Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Motionärens nu ifrågakomne förslag är af denna lydelse: »Förändringar i Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, angående handelsböcker och handelsräkningar, § 2.
Under stadgandet i 1 § inbegripas: de, som gifva sådant förlag, hvarom i Handelsbaden skils; de — — — — — — — — — — — — — — — § 20.
Mot andra än köpmän ege handelsbok ej vitsord i fråga om annan fordran än den, som grundar sig på utborgning af varor eller på intecknadt förlag, hvarom i Handelsbaden skils. 2 momentet bibehålies oförändradt. § 23.
Räkning öfver intecknadt förlag, hvarom i Handelsbaden skils, skall för hvarje år, inom tre månader efter dess utgång, förlagstagaren af förläggaren bevisligen tillställas. § 24.
Är räkningen gäldenären vederbörligen tillställd och bar han ej inom tre månader, sedan han den mottog, tillsagt köpmannen, att räkningen ej godkännes, eller ock klander derå instämt till Rätten, hvarunder gäldenären eller, om räkningen angår intecknadt förlag till drifvande af bergverk, fabrik eller annan inrättning för råa ämnens förädling, verket, fabriken eller inrättningen lyder; vare då räkningen lika utmätningsgild som förfallet skuldebref.
Har gäldenären genom sin påskrift räkningen godkänt, vare lag samma. § 25.
Har köpman försummat att räkning, hvarom i 23 § stadgas, gäldenären tillställa eller honom derför hos Rätten eller Konungens Befallningshafvande söka inom tid, som den § bjuder; så må för den fordran handelsbok något vitsord ej tillkomma. § 26.
Är emellan köpman och någon, till hvilken han varor utborgat eller gifvit intecknadt förlag, hvarom i Handelsbalken skils, motbok hållen, och — — — UPP~ fördt är.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 25, 7 1 händelse handelsboks vitsord mot icke-köpman i allmänhet upphäfves, skola dessa förändringar ändock ega rum, med undantag lör 20 och 23 §§, hvilka då erhålla följande lydelse: § 20.
Mot andra, än köpman, ege handelsbok ej vitsord i fråga om annan fordran, än den, som grundar sig på intecknadt förlag, hvarom i Handelsbalken skils. 2 momentet bibehålles oförändradt. § 23.
Det moment, som tillägges, erhåller följande lydelse:
Räkning öfver intecknadt förlag, hvarom i Handelsbalken skils, skall för hvarje år, inom tre månader efter dess utgång, förlagstagaren af förläggaren bevisligen tillställas.
Denna förordning får gällande kraft: för de fall, der förlagsår ej räknas lika som kalenderår, der första dagen af det förlagsår, som börjas under loppet af år 1861: för andra fall den 1 Januari 1861.»
Efter uppläsande inom Vällofliga Borgare-Ståndet af berörde motion, har dock Herr Björck, enligt från nämnde Riks-Stånd till Utskottet ankommet protokollsutdrag, gjort den förändring i sitt förslag, att då, enligt hvad motionären erfarit, den mening vöre allmänt omfattad, att en hvar, som i något hänseende betraktades såsom köpman, skulle anses skyldig föra bok, omfattande och utvisande alla hans affärer, det måtte, i stället för den i motionen ifrågasatta ändring i omförmälde förordnings 2 §, till den 28 § deri göras ett tillägg af denna lydelse: »Förläggare, som icke, på grund af 1 och 2 §§, hr skyldig att hålla handelsböcker, varde ändå, med afseende på för laget, såsom köpman ansedd, och förty skall han deröfver hålla handelsbok, så inrättad att deraf tydligen skönjas kan, hvad i förlag gifvet och hvad derå betaldt blifvit, med dag och år, när det skett; och gälle om sådan handelsboks vitsord hvad förut sagdt är.»
Vid pröfning af de sålunda väckta förslag i fråga om inskränkning af det handelsbok nu tillkommande vitsord, har Utskottet icke kunnat undgå att finna motionärernas framställningar om de genom denna lagstiftning vållade olägenheter vara med verkliga förhållandet öfverensstämmande.
Det låter sig nemligen icke förnekas, att just ifrågavarande lagstiftning i ganska väsendtlig mån bidragit till uppkomsten och utbredandet af detta skuldsättnings- och utborgnings-system, som, utan motstycke i något annat land, hos oss gripit omkring sig bland alla samhällsklasser, — från embetsmannen till studenten, från egendomsegaren till dagakarlen, — och som underhållit en yppighet i lefnadssätt, den der icke står i något skäligt förhållande till nationens tillgångar.
