Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Erik Jansson irån Stora Kopparbergs län har föreslagit, att denna • olikhet skall, i enlighet med Kongl. Maj:tS' nådiga proposition, blifva sexton och 12, Daniel Danielsson från Örebro län 12 och 8, A.
Medin från Kronobergs län 12 och 4, Peter Mårtensson från Jönköpings län 32 och 8, Jacob Lindby från Gottlands län 24 och 4, Petter Gabrielsson från Kronobergs län, 2, 3 å 4 rdr i månaden för enke! redskap, efter storleken, men trettio gånger högre skatt för ångbrännerier.
Tolf motionärer,, nemligen vice Talemannen Svartling, Lars Mattsson från Upsala län, Anders Nilsson från Hallands län, Gustaf Nilsson från Calmare län, Erik Larsson från Stora Kopparbergs län, A. Sandstedt från Jönköpings län, E. Falk från Skaraborgs län, Tobias Lind från Götheborgs och Bohus län, Jöns Pehrsson och Håkan Pettersson från Blekinge, Anders Pehrsson från Östergöthland och Mauritz Sahlén från Wester Norrlands län, hafva velat, att äng- eller konstbränneri måtte alldeles förbjudas, och den ene, Mauritz Sahlén, att all bränning till afsalu måtte upphöra.
Uti en motion af Pehr Mattsson från Wester Norrlands län framställes den tanke, att husbehofs-bränneri med 10 till 20 kannors panna måtte, för 6 månaders bränning, skatta 2 rdr banko, men konstbränneri efter 16 sk. för tillverkad kanna; uti Ola Pehrssons från Blekinge och Anders Pehrssons från Östergöthland motioner, att skatten å enkel redskap förblifver så som nu; uti en af J.
Lekberg från Örebro län, att husbehofs- bränning måtte blifva skattefri, men l rdr betalas för kannan bränvin, tillverkadt med konst-apparat; uti en af vice Talemannen Svartling, att skatten bör höjas med 50 procent, och i en af f. d. vice Taleman Pehr Eriksson från Wermlands län, alt skatten å bränvins tillverkning med eld-redskap bör höjas med 100 och för den med ångredskap 200 procent.
Högre skatt har af Nils Andersson från Christianstads län blifvit yrkad för bränvins tillverkande af säd än af andra ämnen.
De, som icke ansett olika skatt böra läggas å bränvin tillverkadt med olika redskap eller af olika ämnen, hafva i allmänhet ändock velat höja densamma:
Nils Svensson från Blekinge lån och Mauritz Sahlén från Wester Norrlands län till 4 sk., Tobias Lind från Götheborgs och Bohus län lill 6 å 8 sk., Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, Nils Nilsson från Wermland och Nils Larsson från Jemtland till 24 sk., Olof Pehrsson från Westerbottens län till 1 rdr.
Gustaf Bjerkander från Skaraborgs lån har yrkat visst antal brännerier, Anders Jonsson från Östergöthlands län och Anders Andersson från Wermlands län visst fastställdt tilfrerknings-belopp.
Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. 7 Guslaf Bjerkander har ansett brännings-rättigheten böra utbjudas på auktion.
Erik Jansson Irån Stora Kopparbergs län har yrkat absolut förbud för all bränvinstillverkning för framtiden och efter några öfvergångs-år.
Mot bränning för beredning af press-jäst på annan än tillåten tid har motion blifvit gjord af Carl Nilsson från Östergöthlands län, dock med undantag för det fall, att privilegium ej är vilkorligt, då det borde fä begagnas, men med skatt och kontroll.
Nils Nilsson från Wermland vill Norska bränvins-lagen till grund för både tillverkning och försäljning.
Guslaf Hullman från Örebro län önskar högsta pannerymd färeskrilven till 30 kannor och bestämd konstruktion.
Sedan Utskottet sålunda i korthet framställt innehållet af de hos Riks-stånden väckta motioner, anser det sig böra lemna en öfversigt af de till Kongl. Maj:t och till stånden ingifna petitioner.
Dylika hafva ingått från de liesta länens Hushållningssällskap, från presterskapet i vissa orter, från flera nykterhets-föreningar, från hufvudstaden och 38 andra af rikets städer, vidare från större delen af socknarna i Norrland och Dalarna, 62 socknar i Wermland, 28 i Nerike, 21 i Upland, Westmanland och Södermanland, 13 i Östergöthland, 85 i Jönköpings och Kronobergs län, sams 18,000 personer i Calmare län, 50 socknar i Skaraborgs och 36 i Elfsborgs län, 27 i Röhus län, 19 i Halland, 74 i Malmöhus och 36 i Christianstads län, 9 i Blekinge och 4 på Gottland.
