Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förutom pro- sten hade man äfven inviterat kyrkoherden i grannsocknen, dennes fru, klockaren, två kyrk- värdar, nämndemannen, länsmannen, de fyra halta skollärarne och så naturligtvis sommar- gästerna i flygeln, herrskapet Hults med två barn, fruns mor och herras syster.
Fru pastorskan var nygift, bara nitton år, lång, litet fet och såg bra ut.
Fru Hult tyckte, hon var en smula dum.
Herr Hult tyckte, hon var tyst och tafatt.
Herr Hults syster tyckte, hon var klumpig, och fru Hults mor, gamla kaptenskan, tyckte, hon var ett litet våp.
Men pastorn själf tyckte, att hans lilla Helga var söt som en rosenknopp och lagade mat som en mästerkock.
Han var nöjd med allt, hvad hon gjorde, och motsåg årets stora tilldragelse, Helgas första prostmiddag, med mycket lugn och stolta förväntningar, helst som man tagit en kokerska från staden.
För herrskapet Hults var denna dag vis- serligen icke någon så viktig dag, men den var heller icke utan sitt intresse.
Högkulla låg långt från den lilla hemstaden och långt från grannar.
Man led en betänklig brist på samtalsämnen, och hvarje afbrott i enformig- heten var därför välkommet.
I flygeln var man emellertid icke så ode- ladt säker på, att festen skulle aflöpa med heder för värdfolket, isynnerhet inte för värd- innan.
Man hade noga följt med alla förbe- redelserna, och de hade icke vunnit obetin- gadt gillande.
Fru Hult undrade, om de ämnade bjuda på fläskkorf från slakteribolaget i staden, ty hon hade varit nere på järnvägsstationen och sett en öfverklädd korg, som tillhörde pastorns, och när hon kände utanpå serveten, anade hon runda och välkända former.
Herr Hults syster hade letat reda på, att de inte hade färskt smör i smördegen, och gamla kapten- skan hade sina misstänksamma blickar fasta- de på fönsterrutorna.
Hon trodde, det var slarf med rengöringen.
Och när kokersk-an kom dagen före den stora dagen, så hade man inte mycket hopp kvar.
Den människan kände man alltför väl till.
Hon hade brännt upp steken för borgmästaren, serverat råa legymer hos stadsfiskalens och låtit såsen skära sig hos postmästarens.
Men naturligt- vis hade de tagit henne, därför att hon var så billig.
Klockan nio på morgonen kom pastorskan in till Hults och bad att få låna porslin och silfver, och gamla kaptenskan, som nästan mera hade hand om hushållet än hennes sjukliga dotter, gick ut och räknade fram.
Hon frågade sig litet för, om de hade det eller det.
Och tänk, människorna hade ämnat ställa till kalas, utan att ha hvarken fruktknifvar, bordlöpare, vinbriekor eller ens en snygg geléskål.
Om de inte händelsevis haft sommargäster hos sig, skulle det just tagit sig fint ut.
Gamla kaptenskan anade, att här äfven be- höfdes en smula handräckning med arrange- menterna, och hon följde med, när sakerna buros öfver, för att se, hvad som kunde ut- rättas.
Men hur tafatt och oerfaren lilla fru pa- storskan än var, så hade hon i alla fall sin stolthet för sig.
Hon kunde inte förmå sig att begära hjälp af en person, som hon inte i kännt i mer än en månad, och med hvilken hon, otillgänglig som hon var, knappt talat femton ord.
Gamla kaptenskan fick stå och fitta sig om- kring i köket och fråga både hit och dit, men några frågor fick hon inte själf, och så måste hon gå, utan att ha fått utöfva sin tillämnade tjänstaktighet.
Men hade hon inte fått begagna sina hän- der, så hade hon i stället begagnat sina ögon, och så fort hon kom hem igen, slog hon sig pustande ned i stolen midt emot sin dotter, utan att ens se åt stickstrumpan, som låg i fönstret och annars aldrig var ur hennes fing- rar, så fort hon hvilade sin lilla runda gestalt på en stol eller soffa.
