Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Henri Marteaus och Paul Viardots andra kon- sert hade lockat ett talrikt och synnerligen en- tusiastiskt auditorium.
De båda celebra violi- nisterna presterade ock vid detta tillfälle det allra bästa af sin konst, och programmet stod som helhet öfver den första konsertens.
Bland hr Marteaus solonummer må särskildt framhållas det undersköna andantet ur Wormsers » Suite tsigane » samt Griegs » Till våren »; bland hr Viar- dots gavotten af Tartini och Wieniawskis masurka.
Tillsammans utförde konstnärerna med fulländadt samspel Spohrs duo a-moll och en humoristisk Serenade espagnole af Leonard.
På söndagen togo de för denna gång afsked af Stockholmspubliken med en matiné, hvars pro- gram hufvudsakligen var sammansatt af de bägge föregående konserternas.
Äfven nu var bifallet det lifligaste och tycktes tydligen innebära ett hjärtligt menadt » auf Wiedersehen ».
Vid kaffet.
Amatör-fotografier af Hugo Falk.
Första bjudningen.
» Doute de la lumiére, Doute du soleil et du jour, Doute des cieux et de la terre, Mais ne doute jamais de mon amour! » De hade varit gifta — hvad skall jag säga?
— sex veckor.
Deras äktenskap var naturligtvis ett jordiskt paradis, och de själfva voro idealet för tvänne äkta makar, som lofvat älska hvarandra i nöd och lust.
D. v. s. ännu hade de ej pröfvat mer än det sistnämnda, ty från bröllopsmiddagen och lilla resan och tills nu hade deras fötter van- drat på kärlekens och den allmänna välviljans dof- tande rosor, och det syntes dem mer än otroligt, att det fanns mer än en bred kungsväg här ige- nom lifvet — den som vandrades af dem och deras likar, som var så jämn och så bekväm med de allra härligaste förfrisknings- och hviloställen här och där, och som ledde direkt fram till lyck- salighetens port, hvilken för ett tryck af deras finger skulle springa upp på vid gafvel och bjuda dem inträde i salighetens boning.
De hade inte den allra minsta aning om, att dit upp till den gyllene porten, som hägnade säll- hetens näjder, äfven funnos små smala, slingrande vägar, uppfyllda med tistel och törne, små sling- rande stigar, hvilka i tröttsam och plågsam takt trampades af grofva, sårade fötter i en oändlig, tung och släpande rad.
Men på det hela taget, så var det ju ej heller så nödvändigt på.deras nuvarande stadium, och man kan endast önska, att så lång tid som möjligt måtte förflyta, innan deras geografiska kunskap riktades med dylika lika onödiga som obehagliga öfverraskningar.
Emellertid voro de, utan några vidare djupsin- niga funderingar öfver tillvaron, lyckliga och be- Klingar, Broscher, Armbaud, Kedjearmband, Kedjor, Nålar, Bref besvaras omgående.
låtna, och det är ju hufvudsaken här i lifvet.
Deras lilla bröllopstripp hade utsträckts längre än som från början var meningen, och de hade inte så särdeles lång tid varit ensamma i sitt vackra hem.
Och nu skulle de för första gången hafva ett par främmande till middagen — en ungdomsvän till herrn och en dito till frun.
Full- komligt i hvardagslag, förstås.
Frun själf hade skrifvit de båda bjudningskorten och haft större och flere öfverläggningar med sin kokerska än någon stadgad och van husmoder, som aldrig va- rit ung och oerfaren, kan tänka sig.
Men nu hade hon för sista gången kastat en blick — en blick af belåtenhet — på middags ' bordet.
Och man kunde gärna instämma i de komplimanger, som hennes herre och man rik- ligen slösade på henne och hennes arrangemanger, ty det var verkligen ett inbjudande middagsbord, med sitt snöhvita duktyg, allt det nypolerade silfret, som sken och sprakade i ljusglansen, de doftande rosorna i de små låga båtformade kri- stallskålarna, och det flödande ljuset, som dränkte allt i sina klara vågor och ej lämnade ett enda litet hörn i skuggan.
