Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke blott din egen personlighet, din klädedrägt, ditt uppträdande i hvardagslag såväl som vid festligheter, utan alla och allt i din omgifning böra, så vidt på dig beror, bestämmas och bildas enligt ordningens lag.
Ett allt mer sig utvecklande ordningssinne bör man således finna hos dig.
Det gifves, du måste erkänna det, tusentals hem, hvilka äro alldeles främmande for allt Ett af gratisexemplar Idun erhålles för hvarje samladt 5-tal abonnenter.
•Jcall hemmet blifva hvad det ideelt bör vara, så måste, det med- ger du nog, ärade läsarinna, utom mänga andra väna ge- nier, äfven ordningens BOURNEMOUTH MED OMGIFNINGAR.
Autotypi för Idun af ANGERER &amp; kringsväfva det samma, och i hvarje vrå och omständighet lemna spår hvad ordning heter, hem der man ej ens bly- efter sig.
ges för den oordentlighet och planlöshet, som Ar du husmoder eller intager du husmo- genast faller den inträdande i ögonen.
Det derns plats, så ställer hemmet förvisso på dig gifves andra hem, der paradrummen äro all- det kraf, att du skall vara denna ordningens deles oklanderliga, men der arbetsrum, skafferi, ljufva fe, att du i första rummet skall sätta vindar och skåp m. m. på ett skriande sätt, ordningens stämpel på hemmets alla förhål- i stort som smått, vittna om vanvård och oord- landen.
Dig tillhör det således att låta allt ning.
— Man talar nu ofta om en » behaglig få och sedan behålla sin rätta tid och ' plats oordning », men detta är tydligen en sjelfmot- och sitt rätta skick.
Så bör t. ex. en god sägelse och kan nog endast af en sjelfsväldig arbetsordning, som icke blott bestämmer det och förskämd smak försvaras.
Nej, låt ditt rätta förhållandet mellan arbete och hvila, utan hem blifva ett ordningshem, från hvilket slarfvet, ock gifver de mångfaldiga årets och dagens försummelsen och skenet hållas lika fjerran sysslor den rätta inbördes ställningen, — och som öfverdriften och pedanteriet, hvilket förirrar sig i småsaker.
Låt det blifva, om just ej ett » dockskåp », så dock ett godt, trefligt och i andlig såväl som i lekamlig mening friskt hem, hvilket det för visso blir, om du sätter icke blott dina egna, utan äfven hemmets öfriga krafter i ordningens tjenst.
I sanning, ordningen spelar en utomordent- ligt stor roll i ett hem!
Den har sin rent praktiska betydelse, ty der intet försummas, förfares eller förstöres, der allt från det största till det minsta regelbindes, der, om någon- städes måste välståndet rota sig.
Det heter ju också: ordning och sparsamhet!
Den har äfven sin pedagogiska eller moraliska betydelse, i det den icke blott utvecklar ordningssinnet hos barn och tjenare och fostrar dem till dugliga menniskor, utan också • — har sin stora inflytelse på per- i, sonligheten i öfrigt och mäk- tigt bidrager att göra tygellös- hetens och osedlighetens stigar mindre tilldragande för de unga.
Den har vidare sin estetislca be- tydelse, ty genom ordning i allt kan det torftigaste hem blifva ett trefvet, öfver hvilket ögat hvilar med välbehas, och der man alltid känner sig väl.
Skön- hetssinnet, som förstår att bereda hemmet till en ljuf rekreations- ort för den i arbetet uttröttade, kan endast vid sidan af ordnings- sinnet rätt utvecklas.
Slutligen har ordningen sin stora sanitära betydelse, ty intet främjar så helsa och välbefinnande hos stora och små som ett väl ordnadt, regel- bundet lif, och ett hem der med ordning och trefnad både sol och GÖSCHL, Wien.
luft i rikt mått insläppas.
Alltså, kära läsarinna, ordning i hemmet!
