Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Återforslingar till hemorten hafva ej kunnat hindra dem alt åter utvandra; och i hemorten hafva de ej kunnat förmås att försörja sig annorlunda, än genom enahanda tiggeri, som de annorstädes drifvit.
Svårare förmodas delta förhållande blifva i den mån, lättingarne hinna få erfarenhet af polismyndighetens vanmakt att mot dem något uträtta; och man befarar, att saken till slut ej kan annorlunda hjelpas, än att denna myndighet åter sättes i tillfälle att tvinga de lättjefulla att med arbete godtgöra sitt uppehälle.
Hvad grund dessa anmärkningar kunna äga, måste jag, i brist af tillräcklig sakkännedom, lemna derhän.
Men om de ock må anses grundade; så R.
Emb.-Berättelse för år 1849. 22 170 R.
Emb.-Berättelse för år 18'i9. kan väl någon synnerlig verkan till minskning i fångpersonalen åtminstone icke ännu hafva hunnit uppkomma från den sålunda angifna orsak.
Jag kan för min del icke tvifla, att om än, vid utförande af den i 5 §. 2 mom. af 1846 års Kongl. Förordning yttrade nådiga föresats att särskildt förordna, när och huruledes försvarslösa personer af den art, hvarom fråga är, må genom verkligt tvång hållas till ordning och arbete vid inrättning inom orten, Kongl. Maj:t ej skulle finna annan utväg användbar, än att desse lättjefulle tillsvidare beröfvas friheten, den tillökning i fångars antal, som deraf kan uppslå, likväl hör blifva mindre betydlig, och på långt när icke kunna uppgå till ett belopp, svaranJe mot den nu för hand varande minskningen, eller rubba grunderna för de förhoppningar, jag här ofvan trott mig böra antyda, om framgången af ett menskligt och förbättrande straffsystem.
Ibland ämnen för samtal med Domhafvande på landet, dem jag under resan träffat, har förekommit frågan om den nya regleringen af domsagor.
Att detta ämne har sina stora svårigheter, hvilka framställa sig äfven för ett vanligt eftersinnande, hade jag redan af egen erfarenhet funnit.
De exempel, hvarpå jag nu hade tillfälle att fästa närmare uppmärksamhet, hafva ökat mina farhågor för de misstag, som i detta ämne synas så svåra att undvika.
Jag tror mig, i anseende till ämnets vigt, ej böra underlåta att meddela, hvad jag derom inhämtat.
Här är ej tillfälle att upptaga till granskning sjelfva den grundtanka, hvarifrån förslaget till en ny reglering af domsagorna öfver hela riket utgått.
Hvad som dermed åsyftas, är häradsindelningens förvandlande i domsagor af ett enda tingslag; hvilket åter har sitt syftemål uti landtdomstolarnes s. k. permanence och den dermed förenade regleringen af1 häradshäkten.
Om och när hela denna plan blir utförd, måste ankomma på tiden.
Så vida den innefattar en genomgripande och ganska vigtig reform; är väl i allt fall angeläget, att verkställigheten deraf icke förr börjas, än planen i stort och smått är så fullständigt öfvervägad, alt den icke i någon väsendtlig del må kunna misslyckas.
I de beräkningar, hvarpå planen skall hvila, har man säkerligen icke kunnat underlåta att taga i betraktande de sportelinkomsler, som för närvarande i hvarje domsaga förefinnas, samt att ej allenast underrätta sig om dessas totalbelopp för domsagan, utan ock särskildt utröna, huru dermed förhåller sig för hvarje härad, hvaraf domsagan beslår.
Det måste eljest hända, att när vid den nya sammansättningen en gammal domsaga minskas med ett R.
171 härad, man skulle stanna i okunnighet om den minskning af inkomst, som deraf följer, och att när en nj domsaga bildas, man saknade all beräkningsgrund för dess blifvande inkomst.
Att så förbållit sig vid uppgörande af det i frågavarande förslaget, haiman väl icke påstått; men man har anmärkt, att de vid regleringen följda sportelberäkningar ej kunnat vara på verkliga förhållandet grundade, helst ingen jemnhet af inkomster visar sig iakttagen imellan de genom regleringen sammansatta domsagor.
De prof häraf, som blifvit för mig i något närmare detalj uppgifna, äro följande: а) Vid indelningen af Dahls land till tre, i stället för två domsagor, skola enligt förslaget Walbo och Sundahls härader, som nu äro förenade med Nordahls härad, skiljas från det sistnämnda och ensame utgöra en domsaga, hvilken af dess nu varande innehafvare erkännes blifva hvarken för mycket eller för litet härigenom minskad.
