Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke möjligt att utan alltför betungande pålagor åstadkomma en sådan summa; och enär ur stiftets nu uttömda byggnadskassa ingen hjelp kan vara att påräkna, liksom läroverkets egen nybildade byggnadsfond ännu icke pä lång tid kan uppgå till något belopp af betydenhet, så har man nödsakats förklara sig urståndsatt att för den vigtiga och med lifligt intresse omfattade gemensamma angelägenheten ytterligare något vidgöra, om ej offentligt understöd erhälles.
På det således omberörda, för en ostörd verksamhet och utveckling af ett bland Statens större läroverk högst magtpåliggande företag icke mätte uppskjutas till en obestämd framtid, tillåter jag mig vördsamt hemställa, att Rikets Ständer såsom byggnadsunderstöd för Westerviks högre elementarläroverk ville anslå en summa, stor sjuttiofemtusen R:dr Runt.
Ritning och kostnadsförslag för det tilltänkta lärohuset, äfvensom vederbörligen styrkt uppgift om Westerviks elementarläroverks enskilda byggnadsfonds ställning och årliga inkomster skall till Stats-Utskottet blifva inlemnade, om, såsom jagvördsamt anhåller, denna motion dit remitteras.
Stockholm den 14 November 1865. E. G. Bring.
Af Kontraktsprosten JflllZOIIOm löneförbättring för komministrar och kapellpredikanter.
Man klagar öfver en med hvarje år tilltagande prestbrist, som snart omöjliggör icke blott en nödig själavård i församlingen, utan äfven upprätthållandet af allmänna gudstjensten, ehuru det tjenstgörande presterskapets krafter anlitas med duplicering Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 35. 81 duplicering och embetsgöromål till elen grad att helsan hos mången ohjelpligen brytes och han dignar, lik lastdjuret, under bördan.
Man undrar hvadan detta kommer; men orsaken är lätt funnen.
Man har försvårat vägen till embetet, men förmörkat utsigterna till en nödtorftig bergning.
Det är synnerligen en klass af kyrkans tjenare, nemligen komministrar och kapellpredikanter, hvilka, under det alla andra embetsman i samhället vunnit nödig löneförbättring, synas, om än icke helt och hållet glömda, likväl vara så illa lönade, att de sakna sitt dagliga bröd.
Ty hvad förslå 5 å 600 R:dr — jag har sjelf såsom komminister i 12 års tid haft i ordinarie lön omkring 300
R:dr — hvad förslår detta till anständig bergning för ett presthus, när i vära dagar en enda sons underhåll vid ett elementarläroverk medtager mer än fadrens hela ärliga inkomst?
När man tager i betraktande att en ynglings studier för prestexamen i vår tid kosta honom omkring 5,000 R:dr och han först efter 12 å 14 års tjenst såsom extra ordinarie har hopp om ett Sacellani med 500 R:dr i lön, hvem undrar att ynglingen ryggar tillbaka från en bana, som endast har arbete, försakelser och fattigdom att bjuda pä.
Och om han redan ingått i embetet, kan man väl vänta det han med nit och fröjd skall sköta det, då han lemnäs att digna under bördan af armod och hopplöshet?
Med glädje ser jag att de svagast lönade komministrarne icke blifvit helt. och hållet glömda i den Kongl.
Propositionen: men hvad förslå 10,000 R:dr till löneförbättring åt öfver 500 behöfvande?
Det är ju som en droppa i hafvet.
— Väl hänvisar man på blifvande löneregleringen, som skall jemna alla missförhållanden och stilla all klagan, när pastorn af sitt öfverflöd, fått fylla komministerns brist, men man erfar mer och mer att färre pastorer än man förmodat, ha mer i lön, än hvad som anses nödvändigt' för en pastors anständiga bergning, och att tvärtom många i denna tjenstegrad hafva en lön vida understigande 2,000 R;dr, hvarför små och fattiga församlingar behöfva understöd för att anständig bergning må kunna beredas åt deras pastorer.
Häraf följer att den fond man ernar bilda af öfverskottet från de större pastoraterna blir mindre än man förmodat och sannolikt icke kommer att fylla det afsedda behofvet.
Men om än af nuvarande anslag och lönetillgångar, sedan dessa blifvit billigt fördelade, hvarje tjenstegrad af Rikets presterskap kunde få sin anständiga bergning, så frågas:
När kommer denna lönereglering att tillämpas?