Inkomsterna för dagen förslå icke att tillfredsställa de många konstlade behofven.
Man borgar derföre för att kunna lefva: man drager vexel på morgon - 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. dagen, men morgondagen accepterar icke, och förskrifningen kommer åter med protest.
Ny skuldsättning måste då lörsökas, nya källor anlitas, tilldess slutligen alla äro uttömda och en fullständig ekonomisk ruin är för handen.
Lika förderfligt verkar detta system i moraliskt hänseende.
Man vänjer sig att betrakta krediten såsom icke hufvudsakligen betingad af redbarhet och ett öppet, ömsesidigt förtroende, utan man anser vinnandet af densamma mera såsom en konst att öfvertala eller blända genom skenfagra löften eller förespeglingar; och punktlighet i betalning, der den eger rum, anses mindre nödig i och för sig, än såsom medel att befästa krediten för att kunna ytterligare lefva på densamma.
Men denna punktlighet måste, i följd af sakernas egen natur, blifva alltmer sällsynt, och omständigheternas tvång drager stundligen in allt flera i hvirfveln af detta olycksbringande system, som lockar i hvarje butik, likasom i hvarje verkstad.
Icke minst vådliga äro, såsom åtskilliga af motionärerna antydt, dessa förhållanden för rörelse-idkarne sjelfva och för affärslifvet i allmänhet.
Den lörsigtige minuthandlanden, — den, som icke ville gifva sina utborgningar samma utsträckning som andra, — skulle snart förlora sina kunder, — och hela handeln blir således ytterst beroende af en slump, som ingalunda ligger i dess natur, nemligen af konsumenternas större eller mindre beredvillighet och förmåga att gälda hvad de redan längesedan förtärt eller förbrukat.
Ganska betydliga förluster uppkomma derigenom ofta, och en alltid säker följd är den, att minuthandlanden icke kan med någon visshet beräkna tiden, då han erhåller betalningen för sina varor.
Häraf följer åter, att grosshandlanden, som jemväl på kredit nödgats utlemna det till minutören utborgade varulagret, blifver besviken i sin väntan på betalning och sjelf i sin ordning nödgas svika andra affärsvänner.
En opålitlighet och en saknad af ordhållighet, som för affärsverksamheten är bland det vådligaste af allt, har härigenom i mer eller mindre mån spridt sig till alla rörelsens grenar; och betecknande i detta hänseende är, bland annat, det förhållande, att uttrycket kontant betalning ingalunda alltid inom affärsspråket utmärker detsamma, som eljest dermed förstås, utan endast häntyder på en något inskränkt betalningstermin.
Sjelfva språket liar således börjat blifva en osanning.
Att alla dessa missförhållanden uppkallats af ifrågavarande lagstiftning allena, vill Utskottet visserligen icke påstå; men att denna lagstiftning i högst väsendtlig mån medverkat dertill och att den fortfarande är ett af de förnämsta hindren för ett bättre sakernas skick, torde icke kunna bestridas.
Den kunde i viss mån försvaras under förflutna tider, då penningetillgången var ringare än nu och då bristfälligare kommunikationer försvårade varu-omsättningen, synnerligast för landtmannen, hvilken då nödgades vissa tider af året anlita krediten hos minuthandlanden, för att sedan betala med produkterna af sitt jordbruk, ehuru detta förhållande onekligen i viss mån nedtryckte priset på landtmannens varor och gjorde honom beroende af handlanden.
De förmåner deremot, som denna lagstiftning numera skulle kunna medföra, äro alltför obetydliga för att kunna komma i jemförelse med de olägenheter, som deraf Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. 9 deraf uppstå.
Lagen måste således förändras, — och för att en sådan förändring skall kunna medföra åsyftad verkan, har Utskottet funnit den böra ske på det af Herrar Hierta och Holmqvist anvisade sätt.
Dessa motionärers förslag hvilar ock på en rationelt riktig princip, nemligen skilnaden emellan handelsrätt och civilrätt.
Denna skilnad, hvilken, lik en griinsllod, genomgår de utländska lagstiftningarne, har hos oss blifvit lemnad nästan utan afseende, och den sammanblandning af dessa begge vidt skilda lagstiftningsämnen, som ännu eger rum i vår iagcodex, har verkat högst menligt så väl för affärsverksamheten, som för öfrige medborgare vid ordnandet af deras angelägenheter och lefnadssätt.
