Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så lyder emellertid den franska vetenskapsakademiens smick- Sonja Kovalevski.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i boklådorna samt å tidningskontoren.
vetenskapsmän i verlden, den franska veten- skapsakademien, och mellan täflande, hvilkas namn äro fullständigt anonyma, tills sedeln bry tes.
För att erhålla det fordras ej blott det högsta mått af kunskap utan äfven sjelf- ständighet och originalitet i att lösa problem, hvarpå mäktiga intelligenser utan framgång försökt sig. "
För denna gång befans det ar- bete, som skulle belönas, så framstående, att akademien höjde beloppet från 3,000 till 5,000 francs, en utmärkelse hvars ideella värde naturligtvis är mångdubbelt högre än sjelfva den klingande metallen.
Och entu- siasmen steg ännu högre, då det blef bekant, att segraren var en qvinna, ett kön hvars anlag hittills ansetts temli- gen främmande för den ab- strakta tankeskärpan, den ma- tematiska vetenskapen.
V å r egen entusiasm har rätt att vara lifligare än hvarje annat folks, derföre att hon tillhör vår hufvudstads högskola och hos oss intagit sin första of- ficiela lärda ställning.
Idun har ock i dag trott sig be- reda sina läsarinnor ett nöje genom att i sitt porträttgal- leri införlifva hennes bild.
Den årssammankomst den 27 december, hvarvid fru Kovalevski, som rest till Paris, mottog priset, omtalas i de franska tidniugarne med särskild hänförelse.
Bland de närvarande sågos verlds- stadens alla vetenskapliga celebriteter: grefve Lesseps, Pasteur, Jules Simon o. s. v. Ordföranden framhöll prista- garinnans ej blott » djupa och grundliga kunskaper », utan äfven » stora uppfinningsför- måga » samt den sällsynta företeelsen af en qvinnas mästerskap i matematik.
Ef- ter talet genljöd salen af
Idun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfrl fredag OCh kostar för étt qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— applåder och lyckönskades hon skilda akademisterna.
I (~s I \ j • I kl U IN Tidningen innehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er- af de sär- Fru Kovalevskis lefnadshistoria är visser- ligen ej lång eller uppfyld af märkliga öden; den är dock egnad att väcka ett synnerligt intresse som ett lysande vittnesbörd om, hvarthän ett varmt vetenskapligt intresse, djup- gående forskning och okuflig energi kunna föra en qvinna, trots allt mothåll af sekel- gammal fördom.
Sonja Kovalevska är född i december 1853 1 Moskva af en förnäm magnatslägt, hvars berömdaste namn är den ungerske konungen Mathias Gorvinus, en bland fjortonhundra- talets kultur- och lärdomsljus.
Hennes fader var general och chef för det ryska artilleriet, och hennes moder dotterdotter till den celebre astronomen Schubert.
Med sådana omgifnin- gar och matematiskt-tekniska anlag att brås på erinrar hennes barndom i viss mån om Blaise Pascals.
Samma förunderliga vetgi- righet och brådmogenhet, samma bekymmer hos föräldrarne för en håg, som icke före- föll qvinlig.
Sedan hon lemnat långt bakom sig en medtäflande gosse-studiekamrat, erhöll hon sin slutliga frihet att egna sig åt veten- skapen genom följande händelse.
E n slagting, äfven han hög artilleriofficer, som gästade fädernegodset, hade lemnat en af sina böcker i fysik ' i flickans händer.
Han fick bref från henne i Petersburg, att hon derborta på landet på egfen hand lärt sig bokens innehåll och löst alla dess problem.
Det var omöjligt, ty dertill kräfdes kunskaper, som flickan icke kunde ega, men då han un- dersökta saken, befunnos hepnes försäkringar riktiga; hon hade på eger hand uppfunnit trigonometrien.
Nu föllo alla betänkligheter; barnets första lärda undervisning meddelades i Petersburg.
