vi — ty allt sedan det visade sig, att del- tagarnes mängd i denna täfling blef så ovän- tadt stor, och att ordmakeriet t o g f o r - mer, som i h ö g grad förtjäna epitetet sport- mässiga, har det varit klart för både pris- domare och redaktion att, huru än ut- slaget till sist skulle k o m m a att fällas, ut- rymmet för skilda uppfattningar o m grun- derna vid bedömandet skulle bli så v i d - sträckt liksom antalet af i sina f ö r h o p p - ningar svikne så högt, att ovillkorligen åt- skilligt buller skulle följa resultatets till- kännagifvande.
H v a d som nu skett har därför ej alls öfverraskat oss, ehuru vi anse oss kunna taga det med ganska jämnt m o d, i medvetande o m att utan någon slags hänsyn till person och efter bästa öfver- tygelse ha gått till domen.
Att därför nu inlåta oss i någon sorts diskussion öfver detaljerna i den belönade listan med en — eller tio, eller tjugu — af de kritiserande brefskrifvarne, skulle endast framkalla en ändlös och alldeles onyttig dispyt, från hvilken helt visst in- gen part skulle gå omvänd.
I n f ö r en af
150 de anmärkningar, som framställts, måste vi dock medgifva dess rättmätighet.
Unge- fär ett trettiotal ord har nämligen i den tryckta listan medkommit, som särde- les genom förekomsten af dubbelbokstäf- ver bort vara uteslutna ur de gillades antal.
Dessa v o r o o c k i manuskriptet for- prickade att utgå, men genom brådskan vid uppsättningen och korrekturläsningen ha de smugglat sig med, hvilket vi upp- riktigt beklaga och ursäkta.
Detta mindre antal felaktiga ord spelar emellertid så ab- solut ingen roll för utgången, att om många hundra-, ja, tusental af ord bort- ginge från fröken Bengtssons lista, den dock skulle stå öfver den närmast i antal kommande.
Granskningen af de öfriga listorna fort- går, men kunna vi ej ännu bestämdt af- göra, när de fyra återstående prisen hinna utdelas.
D e t skall dock ske så fort som det blir görligt.
af ldun.
Glömmen ej, att den 20 maj utgår tiden för insändande af täflings- skrifter i » Hushållspenningfrå- gan »!
Se närmare i ldun n:r 15.
Kvinnor och blommor.
et var på en middag — en utsökt god middag med viner, hvilkas färg och bouquet väckte till lifs slumrande begär och önskningar.
Jag hade varit flere månader på landet, hade vegeterat och fört ett gudomligt friluftslif med få önskningar och ett sundt nervsystems hela lugna och lätt tillfredsställda åtrå.
Finner mig så inom en half dag för- flyttad till staden och efter nätt och jämnt gjord toalett sittande vid ett middagsbord, som besatt ett kultiveradt samhälles hela raffine- rade finess i anordningar, blänkande duktyg, gnistrande silfver, slipade glas i olika kulörer, angenäma bordsgrannar.
Genom min långa frånvaro från allt nervkittlande stadslif voro alla mina sinnen friska och genom min blifna ovana vid ett förfinadt lifs njutningar ofant- ligt sensibla för intrycks emottagande.
Jag hade också ej länge suttit och njutit af själfva atmosferen omkring mig, förrän jag snart var färdig att göra enskilda iakttagelser.
Det första, som slog mig, var att hela blomsterdekorationen på bordet, undantagan- des bröstbuketterna vid hvarje kuvert, endast bestod af en kolossal, starkt doftande, mörk- violett löfkoja i en kruka.
Värdinnan, en ganska pikant vacker dam, och till hvars ära middagen var, ty hon fyllde den dagen tret- tio år, satt midt framför den.
Ofrivilligt flyttades mina ögon från blomman till henne och tvärt om, och det slog mig, hvilken märk- värdig likhet det fanns mellan blomman och henne.
Det föreföll mig till sist, som om denna löfkoja, denna något mörka, starkt väl- luktande, fylligt vackra löfkoja vore en symbol af denna kvinna med sin något korta figur, höga höfter, raka rygg och snörda midja, oftast nedvikta mungipor, svarta, starkt fram- trädande ögonbryn öfver ett par af de var- maste ögon, som man någonsin kunde få se I D U N — ett par mörkblå ögon, som egentligen ej voro stora, men kunde vidgas och utströmma ljus och bli hänförande sköna.
