Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har det o c h vet, hur deras lifsfröjd o c h lifskraft liksom tränger in i nedslagna, svårmodiga själar o c h upp- lifvar, styrker o c h stödjer, för att slutligen, blott genom sitt lifs o c h sin verksamhets glada frimodiga predikan, föra försmäk- tande andar till lif skällan.
Och det höfviska skämtets vingade pil, som blott kittlar till harmlöst skratt, hur flög det ej i rätt stund från dessa qvinnors läppar o c h skrattet sjelft klingade som det friskaste barnaskratt äfven i de äldres krets; del ljöd som upplifvande musik, o c h det var ej underligt, då det hade fromma barna- hjertan till resonnansbotten, Du goda, hjertliga skratt från allvarliga qvinnors läppar, du är en verklig läkedom mot många af tidens sjelfskapade småkräm- por o c h löjligt högtidliga fånigheter!
Våra tårar spara vi åt den verkliga nöden, den andliga som den jordiska, der den möter oss; men äfven der skall en stråle af den äkta lifsglädjen verka mera godt än alla våra tårar.
Ty, buren af kärleken, skall denna glädje tränga till härjade mennisko- hjertan o c h locka fram spirande grodd till nytt lifshopp, samt lifvade, domnade krafter till ny och friskare verksamhet.
Glädje, härliga Guds gåfva, hur har du ej blifvit misskänd, besudlad o c h miss- handlad, så alt man knappast mera kan se en skymt af dina ädla, rena drag!
Må det lyckas oss qvinnor att rena dig från lätt- färdighetens smink liksom från den bot- göringsaska, som en falsk gudlighet strött öfver ditt hufvud!
Då skall verlden förstå och känna, hvad det vill säga att vara glad i Gud, o c h den skall i jublande fröjd prisa all glädjes gifvare.
i I I M I L » U IN användas och marginal lemnas.
Frihetslänatiker var hon men aldrig enstöring — hade ingen lust att draga sig undau i en- samhet-, sig sjelf nog.
Hon skrifver: » Det der kälkborgerliga familjelifvet, att sitta hvarandra inpå näsan och att ha rätt att tråka ut hvarandra efter behag, det är mig förhatligt, det käns som band; då knyter jag mina händer, samlar alla mina krafter och sli- ter dem.
Jag ser så lugn ut, jag skränar aldrig om frihet och socialism, men i alla mina personliga förhållanden är jag den värsta frihetsfanatiker man kan tänka sig.
Jag har också känt mig hemma på främmande stolar och mellan hotell- rummens väggar.
— — Mina husgudar äro flyttbara, de äro mer än det, de älska omvex- ling och nya ställen.
Hade jag bara pengar, så reste jag utan saknad bort från min kula.
Jag kan skapa mig ett hem hvar som helst; jag har hemtrefnaden i mina fingerspetsar.
Helst ville jag långt, långt bort till nya betes- marker.
I längden är icke ensamheten mig nog; jag behöfver menniskor, och nya menni- skor.
» En annan gäng (1886) heter det: » Jag kän- ner mig alltid, som om det fattades mig plats att röra mig.
Jag ville känna mig fri från all kälkborgerligheten.
När jag arbetar är det all- tid i det hemliga hoppet att kunna slå mig fri, kunna komma ut och få andas.
Jag skall då och då taga mig en liten tur till ett fisk- läge eller alla dessa kostliga små samhällen, som vi ha så godt om i Skåne, och der det vimlar af typer.
Man måste friska upp sig med något, och jag har ett oeftergifligt behof af att se nya ansigten.
Det är min andliga föda. » Och hon sänder i sammanhang härmed föl- jande råd till sina vänner: — — • — » Stoppa så pengarne i börsen, tag er en dags titt ut med någon jernvägslinie eller ännu hellre i en båt och drif, bara drif der det fins folk — jag menar inte folk af vår klass, man blir sjuk af att icke se andra än dem.