Detta kan åtminstone på många ställen icke ske förr än efter 20 å 30 år och deröfver.
Men huru mången af desse nu lefvande gamla komministrar och kapellpredikanter hafva icke dessförinnan dukat under af fattigdom och brist, lemnande maka och barn åt församlingens fattigvård?
För att afhjelpa nöden har man vändt sig till församlingarne, men, med få undantag, utan något, resultat.
Det blir derför ingen annan utväg, så framt en behöflig hjelp snart skall kunna åstadkommas, än att Staten lemnar bidrag åt små och fattiga församlingar till afBih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 2 Afd. 11 82 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 56. löning åt sina prester, att desse måtte få en någorlunda anständig bergning; och på det att ynglingar med håg och anlag för prestembetet icke måtte, af fruktan för fattigdom och nöd, afskräckas från presterliga banan.
Jag får derför föreslå, att ett årligt anslag af 100,000 R:dr interimsvis och till dess den i nåder anbefallda presterskapets lönereglering hinner tillämpas, måtte anvisas åt de svagast lönade af komministrar och kapellpredikanter, så att hvarje komminister får sin lön ökad tills den uppgår till 1,000 R:dr och hvarje kapellpredikant en lön af 750 R:dr.
Jonas Janzon.
Af Kontraktsprosten JailZOIR
Om förändrad /ull-lagstiftning.
För sex år sedan väckte jag en motion för vården af våra näringar och förespådde hvad som skulle hända, om vi fortginge på den bana, vi börjat; att med utländska lån och fabrikater mata en vexande lyx.
Jag blef dä af en lärd och aktad ledamot i detta Stånd beskylld för att hafva sofvit bort minst ett sekel, under hvilket, såsom jag sedan sett, national-ekonomien gjort de mest underbara upptäckter, såsom:
"att ädla metallernas utströmmande ur ett land betyder intet; de gå blott dit, der de bäst betalas; handels-och finansbalans är en chim&r och rikedomen bör räknas eftersom landet importerar mer än det exporterar.;?
Mig tröstade dock Carevs arbete i detta ämne, hvilket en tid efteråt kom i mina händer, der jag fann, att denne djupsinnige tänkare sofvit lika länge som jag och vaknat med ungefär samma drömmar.
National-ekonomien är på långt när icke så krånglig, som de lärde göra den.
Han hvilar på en naturlag, lika klar för förnuftet, som bestyrkt af erfarenheten.
Den lyder så: den som årligen förtär mer än han förtjenar, han blifver slutligen en bedragare.
— Produktionen ökar, konsumtionen minskar förmögenheten.
Detta gäller för Staten så väl som för individen.
Ar nu detta Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 36. 83 en sanning, så följer, att en klok ekonomisk lagstiftning bör främja produktionen och söka stäfja en öfverflödig konsumtion.
Det som ökar produktionen är, att varan hålles i pris.
Producentens vinst gifver kraft till ökad produktion, och landet vinner.
Konsumtionen frodas af låga priser och muntrar till ökad konsumtion, hvarpå landet förlorar.
Hvad lagstiftningen först och främst bör tillse är, att jordbrukets alster icke få sjunka så lågt, att bonden, som både odlar och försvarar svenska jorden, icke kan reda sig.
Man anser i allmänhet den fattige arbetaren lycklig under låga spanmålspriser.
Det är dock tvärtom; ty om han får köpa i tunna råg för 2 R:dr, men ingen har råd att lega honom, så svälter han mer, än om den kostade honom 6
R:dr och han hade jemnt arbete och god dagspenning.
Jordbruket är för Staten, hvad magen är för kroppen.
Svälter den förre, så aftynar lemmamo, och tvärtom.
Frihandeln med sitt fosterbarn, konsumtionen, ropar:
Sälj för bästa köp och vi vilja köpa af dig!
Kan du icke detta, lägg ned din rörelse; hon är icke naturlig för landet.
Men är då det låga priset så lyckligt?
Åren 1854, 1855 och 1856, när allt var dyrt, klagade man väl då?
Alla mådde ju väl, och detta var Sveriges gyllene tid.
Skulle frihandelns andra råd följas, a(t nemligen lägga ned en näring, som icke kan utstå fri täflan med utlandet, så måste jordbruket först och främst läggas ner i de flesta af våra landskaper.
