Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utlåtande, i anledning af vacht motion om rättighet för Brandstods-Comitéen inom Luggude Härad, att utmätningsvis uttaga obetalda brandstods-afgifter.
Uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och, enligt i dag ankommet utdrag af samma Stånds Protocoll för den 11 dennes, till LagUtskottet remitteradt memorial, har Riksdags-fullmägtigen Sone Persson från Skåne föreslagit, att, sedan Kongl. Majit skall afslagit Brandstods-Comiteens inom Luggude Härad, underdåniga ansökning om rättighet att hos dem, som icke godvilligt erlägga brandstods-afgifter, omedelbart få samma afgifler utmätningsvis uttaga, föreskrift om en sådan rättighets beviljande åt nämnde Comitee måtte i grundlags-enlig ordning meddelas; men då denna fråga icke är af allmän beskaffenhet, ulan rörer en enskild corporations förhållanden, anser Utskottet densamma icke kunna komma under Utskottets öfverläggning och pröfning; i följd hvaraf motionen till Hedervärda Bonde-Ståndet återlemnas; hvilket Utskottet får hos samtlige RiksSlånden vördsamt tillkännagifva.
N:o 13, Ank. tilt Eip.
Utsk. d. 27 Mars kl. 6 e. m.
Betänkande öfver väckt motion, om inskränkning i Gårdfarihandlande» rättighet att utbekomma fordringar för utborgade varor.
Uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och derefter till LagUtskottet remitteradt memorial, är af Riksdags-fullmägtigen Erik Marmén 4 Eag~Utskottcts Betänkande„
N:o 131 från Upsala:
Läa anfördt, hurusom Westgölhe-gårdfarihandeln stall medföra stadliga, följder derigenom, att yngre personer och isynnerhet tjenstehjon förledas att för öfverflödig» lyx-artiklar skuldsätta, sig utöfver sina tillgångar, h varaf tidigt uppkommer vana vid vinglerier..
Motionären har derföre trott, att gårdfäri-handlandes utborg-ningar borde hämmas,, för vinnande: af hvilket ändamål, dels uti berörde memorial, dels ock i ett sednare anförande, blifvit föreslaget det stadgande: att gårdf ari-handlande, i afseende pä fordringar för varor, utborgadr till sådana persotter,, sorn stå under föräldrars eller husbönders tillsyn och åtnjuta det as omvårdnad, ef måtte ega någon rätt i utsöknings-väg,, ehvad fordringen grundar sig på räkning, eller skuldsedel.
Under den hos Hedervärda, Bonde-Ståndet i ämnet förefallna* discussion hafva: mångå, af Ståndets ledamöter,, Hans Jansson från Elfsborgs Län, Ola Jeppsson från Blekinge, Sven Heurlin från Kronobergs
Län, med flere, talat. emot antagandet af motionärens förslag, såsom ledande- lill ett obehörigt hinder för ufiöfningen af landtboers rätt att afyttra sina; slöjde-alster och: tillverkningar..
Utskottet får vördsamt anföra, att genom; Kongl- Förordningen dea 7 Juni 1749 är förord,nadt, att ej mindre forsk,rifuingar,, som äro ulgifna af någon omyndig eller,, uti föräldrarnas lifstid och utan deras samtycke, af sådane,, hvilka; njuta, underhåll af föräldrar och; anhörige-,, än ock andra, afhandlingar om, lös egendom, sorn af sådane personer utgifvas,, icke medföra; förbindelse- till betalning,;, och, då de olägenheter,, hvilkas- afhjelpa edie: motionären yrkat,, således redan äro af lagstiftaren förutsedda,, och i; vissmön undanröjda, samt för öfrigt med rättvisa och billighet icke är förenligt, att för gårdfar.i-handlande meia; än andra samliälls-medlemmar inskränka rättigheten: att utfå lagligen tillkomna: fordringar; hemställer Utskottet, . att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende t.
Steck holm; den 24 Mars 1840;.
HcCgrUtskottels Betänkande, IV:o 14,.
