Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dess tolkande är en domareåtgärd af dem, som samhället härtill gifvit uppdrag; och de fullgöra hos oss ett sådant uppdrag, när de genom allmän kyrkolag förordna om läran, sådan den i församlingen skall predikas.
Ofver samvetet utöfvas härmed ingen domsrätt eller tvångsmakt.
Hvarje kyrkans medlem pröfvar sjelf sin tro, enligt Mästarens egen föreskrift: »ransaker skrifterna», och erkänner öfver sig härutinnan ingen menniskomyndighat.
Men det är nödvändigt, att kyrkans lära, sorn offentligen förkunnas och hvaruti offentligen undervisas, förblifver en och fri från skiljaktigheter.
Det är denna församlingens offentliga lära, som beror af kyrkolagens förfogande; och af högsta vigt är å ena sidan, att ingen förändring deruti, till den enfaldiges förargelse, i oträngdt mål företages, men å den andra, att en förändring, som visar sig vara för församlingens välfärd oumbärlig, icke onödigtvis göres omöjlig.
Andringarne drabba aldrig den gudomliga trosnormen, af hvilken »ingen prick skall »förgås»; utan de drabba tillämpningarna, tolkningarna deraf, hvilka äro menniskors verk och i hvilka menniskor kunna upptäcka brister.
Få dessa brister icke afhjelpas; vill man upphöja menniskoläror till ofelbarhet; så bör det påräknas, att förmätenheten straffar sig sjelf.
Emot anspråken j)å ofelbarhet uppreser sig förnuftet, och sjelfva samvetet.
Sekter bildas, hvilka snart förstå att draga fördel af den fordran på religionsfrihet, som från början varit de protestantiska iorsamlingarnes lifsfråga, och hvilken fordran mot dem sjelfva gäller med samma rätt, som den af dem blifvit gällande gjord.
Protestantismen har affailit från sig sjelf, när den tillvällar sig myndighet att stadga oföränderliga dogmer, och långt ifrån att viuna, hvad dermed åsyftades, tvertom just framkallat oundvikliga schismer.
Skall kyrkan sammanhållas och bestå; så måste hon fortfara att reformera sig.
Ty det ur här, likasom i det borgerliga samhället, icke vid andan af lagarna och inrättningarna, som man stadnar, när man hänger sig fast vid formerna såsom oföränderliga, och just för andans bibehållande är det, som formernes omvexling kan blifva oundviklig.
Så förlorar sig de protestantiska församlingarnes kontinuitet, derest kontinuiteten i läroformer upphöjes till grundsats.
Den verkliga sanningens ande, som förmår att sammanhålla kyrkan och afvärja lärostriderna inom dess sköte, är icke den, som förhärdar sig mot hvarje (ramsteg af sanningens ljus eller mot afhjelpande af hvarje misstydning, som hennes läror undergått.
Ingen lära för tro och lefnad förblifver i menskligheten länge oförfalskad.
Misstydningar och tillsatser behöfva tid elter annan utrensas, förgätna satser upplilvas, missförstådda förklaras.
De ursprungliga uttrycken kunna förr eller senare finnas föråldrade, och behöfva göras begripliga eller ersättas med nya.
Om allt detta försummas; så är läran i sjelfva verket förändrad, under det man tror henne bibehållen, emedan bokstafven allena qvarstår, och meningen gått förlorad.
Så har det kunnat tillgå, att falska begrepp om våra läroböckers innehåll blifvit satta i omlopp.
Misstydningarne hafva drabbat uttryck och talesätt, som nu mera ej äro för hvar — 69 — man tydliga, eller som varit nyttjade i annan mening, än den nu brukliga.
De begrepp, sorn på detta sätt blifvit bibragta särdeles det enfaldiga folket, kunna så lätt vara helt annat än sann christendom.
Och när de i sjelfva verket så äro; har ju deras framgång ursprungligen härrört deraf, att vissa uttryck i våra läroböcker icke varit nog tydliga, för att ej kunna orätt förstås och tydas.
Ty att öppet predika förkastelse af christendomen eller afvikelse derifrån vore förgäfves, om än tillåtet.
Såsom christendom måste inom christna kyrkan hvarje falsk lära anmälas, emedan man eljest skulle vägra att höra den.
Att vilseföra folket, lyckas då ej annorlunda, än att man förfalskar christendomen.
Men en sådan förfalskning har sin gräns, hvarutöfver den ej kan sträckas, då nemligen urkunden, som man vill förfalska, finnes i hela iolkets händer.