Frun kunde vara lugn — alldeles trankil.
Och ändock frågade hon nu för femtiondeförsta gången sin man, om han trodde, att allt skulle gå bra.
» Ja vars, » svarade han lättsinnigt (såsom all- tid skapelsens herrar angående dylika viktiga affärer) och fortsatte med den i hans tycke myc- ket nödvändigare sysselsättningen att i sitt ci- garskåp fördela välspunna rökverk i hvad han be- hagade kalla middagscigarrer, förmiddagscigarrer och punschcigarrer.
Frun var kanske ej så särdeles nöjd med den likgiltiga tonen i svaret, men ställde sig emeller- tid i hela sin längd framför förmakstrymån för att kritisera sin egen apparition.
Och nöjd med sin dräkt och sig själf log hon ett litet själfsvål- digt leende åt sin egen fägring och höjde ar- marna öfver hufvudet för att jämka den grädd- gula ros, som satt instucken i hennes rika flätor.
» Kan du inte hjälpa mig ett litet tag, Gösta? » » Jo vars, » fortfarande från cigarrskåpets innan- dömen, där de sista eftermiddagscigarrerna nu lågo uppradade efter sin rang och sin art.
Men då han händelsevis fick se, att det ej alls var fråga om att bryta servietter till » biskopsmössor », kom han beredvilligt fram, ehuru endast en mot honom ytterst partisk iakttagare skulle kunna påstå att han spred annat än förvirring och öde- läggelse i sin hustrus omsorgsfulla och koketta frisyr.
Emellertid ordnade hon åter sitt hår, och förtjust tog han henne i axlame och höll henne en armslängd ifrån sig för att taga henne i or- dentlig okulärbesiktning.
Och denna resulterade i en varm och kärleksfull kyss på ett par mjuka, röda läppar.
» Middag och värdinna — allt är utomordent- ligt! » sade han.
» Det enda är, att Teodor natur- ligtvis blir afundsjuk på min lycka.
Men hvar- för gifter folk sig inte?
Hvarför äro de sådana inbitna gamla egoister, att de ej förstå äktenska- pets ljufva behag?
A andra sidan, » tillade han suckande, » är det ju ej alla beskärdt att få en sådan vinst som jag i lifvets stora lotteri.
» Hög- sta vinsten med tilläggspremie », som det står i Gebrilder Lilienfelts Hamburgerprospekter.
Men jag bör ej förhäfva mig öfver min lycka — hur mången stackars äkta man förbannar ej den stund, då han dyrt köpte en lott för att vid dragningen få en nit. » » A, du är den raraste, snällaste, artigaste äkta man, som världen någonsin skådat, » sade hon och drog hans hufvud till sig i farlig närhet af sitt eget.
» Men — ts — gick det inte i tambu- ren.
» Och som två skrämda barn foro de ifrån hvarandra och satte sig anständigt och hö- geligen moraliskt på allra längsta möjliga inbör- des afstånd.
Dock - — de fingo ingenting för sina stela mi- ner och högtidliga » uppsträckning » ty stegen fortsatte obevekligt en trappa upp.
Och då faran var öfver, vågade de åter närma sig hvarandra.
» Om jag kunde förstå Mary, » sade den unga frun.
» Hon borde väl hafva tid att komma på slaget.
Kanske hon drar sig för att se vår lycka.
En man borde hon väl ändå kunna få — kanske.
Men en sådan som jag fått — åh, hvad jag är lycklig! » Hvad har en ung äkta man att göra under dylika förhållanden?
Hellre än att lyssna till slikt demoraliserande smicker får han underkasta sig att med för, handen varande medel täppa lismerskan munnen till — och detta var just också hvad han gjorde utan betänkande och utan dröjsmål.