N:o 14 Ä-nli. till Exp*.
Utsls. d 11 Mars, 1:1 6 e: mv iBetänkande ofver Herr Lars Hjertås motionr om rättighet för parter att deras till domstol ingifna handlingar återbekomma.
Tlöglofl.
Ridderskapet och Adelro har till Lag-Utskottet remitterat etti anförande af Herr Lars Hjetta y innehållande, att sedan vid sistlidne Riksdag Rikets Ständer, jemlikt deras underdånig» skrifvelse af den 17 November 1834-, beslalat ett stadgande, som skulle berättiga part alt, med vissa inskränkningar, frän Råd stugu- oell öfver-Räller återfå dit ingifna protocoir,, utslag' och andra handlingar af sådan Beskaffenhet, alfi hufvndslirift dertill lius vederbörande embetsman- funnes att tillgå; men Kongl.- Maj:t, uti Nådigt Svar å Riks-salen den 9 Maj 1835, förklarat
Sig ej; vilja då utförda något stadgande i detta ämne, hvilket kunde lomm» tinder öfverläggning vid en blifvande granskning af en ny lag; så och enär, efter motionärens tanka, den af Rikets Ständer föreslagna förändring syntes så lätt verkställd,- samt så helt och hållet oberoende af sammanhanget med ett helt lagverks omarbetning, att ihlen för det senares föredragning och afgörande hos Ständerna ingalunda kunde behöfva afvaktas för den förra åtgärden; hemställde motionären, att Lag-Ulskotlel måtte anmodas inkomma med eli nytt utlåtande i likhet med det, som ofvannämnda underdåniga skrifvelse innefattar.
Innan Utskottet meddelar sitt yttrande i ämnet, Bör Utskottet här införa: den åberopade underdåniga skrifvelse», hvilken är af följande lydelse: ”1 anledning af gjord framställning, hafva Rikets Ständer fästät upp märksamhet på den olikhet, som vid domstolarne eger rum derutinnan, alt parter vanligen återfå från Kämners-Rält, Härads-Rätt och Lagmans-Rätt deras i original dit ingifna handlingar, men icke från Rädstufvu-Rätter, i mål, der dessa- utgöra andra instanlien, eller från Hof-Rätter oell ÖfverRäller; ocli sorn Rikets Stander finn» billigheten deraf, att, sä vidd med bibehållande af nödig säkerhet och ordning kan förenas, part må kostnadsfritt återbekomma sina till domstol ingifna- rättegångs-liand 1 ingar, hvarvid Rikets Ständer dock, med afseende dels å andra partens stundom derunder beroende rätt, dels ock å skyldigheten för Ilof- oell Öfver-Rätter,. a tits,• i 6 Lag-Utskottets Betänkande, N-o 14. mål, som derifrån till Eders Kongl. Majit fullföljas, insända emottagna handlingar, anse vissa undantag och inskränkningar böra vid ifrågavarande tillåtelse fästas; hafva Rikels Ständer, som tro nödig öfverensstämmelse uti lagstiftningen påkalla, att föreskrifterne jemväl till Justilias-Revisionen utsträckas, härmed skolat hos Eders Kongl. Majit i underdånighet föreslå följande stadgande: att part skall vara berättigad att från Rådstufvu-Rätt, så snart samma Rätt genom dom eller utslag antingen hufvudsakligen pröfvat iler anhängigt mål eller annorledes skiljt detsamma ifrån sig, men uti concurs-mål ej förr, än domen vunnit laga kraft: från Hof-Rätt eller annan Öfver-Rätt, sedan uti derstädes anhängigt mål dom eller utslag af omförmälda beskaffenhet fallit och laga kraft derå kommit, samt från JustitiaeRevisionen uti derstädes bevakadt och afgjordt mål, äfvensom från Executions-säte i ärende, som der varit anhängigt, — kostnadsfritt återfå de af samma part ingifna protocoll, utslag och andra handlingar af sådan beskaffenhet, att hufvudskrift dertill hos vederbörande embets-myndighet finnes att tillgå; ankommande på vederbörande domstol eller executor att pröfva, huruvida andra handlingar, än de nu omförmälda, måga uppå partens begäran honom återställas eller icke, samt i förra fallet, huruvida återlemnandet må ske emot bevittnad afskrift eller derförutan.”
