Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att rätt bedöma förenämnde förhållande fordrar en närmare kännedom derom, än Utskottet varit i tillfälle inhemta; men om Justitie-ombudsmannen, af uppgifven anledning, varit urständsatt att uppfylla en pligt, på hvars utöfning Rikets Ständer synbarligen lagt vigt, lärer ej kunna förnekas, att Justitie-ombudsmannen haft skäl att söka undanrödja de binder, som i denna del mött.
Att den stora lagstifningsfrågan emedlertid blifvit af honom följd med uppmärksamhet, derom vittnar den granskning af det utaf lagberedningen utarbetade förslag till rättegångsbalk och hans i sammanhang dermed yttrade åsigter, som den vid innevarande riksmöte afgifna allmänna redogörelse upptager.
De ideer, Justite-ombudsmannen deri framställt, hade dock lämpligast bordt vid lagförslagets utarbetning komma under öfvervägande.
De äro i allt fall nu framlagda; och de kunna derföre icke utestängas.
Vid en blifvande pröfning af förslaget böra de ej blifva utan nytta, ty endast genom ideers utvexling frambryter sanningen.
Huruvida någon lagreform af den omfattning, som lagberedningens arbeten afse, på en gång låter genomföra sig, synes emedlertid betviflas af Justitie-ombudsmannen.
Häri finnes ock motivet till hans underdåniga framställning, att Kongl. Maj:t måtte låta utarbeta och för Rikets Ständer framlägga förslag till partiella förändringar i kriminal-lagstiftningen; oell till en sådan framställning bar lian jern - 4 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. väl hemlat anledning af dels öfverläggningarne hos Rikets Ständer vid sista riksmöte, och dels dä fattade heslut.
Blott två af Riks-stånden voro likväl ense om medlet 5 men vid betraktande af de svårigheter, som tyckas möta för pröfning och antagande hos Ständerna af en helt och hållet ny brottmålslag och behofvet af en skyndsam förbättring, serdeles i vissa delar af lagstiftningen; har Utskottet ej kunnat lemna Justitie-ombudsmannens omförmälda åtgärd obemärkt — detta bemödande att under varande samhällsskick fortskynda lösningen af ifrågavarande för nationen vigtiga fråga.
Med afseende å den åsigt, som föranledt förenämnde framställning, har Justitie-ombudsmannen äfven riktat uppmärksamheten åt förbättringar i åtskilliga delar af gällande lagstiftning.
Icke allenast den privata och ekonomiska, utan äfven den offentliga har utgjort föremål för hans omsorger.
Han har nemligen ansett sig af dagens företeelser i afseende på tryckpressens missbruk, manad att upptänka ett medel mot detta missbruk, likasom han, med hänseende till den vigtiga funktion, opinions-nämnden utöfvar, funnit sig föranlåten att framställa förslag till ett sätk för funktionens utöfning, till förekommande af de vådor, hvilka genom tillfälliga opinioner för närvarande vöre att befara.
Då likväl dessa frågor röra Rikets Grundlagar, kan något yttrande deröfver icke meddelas af Lag-utskottet, som deremot kommer att afgifva serskildta utlåtanden i anledning af de utaf Justitie-ombudsmannen, till förändring i allmänna lagstiftningen, uppgifna förslag rörande domstolarnes organisation, med flera ämnen.
Lagskipningen och lagstiftningen äro dock icke de enda ämnen, som Justitieombudsmannen med sin uppmärksamhet följt.
Den har blifvit vänd åt jemväl åtskilige andra allmänna angelägenheter, deribland den reglering af domsagorna i Riket, som Kongl. Maj:t vid inträffade ledigheter företagit, torde företrädesvis böra tagas i betraktande.
Emot denna reglering har Justilie-ombudsmanncn framkastat åtskilliga anmärkningar.
Han har funnit den leda till ojemnhet, såväl i sysselsättning som löneinkomster, i senare hänseendet till den grad, att inkomsterna i en och annan domsaga blefve så otillräckliga, att de måste genom anslag af allmänna medel fyllas.
Justitie-ombudsmannen har derföre ansett någon reglering, hvarken partiell eller total, böra, utan Rikets Ständers samtycke, af Regeringen löretagas.
I denna vigtiga angelägenhet, som genom en i ett af Riks-stånden väckt motion blifvit gjord till föremål för Utskottets öfverläggning, kommer Utskottet äfven att särskildt sig utlåta.