Det är icke alla delar af dess innehåll, om hvilkas rätta mening man kan vara eller låtsa vara oviss.
Det gifves en grad af tydlighet, som genom ingen förtydning kan bortskymmas.
Men så länge denna grad af tydlighet icke är vunnen i alla lärans punkter; så länge det ännu är möjligt att äfven med någon insigt i läran, misstaga sig om dess mening i någon lärosats; är lärobokens redaktion säkerligen ännu icke fullbordad.
Det erfordras, att kyrkans lärde ytterligare derpå arbeta.
Om ej på detta sätt allt en gång kan blifva så klart, att ingen mera misstager sig; åtminstone bör dock fältet för villfarelse kunna mer och mer inskränkas; och hvarje gång detta sker, har ju en oberäknelig vinst tillfallit sanningen och kyrkan.
För detta påstående tror jag mig icke sakna erfarenhetsbevis i samtidens händelser.
De irrlärare, som stifta oro inom kyrkan, åberopa till sitt lörsvar just läroböckerna; och det kan ej alltid med fulla skäl ådagaläggas, att deras meningar strida mot dessa böckers klara ordalydelse.
Utan tvifvel skulle sektledarnes inflytande hos det enfaldiga folket minskas, i fall det blefve dem omöjligt att inför sjelfva kyrkans myndigheter förfäkta sina läror, utan att med de antagna symbolerna komma i sådan motsägelse, som äfven för den enfaldige vore uppenbar.
Folket skulle ej så lätt bringas att förneka dessa myndigheters renlärighet, om sektledarne icke förmådde att i folkets ögon gifva sken af renlärighet at sina egna satser.
Såsom exempel må nu väljas kanhända den stridigaste, och på samma gång den vigtigaste bland de läropunkter, i hvilka folket al sektlärare missledas.
Viljans irihet, sorn städse varit så mycket omtvistad, har äfven inom församlingen utgjort ett af de svåraste stridsämnen.
Det olyckligaste sätt att lösa denna fråga var väl antagandet af ett ovilkorligt nådeval — en lära, sorn icke utan skäl blifvit kallad den orimligaste af alla orimliga tankar, då den innebär, att man af Gud i ett tillkommande lif belönas eiler straffas derföre, att man al Honom blifvit upptagen till nåd eller förkastad, utan någon egen medverkan dertill och utan allt afseende på sin viljas beskaffenhet.
Denna, af vår kyrka lörkastade lära är kanhända den, som bland alla villfarelser vunnit det största insteg hos de missnöjda, hvilka i närvarande tid söndrat sig från vår kyrka eller äro i begrepp att göra det.
Men orimligheten bemantlas genom dess förblandande med lärobegrepp, som kyrkan erkänner; och när den förderlliga läran förnekas af kyrkan; är det just henne, man påbördar att hafva affailit från renlärigheten.
Man utsäger icke med klara ord det ovilkorliga nådevalet.
Men man uttrycker ju tillräckligen dess begrepp, när man säger, att all frälsning sker af nåd allena, utan mensklig medverkan, och deraf så förklarar meningen, att viljans och lefvernets förbättring ej heller behÖfver föregå.
När man härmed förenar ett sådant begrepp om den saliggörande tron, att deri endast ligger ett hemlighetsfullt tillegnande af Försonarens förtjenst; Jordras utan tvifvel en större skarpsinnighet, än som hos gemene man kan väntas, att skilja en sadan salighetslära från den, som rent ut förklarar menniskan utvald eller förkastad, utan allt afseende pa hennes moraliska lif och hennes viljas beskaffenhet.
Men kunde ock en bestämd skillnad upptäckas och för hvar man göras begriplig; så vore dock dermed icke uppdagad någon moralisk verkan, som den ena, mer än den andra af dessa läror kan utöfva på de troendes lefnad.
Man utlofvar väl, efter den ena af dem — och jag vet icke, huruvida äfven efter den andra — befrielse ej blott från syndaskulden, utan ock från syndens välde; men när det händer, att detta löfte, i senare afseendet, icke går i fullbordan, såsom blottadt på ali sedlig grund; så synes man dock icke draga deraf den slutföljd, att det väsendtliga i frälsningen fehr.
Man förtiger, så länge man kan, sjelfva hemligheten i denna frälsning; men går det någon gång derhän, att hemligheten måste yppas; då få anhängarne veta, att syndaförlåtelsen, en gång erhållen, gäller äfven för tillkommande synder, eller att rätteligen ej mer någon synd hos de benådade kan finnas, emedan gerningar, föröfvade under nådetillståndet, ej äro att för synder anses.
