Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Matilda Hall föddes i Göteborg den 29 april 1833.
H e n n e s far var affärsman och tillhörde en från England inflyttad köpmanssläkt.
Moderns n a m n var Martina B e r g.
Tidigt framträdde hos Matilda de anlag, hvil- ka under föräldrarnas kär- leksfulla vård först ut- vecklades och sedan i lif- vets stora skola danade henne till den ädla per- sonlighet, som nu står för vårt minne.
Den vördnad för kyrkans auk- toritet och fosterlandets lagar, hvilken u t m ä r k t e den fromma kvinnan, vi- sade sig först i en sällspord lydnad för och kärlek till hennes föräldrar.
» Tack för denna dagen, m a m m a lilla! » — så tog dottern god n a t t af sin mor, och se- dan faders- och moders- ögon för alltid slutits, blef hon stödet för den gan- ska stora syskonskaran.
Ordning och plikttrohet, voro framträdande drag i Matilda ' Halls k a r a k t ä r, och den ömmaste vård skänkte hon allt lefvande.
Till och med de små hus- djuren vakade hon öfver, ja, på dem pröfvade hon kanske först sin uppfost- rande förmåga.
Ingen fick
I DUN 186 Det s o m s å s tidigt om v å r e n, slår djupast r o t.
i b a r n e t s h j ä r t a, gifVer r i k t n i n g å t h e l a l i f v e t.
1894 H v a d s o m tidigt blir inprägladt F. roffa från den andra, hvar och en skulle h a sitt, och äfven kycklingarna borde lära sig punktlighet och ordning.
Med dessa anlag var det ej underligt, att hon redan tidigt kände sin kallelse, och a t t för henne liksom för skalden det hon en gång kom att förverkliga i skönare gestalter s t å t t för barn- domsögat.
Så drömde den lilla om att en dag bli lärarinna, men sin verksamhet förlade hon högt uppe i det kalla L a p p l a n d; d ä r bland de kala fjällen ville hon bygga sitt skolhus.
H u r u detta skulle inredas hade hon alldeles klart, hon ritade ofta u p p det på sin griffeltafla.
I slutet af förra och ända fram i midten af detta århundrade intogo Brödraförsamlingens undervisningsanstalter en framstående plats.
I Göteborg hade dess skola, den s. k.
Salen, det största anseende.
H ä r mottog också Matilda så väl som hennes syster sin undervisning, men h u r u u t m ä r k t denna än var, kände hon dock behof af vidare utbildning.
Sådan kunde dock ej fås vid något läroverk i Sverige, och hon måste därför antingen välja mellan att på egen hand öka sina kunskaper och söka en plats som lärarinna vid Brödraförsamlingens flickpension i Zeijst i Holland, där hon sam- tidigt med att hon undervisade, kunde få för- bereda sig a t t aflägga lärarinne-examen.
Länge öfvervägde hon hvad hon borde göra.
Skolan var afslutad, m e n ännu dröjde den tjuguåriga att tala med sin far.
I sista ögonblicket ön- skade hon nästan, a t t h a n skulle säga n e j, hon sluppe då a t t lämna sina kära, m e n h r Hall svarade, att h a n ej ville stå i vägen för sin dotters framtid.
Tärningen v a r således kastad, vägen till förverkligandet af hennes barndoms- drömmar öppnad, m e n på samma gång var det, som om stöden brustit, u n g t r ä d e t skulle nu växa på egen hand.
Matilda kände icke heller i första ögonblicket någon glädje, tvärtom, fram- tiden kom öfverväldigande in på h e n n e.
I Holland ställdes hennes energi s t r a x på prof. D e n unga lärarinnan hade icke endast att i vanlig mening bereda sig på lektionerna, hon fick ock öfva sig i a t t hålla dem på tyska eller holländska, och detta på samma gång h o n läste på sin egen examen, hvilken hon ock vid 21 år lyckligen genomgick.
Till sko- lan i Zeijst komrno, utom från Holland, flic- kor från Tyskland och England, och då Ma- tilda efter tvänne är lämnade sin verksam- het där, blef hon af sina engelska elever in- bjuden att besöka deras land.