» Kors — är klockan verkligen tio minuter öfver Silfverarbeten, Bordsilfver.
fem, eller har min dragit sig före?
Det här var då bra, kuriöst.
Skref du inte klockan fem i bref- vet? » » Jo, visst skref jag fem.
Det har jag ju redan sagt. » » Hm.
Ja men säkert.
Fruntimmer bruka slarfva med sådana saker ibland. » » Du borde inte hafva gift dig med en slarfva. » » Jag trodde, att du möjligen kunde vara ett undantag från regeln. » » Nå, när du nu finner, att detta ej är förhål- landet? » &gt;Det har jag aldrig sagt.
När du försäkrar, att du skrifvit fem, så får jag natmligtvis tro dig. » jJa — aldrig har jag anat, att du ens kunde tänka på något annat sätt. » Man hörde att det inte var långt kvar till snyftningarna.
» Jag gör ju inte så heller, min söta vän.
Men du får väl i allt fall erkänna, att det är litet be- synnerligt att vi sitta här och vänta på våra gäster, som skulle komma kl. fem, då hon snart slår half sex? » » Det kan väl jag inte rå för.
Jag måtte väl inte skrämma bort dem från vårt hem. » » Du vill kanske insinuera, att det är jag?
De hafva kanske sett dig i hvardagshumör, och då är det ju ej så otroligt, att de föredraga gröt och mjölk hemma framför hjärpe och champagne hos oss. » » Vet du, att åpropos hvardagslynne antar jag att du kan mäta dig med hvem som helst.
Och är det ett fel hos någon af oss, som gör, att folk ej kommer hit, tror jag, att jag kan fritaga mig. » » Det är väl mitt fel då, kan jag tro.
Klockan är emellertid öfver half sex nu, och få vi aldrig se våra vänner hos oss, så spår jag, att vårt lif blir paradisiskt.
Jag undrar just hur — — » » Och jag undrar, hur jag kunde gifta mig med dig.
Mamma varnade mig också, men jag lydde henne ej — till min egen ska — a — da. » Snyftningarna tilltogo på ett oroväckande sätt.
» Jag friade inte mer än en gång och behöfde minsann inte vänta på ditt ja. » » Hade jag då vetat, hvad jag nu vet, hade du allt fått vänta. » » Jag är nästan frestad att önska, att så vore fallet. » » Jag är redo att lämna dig din frihet, när du behagar. » Den unge äkta mannen svarade ingenting, utan trummade med en högst omusikalisk force en varietéslagdänga på fönsterrutan.
» Vill du vara så god och upphöra med den där fasliga musiken! » Herr Gösta hörde ej, eller i alla händelser tycktes han ej höra något annat ljud i rummet än den ohyggliga vals, som han hamrade på rutan.
Och han vände sig ej en gång om, då han hörde en snyftande röst bakom sig försäkra, att dess ägarinna hade ett hem, hvarifrån hon aldrig bort fara, men dit hon — himlen vare tack och pris — kunde återvända i ömma föräldrars armar.
Så hördes fraset af en klädning och därefter från sängkammaren bullret af lådor, som drogos ut och slogos igen, samt prasslandet kläder, som kastades ut öfver stolar och golf.
Men hvisslande » Glädjens blomster i jordens mull » vandrade herr gemålen med stormsteg i förmaket med håret på ända och händerna i byx- fickorna.
Så hördes ett kväfdt utrop från lilla frun.
» Gösta! » Han morrade något till svar, inom sig fylld af den omätligaste glädje öfver att första steget ändtligen var taget.
» Vet du, hvarför våra gäster inte kommit? » » Neej, » sade han nyfiket.
» Joo, » svarade hon och visade sig i dörren, svängande med ett par hvita pappersark, » joo du, jag har — glömt att sända af brefven! » En suck af lättnad höjde hans bröst, men han hann inte svara, förrän kokerskans röst hördes i matsalsdörren: » Tänker herrskapet någonsin äta middag i dag? » » Ja, » svarade herrn i huset, och det festmiddag ändå. » » Och försoningsmiddag, » tillade hans lilla hu- stru och räckte fram sina läppar till en förlåtande kyss.