Affärslifvet har nemligen behof af en enkelhet i former och en raskhet i lagtillämpning, som ej utan våda kunna utsträckas till alla öfriga rättsförhållanden emellan ett samhälles medlemmar och som derföre i väsendtlig män blifvit i vår lagstiftning • i i • åsidosätta.
Det har vidare behof af krediten, såsom varande det första vilkoret för dess lifskraft och utveckling, hvaremot för öfrige medborgare — enstaka undantag upphäfva icke regeln — en utsträckt kredit i allmänhet icke kan anses nödig eller ens nyttig.
Skulder äro derföre ock, såsom med rätta blifvit anmärkt, för rörelseidkare en nödvändighet, för icke-rörelseidkare ett positivt ondt.
Men då man nu hos oss insett vigten att äfven genom lagstiftningen underlätta krediten för handeln och näringarna, har man begått det misstag att göra kreditlagstiftningen generel, gällande för alla medborgare, och derigenom på sätt och vis lockat icke-köpmannen att kasta sig in på denna för honom så vådliga väg.
Att lockelsen blifvit följd, derpå äro ofvan tecknade förhållanden ett sorgligt bevis.
Det är dessa förhållanden, hvilkas fortvaro och ytterligare utveckling Utskottet, lika med motionärerna, funnit af yttersta vigt att hämma, så vidt sådant genom lagstiftningen kan ske.
Af hvad nu blifvit anfördt följer, att Utskottet i allo gillar så väl den uti 1855 års ifrågakomne författning antagna princip att skilja på tvister emellan affärsmän inbördes och tvister emellan affärsmän och andra, som stadgandena om den bevisningskraft, hvilken i förra hänseendet blifvit handelsbok tillerkänd.
Dervid eger ock full jemlikhet i förmåner och olägenheter rum; ty svarandens böcker, om de äro ordentligen förda och några särskilda omständigheter eljest icke förekomma, bevisa då lika mycket som kärandens.
Att dervid till förmån för käranden tillägga en af honom sjelf gjord anteckning, hvilken svaranden icke eger att med en likartad anteckning annulera, kraften af halft bevis, strider så emot andan af hela vårt bevisnings-system i öfrigt, att en sådan lag knappt synes kunna försvaras ens ur synpunkten af den allmänna kreditens intresse.
Men nu är den, såsom Utskottet redan visat, skadlig äfven för denna, och bör derföre så mycket hellre alldeles försvinna.
Utskottet anser derföre att ifrågavarande utborgningstvister böra bedömas efter allmänna bevisningsreglor, och Domaren blir således oförhindrad att, enligt dem, i hvart särskildt fall pröfva om och i hvad mån en ordentligen förd handelsbok något vitsord tillerkännas Jiih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 11 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. må.
Att med uttryckliga ord inrymma ett dylikt stadgande i ifrågakomne författning, har dock Utskottet ansett både vara onödigt och möjligen kunna blifva förvillande.
Det är onödigt; ty att pröfva om en åberopad handling innefattar någon bevisning eller ej, dertill är Domaren redan genom 17 Kap. 1 § Rättegångs-Balken förpligtad, och i hvad mån åter den medför bevisningskraft, måste ju i allt fall bedömas efter de allmänna i Rättegångs-Balken lagda grunder.
Men ett sådant specielt stadgande kunde äfven blifva förvillande och leda till den föreställning att Domaren skalle ega tillägga boken jemväl i dessa fall samma vitsord, som den eger i tvister emellan affärsmän inbördes och således nära nog kraften af full bevisning.
Men med handelsboks vitsord faller ock vitsordet åt de derutur gjorda utdrag, eller handelsräkningar och motböcker; ty motböcker äro nemligen ej annat än utskrifna handelsräkningar.
Att bibehålla nu gällande vitsord åt dessa, men beröfva sjelfva handelsboken detsamma, vore icke allenast en skärande inkonseqvens, utan tillintetgjorde helt och hållet verkan af ifrågasatta reform.
Vill man invända att genom denna reform ali utborgning ändock icke kunde förekommas, utan fortfarande skulle komma att ega rum emot köparens skuldebref eller annat af honom utgifvet skriftligt bevis, så är sådant visserligen sannt, och att förbjuda detta, vore ett obehörigt band på aftalets sedliga frihet.