Hela hopar af dylika benådade hafva ju, med sina lärares bifall och af dem sjelfva anförde, företagit sig de mest anstötliga utsväfningar, alltid öfvertygade, att dermed ingen synd begicks, eller åtminstone nåden icke förlorades.
Sjelfve ledarne hafva icke sällan missbrukat sin makt öfver lärjungarna ömsom till penningeprejeri och ömsom till otukt.
Het är icke lätt att förutse all den frukt, som kan uppväxa ur en sådan förvändning af christendomen, en sadan förfalskning af det heligaste i salighetsläran, hvarigenom hon undergräfver, i stället att grundlägga och skydda den moraliska ordningen.
Hvad det lättaste eftersinnande gifver vid handen, är förvillelsens brukbarhet äfvenså väl till politiskt fördertliga, som till andra olofliga afsigter.
Desse föregifne benådade, hvilka på nyss beskrifna sätt behandla christendomens sedelära, skulle väl utan större svårighet låta öfvertyga sig om lofligheten af alla gerningar, föröfvade mot en samhällsordning, den man gjort för dem förhatlig, eller mot medborgare, hvilkas politiska tänkesätt man bragt dem att fördöma.
Att härtill ej ens något mer behöfves, än sjelfva inbillningen om dessa medborgares gudlöshet, bestående i ingenting annat än en troslära, den de vägra att öfvergifva, har visat sig i en af våra dagars nyaste händelser, inträffad i vårt grannskap, hvarvid fanatismen af sådan anledning offrade två menniskolif.
Och på halten af den sedelära, som i allmänhet af våra sektledare hos folket inplantas, torde tillräckligt bevis för öfrigt ligga i deras yrkande, att vid skriftermålet till den h. nattvarden ovilkorlig syndaförlåtelse måtte afkunnas.
Att en sådan förlåtelse, äfven för den synd, sorn icke genom allvarlig bättring öfvergifves, strider emot de heliga skrifterna, hvilka utgöra var tros enda norm ), är uppenbart tor en hvar, som äger någon kännedom af dessa heliga böckers innehåll; och endast misstydning af vår kyrkas lära har kunnat ingifva sektanhängarna den tankan, att deras mening vore från våra bekännelseböcker hämtad.
Svårligen torde det då kunna motsägas af andra, än dessa sektanhängare sjelfva, att det vore lyckligt, om vägen till dylik förvillelse och de enfaldiges förledande kunde tillstängas genom en så bestämd förklaring a t kyrkans bekännelse i detta ämne, att hvarje vanligt sundt förstånd utan tvekan kundG skilja denna bekännelse tran villomeningar af förevarande beskaflenhet.
Till utarbetande af denna förklaring erfordras grundlig kännedom af kyrkans lära; och ett sådant arbete behöfver vara färdigt, innan lagstiftande makten kan med"ämnet taga befattning.
Min tanka är, att pä detta sätt bör beredas och tillvägabringas en så beskaffad, med kraft af kyrkolag gällande förklaring i det läroämne, jag här till exempel valt, och uti hvilket för närvarande behofvet deraf synes vara närmast för hand.
Hade denna lagstiftningsåtgärd ägt rum, innan de sekter, af hvilka kyrkan nu oroas, här i senare tider kommo i rörelse; så är det väl icke derföre säkert, att samma rörelse varit förebyggd; men troligen skulle den blifvit inskränkt till mindre omfattning och betydenhet.
De vilseförde skulle kunnat af sina behöriga lärare på ett mera öfvertygande sätt upplysas om sin afvikelse
Irån kyrkans renläriga tro; och åtminstone de Heste af dem skulle icke vetande och viljande afvikit.
Deremot torde rätt mycket vara att befara af de orostiftandes verksamhet, i fall sakerne få förblifva i deras varande skick.
Snart nog kan i kyrkan en allmän förbistring vara för hand.
Ty det kan icke, tror jag, med skäl påstås, att kyrkans lära, sådan den mest allmänt förkunnas, är klar och tydlig nog i hvarje dess del för mängden af.sina bekännare och för att skydda dem emot förblandningen ined de vilseförande påfunden.
Äfven personer, sorn i öfrigt icke sakna bildning, utan att hafva gjort religionsläran till ett egentligt studium, 'isa sig ej sällan lätt nog hänförda till de svärmande begreppen.