Och bådas fysionomier talade om kraft och passion.
Jag skyndade mig att komplimentera fru C. till valet af denna bordsprydnad.
» Det är min älsklingsblomma, » svarade hon, » och jag har fått lida mycket hån i dag af min man, därför att jag valde just denna att pryda bordet med.
Han tycker, att någon af de granna buketterna, jag hed- rats med, hade varit bättre på sin plats. » Det hade väl ofta föresväfvat mig, att stor likhet fanns mellan kvinnor och blommor, att somliga blommor så att säga symbolise- rade en viss kvinnas karaktär och säregna fysionomi, men så påtagligt som denna gång hade jag aldrig funnit det.
Alla kvinnor hafva j u ej, lika litet som alla blommor, en utpräglad karaktär, och däraf följer, att ej alla finna sin blomma — eller är kanske vår intelligens ej uppöfvad nog för att kunna finna likheterna?
T y vi njuta ännu så naivt af det rika blomsterspråket, hafva ännu en dast inne abc-kunskaperna däri.
Visserligen förekomma sedan långt tillbaka sådana uttryck som » blyg som en viol », » prunkande som ro- sen », men någon djupare inblick saknas.
Och dock, hvilket språk rikt på nyanser som in- tet annat tala ej blommorna!
D e luktlösa hvita blommorna tala om de dödas stilla r o; de doftande hvita om kyska kvinnors oskrifna hjärtblad; de ljusast röda om den första ungdomen, som tror allt, som älskar allt; de starkt röda om dem, hvilkas känslor mog- nat i sol och regn; de mörkt röda och gre- delina med dragning i svart om de passio- nerades häftiga naturer, dessa, som älska och hata likt starka naturbarn, des3a, hvilkas känslor alltid tangera ytterligheterna, som i allmänhet äro begåfningar, men sakna den nödiga barlasten af energi och lugn.
Och hvilka lustförnimmelser, suggestioner och stämningar förmår ej detta färgmättade språk ingifva!
Under årets lopp står j u en- dast ett litet antal af årstidernas alla olika blommor på mitt bord, och ändå — hvad berätta de ej ur sina kalkar!
Snön ligger hvit därute, himlen är grå, hela naturen synes mig så färglös och intet- sägande — men från blomsterglaset spri- der sig en lukt af sommar, och mitt öga fäster sig vid sydländskt varma färger, och hypnotiserad af doft och färg flyttas min tanke till soliga nejder, där färgerna aldrig dö.
Eller en vinterskymning, då jag sitter i mitt enkla rum och ser gaslyktans darrande ljus falla på glaset med sin tearos med dess något fräna lukt; hur skimrar ej festers glans för mitt öga — vackra kvinnor med gula rosor vid hvita barmar och i svarta lockar, musik och dans och skratt och hvita tänder, solfjädrar och bugande kavaljerer, artigheter och glänsande blickar, champagne och is, siden, tyll och svarta frackar.
Eller våra enkla vårblommor vid dikes- renen de första vårdagarne med sin luft, som rusar och mattar — ah, den första mask- rosen med sin gyllene krona, denna frilufts- och solblomma, som gömmer sin lysande prakt, när solen ej når den, hvad framtids- drömmar hviskar ej den: om njutningsrika dolce-far-nienten på soliga höjder, dit intet stadsbuller når, hvarifrån inga fabriksskorste- nar synas.
De flesta människor ha sin älsklingsblomma, men det är mig omöjligt att säga, hvilken som är min; jag är rädd, att jag älskar hvar 1893 och en på sitt sätt.
Jag roar mig ofta med att » upptäcka » skönheter bland blommor, som ingen tänkt på att fästa sig vid.
De synas mig dubbelt förtjusande, för att de ej hunnit bli » modeblommor », ej hunnit blifva banala.
Man har älskat rosen under årtu- senden — nå, den är ju också värd detta — men, liksom jag helst skulle vilja göra resor till obesökta och obeskrifna länder, som skulle hafva nyhetens hela charme öfver sig, likaså älskar jag mest de mera obemärkta eller okända blommorna.
Se blott pä björnbärsbuskens lilla förtju- sande blomma, hvit med skiftning i grönt eller lila med mörka pistiller och ståndare.
Och lägg märke till denna buskes blad med deras fina, eleganta teckning!
