Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o n såg dem, o c h vid hans fråga: » bor fru Wimmers här? » hon såg d e m icke.
Hennes tankar dröjde stack det till i Annas hjärta, och allt hen- vid flydda tider, v i d ungdomsdrömmar, al- nes blod rasade till kinderna.
Denna röst?
Ja, hon hade hört den förr, o m den också drig fullt förgätna.
H o n hade hört den i lif- Hon mindes de eldiga bref hon, efter en nu var djupare.
vets vårdagar, i drömmen, i minnet tusende härlig teaterafton, mottagit af den kort därpå afreste Nils Oskar.
H o n log ett ve- gånger.
Och nu — » var god och stig in! » modigt löje v i d tanken på alla de finter bjöd hon m e d icke fullt säker stämma.
(Forts. &amp; sid. 4 3 4.)
hon och han måst tillgripa för att dölja denna korrespondens för moster Betta, s o m ^
IDUN 1894 drömde någon.
— • Eller kanske han finns i verkligheten?
H o n talade o m det hem, hon skulle skapa åt honom, o m de små barnen.
Den 13 mars.
I dag lät hon mig förstå, att hon mött denne man, som älskade henne för hennes egen skull — hon sade ej hans namn, det var också detsamma, j a g känner ju ingen från hennes hembygd.
Att det kan finnas en så- dan inkarnation af all manlig fullkomlighet till i världen, fick hon mig icke ett ögon- blick att tro, men har han blott hälften af de inre och yttre företräden, hon utmålade, kan hon i sanning prisa sig lycklig.
— Den 16 mars.
Det blef mig plötsligen alldeles klart — hon förrådde sig, utan att ana det!
H v a d j a g önskar, att j a g inte kände honom!
Jag för- modar, att j a g gjorde rätt i att ej omtala för henne, att j a g känner honom, och hur mycket j a g känner honom.
Det kan j u hända, att det stannar vid blott och bart kurtis, och att han ej friar.
Gör han det, hvad skall j a g då göra?
— — — inte egentligen, hvad det är, som låter mig hålla af Petra Ström.
Och hon har detta öfver- spända i sitt sätt, som alltid brukar lämna mig kall och oförstående.
Kan det vara möjligt, att j a g låtit besticka mig af denna kärlek vid första ögonkastet, hon ägnat m i g?
En ung flickas kritiklösa beundran af den mognare kvinnan,.
och som omfattar allt, från mina ögon till den minsta småsak i mitt hem, hvart ord jag säger, hvar rörelse, jag gör.
Men det är möjligt, att det kan vara endast detta!
— Kanske det, att hon är svår att förstå sig på, och att upptäckts- resor alltid intresserat mig.
— Det ligger något bundet öfver henne, trots all exalta- tion.
• — 30 januari.
» Kunde j a g blott tro på någon, skulle j a g kunna bli fullkomligt lyck- lig, » sade Petra i dag, då hon satt på.
golf- vet med båda armarna lagda i mitt knä och såg upp på mig.
» Du menar — » » Ja, det menar jag.
Vet du, huru många friare j a g haft dessa sista två år?
Ingen enda för min egen skull, alla penningfriare, hvarenda en! » » Är du så säker på d e t?
» » Ja alldeles. » Och hon drog fram flere exempel för att låta mig döma, o m hon inte gjort rätt, som varit försiktig och misstrogen.
Har hon en någorlunda klar föreställning om sin yttre människa, undrar j a g ej på, att hon kommit till ett nedslående resultat.
Jag satt och såg på henne, medan hon talade, och försökte se henne m e d en mans ögon.
Nej, det är omöjligt att känna sig intagen af denna kantiga, nästan knotiga figur, de utstående blå ögonen, det linfärgade håret utan den minsta strimma af sol eller guld, den nästan tragiska lilla uppnäsan, som gör att hennes ansikte i profil förefaller näslös!
O, hvad det gör mig ondt o m en sådan stackars flicka, hvars hela längtan, medveten och omedveten, står till att blifva maka och mor, och som af några rent yttre tillfällig- heter, en centimeter eller möjligen blott en half centimeter för kort eller för lång näsa, några drag eller former, som ej tilltala skön- hetssinnet, blir hindrad att uppfylla denna sin kallelse!