Nej, bönder och fiskare — oförfalskad vara.
Och så lär man sig att skratta åt sina dumma små lyxhehof, som inte ä ' likt mensk- liga ting alls, utan bara aperi.
Man blir en slaf och en stackare af sådant der.
Man skall trängas med sina dumma vanor på ena sidan (' det brukas ') oeh sin nästa på andra sidan.
Det är så, det menskliga lifvet!
Men dugtiga armbågar och ett godt humör.
Inte får man vara » lassen! » Jag våndas, jag leds, jag illfänas — men jag ger mig inte ».
s Den som skref Fru Marianne var en utbil- dad och finbildad konstnär men en menniska, som ej hoppades allt för mycket af lifvet för sin egen del.
» Om man bara vore till nytta eller glädje för någon menniska, då vore det lönt att lefva, men nu är det skräp ».
Det är i december J886 hon klagade så från Köpenhamn.
Hennes sinnesstämning börjar taga en mörkare färgton, än hvad hennes vänner hittills varit vana vid.
Men hon har icke väl nedskrifvit ofvanstående rader, förr än hon sö- ker skämta bort det intryck, de väcka: ».
Sick ' en sentimentalitet!
Man skulle kunna ta mig för en gammal fröken på öfver- blifna kartan.
Det låter inte bättre.
Tillåt mig som ett slags parentes inskjuta, att jag alldeles inte är ' ensam och oförstådd ', tvärtom: jag har varit bjuden på två ställen i dag och har afslagit båda bjudningarne ».
— — » För menniskor sådana som.
jag fins det icke lugn aiinat än i hårdt arbete; arbete med hela sin varelse, alla sina tankar, hvad för arbete gör föga till saken, men ett på hvilket man kan sätta hela sitt lif.
Har ni aldrig märkt att arbetet är som morfin, det döfvar, men det är sundare än morfin, ty det ger verklig, icke skenbar kraft.
Och det ger ett «resultat ».
Hon är åter i Hörby och skrifver i denna tonart: » Jag längtar bort härifrån, längtar så att jag tycker jag kan bli tokig.
Den som bara hade pengar!
— Men jag är ett fä; så tänka naturligtvis alla.
Det är pengar som sätta våra armar och ben i rörelse.
Det är bristen på pengar, som håller en i fångenskap.
Nej, jag kan inte skrifva mer än detta sam- ma tjutet.
Oh, hvad jag afundas dem som kunna trifvas i samma kakelugnsvrå alltid! » Arvodet för » Fru Marianne » var på förhand bestämdt för en pariserfärd.
Hon kom dit i april 87.
Den första tiden blef sådan den ofta är för främlingen i verlds- staden.
Hon kände ingen och hade ej mod att söka upp någon.
Hon dref omkring i kyr- kor, på museer och på gatorna, besökte teatrar, satt ensam i sitt hörn på restauranten, medan Paris marscherade förbi utanför fönstret, bodde i en pension bland idel gamla fröknar — det var det allra värsta — och fann det vara un- gefär som hemma.
Hon måste efteråt bekänna, att hon varit nära att ledas ihjäl.
Det var sällskap hon saknade, nu som alltid behöfde hon umgås på kamratfot » med andra zigenare » för att trifvas.
» Om jag hade några riktiga menniskor att vara tilsammans med här!
Dä först kunde det vara tid för er att skatta mig lycklig.
Kan ni inte komma hit?
Man kunde ha det så rasande bra och trefligt här, om man bara vore några stycken.
Men när man skall gä alldeles ensam, så är det sannerligen icke svårt att hålla sig för skratt ».
Hon blygs inte för att längta från Paris till Köpenhamn, der hennes vänner gjort allt för att skämma bort henne, och der hon trifdes så utmärkt.