Ett ibland de svåraste och ömtåligaste af Justitie-ombudsmannens åligganden är utredningen af lagskipningens tillstånd i Riket.
Genom den forskning, Justitie - Larj-Utskottets Utlåtande N:0 4. 5 ombudsmannen anställt, har lian emedlertid hemtat anledning till det omdöme, att en oegennyttig och välvillig anda visserligen är i lagskipningen rådande; men att, ehuru bildning och förädling gått framåt, den högre upplysning, den högre uppfattning af rättvisans idé ännu hos domaremakten saknas, och således återstår att önska.
För rättfärdigande af detta omdöme, har Justitie-ombudsmannen jemväl sökt uppställa bevis.
Han bar utgått från den åsigt, att utredningen af lagskipningens tillstånd icke är möjlig genom ett isoleradt betraktande af den tidpunkt, på hvilken betraktaren sig befinner, emedan, för bedömandet af hvarje tidpunkt, är nödigt att ega kännedom om de föregående; och, med anledning deraf, har han kastat en granskande återblick på lagskipningen under en längre tidsperiod, än bans embetsförvaltning omfattar, och dervid hufvudsakligen fästat sin uppmärksamhet vid lagskipningen inom Högsta Domstolen.
Det är jemväl denna granskning och dermed beledsagade omdömen, som varit föremål för en allmännare uppmärksamhet, och som framkallat Justitie-ombudsmannens, i hans allmänna redogörelse förekommande, försök till försvar för sin gransknings- och omdömes-frihet.
Då bedömandet af förhållanden ovilkorligen förutsätter granskning deraf, synes Justitie-ombudsmannens ifrågaställde åliggande äfven innebära den frihet han förfäktat, ehuru i sättet för Utöfningen af denna frihet en större varsamhet och grannlagenhet torde kunnat iakttagas.
Men sättet för en rättighets begagnande är icke rättigheten sjelf, och det är om densamma, som Justitie-ombudsmannens öfvertygelse delas af Utskottet, som, med afseende å det inflytande, Högsta
Domstolens lagskipning utöfvar på domaremakten i allmänhet, erkänner den vigt, som vid utredning af förevarande ämne måste läggas å samma lagskipning.
Genom ofvanstående redogörelse har Utskottet sökt att för Rikets Ständer framställa de utmärkande dragen i den embetsförvaltning, som varit föremål för Utskottets granskning.
Utskottet har derunder ej kunnat undgå att erkänna det nit, Justitie-ombudsmannen i embetet ådagalaggt, och den noggranna uppmärksamhet, hvarmed han följt angelägenheter af allmännare vigt.
Och det är derföre som
Utskottet anser sig hafva grundad anledning till det förklarande: att
Justitie-ombudsmannen motsvarat det vigtiga förtroende, honom varit lemnadt.
Af Herr Grefve Sparre E. ”Jag har icke med min röst bidragit till det beslut, hvarigenom en slags förebråelse för bristande grannlagenhet vid utöfvandet af den Justitie-ombudsmannen åliggande granskning af lagskipningen blifvit den nuvarande Justitie-ombudsmannen tilldelad; så mycket mindre, som 6 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. jag, sjelf domare och således underkastad denna granskning, kunnat befara att vid bedömandet deraf, icke hafva ansetts fullt ojäfvig.” Af Herr Cederschöld R.
T. ”Da jag nu går att afgifva min reservation mot åtskilliga delar af Lag-Utskottets utlåtande öfver Rikets Ständers Justitieombudsmans berättelser, anser jag mig först böra tillkännagifva, att några af de frågor, som uti samma berättelser afhandlas, efter min åsigt äro de vigligaste af alla, som tillhöra Utskottets handläggning; och hoppas jag att denna min åsigt må blifva en tillfyllestgörande förklaringsgrund för den utförlighet, hvarmed samma frågor af mig blifvit afhandlade.
Min skiljaktighet från Utskottet består deruti, alt jag ansett ett bestämdt yttrande böra afgifvas, dels om bristerna uti lagskipningens närvarande tillstånd och om medlen att dem afhjelpa, dels om domarens behörighet att pröfva en författnings giltighet såsom Jag, samt dels om Justitie-ombudsmannens rättighet att yttra sin åsigt om domstolsbesluts öfverensstämmelse med, eller stridighet mot klar lag.
Rörande hvardera af dessa 3:ne frågor särskildt, skall jag nu afgifva mitt yttrande i den ordning, de här blifvit framställde; och jag börjar således med den om bristerna uti lagskipningens närvarande tillstånd och om medlen att dem afhjelpa. l:o.