Då nian söker att utur denna massa af opinions-yttringar utleta, hvad svenska folket tänker och önskar i afseende på denna sin lifs-fråga, kommer man till den öfvertygelse, att tanken och känslan allmänt uppresa sig mot det förderf, som uppkommer ur ett ohejdadt bruk af sprit-drycker, och att ingen, åtminstone bland dem, som yttrat sig, finnes, som icke lifligt önskar, att medel måtte uptänkas till det omåttliga brukets hämmande.
Men icke längre äro alla ense; hvilka medlen äro, derom råder en märkbar olikhet i tankar.
Att de, som kunna sökas uti ett vädjande till pligt- och sede-känsla, icke äro tillräckliga, på den punkt dit det onda kommit, utan tillika måste sökas på lagstiftningens och tvångets väg, derom synas väl alla vara öfverens; men huru lagstiftningen skall ställa tvånget så, att det blifver verksamt, den frågan har blifvit särdeles olika besvarad, ja fått svar, som stå i rak strid mot hvarandra.
Tanke-yttringarnes allmäniighet och värma äro imedlertid ett bevis på folkets öfvertygelse, all något måste försökas; och en så enhälligt och varmt uttalad önskan torde icke kunna alldeles lemnäs utan afseende, äfven om man skulle deruti finna föga ledning i fråga om sältet.
Ett, hvarom tankarne äro ense, har redan blifvit anmärkt, nemligen att en hufvudsaklig grund till den öfverdrifna bränvins-mängden ligger i den hittills rådande lagstiftningen; och från älla orter har öfvertygelsen visat sig hafva tagit ännu ett steg, eller förenat sig derom, att denna lagstiftningens hufvud-fel ligger i 8 Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. den nästan skattfria bränvins-tillverkningen.
Sålunda finnes bland det stora antalet petitioner, som gå till mer än 800, nästan ingen enda, sorn icke yrkar en högre beskattning, såsom det första bote-medel, hvilket bör försökas.
Men om beloppet af denna lörhöjning af skatten råder stor olikhet i tankarna, och ännu mer om sättet att verkställa densamma.
Ytterligheterne, som redan visa sig i motioner, framträda ännu mera skarpt och afstickande i petitionerna.
Då i de förstnämnda de föreslagna skattebe-loppen vexla från skatte-frihet till en rdr för tillverkad kanna, får i de sistnämnda man se 2, 3 till och med 4 rdr yrkade.
Det tal, hvarom de liesta petitioner, likasom motioner, förena sig, är imedlertid 16 sk. eller deromkring.
En önskan, som i många förskommer, isynnerhet från de norra orterna, är, att sprit-drycker icke måtte vidare få tillverkas, införas eller i handeln finnas; och denna tanke har af många blifvit inskränkt derhän, att hvarje enskild menighet, af större eller mindre omfång, dock icke mindre än socken och icke större än län, må äga afsäga sig spirituösa dryckers tillverkning och spärra sig mot all handel dermed.
Båda förslagen hafva äfven, såsom af föregående redogörelse synes, framträdt uti en och annan motion.
Om grunden för beskattningen, likasom för sjelfva handteringen, råder en tvist, som icke synes kunna jemkas eller hiläggas, utan måste slitas med stark hand, om icke en för en förbättring gynsam tidpunkt och sinnes-stämning, som kanske icke på mansåldrar återkommer, skall tillåtas gå obegagnad förbi.
Medan bedröfvelsen öfver det elände, som bränvinets nästan ohejdade tillverkning och förtäring förorsaka, ännu är liflig, kan något genomgripande göras; då ändtligen en gång nationen har vaknat till känsla af förderfvet och bönfaller, besvärjer sina .ombud, så tillhör det, efter Utskottets öfvertygelse, folkets ombud att lyssna till dess röst.
Hvad endast få förr insågo, hafva de fleste nu insett, eller att folkets välstånd och kraft äro i fara $ och så vidt det onda kan botas med lagstiftnings-åtgärder, åligger det folkets ombud att icke bäfva för botemedels sökande, ehuru bittra de än må vara.
De böra dock icke bestå i planer, som motarbeta vilkoren för hildning och industriens fria utveckling 5 en dylik sträfvan kan sluta med trötthet, försoffning och slutligen återgång till något värre, än det man velat bota.