När hon vaknar på sitt hotell vid rue de Helder och tänker på de gamla frök- narne, hon skall sällskapa med vid dejeunern, så flyga hennes tankar till Hovedvagtsgade, och hon tror sig höra spårvagnarnes klockor från Kongens Nytorv — tänker för öfrigt mest på den nya romanen, som hon skall gräfva sig ned med på Hörby öfver sommaren.
Det gick likväl med henne som med andra.
Paris tog henne småningom fången.
Känslan af ensamhet gaf med sig, de nya intrycken fylde i allt högre grad hennes sinne, och en vacker dag måste hon tillstå, att hon verk- ligen trifs utmärkt, att hon håller af detta lifliga Paris med sina rika minnen och sitt ständigt vexlande lif.
Hon är numera sällan hemma, går alltid och drifver och saknar en- dast ett — att hon ej haft råd taga med sig den af henses anhöriga, hon var varmast fäst vid.
Hon har inte pennan i hand på en hel må- nad, hon är glad öfver att slippa skrifva rese- bref till tidningar hemma, att få behålla sina nya intryck för sig sjelf, för sin egen utveck- ling.
På teatern är hon nästan hvarje afton, of-
f DU N tast på Frangais men äfven på de andra.
Hon gång — också på hösten 87.
» Jag har alltid har föresatt sig att skrifva skådespel, och » det längtat just efter detta: vara fri, resa hvart gör alltid godt i ens sinne för scenisk verkan » jag vill, lida hvad jag kan, och inte ha någon att se så mycket som möjligt.
Hon tycker att snoka i mina räkenskaper.
om att gå och lullas till ro från alla hetsande Jag är inte sparsam — Gud nåde — men tankar i hotel Clunis fridfulla lilla park — ännu ha honoraren räckt till.
Jag har bröd- om förmiddagarna, när der är folktomt och bekymmer så det ryser i ryggen, när jag tän- den ljumma vårsolen smeker de gråa murarna ker på framtiden.
Men jag är fri, fri, fri!
med deras mörka murgröna och trädens späda, Och jag har min ' galgenhumor '. » halfutspruckna grönska.
» Jag har aldrig sett I ' Köpenhamn började hon ett lustspel som något sådant som detta: det står och dröm- en motvigt mot sin egen sinnesstämning.
Hon mer.
» hyrde sig ett rum i en annan stadsdel än der Från denna tid är Ernst Ahlgren ej i allo hon förr plägat bo, sökte ingen och lefde en- den samma som ditintills.
Det hade kommit sam, ensam med sina tankar, med det beslut något hetsigt, febrilt in i hennes själslif.
hon redan tyckes ha fattat.
Hon hade ännu några dagar qvar att vara i » Led är jag på lifvet, men ledsen är jag icke.
Paris, och hon njöt deraf, insöp verldsstadens Det hela är inte värdt mycket.
Jag står så luft med fulla lungor, kände i hvarje fiber, hur underligt främmande ntanför allting.
Den som hon lefde och kände arbetsbegäret mera brän- en gång stått riktigt ansigte mot ansigte med nande än någonsin men på samma gång sin döden, lär sig visst aldrig att lefva mer.
Det maktlöshet, sitt förtärande medvetande om hur enda jag känner är likgiltighet, den mest dö- ringa hennes alster svarade mot viljan att verka; dande likgiltighet.
Jag har intet att vinna, saknade förmågan att gifva luft åt det rika jag hoppas på intet, intet, intet!
Detta är lif, som sköt ständigt nya hjertblad i hennes icke Weltschmertz; jag tycker att lifvet är vac- inre.
Men jag står utanför.
Hennes sista skede var inne, detta skede, Jag är hnndra år gammal.
Och sol har jag som skulle skärpa hennes syn för områden aldrig haft.
inom siälslifvet, hon dittills ej beherskat, som Det var det jag ville.
Nu har jag ingenting skulle medföra en rik utveckling af hennes mer att sträfva efter.
Jag kan inte få mer.
själsgåfvor, men på samma gång göra henne Och så kan jag gå och lägga mig. » olycklig och taga hennes lif.