Så finns det en blomma, som växer i mängd ute på västku- sten, och som synes mig typisk för vår nakna., karga och dock så tilldragande skärgård.
menar » nakna jungfrun », hvilkens lilla grå- hvita, späda skepnad man ser öfverallt i berg- skrefvorna.
När jag under somrar, som jag måst stanna i staden, någon gång gjort en tur ut i skärgården och fått se denna lilla anspråkslösa, älskliga blomma, som dock står ut med uordhafsvindar och salta vågor, har jag stämts helt vek på en gång af både fröjd och smärta — af smärta därför att jag ej fått dröja därute, af fröjd därför att jag känt mig genomilas af all den namnlösa glädje, som återseendet af haf och klippor och låg- sluttande strand alltid uppväcker hos mig.
Men — men — titeln på mitt lilla kåseri lyder j u: » kvinnor och blommor », och jag är nu ute på exkursioner efter mina älsklings- barn!
Till ämnet!
— så att jag inte också förirrar mig in i skogen en sådan här fager vårdag som i dag.
Det kunde vara fara värdt, att jag aldrig hittade ut eller blefve kvar vid tjärnet, där slånbuskens fina gre- nar afteckna sig mot klar luft och blankt vatten, och där den sidengrå askens stam ser så inbjudande ut att ställa sig intill och luta ryggen emot och så försjunka i drömmar fram- för detta vårsceneri, som hviskar om en kärlek, starkast i sin första gryende aning.
Ja, de äro förenade genom frändskapens - — själsfrändskapens — olösliga band.
Gulhvit hy, blondt hår, stel och kantig figur, men med mjuk mun och hvita tänder — det är påskliljan.
Mjuka rörelser, hvit hud med blå ådror, mörkblå stjärnögon, svart hår — det är violen, vek och eftergifvande och älskande.
Grå ögon med vidgande pu- piller, skiftande hy, den ena timmen ful, den andra vacker, allt efter själsstämningarna, med namn om sig att vara flyktig — det är chrysantemum i alla dess varieteter.
Astrid.
Hvad m a n äter i Spanien.
För ldun af C.
H. E. R — y.
f en jag hade så när glömt bort » garban- zon »!
V e den spanska husmor, som det gjorde — hon fick säkert svälja sitt kött med gråten i halsen!
Garbanzon är ett slags stor, gul ärta, som med särdeles framgång odlas i Kastiliens och Leons fruktbaraste delar.
Dessa ärtor sägas vara mycket närande och äro verkligen också smakliga och goda — d. v. s.
1893 om de genom omsorgsfull kokning blifvit all- deles mjuka.
Illa kokta eller af underlägsen sort äro de hårda som småsten och böra kunna förderfva den bästa matsmältning.
D e spela samma roll i alla klasser af det spanska folket som potatisen hos oss, och det år, då gar- banzoskörden slår fel, är ett verkligt olycksår.
Dessa ärtor betinga ett ganska högt pris, och husmoderns stolthet är att hafva stora och goda garbanzos på sitt bord.
Mycket spar- samma fruar — och i både öfre och lägre medelklassen äro familjens inkomster ofta så knappa och barnskaran så stor, att stor spar- samhet blir en tvingande nödvändighet — räkna de garbanzos — så påstår åtminstone malicen — de hvarje afton själfva utlämna för att öfver natten ställas i vatten, hvarförutan man ej anser det möjligt att få dem ordent- ligt kokta.
Följande morgon stoppas de i en liten påse af tunt tyg, hvilken nedsänkes i » pucheron », då soppan kokar som bäst.
Vid half-ett-tiden tages alltsammans af el- den, soppan silas ifrån och får en tillsats af risgryn, maccaroni eller vermicelli.
Den är välsmakande och närande, isynnerhet om en liten bit fläsk eller — i förmögnare hus — rökt skinka blifvit lagd i pucheron.
Till soppan ätes en stor mängd af det ofvan nämnda brödet, och på densamma drickas två » finger vin », som uttrycket är, utspädt med mycket vatten.
Att dricka mer än så till middagen och lika mycket till kvällen tror jag icke faller något fruntimmer in, och högst få män dricka mera än så vid måltiderna i hvardagslag.
De som ej hafva råd att dagligen anskaffa sin lilla köttbit, äro i sanning fattiga och söka vanligen ersätta den med desto flere garbanzos.
Ofta ser man i tarfliga spisloka- ler gästerna förtära stora portioner däraf, och den middag arbetskarlens hustru bär till mannen, består af dessa ärtor, ett brödstycke och en slunk vin.