Efter öfvervägande af hvad sålunda förekommit, får Utskottet vördsamt anföra: att af nu gällande lag och författningar något hinder i allmänhet ej eger rum för återtagande af till Rådstufvu-Rätt och Kongl. Majits Befallningshafvande ingifna protocoll och handlingar; att deremot i öfrigt ej mindre domarens än äfven parters säkerhet i många fall kan bero af den förstnämndes rätt att qvarhålla och skyldighet att vårda de handlingar, hvarpå af honom meddelade beslut sig grunda; att, då fråga är om handlingar af den beskaffenhet, att deras återställande utan olägenhet kan ega rum, det beror på vederbörandes pröfning i hvarje serskildt fall alt sådant medgifva; samt alt hvar och en är obelaget, alt antingen sjelf afskrifva eller afskrifva låta, eller emot lösen utbekomma afskrifter af dylika handlingar, så att dessa för parter alltid äro tillgängliga; och anser sig Utskottet på dessa skäl, hvilka legat till grund för Kongl. Majits gifna Nådiga afslag på Rikets Ständers förut gjorda underdåniga hemställan i detta ämne, icke kunna å Herr IIjertas ifrågavarande motion tillstyrka bifall.
Lag-Utskottets Betänkandej N:o 14, 7 Reservationer af: l:o Herr Professoren, Doctor Bexell: ”De sedan sisla Riksdag flydda fern åren hafva visserligen icke förändrat, utan tvertom ytterligare stadgat min redan då uttalade öfvertygelse om behofvet af ett lagstadgandej som närmare bestämmer villkoren för parts rätt att återbekomma, sina till Domstol inlemnade handlingar.
Jag deltog då i Lag-Utskottets enhälligt fattade Betänkande, N:o 140, och har således icke nu inom Utskottet kunnat lemna min röst för de förändrade åsiglerne.
Domstol inlemnade handlingar äro ofta den enda garanti, som för framtiden tryggar parts rätt.
Det är visserligen ganska lätt för bättre lottad rättsökande att rädda sig för faran att vid Domslol förlora handlingar; men ett alldeles motsatt förhållande framstår med den vanlottade, fattige parten.
Hjelplös, som han ofta är, saknar han förmågan att håde sjelf göra afskrifter af vidlyftiga handlingar, och alt af andra dertill förskaffa sig biträde.
Modfälld häröfver, inställer han sig med anhållan att återfå, hvad han lemnade, och han mötes på en gång med den ganska bestämdt lemnade tillrättavisningen, att Lagen saknar föreskrifter, som understödja hans anhållan, och med den gifna förlusten af sina handlingar; men hans sorger öfver förluster i denna väg höra af Lagstiftningen förekommas.
Det är för ändamål af ett ytterligare behjertande häraf, jag emot detta betänkande inlägger min reservation.” 2:o Herr Licentiaten Säwe: ”Då det svårligen kan nekas, att de af åtskillige parter till vissa Under- och Öfver-Rätter ingifne protocoll, utslag och handlingar stundom hafva för egarne ett ganska högt värde, så att deras hela egendom någon gång derpå beror, då det vidare är tillräckligt bekant, alt för ålerbekommande af så beskaffade handlingar, hafva i vissa, i synnerhet Öfver-Rätter, mött de afgjordaste hinder, så att de förre antingen alls icke eller blott i afskrifter och mot dryg lösen kunnat återvinnas, hvarigenom visserligen de fattiges och mindre bemedlades rätt och välfärd blifvit för litet agtade, och då det ändtligen i de fleste fall för Domstolarnas egen trygghet, äfvensom för parters säkerhet hör vara tillräckligt, att i samma Rätter till Protocollet anmärkes, hvilka handlingar blifvit af målsegande ingifne, innehållande denna uppgift tillika en kort redogörelse för deras innehåll, hvaremot original-skrifterne, åtminstone sedan målet blifvit utageradt och domen laga kraft vunnit, höra åt egarne utan lösen återställas; kan det ej annat än förundra mig, att det :S Siats-Utskottets Betänkande , N;0 14.
