Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En Lärarinneplats [120] D e s t r o y e r, vid Karlshamns sjuklassiga elementar- läroverk för flickor blir ledig att till- träda nästa höst.
Undervisningsäm- nena äro modersmålet i en af de lägre klasserna (I — I I I) samt i fjerde och femte, i hvilken senare klass uppsats- skrifning förekommer, tyska i en af de lägre klasserna (I — I I I), franska och historia eller engelska i någon af de mellersta eller öfre klasserna.
Ansökningar, åtföljda af betyg, böra vara insända före den 15 april 1889 till Läroverkets Sty- relse, adress: Karlshamn.
(G.13969) [131] oöfverträffadt skador.
medel mot alla frost- Pris pr flaska 75 öre.
hålles mot efterkraf Å m å l s Er- endast från T e k n i s k a I D fr. o. m. n:r 11 t. o. m. n:r 52 eller mer än tre qvartal (Obs!
Efter till Kedaktionen af Idun ingången reqvisition sändes årgången mot efterkraf med tillagdt porto.
F a b r i k.
F ö r s p ä d a " b a r z i.
I Bikupan (Klara Bergsgatan 23) nu inkommit fullständig utstyrsel jemte nyare modeller för efterbeställning.
[123] Chokolad, sockrad och osockrad, hvaribland Hushalls-Chokolad o.
N:r 9 (438) Prenumerationspris pr Idun ensam Iduns Modet., fjortondagsuppl.
Iduns Modet., månadsuppl Barngarderoben- Fredagen den 28 februari 1896.
Byrå: år: kr.
» 5: — » S: — Prenumeration sker ä alla post- » 8: — anstalter i riket.
Redaktör och utgifvare.- FRITHIOF HELLBERG.
Fredrika 9:de årg.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » Lösnummerpris 15 öre 25 öre för hvarje påbörjad t tiotal stafv.
Utgifningstid: hvarje helgfri fredas Wennberg.
Ett » skottårsbarn ».
£ n dag i början af nyåret 1869 hade den, som skrifver dessa rader, nöjet att första gången göra sitt inträde i en af de större familje- kretsar i hufvudstaden, som under en lång följd af år gåfvo glans åt dess sällskapslif.
Det var en talrik och blandad soeietct, till en stor del ungdom ur skilda klasser, men till en icke mindre del personer, som gjort sig namn inom litteraturen, pressen, teatern och konsten.
Festen erhöll därigenom, liksom dess efterföljare under loppet af ett antal år, hufvudsakligen.
prägeln af ett litterärt-artistiskt samkväm, oeh det så mycket hellre, som den ungdomliga vär- den och värdinnan själfva — bokförläggare- oeh boktryckare- paret Sigfrid och Louise Flodin — i främsta rummet hade lit- terära och konstnärliga sympa- tier och intressen.
Det skulle vara lätt att här räkna upp en mängd bekanta namn, men endast några få må anföras, såsom prof på sällska- pets sammansättning.
Man såg där, sida vid sida, Aftonblads- redaktören August Sohlman, Dagens Nyheters grundläggare Rudolf Wall, Dagbladskåsören Claes Lundin, souschefen i Nya Dagligt Allehanda J.
R. Spil- hammar, den redan då för sina fint mejslade bilder af flydda ti- ders kulturlif bekante biblio- tekarien d:r Richard Bergström, den för sina folklifsskildringar värderade d:r Otto von Feilit- zen, novell- och teaterförfatta- ren Richard Gustafsson, tid- ningsmannnen Birger Schöld- ström, folkskalden Pehr Tho- masson, teaterförfattaren och teaterdirektören J. F. Lundgrén- TJller, den fryntlige Kaptcn- Pnff-redaktören C.