Tiggare och arbetslöst folk äta bröd med lök eller frukt till.
K o r f är äfven en älsklingsrätt bland folket, men det är synd om de utländingar, som måste äta af den spanska korfven.
Konsten att göra sådan står ännu i sin linda, och en svensk matmoder skulle häpna öfver att se, huru vacker slakt där fördärfvas af idel okunnig- het.
Man har ingen aning om hvad det vill säga att hacka köttet fint, utan stora kött-, fläsk- och lökbitar tvingas in i korfskinnen och bultas ihop, sedan de först blifvit färgade mörkgula med saffran och starkt kryddade med peppar.
Korfven rökes och ätes meren- dels rå.
Sedan den lättvindiga middagsmåltiden blif- vit undanstökad, slår sig den spanska mat- modern till ro, tills aftonmåltiden skall till- redas.
Den serveras vid åtta- eller nio-tiden, sedan familjen efter dagens hetta och mödor hunnit i aftonsvalkan promenera sig både hungrig och trött, och kan kallas för da- gens hufvudmål.
Icke som skulle det nu vankas mycket mat — spanjoren tror ej på det hälsosamma i att om aftonen stoppa ma- gen full - — men nu har husmodern tillfälle att bjuda på litet omvexling och visa sin skicklighet i matlagning, om hon har nå- gon.
I allmänhet är dock supén på sitt vis lika enkel som middagen.
I hvardagslag vankas en rätt af stekt eller stufvad fisk, en kötträtt eller grönsaksrätt, eller, om råd och lägenhet tillåta, båda delarne.
Sön- och helgdagar firas med efterrätter af enklaste slag — inkokt frukt, stekta äpplen, omelet- ter eller mycket söt risgrynsgröt utan mjölk.
Bland spanska nationalrätter märkes » arroz I DU N a la Valenciana », som består af köttstycken stufvade med risgryn och bitar af en slags inhemsk röd peppar, som, då den ej är för stark, gifver en rätt god smak åt maten, men annars hotar att alldeles förbränna en ovan tunga och strupe.
Köttet i Spanien är i allmänhet godt, utom den tid på året, då boskapen går ute och på alla ängar äter vissa för den ohälsosamma örter, hvilka göra köt- tet segt som sulläder.
Som köksspislarne merendels alldeles sakna ugnar, ser man al- drig stekar af något slag på ett spanskt bord.
Biffstekar, kotletter och stufningar skulle vara mycket goda, om ej den förskräckliga seden funnes att till öfvermått krydda med lök af ett slag, som bokstafligen förpestar den, som ätit däraf.
Kalfkött får man af prima kva- litet — långt öfverträflande våra bästa göd- kalfvar, ty de slaktas aldrig yngre än två månader.
Vid påsktiden föras otaliga späda lam in till städerna.
D e utgöra en fin och eftersökt rätt, och i flere veckors tid kalasar man tappert på dessa påskalam, hvarvid den helt naturliga följden dock blifver den, att man sedan året om aldrig ser något fårkött.
God tillförsel af ägg och fjäderfä finnes i all- mänhet, och de förmögnare stoppa gärna en half höna eller en kyckling i sin » puchero » tillsammans med köttet eller steka en sådan till kvällen.
En annan nationalrätt består af den från Skottland och Norge kommande torkade stock- fisken, hvilken beredes på alla möjliga rim- liga och orimliga vis.
Stufvad med tomater och risgryn utgör den en egendomlig, men ej illasmakande rätt.
En svensk kan ej annat än tycka det är skada, att spanjorerna ej i stället för stockfisk taga den sköna svenska kabiljon från Sverige — hvilken delikatess skulle den ej i Spanien utgöra!
I hamn- städer finnes i allmänhet öfverflöd på god fisk och särdeles på de små fina sardinerna, som flitigt fiskas längs hela norra kusten.
En slags jättehvitling, hvar skifvor skäras på tvären och stekas eller stufvas, äter man äf- ven mycket, men den s. k.
«besugon » är dock Spaniens nationalfisk och sändes i mas- sor inåt landet.
Den liknar till det yttre en stor flat aborre och har ett särdeles väl- smakande och hvitt kött.
Stekt, kokt eller stufvad utgör den förnämsta rätten på själfva julafton och vid andra högtider samt betalas ofta mycket dyrt.