Höglofliga Utskottets majoritet afslagit motionärens i sådant afseende gjorda samt lika mycket på allmän rättsgrund som på ofvan nä mode.sakförhållanden grundade anhållan, helst denna varit icke blott Lag-Utskottets vid förra Riksdagen yttrade åsigt, utan äfven Riksens då församlade Ständ era lill Kongl. Maj:t sjelf i underdånig skrifvelse uttryckta önskan..
— Icke kan den omständighet, att Kongl. Maj:t då ej kemnade Nådigt bifall till förslaget, gälla till stöd för sakens förkastande äfven vid denna Riksdag, helst Kongl. Majit sjelf i sin Nådiga Skrifvelse gifvit vid handen, .att ämnet kan komma under vidare pröfning jemte förslagen till ny Civil- och Brottmåls-lag.
Sorn emedlertid dessa senare icke under denna Riksdag torde komma till slutligt afgörande, oell den af så manga medellösa medborgare dessförinnan önskade rättelsen, om den såsom Rikets Ständers gemensamma underdåniga anhållan å nyo framsta 1 ies, sannolikt ej skall gå miste om Hans Maj:ts Nådiga bifall; så får jag, jemte anmälan om min reservation mot Högloft.
Utskottets nu fattade beslut, hufvudsakligen biträda Rikets Ständers ofvanåberopade underdåniga framställning, hvilken jag, i likhet med motionären, anser vid denna Riksdag kunna och böra förnyas.” 3:o Fr. v. Zweigbergk från Skaraborgs Län; ”Mot det beslut, hvaruti Utskottet, genom en rösts pluralitet, stannat, rörande väckt fråga; det parter mätte förklaras berättigade att, ef ter det ett. mål blifvit i RädstufvuRätt och Öfver-Rätter samt Konungens Befallningshafvande slutligen afgjordt , utan afgift återfå ej mindre Under-Rätternes protocoll och domar, än andra der företedde handlingar, dock med undantag af sjelfva skriftvexlingen, får jag mig härmedelst reservera.
Denna fråga var redan sistlidne Riksdag bragt å bane, och förslaget blef då, i enlighet med Utskottets Betänkande den 7 Oetober 1834, N:o 140, af Rikets Ständer godkändt; men Kongl. Maj:t fann icke skäl alt derå lemna bifall.
Det Nådiga afslaget, gifvet å Riks-salen den 21 Mars 1835, är här ofvan i Lag-Utskottets betänkande intaget.
På ofvanåberopade skäl och då någon grundad klagan icke försports öfver hvad hittills för ifrågavarande fall egt rum, ansåg Kongl. Maj:t icke nödigt, att då utfärda något stadgande om vidsträcktare rätt för parter uti förenämnde ämne, utan ansåg detsamma lämpligen kunna komma under öfverläggning vid granskningen af förslaget till ny Lag.
De, Lag-Utskottets Betänkande, N:o 14. 0 De, som nu afstyrkt bifall tillden väckta motionen, måtte naturligtvis biträda dessa Nådiga åsigter; jag, för min del, kan icke gilla dem at skäl, sorn jag nu vill framlägga: l:o hvad grunderna för Kongl.
Majrts vid sista Riksdag gifna Nådiga afslag i ämnet angår, anser jag dem icke motsvariga Rikets Ständers då framlagde motiv för bifall dertill.
Sedan Domaren, till dag oell innehåll, i protocollet i korthet anmärkt handlingarne, kan han vara trygg, helst renoverade domböcker från Under-Rätterne till Hof-Rätterne inkomma.