Eller skulle bli det, om hon vore en fattig flicka — under det härvidlag den motsats äger rum, medvetandet o m den tolerans dessa brister möta, till följd af den allt förskönande rikedomen, gör denna unga flicka bitter och beröfvar henne alla ungdomliga illusioner!
Den 3 februari.
H v a d naturen är grym, som nedlagt denna glödande själ i detta opoetiska omhölje!
I dag har j a g fått henne att tala.
En bikt, aflagd m e d en passion, som var formligen ängslande.
Hennes var- maste önskan, mest brännande åtrå är att bli älskad för sin egen skull, endast under denna förutsättning, m e d denna fullkomliga visshet kunde hon ingå ett äktenskap!
Någon annan fram- tid kunde hon inte tänka sig, hur m y c k e t hon än försökte.
H o n visste, att hon kunde lyckliggöra den man, som älskade henne, genom sin gränslösa hängifvenhet, sitt full- komliga uppgående i alla hans intressen och sträfvanden.
» Ser du, j a g har inte mer än en begåfning, men den har j a g fullt ut, och det är att älska, älska. » — Hon sträckte ut båda armarne liksom för att famna denne Om han endast vore en flyktig och opålitlig kurtisör, ginge det väl an, han kunde det oaktadt göra henne lycklig — det har man sett exempel på, — men han är till ytter- lighet kall, beräknande och hänsynslös och har alltid för mig haft detta obeskrifliga något, som gör, att j a g instinktlikt känner, att han ej är någon bra människa.
Endast det sätt, på hvilket han ser på ett frun- timmer • — Och det han säger sedan!
• — Stackars Petra, han, denne estetiske fin- smakare, denne nästan besvärlige skönhets- dyrkare, älska henne för hennes egen skull!
Det kunde jag möjligtvis låtit Petra förstå — visst inte för att jag tror, att det skulle hjälpa — sådant hjälper aldrig — o m j a g inte själf hade varit ett af föremålen för hans spekulation och j a g ej hade för princip att anse hemlighållandet af ett af slaget frieri för en hederssak.
— Jag kan så väl förstå, att han hade an- vändning för mina pengar, helst jag som änka har dem till min disposition och dess- utom inte har någon annan att taga till råds än » mitt eget hjärta », hur många gånger har han inte sagt det?
Fröken Petra däremot tycktes ha en kritisk pappa, som, efter hvad j a g förstod af hennes half va för- troende, är så pass kritisk, att han ser ho- nom med allt annat än blida ögon.
Hvad henne beträffar, är det som o m tron på denne man och på hans oegennyttiga kär- lek blifvit det centrala i hennes lif.
Hon tycks höra till de olyckliga, som när de tro på någon, göra det blindt m e d hvarje fiber af sin varelse, hvarje skälfvande nerv, hvarje bloddroppe.
Den 28 mars.
Jag har hört honom tala om henne, jag hade icke behöft det för att veta, hvad han tycker och tän- her — jag känner honom så väl.
Natur- ligtvis talade han ej om för mig, att han gör henne sin kur, det vore i mer än ett hänseende ogrannlaga, samtidigt med att han försäkrar mig, att han ej vill taga mitt nej för afgörande, fast j a g så många gånger sagt honom, att det var det, oåterkalleligt.
I går var han ovanligt aimabel mot mig, det var nog min egen skuld.
Jag brukar vanligtvis hålla honom på afstånd, nu för- sökte j a g af intresse för Petra få lite reda på honom, se, om j a g dömt honom för hårdt;
1894 IDUN 421 det kunde j u vara en möjlighet, att j a g såge honom i ett annat ljus, o m j a g kunde vara fullkomligt opartisk.
— Jag försökte lägga band på min aversion.
» Jag råkade i går fröken Ström ifrån Norr- land, » sade han.
» Hon talade o m er i de mest entusiastiska ordalag, och jag var nog raffinerad att låtsa, som j a g ej kände er, för att få nöjet höra så m y c k e t mer.