Fattigt folk i sjöstäderna äta gärna de vämjeliga bläckfiskarne, hvilka se ut som en hvit geléartad massa, men stuf- vade med risgryn och kryddade med saffran anses vara en verklig läckerhet.
En ännu större sådan, hvilken mycket eftersökes af de förmögnare, är ett slags små hvita ålar, hvil- ka fiskas i vissa floder och ses i stora högar på fiskmånglerskornas bord.
På utländingen göra de ett högst obehagligt intryck, då de ej äro större än daggmaskar, men hafva små hufvuden och ögon snarlika ormens.
De kokas i vatten och lära vara mycket delikata, men själf hade jag aldrig mod att smaka på dem.
I fråga om bakelser och sötsaker tyckas spanjorerna icke stå efter andra nationer, tvärtom förvånas man öfver den mångfald och det öfverflöd sockerbagardiskarne erbjuda köparen.
V i d jultiden anstränger sig en kon- ditor isynnerhet för att locka köpare, och hvarje olika landskap i Spanien sätter i om- lopp något för detsamma egendomligt slag af knäck, mandelmassa eller tårta.
Staden Toledo öfversvämmar dessutom hela landet med stora runda askar innehållande fin mar- zipan, merendels i form af en hopslingrad 151 orm, med ett hiskligt hufvud, försedt med både tunga, gadd och ögon.
För öfrigt tyckes den spanska kokkonsten, i få ord sagdt, egentligen bestå af skicklighet i att handtera stekpannan, ty denna begagnas ständigt, icke blott blott till stekning, utan äfven till kokning och stufning.
En spansk spis lämpar sig ej heller för kokkärl sådana som våra.
Den ser ut som ett stort fyrkan- tigt altare af hvita glacerade kakel med två eller tre små rektangulära fördjupningar med järngaller till bottnar.
Dessa fyllas nu med de träkol kolhandlaren hvarje vecka aflämnar i en eller flere säckar, och med tillhjälp af en pust börja de snart glöda.
Sedan gäller det blott att väl och stadigt kila in lerkru- korna i den röda massan eller att på den- samma balansera stekpannan, så att ingen olycka händer, samt att ständigt förmedels pust och nya kol hindra elden att slockna.
Diskuterar man någon gång med sina span- ska vänner och uttalar sin förvåning och beundran öfver den sparsamhet och måttlig- het man ser öfver allt, rycka de ofta blott småleende på axlarne och gifva luft åt det vanliga utropet: » Que quiere Usted! » (Hvad vill ni!
Que voulez-vous!)
En och annan tillfogar med den själfkänsla, som ofta hos dem förekommer ganska berättigadt: « V i äro ett fattigt folk, och det kan ej falla oss in att öda ut mer än som oundgängligen behöf- ves på mat och dryck.
Våra fordringar äro icke stora, därför att våra medel oftast äro små, och vi måste låta oss nöja med litet nog. » Skulle icke vi svenskar i detta af- seende hafva något att lära af spanjo rerna?
U p n o t i s b o k e n.
Elin Ameen - författarinnan till Iduns nu på- började roman » Frihet », — har i sin samling » Lifs- mål » skisser och noveller, hvilken utkom för nå- got år sedan, äfven en skiss » Befriad ».
Denna skiss står för den 22 och 23 april införd i Paris ' Le Figaro, under titeln tDelwråt, öfversatt af Robert de Cerisy.
Samma skiss har äfven öfver- satts till engelskan och gjorts till en liten drama- tisk » studie » i tre tablåer, där innehållet helt noga följer handlingen i original-skissen.
Pjäsen har uppförts på The Independent Thealre i London, och den kända Ibsen-tolkarinnan, miss Eizabeth Robins, har däri ånyo firat lysande triumfer.
Lon- dontidningarna instämma alla uti, att pjäsen till sin verkan är ytterst gripande och storslagen, helst genom det sätt hvarpå miss Robins utför den unga hustruns och moderns roll.
Kvinnlig delegerad.
Till delegerad vid en kvinnokongress, som kommer att hållas i samband med Chicagoutställningen, bar regeringen utsett förutvarande föreståndarinnan för skolan för sin- nesslöa barn, friherinnan R. Th. Rappe.
Kvinnovärf.
Föreståndarinnan för hemmet i Helsingborg för vanföra, fru Fanny Drakenberg, har antagits till föreståndarinna för Stockholms arbetsskola för lytta och vanföra.