Hvarför, frågar man sig, ' hvarför denna leda Hon reser så hem och kommer direkte in i en vid lifvet?
» Ekonomien är nog pudelns kärna, period af modlöshet.
Dugde hon till författare?
fast tomheten och frånvaron af allt familjelif Eller till något annat?
Var hon inte tråkig gör mycket.
Jag lefver som en eremit, Hvil- och pratsjuk?
Ar det ej som skakade fången ket lif 11! » ursinnigt och ändå hopplöst sina fjäctrar, då Hon har förut yttrat: hennes klagan kläder sig i dessa ord: » Jag älskar familjelifvet, det är det sunda- » Jag skulle sälja både kropp oeh själ, om ste, bästa i verlden, men är man författare, det kunde ge lif åt mitt arbete.
Jag har intet, så må man ha plats att röra sig; ska ' man intet annat i verlden än det, i jämförelse med skrifva, så måste man ha rum för armbågen. » det är allt mig likgiltigt. » Att lifsledan äfven hade annan grund har Och derefter: hon antydt i skissen » Dr mörkret ».
Men detta » I Paris kunde man glömma sig sjelf, här är för öfrigt något, som hon ej talat om — om kan man det icke. » ej möjligen i de anteckningar, som ej äro tryckta, » På nyåret », heter det vid jultiden, » reser Pä sommaren efter denna pariserresa talar hon om, att hon varit » förfärligt angripen af jag troligen till Paris för att kanske aldrig lifsleda, men är nu en smula bättre ».
Det mer återvända, och så går ni miste om att är den gamla melankolien, som redan under göra min angenäma bekantskap. » — — — » Arbetet är som ett slags morfin för mig, sjuklighetstiden grott i hennes innersta, som men jag vet icke, hvilken dag jag kastar pen- börjar resa sitt hufvud.
Hon kände sig trött och hennes tillvaro var » ett fattigt, solskens- nan och säger: » jag kommer aldrig att göra annat än skräp.
Och nu är jag trött af det ».
löst lif ».
Jag kan göra det i morgon, jag kan göra Hennes familjeställning undergick åter en förändring, det gamla hemmet på Hörby skulle det om tio år.
Hvem vet något! » Hon lefde då redan liksom utanför verlden.
upplösas.
Det föreföll henne » som om det si- sta ankaret vore lossadt: hemlös och brödlös. » Det är en lugn resignation i allt hon skrifver, Hon satte sig till motvärn och lyckades att såväl i hennes korta bref som i de sista no- vellerna, » Lifsleda », » En baldams historia », » Ur för en tid hålla » lifsledan » nere: » Men det var kanske just hvad jag behöf- mörkret ».
» Framtidsplaner har jag inga », yttrar hon i ver för att strama upp mina krafter till det yttersta.
Jag är fyld af en känsla af mod, april 1888.
» Så länge jag har pengar blir jag sinnesjämnvigt och frihet som aldrig förr, och väl här (i Köpenhamn), och när jag inga har jag skall sälja mitt lif så dyrt som möjligt i så hittar jag väl alltid på någon råd, men inte kampen för bröd oeh frihet.
Och när jag inte tänker jag på det nu, inte. » Äfven i Paris, dit hon for för att se, om kan längre, så dör jag.
Jag är fullkomligt på återseendet af dessa för henne kära ställen det klara med mig sjelf.
Jag vet inte alls, hvart jag tar vägen.
När skulle kunna lifva upp henne, kände hon sig jag inte kan stanna här längre, lemnar jag » ensam och själssjuk. » Sverige.
Man kan bättre lefva sparsamt och ändå fritt, der man icke har så många bekanta — jag menar fri från alla anmärkningar öfver, hur man bor och hur man går klädd etc.
Jag har tänkt på Berlin, Munchen eller Paris.
Men intet bestämdt.
Aldrig har jag trifts så bra som nu, det är väl för det jag måste bort. » » Men jag klagar inte », heter det en annan der Josef Kainz och det tyska sällskapet gaf gästföreställningar.