Rydberg, teaterförfattaren och sedermera äfven teaterhistorikcrn Johan Flod- mark, en för sina kvicka tillfällighetsvisor inom olika kretsar mycket känd ung man, sedermera föreläsaren i konsthistoria Thore Ericsson, operasångerskan fröken Ida Basilier och operasångaren Ambrosi, harp- virtuosen Adolf Sjödén, genremålaren Knut Ekvall och landskapsmålaren Oscar Törnå, romanförfattarinnorna Marie Sophie Schwartz, Wilhel- mina Stålberg, den blida, älsk- liga Ulrika Sofia von Strus- senfelt (Pilgrimen) och fru Wil- helmina Grravallius (den bekanta » Författarinnan till Högadals prostgård »), novellförfattarinnan fröken Mathilda Tengboni (Mat- tis), » antecknarinnan » Octavia Carlén, den såsom redaktris för tidskriften » Aret om » och som författarinna till fina, stäm- ningsfulla dikter i folkvisc- ton redan då populära Ma- thilda Söderén-Langlet och, last hut not hast, den glada, ung- dornsfriska, genialiska fru Jose- fina Wettergrund (Lea).
Inom de litterära damernas grupp såg man äfven en fryntlig, godlynt dam, som synbarligen öfverskri- dit 50-årsåldcrn, men hvars ro- siga kinder och mörka hår på allt sätt sökte protestera mot den inbrytande ålderdomen.
Det var den skriftställarinna, hvars namn läses här of van, » förfat- tarinnan till Handtverkarcn m. fl. », Fredrika Wennberg.
I denna krets gjorde jag hennes ange- näma bekantskap — en bekant- skap, som snart skulle förbytas i vänskap för lifvet.
De yttre dragen af Fredrika Wennbergs lif äro enkla och förete icke mycket anmärknings- värdt.
Dotter till sjökaptenen Mikael Wigström och hans maka,
6fi IDUN 1896 Som hvarken kött ell ' bröd är smakligt utan salt, Så är ock lustigt skämt ett speceri bland allt.
S. Columbus.
Johanna Westerberg, föddes hon i Stockholm skottåret 1810 den 29 februari.
Hennes fader, som förde egel fartyg, förliste och drunknade, då hon knappt var två år gammal.
Den bittra sorg, åt hvilken modren efter denna händelse hängaf sig, gjorde hemmet dystert och störde den upp- växande flickans hela ungdomsglädje.
Hon fick ock till följd häraf tidigt lära sig tänka och handla både för sig och sin sjukliga moder.
Snart följde den dag, då hon äfven blef moderlös, lifter den tiden vistades hon mestadels hos sin mormoder fru Kristina Rundqvist.
Hon fiek lära sig och gjorde sig äfven nöje af att idka husliga göromål.
Men hennes käraste nöje var dock, säger hon i ett bref till författaren af denna uppsats, att läsa och skrifva vers och små berättelser.
Då dagens praktiska syssel- sättningar icke alltid tilläto henne detta, an- vände hon mången gång nattens timmar för dessa sina älsklingsnöjcn.
När hon så fått färdig cn liten samling sådana små alster, brän- des dessa alltid omsorgsfullt, » ty ingen skulle », som hon uttrycker sig, » läsa och göra narr af de där dumheterna. » Vid 2 8 års ålder, år 1844, ingick hon äkten- skap med tjänstemannen i Stockholms järnvåg August Wennberg. — ett i alla afseenden syn- nerligen lyckligt äktenskapligt förbund.
Denna händelse blef en vändpunkt icke blott i hen- nes enskilda, utan äfven i hennes litterära lif.
Hennes make upptäckte snart hennes bö- jelse för litterära sysselsättningar, och han upp- muntrade dem på allt sätt samt föranledde äfven offentliggörandet af de små litterära förstlingarna.
Till en början var det endast tillfällighetsverser, som sålunda kommo i tryck.
Det första poemet, skrifvet med anledning af prinsessan Lovisas, sedermera kronprinsessans af Danmark döpelse, infördes i Posttidningen, och såsom belöning därför fick förf.
några dagar senare af dåvarande kronprinsen Carl, seder- mera konung Carl X V, cmottaga en större guld- broseh.