Ovisshet om christendomens \erkliga *)
Se utdragen af symboliska böckerna i 1849 års embetsberättelse. — 71 — Huru mycken fördel svärmeriet kan häraf draga, lärer det nogsamt hafva insett.
Det rustar sig med ifver till sina inkräktningsförsök, och förkunnar högt, att kyrkans andliga lif slocknat, och att den sanna själavården behöfver utanför kyrkan besörjas, enär de troendes behof af andlig näring måste tillfredsställas, och kyrkan icke uppfyller sin förbindelse härtill.
Och i sanning är ingen ting lättare, än att, äfven utan all grund i verkligheten, väcka farhåga om denna brist i andlig näring, så vida man har i sin makt att efter välbehag hos de troende uppdrifva känslan af det andliga behofvet, eller ock inbillningen derom.
Ju högre exaltation svärmaren redan ingifvit sina anhängare, desto lättare blir det honom att ännu högre uppstegra den.
På sådant sätt förstöres i grunden kyrkans fred, och undergräfves dess bestånd, inom en kanhända icke aflägsen tidpunkt.
Om ingen ting hindrar, att lärans förfalskning snart nog omfattas af ett stort flertal bland församlingens ledamöter; huru skulle kyrkan derefter kunna länge bestå, under det endast minsta delen af hennes medlemmar vore tillgifne den lära, som hon i sjelfva verket och enligt sina rätt förstådda läroböcker gillar?
Och ju mera svärmeriets villfarelser blifva betraktade såsom den verkliga christendomen, destomer inkräktar otron, hvad svärmeriet lemnar öfrigt.
Man forskar icke länge efter källan till detta onda, utan att varseblifva, att hvad sorn felar, är den rådande läroformens alltjemt fortfarande odling.
I denna form skall sjelfva lärans skönhet och fullkomlighet alltmer framlysa, så att den bland odlingens öfriga framsteg alltid står främst.
Af denna den rådande läroformens alltjemt fortgående odling, och af en ostörd samvetsfrihet, sådan den enligt våra lagar oss tillkommer, bör den följd allt mer utvickla sig, att söndringarne aftaga och församlingen nalkas sin i skriften angifna bestämmelse till enbet.
Då denna enhet ej kan befrämjas genom samvetstvång, hvilket är en förnekelse af sjelfva lärans väsende och endast en omväg till söndringar, men också lika litet genom blotta lösgifvandet af alla skilda bekännelser och deras offentliga strid; gifves ingen annan väg till förening, än densamma, som leder till sanningens slutliga seger, ett allt klarare uppdagande af lärans egen herrlighet, hvarigenom hennes bekännare allt mer vid henne fästas; och det är härpå, som de mest kunnige i läran ej fa upphöra att arbeta.
Har jag i allt detta icke misstagit mig; så är, under ett tidehvarf af fri och fortgående bildning, denna omsorg om sjelfva religionslärans utbildning det första nödvändiga vilkoret för kyrkans' lugn och bestånd.
Först derefter närmast i ordningen följer frågan om religionsfriheten, såsom sträckt utöfver blotta samvetsfriheten, eller om rättigheten för en hvar att offentligen bekänna och utöfva den religion, sorn han sjelf helst väljer.
— Anspråket på denna frihet var protestantiska kyrkornes upphof, och bestriddes dem då eudast af den romersk-katholska, som uppbjöd all sin makt att straffa de afläiliga och återföra dem i »den »enda saliggörande kyrkans sköte».
Men de protestantiska församlingarne hunno icke förr bilda sig, än hvardera började fördöma alla dem, som icke gillade hennes läror.
Den ursprungliga religionsfriheten bibehöll alltid några lå personliga vänner; men hopen sa väl af lärare som af anhängare följde katholikernes efterdöme, förkättrade och straffade afläiliga trosförvandter.
Genom förblandningen af rättigheten till offentlig gudstjenst med okränkbarheten af enskild öfvertygelse och med rättigheten till enskild andaktsöfning var det, sorn denna ofördragsamhet uppkom.
Man fann det vara med allmän kyrko- och samhällsordning och med allmän religiös bildning oförenligt, att tillstädja offentlig gudstjenst för hvilka och huru många särskilda trosbekännelser som helst; och att derpå alvisa allt anspråk, insag den radande kyrkan ingen annan utväg, än att förfölja sjelfva tänkesätten, efterforska och bestraila hvarje, äfven icke offentliggjordt kätteri.