» Kan du tänka dig, Amalia, de ska ha stuf- vade morötter till kycklingen.
Det syns då, att hennes pappa ä ' skomakare 1 » Och porslinet, det var då en brokig bland- ning, tre sorters tallrikar och omaka såsskå- lar.
Och i sängkammaren skulle de duka småbord att äta vid.
I sängkammaren!
Fru Hult, herr Hults syster och gamla kap- tenskan skrattade så tyst de kunde, för att barnen inte skulle se så mycket af munter- heten.
Och det bästa var, att det där lilla våpet trodde, att hon förstod sig på allting så väl.
Den ene haltade på höger ben, den andre på venster, den tredje gick på krycka och den fjärde var styf i ena knäet.
De kunde inte så noga beräkna tiden för pro- menaden, och för sent ville de inte komma.
Men herrskapet Hults kom i alldeles lagom tid.
Klockan två minuter öfver tre stodo de i dörren, och tre minuter öfver tre stod herr Hult i kakelugnshörnet och samtalade med domprosten, under det damerna sutto i för- makssoffan och sågo sig omkring.
Gamla kaptenskan hade till och med redan hunnit släta ut sina gröna, hängande möss- band och göra två upptäckter, att den ena rullgardinen satt snedt och inte var riktigt uppdragen, och att de konstgjorda blommorna på spegelbordet voro mycket illa dammade.
Och hon hann att göra ett dussin märkvär- diga upptäckter till, innan hon blef upptagen på annat håll, ty pastorskan dröjde betänk- ligt länge med att inbjuda sina gäster till smörgåsbordet.
Slutligen kom man likväl dit, men midda- gen hotade fortfarande att bli utdragen på längden, ty när man sedan hunnit bli place- rad vid småborden, var värdinnan försvunnen igen, och man fick sitta där och vända på gafflarne och se på hvarann.
Gästerna höllo nästan på att bli hungriga på nytt, det vill säga alla utom de fyra skollärarne, ty de hade ännu inte slutat smörgåsbordet, och det såg ut, som om de trodde, att de inte skulle få mera mat.
Till sist kommo emellertid soppan och värd- innan in, nästan lika varma bägge två.
Lilla Helga öste för, trugade och bjöd, ka- stade oupphörligt ögonen kring rummet för att se, om någon ville ha mer, for med näs- duken öfver ansiktet och hade inte tid att säga ett enda ord mer än » var så god » och » får det lof att vara ».
Men de fyra skollärarne hade hon inte nå- got besvär med.
De åto ändå.
» Ska ' du inte ha något själf, min lilla vän? » sporde pastorn och klappade stolt sin duktiga lilla fru på kinden.
Men hon nickade bara helt tankspridt, såg sig omkring och var tvärt ute igen.
Jungfrun kom in och tog bort en del, gick ut och kom in med ett fat, som hon ställde ifrån sig på smörgåsbordet.
Återigen paus.
Domprosten berättade historier, och man upphörde att tumma gafflarne för att skratta och höra på, naturligtvis med undantag af skollärarne, ty de hade inte tid.
De voro fortfarande upptagna med att stilla sin aptit därborta vid bordsändan.
» Gud vet, hvad de ha att äta, » tänkte gamla kaptenskan, som reflekterade öfver allt.
» Smör- gåsbordet borde de efter all mänsklig beräk- ning redan ha hunnit att göra slut på. » Hon började sakna sina glasögon, som hon glömt i tamburen, och dels för att kunna följa med prostens minspel, dels för skollä- rarnes skull, beslöt hon gå efter dem.
Men då hon öppnade dörren, stannade hon bestört öfver den syn, hon fick se.
På en af tamburstolame satt lilla pastor- skan med ansiktet gömdt i en gammal kappa, som ristades af de krampaktiga snyftningar, som den skulle dämpa.
Nu erinrade sig kap tenskan som en blixt, att unga frun sett be-
synnerlig ut nyss, när hon var inne ett tag och stod och skådade öfver bordet.