Derifrån begaf hon sig 186 3 till universitetet i Heidelberg, sedan hon vid femton års ålder gift sig med den nästan lika unge och inom sitt fack likaledes framstående paleontologen Kovalevski.
Fortsatte 1 8 ^ 1 — 7 4 i Berlin sin utbildning under verldens störste nu lef- vande matematiker Weierstrass och blef sist- nämnda år, tjuguett år gammal, filosofie dok- tor vid ett annat matematiskt högsäte Göttin- gen.
Fru Kovalevski har umgåtts i Europas lärdaste och förnämaste kretsar — bland annat med sin man vistats J en längre tid i Darwins hus — och har den omfattande bild- ning, som härör från föreningen af sällspord begåfning och det yppersta i mgänge.
Hennes make, med hvilken hon eger en liten dotter, afled 1883.
Våren 1884 efter sin makes hastiga från- fälle kallades fru Kovalevski till Stockholm att hålla enskilda föreläsnir gar i matematik.
Prof. Mittag-Leffler anskaffide medel till en professur i högre matematisk analys, och i juni samma år fästes hon vid det unga uni- versitet, hvars vetenskapligs verksamhet hon nyss hedrat.
Fru Kovalevski har rktat den veten- skapliga forskningen med en mängd snillrika och mycket uppmärksammade arbeten inom sitt fack, arbeten hvilkas lärda titlar vi ej ens anse nödigt här uppri kna, då de dock skulle förbli obegripliga för de flesta af våra läsarinnor.
Jag vill ej i toner binda.
ug vill ej i toner Mnda, am » hur du är mig gränslöst kär, jag vill ej i fraser linda de känslor för dig jag bär.
Ty känslorna fjäriln likna med vinge af skimrande stoft, och känslorna rosor likna med dårande fager doft.
Oeh vill du en fjäril fånga, strax rullar du vingens stoft; och har du en ros dig brutit, snart flyktar dess bästa doft ...
Men när du i sorger gråter, då vill jag sjunga för dig; och när dig all verld förlåter, kom, göm då ditt hufvud hos mig.
Och jag för din sorg vill sjunga den skönaste vaggsång då, och då kan du gråta, du unga, — din panna kysser jag då ...
I kras.
Skymningsstämning af Julia Klingsiröm.
Belönad med 3:dje pris vid Iduns 4:de pristäfling.
den beqväma och hemtrefliga salongen e S * brann just en munter brasa, som kom rummets båda invånare att tycka, det hösten ändå eger sitt stora behag.
Eldskenet åter- kastades af den blänkande kaffeservisen, som stod der på ett litet bord i närheten af den unga frun och gjorde sitt till för att fram- kalla en lugn och förtrolig stämning.
D e hade nyss intagit sitt kaffe på tu man hand, derefter hållit litet glädtigt skymnings- prat och låtit skämtet flyga hit och dit.
Hvilka angenäma pratstunder hade de ej nu haft en tid!
Båda voro de unga, glada och qvicka, båda njöto af detta slags tornering, i hvilken ingendera kunde öfvervinna den andra.
Om än den ene för ett ögonblick kände sig slagen, fick han dock raskt, gudarne vet hvarifrån, fast i ett träffande svar, som försatte dem i muntraste sinnestämning.
Alltid var det dock ej endast skämtsamma infallen de utbytte, ibland, kunde samtalet flyta lugnt och allvarligt om vigtiga frågor, som djupt intresserade dem begge.
De kände sig då än närmare beslägtade, kände sig vara barn af den nya tiden, som de älskade med alla dess stora spörsmål.
Men nu — alltsom brasan sjönk ned, afstannade samtalet.
Endast ett ord föll då och då.
Kanske kände de instinktmessigt att, en fara sväfvade öfver deras hufvuden, kanske tänkte de .på, att denna sköna tid skulle snart vara förbi; 10 måhända vore denna stund den sista de egde gemensam!
