Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den första krigsförstärkningen blefve således 25,000 man, och detta antal är utan tvifvel det minsta möjliga, som på förhand måste hafva erhållit den öfning, att de, utan alltför stora äfventyr, må genast kunna insättas i stamtruppens leder.
Utskottet åberopar härvid ånyo Landtförsvars-komitéen: “Många kunna öfverskyla bristerna hos få, men få icke bristerna kos flera.
Den förträffligaste kärntrupp kan under sådana förhållanden icke sätta duglighetens prägel på det hela®.
Den förstärkning, som sålunda afses, måste följaktligen, för att kunna sammansättas med stammen, icke vara denna allt för underlägsen i öfning, vapenfärdighet och tjensteduglighet.
I annat fall skulle den verka lossande på sammanhållningen.
Denna för en armé oumbärliga sammanhållning, hvarigenom hvarje särskild korps sammanbindes till ett helt, med samina intresse, samma mål att vinna, samma ära att upprätthålla, får nemligen vid organisationen icke förbises.
Den är ett bland vilkoren för en härs krigs duglighet.
Vid de mest betydelsefulla, de mest på stridens utgång inverkande tillfällen, skall deu stri dande styrkan verka såsom en man, uppträda såsom en sluten, på sin motståndare fallande kraft, eller, i motgången, med lugn, sida vid sida draga sig tillbaka.
Härtill fordras icke allenast öfning, utan äfven någon vana vid tjensten.
Vårf folk har visserligen utmärkta egenskaper för krigareyrket, och man har derföre med skäl antagit, att det kan krigsdanas på kortare tid, än många andra, men det vore ett uppenbart öfverskattande af denna sanning och ett vådligt sjelf bedrägeri, om man antoge, att soldatbildningen hos oss skulle fordra blott en ringa bråkdel af den tid, som befunnits nödvändig hos ett af Europas, till följd af national-lynne, stridbaraste och, i våra dagar, stridvanaste folk.
För att kunna motsvara sin bestämmelse, måste således denna krigsförstärkning på förhand hafva förvärfvat icke allenast den nödvändigaste rekrytdaningeu: kännedom om den slutna och spridda striden, vapnets begagnande till eld och strid man emot man, tjenstens alla delar i läger och på bevakning, utan äfven den vana i tjensteåligganden, den säkerhet och det lugn, den tillit till befäl, det samband med kamrater, hvilket allt endast en något längre tjenstetid kan gifva.
Med afseende härpå lärer också Norska Storthinget, med bifall i den delen till Regeringens Proposition, nu bestämt en rekrytskola på 42 dagar jemte regementsmöte i 20 dagar för de värnepligtige, som skola ingå i linien, hvilken tid, jemväl här af Kongl. Majit föreslagen, torde kunna antagas såsom den minsta erforderliga för rekryternas daning.
Den tvekan, männen af facket hysa, om användbarheten af beväringen med dess nu varande ringa öfning, är lätt fattlig.
Det är nemligen uppenbart, att, om den nu varande beväringen, efter 30 dagars öfning, till aldra största delen för sig sjeli, endast några få dagar i förening med stammen, vid krigets utbrott sammansloges med denna till lika delar, för att genast gå emot fienden, så vore denna eftersträfvansvärda sammanhållning bruten, tvekan och osäkerheten hos de oöfvade skulle förlama rörelserna och menligt inverka på lugnet och säkerheten äfven hos de bättre öfvade.
Finnes åter genast vid krigets utbrott, och medan den öfriga beväringen underginge den ytterligare öfning, som för densamma erfordrades, en någorlunda fullbildad krigsförstärkning, så kunde man ock med mera lugn, med mera hopp att lyckas, emottaga fiendens första anfall.
Denna krigsförstärkning skulle ock utgöra en förmedlande länk emellan stammen och den, under krigets fortsättning, inkallade ytterligare beväringsstyrkan, och sålunda bidraga till begges sammansmältande till ett organiskt - Sammarin.
Beni).- neli Eleon.- Utskottet* Utlåtande N:o 5. 25 niskt helt, en stark här, der ungdomens liflighet, hurtighet och oförvägenhet handleddes och stöddes af de äldres vana, lugn och ihärdighet.
Men är man också ense om behofvet af ett sådant stammens förstärkande, så återstår att lösa uppgiften om sättet för detta kompletterande.