Några år senare skref hon ett hyll- ningspoem till änkedrottning Desideria med anledning af hennes 75-årsdag, äfven detta otfentliggjordt i Posttidningen, och såsom belö- ning erhöll hon af den gifmilda änkedrottnin- gen ett vackert guldur.
Dessa gåfvor utgöra nu hennes dyrbaraste minnen af de första ste- gen på skriftställarebanan.
Sin första följetong skref hon 1851 på upp- maning af Kalmarpostens dåvarande redaktör, och den infördes i nämnda tidning år 1 8 5 2, under titeln » Grefvarne D., far och son », samt aftrycktes i åtskilliga andra tidningar.
Sedan dess har hon, för olika, delvis mycket spridda landsorts- och hufvudstadstidningar samt för tidskriften » Aret o m », äfvensom kalendrarne » Svea », » Freja », » Violblomman » och » Förgät mig ej », skrifvit några och tjugu större och mindre berättelser, däribland » En hemlighet eller dold svartsjuka », » Angelika », » Tiggar- flickan », » Handtverkaren », » Tvänne brudar », » De så kallade rika », » Ett brutet löfte eller kärlek och samvete », » Blenda », » Arfvet » o. s. v. De offentliggjordes under olika signaturer, såsom Fredrika, F., författarinnan Ull Handtverkaren och Tvänne brudar, n i.
Ar 1805 utgafs » Handtverkaren » i bokform under hennes verk- liga namn.
Sedan följde berättelsesamlingarna » Julbildcr » år 1879 samt » Myrten och silfver » år 1882.
Detta anspråkslösa, flärdlösa förfat- tarskap, som emellertid gjorde henne känd och omtyckt i vida kretsar, präglas allestädes af en varm medkänsla för de lottlösa inom samhället, ett kraftigt häfdandc af arbetets ära, ett öppet sinne för hemmets och gudsfruktans betydelse, ett ädelt bekämpande af allt lågt och lumpet.
Det var fortfarande mestadels nätterna, som ägnades åt författarskapet.
Ilufvuddraget i hennes skaplynne var och är den omtänksamma husmoderns, och » hon vågade icke », som hon själf säger, » försumma sitt hem och sina hus- liga sysselsättningar ».
Dagarnc bohöfdes mera än väl till skötandet af hus och hem, i syn- nerhet sedan mannen råkat ut för en långva- rig sjukdom, från hvilken han icke skulle få tillfriskna.
År 1800 blef hon änka.
Efter den tiden ägnade hon sig mera uteslutande åt sin kära litterära sysselsättning, och de flesta af hennes pennas alster hafva sett dagen i det lilla trefliga hem hon anordnat åt sig i huset n:r 2 6 vid Hamngatan, där hon bodde i 2 2 år, till dess hon, på en väninnas enträgna be- gäran och i trots af sina då uppnådda 6 0 år gick att åtaga sig en verksamhet, som skulle satt vida yngre husmoderliga förmågor än hen- nes på ett verkligt kraftprof.
I Brännkyrka församling nära hufvudstaden, där fru Wennberg under en lång följd af år hade sin sommarbostad, ägde hon en god väninna, komministerns i församlingen maka Mathilda Rolén, född Kihlblad.
Denna uppoffrande, män- niskovänliga kvinna hade i slutet af 1800-talet grundat ett barnhem inom församlingen, hvil- ket på ett synnerligen lyckligt sätt fyllde sin uppgift, men som dock lämnade ett viktigt önskningsmål öfrigt, nämligen det att kunna bereda de små skyddslingarna tillfälle att efter utskrifningen från hemmet få lära sig de inom ett ordnadt hushåll förekommande viktigare göro- målen, så att de kunde utbildas till praktiska, för sig själfva och andra nyttiga tjänarinnor.
Denna brist afhjälpte hon genom att anskaffa medel till Hushållsskolan i Brännkyrka, hvilken fick sin plats å en vacker tomt invid kyrkan och barnhemmet och som våren 1882 stod fär- dig att börja sin verksamhet.