Af Nordahls härad och det till andra domsagan nu hörande Tossbo härad skall bildas en ny domsaga.
Men efter hvad nu varande innehafvaren af det ena och tjenstförrättande
Domhafvanden i det andra af dessa härader uppgifvit, skola inkomsterne i hvartdera ej kunna skattas högre, än till 900 R:dr banco, så att hela domsagan kommer att gifva endast 1,800 R:dr.
Återstoden af andra domsagan, Wedbo härad, blir efter förslaget den tredje, hvaraf man nu påräknar inkomsten till 2,500 R:dr banco.
Men äfven detta, och än mer det näst förut upptagna beloppet är otillräckligt för en domares bergning, sedan de omkostnader afgått, som från tjenstens bestridande äro oskiljaktiga. б) I två andra domsagor af Elfsborgs län har den nya regleringen redan gått i verkställighet, hvarigenom tre domsagor i stället uppkommit*).
Den ena af dessa, innefattande Wäne, Bjerke och Flundre härader, har funnits gifva en inkomst af 2,200 R:dr, då deremot en af de öfriga hvilken består af Kullings, Ale och Wettle härader, skall minst afkasta 5,000 R:dr, allt banco. c) Nerikes läns föreslagna indelning i sex domsagor (i stället för tre) lemnar bland annat det resultat, att en domsaga skall bestå af Askers och Sköllersta samt en socken af Kumla härad.
Meia af denna domsaga måste, efter *)
Vid planens fullständiga utförande komnaa Ås och Gäsened härader, som nu vakanta utgöra den tredje, att åtskiljas och förenas med andra, så att af dem och 2:ne återstående domsagor i länet blifva fyra. 172 IL St.
Emb.-Berättelse för år 1849. hvad tjenstförrättande
Domhafvanden försäkrat mig, inkotnslerne blifva alldeles otillräckliga för en domares anständiga utkomst.
Af de sålunda anmärkta ojemnheter har man velat sluta, att beräkningarne i den nya regleringsplanen måste hvila på väsendtliga misstag om den grund, som rätteligen bordt härvid afses och hvaraf en annan följd skall blifva, alt innehafvarne af de mindre domsagorna ej komma alt vid tjensten så sysselsättas, som ske borde, i fall de vore med nödiga inkomster försedde.
Att afhjelpa följderna af dessa misstag, i hvad domhafvandernes bergning beträffar, lärer ej annorlunda blifva möjligt, än att penningelöner anslås åt dem, som komma att befinnas särdeles vanlottade*).
Regleringsfrågan, hvilken hittills varit behandlad endast såsom en ekonomisk angelägenhet, skulle på detta sätt blifva en beskattningsfråga.
Och för öfrigt torde den anmärkningen ej finnas obefogad, att äfven om sportelsystemets afskaffande skulle stå i sammanhang med reformplanen, den imellan domsagorna ojemnt fördelade mängden af göromål då skulle komma i ett afgjordt missförhållande till de genom anslagna löner jemnade inkomsterna.
Ojemnhet både i göromål och inkomster förefinnes visserligen redan i de gamla domsagorna, men består dock egentligen deruti, att vissa domsagor äro alltför stora.
Deremot äro endast ganska få så små, att icke, efter nu varande aflöningssätt, inkomsterne gifva en domhafvande nödig utkomst.
Till dessas förstorande och de andras förminskning äro således ostridigt partiella om regleringar af nöden.
Men vid uppgörande af sådana saknas ej tillfälle och nödigt rådrum att taga alla omständigheter i noga öfvervägande, sedan hela förhållandet blifvit fullständigt undersökt och utredt; och härvid böra således svårligen betydliga misstag vara alt befara, då deremot vådorne för sådana misstag vid en öfver hela riket utsträckt, på osäkra beräkningar uppgjord totalreform torde vara obestridliga.
På livilketdera sättet som reform tillvägabringas, återstår likväl en betänklighet, som jag här ej kunnat förbigå.
Sådant förslaget är uppgjordt, skulle det föröka domsagornes antal med 45, hvilket vill säga med lika många nya ordinarie domaretjenster.