Till sådant vill Utskottet i första rummet räkna alla absoluta förbud, all afstängning från den öfriga verlden och verlds-rörelsen.
Ilär må således den öfvertygelse uttalas, att förslagen om absoluta förbud mot spirituösa dryckers tillverkning och tillvaro i landet, äfvensom om så höga afgifter, att de kunna gälla för förbud, äro lika litet, som bränvins-tillverkningen? och försäljningens fullkomliga obundenhet och skattfrihet, förenliga med samhällets välförstådda bästa.
Innan Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. 9 Innan Utskottet går att framlägga de grunder, det trott sig böra föreslå för bränvins-tillverkningens ordnande, anser det sig böra på förhand yttra sig om den tanke, som framträdt i åtskilliga motioner, äfvensom i en mängd petitioner, att det öfverklagade öfverflödet af bränvin kan hämmas endast genom att föreskrifva det antal af brännerier, som får finnas i riket, och den mängd bränvin, som vid dessa får tillverkas.
Utskottet har utan tvekan funnit sig böra afstyrka ett dylikt förslag och vill framlägga skälen därtill.
Om det icke är möjligt att utröna, hurti mycket bränvin som nu förtäres i riket — och de så ofantligen olika beräkningarne, man sett, bevisa denna omöjlighet — så blifver det ännu vanskligare att beräkna, huru mycket framdeles kan komma att åtgå, ifall tillverkningen blifver beskattad till helt annat belopp och på helt annat sätt, än hon någonsin tillförrene härstädes varit 5 och beräkna förbrukningen måste man dock kunna, för att tilltro sig med någorlunda visshet veta, hvad man skall tillverka, för att fylla efterfrågan och behofvet.
Kan man icke detta, så är det troligt, att antingen tillverkningen icke motsvarar efterfrågan, eller att hon öfverskjuter densamma.
I förra fallet skulle inträda, att behofvet och efterfrågan kunde fyllas endast för en del af året, nemligen tiden under och närmast efter tillverknings-månaderna, och att förbrukarne komme att under den öfriga delen af året sakna tillgång till varan.
Om detta inträdar, eller om, hvilket har samma verkan, det förutses eller en opinion derom tillskapas, skulle priset oerhördt uppjagas; och de tillverkare, som hållit på sitt förråd, eller de handlande, som pas' sat på att i tid slå under sig en stor del deraf, skulle göra oskäliga vinster.
Det medel, hvarigenom sådana missförhållanden vanligen jernnäs, nemligen spekulation i loflig tillverknings- och handels-väg, vore afskuret; och antingen måste behofvet fyllas på olaglig väg, eller ock icke alls kunna fyllas, i hvilka båda fäll det vore lika välberäknadt att, såsom äfven af några är föreslaget, helt och hållet och för all tid förbjuda tillvaron af allt bränvin i landet.
Båda utvägarne komme ovedersägligen att hafva ungefär samma verkan.
Utskottet tror nemligen, att tillverkningen så mycket rättar sig efter förbrukningen, att det skulle vara fruktlöst att vilja hämma den sednare endast genom inskränkning af bränvins inhemska tillverkning, så länge varan kan fås från alla de länder, som närmast omgifva oss.
Ehuru tillverkningen hittills varit inom vårt land ohejdad och varans pris följaktligen lågt, så är det mer än sannolikt, att förbudet mot hennes införande blifvit öfverträdt.
Annu mera skulle denna händelse inträffa, om tillverkningens hämmande höjde priset så, utöfver dess belopp i andra länder, att försnillningen blefve mycket lönande.
Sverige skulle derigenom förlora arbels-kostnaden och tillverknings-vinsten, utan att slippa bränvinet och dess skadliga verkningar.
Utskottet kan icke inse, huru befintligheten af endast ett visst belopp bränvin för året skulle kunna förmå förbrukarna att fördela detta belopp så, att de Bih. till R.
Prof. 1855 och 1854. 44 Sami. 8 Haft. 2 40 Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. hela tiden hade något ; om förrådet vore mindre, än hvad de åstunda alt förbruka och kunna köpa, så förtärde de efter sin vana och begär, så länge tillgång funnes, och finge sedermera vara i fullkomlig saknad af varan.
Denna händelse kunde icke förekommas på annat sätt, än att hvarje persons andel uträknades och han finge densamma sig tilldelad, hvarefter det berodde på honom sjelf att gömma sitt förråd och smånigom förtära det, efter sådan uträkning att det räckte till för året.