» Kära barn, hvad står på? » sporde den gamla frun, stängde sakta dörren efter sig, gick fram till klädhängaren och smekte det stackars, halfgömda hufvudet.
Hur barsk hon än kunde synas, så var hon likväl både mor och mor- mor och var van att torka tårar.
Helga lyfte hufvudet ur kappan och lade det i stället öfvergifvet mot sin nya väns bröst, men snyftade värre än förut.
» Hvad ä det, kära hjärtandes? » » De ha ätit upp den!
De ha ätit upp den.
» Snyftningarna blefvo konvulsiviska.
» Hvad ha de ätit upp? » » Gö.
gö.
gösen.
» » Hvilka?
Katten?
Råttorna? » » Nej.
De där fy.
fyra.
» Det var de fyra skollärarne, som annam- Om ett par ögonblick var hon tillbaka igen, kastade ett stort paket in i köket och trädde åter in i salen med glasögonen på näsan.
Han tycktes icke lyssna till domprostens historier med till- börligt intresse, utan lät sina ögon väl myc- ket spela omkring och helst åt tamburdörren.
Men fru kaptenskan smålog åt honom, gick rakt fram till bordet och tog af locket till soppskålen, som ännu stod kvar.
» Ursäkta, snälla pastorn, men buljongen var så god.
Lilla Helga har verkligen alltid så utmärkt mat. » Den uppklarnande värden fick den äran att hjälpa henne, och när hon kom till sitt bord igen, narrade hon till och med kyrkoherdens fru att följa sitt exempel.
Och när kyrko- herdens fru åt mera, kunde naturligtvis de fyra skollärarne icke heller underlåta att lägga i dagen sin belåtenhet med fru pastorskans där vid smörgåsbordet, » sade den gamla frun med ett grymt ögonkast på de fyra.
» Men, mamma.
» » Ja, jag skulle bara velat se dig göra det vid nitton år!
Herre gud, ett barn på nitton år!
Jag får säga, jag tycker hon reder sig utmärkt. » » Hm.
., » mumlade fru Hult.
., » sade gamla kaptenskan, så ond att det lyste om henne.
» Man säger inte ' hm ' om värdinnan i huset! » Hennes dotter var röd, hon med, och höll på att svara något, men- med detsamma öpp- nades dörren för ett stort, rykande fat.
Det var fisken, en väldig gädda, som låg i krum, men ändå knappt fick rum inom bräddarne.
Helga gick omkring och bjöd tallrikar, och man började äta med en aptit, som var kryd- dad af den långa väntan.
Men nu var det också slut med allt dröjs- mat den.
Jungfrun hade i sin oskuld burit in fatet och ställt det på smörgåsbordet, utan att Helga visste af det, upptagen som hon var af att göra såsen i ordning.
Och de fyra halta, men för öfrigt friska skollärarne hade genast uppfattat det som en tillökning i smör- gåsbordet.
Och smörgårbordet, det var för dem det.
Det fanns inte mer än hufvudet och stjärten kvar af hela den präktiga fisken, som kokerskan hade sagt borde räcka till middag i morgon med, som var kalasets piéce de résistance, och som hon lagt upp så vac- kert!
Ah, om åtminstone prosten hade tagit för sig!
Ah, de hade ätit upp hennes heder och rykte!
Ah, hon visste det, de skulle säga, att hon var snål och knusslig!
» Tyst, tyst, tyst, håll dig nu undan i kö- ket bara, så ska du få se på någonting, » sade gamla kaptenskan, öppnade dörren, sköt in henne till kokerskan och försvann själf ge- nom förslugudörren.
kokkonst.
Det såg nästan ut, som om man tänkte börja middagen från början igen.
Men slutligen blef det för lång väntan för lilla fru Hult.
Hon böjde sig småleende mot sin goda vän, kyrkoherdens fru, och hviskade halfhögt med visshet om att bli uppfattad med sympati.
» Jag tror, de gått och köpt fisken! » Men hon fick strax svar på tal från ett oväntadt håll och på ett oväntadt sätt.