Den utgjordes af ett trefligt envåningshus med glastäckt ve- randa, vindsrum och balkonger, och den inne- höll cn rymlig matsal, som tillika skulle utgöra samlingsrum, en väl ordnad köksafdelning samt rum för förestånderskan och åtta rum för blif- vande pensionärer.
Men nu kom det svåraste, nämligen anskaffandet af en duglig och praktisk husmoder för det nya hem- met.
Uppgiften var så mycket vanskligare, som byggnadskostnaderna medtagit alla de be- fintliga tillgångarna, så att hushållsskolan för sin verksamhet uteslutande var hänvisad till inkomsten för de inackorderingar, man hop- pades få såsom mer eller mindre stadigvarande gäster.
I detta betryck vände sig fru Rolén till sin några år yngre väninna fru Wennberg, med anhållan att hon skulle öfvergifva sin lugna ställning och åtaga sig det bekymmer och det ansvar, som voro förenade med handhafvandet af ett så mångsidigt bestyr; och trots sin egen redan höga ålder, ryggade fru Wennberg icke tillbaka för att mottaga detta uppdrag, varmt intresserad för den vackra saken som hon själf var.
Hemmet öppnades den 2 maj 1 8 8 2, med fru Wennberg som värdinna.
Början var blyg- sam, men redan vid midsommartiden stod allt 1 fullt flor.
Sedan dess, och under hela den tid fru Wennberg med aldrig svikande kraft och intresse därstädes fört spiran, hvilket skedde ända till hösten] 8 9 4, då hon uppnått en ålder af 78 år, har hemmet på ett utmärkt sätt fyllt sin af stiftarinnan afsedda uppgift.
Och bland de många, som varit pensionärer därstädes eller i öfrigt gjort bekantskap med hemmet, finnes det nog icke mera än en mening därom, att husmoderskapet icke kunnat råka i skickligare händer, likasom ock därom, att fru Wennberg bättre än mången förstod att åt det hela gifva den värmande prägeln af äkta gammaldags svensk hemtrefnad.
Ett vackert och af den gamla mycket vär- deradt erkännande för denna sin förtjänstfulla verksamhet erhöll hon för några år sedan, den 2 maj 1 8 9 2, då hushållsskolan firade sin tio- åriga tillvaro med en angenäm och smakfullt anordnad festmiddag, till hvilken skolans sty- relse samt åtskilliga församlings- och hufvud- stadsboar inbjudits.
Därvid tolkades i varma ordalag de tacksamma känslorna för fru Wenn- berg.
Och sedan fick hon från fru Rolén, som året förut, i en ålder af 9 1 år, aflidit såsom hushållsskolans pensionär, emottaga ett testamentsutdrag, åtföljdt, såsom en sista af- skeds- och tacksamhetsgärd, af ett kontant belopp af 500 kr., hvarvid naturligtvis penninge- gåfvan, som dock i förhållande till den aflid- nas tillgångar icke var ringa, betydde vida mindre än de ädla känslor, som dolde sig bakom densamma.
Nu är, sedan mera än ett år tillbaka, fru Wennberg — som, i förbigående sagdt, fort- farande innehar befattningen såsom dircktris för det lilla barnhemmet — själf pensionär i det hem hon så verksamt bidragit att skapa.
Då hon där njuter ett välförtjänt otium cum dignitaie, kan hon glädja sig åt för hennes år synnerligen goda kropps- och själskrafter samt särskildt åt att kunna blicka tillbaka på ett lif, som mer än mången annans varit den prak- tiska omtänksamhetens och den trogna plikt- uppfyllelsens.
Den 2 9 februari i år fyller fru Wennberg ' 8 0 år, och hon har därvid det sällsynta till- fället att äga en födelsedag, den sista under det nuvarande århundradet.
Denna dag är den 2 1: a i ordningen af hennes födelsedagar, oim man medräknar den dag, då hon föddes.
Och till den dagen, liksom till kommande fridfulla dagar, ägnas hon af många vänner de var- maste lyckönskningar.
John Neander.