Hon talade om sitt skåde- spel, » Den bergtagua », som hon börjat och äm- nade göra färdigt, så fort hon slutat ett par smånoveller.
Hon var lugn och kamratltk som alltid, och jag frågade mig förgäfves mer än en gång, hvar- uti hon var olik sitt förra jag.
Något var det.
Hon var tystare än förr, hade ibland ett pi- nadt drag öfver ögonen och talade ej ett ord om sitt sinnestillstånd Hon, som alltid förr gått klädd i svart, bar nu en kulört drägt, och sista morgonen, jag kom upp för att taga afsked, satt hon — kl. 9 — vid sitt skrifbord, klädd i en ljus mor- gonrock.
Hon ville följa mig, bad mig, medan hon klädde om sig, gå in i hennes nya rum, dit hon skulle flytta samma dag.
Ett mindre rum, litet, grått, med ett fönster åt en trång, kall hotellträdgärd — detta rum, som blef hen- nes sista.
Härifrån flyttades hon två veckor senare till Johannesstiftelsens likrum.
S e n till, ä r a d e l ä s a r i n n o r, a t t I d u n ej s a k n a s nos någon af edra b e k a n t a!
O vintertid, o juletid!
(Fritt efter Otto Carius-) f vintertid, du hårda lid, som svept din snödrägt, lcall och vid, kring sjö, der ingen kring skog, som tyst och öde då nordan ofvan och genom tomma bölja åsen slår, gator drar; då isen kläder tak och vägg, och frosten då öron, strös i hår och skägg; näsa, hand och fot beständigt frukta då räfvens Icöldens hot; skall och ugglans på mörlca heden följas att vandrarn — spritter o vintertid, O vintertid, då värmes till grodd skrämd du hårda du sköna med flingors med skridsko snögubben himmel snö vårens frö; ned till frusen kälken och mot vägg; trifvas inne, lockar håg och sätta sig på hur glänsa ögon, konserten; hjertan jacka, pels sinne; tvären mot bal ' n, teatern och inunder — o vintertid, O juletid, hvad — dam; med sitt långa skägg det är omöjligt omöjligt vid, — hvilket glam!
står stödd mot qvastkäpp när tid!
drifvans den nya då dra de unga dervid tid dans från under låt åt, och klappa kappa, hvad glada ord, hvad skratt Ur ett bref från en af hennes vänner låna vi följande rader: » Jag såg Ernst Ahlgren senast i Köpenhamn i juli detta år.
Hon såg då friskare ut än förr, var solbränd och hade lemnat kryckorna hemma i Hörby.
Hon var på utställningen, i Tivoli, och om qvällarna på Dagmarteatern, står; far du sköna du kära man samlas tid!
tid, brådska och hvad då lampan dervid tänds en i förtrolig julklappsid; aftonstund, rund
VI vilja särskildt fästa uppmärksamheten på Iduns läm piighet för plats- sökande och platsutbjudande annonsörer, äfvensom för alla öfriga slags med bladboksgidd för peyparnöt hur klistras och färger och hjerta sockerhjerta; in och klistras på, hur nål och krok och skyttel hur flyger icke allt i när någon kommer der sitter man, en vacker gran man räknar och man utifrån, gör ingen och ser sig dumt ting och menlöst skall väljas dagarne till vet knappast slut, af det, gladligt och sken från med smyckad med barnajubel dina högt i tusen med kära dina ljus, doft, loft, munterheter, hemligheter; öga glädjen och hvarje hus klara gran, med skogens med, dina står, hjerta högre af sällhet och af — dörren.
sinnesfrid, hetsad i mitt med 1 hvarje förrän du helga tid •med, hjerlefröjd var kring; ut, den stora helgen står för 0 juletid, gå; vrån, slår sinnesfrid var helsad,, helga juletid!
Halvor Grip.