Att någon grundad klagan icke sports, synes förfalla, vid betraktande af den omständighet, att samtlige Riks-Stånden klagat öfver det förhållande, sam egde rum, och föreslagit förändringen; och hvad vidkommer ämnets utställande till en framtida pröfning, i sammanhang med den nya Lagen, vågar jag anse detta undvikande svar innefatta ett medgifvande af sakens rältsenlighet, hvilket än mera förringar värdet af skälen för afslaget; 2:o fordra rättvisa och billighet, att, sä vidt det med bibehållande af nödig säkerhet och ordning kan förenas, part må kostnadsfritt återfå sina till
Domstol ingifne rättegångshandlingar, som utgöra hans egendom, och således icke skäligen böra honom beröfvas; och 3:o kunna dessa handlingar, för målets fullföljande, vara alldeles oundgängliga, och parten, i brist deraf, måste ju blifva urståndsatt utveckla sin talan, hvars bedömande ofta kan bero på hänvisning till en, af så väl parter, som
Domare, förbisedd omständighet i slika handlingar.
Jag bade önskat, att Utskottet uti denna fråga afgifvit lika Betänkande, som vid förra Riksdagen, dock med den förändring uti den föreslagna Författningen, hvad Hof-RäLterne vidkommer, att part må derifrån återfå sina handlingar genast, efter det Dom eller Utslag fallit, utan afvaktan på laga kraftvunnen” Herr Ekholm, Per Sahlström från Stockholms Län och Johannes åndersson från Calmar Län hafva äfven emot Utskottets betänkande sig- reserverat, hufvudsakligen på de skäl, Herr Licentiaten Säwe och v. Zweigbergk anfört. STOCKHOLM.
Tryckt hos j4. G. Helisf, en, 1840.
Lag-Utskoticts Utlåtande , N.o tS.
1 N:o 15.
Arik till Exp. Utsk. den 3t Mars, kl. t e. m.
Utlåtande, i anledning afväekt motion om förändrade föreskrifter, i afseende på låns erhållande ur Rikets Ständers Banks och andra publika Cassör. ett till Högloflige Ridderskapet och Adelil ingifvet samt, enligt dess denne dag ankomne Protocoll för den 14 af innevarande månad, tili LagUtskottet remitteradt memorial, har Herr Reutersvärd, P. A., sökt ådagalägga det olämpliga och ändamålslösa deruti, att, enligt stadgandena för erhållande af lån i Rikets Ständers Bank och andra publika cassör emot inteckning i fast egendom, låntagaren bör, bland andra handlingar, förete vederbörande domstols eller domhafvandes bevis, att låntagaren veterligen icke är förmyndare eller har om händer barna-arf, uppbörd eller andra medel, sorn kunna förminska intecknings-säkerheten, och, om han förmyndare eller uppbördsman varit, att han för sig gjort redo, som blifvit godkänd eller icke inom behörig tid klandrad; hvaremot motionären föreslagit, att, derest de såkallade tysta förmons-rätterna icke komma att försvinna, stadgas måtte, det lån-sökande i Banken och andra publika cassör skall, i stället för ofvannämnde bevis, prestera intyg aftvå bofaste, välkände och med lån-sökandens ställningar och förhållanden närmare bekante män, att de bestämdt känna och under edlig förpligtelse kunna vitsorda, att lån-sökanden icke innehar förmynderskap m. m.
Som den af Herr Reutersvärd sålunda väckta fråga afser ändring i nu gällande föreskrifter, angående de vilkor, hvarunder lån ur Bankens fonder eller andra publika cassör må till enskilde personer lemnäs; men dylika föreskrifters meddelande icke kan hänföras till sådan allmän lagstiftning, hvarmed det, jemlikt 33 §. Riksdags-Ordningen, tillkommer Lag-Utskottet att sig befatta; så föranlåtes Utskottet att ifrågavarande motion lill Högloflige Ridderskapet och Adeln återlemna; hvilket Utskottet bordt hos samtlige RiksStånden vördsamt anmäla.