Äfven af partiella reformer måste följden blifva en dylik tillökning, ehuru säkerligen till vida mindre antal och alltid med så - *)
En af dessa, Domhafvanden i Wäne, Bjerke och Flundre härad, har också, i anledning häraf, redan till Kongl. Maj:t inkommit med underdånig anhållan om domsagans förökande med 2:ne härader, och skattar deri sina inkomster ej högre än till 1,600 R:dr banco boställsafkastningen inberäknad.
Emb -Berättelse för år 1849. 173 dan beräkning, alt de redan för hand varande inkomsterne blifva tillräckliga.
Skulle deremot vid en totalreform, sådan som den föreslagna, aflöningsbehofvet ökas med en tredjedel, eller i mån af tjensternes ökade antal; så måste den för hand varande tillgången, hvilken nu i medeltal ej kan anses Öfverflödig, komma att befinnas otillräcklig.
Genom sportlernes förhöjande skulle bristen kunna fyllas, i fall denna brist vore på domsagorna jemnt fördelad.
Vid ojemn fördelning låter sig detta icke göra; och således blir då den enda utvägen, att på rikets stat uppföra löner till alla de landtdomare, hvilkas inkomst eljest blir otillräcklig.
Men utan Rikets Ständers beslut kan detta icke ske; och om än tjensterne kunna till en början tillsättas, utan att på stat uppföras; så kan jag dock, af här uppifven anledning, icke undgå att befara, det nya löners anslående för de genom regleringen försämrade tjensterna skall blifva en oundviklig följd af anstaltens utförande.
Vid betraktande af de olägenheter, som häraf kunna härflyta, och af de embetens vigt, om hvilka fråga är, skulle det synas vara särdeles i sin ordning, om aldrig någon, vare sig total eller partiel, för framtida bestånd ämnad förändring i domsagoregleringen, till inrättande af nya, eller utvidgande eller förminskande af redan befintliga domsagor, företoges af Regeringen utan samtycke af Rikets Ständer.
Och framför allt synes det vara i sin ordning, att den stora planen, så vidt den må sammanhänga med planen till ett förändradt aflöningssystem för landets domare, icke förr går i slutlig fullbordan, än Ständerne godkänt grundsatsen för en sådan förändring och, i följd deraf, åtagit sig den förlust för staten, som kan uppkomma genom afskaffande af sportler, hvilka för närvarande utgöra vida största delen af häradshöfdingarnes aflöning, och genom ett motsvarande belopps uppförande på riksstaten emot den ersättning, som kan vinnas uti stämpladt papper 0) eller annat sätt att af rättsökande uppbära den afgift, hvilken anses böra fortfarande dem skäligen affordras för lagskipningens anlitande.
Slutligen har under resan en företeelse, som synnerligen fästat min uppmärksamhet, påmint mig om ett ämne för lagstiftarens behjertande, hvarmed jag redan förut sysselsatt mig, och hvaröfver jag tillåter mig att här i förbigående antyda en åsigt, som jag ännu ej öfvergifvit. *)
Ett af de sämsta mig bekanta beskattningssätt. 174 R.
I de orter, jag nu genomreste, äro lyckligtvis dessa företeelser ännu sällsynta (jag såg deraf blott en enda — man vet, att de annorstädes äro många), der ägaren af ett gods, som varit bebodt af landbönder eller bergade jordtorpare, gripen af en högre spekulationsanda i jordbruket, förelager sig att experimentera för utrönande af den högsta möjliga behållning, att på en gång uppdrifva jordens bördighet, så långt sig göra låter, och nedsätla dess brukningskostnad genom minskning af arbetsbehof och arbetets erhållande för bästa pris, och finner dertill rätta utvägen i sina underhafvandes fördrifvande, deras boningars jemnande med jorden och deras ersättande med statfolk eller daglönare.
Det gagn, som husbonden hämtar af ett sådant hushållssätt, har varit föremål för delade meningar.
Att gagnet tillfaller någon annan än husbonden, har dock mig veterligen ingen ännu påstått; och från synpunkten af allmänt intresse torde sakens förderflighet svårligen bestridas.
Jag vet icke, huru man skulle se de husvilla hushållen, förjagade från deras nedrjfnä boningar, och neka, att deras lidande öfverträffar den vinst, som husbonden kan göra.
Men jag ser, huru samhällshatets, socialismens, kommunismens lågor underblåsas, huru talet af uslingar, brottslingar, förtviflade, tillvexer progressift genom sådana husbönders förvållande; och jag ser intet botemedel mot de förtviflades dödsbat till all bättre lott i samhället, om denna liknöjdhet för fattiga under-* hafvandes öde ej kan finna ett botemedel.