Hur hade hon icke fruktat stjufsonens hemkomst från den långa resan, fruktat hans förebråelser, om ock ej i ord uttalade, öfver att hon intagit hans moders plats i hemmet.
Men den unge mannen mindes ej mycket sin länge sedan aflidna moder, och han hade un- der sina ferier alltid tyckt hemmet vara det kallaste och dystraste hus på jorden.
Nu fann han det helt annorlunda: den unga qvin- nan hade stämplat hela sin omgifning med ljus och trefnad, och hur tilldragande var hon ej i sig sjelf!
Han fattade så väl sin faders önskan att i sitt hem omplantera denna skära ros.
Som han stod och såg på henne, der hon satt, öfvergjuten af det glödande skenet från brasan, kom det öfver honom en plötslig lust att taga den smärta gestalten på sina armar oeh föra henne bort till sin egen nya, tomma boning.
Hon kände hans magnetiska blick och domnade under den.
&gt;Spela litet! » sade hon nästan ' med ansträngning, dels för att säga något, dels i obestämdt hopp att förlänga dessa sista smärtsamt lyckliga ögonblick.
Utan att svara satte han sig till pianot.
Der borta var så dunkelt, att hon nätt och jemt kunde urskilja konturen af hans hufvud.
» Den, som finge ståj bakom honom, finge smeka hans hår » steg det upp inom henne.
» O m jag vore hans mor, eller syster,.
är jag det ej!
— Kanske — men utan någon- deras rättigheter.
— Att blott en enda gång, » ljöd rösten ännu, » få föra handen genom det mjuka håret, ned öfver den vackra nacken! » — » N å då, sådana infall !-•&gt; Hon satte sig hastigt tillrätta i stolen och svepte, liksom till skydd mot frestelsen, in händerna i klädningens draperier.
Arvid hade börjat spela, sakta och osäkert.
Tonerna kommo först liksom tvekande, en och annan, derefter vaknade så småningom allt flere upp, höjde och sänkte sig, dröjde, sprungo om hvarandra, tills den spelande tycktes ha samlat och mönstrat alla sina trupper.
Hervor slöt ögonen och lyssnade.
Ä n kom- mo tonerna liksom i sluten kolonn, fast och bestämdt, än skingrade de sig till en samling enstaka strof vare; de blefvo lättare och gladare och förvandlade sig ' slutligen i hennes fantasi till elfvor och genier i lätta ringar.
Hon såg alltsammans i ljusa, skimrande bilder, hvarje ton sammansmälte med en färg.
Ur detta kaos af toner bryter plötsligt en liten bit af en folkvisa, som höjer sig likt en menniskoröst ur det trolska virrvarret.
Snart dör den bort i en suck, men efterföljes af en annan och ännu en annan melodi.
» Så synd att han inte spelar något till slut — det fins dock ingen, hvars musik jag så gerna lyssnar till; pianot ljuder så annorlunda under hans händer, så vekt och innerligt och ändå utan pjunk.
H ö r nu blott dessa toner, hur på en gång friskt och smekande de brusa oeh välla! » För henne förvandlas hvilstolen till en båt, som sakta föres framåt, förbi susande alar; vattnet klappar och sqvalpar mot dess sidor.
Hon tycker sig förnimma den lekande som- marvinden öfver sitt anlete och den manlige ynglingens berusande närhet.
Hon drömmer: » Hur ljuft att glida framåt, lutad mot din arm, hur fast och kraftigt den stöder.
— Älskade! » — Med ens försvann drömmen, Hervor slog upp ögonen.
Det var mörkt i rummet, mu- siken hade tystnat.
Hennes hjerta bultade våldsamt, och hon strök sig med handen öfver pannan.
tidi ske å närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör i r \ i i I \ _J \ J K t | \ | användas och marginal lemnas.
