Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Spångberg gör det förbehåll, att de, som, till följe af innehafvande burskap eller privilegier, äro berättigade till minutering af spirituosa, må undantagas från stadgandet i 56 § af nu gällande författning.
Den skatt, som bör drabba försäljning af bränvin, har blifvit till siffran föreslagen endast af två motionärer, nemligen af Friherre Cederström, A., som yrkar 12 sk. b:ko afgift per kanna för allt bränvin, försåldt i mindre parti än 15 kannor, och Lars Andersson från Gefleborgs län, som anser 12 sk. såsom minsta skatt, hvilken borde af fabriks-ägare erläggas vid försäljning af mindre än 30 kannor, samt af alla minuthandlare och utskänkare.
Ola Månsson från Christianstads läri yrkar, att hvar och en, som, i egenskap af tillverkare eller efter särskildt tillstånd, säljer bränvin kannevis, bör erlägga 100 r:dr b:ko till stadens eller socknens fattig-kassa; och har denne motionär, äfvensom Herr Balman, W. F. A., ansett lämpligt, att taxerings-kommitté äger dessutom ålägga försäljare en särskild afgift af minst 20, högst 100 r:dr b:ko.
Herr Dalman vill, att denna sistnämnda taxering må kunna drabba äfven kända lön-krögare.
Herr Boman föreslår, att minimibeloppet af minuterings-afgift bestämmes i stad af magistrat och stadens äldste och i köping af kommunal-styrelse.
Att hvad som stadgas om bränvins-försäljning, skall gälla äfven om andra brända eller destillerade, in- eller utländska spirituösa drycker, föreslås af Herr Särskilda Utskottets Betänkande, N:o 45. 5 Spångberg,• och A. J.
Sandstedt från Jönköpings län vill, att hvad han föreslagit om försäljning af bränvin, äfven må stadgas i afseende på andra rusgifvande drycker.
Om gästgifvares försäljnings-rätt har f. d. vice Talemannen Pehr Eriksson föreslagit, att de, samt köpmän, källaremästare, värdshus-idkare och krögare, ensamme må äga sälja bränvin, emot skatt, men icke kunna dertill förpligtas, hvaremot de böra vara skyldige, dock skatt-fritt, alt hålla porter, öl och svagdricka, hvartill dessutom hvarje välfrejdad person borde vara berättigad.
Friherre Hjerta, F. P., samt Domprosten Doktor Thomander hafva motionerat, att bränvins-försäljningen måtte regleras efter den Norska lagen, med de förändringar, som svenska förhållanden kunna göra nödiga.
Sistnämnde motionär samt Herr Stjernsvärd, G. M., hafva yrkat, att intet annat bränvin må få försäljas än sådant, som är renadt eller från finkel-olja befriadt.
/ Att utskänkning, der mat ej iortäres, icke må vara tillåten, föreslås af Nils Svensson från Blekinge, och af A. ./.
Sandstedt från Jönköpings län, att gästgifvare ej må sälja bränvin till andra än spisande gäster.
F. d. vice Talemannen Pehr Eriksson anser skäligt, att åtal å förbrytelser mot bränvins-författningen uptagas och afdömas af Konungens Befallningshafvande, och att hela bötes-beloppet tillfaller åklagaren.
Om användnings-sättet för de af bränvins-försäljningen inflytande afgifter hafva åtskilliga förslag varit väckta; och de fleste, som behandlat den frågan, hafva velat, att dessa medel, eller åtminstone en stor del deraf, skola tillfalla menigheterna och allmänt nyttiga eller välgörande lokala inrättningar.
Så har Herr Dalman, W. F. A., uttalat den åsigten, att minuterings-afgiften bör användas till kommunala behof, men på det sätt, att densamma först ingår till länets kassa, hvarifrån det samlade sedermera utdelades på kommunerna 5 hvilken tanke Friherre Cederström, A., äfven delat.
Anders Jonsson från Östergöthlands län anser lämpligt och till ändamålet ledande, att kommunala myndigheter biträda till'hämmande af lön-krögeri, och att böter för detta, äfven som för fylleri, skola, då de blifvit ådömda till följe af dessa myndigheters verksamhet, tillfalla kommunens skole-väsende och fattigvård.