På förekommen anledning och för våra ärade annonsörer vilja vi här meddela de officiela siffrorna för tidningarna » Idun » och » Svensk Damtidning », hämtade för ur k. postverkets beställningsböcker den 4 innevarande november: Idun: Sv.
Damtidning: 21,736 ex. 3,167 ex.
Häraf komma ensamt på Stockholm för Idun: Sv.
Damtidning: 11,162 ex.
Dessa rorna, 538 ex. äro som sagdt de officiella postsiff- som af en hvar kunna kontrolleras.
Hvad Idun beträffar komma härtill ytterligare 6 å 7,000 ex., hvilka gå dels genom bokhan- lare och tidningskontor, dels till Finland, hva- dan Iduns hela upplaga under detta kvartal närmar sig 30 tusen exemplar.
* Innehållsförteckning.
Hedvig Lundström, född Cederborgh; af L.
(Med porträtt) — Till Döden; af Daniel Fallström.
— » Det sva- ga kärilet »; af B.
— Suomessa.
(I Finland).
— Hustomten; af Hedvig lndebetou — Under Ebba Brahes brudkrona; af Bjalmar Cassel.
(Med 1 ill.).
— Några reflexioner vid postluckan; af — e —.
— Tealer ocb musik.
— Vid kaffet; amatörfotografier af Eugo Falk • Första bjudnin« gen.
N:r 31 (241) Prenumerationspris pr år: I d u n m e d M o d e t i d n i n g oeh kolorerade planscher kr.
• 6: 50 Idun ensam » 4: — Fredagen den 29 juli 1892.
P r e n n m e r.
s k e r i landsorten å post- a n s t a l t, i Stookholm h o s r e d a k t i o n.
Träffas &amp; b y r å n kl. 1 2 — 1.
Lotten f sjutton år har fru Dorsch varit en af stockholmsscenens ej blott mest framskjutna utan ock mest intresse- väckande artister.
Först nu i år har stugan blifvit henne för trång, och hon har följt ryktbara stor- heters exempel och be- gifvit sig ut på rundresa med en trupp, som, en- ligt hvad notiser i tid- ningarna i våras medde- lade, ämnade uppföra endast sådana stycken, där hon innehade glans- roller.
Idun passar på till- fället att bringa den fram- stående konstnärinnans, bild på samma gång som hon själf gör en turné genom Sverige.
Lotten Dorsch föddes i Stockholm 1849, kom vid sjutton års ålder in i kungliga teaterns elev- skola, blef där förklarad oduglig och fick respass, men tog sig den friheten ändå bli scenisk artist och till och med en fram- stående sådan.
I detta afseende har mer än en af elevskolans afskedade giort som hon.
I fyra års tid var hon sedan anställd vid kring- resande trupper — jag Boktr.-Aktleb.
Utgifningstid: hvarje helgfri Gtniandls fredag lösnummerspris 1 5 öre (vid kompletteringar).
Annonspris: 36 öre p r n o n p a r e i l l e r a d.
För - P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser- 25 öre för h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
Dorsch.
är ej säker på saken, men jag tror mig ha sett hen- ne uppträda som en strå- lande vacker fé i » Bock- foten » på Manegeteatern i slutet af 1860-talet.
Så fick hon anställning vid Svenska teatern i Hel- singfors, fick där en bättre scenisk skolbildning än hon kunnat förvärfva sig under kringflackandet med Thespiskärran, fick goda roller och blef an- sedd som en mycket lof- vande talang.
H o n in- gick under denna tid äk- tenskap med teaterns då- varande regissör, hr A.
I oktober 1875 debu- terade fru Dorsch-Bosin i Stockholm på Nya tea- tern, där gamle Stjern- ström härskade sedan i januari samma år.