1 * Tvänne planscher — den af förut angifna orsaker försenade janu- ari-planschen samt planschen för innev.
februari månad — åtfölja detta n:r i st. f. det sedvanliga romanarket.
Den äkta nordiska einterbild, som vår framstående djurmålare Bruno Liljefors gifvit oss i sin » Råf och hare », liksom den en- gelske mästaren L. Fildes ' gripande skildring: » Mellan lif och död » torde ulan alla kommenla- rier tala för sig själfva.
Bägge autotgpierna äro utförda hos W.
Silfeersparres nga aktiebolag efter gravyrer från hrr Nordin $• Josephson, Stockholm, i hvilkas bok- och konsthandel dessa finnas att tillgå.
IDUN 18 % det praktiska lifvets erfarenheter.
Från min ännu obemärkta galleriplats på lifvets tea- ter iakttog jag åtskilligt, som förde mig till den åsikt, att ifall en fornegyptisk vicekonung haft någon släkttycke med nutidens svenske män, så hade han, i stället för att skänka efterhängsna kvinnor en regle- menterad extra skottdag, helt visst utfärdat en förordning, att alla i bakhåll och försåt liggande kvinnliga krypskyttar skulle dela den bekante egyptiske hofbagarens öde.
Min nästa — också på historiska studier grundade — åsikt rörande denna vår märkli- ga friskyttedag vittnar dock ännu om mina ungdomligt höga tankar om mannens ädel- mod.
Jag antog nämligen, att skottdagen var ett hvart fjärde år inträffande synligt utslag af mankönets kroniska samvetskval öfver det förtryck, hvari det alltid hållit det svaga kvinnliga kärilet.
Ett förtryck, som kulminerat däri, att en väluppfostrad dam förbjöds att taga första steget vid uppbjudning till den långpolska, som be- nämnes äktenskap!
Ett skottdagsnummer kunna vi ju ha skäl att kalla detta nummer af Idun, då det till allra största delen är fylldt med bidrag, som i ett eller annat hänseende referera sig till skottåret och skottdagen.
Att det därigenom till hela sitt skick och innehåll träder en liten smula utom den vanliga Iduns- ramen, är naturligt, men hoppas vi, att våra läsarinnor — för omväxlings skull — icke ha något däremot.
Som bekant utfästc vi för en tid sedan ett pris på femtio kronor för » det piggaste och trefligaste bidrag om skottdagen », som till oss ingått senast den 8 dennes.
Bland sjuttiofem täflaro har signaturen Diana afgått med seger- palmen för sitt » Fragment ur cn jägarinnas memoarer », hvilket här nedan meddelas.
De trefliga små vignetterna, hvilka vi ej velat un- danhålla våra läsarinnor, åtföljde äfven hennes manuskript.
» Diana » behagade nu ge sig till- känna för redaktionen i och för prisets utbe- kommande.
Ur den öfriga skottdagsskörden på vers och prosa ha vi vidare — • enligt hvad vi förbe- höllo oss — gjort ett lämpligt urval för dagens nummer.
Vårt hjärtligaste tack till alla bi- dragarnc!
Genom ett egendomligt sammanträffande står till och med den porträttbild, vi i detta num- mer bringa, i god samklang med » dagens tema », då fröken Wennberg är ett skottdagsbarn.
Ja, ända till » Tidsfördrifsafdelningcn » ha, som våra läsarinnor torde finna, märkesdagens verk- ningar sträckt sig.
Och nu återstår oss då endast att tillönska våra vänner: Allt nöje af Iduns skottdags- nummer!
Skottdagen.
Fragment ur en jägarinnas memoarer.
(IVislielönad i Iduns » skotldagstäflan ».)
llt sedan jag började in- tressera mig för skottda- gen — och det var vid en märkvärdigt tidig ålders- period — har jag gjort den (ill föremål för vetenskapligt stu- dium, på så väl teoretisk som praktisk väg, hvadan jag vågar tillmäta mig någon auktoritet i denna tidsfråga.