Namn och adress torde alltid noga anglfvas, och kan fullkomlig diskretlon från redaktionens sida påräknas Men se, nu böriar en fågelqvitter liknande kör: » Äro vi skrockfulla, visst inte; huru kan ni då tro detta?
Måhända under mormors eller farfarsfars tid, men nu, hvilken idé, vi äro alldeles ej vidskepliga!
En sådan förmodan! » o. s. v. i oändlighet.
Ja, bevars mina nådiga damer, men I fån verkligen ur- säkta, att ännu är jag ännu ej öfvertygad, ty, t. ex. ni, min fru, som jag hör så ener- giskt protestera, hvatföre ville ni ej tillåta er man att anträda en resa här om dagen, och hvarför smekte ni honom och koketterade så länge med honom, att han, stackars offer, all- deles hufvudyr, gaf efter för edra förföriska konster och uppsköt sin resa till dagen derpå?
» Jag ville ej, att han skulle resa en fredag, » svarar ni något motvilligt.
nåja, för resten äro de nu mera ej längre så unga.
» De syntes riktigt godt om hinanden » som danskarne säga, och voro alldeles som skapade för hvarandra.
En gång, då den unge mannen efter att hafva iklädt sig sin eleganta bonjour begaf sig på väg till den skönas hem för att efterhöra, om hon ville samtycka till att göra honom till den lyckligaste bland alla dödliga, mötte han i sin trappa — skurma- damen med en sopskyffel i handen.
Nu hade hans snälla mamma lärt honom, att ett sådant möte betydde olycka, och med ett mildt, under- gifvet småleende på sina bleka läppar gick han tillbaka till sina rum, hängde in sin bonjour, och härmed vardt vidskepelsens makt större än kärlekens, och ogifta gå ännu dessa båda, som voro liksom skapade för hvarandra!
Se der var skälet.
Får jag hemställa till eder, opartiska damer, om detta ej var skrock af gedignaste art?
Och hvarför i all verlden, min nådiga, fick ni så brådtom att bjuda kammarherre D. till middag annandag jul?
Eljes är ni ej så synnerligen angelägen om hans sällskap, ty ni har ju på ert charmant uppriktiga sätt en gång förklarat honom vara » hidöst långtrådig. » Och ändå var det med en lättnadens suck ni hörde, att han antagit er bjudning!
Hvadan kommer detta sig?
» Eljes hade vi ju suttit tretton personer till bordet », säger ni urskuldande.
Är detta ej vidskepelse, eller under hvilken rubrik kan det sättas?
Ni blir förtretad på mig och förklarar, att, om ni än ej vill låta er man anträda en resa om fredagen, och om det än strider mot edra orubb- liga principer att hafva ett antal af tretton personer vid ert bord, så kan detta alldeles inte bevisa att ni är skrockfull; nej annat är det när menniskor anse tisdagen vara olycka- bringande och dessutom fästa afseende vid Tyckobrahedagar, omkullstjälpta saltkar och mera dylikt.
Se, sådant är löjligt och kan anses vara skrock, riktigt förhatligt skrock.
Men har någon varit utsatt för de malheurer och chikaner, för hvilka ni råkat ut, då ni handlat emot edra ofvannämnda principer, skulle denne alldeles ej förundra sig öfver er antipati!
Är detta ej ett slående exempel?
Ni skakar blott på hufvudet.
Nå, vi gå väl vidare i texten.
Det var en ung dam, som led af rheumatism i sina armar.
Fick höra, att hon skulle finna bot, om hon, midsouamarsafton, just som solen gick ned, doppade sig tre gånger i hafvet och sedan läto de härliga, purpurskimrande solstrå- larne med sina glödande kyssar åter bringa värme uti hennes marmorhvita lemmar.
(Be- tydde på prosa, att hon ej skulle begagna bad- lakan den qvällen.)
Allt detta gjorde bon till punkt och pricka — och nu begagnar hon hvarje sommar gyttjebaden i Ronneby.