En utväg dertill erbjuder visserligen den af Kongl. Majit föreslagna lottning bland de beväringsskyldige, bättre sannolikt än ett uttagande antingen efter längd eller efter födelsetiden mellan de skyldige, hvilket sätt, försökt i andra länder, der snart blifvit utdömdt; men nekas kan icke, att obenägenheten för detta uttagningssätt är så stor hos Svenska folket, att de obestridliga fördelarne af omöjligheten att dermed göra missbruk, icke af alla inses.
Otvifvelaktigt vore det ock för arméen bäst, om frivilligheten alltid kunde läggas till grund för inträdet inom dess leder.
Den i Kongl. Majits Proposition antydda utväg, att genom bestämmande af ersättning framkalla frivilliga anmälanden bland de beväringsskyldige till inträde i stammen, synes Utskottet i alla afseenden vara att föredraga, liksom det vill synas Utskottet, att ändamålet derigenom, om också icke genast, dock småningom och efter vunnen erfarenhet om de fördelar, som såmedelst vunnes, kunde uppnås.
Då den beväringspligtige har sig ålagdt att i två år utan ali ersättning deltaga i vapenöfninga.r, så torde det icke blifva omöjligt att ett erforderligt antal komme att anmäla sig, att fyra år, det första af dem en längre tid, men de öfriga endast den vanliga tiden af 15 dagar, underkasta sig denna pligt, så vida derför bestämdes en ersättning, som gåfve en tillräcklig godtgörelse icke allenast för denna längre tid, utan äfven för den han, enligt lagen, eljest, utan ringaste ersättning, deråt måste egna.
Allt skäl torde åtminstone förefinnas att, innan lottningen såsom den sista utvägen anlitas, försöka att på denna frivillighetens väg komma till målet.
Utskottet har, med antagande att denna ersättning bestäindes till en Riksdaler per dag, beräknat, att kostnaden skulle uppgå för 42 dagars rekrytmöte och 20 dagars regementsmöte, eller tillsammans 62 dagars möte, för 5,000 man till 310,000 Ridr och för 15 dagars möte för tre årsklasser eller 15,000 man till . . 225,000 „ Summa 535,000 R:dr.
För dessa aflöningar borde, på sätt Kongl. Majit föreslagit, i första rummet användas inkomsterna till allmänna beväringsfonden, hvilken, enligt Kongl.
Majits nådiga Proposition, borde till detta ändamål afsättas, intill dess denna anordning träder i verket, och hvaraf årliga räntan torde kunna beräknas till 35,000 R:dr, och öfriga inkomster genom vapenöfningsfrihets-afgifter till omkring 100,000 Ridr, så att ytterligare erfordrades 400,000 Ridr.
Detta belopp är visserligen ganska högt, men med afseende derpå: att det omedelbart tillgodokommer och sprides bland folket; att, äfven med tillägg af kostnaden för dessa beväringsskyldiges underhåll samt slitningen af mundering och gevär, den för arméen så nödiga första krigsförstärkningen af 25,000 man svårligen skulle kunna annorledes till ett jemförligt pris erhållas; att det frivilliga anmälandet berättigar till det antagande, att de, som sålunda anmäla sig, till följd af anlag eller fallenhet, skola blifva till krigstjenst mest passande; Bih. till R.
Prot. 1865 1866. 1 Sami. 2 Afd. 5 Haft, 4 26 Sammans, Lag- samt Allm, Besv.- och Ekon,-Utskottets Utlåtande N;o 5, att, med afseende på utsigten till fortkomst på den militära banan, hvilken, på sätt i den Kongl. Propositionen antydes, bör stå dessa mera öfvade beväringsskyldige öppen, en väg beredes till det naturenliga förhållande, att en del af underbefälet, i krig möjligen äfven af öfriga befälet, framgår ur gemenskapens egna leder, i det att dertill uttagas de raskaste och skickligaste bland dem, hvilket bör bidraga till att stärka disciplinen samt stödja organisationen i dess helhet; att denna arméens första krigsförstärkning, utgången utur allmänna beväringen, med hvilken den är jemnårig och genom bekantskap förenad, komme att ytterligare bidraga till sammanknytandet af dessa två hufvuddelar af försvarskrafterna; att dessa unge män, såsom varande soldater endast under mötestiderna, men i öfrigt yrkesidkande medborgare, skola än mera stärka förtroendet mellan arméen och befolkningen, och såmedelst älven den goda anda hos nationen, det mod och den tillit till sig sjelf, som måste blifva första vilkoret för vårt sjelfförsvar — tvekar Utskottet så mycket mindre att tillstyrka denna uppoffring för Statsverket, som, om lottningen derigenom kunde undvikas eller inskränkas, såmedelst förebyggdes vissa olägenheter, som dermed äro förknippade.