Prat. 1840, 7 Sami. t A/d- 4 Haft. l 2 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 16.
Ank. till Exp. Utsk. den 31 Mars, kl. 1 e. rut Betänkande3 öfver väckt motion om upphäfvande af lagens stadgande n, angående qvalificerade dödsstraff'.
Till Lag-Ulskottets handläggning har Hedervärda Bonde-Ståndet remitterat en af Anders Jonsson från Tuna i Östergöthland väckt samt af RiksdagsFullmägtige från samma Län, Anders Jonsson i Okna och Nils Gustaf, Nilsson understödd motion, hvaruti hemställes, alt q valifi ca tion af dödsstraff, nemligen högra handens afhuggande och den döda kroppens utsättande på stegel eller förbränning, måtte afskaffas, såsom utgörande en lemning från äldre barbariska tider, hvilken det vöre olämpligt och ändamålslöst att bibehålla.
Utskottet delar den af motionären yttrade mening och anser, att dödsstraffet, hvars tillåtlighet man till och med ifrågasatt, icke bör ökas med föregående kroppsligt lidande, hvarigenom allenast utöfvas en grymhet, stridande emot närvarande tids mildrade seder.
Att, efter dödsstraffets verkställande, vidare fortsätta bestraffningen emot den döda kroppen, kan, efter Utskottets tanka, ej eller fullt försvaras; ty om det, å ena sidan, medgifves, att kroppens förbränning eller styckning och utställande till åskådning medföra varnande intryck på allmänhetens sinnen, så kan, å den andra, ej nekas, att ju deruti ligger något, som för menniskans ädlare känslor är i hög grad sårande.
Qvalificationer af dödsstraff hafva ock blifvit från förslaget till ny Criminal-Lag uteslutne, och Utskottet tror sig veta, att, i anseende till mellankommen benådning, verkställighet af dylika qvalificationer, sedan flere år tillbaka, sällan eller aldrig egt rum, hvarför deras qvarstående i Lagen icke synes vara lämpligt.
Utskottet tillstyrker alltså utfärdandet af en författning, alt den i lagen utsatte skärpning af dödsstraff, medelst högra handens afhuggande, samt den döda kroppens styckning och utsättande på stegel eiler förbränning,, afskaffas.
Reservationer, l:o Af Herr Gunther, C. E.: ”1 en tidpunkt, då man har ett helt nytt Lagverk redan utarbetadt, och nationen med otålighet synes afbida resultaten deraf, har jag trott, att Rikets Ständer borde, i fråga örn partiella förändringar af det gamla Lagverket, inskränka sig till sådane, som finnas af ett allmänneligen erkändt Lag- Utskottets Betänkande 1Y.-0 16 3 Lehöf påkallade och kunna sättas i verket, utan att alltför mycket sönderbryta ett redan nog ledvridet lagsystem.
I synnerhet torde denna sats vara förtjent af någon uppmärksamhet i afseende på Brottmåls-lagen, der hvarje stadgande har sådant sammanhang med de öfrige, att hvar och en isolerad förändring af något större omfång nödvändigt mäste inverka på hela straffsystemet, och lätt förrycker likstämmigheten emellan dess serskildte delar.
Det af Lag-Utskottet nu tillstyrkte förslag, att med ett penndrag borttaga all qvalification i dödsstraff, utan ens något försök att bringa straffsystemet i öfrigt till öfverensstämmelse med den föreslagne förändringen, synes mig innebära ett dylikt, här ofvan anmärkt, nog våldsamt sönderbrytande af vår nu gällande strafflag, utan att kunna af något verkligt behof rättfärdigas. 1734 års Missgernings-Balk, hvilande ensamt på afskräcknings-theorien, och i dennes tillämpning utgående från den stränga vedergällnings-rätt, sorn, snart sagdt, städse kräfver lif för lif, måste bland sina straffarter upptaga qvalificationer i dödsstraffet.