Gör det på så sätt behagligt för dig sjelf och för de dina samt dina vänner.
Och kom i håg!
Du arbetar derigenom i icke ringa mon för hela vårt folks både andliga och timliga välstånd.
C — / C — n.
UpPröken Henrika eS-Sb vid Götgatan, Berner rådde om det hus der hon bodde.
Der hade hon lefvat i enslig tillbakadragenhet, allt sedan hennes föräldrar afledo för aderton år sedan.
Deras umgängesvänner och sina egna ungdoms- bekanta hade hon redan då stött ifrån sig genom sitt sträfva, osympatiska sätt, och sedan äfven hennes tvillingbror Sten, vid hvilken hon varit fäst med en fanatisk, fordrande kärlek, dött några år efter föräldrarna, fans ingen qvar, lr
om hon haft någon större begåfning på hufvu- dets vägnar, intellektuel eller artistisk, skulle hon säkerligen ha blifvit en storhet på något af andens områden, ty hon hade i rikt mått snillets fanatism.
Men som hon nu endast hade ganska medelmåttiga förståndsgåfvor, antog man, att hon längre fram i tiden skulle komma att utveckla sig till ett original af lägre rang, slå sig på någon vurm eller någon simplare lidelse, t. ex. ordningsraseri eller girighet.
Så vida hon icke blefve gift, ty då kunde hon naturligtvis omstöpas till en helt annan menniska.
Men hennes förlofning — ty hon blef verk- ligen, då hon var öfver trettio år, förlofvad med sin kusin Kurt — verkade ingen synbar Ungefär samtidigt med denna händelse, en- dast några månader förut, hade Henrikas för- äldrar ryckts bort af en smittosam sjukdom, modern först och fadern sedan.
Det var med anledning deraf som hennes bröllop skulle ha stått tidigare än som eljes varit ämnadt.
Och nu var hon ensam i verlden, ty brodern Sten hade redan i flere år varit utomlands, anstäld på ett handelskontor i London.
Hon måste väl ändå ha varit kär i siu fäst- man, fast än hon aldrig velat eller kunnat visa det, ty den uppslagna förlofningen grep henne vida mera, än bägge föräldrarnas död hade gjort.
Egentligen visste man dock föga, huru hon tog slaget, ty hon visade sig aldrig, hennes dörr förändring hos henne.
Hon var stel och hård i sitt sätt som förut, såväl mot fästmannen som alla andra; det såg ut, som om det varit en rent fysisk omöjlighet för henne att bryta igenom det skrofliga skal af konstlad ovänlighet, hvarunder hon satte en ära i att dölja den värme, som säkerligen fans på djupet hos henne.
Man hade aldrig sett en så odräglig fästmö, och man beundrade Kurt Berner, som kunde stå ut med henne så länge som han gjorde.
Förlofningen varade emellertid endast ett år.
På första lysningsdagen fick Henrika sin ring till baka, och en vecka derefter var Kurt tro- lofvad med en annan, en ung fransyska, som han lärt känna hos en af sina gifta affärsvänner, der hon var guvernant.
var obevekligt stängd för alla hennes bekanta, och hon gick sällan ut, förr än det blifvit mörkt.
Det sades, att hon blifvit mennisko- skygg, att hon afskedat sina tjenare och pas- sade upp på sig sjelf.
Det var en kris hon genomkämpade, det förstod man nog, och Sten visste väl besked derom, ty till honom bar hon bref på posten ett par gånger i veckan.
Då några månader förgått, upphäfde hon plötsligt sitt isolerings- system, och nu kunde man konstatera följden af den utveckling hon genomgått inom stängda dörrar: hon hade blifvit läserska.
Dock icke egentligen läserska.
Hon hade icke den minsta dragning åt det pietistiska hållet, hon kunde icke hitta på nog starka ut- — som kunde hindra henne från att dra sig till baka i vresig ensamhet, oåtkomlig bakom den mur af inåtvänd, sjelfgod religiositet, som hon med hvarje dag bygde upp allt högre och högre omkring sig.