Inom lagstiftningens verkningskrets är det, som detta botemedel måste låta finna sig; och för min del kan jag derom icke misströsta.
De, som understödja medellöshetens, råhetens fåkunniga anspråk på politisk inflytelse och jemlikhet, som uppmana en oorganiserad folkmassa att förtrampa den lefvande organismen i ett utbildadt samhälle, de tinna det icke inkonseqvent af sig liandladt, att åberopa de största betänkligheter mot lagstiftningens inblandning i jordägarens, och i allmänhet kapitalägarens dispositionsrätt, såsom det heter, öfver sin egendom.
Må det då vara den förbehållet, som icke godkänner jemlikhetsanspråken och desorganisationslärorna, af hvilka det fattiga folket aldrig skall hämta några fördelar, att i stället behjerta den fattiges rätt i det, som gagnar honom — i den välfärd, han har att hämta af sitt arbete — i bestämmandet af en gräns för rikedomens rätt att förtrycka honom!
Är det då en rättmätig inskränkning i äganderätten, att ägaren ej får använda sin jord så, som honom behagar?
— På denna fråga tror jag böra svaras:
Jordäganderätten kan dock ej vara heligare, än all annan rätt.
Gifves det då någon, som icke viker för samhällets?
Samhället har gifvit jordägande - R.
Emi.-Berättelse för år 1849. 175 rätten, liksom all annan, med förbehåll, att ingendera må kunna till samhällets ofärd användas.
Hvem som tror sig äga rättigheter af annat slag, har icke fått dem af samhället, och må ej heller för dem begära dess skydd.
Man äger också rätt att med en menniska sluta aftal, när det sker utan tvång och list; men icke må man derföre genom sitt aftal göra en menniska till sin träl.
Det är samhället, som föreskrifver, huru stor rätt man får förvärfva öfver sin like; och om samhället skulle vilja så inskränka denna rätt, att t. ex. husbonde ej mer må äga piska sin tjenare; så skulle väl samhällets behörighet härtill svårligen dragas i tvifvelsmål.
Hvarföre må det då icke kunna förbjudas att antaga tjenare utöfver ett bestämdt antal, vid äfventyr att sörja för deras och deras värnlösa barns framtid?
Om således grundsatsen ej kan bestridas, hvarpå en lagstiftning i ämnet må hvila; så ankommer det endast på lagstiftarens klokhet att utfinna det botemedel, som sökes.
Problemet är ej lätt; men det bör icke — jag har redan sagt, att det får icke — vara omöjligt.
Ibland möjligheterna må jag tillåta mig att antyda en, utan att dermed gå någon bättre i förväg.
Hvad jag önskar och tror vara möjligt, är icke alt hindra arbetares användande vid jordbruk, på hvad vilkor eller till huru stort antal som helst.
Men för en viss del af delta antal, beräknad efter den i bruk varande jordens vidd, bör jordägaren vara ansvarig, att de eller deras hushåll icke falla fattigvården till last, vare sig under den tid, de vid egendomen användas, eller inom viss lid derefter.
En sådan ansvarighet synes mig böra försäkras genom inteckning i fastigheten; och för den händelse, att denna förut är för mycket graverad, att kunna lemna säkerhet, skulle jag tro det böra föreskrifvas, att arbetarne skola vara försedde med jordbruk till en vidd, hvars minimum skall vara bestämdt.
Häri ligga hufvuddragen af den idé, jag skulle önska alt se genomförd.
Dermed är endast antydd möjligheten af en ändamålsenlig lagstiftning i ämnet.
Alt utarbeta ett lagförslag deri, har jag nu ej kunnat företaga mig.
— Ett väsendtligt inkast har jag att upptaga, eftersom jag redan förutser det.
Så illa kunde det stå till med en jordbrukares affärer, att han ej förmådde anställa det nödiga antalet af dessa ständiga arbetare.
Om egendomen då ej kunde hållas i fullt bruk; så kunde väl ägaren ej heller länge bibehålla sig.
Det blefve mindre lätt alt vara obemedlad ägare af större egendomar.
Kreditvingleriet skulle försvåras.
I mina ögon är delta icke någon afskräckande olägenhet. 176 R.
Ett förslag, som i verkställigheten fullkomligen lyckas, lärer i ett så nytt ämne svårligen stå att förvänta, med hvad skicklighet detta förslag än må uppgöras.