Det fordrades, liksom det fordras ännu, att lagen såsom större brottsling stämplar den uppsåtlige och lurande mördaren, än den, som under bettan af ett marknadsgräl gifver ett till sin verkan icke nog beräknadt, genast ångradt, dråpslag.
Då man för den sistnämnde stadgade lifvets förlust, återstod ej annan utväg, för att utmärka lagens högre ogillande af den förres gröfre brottslighet, och för att ega ett deremot svarande strängare straffhot, än att utfinna något, efter tidens opinion och seder lämpadt, sätt att qvalificera sjelfva det yttersta straffet.
Men om man nu borttager detta senare stadgande, under det man lemnar det förra orubbadt, tillin te tgöres den i hvarje brottmåls lagstiftning så ytterst vigtiga skilnaden emellan mord och dråp i bråd skilnadj och hela systemet ryckes ur sitt sammanhang.
Flera andra exempel på ett orimligt missförhållande mellan brott och straff', såsom oundgänglig följd af den föreslagna förändringen, skulle kunna tilläggas; det redan anförda torde likväl göra tillfyllest, för att ådagalägga, att, om man ej är likgiltig för all conseqvens i lagstiftning, om man ej vill, att en uppenbar oreda och principlöshet i straffbestämmelserna skola hos folket bringa oreda i begreppen 0111 olika brott, och menligt inverka på moraliteten, måste man, så länge nu gällande lags categorier för lifssaker qvarstå oförändrade, jemväl i lagen bibehålla de qvalificerade dödsstraffen, såsom ett nödigt uttryck af lagens åsigt om brottens olikhet.
Någon för senare tiders mildare seder motbjudande verkan af dessa qvalilicerade dödsstraffs verkställande är dock ingalunda att befara, och följaktligen förefinnes ej eller något behof att, annorledes än i sammanhang med den stundande revisionen af hela strafflagen, besluta ifrågavarande förändring, 4 Lag-Utskottet) Betänkande, N.o 16. enär kändt är, att Kongl. Maj:t, hvars pröfning alla lifssaker underställas, redan under en längre följd af år, alltid förordnat, att, vid verkställighet af dödsstraff, de omständigheter, som innefatta qvalificalion deraf, icke må ega rum.
Prerogativ lemnar dock derjemte tillfället öppet, att i mindre svåra fall, hvarå lifsstraff finnes stadgadt, likaledes få strängheten i lagens bokstaf mildrad, och detta tillfälle iagttages också, efter hvad bekant är, merendels, det vill säga, i alla de fall, der icke serdeles aggraverande omständigheter tala emot mildringen.
Härigenom bibehålies således den nödvändiga conseqvencen emellan lagens stadganden å ena sidan och deras tilllämpning i verkställigheten å den andra, på ett sätt, som synes utan olägenhet kunna och jemväl höra fortfara, intilldess allmänna tänkesättet, på denna, efter min tanke, rätta vägen behörigen förberedt, hinner att förena sig om antagande af ett nytt mildare straffsystem i sin helhet, för hvilket mål jag lika lifligt, som Utskottets öfrige Ledamöter, nitälskar.
På nu anförda skäl, tillstyrker jag, för min del, att ifrågavarande motion, lika med dem, som vid sista Riksdag i samma ämne väcktes, måtte lemnäs utan afseende.” 2:o Jf Herr Lagergren, P. J.: ”Uti Utskottets ofvan intagne tillstyr kan jag ej instämma.
Jag delar visserligen pluralitetens tanka, att dödsstraffet icke hör ökas med föregående kroppsligt lidande, och att den döda kroppens stympande är lika vidrigt för känslan, som ändamål slöst.
I verkligheten äro också dessa skärpningar af dödsstraffet nästan försvunna, då det är allmänt kändt, att sedan flera år tillbaka Kongl. Majit af
Nåd förskonat alla till qvalificeradt dödsstraff dömde missgerningsman från handstympning saint kroppens steglande eller förbiänuing; men i fråga om vår nu gällande lags ändrande till likstämmighet med motionen möta hinder, som nästan skulle kunna kallas teckniska.