Men efter som en dylik beräknings-förmåga och återhållsamhet icke kan påräknas hos den stora mängden, minst hos dem, som företrädesvis blifva alnämare af den vara, hvarom här är fråga; så tjänade denna utdelning till intet, om hon skedde på en gång.
Hon borde ske smånigom,', och knappast så kort tid, som en vecka, torde vara kort nog, för att icke den händelsen skulle inträffa, att allt förstördes genast efter utbekommandet och brist inträffade för den öfriga tiden.
Dylika utvägar kunna sålunda omöjligen leda till målet, utan föranleda out redbara svårigheter, så vida de icke sättas i förening med andra medel; och äro dessa af verksam natur, så verka de äfven utan de opraktiska utvägarna.
Det är just om sådana medels utfinnande, som fråga nu är; och de bestå utan tvifvel i varans fördyrande, men icke i hennes sällsyntgörande utan fördyring, hvilket blifver en olösbar uppgift.
Också är det nästan alla motionärernas mening att fördyra tillika, hvarigenom bestämmande af bränneriernas antal och af tillverkningsmängden redan blifver öfverflödig.
Molionärerne hafva samtlige velat medgifva ett mmdrc belopp bränvin, än hvad någon beräknat såsom det minsta, hvilket nu tillverkas och åtgår.
Således hafva de väl icke föreställt sig den händelse, att det bestämda qvantum kunde blifva för stort; men otänkbart är icke, att äfven detta skulle kunna inträffa, isynnerhet om beskattningen hlefve så hög, som de fleste af dessa motionärer velat; och huru saken skulle utveckla sig i det fallet, eller om det sista af de ofvan antagna alternativen inträffade, det förtjänar äfven att taga i betraktande., Månge hafva uttryckligen föreslagit, att rättigheten till dessa oktrojerade bränvins-fabrikers drifvande skulle utbjudas på auktion; och om de, som icke uttalat den tanken, menat, att det skulle kunna verkställas på annat sätt, så hafva de sannolikt icke gjort sig reda för följderna; ty att rättigheten skulle meddelas af gunst och godtycke, är icke verkställbar^ utan att väcka ett betänkligt uppseende.
De, som sålunda inropade- bränneri-rättigheterna, komme i ett obehagligt förhållande till statsverket och folket, ja äfven till hvarandra.
Monopolet är icke mindre monopol för det, att det är köpt för lågt pris, än om det blifvit högt betalt; och att det blefve mindre dyrt betalt i ena orten än i den andra, är mycket troligt.
Skulle då bränvins-handel från t. ex. det ena länet till det andra blifva förbuden?
Skulle det t. ex. förbjudas norrländingen att förtära skånskt bränvin eller tvärtom?
Kan man icke nöjaktigt besvara dessa frågor, så torde man nöd - Särskilda Utskottets Betänkande N,o 8.
44 gas slutligen taga sin tillflykt till en allmän auktion för hela riket 5 och då hade man åter ett slags bränvins-regale, nära jemnförligt med det, som här i Sverige
I>å 1780-talet var så fördärlligt och med så stort skäl förhatligt.
Inträffade, under ett sådant förhållande, det ifrågavarande alternativet, att den inropade och oktrojerade tillverkningen blefve för stor och icke kunde afsättas, då skulle man kunna få se, icke blott den nämnde regale periodens bemödanden att uppmuntra förtäringen, utan kanske till och med anspråk af entreprenörerna på eftergifter, till ersättning för sin missräkning.
Endast under näringens frihet är samhället fullkomligen fredadt för förebråelser från idkarens sida; det har icke inledt honom i företag.
' Huru man än ser detta förslag, företer det således oöfvervinneiiga svårigheter, likasom icke obetydliga anledningar till den farhåga, att det just skulle kunna motarbeta sitt ändamål, bränvins-förtäringens minskning, och framför allt en jemn och, så vidt möjligt är, oskadlig bränvins-handel.
Dessutom uppstår vid verkställigheten en fråga, som icke kunde lösas: huru borde det bestämda antalet brännerier fördelas inom riket?
Icke kunde man öfverlemna åt sakerna att utveckla sig sjelfva, utan måste, såsom ock de fleste förslagen antyda, bestämma viss tillverkning för hvarje ort, t. ex. hvarje län, emedan fabrikernas antal skulle vara bestämdt och icke annat kunde vara.