Ja, min nådiga, jag böjer mig för er öfver- lägsna och träffande logik, men.
I dag, då ni kom ned till frukosten, obser- verade jag, att er venstra silkesstrumpa, couleur » nymphe éffarouchée », var afvig vänd.
Hvad månde detta betyda, ty att detta toalettfel ej passerade obemärkt af er, derom är jag öfver- tygad; men jag har hört sägas, att somliga vidskepliga personer, när de om morgonen få något plagg afvigt påsatt, af fruktan för olycka, ej våga vr.nda det rätt under hela den dagen, utan få med tålamod foga sig uti att nyttja det afvigvändt.
Eh bien madame!
Ni tiger?
Och ni vet väl: den, som tiger samtycker., Nej, jag vill inte plåga er längre, min nådiga, ty jag har nu hunnit till den fasta öfvertygelse att ni och många andra, trots edra protester, äro skrockfulla; det kunnen I ju måhända inte rå för, då denna öfvertro möjligen kan vara från ofvannämnda mormor eller farfarsfar.
Men försöken åtminstone att hos edra barn, vänner, fästmän, syskon o. s. v. inplanta ett sundt och nyttigt förakt för allt hvad skrock och vidskepelse heter, ty härigenom skolen I be- spara dem många oangenäma och bittra stunder.
Tillåten mig, mina damer, att här i all korthet anföra några exempel på, huruledes skrock uti en viss grad kan ödelägga förhopp- ningsfulla existenser, och huru det äfven kan tillställa mångahanda förtretligheter.
Jag känner en ung dam och en dito herre; Ännu ett par exempel!
Att finna fyrväplingar betyder ju lycka, men jag blef sjelf en gång på ett grymt sätt ta- gen ur denna antika villfarelse, ty dä jag en dag, efter att hafva funnit ej mindre än 27 dylika lyckoblad, först slog sönder en dyrbar japanesisk skål och sedermera föll utför en trappa och dervid illa vrickade min venstra fot, må man ursäkta att min tro blef något rubbad.
En gång var jag på besök hos några vänner på landet.
Vid min ankomst fann jag famil- jens vanligen så glada lynne mycket ned- stämdt.
Omöjligt att utleta orsaken; slutligen fick jag ändå del i hemligheten!
Jiffy, fruns bortskämda asthmatiska mops, hade de sista nätterna gått ned vid dammen i trädgården och tjutit oafbrutet uti flera timmar, och det vela ju alla, att när en hund tjuter så der utan plausibelt skäl, så betyder det dödsfall inom familjen.
Böner, föreställningar, skämt,ingenting hjelpte, lynnet var oeh förblef på nollpunkten.
Precis kl. 1] började den älskliga Jeffy sin sedvanliga konsert.
Jag smög mig ut, för att om möjligt upptäcka, hvad som förorsakade dessa hjerteskärande tjut, och mycket riktigt, der satt det rara lilla djuret och tjöt ursinnigt på månens återspegling i vattenytan.
Att taga min vän Jiffy i den tjocka nacken och färpassa honom ut till månen var ett ögonblicks verk; sedan dess återkom mina vänners goda lynne, och Jiffys konsertmani vardt kurerad.
att I ären berättigade till denna emancipations- sträfvan, då I ej ens kunnen emancipera eder sjelfva från den makt, som vidskepelsen och skrocket ännu i dessa dagar hafva öfver edert förnuft?
Tre ting.
Tre ting bör du älska: mod, mildhet och känsla.
Tre ting beundra: snille, värdighet och behag.
Tre ting hata: hjertlöshet, anspråksfull- het och otacksamhet.
Tre ting fröjdas åt: skönhet, öppenhjertig- het och frihet.
Tre ting önska dig: helsa, vänskap oeh ett förnöjsamt hjerta.
Tre ting skatta: hjertlighet, godt lynne och munterhet.