Men härvid bör märkas, att man i allmänhet nogare betänker sig innan man undertecknar ett skuldebref, än innan man sänder sin motbok till minuthandlanden eller muntligen hos denne reqvirerar de önskade varorna; hvarförutan sjelfva det besvär, som ett tätt och ofta upprepadt utgifvande af utmätningsgilda betalningsbevis nödvändigt måste medföra, säkerligen skall i viss mån verka återhållande på lättsinnet.
Äfven sjelfva ned skrifvandet synes liksom mana till eftertanke.
Men äfven om man antoge det ytterst osannolika, att utborgningarna i allt fall skulle fortfara i samma utsträckning som hittills, så vore dock redan genom de af köparen utfärdade betalningsbevis ganska vigtiga fördelar vunna; ty dels blefve handlandens fordringar derigenom rörliga och kunde måhända icke sällan af honom sjelf användas såsom betalningsmedel, dels ock inskränktes derigenom i betydlig mån de nu nästan dagligen förefallande rättegångar derom, huruvida bokförda varor verkligen bekommits af de derför debiterade personer, — om rätta beloppet af varorna, — om de derför uppförda priser m. m.
De åsigter, Utskottet sålunda uttalat till stöd för ett hufvudsakligt gillande af Herrar Hiertas och Holmqvists framställningar, innebära äfvenledes svar å öfrige motioner i samma ämne.
Af dessa åsigter följer nemligen, dels att då Herr Rydins förslag icke åsyftar att bryta, utan endast i viss mån inskränka eller reglera det i följd af handelsboks vitsord nu rådande utborgnings-system, detta förslag icke kan till sitt sylte af Utskottet gillas, vid hvilket förhållande
Utskottet icke anser nödigt att framställa de anmärkningar, hvartill förslagets detaljer kunde gifva anledning, — dels ock att Utskottet icke heller kan understödja Herr Friherre von Scheverius och Riksdags-fullmägtigen Gross framställningar, så vidt de afse jemväl tvister emellan affärsmän inbördes.
Dessutom är det af den förre föreslagna äfventyr, att bokförda för - Lag-Utskottets Betänkande N:o 25.
11 dringar af äldre dato än en månad skulle förlora rättigheten att lagligen indrifvas, — således äfven i det fall att annan bevisning om fordringens riktighet kunde företes, — alltför strängt, och synes icke kunna ur någon rättsgrund försvaras.
Hufvudsyftet af begge dessa motioner synes dock vinnas genom det förslag, Utskottet går att här nedan förelägga Rikets Ständer.
I öfrigt och för den händelse att betänklighet skulle uppstå vid att nu förändra en lagstiftning, som för ej längre tid tillbaka än år 1855 var föremål för en förnyad revision af den lagstiftande makten, vill Utskottet erinra, att emellan oss och nämnde tid ligger, med alla sina lärdomar, en våldsam omstörtning inom affärsverlden, som sträckte sina verkningar äfven utom densamma; och genom stora motgångar mognar erfarenheten hastigt så väl hos folken som hos individerna.
Denna omstörtning innebar ett anrop till folken att skyndsamt revidera sina kreditlagar och till individerna att inskränka sina behof.
Afven den manar således till den lagförändring, som nu blifvit ifrågasatt.
Men på det denna förändring icke måtte åstadkomma någon våldsam eller oförmodad rubbning i bestående förhållanden, har Utskottet ansett sig böra föreslå en något rymlig tid innan förändringen träder i kraft.
Derigenom vinnes således tid så väl för köpmännen och varuförädlarne att indrifva sina bokförda fordringar som för en hvar att ordna sina angelägenheter så, att han, så vidt möjligt är, måtte undvika att för de dagliga lefnadsbehofvens tillfredsställande anlita krediten.
Slutligen har Utskottet att meddela yttrande öfver Herr Björcks hemställan om stadganden i afseende å skyldighet för förlagsaifvare att föra handelsbok och bokens vitsord såsom bevisningsmedel emot förlagstagaren.
Utskottet har dock icke funnit full anledning att understödja denna hemställan.
Ty utom det att förlagsgifvare väl ändock i de Hesta fall äro personer, hvilka idka sådan rörelse, att de, enligt 1 eller 2 §:n i 1855 års ifrågakomne författning, äro till bokföring förpligtade, skulle stadganden i den af motionären föreslagna syftning jemväl stå i strid med de åsigter, Utskottet bär ofvan uttalat.