» Ni kunde inte låta bli att beundra fru Kruse, o m ni kände henne, » sade hon.
Apropos, ni har inte talat o m för fröken Ström, att ni och jag äro gamla bekanta!
H v a d ligger under detta!
Det är alltid svårt att förstå sig på vackra fruar, men bland alla vackra kvinnoproblem är ni det svåraste att lösa. » Han försökte lägga in i sina ögon ett ömt uttryck.
— » Vi ha verkligen inte talat o m er de gånger, j a g råkat fröken Ström, » sade j a g kallt.
Det är också sant, hans namn har aldrig blifvit nämn dt oss emellan.
» Nå hvad säger ni o m henne, » fortsatte han försiktigt.
» Jag tycker o m Petra Ström, » svarade jag genast.
» Vore jag fruntimmer, skulle j a g troligen också göra det, hon är ingen konkurrent.
Och det är nog en liten snäll flicka, och godt omdöme har hon, det var inte första gången j a g märkte det i går. » Hans ut- tryck sade mig så tydligt, hvad han inte märkte första gången, att det kokade inom mig.
Strax efter k o m von Dittner fram till mig.
» Hör du, Anna, » sade han, » du vet nog, att j a g aldrig brakar blanda mig i dina angelägenheter, men som nära släkting och barndomsvän tar du j u inte illa upp, om jag säger: akta dig att ha något att göra med den där herrn, det är en dålig karl. » » H v a d vet du om h o n o m?
» frågade j a g ifrigt.
» En hel del saker, som jag inte kan tala om för ett fruntimmer. » » Vet du något, som går direkt på heder och ära? » Jag såg, att von Dittner tänkte, att jag var intresserad för egen del.
— » Ja, » svarade han utan den minsta tvekan, » det vet jag.
Den kvinna, som fäster sig vid honom, går sin säkra olycka till mötes. » - — De orden ha ringt för mina öron hela dagen.
Jag känner v o n Dittner tillräckligt för att veta, att han ej skulle hafva fällt dem, o m han ej vore fullt säker på sin sak.
Petra kom upp i eftermiddag, o m möjligt ännu mer tagen.
H o n lät mig förstå, att hon talat m e d » honom » o m mig, och att han sagt henne, att han började hålla af mig på blotta beskrifningen — för hennes skull.
Jag försökte k o m m a med några kritiska in- kast, möjligen var han endast en kurtisör af det vanliga slaget, hon nyligen beskrif- vit för mig.
H v e m visste, o m han var att lita på?
Men det var omöjligt, hon hörde mig inte.
Och allt hvad hon sade sedan — Nej, det skulle vara den största grymhet att störa denna jublande kärleks- och lycko- hymn med tviflets skärande missljud!
Nu hoppas j a g innerligt, att han anser henne för ful för att riskera se henne dag- ligen och således ej anhåller o m hennes hand, eller att fadern nekar sitt samtycke.
Hvad skall j a g i motsatt fall göra?
ml kkkttAN ej &lt;) I T C:: C -; ^ I \ 1 HoyiÅi / ifl; k. » .sk \ RM.
T H X s ^ u x r var s u ' • Sr / /?
WVs * .S ' Ä J.iVNl ' 1: MOS IJOOA OCH STfKKA IM 11 V OCH NÄTTER OCH DRÖMMA.
i I JfilV VlféVVVlir HENNES, HECT^-SRAl-Å-kSTOLN jj \!
/ - J ^ ^ A Ö K AF DEN SJUKAS V l U A — | H, - O "; BvK HO^JPC E^ BEEK.STAMMIG BLOMMA AVOX !.S« (, X - - .^S » / !El$VMA.VDE DJUPRÖDA U U A.
n:; Ollt DÖDEN KVÄPPE ÖÄRTRUPS KUST OmpS&amp;PE TANKEPLOCKEN.
x? ' '
• * ' \ jx / / fi \ MAS TALAPE SÄLLSAMT KjLJNöANDE ORD.