Mina första undersökningar voro al ' historisk natur, och jag kom då till den slutsats, att Josef, sedan han blifvit viee-konung af Egypten, som en upprättelse åt fru Potifars rykte, förordnat att hvart fjärde år skulle, i andra måna- den, inskjutas en dag, på hvilken kvinnorna ägde rättighet att taga skarpare sikte än eljes på de manliga skottanorna.
Men då jag bara väl vuxit från småsko- lans läxor, började jag lära mig, att veten- skapliga teorier icke alltid hålla stånd mot Min storhjartade uppfattning af mannens samvete blef dock efter anläggandet af mitt första snörlif snart en rent öfvervunnen ståndpunkt, oeh misstankens vindögda dä- mon började sammanpressa mitt hjärta.
Sorgligt medveten om det faktum, att historiska och astronomiska undersökningar och antaganden ej just alltför ofta öfverens- stämma med hvarandra, har jag aldrig fun- nit själshvila i de astronomiska förklarin- garna öfver ett sådant fenomen som skott- dagen.
Därför hviskade nu ofvanstående dämon i mitt öra, att denna dag blifvit för- såtligt insmugglad på kvinnorättigheternas magra konto.
Det blef mig nämligen allt mera klart, att man blott förärat oss denna klappjaktsdag för att rädda en art manliga söndagsskyttar från skammen att bomma allt för ofta på de uppspårade före- mål, som befunno sig inom skotthåll för deras kärlekspilar.
Det är ett nedrigt fint man- ligt schackdrag detta, att ställa maskulina dumbommar så inom håll, att ett ädelt villebråd, flämtande, utmattadt oeh halfdöclt efter många egna jakter samt pådrifvet af kampen för tillvaron, själft far en sådan där skytt om halsen.
Ett par dylika taflor ur lifvet ingaf mig beslutet att aldrig, aldrig jaga på skottda- gen, is3amerhet som jag snart upptäckte, att mannen alldeles icke är fridlyst villebråd under den tidsperiod, som ligger emellan de i almanackan reglementerade skottdagarne.
Jag fann med tillfredsställelse, att vi kvin- nor förstått att behändigt kringgå ifråga- varande jaktstadgar och i ganska stor skala idkade tjufskytte.
Ingen indian i mina bröders rödskinns- böcker var skickligare i konsten att finna och följa spår genom naturens urskogar än somliga af mina äldre flickbekanta voro att spåra upp och förfölja män genom de snår och andra hinder, som måste genombrytas och tagas på väg till äktenskapets sälla marker, där det eftersträfvade villebrådet hade bo eller lya.
Under dylika jakters vilda yra hände det nog också stundom, att amazonerna togo miste om vildt och husdjur samt lade an på både ringade, tjudrade och i äktenska- pets fållor redan infösta individer, men slika bragder kallades ännu i den tiden med djup indignation för grym skadeskjut- ning.
Äldre amazoners noblare tjufskytte tillta- lade mig i högre grad, men däremot beslöt jag att förakta deras exempel, som metade efter män, likt fiskaren efter gäddor, eller försökte fånga dem i garn, som om de varit skapta som nors, eller ock lade ut snaror, liksom för skogens rädda harar.
Däremot roade det mig att se män fångas på limstång, en sport som lyckas bäst i balsa- lar vid gassken eller elektrisk belysning.
Frackskört häfta så märkvärdigt lätt vid limstången; där sitter nu fågeln och skrat- tar nog så muntert, tills han kommer in i äktenskapsburen.
Jakten vid månsken tilltalade mig ej syn- nerligen; man var ju aldrig viss på, om man träffade hjärtat eller blott med pilarne snud- dade vid offrets mustascher.
Utrustad med försvarliga förkunskaper samt tämligen godt beväpnad, längtade jag ifrigt att få komma i aktivitet.
Ännu var det mig dock förmenadt att infinna mig på middagarnes, supéernas och balernas sälla jaktmarker, och inom mitt skotthåll fanns då ingen annan att sikta på än mina bröders och min informator.
Det var en tämligen bedröflig skottafla, smal som en promenadkäpp, torr som en sågbock och med två utstående knäskålar.