Hon hade alltid haft ett kärft, nästan dystert lynne och dertill under en skenbart lidelsefri och kall yta en böjelse för öfverdrifter, en hän- synslös energi i att drifva sina idéer ut i deras yttersta spets, som alltid förefallit hennes an- höriga och hennes närmare bekanta litet hemsk.
Alla, som kände henne i ungdomen, hade klart för sig, att hon skulle komma att sluta illa på ett eller annat sätt.
Det var något så mått- löst, så oproportionerligt, så abnormt i alla yttringar af själslif man iakttog hos henne, och
tryck för att brännmärka nyevangelismens osunda känslopjunk.
Hon hörde icke till någon annan sekt heller, visade sig aldrig på bönemöten af något slag, besökte ingen af de salar, som nu efter konventikelförbudets upphäfvande började inrättas här och der i Stockholm och gick ej heller oftare i kyrkan, än då hon tog nattvar- den.
Man visste icke egentligen, hvari hennes religiositet bestod, men den fylde hela hennes lif.
Hon lefde i en ständig umgängelse med Gud, antingen genom bön eller bibelläsning.
Komma till henne när man ville, fann man henne med nya testamentet eller någon andakts- bok uppslagen framför sig.
Hon läste med förkärlek Kierkegaard, och då hon, som ofta hände, hos honom eller i bibeln påträffade punkter, som hon icke förstod, brottades hon med sin tanketröghet i dagar och nätter, tills hon slutligen fick ett slags ljus öfver den dunkla punkten, hvilket fick gälla för det rätta.
Sådana dagar var det icke värdt att tala till henne, man fick endast enstafviga och förströdda svar, ögonen hade ett spändt inåtvändt uttryck, hon hade all sin uppmärksamhet hårdnackadt kon- centrerad på en enda mörk fläck i sin tanke- verld, hon kände livarken hunger eller trött- het, hon satt der i sin länstol med boken framför sig, och det låg en fruktansvärd energi redan i hennes sätt att hålla handen knuten så hårdt, att naglarna rände in i köttet.
Hon hade mycket att lära sig begripa, ty hon hade från början ej varit någon religiös natur och hade i ungdomen helt och hållet lemnat dessa ämnen å sido.
Det var, som hennes forna vänner påstodo, en slump, som gjort, att hon råkat kasta sig på religionen; den hade blifvit hennes fixa idé, och man var å hennes vägnar glad åt, att det ej i stället råkat bli snålhet eller dryckenskap hon slagit sig på, efter det nu nödvändigt skulle något vara.
Egendomligt nog tycktes hennes gudsfruktan ej ha gjort henne mera menniskovänlig än förr.
Hon var visserligen hvad man kallar » god mot fattiga », till och med i ovanligt hög grad, och använde större delen af sina räntepengar till en ganska praktisk och förståndig välgörenhet, men hon tycktes endast handla så, derför att det stod föreskrifvet i bibeln, icke af något inre behof.
Det var icke medlidande och menniskokärlek, som dref henne till de fattiga kojorna, det var hennes fixa idé.
Och hon hade ingenting att säga till de nödstälda, som hon besökte; då hon gick, lemnade hon qvar sina matkorgar eller sina penningar, men icke ett enda hjertligt ord, icke en värmande, upp- tinande blick, och de Guds ord, hvarmed hon någon gång lät gåfvorna beledsagas, kändes som- svidande kindpustar.
Hon hade i många år i sin sal haft en sy- skola, der fattiga barn gratis undervisades i sådana enklare handaslöjder, hvaraf de kunde ha nytta för sitt uppehälle, men barnen tyckte icke om henne, det kom ett stelt och spändt drag i deras små ansigten, då hon kom in, Våra illustrationer.