Det åligger nu Utskottet att yttra sig öfver dessa förslag och att söka utfinna, hvilka stadganden och åtgärder böra anses kunna säkrast leda till det sökta målet: ett sådant ordnande af handlen med sprit-drycker, att å ena sidan de, som förbruka en vara, hvars tillverkning är loflig, må deraf kunna erhålla sitt behof på ärlig och tillåten väg, och att å andra sidan en allt för allmänt spridd och lätt tillgång icke må locka den lättsinniga oerlarenheten, utan att offentliga myn - 6 Särskilda Utskottets Betänkande, N:o 13. digheter eller menigheternas styrelser äga tillfälle eller befogenhet att motarbeta missbruken.
Frågan är af stor vigt, då äfven de ändamålsenligaste lagar för tillverkningen skulle kunna göras kraftlösa genom ett oklokt ordnande af försäljningen.
Till en början vill Utskottet uttala den öfvertygelsen, att förbud mot all bandel med bränvin icke kan komma i fråga, då man icke ansett sig kunna förbjuda dess tillverkning.
Om man söker hindra offentlig och loflig försäljning af en vara, som man icke kan hindra att finnas i landet, så tillskapar man endast en hemlig och oloflig handel dermed; och följden af försöket blifver, eniigtUtskottets öfvertygelse, ingen annan, än att det egna behag, som förbjudna njutningar ofta hafva för sinnen, hvilka icke vaktas af ovanligt starka grundsatser, retar tili ifrigare eftersträfvande af den otillåtna varan, och att om begäret kan tillfredsställas, utan att varan fördyras al några afgifter till stat eller särskild menighet, utöfver hvad tillverknings-skatten föranleder, så finnas icke tillräckliga band på en rörelse, som så lätt urartar till ett fördärf.
Dessutom kan den stränga kontrollen öfver försäljningen utgöra ett biträde åt kontrollen öfver tillverkningen.
Hitintills har handlen med bränvin icke varit reglerad och beskattad mera än i ett stadium, nemligen vid utskänkning eller försäljning att på stället förtäras, och i ringare belopp än en kanna.
All annan handel dermed har i allmänhet och, liksom handel i allmänhet med landtmanna-varor, varit fri och icke underkastad annan afgift, än hvad taxerings-kommittéer kunnat ålägga någon, som upgifvit sig för, eller annars ansetts hafva haft inkomst af parti-handel med varan.
Utskottet har trott den omedelbara öfvergången från den minsta försäljningen, d. v. s. utskänkningen, till den fria parti-handelen utgöra en lucka, som behöfver fyllas.
Behofvet af en mellan de båda stående sort af försäljning har redan visat sig i Stockholm och andra städer, genom destillatorernes rätt att hålla öppen bod eller s. k. bränvins-magasin; och Utskottet anser en dylik böra blifva allmänt antagen för både land och stad.
Rättigheten för hvar och en att, utan anmälan och skatt såsom handlande, sälja så litet qvantum, som en eller fjerde-dels kanna, måste hafva den verkan, att en betydlig, icke erkänd och reglerad, men ändock verklig minuthandel uppstår; och erfarenheten har visat, att denna utminutering, såsom en dylik handel i sjelfva verket kan kallas, både blifvit mycket allmän och öfverskrida sin tillåtna minimi-gräns, och att hon urartat till försäljning af ännu mindre partier än det verkligen medgifna.
Kontrollen öfver inskränkning till denna gräns har dessutom varit försvårad af tillåtelsen äfven för hvarje till bränvinsbränning berättigad jord-brukare att till eget folk och underhafvande afyttra så ringa qvantum, som en fjerde-dels kanna; en rättighet, som ofta blifvit missbrukad till försäljning af ännu mindre belopp och visat sig synnerligen menlig för sedligheten, då varan derigenom blifvit allmänt spridd och tillgänglig.
Särskilda, Utskottets Betänkande, N:o \Z. 7
De lika kända, som öfverklagade missbruken i delta afseende tyckas visa, att det icke går an att låta en bränvins-handel, som så mycket närmar sig utminute ring, förblifva en alldeles fri näring; och Utskottet har kommit till den öfvertygelse, att det qvantum, som hvar och en, utan särskildt förvärfvade handelsrättigheter, skall äga försälja, måste bestämmas vida högre.
Men å andra sidan synes det, såsom redan anmärkt är, ej heller rådligt att lägga ali minut-handel med bränvin i utskänkares händer.