Det har nemligen icke utan allt skäl blifvit invändt, att, derest af beväringsskyldige, hörande till samma åldersklass, en fjerdedel skulle genom lottning uttagas, för att under två månader af året sysselsättas med exercis, sådant möjligen kunde verka derhän att husbönder tvekade att till årstjenst antaga ynglingar af denna ålder, ovissa om icke just de kunde träffas af lottningen.
Vid frivilligt anmälande åter beror sådant på en uppgörelse mellan den dertill hugade och husbonden, hvilket icke inverkar på någon annan.
En duglig, af sin husbonde värderad tjenare skall utan tvifvel kunna träffa sådan uppgörelse, oafsedt att ynglingar torde finnas i den ställning, såsom varande i föräldrahemmet eller hos slägtingar, att uppgörelsen derigenom underlättas.
Att härigenom skulle, på sätt emot förslaget blifvit anmärkt, skapas en klass af proletärer, är ingalunda sannolikt, vid betraktande deraf, att det icke kan möta svårighet att för 5,000 man, eller det antal, som komme att sysselsättas två månader, skulle, enär de voro fördelade öfver hela riket, kunna träffas sådana anordningar, att sysslolöshet för dessa ynglingar icke behöfde blifva en följd deraf, att de under 62 dagar blefve skiljda från sina hem.
Med afseende å de öfriga 15,000, som blott skulle öfvas i 15 dagar, har erfarenheten redan visat, att icke någon svårighet mött för beväringsskyldige, som redan nu i två år äro underkastade samma förpligtelse, att erhålla tjenst, likasom vid ett regemente, Wermlands Fältjägare, manskapet, hvilket undergår rekrytskola och i öfrigt under mötestiderna är sysselsatt, alldeles icke tynger samhället, eller har svårighet att vinna anställning eller årstjenst.
I afseende på sannolikheten för framgången af detta Utskottets förslag att grunda förstärkningen hufvudsakligen på frivillighet, kunna naturligtvis flerfaldiga invändningar göras, då någon erfarenhet i detta afseende icke kan åberopas.
Utskottet har grundat sin förmodan hufvudsakligen på den beräkning, att det arfvode, 62 R:dr, som det första året erhölles för två månader, nära nog motsvarar två tredjedelar af den årslön, som en yngling vid den åldern i allmänhet uppbär, samt att de återstående korta exercistiderna under de följande åren — för hvarje år icke längre än de nuvarande — icke, efter hvad erfarenheten hittills gifvit vid handen, förefalla motbjudande.
I betraktande bör äfven tagas, att de beväringsskyldige, i annat fall, äro underkastade dels att blifva uttagna till första krigs - Sammans.
T.ag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 5. 27 förstärkningen, och således, utan ersättning, få undergå samma vapenöfning, dels ock, jemväl utan ersättning, deltaga i öfningarne med allmänna beväringsmanskapet.
Men det är emellertid endast erfarenheten, som kan afgöra denna sannolikhetsfråga.
Skulle såmedelst den så nödvändiga förstärkningen af arméen genom mera öfvadt manskap icke kunna vinnas, så lärer väl icke någon annan utväg återstå, än att genom lottning bland de beväringsskyldig^ uttaga det bristande antalet.
Vidkommande derefter frågan om upphörande af vapenöfningarne för den del af beväringen, som icke, på sätt ofvan förmäles, afsåges att förstärka stammen, så förekommer, till stöd för Kougl. Maj:ts Proposition i detta afseende, den tvåfaldiga besparing, som såmedelst vunnes, nemligen: dels af kostnaden för dessa öfningar, uppgående till omkring 450,000 R:dr årligen, dels af den arbetskraft, som sparades för jordbruket och näringarne genom befrielse för denna stora mängd ynglingar att dragas från sina bern och vanliga sysselsättningar.