Enligt föreskriften, så väl uti Regerings-formens § 100, som äfven uti 14 § af Instruktionen för Rikets Ständers Juslitie-ombudsman, är det denna embetsmans åliggande, att vid hvarje Riksdag till Rikets Ständer aflemna en allmän redogörelse för sin förvaltning af det honom anförtrodda embete, samt att deruti utreda lagskipningens tillstånd i riket.
Jemlikt stadgandet uti Riksdags-ordningens 33 §, är det Lag-Utskottets pligt att granska denna Justitie-ombudsmannens allmänna redogörelse, samt att med utlåtande deröfver till Rikets Ständer inkomma.
Om dessa föreskrifter icke skola betraktas såsom loma ord utan all betydelse, så lärer meningen dermed ej hafva kunnat vara, att af Justitie-ombudsmannen och Lag-Utskottet framkalla några smickrande fraser för att insöfva Svenska folket i den behagliga föreställningen, att lagskipningens tillstånd alltjemt är förträffligt äfven om förhållandet i sjelfva verket vore alldeles motsatt.
Så har åt minstone jag ej uppfattat dessa föreskrifter.
Jag har nemligen trott lagstiftarens afsigt dervid hafva varit, att låta Rikets Ständer vid hvarje Riksdag erhålla ett, pä sanna förhållandet grundadt tillförlitligt omdöme derom, huruvida lagskipningens Lay-Utskottets Utlåtande N:o 4. 7 tillstånd i riket verkligen är sådant det borde vara, eller icke, och i sednare fallet, huru bristerne deruti må kunna afhjelpas.
Om denna min uppfattning af grundlagsstiftarens verkliga mening är riktig, och om del icke heller kan bestridas att den, som på allvar vill utreda lagskipningens tillstånd i Riket, hufvudsakligen bör Tåsta sina blickar på förhållandet uti högsta domare-instanlien, enär det är derifrån som verkningarne af del goda eller det felaktiga på de öfriga domstolarne fortplantas, så skall en hvar, som eger någon erfarenhet om allt det personliga obehag, för hvilket den blottställer sig, som uti ett ämne af denna ömtåligt vigtiga beskaffenhet, öppet uttalar den oftast bittra sanningen, säkerligen medgifva, att Rikets Ständers nuvarande Justitieombudsman i hög grad gjort sig förtjent af Svenska folkets erkänsla för den frimodiga öppenhet, hvarmed han sökt utreda lagskipningens tillstånd, helst det just är derpå folkets sanna frihet och säkerhet ytterst hvila.
För att kunna rätt besvara den frågan, huruvida lagskipningens tillstånd är sådant, som det borde vara, erfordras, att först för sig göra klart, huru beskaffadt det rätteligen bör vara.
Med ledning af den för Justitie-ombudsmannen utfärdade instruktion, har jag trott mig finna Lagstiftaren hafva åsyftat, att lagskipningen skall vara sådan, att deruti finnes enhet och sammanhang; att all dom grundas på klar lag, och att en allmän säkerhet heredes flir medborgares rättigheter.
Om jag nu häruti rätt uppfattat lagstiftarens mening, så måste jag ock på frågan, huruvida lagskipningens tillstånd är sådant, som det borde vara, svara ett obetingadt nej.
Till stöd för detta mitt svar, torde jag endast behöfva åberopa det allmänt kända förhållande, hvarpå exempel uti Justitie-ombudsmannens berättelse jemväl blifvit anförde, att från högsta instantien uti fullkomligt likartade mål ej sällan emanera hvarandra rakt motsatta beslut, samt att uti frågor af större vigt, om ej alltid, det dock ganska ofta inträffar, att hvad som deruti skall vara det rätta, bestämmes antingen genom en enda röst, eller till och med blott genom den äldste ledamotens afgörande votum.
Den, som vunnit genom underrätts och hofrätts enhälligt sammanstämmande beslut, synes, ifall detta är öfverensstämmande med det som högsta instantien uti ett fullkomligt likarladt mål förut meddelat, höra kunna vara förvissad, att hans sak är med lag och rättvisa öfverensstämmande.
Var han öfvertygad att det af högsta instantien förut meddelade beslutet öfverensstämde 8 Lag-Utskottets Utlåtande N.-o 4. med klar lag, så mäste hail ju anse det senare vara stridande deremot.