Hen- nes debutroll, Louise i Schillers » Kabal och kär- lek » — som i förbi- gående sagdt gafs för- träffligt med Stjernström som en oförgätlig Miller och Fredrik Deland som en dråplig hofmarshalk von K a l b — var noga taget ej synnerligen lämp- lig att låta den unga de- butantens individualitet få sig uttryck.
Debuten kunde ej hel- ler inordnas bland de afgjordt lysande.
Den blef betecknad såsom
242 1892 Döden är ingenting annat än lifvets mäktigaste handling, ty den föder ett högre lif.
YERGINAUD.
» öfver hufvud taget g o d ».
» Det ärliga, till största delen af framgång krönta sträfvandet att gifva en i all sin enkelhet ädel bild af en bland det moderna sorgspelets vackraste skapelser förtjänar ett obetingadt erkännande », skref Aftonbladets kritiker om den unga, i Stockholm dittills helt och hållet okända skåde- spelerskan.
Hon väckte emellertid intresse allt från sina första steg på den Sijernströmska scenen.
Och det dröjde ej länge, förrän hon — jämte Olga Björkegren, Valfrid Torslow och något senare Louise Fahlman — nämndes som de främsta ibland de unga löftesrika förmågor, som fingo sin utbildning vid nya teatern.
Den roll, som där framför alla andra stad- gade hennes rykte, var Hjördis i » Kämparne på Helgoland ».
Efter Stjernströms död lämnade hon denna scen, debuterade på Dramatiska teatern i två roller, båda två lika litet lämpliga för hennes artistiska temperament som hennes första de- butroll i Stockholm varit: som prinsessan Agnes i » Dagvård Frey » och som den stolta unga fröken Marguerite i » En fattig ung mans äfventyr ».
Publiken var temligen kallsinnig — man hade i allt för godt minne Gurli Åbergs och fru Hwassers helgjutna presta- tioner i samma roller.
Och så återvände fru Dorsch-Bosin till Nya teatern och blef i ett par spelar dess primadonna, till dess hon 1 8 8 1 blef erbjuden den anställning vid Dramatiska teatern, hon förgäfves eftersträfvat.
Efter att i flere år ha varit en bland de mest använda af denna scens förmågor återvände hon 1 8 8 9 för ett år till Nya teatern och har nu se- nast under spelåret 1 8 9 1 — 9 2 tillhört K.
operans dramatiska sällskap.
ginnan i Paillerons » Sällskap där man har tråkigt ».
Hon har fört den moderna kvin- nans talan i fru Lefflers » Sanna kvinnor », i fru Agrells » Räddad » och » Dömd », och hon har i Strindbergs » Fordringsägare » gifvit en i allo öfverlägsen bild af kvinnlig vam- pyr utan hjärta och utan samvete — en upp gift, som hon löste på ett så rent af ena- stående genialiskt sätt, att det må beklagas, att hon ej fått tillfälle att gifva lif äfven åt den kvinnliga demonen i samme författares » Fadern ».
Den egenskap, som dominerar i hennes konstnärslynne, är intelligensen.
Hennes scen- vana, hennes förstånd oeh viljekraft ha låtit henne lyckas i roller af sinsemellan mycket olikartadt slag.
Hon har spelat naiva unga flickor — det var ej mer än ett par år sedan hon i » Jane Eyre » förekom i skolflickans korta klädning — och sköna guldlockiga riddardöttrar, som svärma vid lutan och höf- viskt skämta med unga ridderliga kavaljerer.
Hon har uppträdt som bondflicka, som socie- tetsflicka, som halfgammal mamma och som hvithårig mormor.
Men aldrig har hon så varit inne i sin uppgift, som då hon fått framställa sega, viljekraftiga, rufvande karaktärer.
Hjördis var hennes lärospån på detta om- råde, och Hjördis, iförd världsdamens mon- daina elegans, förfinad och utstuderad, barn af det nittonde århundradets civilisation på ondt och godt, har lefvat upp i flere af hen- nes mest fullödiga skapelser på den moderna salongskomediens område.