Det var hennes egen mor, som höjde sin allra skarpaste röst.
» Hör du, min kära Amalia, » sade gamla kaptenskan, » nu ska du inte sitta och bita tungan af dig.
Tycker du, det passar sig att yttra sig så i ett gästfritt hem, dit man blif- vit vänligt inbjuden? » » Men, snälla mamma.
., » började fru Hult.
» Ja, ja, jag skulle just vilja se dig ställa till en middag för femton personer och fyra ulfvar.
För de ä ' inte annat än ulfvar, de mål.
Stek och fågel och kakor och dessert kommo efter hvarann med iltågsfart, och kap- tenskan gick omkring med sina fulla tallrikar och prisade lilla fru pastorskan.
För kyrko- herden berömde hon lamsteken, för nämnde- mannen kycklingen, för länsmannen plommon- tårtan och för kyrkvärdarne den hembryggda likören; så fingo inte deras fruar en lektion i kokkonst morgonen därpå, så voro de då inte lika vanliga herrar, och fick inte pastors- huset efter den dagen rykte för att vara bä- sta mathuset på fem mils omkrets, så hjäl- per det då ingenting med agitationer.
Men när herrskapet Hults gick öfver gårds- planen och kom till sitt igen, tog fru Hult sin mor i förhör.
» Säg mig nu, mamma, » sade hon, » hvad gick det åt dig?
Förut hade du ju så myc- ket att anmärka. » » Tyst, » sade gamla frun, » jag går och fun- derar på någonting. »
» På hvad d å?
» » På hvad vi ska ha till middag i morgon. » » Vi ha ju gäddan. » » Nej, ser du, » sade gamla kaptenskan, » det ä ' med den som så, ser du, att den ha vi redan ätit upp. » konungahusets yngste.
I detta liksom i föregående års jul- nummer hafva vi ansett lämpligt att utbyta det i alla andra nummer före- kommande kvinnoporträttet på första sidan m o t någon annan illustration.
Och då vi denna gång valt att med- dela den allra nyaste porträttgruppen af vårt kronprinspars trenne söner, tro vi, att detta val skall af Iduns läsa- rinnor helsas med tillfredsställelse.
D e t skall äfven osökt påminna dem om de tinga furstarnes moder, hvilken ett mindre tillfredsställande helsotillstånd tvingar att tillbringa julen långt, långt bort från sina kära.
Säkerligen skall det glädja henne att veta sig hafva varit så ihågkommen vid juletid.
Fågelbo.
€ tt fågelbo!
Ja, just ett sådant skulle de ha.
Pä en grön gren öfver deras hufvuden hängde det, sakta gungande för den sva- gaste vindfläkt.
Konstnär- ligt hoptimradt af hundra- tals gråa kvistar och guld- glänsande strån, samlade från skogssluttningen och vägkanten, ombonadt med sammetslen mossa ochbäddadt med svällande dun, plockade från de små nybyggarnes egna bröst.
Lönnlöfven hvälfde sin gröna sufflett öfver det till ett skydd mot solens hetta och landsvä- gens dam; en enda klar solstråle letade sig fram mellan bladen och målade en ljus fläck, som dallrade och dansade, när en susning drog genom kronan.
Ut och in, i kvittrande kret- sar, flög bofinkmor • med mat åt ungarne.
De stodo länge tysta vid hvarandras sida och blickade ditupp.
» Hur underbart, » sade hon till sist och lutade sitt hufvud upp emot hans skuldra.
Han svarade henne ej, men tryckte hennes arm fastare intill sig.
Två vildfåglar voro de, ensamma, storm- drifha ut i den vida, främmande världen.
Ännu var han ung, men han hade länge pröfvat egna vingar.
Godt att de buro ho- nom, om också just icke till någon flykt i högre rymder.
En sådan stämmer ej särdeles öfverens med en fattig kontorsplats och åtta hundra kronors lön — hela åtta hundra nu efter tio år af siffror, slit och släp.