Ty klart är, att vår svårodlade magra jord, som blott lemnar en mager skörd om året, när denna lyckats komma undan sina inhemska fiender, frost och torka, icke kan lemna odlaren säd för så godt pris, som den jord, hvilken gifver två till tre rika skördar om året.
I täflan med utlandet måste derför vårt jordbruk gå under, hvilket redan visat sig i hvad angår råg och hvete.
Så förhåller sig med de flesta andra näringarne.
Klimat, läge, penningens dyrhet ligger emot våra fabrikanter, att de med de utländska icke hafva lika ställning.
— Skulle derför alla de näringar läggas ned, som icke tåla fri täflan med utlandet, så qvarstår nästan ingen annan än tändsticksfabrikationen — en visserligen både nyttig och indrägtig rörelse, men som svårligen torde kunna nära och sysselsätta en hel nation.
Ur ekonomisk synpunkt är nyttigt ju närmare konsument och producent komma hvarandra; ty den dryga transporten besparas; och i fall af krig, är landet kraftigt i samma mån det inom sig sjelft kan fylla sina behof.
Vi måste derför, tvärtemot frihandelns idé, odla äfven sådana näringar, som icke uthärda fri täflan med utlandet, så framt vi vilja bevara vår sjelfständighet; men för att kunna odla dem, måste de skyddas med måttlig tull.
Huru är det tänkbart, att landtbrukaren skall kunna reda sig, han må nu beräkna, spara och träla huru som helst, när Staten å ena sidan genom en 84 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 36. mängd allmänna arbeten lockar med högre dagspenning, än jordbruket kan bestå dess bästa arbetskrafter under sommaren till sig, och lemnar dem åter om vintern, ofta förderfvade af högfärd och osedlighet, att i maklighet förtära sommarens förtjenst, samt å andra sidan landets alla hamnar fyllas med utländsk spanmål, så att den om penningar nödställde får sälja sin tunna råg för 9 å 10 R:dr, under det att kommunalutskylder och onera årligen ökas i betänklig grad.
Man invänder: »ingen lagstiftning kan hindra slösaren att blifva fattig.
Slöseriet är grunden till vårt obestånd.» Ganska sannt; men man kan dock fordra af Staten, att den i sin lagstiftning beaktar sina landsmäns intressen och icke inleder dem i frestelse till misshushållning.
Eländet har ökats genom lagen om räntans frihet.
Denna lag grundar sig på en, efter min åsigt, falsk dogm i ekonomi-läran, att nemligen penningen är en vara, den man bör hafva rätt att sälja till det pris man kan betinga sig.
Penningen är dock ingen vara, utan i den ligga alla varor.
Men blodet är hvarken ben, muskler, nerver eller någon af de organer, hvaraf kroppen består; men det assimilerar sig med alla och gifver lif åt dem alla.
Utom blodet är kroppen död.
Så dör ock affärs lifvet, när penningen är slut; och proklama-annonsen för konkursen är klockringningen vid begrafningsakten af den enskildes affärslif.
Att döma af denna ringning i tidningarne, har en verklig digerdöd inom affärslifvet rasat i nära alla Sveriges landskaper, bland millionärer som bland torpare; och till detta elände har räntans frigifvande, på samma gång som lånebankerna stoppat, hvarigenom lån betingats till 20 å 25 procent, då jorden icke kan draga 6 procent, varit en bidragande orsak.
Frihandeln i förening med omförmälda orsaker har frambragt en så allmän nöd hos jordbrukaren, att vår historia vid få tillfällen efter ett långvarigt olyckligt krig kan framte en dylik och alldeles utan exempel efter ett mer än femtioårigt fredslugn.
Frihandeln skyddar landtmannen för svindlande spekulationer och öfverdrifvet inköpspris på jorden, sägande: »se der grunden till ditt obestånd»; »skyll dig sjelf».
Men om han vid egendomsköpet för en tunna råg beräknat 15 R:dr, då den under flera goda år förut gällt 18 å 20 R:dr, kan man väl kalla honom obetänksam?
Kunde han år 1854 spå till att i September 1855 tull på alla jordbruksalster skulle tagas bort, och rågen knappt till 9 å 10 R:dr kunna säljas, eller att genom Statens många arbeten kostnaden för jordbruksarbetet skulle tredubblas, eller att räntan från 4 och 5 procent skulle springa upp till 20 och 25.
— Dessutom, hvad betyder i det hela om egendomen köptes för dyrt Hvad Pål förlorade, det vann Per, och penningarne stadnade inom landet.