Under antagande af den i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, såsom vilkor för detta befriande, fästade förutsättning, att den medborgerliga krigsbildningen fortginge, eller att de frivilliga skarpskytteföreningarnas öfningar icke försummades; under antagande vidare, att vapenöfningarne i skolorna erhölle den utsträckning och utveckling, att landets ungdom i allmänhet vore kunnig i vapnens bruk, förefunnes således högst giltiga skäl för godkännande af detta förslag.
Men ganska mycket återstår i detta afseende att önska.
Den belt nyss sig visande början till en allmännare medborgerlig krigsbildning lemnar ännu rum för mycken ovisshet om dess utveckling; skolungdomens öfning i vapen synes egentligen endast vid elementarläroverken kunna blifva fruktbringande, enär folkskolorna, särdeles hvad de fattigare klasserna angår, besökas endast af barnen, men skolgången upphör vid den ålder, då någon verklig insigt i vapnens bruk skulle kunna dem meddelas.
Den värma, hvarmed de frivilliga skarpskytteföreningarne nu gmfattas, kunde också minskas, särdeles om den uppmuntran dertill, som för närvarande förefinnes i befrielsen från ett års vapenöfningar med beväringen, förfölle genom det fullkomliga upphörandet af dessa öfningar, hvartill kunde ytterligare läggas, att den enda inkomsten till allmänna beväringsfonden, vapenöfningsfrihets-afgifterna, naturligtvis komme att upphöra med öfningarne.
Den känsla af förbindelsen att i farans stund utgå till fäderneslandets försvar, som stödjes och underhålles af den sodan 60 år såsom oeftergiflig gällande, af alla klasser med villighet antagna och i vårt allmänna föreställningssätt ingångna grundsats, att vid en viss ålder samlas till vapenöfningar, kunde, utan denna erinran, rubbas och försvinna.
Pligten, qvarstående i lagen, men aldrig, såsom nu> framställd lör ögonen, kunde råka i glömska; och om skavpskytterörelsen afstadnade, hvilket är oberoende af lagstiftningen, blefve denna pligt, då den en gång påfordrades, en öfverraskning; en omständighet, som på de unga männens mod och tillförsigt, under sådana förhållanden, icke komme att verka välgörande.
På sätt i det föregående blifvit anfördt, äro de 50,000 man, som skulle utgöra den genast stridsfärdig^ styrkan, en alltför otillräcklig bär att underhålla kriget, och således i behof att förstärkas och ofta rekryteras från den öfriga beväringen; och den, ehuru visserligen underhaltiga öfning, denna nu erhåller, utgör likväl en icke förkastlig grund till den ytterligare öfning, som då med lätthet och på kortare tid kan bibringas henne.
Vidare skulle, der lottningen, eller 28 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 5. hvilket annat uttagningssätt som helst för krigsförstärkningen, måste anlitas, obilligheten blifva ännu mera i ögonen fallande, om vissa uttoges till längre tids öfning, med fullkomlig befrielse för de öfriga, än om skilnaden endast klefve något långvarigare vapenöfning.
Dessa omständigheter hafva hos Utskottet föranledt tvekan att tillstyrka upphörandet af de nu varande vapenöfningarne för den återstående allmänna beväringen.
Utskottet har icke förbisett den ökade direkta kostnaden genom förhöjning af vapenöfningsanslaget, ej eller den indirekta genom minskning utaf arbetskrafter för jordbruket, som häraf blefve en följd; men Utskottet har trott, att dessa vapenöfningar skulle kunna ordnas så, att kostnaden i högst betydlig mån minskades.
De, som tillhöra skarpskytteföreningarne, böra framdeles som hittills, då dc visa sig ega erforderlig kunskap i vapnets bruk, befrias fråD deltagande i första årets vapenöfning.
Det ligger inom sannolikhetens gräns att tro, att, just härigenom, dessa föreningars antal och styrka skall ökas.
Man skulle äfven kunna tänka sig möjligheten deraf, att de, som icke tillhöra skarpskytteföreningarne, kunde dels i skolorna, dels utan att behöfva sammandragas till gemensam öfning på regementets samlingsplats, erhålla den vapenfärdighet, som borde befria dem från första årets beväringsmöte; med ett ord, Utskottet har trott, att det framdeles läte sig verkställa att befria hela första årsklassen af denna del af beväringsmanskapet, och att det således icke bör blifva fråga om sammandragning till gemensam vapenöfning af annat, än den andra klassen.