Upp- skrufvad på en hög kontorsstol vid en pulpet, brant som en uppförsbacke, på ett skumt kon- tor vid en gränd i » staden », med en gaslåga pipande öfver ens hufvud, dag ut och dag in, sommar och vinter, hinner man lära sig på tio år, att lifvets poesi just icke interfolierar de lispundstunga kassaböckerna.
Men man uppe- håller tillvaron, och det är ju hufvudsaken.
När man så till på köpet verkligen är u n g.
Uppe i Tyskbagarebergen hade de byggt ett nytt hus, ett stort femvåningars stenpalats, som i stelnad förvåning med sina rader af tomma fönster, liksom med dumma ögon, stod och stirrade öfver taken på de små kåkarne vid dess fötter utåt » Gärdet » och skogen.
Så lät man, mot billiga hyror, småfolket flytta in i de granna, banala rummen, där de torftiga bohagen togo sig befängdt parodiska ut, De skulle » dra ut fukten ».
Här hade han en vindskupa fyra trappor upp.
När han öppnade fönstret kl. 6 om mor- gonen, hörde han reveljen gå i Artillerikaser- nen, och i fjärran från Dragonskolan svarade det som ett eko.
Och han såg den första dagens bris dra dimman bort från Djurgårds- brunnsviken.
I rummet bredvid hörde han genom den tunna väggen, hur den lilla grannen redan var vaken.
Hon rörde sig och styrde med dessa mjuka, tassande, egendomligt smeksamma ljud, som gåfvo honom en känsla af att något varmt, darrande smög sig upp mot honom.
Och så tog en späd, men klar röst upp en sång.
Mary skulle på fleurist- ateliern kl. 8 liksom han på kontoret.
Ty att hon hette Mary och var fleurist, det visste han redan andra dagen.
Man hade väl för intet skomakarfrun därnere, som tjänstgjorde vid portluckan som hela husets samvetsgranna Klio.
När hon tog i sin dörr, tog han i sin.
När hon var i trappan, var han tätt bakom henne.
Så vände hon sig om, litet förvånad först, kanske litet förskräckt.
Men när hon mötte hans blåa, fromma ögon, log hon och böjde med kokett grace på hufvudet till en helsning.
Ett sådant hufvud, ett rundt rosigt litet huf- vud, ett hufvud med guldgult hår och skrat- tande ögon och röda, röda läppar!
Den tredje dagen hade han redan talat till henne, om en vecka voro de vänner.
Det var iu så mycket, som dref dem tillsammans; båd.i voro de unga, ensamma, fattiga på den snöda mammon, men rika på gladt mod.
Och sä hade de samma väg till arbetet.
Hvilken härlig sommar blef det ej I Fred — han hette nu egentligen Fredrik, men Mary hade döpt om honom till Fred • — tyckte, att de sex slafdagarne på kontoret gingo fortare än fordom en, när han hvarje dag fråssa- de på minnet af deras gemensamma morgonpro- menad till sin torra frukostsmörgås, som vid tolftiden förtärdes på den tomma kolboxen bakom kaminskärmen på Kellers kontor; när han hade henne i tankarne vid sin femtioöres- middag på » magasinet » kl. 4, och sjuslaget från » Tyskan » betydde så mycket som så: om tio minuter mö- tas vi i Storkyrkobrinken!
Och så vaknar man en morgon med en förnimmelse af, att en elektrisk gnista sprungit genom hela ens kropp; hjärtat bul- tar hårdt, och hvarenda
nerv kittlar af spänning.
Man gnuggar sig i Ah, det är söndag, sö?
idag!
— — Ut öfver slätten vandra de sida vid sida, medan daggen ångar upp från gräset som en blå rök, darrande i solen.
Borgens runda torn tecknar sin röda silhuett mot skogen.
Det är musik i luften af en hel här med lärkor, utan återvändo.
Tutu — smattrar hornet från ka- serngården, men det skrämmer dem ej.
Icke ett ögonblick hålla de upp.
Just som solen smått börjar steka, äro de framme i skogsbrynet.