Häruti kan icke orsaken till penningebristen ligga.
Denna brist har sin grund deri, att konsumtionen under flera år öfverstigit Motioner i Preste-Ståndel 4865.
N:o 36. 85 produktionen och de indragna lånen och en stor del af bankens silfver hafva utströmmat, för att betacka handels- och finansbalansen.
Jemföra vi landets ställning före och efter år 1855 under en period af nio år, så finna vi, att under skyddsperioden, det är före 1855, hela spanmålsexporten öfverskjutit importen med 346 procent, medan under frihandelsperioden exporten öfverskjutit importeji med blott 242 procent; att hvete och råg, som under förra perioden exporterades i betydlig mängd, under sednare perioden importerats.
För att karakterisera vår industri under sednare åren, exportera vi hvete och råg, för att importera hvete- och rågmjöl, exportera korn och hafra, för att i betydliga qvantiteter importera ull och ladugårdsprodukter, och i allmänhet exportera råvaror och införa fabrikater, hvarigenom vi ådragit oss en finansbalans, som i medeltal uppgått till mellan 3 och 4 millioner på året.
Hurudan har vår ekonomiska ställning blifvit sedan år 1855?
Jo, Riks-» bankens metalliska kassa, som då var 52.000,000 R:dr, hade, oaktadt alla indragna utländska lån, nedsjunkit vid 1863 års bokslut till 18,000,000 R:dr, våra skogar äro på ett oroväckande sätt afverkade, torf-fetman utsugen, jorden belastad med flera hundra millioner intecknad skuld och den arbetande klassen beredd att vandra ut till Amerika, så snart den hunnit förvärfva resopenningar.
Skall fäderneslandet räddas ur sin ekonomiska vanmagt, måste en brytning i allmänna opinionen föregå, så att lättja och slöseri stämplas med vanära, arbetsamhet och tarflighet hedras, vinglaren och bedragaren utan skonsamhet näpses och lagstiftningen måste genom måttlig tull uppmuntra och skydda producenten, att han får fair play med sin utländske yrkesbroder och konsumenten en vink att bättre än hittills ställa munnen efter matsäcken.
Jag vågar på grund häraf vördsamt föreslå, det Rikets Höglofliga Ständer ville i tullfrågan antaga 1854 års tulltaxa, likväl med de modifikationer, som en sednare tids erfarenhet visat behöfliga.
Jonas Janzon. 86 Motioner i P reste-Ståndet 1865.
Af Kontraktsprosten JällZOIK
Om förändrade lull,bestämmelser för vissa messingsfabrikater.
Till de inhemska näringsgrenar, sorn från lagstiftningens sida både påkalla och förtjena ett skydd, torde få räknas den, som innefattar fabrikation af de sammansatta metallerna messing och marinmetall.
Den representerar ett i vårt land icke obetydligt, om än sjunkande intresse; dess alster äro oumbärliga för hvarje ordnadt samhälle och med afseende å den inhemska tillgängen på råämnen derför kan denna industrigren anses vara en af de för landet mest naturliga; både koppar och zinkmalm linnas i riklig mängd i landet, ehuru den sednare ännu icke inom riket bearbetas och förädlas till den metallform, som för messingsfabrikationen erfordras.
Oaktadt dessa naturliga förmåner har messingstillverkningen i Sverige så aftagit, att af de fem messingsbruk, som funnits, numera endast återstår ett af någon betydenhet, nemligen Skultunä.
Ty de två andra ännu befintliga, ©usums och Nyköpings, tillverka numera endast så mycket som erfordras på dessa platser, på det förra stället för en nålfabrik och på det sednare för Nyköpings mekaniska verkstads behof.
Messingstillverkningen vid det nyssnämnda större bruket skulle otvifvelaktigt, likasom vid de andra bruken, hafva, i följd af missgynnande konjunkturer, gått under och fabrikation af marinmetall skulle der ej hafva uppkommit om icke delegarne deri, vid betraktande af de stora kapitaler, som redan förut derstädes voro nedlagda i damverk, byggnader och öfriga anläggningar, ansett sig böra uppbjuda all sin förmåga för att täfla med de engelska fabrikerna genom förbättring af tillverkningsmethoderna och användande af alla den nyare tidens upptäckter och uppfinningar i denna näringsgren.
Verkstäderna för messingstillverkningen blefvo på 1850-talet ombyggda och inrättade i enlighet med de bästa utländska.