1 P0DENS STORHET NAKNA, * OmjSML, - SOM STIGER UOI^l^E^PRÅN jp » ®2&gt;- ^ ^ t i O O N LUGNA OCH VAKNA.
$OJ \ i PÖR -- UKT EN LARKA,V^OLLWS KLAPP,.
INSJUNKANDE DRILLAR AP TRÄNGTAN,- — ' AVl; N-BLOMAtAN STRÄCKTE PKÅN ÖÄRTRUPS # ÄDP BCSTÄNPlfiT SIN ROPA LÄNGTAN.
1 I * - • ' ' ' Wk m m m m.
C ' — - '!
/ / Dl: ' ÖPPNA LÄPPARNA STELNADE TUNGT, " \ LlN KLAGAN T.VLKTES DE BÄRA: - Min tanke brann och mitt blod vak un jfr.
PaKUTE.
PANNS L1PVET ATT LÄRA.
PäRPTE FAMNS GLÄDJEN MED SMHTAN PORÖST () tll ShKATTANPI: WN ATT K&gt;SNA, " " PÄRVTE FANNS&lt;SÖROE \ ATT TÄTT TILL SITT BRÖST 1 STXRKANPE ' TIMMAR OSS vySSA.
•XV Jm&gt; KXNNF.R AUG EJ, HAR ALDRIG VALT, HAR ALDRIG .SPEöLATS 1 HANPLlNlJ.
1 .MÖRKER JAG T^OÄT OCH AREN TALT TljiL MIN STUNPA&amp;PE IVÄKlLSPÖRVANT&gt;klXö.
.H \ AP L1PVCT LJIPT PLLEK BITTERT dh h a VET EJ, Sl » R (&gt;.
ELLKR LVCKA,, - ' limREjw awllén pä msGRAP!
S k a l l imin pötia längtan a \ ig t r j c K a.
W-Ål HVLLSIRÖW m m K % ;\ • S i
IDUN 422 Den 3 april.
Hon var uppe i dag, en- dast några ögonblick.
Jag såg genast på uttrycket i hennes ansikte, hvad som händt.
H o n talade om för mig, hur det gått till.
— H v a d j a g kände väl den frasen, j a g spratt till, när hon upprepade den.
— Men nu hade hans känslor blifvit honom öfvermäktiga etc. etc. — Borde j a g talat, j a g vet det inte, j a g teg.
H o n hade rätt, det fattades henne endast att tro för att bli lycklig, o c h hon var lycklig — tusen- faldt lyckligare, än hon kunnat drömma o m att någonsin bli.
» H v a d världen var skön, full af kärleksunder och kärleksfröjder, och hur solljus, molnfri, nästan ängslande moln- fri, var inte framtiden! » Jag har aldrig hört något dylikt.
Det var som o m dam- luckorna plötsligt blifvit öppnade och det frigjorda brusande vattnet forsat ner m e d solstrimmor och månglitter öfver hvarje skummande vågkaskad.
— Det var lifsglädje!
Jag sökte med all makt tvinga mig in i hennes tankegång, se m e d hennes ögon, hypnotisera mig till att inte veta mer än hon vet, att glömma, att j a g för knappt en månad sedan hört samma kärleksförklaring från hans läppar och ännu senare den för- säkran, som jag, innan han yttrade den, visste vara sanning, att han aldrig skulle kunna älska en kvinna med ett sådant yttre som hennes.
Som det nu är, är hon åt- minstone lycklig för ögonblicket, fullt och helt lycklig; hvad mer, o m jag tror, att lyc- kan är byggd på den lösaste sand; hvilken lycka är ej det, i det ena eller andra ' afseendet!
Att ha varit lycklig, om ock blott en kort minut, uppväger det ej ett helt lifs sorger och lidanden?
Hon skulle kanske inte tro mig eller tro, att det är sårad, kvinnlig få- fänga öfver att han visat sig så föga otröst- lig öfver mitt afslag, som dikterat min var- ning — ifall j a g varnade.
Men hvarför skulle jag göra det, när j a g inte är tvun- gen.
Han ber mig i de mest bevekliga ordalag att använda mitt in- flytande öfver hans » stackars förblindade barn ».