Tid och erfarenhet äro nödvändiga.
Genom dem skola försöken förbättras, och åter förbättras, innan deras mål kan väntas till fullo upphunnet.
Men sådan måste ofelbart vara gången äfven af den bästa möjliga lagreform, när den innefattar verkliga nyheter.
Förnuftigtvis är det derföre också endast i högsta nöden, som man bringar å bane en sådan reform.
Här är detta fall för hand.
Den nöd, som här tränger, kan icke misskännas — jag måste säga det än en gång.
Man kan ej se de ödelagda byarna, spåren efter de nedrifna boningarna, och höra omtalas, huru dermed tillgått, utan att intagas af bedröfvelse.
Det ginge ej så lätt att nedrifva dem, i fall man dermed ådroge sig förbindelsen, om än endast för kortare tid, att försörja deras innevånare.
Ocb än mindre lätt går det att en gång åter bebygga dessa afhysta byar, och förse dem med besuttna åboar.
Ödeläggandet skall icke stanna vid frälsegodsen.
Det har börjat med dessa; men i den mån antalet af lösa arbetare genom afhysningen tillväxer, och arbetslönerne i följd deraf nedsättas, blir spekulationen på hemmans afhysning allt mera lockande; och hvarje välmående jordägare skall deraf frestas att äfven till höga priser inköpa sina grannars hemman.
Så skola efter hand de vanliga små bondhemmanen och hemmansdelarne afhysas och införlifvas med större och mindre jordegendomar, hvilka skötas med statfolk, legohjon, daglönare, men med inga vid eget jordbruk bosatta arbetare.
Dessa daglönare och legohjon måste blifva den stora plantskolan för pauperismen, hvilken skall växa ännu fortare, än de besuttna jordägarnes ocb brukarnes antal aftager.
Det sjelfständiga bondestånd, som med rätta varit Sveriges stolthet, skall blifva ett offer för den stora jordbruksindustrien, långt ifrån att deraf draga fördel; och frukten af jordbrukets ökade afkastning skall blifva en tillväxt i folkmängden, jemnstor med tillökningen i uslingars antal.
Att icke till detta pris vilja köpa den fullkomligaste möjliga odling af den kära fosterjorden, må kanhända förlåtas en vän af fosterlandet, huru högt han än föröfrigt önskar att se all nyttig odling blomstra i detta land.
Säkerligen kommer sjelfva den ide, hvars grunddrag här äro tecknade, att kallas illiberal; och min mening är icke att förneka den inskränkning af frihet, som deri ligger.
Men det är för frihetens egen skull, som hon ej får tålas, när hon vägrar att underkasta sig vilkoren för andras möjliga frihet; och på detta sätt kan hon ej heller länge bestå.
Emb.-Berättelse för år 4869. 177
Från öfvermått af frihet härrörer all träldom*) — från öfvermått af husbondeväldets frihet arbetarnes träldom.
Och detta öfvermått blir följden af jordbrukets och näringarnes högsta frihet, af penningekraftens fria bruk under industriens utbildning, ej mindre än af muskelkraftens fria bruk under råhetens barbari.
Det är förnimmelsen häraf, som framkallat tankan på arbetets organisation.
För jordbruksarbete har man åtminstone icke ännu funnit den på annan väg, än den jag antydt.
Sådan den der visar sig och under många förflutna århundraden hos oss varit frivilligt iakttagen, kräfver den inskränkning i frihet, men i en frihet, som ej kan utöfvas, utan att förstöra sjelfva möjligheten till frihet för en oberäknelig mängd af likar, för hela den talrikaste klassen af fattiga arbetare, hvilka i jordbruksarbete måste söka sin utkomst, men genom det här beskrifna missbruk af den välmående jordägarens frihet utarmas till den grad, att de för sin bergning blifva alldeles beroende af hans välbehag, och således ur stånd satte att emot detta välbehag på något sätt begagna, hvad helst de få af medborgliga och politiska fri- och rättigheter.
Att, till undvikande af så stort förderf för den talrikaste bland medborgareklasser, sätta välmående jordägare ur tillfälle att på dessa fattigas bekostnad söka sin högsta möjliga vinning, må heta en inskränkning i friheten; men utan sådana inskränkningar skall aldrig någon frihet bestå.
En vän af henne linner sig i hvarje väg skyldig att förorda dem.
Näst före anträdandet af denna resa, hvarom nu är berättadt, hade jag bevistat den af skolelärare under sistlidna Juni månad i hufvudstaden hållna stora sammankomst, hvars föremål redan länge dessförinnan sysselsatt mitt eftersinnande.