Om denna intolerants var förkastlig; så följer deraf likväl icke, att all tolerants är välbetänkt.
De som härom veta ingen ting mer, än att ropa på hvar mans rätt att dyrka Gud på det sätt, han godt finner, hafva icke mycket uppfattat af frågans hela omfång.
Bestode verlden af idel tänkande och bildade menniskor, i stånd att känna och bedöma lifvets pligter och förhållanden; så skulle måhända en religionsförening, sådan som förstås — 72 — med kyrka, ej ens vara behöflig; men om sådana föreningar ändock bildade sig; visserligen vore ej allenast hvarje deras ledamot behörig att bland dem välja för sig hvilkendera han ville, utan hvarje religionslärare kunde ock lemnäs frihet att, hvar som helst, föredraga hvilken församlings lära eller hvilken af sig sjelf uppfunnen lära som helst; och hvar och en, som hade lust, kunde allestädes' vara religionslärare, der lian funne lärjungar.
Kan åter sjelfva förutsättningen, hvarifrån en sådan religionsfrihet skulle utgå, icke antagas; så kan ej heller någon frihet derpå byggas; och då nödgas man se sig om efter andra grunder, af hvilkas beskaffenhet det kommer att bero, hvad utsträckning friheten må erhålla.
Nu kan intet samfund, religiöst eller politiskt, sammansättas af idel tänkande och bildade menniskor.
Just derföre behöfves en kyrka, att största antalet af dem, som kunna deri förenas, utgöres af enfaldigt troende, med ringa bildning försedda medlemmar, hvilkas yrken ej tillåta dem att pa studier använda den tid, som vore nödig, för att kunna granska särskilda religionsläror, och göra val efter eget omdöme.
För dessa behöfver i stället finnas tillgång på undervisning enligt de religionsbegrepp, som från barndomen blifvit dem bibragta; och de önska att finna uppbyggelse i sina trosförvandters sammankomster till gudstjenst.
Att uppfylla dessa behof är förnämsta ändamålet för en kyrka.
Men dertill är en gemensam, för kyrkan enhälligt gällande trosbekännelse oundgänglig.
Den rättrogne bekännaren måste veta, att den undervisning, han af kyrkan erhåller, är öfverensstämmande med den tro, hvartill han sig bekänner.
Hvarje tvifvel härpå är för den enfaldige ett tvifvel på ali religion.
Det gäller hans samvetslugn, som ej får oroas, vid äfventyr att han förfaller i gudlöshet.
En kyrka utan enhällig trosbekännelse vore således onyttig för sitt rätta ändamål —- en motsägelse mot sjelfva sitt begrepp.
Ilon kan väl åt en hvar lemna full frihet att skilja sig från henne, och kan lemna, såsom den svenska protestantiska gjort, frihet åt en hvar att i tryckt skrift kungöra tankar, hvilka icke öfverensstämma med det allmänna och enligt kyrkolagen påbudna sättet att i liiran undervisa *).
Men icke kan kyrkan lemna frihet att i den offentliga undervisningen afvika från en noga bestämd läroform.
Hvarje hennes medlem har rätt att i kyrkan hämta uppbyggelse af den lära, han tillhörer, och att af hennes lärare få söka undervisning i denna lära, råd och tröst i frågor om dess rätta efterlefnad.
Större fördragsamhet, än som härmed låter förena sig, synes inom kyrkan ej kunna beviljas; och hvad man derutöfver lordrar, är en fordran, som inom sjelfva kyrkan ej kan uppfyllas, om än samhället skulle kunna utom kyrkans krets medgifva offentlig utöfning af andra religionsläror.
Hvad åter beträffar samhällets fördragsamhet i detta afseende; så skulle det tilläfventyrs kunna begäras, att samhället lider alla möjliga trosbekännelser och alla sätt att dyrka Gud; men icke kan det derföre begäras, att samhället erkänner dem alla för religioner.
Det är ej ens alltid möjligt att erkänna den för medborgare, som utöfvar en viss religion, änskönt honom lemnäs lrihet att i landet vistas.
Den, hvars ed ej kan, enligt svensk lag, emottagas, emedan han »af sådan läro är, att han om eden en falsk och skadelig mening häfver», kan ej heller njuta all medborglig rätt.
Vidare torde böra medgifvas, att när största delen af samhällets medlemmar tillhörer en viss religion, sjelfva samhället svårligen kan undvika att bekänna sig till densamma.