I sammanhang med förmälningshög- tidligheterna i Bournemouth torde det vara af intresse för de flesta att få en föreställning om, hur nämda lilla stad ser ut.
V i ha derför skaffat oss foto- grafier från ort och ställe samt hos fir- man Angerer &amp; Qöschl i Wien — i sitt slag ett af de förnämsta etablisse- ment i Europa — låtit förfärdiga en autotypi, som pryder detta nummers fjerde sida.
Likaså äro vi i tillfälle att visa våra läsarinnor en teckning af prinsen och prinsessan Bernadottes blifvande bostad i Karlskrona och det, som det säges, till dem af prinsessan Eugenie skänkta och många af dem skulle säkerligen icke ha hållit ut med att komma till baka på sina vissa klockslag, om de ej genom sin egen och sina familjers erfarenhet vetat, att det lönade sig att stå väl hos fröken Berner.
Att hon icke under dessa syskoletimmar trakterade barnen med religiösa föreläsningar eller i allmänhet utvecklade något omvändelsenit gent emot dem, som kommo i hennes väg, be- rodde väl hufvudsakligast på hennes klara med- vetande af det ringa inflytande, hennes person- lighet utöfvade på omgifningen.
Hon visste, att hon aldrig skulle kunna lägga sina ord så, att de gingo till hjertat.
Att hon icke var sympatisk, var ingen hemlighet för henne, men som hon aldrig varit van vid annat, väckte det egentligen ingen saknad eller bitterhet hos henne.
Den enda ömhetskänsla, som fans hos henne, egnades brodern — och han var fortfarande bosatt i England, gift, far till många barn och hade ej ens tid eller intresse nog att skrifva till henne.
Hennes kärlek till honom reste sig ibland inom henne som en omätlig sorg, en sugande, allt upprifvande böljgång — men hon vräkte skofveltals med bibelord öfver de trotsiga vågorna, och de lade sig till slapp, död ro.
Kurt såg hon aldrig.
Han var gift med Aimée och bodde i Stockholm.
Att Henrika nästan aldrig gick ut, berodde till en stor del på, att hon icke ville se dem.
Så kom den stora Skandalen.
Tjenstvillige f. d. vänner skyndade sig att rapportera den till henne.
Hon hade rymt med en älskare, den der qvinnan, från mannen och en liten dotter, och han hade rest efter i förtviflan, hälft vanvettig, men ej kunnat finna ett spår af henne.
Smuts] Synd!
Nemesis!
— Hvad rörde det henne?
Men så fick hon ett hälft år derefter se honom på afstånd, då hon gått ut ett ärende.
Han var en skugga af sig sjelf, afmagrad, ovårdad till sitt yttre, och han hade respirator för munnen.
Den qvällen gick hon en hel timme på trotto- aren utanför huset, der han bodde — men skalet kunde ännu icke brista.
Hon gick upp en gång, då hon visste, att han var borta, och fick af hushållerskan veta, att grosshandlaren var mycket sjuk och tynade bort dag för dag.
Den lilla flickan var bortskickad till en prest- gård i Småland; läkarne sade, att det upprörde honom för mycket att ha henne i sin närhet.
På våren kom ett bud från honom.
Och han ville innan dess göra upp sitt gamla konto med henne.
Han lättade sitt hjerta med att säga henne allt, och hon fick sitta der och höra honom oafbrutet tala om henne, henne, den enda, den oförlikneliga, som va- it hans lifs lycka och som han för länge jdan förlåtit allt.
Han hade skickat efter sin forna trolofvade för att be henne om till- gift, och nu glömde han det för att njuta af Fridhem på Gotland — det nygifta pa- rets må hända framtida sommarbostad.
V i d tvättningen bör man, för att undvika vidare rispor, sticka in de söndriga gardinerna i ett örongottsvar, innan man lägger dem i kitteln, och låta dem koka i detta.