Man må tänka om bränvins-förtäring hvad man vill, man må anse henne ovilkorligen förderflig eller möjligen oskadlig, så torde man dock i alla händelser nödgas erkänna, att krog-lifvet, eller en mängd personers vana att tillbringa en del af sin tid i samqväm på ställen, der rusgifvande drycker tillhandahållas, utgör en ovilkorlig och stor våda för sedlighet och arbets-drift; och hvarje anledning, som lockar till en sådan vana, bör derföre omsorgsfullt undanrödjas.
Bland dylika anledningar vore säkert den icke den minsta, att hvar och en, som ansåge sig behöfva köpa ett mindre belopp sådana drycker, för att i hemmet förbruka, skulle nödgas infinna sig på ett ställe, der de icke blott försäljas, utan äfven förtäras, och der han träffade bekanta, hvilka, oftast under rå glädje och cyniskt öfvermod, på stället åtnjuta, hvad han ämnar hemta till sparsamt och derigenom mera oskadligt bruk.
Erfarenheten har visat, huru lätt dylika tillfällen och exempel förleda till ovanor, hvilka icke lika lätt afläggas; och farligast äro de för barn och oerfarna yngre personer, som skickas att köpa, hvad hus-lädren anser sig behöfva; af hvilket sistnämnde skäl Utskottet föreslagit ett särskildt förbud mot bränvins utlemnande till minderåriga personer (§ 27).
Att alldeles utrota bränvinets bruk i landet torde vara föremål mera för önskan än hopp, åtminstone för det närvarande och en icke allt för kort framtid; men att småningom minska det anstötliga och hemska af dryckenskaps-lastens företeelser är säkerligen icke omöjligt genom ändamålsenliga anstalter och författningar; och dit hörer att söka undanrödja lockelsen, snart sagdt tvånget för den, som anser sig behöfva ett mindre qvantum bränvin, att för det ändamålet besöka en krog.
Då Utskottet sålunda funnit sig böra föreslå allmänt antagande af en särskild, reglerad bränvins-handel, utan rättighet till försäljning af det för den ögonblickliga förbrukningen lämpligaste och vanligaste minsta qvantum, samt utan förtäring på stället eller rättighet och skyldighet alt försälja mat, har det icke kunnat undfalla Utskottets upmärksamhet, att vid denna handel, hvaråt benämningen Minut-handel med bränvin lämpligen torde kunna gifvas, måste föreskrifvas ett något ringare försäljnings-minimum, än som hittills varit tillåtet uti de vanliga minut-handels-bodarna, hvilka både i småstäder och på landsbygden allmänt befattat sig med samma handel, som den Utskottet nu anser böra anvisas åt den särskilda bränvins-minuthandlen.
Det har blifvit, och icke utan skäl, anmärkt, att om minut-handlen 9 Särskilda Utskottets Betänkande, N:o 45. skall kunna tälla med utskänknings-slällena eller de s. k. krogarna och uttränga dem, genom att mera vänja allmänheten att hemma hos sig förtära det bränvin, sorn vana och fördom ännu göra lill ett behof, sä måste inköpet af varan till denna förbrukning i hemmet lättas genom ringheten af det belopp, som får på minuterings-stäliet köpas; men erfarenheten visar, att om ett så obetydligt qvantum, som en åttonde-dels kanna, hvilket varit såsom minimum föreslaget, lår där köpas, så hemföies det icke alltid, utan förtäres genast, om ej i sjelfva försäljnings-boden, åtminstone i dess granskap, och det utan mat.
Det synes derföre icke vara rådligt att bestämma minut-handels-minimum allt för lågt; men å andra sidan skulle ändamålet säkert icke vinnas, i fall detta minimum sattes så högt, att den vanlige arbetaren, som sällan har på en gång större penninge-tillgång än en dags eller några få dagars förtjenst, icke förmådde köpa det.
Skillnad torde imedlertid böra göras mellan stad och-land, i så måtto att arbetaren, hvars förtjenst i stad är mera tillfällig och oftare uttages, får köpa ett mindre parti än en person af motsvarande klass på landet, där arbets-förtjenst och lefnads-ordning icke äro så för dagen inrättade, utan stadigare, och böra i allmänhet tillåta längre beräkning och något större förlag.
Torparen, den mindre jord-brukaren, bruks-arbetaren o. d., som icke sjelf tillverkar bränvin, men tror sig behöfva att i sitt hus äga ett mindre förråd deraf, bör kunna få tillfälle att förskaffa sig detta uti samma parti, som han hitintills kunnat erhålla hos hvarje enskild eller hos landt-handiaren.