I fråga om beväringsålderas framflyttande ett år, eller från året efter fyllda 20 till året efter fylda 21 år, så anser Utskottet, med afseende derpå, att Sundhetskollegium alltsedan 1822 i dess berättelser yttrat, och flerfaldiga gånger, med stöd af provincialläkares utlåtanden, förnyat den framställning, att den tidiga beväringsåldern vore oförenlig med nationens sena tillvext, samt att ynglingarne i allmänhet icke vid 20 år ega den kroppsstadga och de krafter, som erfordras, för att motstå ett fälttågs mödor, sig icke kunna undgå att tillstyrka godkännande af hvad i detta afseende blifvit ifrågasatt.
Vidkommande åter utsträckningen af beväringspligten från fem till tio år, så och då sådant ifrågakommit endast i följd af nödvändigheten att till landets försvar uppkalla större styrka, än att de fem nuvarande årsklasserna dertill förslå, finner Utskottet, under förutsättning, på sätt ock Kongl. Maj:ts Proposition gifver vid handen, att de yngre sex klasserna först uppkallas, vid förslaget i den delen icke något att erinra.
Öfriga i det nådiga förslaget framställda särskilda momenter finner Utskottet hufvudsakligen dels följa af de redan granskade, dels vara af beskaffenhet att böra af Rikets Ständer godkännas; dervid Utskottet likväl dels, i öfverensstämmelse med hvad ofvan blifvit yttradt angående önskvärdheten att framkalla frivilliga anmälanden till den längre vapenöfniugen, anser aflöningen till dem, som sålunda sig anmäla, böra bestämmas till En Riksdaler i stället för 50 öre för dagen, samt utgå icke blott för första, utan äfven för de påföljande årons vapenöfningar; dels ock, i fråga om den beväringsskyldige, som aflagt afgångsexamen från rikets elementarläroverk, medgifna rättighet att på anmälan blifva beväringseliter, för att ingå i befälsreserven, ansett denna rättighet böra komma äfven de beväringsskyldige till del, som aflagt examina vid Teknologiska Institutet eller andra dermed jemförliga undervisningsanstalter, helst dessa ynglingar utan tvifvel i de flosta fäll varit i tillfälle inhemta kunskaper, som kunna göra dem till reservbefäl lika användbara med de förstnämnde.
Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 5. 29
Med stöd af hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet vördsamt förslå: att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit anmäla, det Rikets Ständer, vid granskning af de i Kongl. Majlis nådiga Proposition angifna förändrade grunder för bevårings-inråttningen, funnit sig böra hemställa: att, vid utarbetandet af förslaget till författning i ämnet, måtte, beträffande fyllandet af det antal, som bör undergå rekrytskola, för att i mån af behof först förstärka stammen, fästas hänsyn dervid, att frivilliga anmälanden dertill i möjligaste måtto främjas; att, i sådant afseende, dessa frivilliga torde böra tilläggas en extra aflöning af En Riksdaler för hvarje vapenöfningsdag, att utgå för alla årens vapenöfningar; att ej allenast aflagd afgångsexamen vid rikets elementarläroverk, utan äfven annan vid lax oanstalter aflagd examen, efter hvad Kongl.
Majit i nåder kan finna skäligt bestämma, må berättiga beväringsskyldig att såsom b ev äring s-elit sig anmäla ; samt att Rikets Ständer, med afseende å närvarande förhållanden, finna betänklighet vid, att vapenöfningen för den öfriga beväringen inställes.
Beträffande slutligen de af Kongl. Maj:t likaledes meddelade grunder för bildandet af en landstorm, en institution om införande hvaraf fråga redan förut inom representationen blifvit väckt, och hvilken såsom den sista länken i försvaret ingår i begreppet af en folkbeväpning, samt, redan ordnad i de flesta andra länder, af ofvan uppgifna skäl än mindre kan undvaras i Sverige, anser Utskottet sig böra äfven i detta afseende meddela de upplysningar, som af Landtförsvarskomitéen blifvit lemnade om förhållandet utomlands: “Vårt brödraland Norge bar, utom sin tioåriga vapenpligt, en landstorm för landsorternas, och en kjöbstadsbevpebning (stadsbeväring) intill 45 år för städernas försvar.