Idun bör ej saknas i något hem; den vill för alla vara en god tomte, en tillförlitlig råd- gifvare.
Om julklappar.
Vårt vanliga lillvägagående vid julklapps- inköpen har nog hittills varit att bryta upp med en full portmonnä, göra ronden genom ett dussin boklådor, bijouterie- och andra butiker, till dess ingen glömts, och så vända åter hem igen med tom börs.
Den gåfva, som inköpts för hvarje särskild vän, var då i regel af den art, att den lika godt kunnat passa för hundra andra.
Nu har väl emellertid enhvar, som vi anse värd komma i åtanke vid julinköpen, en bestämd sinnets eller lynnets riktning, en förkärlek för någonting, ett minne eller något dylikt, som vi kunna tillgodose genom att med kärleks- full omsorg samt kanske ock med en smula humor utvälja en obetydlighet och på så sätt behagligt beröra hans hjerta.
Låt oss derför för en gång räkna öfver våra vänners » käpp- hästar » och gerna för min del äfven deras små svagheter samt derefter lämpa våra presenter, och jag vill våga mitt ord på, att vi lyckas göra dem mycket både större och varaktigare nöje än genom den dyrbaraste intet- sägande gåfva.
Vi känna till exempel vissa personer, med hvilkas garderob det inte alltid är stäldt på bästa vis, men åt hvilka vi trots detta aldrig våga ge annat än idel onyttiga och likgiltiga presenter, just emedan de veta, att vi äro uoderkunnige om den svaga punkten.
Men vi känna också andra, hvilka äro i samma predikament och dock mottaga ett par hand- skar eller en vacker halsduk med så hjertlig och upprigtig tacksamhet, som hade Kristus- barnet sjelf kommit med någon af sina him- melska håfvor.
I I L / l I Kl IN annonser som beröra familjekretsen.
— Annonser mottagas endast genom S. Gumgelius annonsbyrå och hos redaktionen.
Äkta och sanna menniskor värdera hvarje gåfva, vore den än så ringa, efter den fin- känslighet och omsorg, som valt den eller framställt den.
Ett obetydligt broderi, förfär- digadt af kära om också kanske oskickliga fingrar, erhåller derigenom ett värde, som ej den dyrbaraste och praktfullaste knyppling skulle kunna ernå.
Antalet af dylika finkänsligt uppmärksamma gåfvor är dock dess bättre legio.
Vi erinra oss särskildt ett fall, hvars resultat var synnerligen vackert: en bok skrifpapper, af hvilken hvarje ark i öfre venstra hörnet bar ett monogram, utfördt af sorgfälligt pressade och uppfästa små blad och blommor.
» För detta arbete har hon helt säkert i månader för hvarje dag tänkt på mig, för hvarje dag, » utropade den öfverlycklige mot- tagaren med tårade ögon.
På så sätt behöfva vi oändligt mycket mindre klingande mynt för att anskaffa jul- klappar än finkänslig omtänksamhet och takt, tvänne saker, som ej låta sig bibringas, om de ej finnas af naturen.
» Gif med behag, » har skalden yttrat.
Det sanna behaget vid en gåfva ligger i humorn.
Att mycken humor — som oftast ofrivillig — utvecklar sig redan vid sjelfva inköpet af skänken, faller af sig sjelft af tvänne orsaker.
För det första vet man sällan så noga, hvad man skall köpa, och för det andra köper man vanligen något helt annat, än hvad man ämnat.
Butiker och jul- expositioner te sig vid denna årets tid som verk- liga jättebazarer, i hvilka till och med gamla menniskor förefalla som barn, hvilka i half förtviflan stå i valet och qvalet, en situation som blir allt kinkigare, ju längre man dröjer med afgörandet.