Stärkelsen pressas lätt ur gardinerna och man undviker sorgfälligt all vrid- ning.
De böra icke hängas upp på strecket efter hela sin längd, emedan bården är tätare och uppsuger mera vatten, hvarigenom den blir tyngre, och väfnaden sålunda uttänjes på mid- lyckan att fä tala om den andra, och döden öfverraskade honom, innan han hunnit sluta tala om Aimée.
Det fans ingenting efter honom, endast skul- der.
Hon hade ruinerat honom, den eländiga varelsen, och det sista, han egde, hade han skickat till henne der ute, der hon lefde i synd och skam.
Henrika-skref till prestgården, att hon hädan- efter åtog sig att betala för lilla Ingrid.
Men hon ville icke se henne.
Snart kom åter ett dödsbud, från England.
Det slaget var nära att kröka den styfva nacken, men hon bet ihop tänderna, kramade ihop sitt krampaktigt skälfvande hjerta med jernhård näfve och kysste den stränge himmelske faderns hand.
Så skref hon efter äldste gossen.
Enkan be- höfde nog bli af med en af de många hung- riga munnarne.
Och han kom, en ljushårig, dugtig gynnare om fjorton är med faderns ärliga ögon och glada lynne, käck och hjertevarm, en liffull, frimodig krabat, som tycktes följas af en solstrimma, hvar han gick fram.
Från första ögonblicket tog hon honom in i sitt hjerta, och han fylde alla tomrummen der inne.
Men han var skygg för henne.
Hon var så allvarsam och mulen och hade aldrig förstått konsten att smeka.
Hon såg, att han icke trifdes i hennes mörka, glädjelösa rum, att han lade band på sig för att icke visa det och att han längtade ut till skolan, till kam- raternas lekar, att han vissnade i den torra luften uppe hos henne.
Då böjde hon sitt hufvud i stum smärta, och så gjorde hon det stora offret.
Hon lem- nade honom ifrån sig, satte honom i inackor- dering i ett annat främmande hem, mindre sol- fattigt än hennes, der han mottogs af glada kamrater och mjuka, smekande qvinnohänder, och han blomstrade upp igen, blef hennes stolt- het, hennes hemliga lycka, och hon nöjde sig med ett kort besök af honom då och då någon söndagseftermiddag, och dä ansträngde hon sig att vara munter för att icke jaga bort honom; då han blef äldre, köpte hon till och med hem punsch och bjöd honom, för att derigenom muta honom att stanna en stund längre, hon an- strängde sig att icke med en min förråda, huru det sved i brännsåret, då han i tanklös pojk- aktighet kryddade sitt tal med en och annan svordom; hon låg i sina tankar på knä för honom som för en afgud; hon såg honom upp- fostras till man med andras tankar och idéer, som voro främmande för henne, och hon gjorde, då han var hos henne, tafatta försök att kon- versera om teater och sport och verldsliga nöjen, för att han icke skulle ha tråkigt.
Han blef hennes fixa idé nummer två.
Man kastar de båda ändarne öfver två parallelt löpande streck, så att bården blir hängande åt sidan.
V i d strykningen för man jernet upp och ned, aldrig från höger och venster, emedan ränningen vanli- gen är starkare än inslaget.
Det är icke nödvändigt att helt och hållet stryka engelska tyllgardiner; tyget ska- das af de heta jernen.
Det är till- räckligt att stryka bården och en bred remsa nedtill; vid uppsättandet stänker man dem med vatten, då de släta ut sig, falla i vackra veck och ingen skall kunna upptäcka, att ej jernet blifvit användt.
Den nedre kanten måste strykas, emedan gardinen annars faller (Forts.) ihop.
Men bör akta sig för att sätta synålar i gardinen, tyget o. dyl. sönderrifves lätt derigenom, och då man mången gång glömmer att taga bort dem före tvätten, kan tvätterskan göra sig illa och nålen sönderrifva gar- dinen härs och tvärs.