Hon har med en intensiv energi framställt lidelsen: damer, som förstå att hämnas en försmådd eller förrådd kärlek, att trampa i spillror sina rivalers lycka, sak samma om de på samma gång trampa sitt eget hjärta blodigt — kvinnor, rufvande öfver en lifsuppgift, som gäller deras Frans Hedberg påpekar i sitt bekanta ar- vara eller icke vara, kvinnor, behärskade af bete » Svenska skådespelare », att det område, en passion, starkare än deras egen vilja, star- där fru Dorsch-Bosin är allra bäst på sin kare än deras klokhut, deras medvetande om plats, är som framställarinna af koketta, in- rätt och orätt.
triganta damer af värld, och han uppställer Eller också har hon framställt kölden: egois- i sammanhang med detta sitt yttrande den tiska damer af societeten, med ett anslående frågan, om denna genre bör anses lägre än yttre, ett korrekt uppträdande och korrekta de själsstora, ädla kvinnorollernas område, tänkesätt, damer, som utan att bryta mot det om det är en » förolämpling att säga en skåde- passandes lagar och den goda tonens fordringar, spelerska, att det är för den, som hennes förstå att härska, att göra sin vilja gällande, konstnärliga begåfning bäst och lämpligast att med godt samvete kufva den, de vilja se passar sig ».
Det är nu knappast lönt att för sina fötter.
offra ett ord på denna fråga — det tyckes För uppgifter af dylikt slag — uppgifter, mig helt och hållet själfklart, att en skåde- ofta nog af stort psykologiskt intresse — läm- spelare med hufvud och skarp blick och pade sig förträffligt hennes smidiga figur, hen- fantasi ofta nog har orsak att intressera sig nes kalla skönhet, hennes korrekta, förbindliga mera för bofrollen än för hjälterollen, för de- konversationston och den skarpa hånfulla moner mera än för änglar.
Och hvad fru klangen i hennes röst i de ögonblick, då världs- Dorsch vidkommer, så har hon på sin spel- damen kastar eller tappar societetsmasken, de lista så många ädla karaktärer, att dessa böra hejdlöst vilda utbrotten af djurisk skadeglädje, kunna uppväga de mer eller mindre afsky- isande hån eller skärande hopplös förtviflan värda damer, hon gifvit realistiskt lif på sce- — nittonde seklets Hjördis i elegant prome- nen.
Hennes område har sträckt sig från naddräkt eller i balkostym, la bete humaine Margareta (i Goethes » Faust ») och Ismene (i i siden och juveler.
Sophokles ' » Antigone ») till » Lady Tartuffe » Men då vi minnas fru Dorsch i dylika och markisinnan i Sardous » Fernande », från roller, få vi ej glömma henne, sådan hon vi- lady Macbet till den beskedliga, inskränkta sat sig på ett hellt annat område — dels fru Riis i Björnsons » Nya systemet », den spi- som den åldriga damen, som förstått att öfver- rituella och skämtsamma Anne Charlotte lefva stormarne och berga samvetsfrid och Schröderheim i Frans Hedbergs » Glanskis » godt lynne och goda tankar om lifvets och och den gladlynta, sjuttioåriga gamla herti- människornas värde — hertiginnan i «Sällskap där man har tråkigt », farmodern i Frans Hedbergs » Hårdt mot hårdt » — dels i det klassiska skådespelets stora uppgifter.
I de sistnämnda har hon förstått — hvad få af våra skådespelerskor lägga vikt på — att redan genom sitt yttre gifva en historisk bild af personen.
Hennes Ismene var en grekisk staty, som fått lif, utan att likväl förlora bildens strängt plastiska skönhet, hennes Portia i » Köpmannen från Venedig » var ett renäs- sansporträtt, som stigit ut ur ramen.