Mindre behöfver det ej vara, hvaremot stadsbon skulle tvingas att vända sig till krogen, om han ej annorstädes kan få mindre än ett belopp, öfverstigande det, som han vant sig att få uti det s. k. bränvinsmagasinet.
Dessutom kan icke nekas, att om äfven på landet så litet qvantum, som en fjerde-dels kanna, finge försäljas på minuterings-ställe, skuile svårligen någonsin kunna hindras, att det köpta förtärdes i närmaste granskapet, och miriuthandels-stället vore i sjelfva verket till utskäriknings-ställe lörvandladt; hvilken olägenhet är vida mindre att befara i stad, där polis och allmänna upmärksamheten långt mera förmå bevaka, hvad utom hus företages.
Af minut-handlens införande biifver en otvungen följd, att den icke med särskild handels-rättighet förseddes befogenhet att i parti handla med bränvin måste betydligen inskränkas.
Utskottet tror sig icke behöfva frukta allt för vigtiga inkast, då det föreslår, att denna allmänt tillåtna parti-handel icke måtte få drifvas med mindre qvantum än ett helt fat eller 60 kannor.
Därifrån torde dock tillverkaren böra undantagas, då han försäljer sin egen tillverkning.
Honom kan det lätt hända, att han behöfver afyttra äfven ett mindre förråd, som han fått färdigt; och Utskottet anser billigheten fordra, att han må äga däraf sälja så ringa belopp, som en ankare, eller 15 kannor.
Dock bör det icke tillåtas honom att därmed handla Särskilda Utskottets Betänkande, N:o 45. handla hvar som häldst, utan blott ifrån det ställe, hvarest tillverkning skett.
Annars skulle han kunna handla äfven med andras tillverkning, under förevändning att det vore hans egen; men delta blifver, om icke omöjligt, åtminstone svårare, i fall han endast får sälja från förvarings-rummet vid sin egendom.
Det belopp, han där försäljer, kan, jemfördt med den tillverkning, hvarför han skattar, gifva åt bevakande myndigheters forskning en ledning, som alldeles saknades, i fall han finge med sitt nedsatta qvantum handla hvar som häldst; och enda kontrollen, som då vore möjlig, komme att bestå uti s. k. produktions-bevis, hvilkas olägenheter och missbruk, i fråga om andra varor, redan äro allt för mycket kända.
Dessutom bör besinnas, att i det skick, hvaruti hela bränvins-handteringen kommer genom den nu af Rikets Ständer beslutna reglementering och beskattning, kan behof af försäljning i små partier icke synnerligen upstå; den rättighet, Utskottet anser böra lemnäs tillverkaren, att hemma hos sig försälja mindre partier, än det i den egentliga parti-handelen tillåtna minsta, afser en lättnad för en icke bränvins-tillverkande graune, som kan vilja skaffa sig något till eget bruk, och för utskänka ren, som behöfver inköpa till sin rörelse, men ej har tillfälle att på en gång lägga sig till, elier icke på kortare tid finner sig kunna afsätta, 60 kannor.
Båda desse skulle kunna nödsakas att antingen köpa mera, än de behöfde, eller att köpa det hos minut-handlaren, där det redan är fördyradt genom afgift; och Utskottet anser så det eria, som det andra, ligga i strid med de grundsatser, Utskottet trott böra antagas i denna lagstiftning.
Hvad den tredje sorten af bränvins-försäljning angår, så har Utskottet ansett föga afvikelser behöfva ske från hvad hittills finnes därom stadgadt.
Den grund satsen, att varm eller snart uppvärmd mat alltid bör finnas att tillgå för den, som koper utskänknings-miriimum af bränvin, torde icke böra ur författningen borttagas; tv om än icke utan allt skäl skulle kunna sägas, alt den tron, att mat nödvändigt måste åtfölja bränvin, kan underhålla och stärka den falska tron, att bränvin bör åtfölja mat, så torde man dock nödsakas fästa afseende vid gamla och inbitna åsigter, häldst om de icke äro skadliga, utan, från viss synpunkt åtminstone, verkligen kunna befordra ett godt ändamål; och dit hörer den föreställningen, att bränvin» förtärande är, utan mat, för hälsan mera fördärfligt än i sammanhang därmed, och att i det förra till och med ligger någonting skamligt, såsom utmärkande den verklige ”suparen” i ordets lägsta betydelse.