Därifrån åter- vände h o n h e m och började s t r a x efter åter- komsten till Göteborg sin v e r k s a m h e t m e d en elev.
» Det h ä r är senapskornet, » sade en gammal lärare, och hans profetia h a r gått i fullbordan.
Länge var det dock endast ett få- tal flickor, som fingo draga nytta af fröken Halls u t m ä r k t a undervisningsskicklighet, m e n 1869 utvidgades skolan till ett fullständigt sju- klassigt elementarläroverk för flickor, och sedan h a r senapsträdet åt alla håll utsträckt sina grenar, så att vid sista afslutningen, den 2 juni, räknades 214 elever, undervisade af 23 lärarinnor och lärare.
Bästa vitsordet om sko- lan torde gifvas af mödrar, hvilka, själfva en gång Matilda Halls elever, sedan tacksamt lämnat sina barn i hennes vård, och af de unga lära- rinnor, som, utgångna från hennes skola, i för- sta hand där söka anställning, för att icke tala om de hundratal, hvilka i lifvets olika lägen sökt Matilda Halls råd.
Också torde d e t vara få föreståndarinnor, hvilka som h o n kunde gifva en så grundlig och intressant redogörelse för hvad det blifvit af den burgna medelklas- sens döttrar.
D e t var ej underligt, att de unga hos henne sökte r å d, ty hon hade en vid synkrets.
F å - geln, som tidigt pröfvat vingarne i flykt till fjärran stränder, lät aldrig stänga in sig.
Flere år å rad drog hon vid sommarferiernas början regelbundet till Gastein i Tirolen, och det var icke endast Tysklands och Hollands läroanstalter hon flitigt studerade, hon vann framförallt en ökad människokännedom, och det icke endast i utlandet och i Norge och D a n m a r k, utan framförallt i hennes eget land, där hon från J ä m t l a n d till Skåne samlat skör- dar af erfarenhet.
O c h hon h a d e lätt a t t vinna människorna, ty hon trodde på dem.
Själf en kristen personlighet, hvilken ej gaf ett jota m e r än hon personligen kunde infria, tänkte hon sig alltid människan bakom orden.
Den evangelisk-luterska kyrkan torde h a få så hängifna och på samma gång så frisinnade döttrar som hon.
Matilda Hall kunde ha och hade kristna vänner inom olika kyrkliga sam- fund.
Därför att hon själf var en personlig- het, var hon rädd om andras.
Sin prägel ville hon ej påtrycka någon.
» Jag känners, sade hon en gång till sin syster, » min uppgift som t r ä d g å r d s m ä s t a r e n s.
B a r n e n äro mina blommor.
J a g vill ge d e m ans och vård, men blombladen skola bära spår af mina händer! » V å r t arbete påtrycker oss sin stämpel be- stämdare, j u mera vi älska och hängifva oss åt det.
E j underligt d å, a t t m a n strax i Ma- tilda Hall igenkände lärarinnan, detta mindre dock genom hennes förhållande till andra än genom den heliga t u k t, som låg öfver hennes egna tankar och känslor.
Orden voro vägda.
Med detta låg det kanske i hennes sätt något, som yngre främlingar funno gammaldags, m e n just detta gjorde, a t t när hon, hvilken, så a t t säga, stod mellan tvänne världar i kvinnans utveckling, behandlade våra dagars idéer, spreds en vårdoft i r u m m e t; m a n såg att en väl ut- slagen vårbrodd grönskade öfver hennes arbete.
V a r Matilda H a l l lärarinna, så var hon do.ck framförallt kvinna.
D e t var med moders- kärlek och modersansvar hon ledde barnen.
I n - tet, som rörde dem, var henne främmande.
Hon läste deras t a n k a r och tolkade dem så, att det lyste i barnaögonen.
B a r n e n k ä n d e, h u r u väl hon ville d e m och hela det unga släktet.