En fuktig svalka slår dem till mötes.
Deras steg tryckas djupt ned i den yfviga mossan.
Det är, som om den ville alldeles gripa om Marys högvristade lilla fot och hålla henne fast.
Hon skrattar, gri- per hans arm och stöder sig hårdt därvid.
En andäktig tystnad råder mellan pelarstam- marna i skogen.
Den visan, som Fred nyss gnolade, blir tyst; Marys korta små skratt komma allt mera sällan.
Utan att ett ord vex- las gå de vidare.
De följa icke stigen, de gå allt djupare in.
Som en svag nynning höra de ljudet af kyrkklockorna från staden.
Deras bröst andas djupt, nästan häftigt, i samfälld takt.
Då och då böjer han sig ned, utan att släppa hennes arm, bryter ett ormbunksblad i förbi- farten, rycker upp en slinga konvolvel, så att rötter och mull följa med.
Deras händer mö- tas, när hon tar den ur hans.
Det är något annat än atelierns kretonblommor!
Plötsligt hejdar hon sig, knäpper fingrarne om hans arm och håller honom tillbaka: » TstI Ett fågelbo 1 » Ja, just ett sådant skulle de ha.
* * * Ty hvarför skulle de icke ha det?
De hade funnit hvarann, de älskade hvarann — det var väl dock någon mening därmed I Åtta hundra kronor, det är inte mycket; men så var hon en riktigt snäll och duktig fleurist och förtjänade hela tolf kronor i veckan hos fru Berndt.
Och de skulle ju ändå lefva hvar för sig — • nej, hvar för sig, det kunde de icke längre I Det var som om deras händer icke mer kunde släppas!
• » Herrn är tokig, » morrade grosshandlar Keller, » löpa åstad och gifta sig med åtta hundra kronors lön.
För kom det i håg, jag ämnar inte öka på herrns lön för att föda hustru och ungar 1 Jag kan få tio så na som herrn, bara jag hvisslar.
» Fred hade svårt att undertrycka ett skratt midt upp i ansiktet på sin principal, ett trot- sigt, jublande skratt.
åh, han visste icke, hvad han sade!
Ett fågelbo!
De voro yra som barn åt sin lycka.
Det fanns ett litet outhyrdt kök bred- vid Marys rum, och så tog man upp dörr emellan detta och Freds kammare.
Det blef ju ståtligt, en hel våning!
Litet bohag hade de förut; för öfrigt fick man göra som bofinken, man fick plocka vid vägkanten.
Så småningom; det brådskade ju inte.
De hade alltid en pinne att sitta på, det var vackert så till en början.
Och spa- rade man sedan litet, aldrig så litet i den här veckan, och litet i nästa och litet i den därpå — det blef penningar det till sist!
Skomakar- frun hade ett gammalt matbord, som hon egent- ligen inte hade plats för och skulle släppa till » vänpris ».
Och fram i september, då adjunk- tens en trappa upp skulle flytta, för att frun rakt inte tålde vid fukten, skulle de hålla hus- auktion på ett och annat gammalt.
man passa på.
Då kunde * Illattfittt sfcotMatten.
Efter Leo Tolstoys saga: Ung kärlek har klara ögon, men de äro icke Där kärleken är, där är Gud.
till att se med.
Den värld, de spegla, är nu Af Charlotte Lindholm.
en gång icke den, vi ha utomkring oss, väggen Med teckningar af Axel Sjöberg.
till höger, i hvilken vi stöta hufvudet vid en hastig vändning, den gråa gatan till venster, ffsBMti ett gammalt och förfallet hus, &lt;4p &amp; i trakt, där ganska litet folk har vågan, på hvilken vi nöta våra skor, där vi bittida och sent vandra till vår arbetsbänk.