Han nekade sitt samtycke till för- lofningen, emedan han från skilda håll hört de mest ofördelaktiga omdömen o m Petras friare.
» Han lär inte ha suttit inne, » skref lian, » m e n efter allt hvad jag hört, borde han göra det.
Kunde inte ni försöka öfvertala henne att afstå från att göra sig olycklig. » — Han gaf mig en mängd fakta.
Det tycks inte vara något tvifvel om, att de tala sanning.
H v a d skall jag göra?
Låt mig tänka.
Tvekar j a g att säga något, därför att j a g är rädd för att såra och smärta?
Kunde man se in i framtiden, visste man, hvilket som vore mest barmhärtigt, minst olycksbringande!
— Jag tror inte, att j a g skulle uträtta något m e d att tala, och j a g vet inte, o m det inte är mindre ' grymt att tiga.
1894 Gifter hon sig med honom, är det m y c k e t troligt, att hon blir olycklig, men det finns ändå chancer för att hon dock inte behöf- ver bli så olycklig, som vi nu kunna ha skäl att frukta.
M e d de förbättrade ekono- miska förhållandena upphöra j u många af de frestelser, han nu faller för.
Det kan j u hända, att den tacksamhetsskuld, i hvil- ken han måste känna sig stå till henne, gör h o n o m till en bättre människa — — För en natur sådan som hennes är upp- offrandet af sig själf för den man älskar, själfva lidandet en lycka.
— O c h de små barnen — o m de k o m m a — Å andra sidan: som ogift — som åld- rande kvinna m e d dessa kväfda hustru- o c h modersinstinkter inom sig — m e d hennes passionerade natur, som utan tvifvel skulle omsättas i bitterhet — Hon hör inte till de kvinnor, som kunna resignera sig till lugn.
Jag ser henne för mig som en hård o c h misstrogen gammal mö, sökande och finnande i all vänlighet, hon röner, nya bevis på människors egennytta o c h falskhet.
Hon själf har ej tänkt sig annan framtid än som T D et är då verkligen, som o m det vore förryckt, » utbrast unga frun otåligt; » aldrig har någon höst varit så stökig: po- tatisplockning, pigflyttning o c h tvätt — allt i en härfva, och kan j a g inte få Lovisa i torpet att se till barnen i morgon, så går det rakt på tok alltsammans! » V a r m och röd satte hon kappa och hatt på o c h skyndade ut.
Efter det strida höst- regn, som varat dagar o c h veckor, hade luften ändtligen höjt sig.
Mild och fylld af skogsdoft, nästan som o m våren, smekte den hennes upphettade ansikte och kom den modfällda minen att klarna.
H o n gick den lilla bakvägen bortom den stora stallbyggnaden o c h vek af på stigen, som förde upp till skogsbrynet.
T y torpet låg i själfva utkanten af skogen, hvars för- sta led bildades af höga mörka granar.
Hon måste hoppa från sten till sten, enär stora vattenpussar fyllde den lilla vägens hålig- heter.
Slutligen klef hon upp på den långa platta klipphäll, hvilken som ett slags hög- landsplatå i miniatyr sträckte sig ett godt stycke fram m o t skogen och bildade en bekväm gångbana.
Det var mot aftonen; solen höll på att sjunka ned bakom syn- randen, o c h dess sista sneda strålar lyste på granträden och glimmade i det röd- strukna torpets låga fönster.
Således ej möjligheten att hennes rikedom skulle kunna varda henne en källa till lycka genom de tillfällen den bjuder henne att blifva till välsignelse för andra!
En mängd tankar och intryck strömma öfver mig.
— Månne ej känslan af att ha blifvit tvingad afstå från det, man drömt sig som lycka, är bittrare att bära än olyckan själf?
Månne vi stackars människobarn ej kunna unna hvarandra så mycken fri vilja, att vi låta enhvar få välja, på hvad sätt han vill göra sig olycklig!
V i kunna ej välja, på hvad sätt vi vilja bli lyckliga, därtill står för mycket i v ä g e n: ohälsa, död, fattigdom, dåliga anlag, kroppsliga brister och tusen andra » tillfälligheter », som göra oss ofria i trots af den beprisade » fria viljan », vi fått från ofvan!