Tre ting sky: lättja, sqvalleraktighet och lastbart tal.
Tre ting eftersträfva: goda böcker, goda vänner och gladt sinne.
Tre ting strida för: ära, fosterland, ditt hjertas tro.
Tre ting lära: sanning, flit, förnöjsamhet.
Tre ting beherrska: ditt lynne, din tunga och ditt uppförande.
Tre ting i ära hålla: dygd, godhet och vishet.
Arbetsdagar och hvilostunder.
« Ä | \ n d e r denna rubrik förekom här om dagen i tidningen TJpsala en insänd uppsats, undertecknad med det icke minst för Iduns läsarinnor välkända namnet Mathilda Langlet.
Uppsatsen som väl närmast afser förhållan- dena på platsen, torde dock med säkerhet ega tillämplighet mångenstädes, så i hufvud- staden som i landsortsstäderna.
Den fram- stälda uppmaningen synes oss synnerligen behjertansvärd, och tillåta vi oss derför här nedan anföra fru Langlets ord till alla våra läsarinnors välvilliga begrundan: SljiSfc Det är en känd sak att passande hvilstunder icke blott uppehålla arbetskraften utan ock öka hågen att använda denna kraft.
Också har man i nästan alla yrken och näringar medgifvit arbetaren sin måltids- hvila, vanligen tre gånger om dagen och deraf, till middagen, minst en timme.
Emellertid gifves det dock ett och annat yrke, der denna förmån saknas.
Åtminstone finnes det några arbeterskor, som icke under arbetsdagen er- hålla någon stunds ledighet eller hvila, egentligen derför, att hvarken de sjelfva eller någon annan tänkt på, att de behöfva någon arbetshvila.
Det är sömmersskorna, de som » gå » bort och sy, som det heter.
Vanligen börja de sitt arbete klockan åtta på morgonen och sluta det vid samma tid på aftonen.
Under hela denna tid arbeta de vanligen ytterst llitigt och ifrigt, utan att unna sig någon hvila.
Deltaga de i familjens måltider, lägga de bort nålen först vid ordet: » matbud », och återtaga den ögon- blickligen, så fort de rest sig från bordet.
Måhända tycker mången, att detta stillasittande arbete, om man så får uttrycka sig, icke kan jemföras med männens tunga göromål och följaktligen icke fordrar några raster.
Men detta trägna arbete med nålen eller vid symaskinen angriper bestämdt och tröttar lika mycket, som det, hvartill häftigare rörelser erfordras, och är helt säkert för helsan gan- ska ofördelaktigt.
Och då sömmerskans dagspenning vanligen ej är den drygaste, vågar man med tillför- sigt till dem, som använda hennes arbetskraft, ställa den uppmaning att sömmerskan erhåller en timmes ledighet strax före (eller strax efter) middagen för att hemta frisk luft och en liten förströelse från det trägna arbetet.
o Jag skulle kunna anföra många flera exem- pel, men jag vill ej uttrötta mina måhända då blifvande onådiga damer, dock kan jag ej underlåta en varning mot för stark tro till alla de spådomar, som man nyårsafton och andra bemärkelseaftnar förmodar sig finna uti smält bly, brinnande blånor, ägghvitor och andra vederhäftiga och ofta anlitade spådoms- materialer.
Och till sist, mina nådiga damer.
I, som följen med intresse dagens brännande frågor, I, som svärmen så högt för emancipa- tion och som fördomen ännu högre » det hem- Några hvilostunder under dessa arbetsdagar skola ska slafveri », under hvars tunga ok vi stackars helt säkert icke missunnas de flitiga arbeterskorna, qvinnor suckat sedan sekel tillbaka, tycken I, | och att det ej för längesedan blifvit ett bruk att 12
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afgiften Insändes till Redaktionen af » Detta utrop, var det verkligt eller äfven det en dröm! » frågade hon sig i orolig för- virring.