Husmödrar, med mångårig erfarenhet och som prof- vat flere sorters gardiner, hafva funnit, att man har största nyttan af engelska tyllgardiner, i synnerhet om man icke sparar på kronan, utan köper riktigt goda.
Dessa hafva bård på båda sidor och kunna derför vändas om, ifall den ena sidan är skadad; gå de sönder, äro de lätta att stoppa.
Klara B.
VI vilja särskiidt fästa uppmärksamheten på (duns lämplighet för plats- sökande och platsutbjudande annonsörer, äfvensom för alla Öfriga slags Köket.
Potatistårta.
Några ord om äggen i köket.
V i d inköp på torget är det rätt svårt att bedöma, om äggen verkligen äro färska, efter som » afsyning » der ej kan ega rum.
Det fins dock ett sätt att igen- känna nyvärpta ägg, som icke bedrager: nämligen att pröfva med tungspetsen.
Håller man denna mot äggets spetsiga ända och samma iskyla förnimmes, huru länge man än håller tungan qvar, så är ägget färskt; käns det deremot, som om det blefve varmare, så har man ett äldre ägg framför sig.
Vill man få ägghvitor hastigt till skum, tillägge man ett par korn fint salt, innan man börjar vispa.
Re- sultatet blir förvånande.
V i d rätter, der hela ägg skola användas, borde man alltid vispa dessa något för sig sjelfva, innan man lägger dem till smeten.
Då hårdkokta äggulor, ' som skola söndersmulas till skarpsås eller dylikt, ej vilja bli jemna utan korniga, till- sätter man några droppar kallt vatten.
Förlorade (kokta) ägg öfverdra- gas af sig sjelfva med ägghvitehinna, sedan de äro uppslagna i vattnet, om man i detta senare häller ett par droppar ättika.
Soppor eller såser, som man brukar afreda med äggnior ensamt, kunna utan fara för skärning redas med hela ägg, blott man vispar litet mera än vanligt.
Somliga anse det helsosammare, om hvitan följer med.
Ibland har husmodern kanske också svårt att genast använda hvitorna; och erfarenheten har ju visat, att uppslagna ägghvitor, som stå i flere dagir, utveckla gift i sig.
Om ägg, utan att verkligen vara skämdt, ser litet misstänkt ut, eller tyckes hafva en egen lukt, kan man ibland förbättra sådant om man utsätter • det, (uppslaget) några timmar f5r friska luften.
För att få jemn och vacker fason på stekta ägg, användes med framgång plättpannan; men upptagandet har ibland sina svårigheter.
Jag har der- för bestält hos bleckslagaren 1 / cm.
höga ringar (af plättstorlek), som jag sätter i en vanlig stekpanna utan hög kant.
Så snart det hvita stannat, tager jag bort ringarna och äggen kunna lätt upptagas.
Frusna ägg kunna räddas, om man lägger dem i friskt källvatten med tillsats af litet koksalt.
För att ledigt kunna skala kokta ägg till smörgårdsbordet, bör man lägga dem i kallt vatten genast efter kokningen samt börja skala från den runda, ej från den spetsiga ändan, (att skära dem rakt itu genom skalen och taga ur halfvorna med matsked, har jag ej funnit praktiskt).
Att en uppvispad ägghvita kan klara grumliga köttsoppor, gelésafter, etc. är väl allmänt bekant.
Uppkokas vätskan med ägghvitan, så drar den senare alt orenlighet till sig.
Snälla mammor försumma visst icke att då och då blåsa ut äggen, för att barnen kunna måla eller klistra bilder på dem — till julgranen och till påsk.
På påskafton jubla de små äfven, om äggen framkomma röda, gula, gröna, gredelina i st. f. hvita som hela året.
(För dem som önska närmare med- delande om oskadligt färjande af ägg, som sker under kokningen, står jag gerna till buds med noggrann upp- lysning.)
J 2 Matlagning ".