Till förestån- darinna för hemmet i Helsingborg efter fru Dra- kenberg har antagits lärarinnan vid hemmet fröken Thora Reuterswärd.
* Till den långa Jivilan slöt den 2 dennes änkegrefvinnan Ida Mary von Essen, född Rehausen, änka efter generalmajoren och serafimerriddaren grefve Gustaf Adolf von Essen, sina ögon på Wijks herresäte i Upland i sitt 83:e år, efterlämnande barn och barnbarn.
Den vördade gamla, som var född den 13 mars 1811 samt dotter af svenske ministern i London friherre Gotthard Mauritz von Rehausen, ingick 1831 äktenskap med grefve von Essen samt var änka sedan 1874.
Af hennes sö- ner är sonen grefve Hans von " Essen, f. d. svensk-
IDUN 152 norsk minister i Wien samt bosatt å sitt fidei- kommissgods Falkenhagen i Pommern, och sonen friherre Carl von Essen, kammarherre hos drott- ningen och major vid lifregementets dragoner samt ägare af godset Wijk.
Äldste sonen kammarher- ren grefve Gustaf von Essen afled 1872.
Af tre döttrar är dottern Ida gift med kammarherre frih.
filos, dr Reinh.
Th. Rudbeck på Edsberg i Upland samt dottern Elisabeth gift med landshöfdingen i Blekinge län grefve Gotthard Wachtmeister.
Yng- sta dottern Sigrid är ogift.
Kvinna invald i fattigvårdsstyrelse.
Hu- strun till en stadsfullmäktig i staden Monceau i belgiska provinsen Hennegau, hvilken länge genom skrifter och handling verkat för de arbetande klas- serna, har nu blifvit invald i fattigvårdsstyrelsen.
Denna är i Belgien en statsinstitution.
Justitie- ministern Lejeune har bekräftat valet.
Det anses säkert, att hädanefter en mängd belgiska kommu- ner skola invälja kvinnor i fattigvårdsstyrelser.
Kvinnofrågan i Chile.
Samskoleidén till- lämpas i Chile, där både högre och lägre skolor besökas af lärjungar af bägge könen.
Afven vid universitetet i Santiago studera både män och kvin- nor.
I Chile finnas två kvinnliga läkare och två kvinnliga advokater.
Vid telegraf- och telefonsta- tionerna är en mängd kvinnor anställd, äfven på de högre platserna.
Operan.
I måndags begynte med Mosarts » Don Juan » en serie gästföreställningar af Fran- cesco d ' Ändrade, den kontinentalt ryktbare artisten, hvilkens utsökta konst från hans föregående besök Mrstädes räknar talrika och varma beundrare.
Dessa hade också manngrant mött och bereddes en teaterafton af den mest odelade njutning; en fläkt af den verkligt stora konsten lyfte för några Bidrag mottagas med tacksamhet.
Log-ogryf.
Då nu han ändats, vinterns mörka natt, och våren kommit uppå ljusa vingar, en nattens stjärna lik, jag strålar gladt och gladt en hälsning jag åt våren bringar.
Jag samlar till mig alla barn i byn; i lust och gamman de kring mig sig ringa.
Då stiga lefveropen högt mot skyn, och muntra sånger ut i rymden klinga.
Af åtta länkar må du kvickt och lätt min gåtas kedja foga hop — men rätt.
a - n De höga gudar som i Vallhall trona.
I kulen nord en efterlängtad gäst.
En reslig konung med en ståtlig krona.
Den lätta prydnad, du kring halsen fäst.
En liten farkost uppå vattnets yta.
Hvad stundom strålar ifrån bergets häll.
Det fasta band, man ej har rätt att bryta.
En allas mor.
Ett prydligt blomster- ställ.
Ett blodigt gap.
En kråkas sång du här me!
Vid höga titlar säg ett brukligt ord.
Jag vet en famn, som gifver lif och värme.
Jag vet en odlad och en fruktbar jord.
I tidens haf en våg, som snart för- svinner.
Af blod en ström, rivars bölja hastigt rinner.
Carl timmar på det damm, som lätt samlar sig i vrår, aflägsna från den stora världens vindar.
Och en sådan vrå är nog — säga hvad£man vill — i mångt och mycket vår kära opera.
En don^Juan med sjudande sydländskt blod i sina ådror, i spel och sång, med den spanska so- lens och den spanska lidelsens glöd i minsta gest och fras — det är d ' Ändrades don Juan.