» Jag, olyckliga, som icke får drömma!
Inte så.
Inte om honom.
Ah, hvad skall han väl tro!
? » » Tack för musiken », sade hon hastigt med främmande röst och tillade så likgiltigt, hon kunde, » nu tror jag att det är tid att tända ljus ».
Hon reste sig, men darrade, så att hon knappt förmådde tända lampan.
Kupa oeh glas klirrade i hennes händer.
Arvid hade längesedan vändt sig om på stolen och betraktade oafvändt sin unga stjuf- mor.
Hon viste det, oaktadt hon ej lyft upp sin blick.
D å hon var färdig med lampan, steg han upp och gick med några lätta steg fram till henne — redan kände hon hans andedragt, så nära stod han.
Hon bet samman tänderna af ansträngning att beherska sig, slog derpå upp ögonen och mötte hans forskande, varma ögonkast med en lugn, afvisande blick.
— Den unge mannens drag liksom stelnade; och blek, vände han sig hastigt om och gick mot dörren till tamburen.
» Jag har ett ären- de till.
till posten », stammade han, » far- väl! » Hennes » farväl » kom ej fram öfver läppar- ne, men hon stod ännu upprätt, tills hon af ljudet i dörren hörde, att han gått.
D å stal sig en iskyla öfver henne, det svartnade för hennes ögon, och hon sjönk med en snyftning ned i den stol, der hon nyss drömt så skönt.
» I kras!
— Förbi!
— O, min G u d!
Jag måste ju. » En modern qvinnosjukdom.
I et är riktigt sorgligt vanligt, nu för tiden, att folk oeh i synnerhet fruntimmer ha ondt i armarne.
Det kan synas vara en ganska oskyldig åkomma, som det ej är värdt att spilla många ord pä, men för den, som sjelf pröfvat på, förefaller det allt annat än afundsvärdt.
I allmänhet äro väl de direkta plågorna ganska oskyldiga — nhuru det Annes fall af den för- färligaste och mest outhärdliga nervvärk — men blotta oförmågan att arbeta med hän- derna är en pröfning.
Man vill skrifva, - efter några rader en plågsam trötthet i armen, förloradt herravälde öfver handen, som far bit och dit öfver papperet utan styrsel.
Man vill sy, — några styngn och armen kännes som en klamp, till hvilkens lyftande fordras riktig viljekraft.
Man vill vispa till en smet, — och kakan hotar att aldrig nå sin fullbordan, om ej någon barmhertig menniska kommer en till hjelp.
Men hvaraf kommer då detta onda?
Vanligen är det följden af ofta upprepade öfveransträngningar, vid hvilkas betydelse man ej fäst tillräcklig vigt.
Det är i synnerhet sådana, som länga tider träget brukat sina armar och händer till ett och samma arbete, som drabbas af sjukdomen; de enformigt åter- kommande rörelserna fresta ständigt på samma muskler, och, om då dessa ej äro mycket starka, blifva de förr eller senare öfveransträngda.
Pianospelarne och i synnerhet de qvinliga äro mycket ofta utsatta för följderna af sitt oför- nuftiga sätt att drifva de musikaliska studierna.
De låta fingrarne löpa öfver tangenterna en, kanske två timmar i sträck; en tid går allt i r — \ I I K l I L / U IN Idun, erhalle » ett grattsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne mentet räcker.
Åro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera bra, men så infinner sig en liten trötthet i den ena eller den andra armen.
Det betyder så litet, här gäller blott att komma fort framåt och så fortsattes öfvandet och öfvandet lika ursinnigt som förut utan att någon notis tages om de stackars protesterande armarne, som frän att vara en liten smula bli mycket trötta; och en vacker dag säger allt arbete sig sjelft nej, och der sitter nu den förhoppningsfulla unga artist- kandidaten med nedslaget mod och sina afsig- komna armar, som till intet duga.