Ung en källarvåning finns med ringa ljus; i denna Martins bostad år belägen.
kärleks ögon äro vända inåt och spegla den Där, fastän ensam, le / ver han förnöjd, värld, som vårt hjärta drömmer sig, den värld där idkar han se ' n många år sin slöjd.
där det förtrollade slottet bygger sig af skim- Ej har han på sitt yrke skördat guld, rande luft, och där rosor väsa utan törnen.
ty det består af lappning för det mesta, och ännu aldrig Martin kraft sin nästa, Ung kärlek har lystrande öron, men de äro då hon hos honom häftat uti skuld.
icke till att höra med.
När den vishet talar, som köpt sina rön för varmt blod, gifvet ut Ej alltid de förrunnit, Martins dagar, droppe efter droppe bland kopparslantarne på som nu i sorgfritt lugn och stilla frid; lifvets salutorg, då äro de döfvare än för vin- den gamle öfver pröfningen ej klagar, dens susning.
Ung kärleks öron lyssna till men minns med vemod svunnen sorgetid.
Det var för omkring femton år tillbaka visor, dem ingen annan hör, visor, som sjun- han drabbad blef utaf ett dubbelt slag: gas utan läppar, som klinga ljufvare än strän- först döden skördade den hulda maka, gar, som flyta genom ådrorna, rusande som vin.
som gladt med honom delat mödans dag; * Och en augustisöndag var väggen genom- bruten och skomakarfruns matbord tronade midt på golfvet i Marys rum, glänsande som en drifva af dukens snö.
Vinglasen i en krans kring portvinskaraffen voro lånade af adjunk- tens.
Men de bröto deras egen sol, fågelboets egen solstråle, som genom det öppna fönstret hade fri väg, i bjärta prismablommor öfver duken.
Och utifrån det lilla köket ångade en lockande doft af » bästa brasilianskt » genom dörrgläntan.
— stannade framför porten, begapad af hela husets bebyg- gare i en lång, andlöst nyfiken rad.
Och ut hoppade Fred i hvit halsduk och glänsande cylinderhatt, och efter sig lyfte han en hvit- klädd liten kvinna med ett hår, som lyste under myrtenkransen likt klaraste guld.
Det blef en lång bullrande gåsmarsch upp- för trapporna; alla voro de bjudna upp att dricka de ungas välkomstskål.
Skomakarfrun — som sig vederborde — med sin gubbe i spetsen närmast efter brudparet.
Till och med adjunktens voro så » gemena » att sluta sig till.
Och hvad man skrattade och stojade i denna festprocession; det var minsann sannskyldig bröllopsstämning I Trappa för trappa bar det uppåt.
Marys lilla hand sved ännu under handsken efter den bjärtliga tryckningen af skomakarens beckiga fingrar.
Men hennes hjärta svällde af en ny glädje, så full, så djup, att hon kände, att den måste räcka för ett helt lifs arbete och strid.
Kärlekens glädje, som öfverskyggar männi- skors bon och fåglarnes nästen.
Ursprungligt ädla naturer kunna djupt sjunka, men aldrig helt gå under.
Deu store läraren, olyckan, han, hvilken de gamla kallade den helige för hans kraft att förbättra hjärtat, kom- mer öfver sådana naturer såsom en pånyttfö- dande, upprättande makt.
och kort därefter såg han lagdt på båren sitt enda barn, sin son, sin ögonsten.
O, hur de blödde, djupa hjärtesåren!
O, huru tungt det var att stå allén!
All trefnad hade flyktat från hans bo, ej dag, ej natt hans sorgsna själ Jänn ro.
Det hände någon gång, för sina kval han sökte trösten, han så väl som mången, där, hvarest lion som allra mest är fal — dock, denna tid är längese ' n förgången.
Nu har han &gt;trösten » funnit i Guds ord, ibland han plötsligt kastar sylen undan midt under arbetet och vid sitt bord i bibeln läser under tyst begrundan.
För Martin denna bok år städse ny, allt mer och mer han lär att henne skatta; i början gaf hon honom hufvudbry, men snart begynte han att tro och fatta.
I evangelierna han låste glad om Herrens godhet mot de små och arma, uppå de gulnade och nötta blad hans tårar ofta föllo strida, var / na.