En verkmästare införskrefs från England.
Brukets verkmästare hade redan förut inhemtat kännedom om messingstillverkningen i de flesta Europeiska länder, der denna näring bedrifves.
Allt var vid detta bruk förberedt och inrättadt för att denna inhemska industri skulle erkännas vara i det skick, att den i afseende å tillverkningens beskaf - Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 57 87 fenhet fullt kunde mäta sig med den utländska fabrikationen — då den vändpunkt i tullagstiftningen inträffade, som upphäfde vilkoret för möjligheten af denna täflan — jag menar borttagandet vid 1857—1858 årens riksdag af deri dittills qvarstående införseltullen å messings- och koppartråd, 8 skillingar banko pr å lattun och trådband 16
R:dr 32 sk. banko pr skeppund samt å marinmetall en riksdaler 16 skillingar banko pr 'S stapelstadsvigt.
— Att den Svenska messingstillverkningen skulle i högre grad än andra inhemska näringsgrenar undanryckas ett för densammas utveckling nödvändigt skydd hade dess idkare icke beräknat och ej heller haft skälig anledning förutsätta, att frukterna af deras ansträngningar skulle på detta sätt tillintetgöras.
Följderna af det slag, som sålunda träffade den ifrågavarande industrigrenen, visade sig snart.
Det var naturligt att England, det land, hvarest messingsfabrikationen nått sin högsta utveckling, icke skulle dröja att begagna sig af tillfället att dominera den Svenska messingsmarknaden; vårt land blef inom kort formligen öfversvämmadt af hithörande Engelska varor.
Den motionen bifogade tabell, litt. A., utvisar till hvilken mängd artiklarne messings- och koppartråd blifvit under de sednare åren hit införda.
Exempelvis må blott nämnas, att då importen deraf under åren 1855—1857 (således näst före införseltullens upphäfvande) utgjorde i medeltal 757 2» årligen, så steg densamma under åren 1858—1860 till den betydliga höjden af 109,635 S' årligen och uppgick endast under 1864 till 35,662 8”.
Nästan enahanda är förhållandet med artikeln marinmetall.
Under åren 1855—1857 belöpte sig införseln deraf i medeltal till 2,25o centner årligen, vexte under 1861—1863 till 3,524 centner pr år och har under 1864 uppgått till 2,551 centner.
I samma mån införseln af utländska messingsartiklar ökats, har den inhemska tillverkningen deraf blifvit nedtryckt.
Så har, enligt tabellen litt.
B., den för afsalu ämnade tillverkningen vid det förutnämnda bruket minskats: a) Af trådband och lattun från 835 centner årligen under 1855—1857 till 732 centner under 1858—1860, och ytterligare under 1861—1863 till 543 centner årligen; b) Af messingstråd ifrån 679 centner under 1855 —1857 till 398 centner under 1858—1860 och ytterligare 1861—1863 till 313 centner årligen, således till mindre än hälften af hvad den under förstnämnda triennium utgjorde; c) Beträffande tillverkningen af marinmetall under 1864 har den Svenska fabrikationen endast att sätta 878 centner emot de 2,551 centner, som från England under samma år blifvit införda, oaktadt de Svenska fabrikanterne rigtat sina största ansträngningar på höjandet deraf.
Det lager af Svensk marinmetall, som förut hållits i Göteborg, har ock derföre under sistlidet år måst indragas.
Låtom oss tillse och öfverväga orsakerna till detta resultat och hvarföre 88 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 57. en täflan af den Svenska industrien på detta område med den Engelska blir omöjlig, derest icke en skälig tullsats jemnar förhållandet.
Dessa orsaker äro väsendtligen följande: l:o Den Engelska fabrikantens större kapitalstyr k a.
Denna skänker honom flera hufvudsakliga fördelar framför den Svenske fabrikanten.
Den första af dessa fördelar är: förmågan att drifva tillverkningen i ojemförligt större skala.
Denna skilnad exprimeras i närvarande fall af de olika tillverkningsbeloppen, 22.000 Engelska tons *) emot 300 tons, hvartill hela Svenska messingstillverkningen på sin höjd uppgår, och bör således mätas efter ett belopp af 21,700 tons eller 518,630 centner Svensk vigt.
Härvid bör märkas att, under förutsättning af en viss profit på hvarje S- af tillverkningen, denna profit på det hela blif— ver progressivt större i mån af fabrikationens storlek samt att ju större en fabrikants årliga tillverkning är, desto lättare är det för honom att nedsätta priset på sin vara.