Men jag erkände redan då tillvaron af den bekanta national-ekonomiska lagen om för- hållandet mellan tillgång och efterfrågan.
Dessutom ämnade jag j u bara, symboliskt taladt, öfva mig i målskjutning med salongs- gevär.
Men nog fick jag ge fyr många gånger, innan jag träffade pricken, ty skottaflan erbjöd helt ringa skottvidd, och det var som om han haft en långkatekes med ryg- gen vänd utåt i sin bröstkavitet, i stället för ett manligt hjärta på cirka tjugutvä år och bredd därefter.
Ändtligen passade jag på cn het, åsktung junidag och bekände blygt och i förtäckta ordalag, att en ung dam lärt sig skatta hjärtats rena guld högre — än hvad som helst.
Och när då den första ljungelden från himlen korsades med tvänne blixtar från mina ögon, stönade han: » Himmelska Maria! » och damp på knä som en dresse- rad kamel.
Vid denna hans kroppsöfning begaf sig hans högra knäskål ut ur sitt skyddande omhölje, likt ett ungt öfvermo- digt hvitkålshufvud ur de blad, som värnat dess barndom mot närmare granskning af nyfikna blickar.
Maria — det var emellertid ingalunda jag, utan min tjuguåriga systor!
Den unge mannen hade blottat både sitt hjärta och sitt fattiga knä, till rakt ingen glädje för mig; han hade endast tagit mig för en skottspole, som skulle föra islagstråden ge- nom hans hemliga kärleks tilltrasslade varp- garn.
Han fick vänta han!!!
Jag förbigår de år, under hvilka jag slo^; rekord i sporten att träffa manliga hjärtan och kasta dem som byte för — hm!
— för- tviflan.
Sedan kom en tid, då jag började jaga på fullt allvar och för utkomsten, men besynnerligt nog tycktes då männen på en gång ha blifvit osårbara, och jag ägde ty- värr ej det förtrollade och förtrollande silf- verlod, som ofelbart träffar ett manligt hjärta.
Det är också en möjlighet, att horrarne kände till en viss grekisk Dianas sätt att pryda herr Aktaeon ' s panna.
Då undergick min åsikt, om värdet af en reglementerad skottdag, förvandlingens stora lag, så att jag nu känner, att den dagen
IDUN leder sitt ursprung — om inte rent af: från själfva Venus, — så från andra milda stjärnor.
I jämnhöjd med skottdagen sätter jag frieri- annonserna, fastän Idun har stängt denna genväg till Hymens land.
Det var grymt gjordt af vår egen fru Idun!
Hon borde ha erinrat sig, att hen- nes mytologiska urnamne vid en mognare ålder gled ned från grön kvist på asken Ygdrasil och förmådde icke ens » trsekke vejret », förrän herr Brage kom med en smula harplnft och satte lif i henne, så att hon snappade till sig den oförsiktige musi- kanten, blef hans lagliga fru och lät honom inreda en frostfri äpplekammare i Asgård.
Men vår egen, evigt unga Idun har så många behag att — trots den där bom- men — måste man öppna alla dörrar för henne.
Tyst, det faller mig något in!
Kan- ske är det prisäpple, hon nu räckt oss, ett tecken på att den spärrade vägen skall un- der de kommande åtta år, som nu ligga likt en öde öken med framtidens skottdag otydligt hägrande vid horisonten, öppnas, mot erläggandet af öfliga bompenningar?
Men återvändom till förvandlingens stora lag!
Under hur många skottdagar har jag ej spillt krut på döda kråkor, för att ej tala om de magra, oanvändbara stråkfåglar, som pr annons kommit inom mitt skott- håll!
Det är rakt till att blifva hysterisk af slik otur!
Och nu — nu står den stora sekel-skott- dagen för dörren, då vi amazoner måste väpna oss med snabbskjutande dubbelbössor.
För mig blir den 24 februari 1896 en åtgörande domedag, ty om åtta år är jag — hm, låt mig säga — utan ammunition.