Det är väl sant, att sprit-dryck icke utgör ett nyttigt ret-medel vid måltid; men den föreställningen kan dock hafva e* välgörande verkan, i så måtto att, då förmågan att äta är långt mera begränsad än förmågan att förtära drycker, den sednare förtäringen inskyänkes, då den förra icke kan fortsättas, i fall den tron är temligen allmän, att d.e. böra åtföljas Bih. till R.
Prof. 4855 oeh -(854. 44 Sami. 42 H&fU % 40 Särskilda Utskottets Betänkande, N.o 45.
På alla dessa grunder hemställer Utskottet, att den fördelning af bränvinshandelen, som i 1, 2, 3 och 4 föreslås, må fastställas.
Hvad som i särdeles hög grad bidragit att sprida bränvinet, har varit, att detta blifvit behandladt nästan som en kram-vara, hvilken funnits i de flesta handelsbodar, i synnerhet i den, såsom det kallas, icke separerade handlen uti mindre städer och på landet.
Rättigheten att i sådana bodar sälja så litet, som en kanna, åstadkom nara nog omöjlighet att kontrollera, att icke ännu mindre parti såldes.
Utskottet måste derföre, såsom ett nödvändigt vilkor för en väl ordnad handel med bränvin, föreslå, att denna måtte skiljas från och icke få utöfvas i sammanhang med annan sådan handel, till hvars drifvande burskap eller särskildt tillstånd erfordras, vare sig i stad eller på landet.
Naturligtvis utgör tillämpningen af denna grundsats icke hinder (ör dem, som idka den fria handelen med kmdtmanna-varor, att äfven försälja bränvin; och Utskottet har ej heller tänkt sig någon nödvändighet att förbjuda andra handlande att köpa och sälja bränvin i större parti (60 kannor och däröfver), eller att, efter vederbörligen vunnen rättighet, idka minut-handel med eller utskänkning af bränvin, blott det sker utan sammanblandning med deras andra handel (§ 5).
Sättet och ordningen för vinnande af rättighet att i minut försälja eller utskänka bränvin torde böra förblifva ungefärligen sådana, som förut stadgadt är.
Befallningshafvandes rätt att förordna om minuterings- och utskänkningsställens inrättande eller uphäfvande anser Utskottet böra bibehållas, dock med den inskränkning, att menigheternes vilja, genom deras kommunal-myndigheter. uttalad, på sätt uti författnings-förslaget (§§ 7, 10, 13 och 14) synes, må kunna hindra inrättande af nya eller bibehållande af gamla minuterings- och utskänknings-ställen.
Det har synts Utskottet skäligt, att de vältänkande och kloke bland församlingarnas och kommunernas innevånare må kunna från den mindre stadgade delen af befolkningen aflägsna Iåckelser och tillfällen till missbruk af starka drycker.
För undanrödjande af de betänkligheter, dem afseendet å möjligen befintliga häfdvunna rättigheter och egendoms-förhålianden kunde föranleda, har Utskottet föreslagit stadganden om förmåner och särskilda vilkor för utskänknings-rätts tillgodonjutande af gästgifvare å landet, samt innehafvare af burskap eller äldre tillstånds-resolutioner i stad ($§ 7, 8 och 12).
Under de verkligen brydsamma öfverläggningar, Utskottet haft om den skatt, som bör drabba bränvins-handlen, och om medlen att, så noggrant, som möjligt, utröna beloppet af det bränvin, som verkligen går genom de båda lägre sorterna af denna handel och således bör draga skatt, har Utskottet slutligen trott sig finna, att om en bestämd afgift skall sättas å hvarje försåld kanna bränvin, så kan det belopp, som hvarje handlande bör anses afsätta, icke bestämmas genom något an - Särskilda Utskottets Betänkande, N:o 45.
44 nät medei än täflan mellan dem, som uro hugade att åtaga sig handlen med varan.
Att genom oafbruten upsigt kontrollera, hvad en försäljare verkligen afsätter, lärer vara olänkbart; och då finnes således ingen annan utväg än att, efter beräkning af det qvantum bränvin, som på de tillåtna försäljnings-ställena inom hvarje kommun bör kunna afsättas, ålägga hvartdera en på förhand gifven skatt.
Men huru man skall försäkra sig, att detta med något slags tillförlitlighet sker, det är just den svåra uppgiften.