Men den personliga olyckan.
— Jag vet ej, hvad som är rätt.
Jag vet blott, att j a g känner det så — Andra skulle troligen — Jag kan inte — Jag skrifver i dag till Petras far o c h säger — Jenny Nyström.)
(Illustratör: O N R O Snart var framme och in- trädde i det lilla kö- ket, hvars dörr stod öppen till kammaren innanför.
Därifrån hör- de hon talas högt.
— » Så förargligt, Lovisa har främmande! » tänkte hon och stannade.
— — — » Herre, du är mitt ljus och min hälsa: för hvem skulle j a g frukta m i g?
Du är min lifskraft: för hvem skulle j a g grufva m i g?
På dig förlitar sig mitt hjärta och varder hulpet.
Allt här intill hafver du hulpit m i g; du vill ock hädanefter, hjälpa — — — » s Den gamlas röst ljöd emot / I henne klart o c h högtidligt.
J Hon nalkades sakta och tittade in.
Gumman var allena och hörde henne e j.
Hon satt vid fönstret m e d glasögon på och m e d knäppta händer, böjd öfver den slitna gamla bönboken med NAiMtrr.
1894 dess stora gammaldags bokstäfver.
Med andaktsfull betoning läste hon den långa aftonbönen högt för sig själf.
De röda strålar, som solen just i nedgången sände in i rummet, snuddade öfver den läsande kvinnan vid fönstret; de kommo hvarje rynka i det gamla ansiktet att skarpt fram- träda; aldrig förr hade hon synts så böjd och skrumpen, så knotig och utsliten.
Men var det aftonsolen därute — eller kom detta skimmer annorstädes ifrån?
Utom den läsandes röst därinne hördes ej ett ljud; djup stillhet hvilade öfver skog och slätt.
Och gripen af en sällan förnum- men andakt, satte sig den obemärkta lyss- nerskan tyst och tankfull på en stol vid dörren.
Lovisa i torpet var » unga fruns » tillflykt i alla kinkiga fall.
Allt från den första dag, denna som nygift, nästan bara ett barn, kommit till den för henne främmande trakten, där alla mera nyfiket och spejande än just vänligt emottagit och iakttagit henne, hade hon i » gamla Lovisa » haft ett slags moderligt stöd.
Det hade blifvit en vana, att Lovisa när som helst tittade in till sin » lilla fru », och alltid fanns det då till- fälle att göra nytta på något håll och att taga ett tag än här, än där.
O m ej an- nat, så i allt fall att säga ett gladt ord till den ifriga, men ovana husmodern, som un- derstundom tappade koncepterna inför mäng- den af de landtliga bestyren.
» Asch då, » brukade Lovisa vanligen säga, » inte är det så farligt, som frun tror, inte; en ska ' bara inte ta ' för hett vid sig, frua lilla! » Orden brukade åtföljas af en hälft för- trolig, hälft aktningsfull klapp på unga fruns axel, något som verkade särskildt lugnande på dennas lifliga lynne.
När sedan småbarnen kommo till värl- den, då var det naturligtvis åt Lovisas vård de ständigt anförtroddes; hon skulle leka med dem, gå med dem, valla dem som kycklingar, och » lilla frun » kallade henne också skrattande sin bästa » kycklingshöna ».
Lovisas stuga nämndes i hela trakten » Frid- h e m ».
Den lilla platsen föreföll också så- som fridlyst.
Den tillhörde herrgården, men innehades på lifstid af Lovisa såsom be- löning för » 30-årig trogen tjänst ».
Så hade herrgårdens förre ägare förordnat det vid sin död.
Och det var bättre än medalj, tyckte alla.
Hur det kommit sig, att Lovisa blifvit den hon var och satt där hon satt i sitt Fridhem, hedrad af alla, det visste hela trakten mycket väl.
Det hade en gång i tiden varit en synnerligen ventilerad historia, men den var nu så gammal, att ingen mera tänkte på den.
Den var alldeles naturlig, tyckte man; det kunde j u inte på annat sätt ha varit.