Häraf följer icke nödvändigt, att blott en statsreligion är i hvarje samhälle möjlig; men hvad som åtminstone följer, är att det måste bestämmas, hvilka religioner samhället skall erkänna såsom förenliga med full medborgarerätt.
Huruvida åter från deras flertal någon fördel uppkommer för religionsupplysningen, det är, hvad jag trott kunna i fråga sättas.
Den sanna gudaktigheten eftersträfvar åtminstone icke all denna meningsstrid som måste uppkomma genom flera lika offentligen utöfvade religioner, finner ingen tillfredsställelse i denna frihet att offentligen tillkännagifva och förfäkta sin tro, hvarpå ifrarne för offentlig religionsfrihet sätta så högt värde och öfver hvars saknad allena de hos oss hafva att klaga.
Hvad den allvarligt gudaktige i detta afseende högst kan önska, inskränker sig utan ')
Ett försök att utreda den religionsfrihet, som i svenska kyrkan och samhället för närvarande äger ruin är gjordt uti 1849 års embetsberättelse. — 73 — utan tvifvel dertill, att få hafva sin öfvertygelse i fred, bekänna den för hvem som derefter frågar; och han begär säkerligen ej att dermed få störa andras lugn och underhålla offentliga stridigheter.
Med andra ord: det är samvetsfrihet, som den frome, allvarligt troende begär; och fordringarne derutöfver härröra från andra än de bevekelsegrunder, hvaraf han lifvas.
Hvad åter angår de politiska följderna af mer än en offentligen utöfvad religion; så bör härvid komma i betraktande, hvilka omsorger från statens sida en statskyrka — eller hvarje särskildt såsom lika berättigadt erkändt religionssamfund — påkallar såsom oundgängligen nödiga för samhälls- och kyrkoordningen.
Likasom nu sker i den enda hos oss tillåtna offentliga kyrkan, behöfver af staten tillsyn hållas, att inom hvarje af staten sanktionerad offentlig kyrka läroembetet behörigen förvaltas; att lärare ej saknas och att de fullgöra sina skyldigheter; att således inom hvarje af dessa församlingar dess lära hålles i helgd och oförfalskad förkunnas; att kyrkobruken iakttagas och kyrkotukten vidmakthålles; att det angelägnaste af allt, undervisning i religionen efter de vedertagna läroböckerna, ej saknas för någon, men framför allt med sorgfällighet bibringas det uppväxande slägtet.
Allt detta kan icke lemnäs åt hvarje kyrkas egen omsorg, emedan det dels icke får påräknas, att de kunna, och dels icke, att de skulle hufva lust att derom så bestyra, som allmän välfärd kräfver.
För hvarje kyrka, hvars gudstjenst skulle inom vårt samhälle offentligen utöfvas, blefve sålunda en särskild af staten "besörjd förvaltning af nöden.
Först och främst kunde icke i Statsrådet religionsärenden för särskilda kyrkor löredragas af en och samina person, utan det behöfdes en särskild Ecklesiastikdepartementschef för hvarje sådan kyrka.
De underordnade styrelseverken (hittills Consistorierne) kunde icke vara blott ett för hvarje stift, utan det behöfdes i hvarje ort ett för hvarje offentligen loflig bekännelse.
Likaså i hvarje socken en folkskola för hvarje religion — vid lärdomsskolorna särskild religionslärare lör hvarje — vid universiteterna särskilda theologiä professorer för hvarje.
1 händelse af åtal för förgripelser mot en kyrka, kunde ej anlitas domare, som icke tillhörde densamma; och till allmän åklagare i sådant mål kunde ej heller någon utan detta vilkor användas.
Huru stora svårigheter allt detta skulle medföra, och hvilka kostnader staten derigenom koinme att vidkännas, låter knappast i förväg beräkna sig; men för säkert torde det kunna antagas, att försöket icke till alla delar skulle lyckas, huru mycket man ock måtte derpå uppoffra.
Oordningar skulle inrita sig, och de legitimerade kyrkorne innan kort sönderfalla, och slutligen religionsfriheten blifva af största antalet så begagnad, som den redan alltför mycket blifvit, eller till religionslöshet.
Men den närmaste vådan vore troligen den, som träffade all protestantisk bekännelse, i fall äfven katholska kyrkan blefve legitimerad såsom offentlig.
Huru denna kyrka företrädesvis griper omkring sig, har just i senaste tider blifvit såsom högst anmärkningsvärdt iakttaget.