De på stället befintliga och med förhållandet närmast bekanta mvndigheterne, de kommunala, komma naturligtvis i första rummet i åtanka; men'icke ens för dem är det möjligt att med full säkerhet göra en sådan beräkning; och det' skulle således kunna inträffa, att de antingen förutsatte ett för stort qvantum, då ingen skulle kunna komma ut med skatten, eller ett för litet, då den, som finge försäljnings-rättigheten, kunde hafva en oskälig fördel och hans antagande bland Hera sökande blifva en gunst, som föranledde intriger och möjligen användande af otillbörliga medel, för att vinna den gunsten.
Utur denna svårighet torde intet annat sätt finnas att reda sig, än att låta den fria och öppna täflan afgöra frågan.
I det hela skulle det väl kunna anses likgiltigt, om anbuden skedde i någon viss summa penningar, eller i ett visst kannetal bränvin, som bjudaren tilltror sig att afsätta, och hvarför han åtager sig skatta; men Utskottet har valt det sednare, emedan de, som skola föreslå det afgifts-minimum, hvilket bör utgöra grund för utropet, möjligen hafva betänklighet vid att uttala en betydlig penning-summa, men blygas att allt för lågt uppskatta ett belopp bränvin, hvars åtgång lätt kan bedömmas al hvar och en, som på närmare håll ser rörelsen, och emedan närings-idkarens möjligen öfverdrifna vinst kan för nästa arrende-års blifvande täflare Jättare döljas, om en penninge-snmma, än om ett belopp afyttradt bränvin kan anföras.
Fastän frågan sålunda, enligt Utskottets åsigt, hufvudsakligen och ytterst bör komma att bero af täflande anbud, har Utskottet ändock, såsom här ofvan är antvdt, trott böra bestämmas ett minimum., hvarunder intet anbud må antagas (§ 16), dels emedan en bränvins-försäljning, där icke åtminstone så mycket afsattes, som det Utskottet såsom minimum antagit, redan därigenom bevisade sig vara obehöflig och otjenlig, dels emedan en ölverraskning eller tillställning möjligen skulle kunna göra täflan overksam och kasta en handels-rättighet i kanske dåliga händer, till ett allt för lågt pris.
Då det är angeläget, att en handel, hvars lag-enliga och ärliga bedrifvande är vigligare än de liesta andra rörelsers, icke skötes af personer, hvilkas vandel och karakter icke äro kända eller erbjuda någon borgen för ärligt och samvetsgrant fullgörande af åtagna förbindelser, har Utskottet tiott nödigt vara, att vederbörande myndighet äger pröfnings-rätt öfver gjorda anbud, eller icke nödgas ovilkorligen antaga det högsta (§§ 10 och 14).
Man behöfver icke frukta, att ett 4* Särskilda Utskottets Betänkande, N:o 46. förkastande sker i oträngdt mål eller af manna-mån, då den, hvars målsmän skol* därom besluta, nemligen kommunen, kommer att hafva fördel af en betydlig afgift; Just ur detta skäl kunde en motsatt farhåga lättare förklaras, eller den alt kommunal-myndigheterne, af nit att bereda kommunen inkomst, möjligen skulle, icke blott antaga hvarje bjudare, så vida han utfästade sig att erlägga högsta af* giften, utan äfven på andra sätt befordra försäljnings-ställens anläggning och brärivinets spridande; och Utskottet, som icke förbisett denna betänklighet, har därför® föreslagit, att afgifterne icke må omedelbart tillfalla hvarje kornmun af hennes egna bränvins-försäljnings-ställen, utan ingå till en för länet, eller för ett störr distrikt, gemensam kassa, hvarifrån medlen sedermera borde utdelas bland dess samtliga socknar, efter folkmängd (§ 23).
Den benägenhet, som man skulle kunna befara hos de särskilda kommunerna, att uti afgifterna för bräuvins-försäljningen skaffa sig inkomster utan sträng beräkning af medlen eller följderna, måste blifva vida mindre verksam, då hvardera nödgas erkänna, att hvad hon lyckats genom de fördärfliga medlen samla, kommer dock slutligen endast till en del henne sjelf till godo, och att det mesta tillfaller andra.
Den tanken, att största delen al de af folket utlagda penningar för förtärdt bränvin kommer slutligen folket till godo och bidrager till lättande af de kommunala bördorna, skall imedlertid säkerligen upmuntra folket och dess kommunal-styrelser att med upmärksamhet följa denna händel och medverka till upptäckande och hämmande af sådan försäljning, hvaraf ingen afgift erlägges.