I dylika roller har hon äfven gifvit vackra prof på sin förmåga af ett vårdadt, lugnt framsägande af versen.
Intelligensen, energien utgör som sagdt det dominerande i hennes konst.
Hon är föga omedelbar, och aldrig har hon litat på in- spirationen — det är tvärtom på noggranna studier, på omsorgsfull beräkning hon byggt sina skapelser.
Hon har allt sedan hon lämnade Drama- tiska teatern fått flere roller, som mindre lämpade sig för hennes konstnärliga tempera- ment, än roller, där hon kännt sig fullt hem- ma i kläderna.
Och hennes konstnärsskap har på de sista åren tagit allt skarpare for- mer.
En viss — och alls ej obetydlig — förkonstling, ett i ögonen fallande maner har snart sagdt alltid utmärkt henne, äfven i flere af hennes mera framstående roller.
Den har nu på sista tiden hindrat hennes Hjördis, som hon utförde ett par gånger i vintras på Kuugliga operan, från att blifva en mönster- prestation, så ovanligt stilfull och framstående hennes tolkning af Vikungasagans hjältinna än är.
Och den var kanske väl mycket fram- trädande i hennes » Hedda Gabler », som lik- väl är den bästa Hedda Gabler, vi hittills sett i Stockholm.
Med sina i ögonen fallande svagheter är fru Dorsch i alla händelser ej blott en bety- dande kraft, utan också en personlighet för sig bland våra dramatiska förmågor, en konst- närinna, hvars uppfattning och återgifvande af en roll, som kan fresta en intelligent skåde- spelerska, alltid erbjuder något, ofta nog mycket både originelt och individuelt.
Och vi ha intet öfverflöd på individualitet hos våra sceniska förmågor, vare sig bland herrar eller damer.
Det är att hoppas, att då hon nu som sin egen direktris själf får välja sina roller, hen- nes konstnärskap skall ytterligare utveckla sig i intensivt personlig tolkning af karaktä- rer och stämningar, af mänsklig glädje och sorg.
Svartsjuka är att plåga sig själf af fruktan för att blifva plågad af en annan.
» Hur kommer det sig, » säger Rochefoucauld, » att svartsjukan, som föd- des med kärleken, icke alltid dör med den? » Han skulle funnit ett svar på sin fråga, om han besinnat, att egenkärleken aldrig dör.
Svartsjukan är en bland de största olyckor som finnas, men en som framkallar minst med- lidande.
Vid skärgårdstjärnen.
p tjärn sitt dh \ undt där öga bland utanför som högskog vattnet och ljung täcke och skvattram säfvcn denna fylla.
näckblad fräken bland fBland här därute porsen kan jag och, famnad all ibland af för gömd lifvets det lutad få jag hör här i lön tallar, hafvcts don, svallar.
på ostörd af nejdens oro och rör änder.
når som en susning vildt ring, stränder; skogens mossiga knappt fast snatter plats, en alltomkring luften därinom ett dämpadt fjll drager förgylla, sig resa vid tjärnens från tallar.
svallar.
rikt af på ån dunlielgrön, gungfly krydd-doft inne buskiga hafvet hjortron med upp midt om står HNlärmst Vr slår mossan ned, drömma trollska fred, glömma.
Barnträdgårdar.
» Sannerligen säger jag eder, hvad I hafven gjort en af dessa minsta mina bröder, det hafven I gjort mig. » fången bildad, obemedlad kvinna bar för- sökt skaffa sig lönande sysselsättning, och det har ofta lyckats, dä hon litat på egen arbetskraft.
Allvar och ihärdighet hafva varit de hörnstenar, på hvilka hon byggt en sorgfri framtid, sorgfri — dock sällan glädjerik.
I så många fall utgöra kärlek och kraft polerna i det yrke kvinnan väljer, och gäller det att uppehålla lifvet med en sysselsättning, som fordrar dessa vilkor, då händer det stun- dom, att kraften tager herraväldet öfver kär- leken.