Provinser finnas imedlertid, som nästan icke alls vilja tillverka bränvin eller icke skulle kunna det utan förlust, och andra, där tilltillverkningen kommit att blifva en öfvervägande industri.
Skulle nu de provinser, där, för råämnenas sällsynthets , eller dyrhets skuld, bränvins-tillverkning hvarken blifvit drifven eller kan utan ekonomisk miss-räkning drifvas, få sig brännerier påtvungna?
Detta skulle vara ett onus och ett fördärf, om det än icke blefve anledning till missnöje i samma riktning, som utan tvifvel inträffade i de orter, där bränningen förut varit en allmän näring, och där största delen däraf blefve förbuden, icke genom sakernas naturliga gång och industriel beräkning, utan genom ett direkt lag-bud.
Utskottet har ansett sig böra något utförligare behandla detta förslag, emedan samma tanke rätt allmänt framträder hos dem, som med bedröfvelse och fruktan sett fylleri-lasten så spridd och sökt uttänka medel till nationens räddning därifrån.
Men äfven det ädlaste ändamål bör icke vilseleda in på vägar, där industriens rätta lagar och skap-lynne förbises; hon hämnas afstegen därifrån genom frambringande af kanske lika svåra följder med dem, man velat hota.
Utskottet tillstyrker, att brännerierne i rilcet ej må till visst antal inskränkas, och ej heller något visst afverknings-belopp för hela riket bestämmas.
Frågan, huruvida rättigheten att tillverka bränvin skall, såsom för närvarande, bero af och vara förknippad med besittning af skattlagd jord, har Utskottet tagit i allvarligt öfvervägande.
Det har blifvit i fråga satt, att denna handtering skulle 42 Särskilda Utskottets Betänkande N;o S. utgöra något slags privilegium för jorden och vara henne tillförsäkrad med den helgd, som grundlagarne gifva åt privilegier; men denna åsigt måste vid närmare pröfning befinnas helt och hållet ogrundad.
De privilegier, som af 114 $ i Regerings-formen skyddas, angå endast Riks-Stånden; och då ägande-rätt till allt slags jord kan förvärfvas och är förvärfvad af medborgare af alla stånd och klasser, kan något privilegium för ena eller andra sorten egendom icke grundas på ståndens privilegier.
Det har äfven blifvit framkastadt, att ”husbehofs-bränneri-medlens” omnämnande i 60 § Regerings-formen skulle gifva något grundlags-skydd åt den s« k. husbehofs-bränningen eller tillförsäkra jorden att ensam få en sådan begagna.
Men härvid behöfver ej mera erinras, än att blotta omnämnadet af en skatte-titel i grund-lagen ingalunda kan hindra eller har hindrat, att skatten blifvit i vanlig väg och utan grundlags-förändring ökad, minskad eller alldeles borttagen, såsom förhållandet varit med en annan skatt, hvilken äfven nämnes just i samma 60 § i Regerings-formen, nemligen Accis-medlen, som i de flesta städer är upphäfven.
De bevillnings-titlar, som i den paragrafen äro uppräknade, nämnas där endast för att angifva sältet för deras åläggande och förvaltning, i olikhet med hvad näst före år 1809 ägt rum, men icke för att gifva dem säkrare bestånd än något annat, sorn kan i beskattnings-väg åläggas.
Dessutom visar erfarenheten, att husbehofsbränningen i allmänhet öfvergått från, hvad ordet betyder, och att någon verklig husbehofs-bråmmg numera knappast finnes.
Få, om någon, tillverka numera spritdrycker till endast eget bebof och af egna jord-produkter, hvilket väl skulle med ordet betecknas; och att så icke är, bevisas bäst därutaf, att i vissa orter har. bränvins-tillverkningen nästan alldeles upphört, under det i andra, såsom allmänt kändt är, en betydlig fabrikation blifvit under husbehofs-namnet drifven till afsalu.
Detta näringens utvecklings-sätt torde anvisa den väg, sorn en väl beräknad lag-stiftning har att beträda.
Bränvins-tillverkningen har i Sverige, måhända mera än annorstädes, varit, särdeles i äldre tider, underkastad växlande lagstiftningsgrundsatser.
Än har man uppmuntrat, än velat alldeles utrota handteringen, än åsyftat att göra henne till folk-näring, än lill regale, än lägga en grund för hennes beskattning, än en annan.