Handelsboks vitsord uti tvister inbördes emellan dem, som sjelfva äro pligtige att hålla böcker, grundar sig nemligen, såsom redan blifvit anmärkt, på full jemnlikhet i förmåner och olägenheter af bokens bevisningskraft.
Men nu äro från bokföringsskyldighet uttryckligen undantagna, bland andra, äfven några af dem, som ganska ofta hafva behof af och emottaga förlag, nemligen idkare af grufvedrift och bergsmannahandtering.
Med den af Utskottet antagna grundsats stöde det således icke tillsammans att emot dessa förlagstagare tillägga förlagsgifvarens bok vitsord.
Ett sådaut vitsord synes ock i allmänhet icke vara för denna verksamhet oumbärligt.
Ty nu mera utgöras väl förlag vanligen af kontanta försträckningar, och sådana synas böra utan olägenhet kunna i de flesta fall göras på sådant sätt, att annan bevisning derom blir möjlig.
Dessutom bör härvid noga tagas i betraktande de väsendtligen olika förhållanden, som skilja förlagsgifvaren från köpmannen och an - 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. dra rörelse-idkare.
Köpmannen mäste förutsättas begagna sig af krediten och följaktligen hafva skulder, men detta betingas deremot icke af förlagsgifvarens verksamhet.
Köpmannen mäste ingå transaktioner med mänga; ty en köpman med t. ex. blott en enda affärsvän eller kund kari icke tänkas; hvaremot begreppet förläggare alldeles icke förutsätter transaktion med flera än en enda.
Köpmannens ställning, hans debet och kredit, måste antagas vexla med hvarje dag, under det förlagsgifvarens kan under längre tider vara oförändrad.
Deraf för köpmannen ett oafvisligt behof att föra böcker, hvilket deremot icke i lika mån eger rum för förlagsgifvaren, som kan tänkas på annat sätt kontrollera sin ställning och sina fordringar.
Ett enda undantag i afseende å förlag är dock i lagstiftningen gjordt, nemligen för idkare af bokförlagsrörelse.
Men dessa förläggare ega med andra förlagsgifvare knappast något annat gemensamt än namnet; ty bokförläggaren köper det färdiga manuskriptet af författaren, låter trycka det och försäljer vanligen sjelf upplagan, vare sig hel och hållen på en gång eller exemplar för exemplar.
En bokförläggare, som gjort sådan rörelse till sitt yrke, är således i allmänhet handlande — och deraf skyldigheten för denne att föra böcker öfver sin rörelse.
Hvad sålunda blifvit af Utskottet anfördt, föranleder Utskottet att till Rikets Ständer vördsamt hemställa, l:o att Herr Björcks omförmälda framställning icke mätte till någon lagstiftningsåtgärd föranleda; — 2:o att Herr Rydins ifrågakomne motion icke måtte bifallas; — samt 3:o att Rikets Ständer, i anledning af öfrige ofvanberörde motioner, mätte för sin del besluta en författning af denna lydelse: »Med uppluifvande af 20, 26 och 27 §§ i Kongl.
Förordningen angående handelsböcker och handelsräkningar den 4 Maj 1855, samt med ändring af 12 och 23 §§ i samma Förordning, förordnas att sistnämnde tvänne §§:r erhålla följande förändrade lydelse: 12 §•
Handelsböcker, som vederbörligen förde äro, kunna i handelstvister emellan köpmän inbördes såsom bevisningsmedel tjena, efter hvad derom här nedan sägs. 23 §•
Räkning å varor, utborgade till köpman, utan aftal om öppen kredit, skall, vid den påföljd 25 § utsätter, gäldenären bevisligen tillställas sednast inom tre må - Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. 1? tre månader efter utgången af det år, hvarunder det utborgade i handelsboken inskrefs, der ej annorlunda uttryckligen aftaladt är.
Hvad genom denna Förordning stadgadt är, skall ej blifva gällande i mål, som göras anhängiga före den 1 Januari 1862.» Stockholm den 24 April I860.j Reservation: af Herr Staaff: »Mot det af Utskottet framställda förslag tili förändring i gällande lag om handelsboks vitsord, får jag anmäla min reservation:
Jag anser nemligen 12 § böra få följande lydelse: »Handelsböcker, som vederbörligen förde äro, kunna i handelstvister emellan köpmän inbördes såsom bevisningsmedel tjena, på sätt nedan stadgas.