Å t dem skaffade hon, den gamla, utan tanke på egen uppoffring, allt det bästa tiden hade att bjuda, och som kunde bidraga till att upp- fostra friska, sunda b a r n; plikttrogna, trofasta kvinnor; goda, uppoffrande mödrar.
Matilda Halls b a r n d o m s d r ö m om ett skol- hus i Lappland gick icke i fullbordan, men hennes missionsintresse, särskildt för lapparne, förnekade sig aldrig.
F i c k h o n icke bygga ett skolhus i höga norden, byggde hon i stället e t t sådant i Göte- borg.
U t a n yttre u n d e r s t ö d hade hon brutit sin bana, utan sådana h a r den fortgått.
Ma- tilda Halls skola k a n, om någon, kallas pri- vat, och därför kunde hon i den få följa grund- tanken i sin undervisning.
D e n n a v a r: » Kristi kärlek öfver går all kunskap » och » Herrens fruklan är vishetens begynnelse ».
AMfeldt.
Dessa språk stå ristade på väggarna i bön- salen, det enda r u m i huset, där den stränga enkelheten tillåtit några dekorationer.
H i t sam- lades ungdomen dagligen till den morgonbön och de bibelförklaringar, hvarmed Matilda alltid själf inledde dagens arbete, h ä r firades på hennes 61:sta födelsedag af nuvarande och af- gångna elever för henne en fest, hvarvid som grundplåt öf verlämnades åt henne 1500 kr., hvilkas användande hon själf fick bestämma.
Fonden har sedan vuxit och knutits till hennes n a m n; räntorna skola öka pensionerna åt lärarinnor till- hörande hennes skola.
Matilda Halls skola är privat, man får det intrycket, då m a n står vid den tillslutna dörren och trycker på ringledningen.
D ä r sker intet för öppna dörrar.
F r ö k e n Halls milda stämma tycktes vara för vek a t t fylla ett r u m.
Med all sin blidhet trängde den dock till hvarje öra af den stora bönsalen, m e n utom dess väg- gar hördes den aldrig.
N u h a r den också h ä r tystnat.
Sista morgonbönen höll hon, redan sjuk, den 19 m a j.
D e t onda tog sedan strax öfverhanden, m e n plågorna voro jämförelsevis ringa, tanken klar.
Döden kom som Guds sändebud för a t t hemföra den trogna tjänarin- nan.
» J a g h a r sagt amen till mitt arbete, » sade hon en dag, m e n fastän detta amen öf- ver hennes lifsverk var uttaladt, följde hon dock skolans arbete in i det sista.
N u är också detta för läsaret afslutadt.
Utanför det enkla h u s e t vid Karl Gustafsgatan håller en r a d af vagnar, och företrädd af den r i k t blomstersmyckade kistan kommer ett långt tåg af sörjande ungdom och äldre vänner till till den aflidna.
H v a r t tåget drar stå skaror af tysta åskådare, ty hvem kände icke henne, hon som aldrig sökte sitt och dock fick mera än de flesta af hvad vi människor uppskatta, främst den kärlek, hvilken aldrig vinnes utom i försakande af sig själf.
flaff stämning.
C 7 \ å t u t e » ofoet fj-uDEö » t » o m m a t n a t t e n, j * mJ oja ty- » t, » om om föt euigfc fifuet Domnat.
anDa » vcRe öfuet rlétfuet » oatten, ©ert Dagen » gfoD t mot&amp;tet » » oaffe-a » om- nat.
n genom uifian » fiöga fönAtetoågat 8&gt;n ffoD af » ttåfat natten » Ituifa Btutet, 9XeD öfuet ttäD ocrt to » enou » llat Eågat ©cfl oPänDanDe p å gtå » et » » ammet ffutet.
©cd km \ — 8 n to » t t natten » tuAtnaD Haffat!
8 n » ttöm af oaffjuD fioCjat fot m i t t öta
IDUN 1894 ©ort HfinganSe ut ofoet m ö t &amp; t e t 4 u a {- fat ... tK !uem u å g a t uäO n a t u t e n » nuifa 4löta?