Äppelmunkar.
Skala ett lagom stort äppie och uttag kärnhuset med en bleckpipa.
Utkafla tunt vanlig smör- deg och lägg omkring ' äpplet, rulla det i socker och kanel samt grädda det i lagom varm ugn.
A ro särdeles väl- smakande.
Asta W. Man tager annonser som beröra familjekretsen.
— Annonser mottagas endast genom S.Gumeelius annonsbyrå och ' hos redaktionen.
' / s skalp, godt smör, ' / 2 skalp, mjöl och skalp, kokt, kall, rifven potatis och knådar det under en half timmes tid väl till- sammans till en deg.
Af denna göres sedan 3 bottnar, hvilka en och en gräddas i lagom ugnsvärme, hvarefter sylt eller äppelmos bredes mellan dem.
Denna tårta är lika god kall som varm.
Filen.
' Iz skalp, socker hugges i bitar och med dessa afrifves skalet på 2 citroner, från hvilka saften väl urkramas.
Derefter slås 1 ölglas franskt vin i en panna och häruti läggas soc- kerbitarna att smälta.
Sedan 5 ägg blifvit väl vispade, slås de i vinet, som derefter vispas, tills det börjar tjockna, då det uppslås för att kallna.
Derpå röres det till sammans med 1 halfstop till skum vispad grädde.
Slut- ligen upplöses för 25 öre gelatin, hvaraf en vacker form invändigt smörjes med tillhjelp af en fjäder, och det öfriga iröres i massan, som deiefter slås i formen för att kallna.
Sedan doppas formen hastigt i hett vatten och pud- dingen uppslås på ett fat samt bör kallna på is.
Sjelfva krämen bör helst kokas dagen fornt.
Att 1 koka bruna bönor på 1 / 2 å 2 timmar.
Om man så vill, blöter man bönorna aftonen förut — det behöfs dock knapt — häller andra dagen bort detta vatten och kokar dem med ej för mycket vatten / timme.
Der- efter slår man bort detta vatten och påhäller nytt, men kokande, som ytter- ligare efter / „ timme ersattes af nytt kokande.
Nu tillsättes salt och fett — kort före anrättningen afsmakas med grädde, sirap och ättika.
1 2 1 Fönsterträdg-ården.
Om skötseln af t ö r n r o s o r i bonings- rum- Ofta hör man blomstervänner beklaga sig öfver, att odling af rosen- buskar icke vill lyckas för dem.
Köpa de ett blommande exemplar, händer det ofta, att blommor och blad inom kort falla af och knopparne aldrig ut- veckla sig.
I detta fall, som ofta be- ror på ombyte af luft och plats, i syn- nerhet om plantan blifvit hastigt upp- drifven, återstår endast att afskära gre- narne till tredje ringen och tåligt af- bida nästi blomning, som genom rik- lig behandling aldrig uteblifver på remontant- och månadsrosor.
Mycket tacksammare är emellertid skötseln af icke drifna rosenbuskar.
Sätter man en sådan vid fönstret i ett varmt rum, komma blad och knoppar snart att visa sig.
Då utvecklingen hastigt för- siggår, får man icke längre låta jorden blifva torr, utan vattna den regelbun- det, likväl icke så ymnigt att det kom- mer vatten på det under krukan stå- ende fatet.
Dessutom är det äfven rådligt, att sedan rummets temperatur blifvit något afkyld, dagligen öfver- strila växten.
På detta sätt skyddar man den säkrast mot ohyra; skulle detta oaktadt bladohyra visa sig, bör man bortskrapa den med en fjäder.
Så behandlade komma rosenbuskarne, hvar och en i sitt slag, att blomma från februari till april, och man behöf- ver ej befara, att knopparne falla af.
Sedan de blommat ut, sätter man dem i ett kallt rum eller under mild väder- lek vid öppna fönstret, hvarvid de lik- väl böra aktas för frost.