I tvister mellan köpmän och icke-köpmän må det ankomma på domaren om och i hvad mån ordentligen förd handelsbok kan såsom bindande omständighet och liknelse anses.»
Då jag tror att, i följd af Utskottets förslag, derest det blifver lag, handelsbok emot icke-köpmän aldrig skulle kunna, om än så ordentligt förd, såsom stöd för en talan af domaren åberopas, men en sådan följd skulle innebära en betänklig afvikelse från en mycket gammal handels-sed, hvilken i vissa orter af särskilda förhållande framkallats, så har jag med mitt förslag sökt undanrödja den anmärkta olägenheten.
» Herr Ekholm har begärt få antecknadt att han ej i afgörandet af detta ärende deltagit.
Prat. 1850 1800.
7 Sami 1 Afd. 11 Höft. 3 Stockholm, tryckt hos Sam.
Homstedt, iseo. Lag-Utskottets Utlåtande N:o 26. 1 X:<> 26.
Ank. lill F.xp.-TJtsk. den 8 Maj I8G0, kl. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af åtcrremiss utaf Lag-Utskottets betänkande N:o 15, i fråga om giftomannarättens upphörande.
Omförmälde betänkande, hvarigenom Utskottet afstyrkt bifall till en af Herr Friherre Creutz, C. S., hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln väckt motion i ofvan angifna syftning, har, på grund af gjorda anmärkningar, blifvit af alla fyra Riks-Stånden till Utskottet återremitteradt.
Emellertid synas nästan alla representanter, som i frågan sig yttrat, hafva gillat Utskottets åsigt i liufvudsaken, hvilken var och måste vara det i motionen framställda förslag.
Och detta afsåg att helt och hållet upphäfva giftomannarätten samt lemna qvinnan oinskränkt frihet att redan vid femton års ålder, utan inhemtande af giftomans råd, ingå äktenskap.
Rikets Ständer hafva dock, lika med Utskottet, ansett giftomannarätten böra bibehållas såsom regel, hvaremot ilertalet af representanter inom hvart af Riks-Stånden ansett ett undantag från denna regel böra göras för qvinna, som fyllt tjugufem år och i laga ordning blifvit myndig.
En sådan åsigt framställdes jemväl inom Utskottet vid frågans förra behandling derstädes, och förslag till stadgande i sådant syfte blef ock af Herr Friherre Armfelt, genom en vid Utskottets betänkande fogad reservation, framlagdt.
De skäl, som hindrade Utskottet att biträda nämnda åsigt, voro, bland annat, dels att Utskottet ansåg sig icke kunna antaga, att det behof af motvigt mot känslans missledning, som nu äfven Rikets Ständer, i likhet med Utskottet, synas hafva ansett förefmnas hos qvinnan intill hennes tjugulemte år, skulle just vid nämnde tidpunkt upphöra, dels ock att en alldeles motsatt princip var för föga mer än ett och ett halft år sedan af lagstiftande magten proklamerad, nemligen genom lagen om qvinnans myndighet den 15 Juni 1858; hvarförutom Utskottet ansåg vår lags stadganden om giftomannarätten icke vara betingade af samma lags föreskrifter om mös omyndighet, — en åsigt, hvars riktighet torde vara uppenbar deraf, att om enka blifver under förmyndare ställd, hon derföre icke upphör att vara sin egen giftoman.
För de inom representationen uttalade åsigter om nyttan och nödvändigheten af en lagförändring uti ifrågavarande hänseende, mäste dock Utskottets derifrån skiljaktiga tanke vika, och Utskottet har således att, med ledning af Riks-Ståndens diskussion i ämnet, söka sammanjemka Bih. till B.
Prot. 1859 A 1860. 7 Samt. 1 Afd. 12 Haft. 2 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 26. meningarne och, med tillseende att konseqvens i lagstiftningen vinnes, uppställa i lagform den tanke, som må anses vara elier kunna blifva af Riks-Ståndens pluralitet omfattad.
Denna tanke har Utskottet trott sig finna vara den i Herr Friherre Armfelts omförmälda reservation uttryckta, eller att ogift qvinna, som fyllt 25 år och i laga ordning anmält, att hon myndigheten sjelf utöfva vill, jemväl må vara sin egen giftoman.