Det, som man ämnade köpa, fins ej att få, så som man tänkte sig det; man får till svar, att den och den artikeln icke längre är modern, icke längre tillverkas, icke håller sig vid begagnandet; alltid lägges något annat framför en, och så kommer det sig, att en ung fru, som gick ut för att köpa ett cigarrfodral åt sin man, i stället till slut fastnar för en elefantbet, som skall begagnas som pappersknif, trots manneD endast en gång om dagen, när Dagbladet skall skäras upp, har användning för en dylik och knappast ens riktigt begriper, huru han skall handtera tingesten.
Så kommer det sig, att man efter juldagarna till och med i de solidaste hem stöter på lyxartiklar, som rakt icke passa för omgifningen, hvilkas ändamål och användning man platt icke begriper, och att presenter ut- delas, för hvilka ingen i hela familjen har någon användning.
Men om man nu äfven har reda på, hvad som skulle kunna behaga mottagaren och göra honom en glädje, är dock dermed icke sagdt, att ens gåfva slår lyckligt ut.
Ett ungt äkta par har kort före jul satt bo; i deras hem är allt väl ordnadt och pyntadt, der felas blott ännu enligt det unga parets och deras vänners enstämmiga mening ett blomsterbord.
Hvar och en af deras bekanta är förtjust öfver att veta en passande julklapp; och på julaftonen är det unga herrskapet i besittning af — tolf blomsterbord.
Tio ha kommit från slägt och vänner, ett har man- nen gifvit sin fru, och ett har frun gifvit sin man såsom den lämpligaste julpresent.
Lyck- liga de menniskor, som i en slik situation ha sinne för det humoristiska och ej bli alldeles utom sig!
Ett annat fall ur verkligheten är oss bekant, då en hygglig familjefar spelade en sorts omvänd Saulsroll, utan att vilja eller ana det.
Kis ' son drog, som vi känna, ut att söka sin faders åsna och fann ett konunga- rike; den här familjefadern gick ut för att söka — om icke precis ett konungarike — så dock julpresenter för sin familj, och vände åter med — en åsna, för hvilken han hvar- ken egde stall, foder eller någon användning.
Han hade stött på en krets uppsluppna kamrater och med dem deltagit i en auktion, utlyst på en åsna, hvilken värden på stället ville bli utaf med.
Ett särskildt kapitel kunde nog den s. k. vandrarpresenten förtjena.
En ung man kom- mer på den idén att uppvakta sin tant med en ensam vas, för hvilken denna icke finner någou lämplig plats, då den andra vasen, pendanten fattas.
Gåfvan tas emot, gäldas med kyss och genskänk och ställes så undan.
Den får också omsorgsfullt bevaras för alla bekantas blickar, ty nästa år måste den på nytt tjena som julgåfva åt någon annan, som naturligtvis ej heller finner någon användning för den.
Och så går den allt vidare.
Våra kära småttingar öfva för det mesta » förintande kritik » gent emot leksakspresen- terna, i det de så fort som möjligt låta dem gå all verldens väg.
Hur nära ligga då ej skratt och gråt hvarandra, och äfven härutinnan spårar man den äkta humorn.
Våra barns naivi- tet är, som vi känna, af ett alldeles särskildt slag.
Den är ofta mycket mer beräknad, än man tror.
Elsa säger till sin mamma: » jag hoppas, att jag får en ny docka till julklapp.
Den jag har nu, skäms redan, om man frågar, hur gammal hon är ».
Äfven barnaålderns tacksamhet har sia egen karakter.
Lille Fritz har fått en trumma, oaktad!
pappa, som han vet, icke kan fördra trummandet.
Rörd går han till pappa och säger: » jag lofvar dig verkligen, att jag bara skall trumma, när du sofver ».
Lille Otto har icke fått den der granna bleckrustningen, som han med så sär- skildt vacker stil präntat öfverst på sin ön- skelista.
Och helt trumpen klagar han: » nu har jag gjort mig så mycket besvär att ön- ska den, och ändå får jag den inte! » Den icke synnerligen lärgirige Max har endast fått nyttiga saker.
» Nå, är du inte glad, » frågar tant.