Detta förhållande medför för den större fabrikanten den icke sällan begagnade fördelen att, genom temporär prisnedsättning under den för de smärre fabrikanterne möjliga gräns, kunna nedtrycka och omintetgöra de smärre fabrikerna.
Det är äfven denna kapitalstyrka, som, t. ex. för de Engelska fabrikanterne, gör icke allenast möjligt utan lätt nog att besegra tillfälliga kriser och stockningar i afsättningen på främmande länder.
En annan fördel, sorn öfverlägsenheten i kapitalstyrka och tillverkningsbelopp förlänar den Engelska fabrikanten är, att han kan köpa sina råvaror till lägre pris än del, hvartill de vid mindre reqvisilioner säljas på sjelfva produktionsorterna.
Såsom straxt närmare skall visas är det, beträffande nu ifrågavarande näringsgren, konstateradt, att priserna på råämnena, garad koppar och zink af det slag, som för messingsfabrikation är företrädesvis passande, nemligen Schlesisk zink, stå i England lägre än å garad koppar i Sverige och å Schlesisk zink i sjelfva Schlesien.
Förklaringen till detta förhållande ligger otvifvelaktig! deri, att ju mera producenten får sälja på en enda hand, desto lägre kan han sätta sitt pris, emedan dels hans totalvinst det oaktadt stegras genom den större mängden, dels ock besväret samt utgifterna för försäljningen derigenom minskas; men fördelen af det lindrigare priset kommer icke köparen i mindre skala till del, äfven om han finnes till hands på sjelfva produktionsorten.
Så t. ex. stod garad koppar i England under innevarande års sommar *) Verkstäderna för marinmetall och messing i Birmingham, den plats i England der denna fabrikation hufvudsakligen idkas, äro anlagda för följande tillverkningsbelopp:
Muntz’ verkstäder 8,000 tons. » Elliots » 4,000 »
Andra fabrikanters verkstäder 10,000 » Summa 22,000 tons. till Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 37. 89 till ett pris som — efter evalvering samt med beräkning af den i England gällande rabatt, vid kontant handel — motsvarande 64 öre pr 1 ® Sv., under det. priset å sådan koppar vid Åtvidaberg samtidigt var för de mindre reqvisitioner, hvartill Svenska köpare måste inskränka sig, 71 öre mot kontant och utan rabatt eller 7 öre högre pr Sv. 84 och Schlesisk zink, som i England kostade 16 öre, gällde för Svenska afnämare samtidigt 19 öre pr Sv. Tt. eller 3 öre mera.
Prisskilnaden å metallvärdet af ett W messing i legering är således 5 öre till den Engelska fabrikantens fördel i jemförelse med den Svenska (Se \idare 29 Juni 1865, hemtad ur Engelska tidningen “the Economist“.)
Den stora kapitalöfvervigten har vida e en tredje följd: att nedtrycka räntan.
Det är visserligen svårt, särdeles under en tid af sådana fluktuationer som den närvarande, att med bestämdhet angifva skilnaden i räntefoten uti England och Sverige: dock torde den i allmänhet kunna beräknas vara minst 2 procent högre hos oss.
Fortsätta vi på denna grund jemförelsen emellan vilkoren för de båda ländernas messingstillverkning, sä framträder här åter en af de svårigheter, mot hvilka den inhemska industrien har att kämpa.
Ombyggnaden af en del verkstäder vid det större Svenska messingsbruket uppgick till en kostnad af något öfver 110,000 R:dr Runt.
Räntan härå utgör efter 6 procent 6.600 R:dr; i England skulle räntan å samma kapital uppgå till allenast 4.400 Rulr, hvadan redan härigenom uppkommer en ränteskilnad till men för den Svenske fabrikanten af 2.200 R:dr årligen.
Men härtill kommer äfven skilnaden i förlagsräntan på den ärliga tillverkningen, hvilken ränteskilnad ej heller kan upptagas lägre än till 2 procent; och då det ifrågavarande brukets tillverkning för försäljning uppgick under 1864 till 1,862 centner, som efter def Engelska försäljningspriset, 61 öre pr Sv. «, (se tabellen litt. C.) svarar emot 113.582 R:dr R:mt, uppstår på den högre förlagsräntan en förlust af 2.271 Rulr 64 öre.