(K o e m s j u n g e t * å?
— 8 t t BtaSDfuPPt m a n - 4 &amp; orijätta ojonv fCö3at öfuet ©cfv hu, n å t i ett ofoetmålt öppen famn Pifuet) Hget, a f f^öj-D oclv » m a t t a mot natten » himmel!
» tiget.
natten » ofuet, — » oa£ ocfv utan tankat; 8f- e n » e t t 6EaD vit » i n f o t » t e n i n g töte », ©ePv oPtotD » å n g e n p å 3e4 » fvj-atta ©cd uppEö » t Bott mot fian&amp;at Bafoet » Dimmot föte4.
2 5 u » å t t a n a t t, a t t » å f å 4otgEö » » ofoa ©cPt l S i t t DunHef D a g e n » gtuBBeP, » EåcPi-a!
©, ågDe 2 u BPott e j S e n g t y - m m a ©ett anDta » Pif j-u » t met) 3 i n gåfoa, tu4tna3 oåc&amp;a!
!&lt; f a l a n g e n Af Ellen a t t " s a m t a l a ".
\ m det ock får raknäs till undantagen, att någon hos sig förenar tjugusju talanger, hvilket antal v. B r a u o är nog artig eller Dog — spetsig att tillerkänna friherrinnan v. K.
, hör det nära nog till god ton, att unga damer odla någon talang.
Antingen måla de i olja eller spela piano, etsa på glas eller taga ögonblicksbilder, modellera, sjunga eller skrifva noveller, och på den hvardagliga individ af deras kön, som ej befattar sig med något dy- likt, är det ej utan att väninnorna se en smula ned, och själf känner hon sig i de talang- idkandes krets tämligen enkel.
Möjligen be- sitter emellertid just hon en talang, hvilken mä vara ej faller så i dagen eller framträder med samma anspråk som de ofvan u p p r ä k n a d e eller med dem likställda, men som det oak- tadt i nämnvärdare grad än de bidrager till ett angenämt samlif — vi mena förmågan att samtala väl.
Å t denna » talang » är det några ord här skola ägnas.
Personer, uppfostrade för det högre socie- tetslifvet, och för hvilka detta utgör den egent- liga lifssferen, måste, som vi veta, från barn- domen öfva sig i konsten att samtala, och den virtuositet, de däri förvärfva, slår med häpnad den oinvigde.
N u kan det väl tyckas, att för vanliga dödliga, som åt sällskapslifvet ej offra mer än en bråkdel af sin tid, denna färdighet är af ringa v ä r d e; och för så vidt man med samtala endast förstår konversera, kan j u i denna uppfattning ligga en viss san- ning, ty onekligen har konversationen inom sällskapslifvet sin hufvudsakliga uppgift.
Men dä väl mycket få lefva så afsöndrade från världen, att de ej någon gång deltaga i fest- tillställningar och då mindre samkväm äro rätt vanliga inom snart sagdt alla kretsar, bör ej heller denna sida af saken helt och hållet för- bises, enär samtalsgåfvan sätter en själfull kvinna i stånd att vid dylika tillfällen höja stämningen och drifva ledsnaden på flykten.
• Men vi afse nu ej blott den ytliga konver- sationen, utan vilja taga djupare tag och söka visa, h u r u förmågan att på ett otvunget sätt uttala hvad man t ä n k e r och känner, eller rät- tare, förmågan att sätta sig i direkt andlig förbindelse med medmänniskor, öfvar ett gag- nande och glädjande inflytande i olika lifvets förhållanden, för så vidt nämligen den ställes i det godas tjänst.
L å t oss t. ex. inträda i ett sjukrum eller i den ålderstignes tysta k a m m a r e 1 F ö r kon- valescenten i sin hvilstol, för den af en lång- samt tärande sjukdom vid bädden fjättrade, för den gamle i soffhörnet skrida timmarne långsamt, och tillvaron förefaller glädjelös om icke rent af ängslig.
Men dörren öppnas och en väninna inkommer.