Men unga frun hade hört den af Lovisa själf; denna, som sedan sina unga dagar aldrig öppnat sin mun till ett ord o m sitt lifs historia, hade en gång försökt att med den stilla sin » lilla frus » tårar.
Hon hade nämligen en aftonstund funnit denna framstupa i sin soffa, snyftande och förtviflad öfver första äktenskapliga tvisten, som drifvit hennes man i otålighet ut på ägorna och fälten.
» Kära hjärtandes frun lilla, så hon grå- ter! » hade då Lovisa sagt, medan hon läste IDUN igen dörren bakom sig och tröstande strök och strök den fina armen, som låg böjd öfver soffkanten.
» Trösta sig nu bara — inte är det så farligt heller, bara en inte tar så hett vid sig! » » Det där förstår alls inte Lovisa! » ljöd det häftigt och kväfdt från soffkudden, » Lo- visa, som aldrig hållit af någon och inte vet, hur det känns, när man gjort den led- sen som — åh — hå — — — » Snyftningarna fördubblades.
» Kära söta barnet lilla, nog kan hon ha rätt i det!
— Men annars var det nog så, att — ja si — j a g är j u skröplig nu och gammal och redo, när Herren kallar men j a g var också ung för många många år se ' n, vet frun lilla, — — och det var allt något, som en gång narrade mig att gråta så, som frun nu gör där — fast det var sena natten då, och ute på den gröna mossan i djupa skogen.
Jag höll å någon, jag m e d en gång, och nog gjorde j a g ho- nom ledsen — men hur j a g grät och grät, så gjorde j a g det aldrig godt igen — nä — nä — —.
» Lovisas eljes leende ansikte hade mörk- nat, och hon suckade djupt.
» Lilla frun » satte sig plötsligt upp, strök håret från pan- nan och vände det förgråtna ansiktet mot den gamla.
» Hur var det, Lovisa, säg?
D u ser så ledsen ut?
Sätt dig här — — tala om för mig, hur det var! » ljöd det vänligt och bedjande, och den egna sorgen tycktes glömd.
Lovisa satte sig aktningsfullt på yttersta kanten af en stol, strök ett par gånger för- klädet slätt öfver knät och såg allvarligt in i de lifliga ögon, som riktades mot henne.
» — — — Ja si, frun lär väl knappast tro det, men en gång - — det var långt in- nan frun var född, och j a g hade bara tjänt fem år här på herrgården då — så sa ' folk, att j a g var en vacker flicka, och rund och röd var j a g då och slät och fin i skinnet och munter, jag som andra, och flink i föt- terna, när det dansades kring valborgs- messoeldarna, eller j i ä r man på trefaldig- hetsafton gick till trefaldighetskällan borta i grannsocken.
Se, man gjorde så då på den tiden, och hela ljusa sommarnatten var det fullt af flickor och gossar, som k o m och drack ur källan — de k o m från alla socknar, par o m par • — kärestor förstås, eller också hela raden flickor för sig och gossar för sig.
För på trefaldighetsafton är källans vatten besynnerligt kraftigt, och de som dricker bli trogna i kärlek — — Jag hade nyss från hjälpflicka blifvit husa på herrgården — frun var så sjuk; det var första året, hon låg — det räckte j u se ' n i nära tjugu år!
Och hon grät så ofta då, och j a g tyckte så synd om henne och ville så gärna göra henne till lags.
O c h hon sa ' också ibland: du är så snäll, Lovisa, du får inte läm- na mig.
Och ser frun lilla, så ' na ord från en förnäm herrgårdsfru till en fattig piga, de gå nog djupare än trefal- dighetskällans vatten — j o men, j o » .^ Lovisa suckade åter och såg ut genom fönstret m e d en blick, som tyck- 423 tes irra långt bort, liksom sökande något för längesedan försvunnet.
H o n var tyst en stund.
Lyssnade hon på något sakta genljud från en längesedan tystnad, tår- kväfd röst?
— » N å?
» sade lilla frun slutligen lågt.
— — » Jo, j a g höll så å frun, vet frua lilla.