I detta ämne ligger mig på hjertat en tanka, hvars uttalande, så framt jag ej bedrager mig på ämnets vigt, torde här finnas på sin plats.
I allmänna undervisningens händer är det, som samhällets framtid ligger, så vida det är på allmän bildning, som samhällets bestånd nu mera ytterst hvilar.
Men om häraf följer, att ej mer något tvifvel äger rum angående vigten af sjelfva det ändamål, som sökes; så är dock med blotta erkännandet häraf icke hela storheten af denna vigt med full insigt uppfattad.
Bildningen ankommer på undervisning; men i hvad mån denna kan verka *)
Att släppa friheterna tygellösa är således att införa träldomen.
Emb.-Berättelse för år 1849, 23 178 R.
Emb.-Berättelse för år 1849. för sitt ändamål, lärer man svårligen inse, utan att äga klart begrepp om sjelfva sättet, hvarpå denna verkan åstadkommes.
Visserligen är det kunskap,, sorn vi af undervisningen begäre; men att undervisningen äger ett ännu högre föremål i sjelfva kunskapsförmågans bearbetande, torde icke hafva blifvit så allmänt eftersinnadt, som önskiigt varit.
Denna sanning, i fall den ej kan bestridas, utkräfver då äfven vid allmänna undervisningens reformerande sin rätt.
Den kunskap, som utgör denna undervisnings föremål, må skättas huru högt som helst; så kan ju ej derföre nekas, att förståndet sjelft är af ännu högre värde.
Förståndet är nemligen ej blott organen, hvarmed man inhämtar kunskap, utan det är ock af förståndet, som all kunskap skall användas.
Ar det nu så, att sättet, hvarpå denna bibringas, kan lända ej allenast till förståndets fördel, utan ock till dess skada; så skulle ju den undervisning, som förskaffade mycken kunskap, men skadade förståndet eller icke lände till dess fördel, kunna vara sämre än den, som gåfve mindre kunskap, men gagnade förståndet.
Denna synpunkt är det, som tyckts mig icke vara nog tagen i betraktande under meningsstriderna i den stora frågan om bästa sättet att inrätta undervisningen i de allmänna skolorna.
Oeb det lärer dock vara obestridligt, att lärosättet utöfvar ett mäktigt inflytande på sjelfva kunskapsförmågan; hvaraf följer, att härpå företrädesvis borde, vid den stora frågans lösning, fästas afseende.
Att uppvexande medborgare i våra skolor förses med kunskaper i så rikt mått och så stor mångfald som möjligt, blir då nemligen gagneligt och önskans värd t endast under det vilkor, att de ungas förstånd derigenom icke försvagas, eller i sin utvickling hämmas, men stärkes och utbildas; att med kunskapen också förmågan att använda den, förmågan af upplysning växer och hämtar krafter i så rikt mått, som möjligt är, och att icke tvertom genom låroämnenas beskaffenhet och mängd kunskapsförmågans förslappning och oreda blifva kunskapens frukt.
Utgår man från denna synpunkt vid valet af skolornas läroämnen; så gäller det ej blott att veta, hvilka kunskaper som i allmänna eller enskilda lifvet kunna för den en gång uppvuxna medborgaren vara mest angelägna eller nyttiga; ty om dessa ej tillika äro de kunskaper, hvilkas inhämtande mest bildar den uppvexandes förstånd, eller om icke inhämtandet af hvardera lämpas efter den ålder och utvicklingsgrad, för hvilka densamma är mest passande; så kan dessa för allmänna och enskilda lifvet mest gagneliga kunskapers föredragande i skolorna, i stället för gagnande, blifva ganska skadligt.
Är det sanni, att förståndets utbildning, alt så till sågandes hela R.
Ombiidsm.
179 dess skötsel utgör hufvudföremålel för skolstudierna, oell för all ungdomsundervisning; så måste oek läroämnena härefter företrädesvis lämpas, oell deras öfriga gagnelighet antingen få ett underordnadt rum eller ock, 0111 så fordras, sättas alldeles å sido.
I allt fall kan skolan icke utrusta sina lärjungar med hela det kunskapsförråd, sorn deras framtida lefnad klafver; meu genom kunskapsförmågans bildande skola de sättas i stånd att utan skolans biträde föröka sitt kunskapsförråd, i mån af fallenhet och behof.