Hon slår sig ned i ro och börjar med dämpad röst och vänligt ton- fall tala med den sjuka om hennes sjukdom, med åldringen om hans k r ä m p o r; omärkligt öfvergår hon till händelser, som t i m a t i den y t t r e världen, meddelar nyheter från bekanta och vänner och kommer m å h ä n d a till sist in på någon fråga för dagen, som hon tror kan intressera, och i hvilken, märkligt nog, den tilltalade inom kort lifligt deltager.
När hon går, känns det som hade en frisk vind spelat in, luften tycks syremättad och den gamle eller sjuka h a r glömt sitt lidande, ungefär så- som den, hvilken med en börda af bekymmer kommer u t på sjön eller i skogen.
Bördan finnes nog kvar, men han känner den ej längre.
T ö r h ä n d a icke många af dem, till hvilka dessa rader adressera sig, besökt en försörj- ningsinrättning eller ett fängelse; men vi k u n n a intyga, att den människa, som nalkas de fat- tiga, hvilka på förstnämnda ställe föra ett glädjetomt lif eller de olyckliga, hvilka på det senare täras af ånger och ruelse, samt äger förmåga att på ett sympatiskt sätt meddela sig med dem, hälsas välkommen som en verk- lig välgörare.
Dystra blickar klarna, fårade pannor j ä m n a s u t och det mest slutna sinne öppnar sig, då någon, värmd af människokär- lek och i besittning af den förmåga, vi tala om, anslår r ä t t a samtalstonen.
P ä en bänk på en af Stockholms promenad- platser satt en dag en skröplig, dåligt klädd, gammal man.
E d fru ur den bildade medel- klassen kom att slå sig ned på s a m m a bänk, och inom k o r t var mellan dessa ett samtal i gång, under hvilket gubben fick omtala sina förhållanden och utgjuta sina b e k y m m e r för ett väDligt lyssnande öra.
Det var icke få mycket hon kunde gifva till svar, men de ord, han sade, gingo från hjärtat.
Vid afskedet yttrade hon sin ledsnad öfver att ej hafva några penningar med sig, så att hon kunde hjälpa den gamle med en slant.
» Ack, kära frun, en sådan här stund är mer värd än pen- gar.
T a c k för att frun gitte tala vid mig!
— J a g är anDars så ensam, jag. » Och från många håll skulle exempel k u n n a hämtas för att bevisa sanningen af vårt på- stående, men vi förbigå andra områden för att k o m m a in på ett, där litet hvar känner sig hemmastadd.
Visserligen torde det höra till sällsynthe- terna, att någon ung flicka förmedels sin un- derhållande konversation » får sig en m a n »; — vid valet af följeslagerska genom lifvet bruka männen merendels lockas af yttre företräden eller ledas af egennyttiga beräkningar — men 187 är det däremot fråga om att behålla det för- värfvade, skall en kvinna ej illa vinna sitt mål med detta medel.
Ty för att hålla vid lif sin m a k e s kärlek och kunna rädda sig själf undan den mest beklagansvärda af lotter, den att vara en ringaktad och försummad h u s t r u, fordras att kvinnan äger a n n a t än skönhet och rikedom, a n n a t än talanger i vanlig mening, till och med annat än alla kvinnliga dygder, härför fordras att hon äger gåfvan att för sin man vara ett angenämt sällskap.
K ä n n e r hon denna hemlighet, lycklig h o n!
Man t a n k e sig kvällsstunderna i hemmet tillbragta u n d e r förtroligt samspråk 1 H u s t r u n h a r gjort sin mans intressen till sina, och in- gen förstår honom så b r a som hon, ingen lyssnar så u p p m ä r k s a m t till hvad han h a r att säga, vare sig nu det rör lifvets högre frågor, litteratur, konst eller annat.
Genom ett väl r i k t a d t inpass, en fråga eller möjligen en liten oppositionsyttring röjer hon, att hon följer med de tankar, han söker utveckla, och genom den resonnans, han hos henne träffar på, flödar hans tal, i början afbrutet och trögt måhända, allt r i k a r e, t a n k a r n e komma allt klarare, och snart nog börja gnistor af kvickhet och genia- litet att s p r a k a.