I Danmark står hvar och en, efter slutad sex tonårig krigspligt, qvar uti en allmän reservklass ända till 45 år, men de, som bo två mil nära sjökusten, äro i kystrnilisen ända till 50 år.
Dessutom hafva alla de större städerna en borgerbevsebning, skyldig till dessas försvar.
I Preussen inträder, efter hvarje mans nittonåriga vapenpligt i arméen, en elfvaårig tjenstskyldighet, ända till 50 år, i landvärnet till landskapets försvar.
I Frankrike står hvarje Fransman, efter att under 8 år hafva varit i det mobila nationalgardet, qvar i det *‘sedentaira“ ända till 60 år, under hvilken tid alla äro underkastade att uppkallas så väl till den inre ordningens försvar, som att under ett år biträda i arméen till fästningars, kusters och gränsers försvar.
Härvid utgå först ogifta, 30 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 5. sedau gifta utan barn, och slutligen gifta med barn, allt efter ålder, de yngre först, de äldre sedan, efter en noga lagbestämd ordning.
I Belgien är borgargardet deladt i tre uppbåd, af hvilka det första kan gå i fält, och består af alla de ogifta mellan 21 och 31 år, som dragit frilott i den allmänna beväringen; det andra af gifta och ogifta från 21 till 40 år användes inom landsorten till befästningars försvar, m. m.; det tredje af alla intill 50 år bildar den egentliga landstormen.
I alla land finnas mer och mindre liknande bestämmelser för uppkallande delvis af alla vapenföra."
De i detta ämne i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition framställda förslag finner Utskottet icke gifva anledning till särdeles anmärkningar.
Enligt detta förslag kan nemligen landstormen icke uppbådas förr, än krig utbrutit, och då endast till hemortons försvar.
Förslaget afser således egentligen endast att på förhand ordna de rörelser, som i sådana fall nödvändigheten framkallar, och derjemte att åt en sådan styrka bereda den aktning och behandling af fienden, som anses tillkomma en lagligen bildad korps, men icke tillerkännes folkresningen.
Den i detta afseende föreslagna ålder från 20 till 50 år synes vara den rätta, likasom att för män emellan 20 och 40 år tjenstgöringsskyldigheten inskränkes till landstormsområdet, — länet, der det ej i förhållande till dettas vidsträckthet delas i flera landstormsområden, — samt för män mellan 40 och 50 år socknen.
Med afseende å landstormsområdet för Stockholms stad, som af Kongl, Maj:t ansetts böra sträckas till “yttre befästningslinierna, då staden blifvit befästad", får likväl Utskottet, då frågan om befästningen ännu icke är afgjord, tillstyrka, att landstormsområdet för första uppbådet af Stockholms landstorm må blifva Stockholms län.
För andra uppbådet anser Utskottet, lika med hvad i Kongl.
Propositionen blifvit föreslaget, tjenstgöringsskyldigheten böra inskränkas till staden inom tullarne.
Maj:t har med afseende derå, att genom de frivilliga skarpskytteföreningarne vapenskicklighet kan vinnas, icke ansett lämpligt att föreslå några öfningar för landstormeu.
Instämmande i denna åsigt, anser Utskottet jemväl, med afseende å.det kamratskap, som inom dessa föreningar uppstår, och den nytta, som vore att förvänta deraf, att de finge följas åt i striden, eller tjena öfriga till föresyn, att det, såsom möjligen bidragande till vidare befordrande af dessa skarpskytteföreningar, vore lämpligt, om de, vid inträffande uppbåd af laudstormen, utgjorde särskilda stam- eller elitkompanier, hvarifrån befäl eller ledare för den öfriga landstormen kunde erhållas, och hvilka möjligen kunde såsom ett första uppbåd inkallas.
Utskottet tillstyrker således, att Rikets Ständer, beträffande de föreslagna grunderna för bildande af en landstorm, i underdånighet, hemställa: att landstormsområdet för första uppbådet af Stockholms landstorm må blifva Stockholms län; samt att de frivilliga skarpskytteförening arne vid uppbåd af landstormen må utgöra särskilda stam- eller elit-kompanier.
T.ag- samt Allm.