Den ena tiden har man betraktat bränvinstillverkningen såsom en verklig industri, men den andra tiden blott såsom ett samhälls-ondt, hvilket borde mot-arbetas och nedhållas; allt hvad åt densamma då medgafs, skedde blott så vida man ansåg sig icke kunna trotsa en outrotlig ovana.
Förvirringen kom till stor del däraf, att bränvins-tillverkningen vanligen betraktades, icke såsom en fristående och efter samma reglor med andra näringar sig utvecklande och rörande handtering, utan blott såsom ett bihang åt, snart sagdt en bestånds-del af en annan.
Den allmänna financiella grundsatsen, att en fabrikation, hvars alster finna stark afsättning, utan att vara nödvändighets-varor, Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8.
15 kan strängare beskattas än andra, och äfven bör det, pä det hon icke må växa utöfver sitt tillbörliga förhållande till folk-mängd och till andra näringar, har i Sverige aldrig kunnat tillämpas på bränvins-tillverkningen, emedan denna varit fästad vid en annan industri och således icke kunnat med beskattning åtkommas, utan att det sett ut, som om det varit den sednare, som man velat betunga; och då denna varit på andra vägar i allmänhet beskattad, så mycket hon tålt, och dessutom hufvudsakligen varit representerad af en medborgare-klass, så har den i sig sjelf rent financiella frågan fått anstrykning af stånds- och parti-fråga inom lagstiftningen.
Detta behöfde hon icke att vara, mera än frågan om någon annan tillverkning, hvars rå-ämnen äro jordbrukets alster, men har blifvit det genom en förvillad utgångs-punkt; och Utskottet är af den åsigt, att bränvius-frågan skall icke blott blifva ett tviste-frö, utan ock omöjlig att lösa på ett oskadligt sätt, så länge hon är fastkedjad vid ett annat industrielt interesse.
Endast såsom fristående, kan hon med lugn och fördomsfri blick ses från alla sidor; hennes moraliska och statsekonomiska betydelse kunna afvägas mot hvarandra först då, sedan egenskapen af stånds- och parti-fråga är glömd.
Det ekonomiska skäl, som blifvit anfördt för bränvins-bränningens fästande vid jord-bruket, är hufvudsakligen, att hon är nyttig för detsamma, hvarifrån man smånigom kommit derhän, att man ansett henne nödvändig för dess bestånd; och detta skulle ligga deruti, att, på de orter, därifrån transporten af de tyngre landtbruks-alstren, spanmål- och rotfrukter, är för lång till afsättnings-orter, för att dessa alster i sin ursprungliga form skulle kunna bära forslings-kostnaden, är det en fördel att kunna förvandla dem till en mindre tung och skrymmande vara, och att, sedan de ursprungliga jord-alstren blifvit förvandlade eller, som det kallas, förädlade till denna mera lättforslade vara, har den återstående, mera skrymmande delen ett icke obetydligt värde, såsom kreaturs-foder, hvilket landtbrukaren, utan noggrannare beräkning, tyckt sig hafva för intet; och man kan knappast förtänka honom, om han sålunda kommit att fatta en stark tro på och förkärlek för bränvins-näringen såsom hus-slöjd, äfven sedan hon upphört att vara det.
Utskottet vill icke ovilkorligt bestrida denna åsigt eller neka, att genom bränvins-tillverkningen kan för jord-bruket visa sig en vinst i jemnförelse med den afkastning, som samma jordbruk, efter de gamla och vanligaste methoder drifvet, kan framvisa.
Men Utskottet är fullt öfvertygadt, att denna vinst är skenbar, och att ett jordbruk, drifvet till en större fullkomlighet utan bränvins-bränning, skulle framvisa ännu förmånligare resultat, än som är möjligt med densamma.
Bränvinstillverkning är en fabrikation, som tager fabrikantens kapital, likasom hans tankekraft och verksamhet, i anspråk lika mycket, som någon annan technisk näring; och Utskottets öfvertygelse är, att den händelsen, att man behandlat henne såsom hus-slöjd eller folk-näring, varit ett af de svåra misstag, hvarigenom Sveriges landt - 44 Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. hushållning kommit att stadna på en vida lägre stånd-punkt, än klimatets och jordens beskaffenhet i allmänhet nödvändigt föranleda.
Man torde icke sakna erfarenhet, hvaraf detta kan bestyrkas, i fall man ser på de orter, där bränvinsbränningen upphört, åtminstone som folk-näring, och hvilka förete ett stigande välstånd.