Men antag, att hon är en vanlig hvardagsmänniska!
J a, ämnen finnas ändock alltid, i hvilka han är hemma och gärna yttrar sig, blott någon vill höra på och gifva svar på tal.
Och denna någon har hans kloka h u s t r u förstått att blifva.
Äfven om ämnet sig själft ej r o a r henne vidare, söker hon dock för hans skull så lifligt som möjligt deltaga i samtalet, och så får hon å sin sida bidraga med ett oförargligt skämt, en anekdot eller a n n a t dylikt.
U t från egen härd, bort från h v a r a n d r a längta ej dessa m a k a r.
Å andra sidan, huru vinner ej tråkighetens dämon allt m e r och mer välde i det hem, där m a k a r n a ej k u n n a göra sig förstådda af hvar- andra, ej genom gladt samspråk fylla de lediga stunder, de tillbringa i hvarandras sällskap!
Där sitta de midt emot h v a r a n d r a och gäspa, och den ena öfvar ett förlamande inflytande på den andras lifsandar.
Om ock intet af detta lifvets goda fattas dem, äro de likväl djupt att beklaga för denna ängsliga, ständigt u p p r e p a d e innehållslösa tete-ä tete, under hvil- ken den ena blir allt mer och mer främmande för den andra.
E n riDgning på tamburklockan rycker u p p dem ur deras försoffning, och tredje man hälsas med oförställd glädje.
Uteblir denne, och afbrytes enformigheten ej häller på annat sätt, ser mannen på sin klocka och för- svinner därpå för att antingen i sin tidning eller hos vänner söka det sällskap, ett oblidt öde vägrat honom i bans äkta hälft, hvilken åter på sitt håll får söka trösta sig så godt hon kan för sina svikna illusioner.
w i V å (Forts.) ^ o n u n g a b a r j j.
» Den gamla, gamla vipan, Den följer mig hvar jag är; Det var tvä ädla konungabarn, De höllo hvarann så kär.
Det var två ädla konungabarn, De gåfvo hvarann sin tro; Men vattnet det djupa skilde dem åt, Och det fannB ingen båt eller bro. » (» För länge se ' n », K. A.
Meliu.)
Huru ofta har ej den där lilla versen runnit mig i minnet, då jag på min väg i lifvet funnit lefvande illustrationer till densamma.
Ja, med skalden kan äfven jag utbrista: » den gamla, gamla visan, den följer mig hvar jag är! » För ett par år sedan vistades jag någon tid i en mycket besökt pension i London.
Det är en brokig samling man möter på ett sådant ställe, och
188 nog gifves det tillfällen att studera typer.
Jag kan likväl icke säga, att mitt första intryck af sällskapet, då jag såg det samladt vid tabled ' höten, var synnerligt fördelaktigt eller ägnadt att ingifva lust till närmare bekantskap.
Dock var det ett ansikte, som genast tilldrog sig min uppmärksam- het och väckte mitt intresse.
Det tillhörde en ung tyska, vanligen blott kallad » Fräulein », ty hon var för tillfället den enda kvinnliga repre- sentanten för sin nation.
Hennes drag kan jag ej nu fullkomligt påminna mig, men jag tror ej, att hon egentligen kunde kallas vacker.
Hyn var mycket blek, ögonen mörka, håret nästan svart, slätkammadt och hopfästadt lågt ner i nacken.
Hon var alltid enkelt och smakfullt klädd, van- ligtvis i en tunn, hvit blus till en mörk kjol.
Hela hennes väsen var ovanligt kvinnligt, men det mest tilldragande hos henne var ansiktets uttryck.
Det var på samma gång så obeskrifligt mildt och så djupt vemodigt.
Bakom hennes vackra leende vår det, som om en sorg skymtat fram, men icke en sorg som gjort hjärtat bittert och hårdt, utan mjukt, ömt och känsligt.
Det är något förunderligt och oförklarligt i den sympati, som inom oss kan födas för en männi- ska i samma ögonblick vi se henne för första gången och som kan komma oss att känna lik- som om vi förstode, ja, nära nog älskade henne, utan att vi i själfva verket veta det ringaste om henne.
Min sympati för » Fräulein » var besvarad, ty hon hade äfven genast känt sig dragen till mig och följaktligen voro vi mycket snart goda vän- ner.
Hon berättade mig om sitt hem i Tyskland, om sina föräldrar och många syskon, som hon ej återsett sedan hon för fem år sedan lämnade dem för att själf förtjäna sitt uppehälle som gu- vernant i England.
Senast hade hon haft plats hos den rika och förnäma lady P., som var änka och med sina barn bodde på ett stort herresäte, Radcliffe Hall.
Där hade hon trifts så bra, och det kostade mycket på henne att nu be- höfva skiljas från sina elever, vid hvilka hon var varmt fästad.
Hon hade nämligen kommit till London för att se sig om efter en ny kondition.
Vi talade äfven om litteratur och musik och kollationerade våra favoriter bland författare och kompositörer.
Hon hade i allt sin själfständiga åsikt, men uttalade den aldrig på det där tvär- säkra, docerande sättet som förekommer bland en del unga damer, hvilka önska vara » fiu-de-siécle ».
Ju mer jag hörde och såg af Fräulein, dess mer lärde jag hålla af och beundra henne.
Hon var också allmänt omtyckt i pensionen.
Där fanns blott en, som ej tycktes kunna fördraga henne, af hvad skäl vet jag icke, om ej möjligen därför, att hon själf var så föga tåld; hon var också den enda, om hvilken jag hörde den milda Fräu- lein yttra sig skarpt.
Den person, om hvilken jag ta- lar, var ett medelålders fruntimmer, en miss Smith, en högst orginell uppenbarelse, för att uttrycka sig mildt; men utan öfverdrift skulle man verkli- gen kunna säga, att hon ej var fullt normal.
Likväl tror jag, att hon hade rätt mycken begåf- ning, men förfining saknade hon däremot allde- les.
Hennes flödande tunga kunde vara både simpel och skarp, men äfven mycket kvick, och hon ägde en verklig talang i att h ä r m a folk träf- fande och elakt.
För öfrigt led hon visst icke brist på några talanger, enligt hennes eget vitt- nesbörd.
Ibland om kvällarna brukade hon un- derhålla sällskapet i salongen med sina vidun- derliga historier, i hvilka hon vanligen själf in- nehade en glänsande roll, men som naturligtvis ingen trodde på (kanske icke ens hon själf), men man skrattade och var road af att höra på.
För mig tycktes hon ha fatlat en viss välvilja.
En gång talade hon t. o. m. om att lära sig sven- ska och följa med mig till Sverige, ett ibland de fä land, som hon ännu icke sett.
Jag får dock bekänna, att jag ej skänkte någon uppmuntran åt detta vänliga förslag, och det förnyades aldrig.
I grunden gjorde det mig mycket ondt om henne; hon föreföll så hemlös och utan vänner.
En gång yttrade h o n: » Hem!
Det är det rysligaste ord jag vet. » — Hvilken sorglig bekännelse!
Och detta af en engelska!
Men, tyvärr, det finns nog godt om olyckliga hem äfven i England; det är ju de stora kontrasternas land.
En förmiddag sade miss Smith till mig: » I dag har Fräulein fått besök af eh ung herre, som va- rit bär förut.
Han kommer att stanna till mid- dagen, då skall ni få se, hur hon kurtiserar ho- nom.
Det är för obehagligt!
Men han frågar inte mer efter henne än så! » och därmed knäppte hon föraktligt med fingrarna.
Sedan härmade hon hans fransyska (själf talade hon detta språk för- vånansvärdt bra för att vara engelska), ty han IDUN var schweizare och hette Stolz.
Hon upprepade något yttrande af honom och framstötte orden långsamt och staccato, på ett sätt, som jag snart fann vara mycket öfverdrifvet.