Han förlorar då all aktning för rättvisans handhafvande, emedan han saknar enhet och sammanhang uti lagskipningen, och emedan han finner den vara sådan, att den bereder en allmän osäkerhet för medborgares rättigheter.
Vill man vara rätt uppriktig, så måste man ock tillstå, att denna osäkerhet numera gått ända derhän, att knappast någon sak finnes, huru enkel den ock må vara, der man kan på förhand säga, huru beskaffad utgången skal! blifva, i händelse rättegång derom uppstår.
Om den rättsökande rådfrågar någon samvetsgrann domare eller sakförare, så kan denne väl upplysa, hvad han anser klar lag derom stadga, men han måste dock nästan alltid tillägga, att utgången likväl ej kan med säkerhet på förhand beräknas, emedan den ofta är beroende deraf, huruvida i högsta instantien den ene eller andra ledamoten kommer att deltaga i beslutet; och då detta således ej sällan bestämmes af slumpen, betraktas rättstvister af mången såsom ett spel, hvars utgång beror på den större eller mindre lycka, som de deruti deltagande af den nyckfulla gudinnan för tillfället kunna påräkna.
Med visshet torde det derföre kunna antagas, att mer än en, af det sätt, hvarpå lagskipningen handhafves, dertill uppmuntrad, och förlitande sig på sin lyckliga stjerna, fullföljer påståenden, om hvilkas lagstridighet han sjelf är öfverlygad.
Om det, såsom jag tror, ej kan bestridas, att denna teckning af verkliga förhållandet är lika sann, som den är dyster, så torde det ock få medgifvas, att lagskipningens närvarande tillstånd är ingenting mindre än tillfredställande; men om så är, torde det ock böra erkännas, att det nu vöre hög tid för Rikets Ständers Justitie-ombudsman att med allvar fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på detta utomordentligt maglpåliggande ämne och på angelägenheten af att vidtaga de åtgärder, som erfordras för att göra lagstiftarens ord till sanning, så att enhet och samverkan må blifva rådande i lagskipningen, samt ali dom må komma att grundas på klaf lag och allmän säkerhet sålunda beredas för medborgares rättigheter.
Den större insigten och erfarenheten, som härvid i allmänhet anses böra intaga första rummet, sättas deremot af mig i det sista.
De egen skaper, som hos högsta domaremaktens medlemmar böra finnas förenade, äro nemligen efter min åsigt, i första rummet redlighet, i det andra ett klart omdöme, i det tredje en sjelfständig kraft i viljan, samt i det fjerde en större insigt och erfarenhet.
Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. 9 Oin Domaren eger de 3:ne förslå af dessa egenskaper, skall han uppfylla sin bestämmelse äfven om den fjerde till någon del saknas, ty hvad deruti brister kan af tiden snart ersättas.
I ju högre grad han besitter den sistnämnda, det vill säga insigt och erfarenhet, dess värre är det deremot så vida redligheten ej dermed står i samband.
Men äfven i förening ensamt med insigt och erfarenhet skall redligheten hos Domaren blott frambringa det, ur moralisk synpunkt visserligen ganska vackra, resultat, att, på sätt Justitie-ombudsmannen sig uttrycker: ”Välmeningen,” den skuldfria afsigten framlyser i allt.” Någon allmän säkerhet för medborgares rättigheter kan deremot icke beredas så vida icke derjemte hos
Domaren finnes ett klart omdöme och en sjelfständig kraft i viljan.
Då nu ingen lärer kunna påstå att dessa egenskaper egas af hvarje individ i lika hög grad, så torde häraf följa att, så vida lagskipningens tillstånd skall kunna nå sin fullkomning, såsom ett nödvändigt vilkor erfordras, att platserna i Högsta Instanlien alltid äro besatta med sådane Domarekorpsens medlemmar, som i högsta grad hafva hos sig förenade alla ofvannämnda egenskaper.
För att kunna uppnå detta mål anser jag, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de af Justitie-ombudsmannen uttalade åsigter, det vara erforderligt: för det, första att lönen förhöjes lo'r högsta domstolens ledamöter så att platserna derstädes kunna utan ekonomisk förlust emottagas ~aT~Domare i allmänhet, och af dem komma att cftersträfvas såsom en verklig utmärkelse för den sanna öfver-" lägsnänoHi^sJimu--för~det andra att
Domstolarnes arbetssätt blifver sådant, att det, betraktadt såsom skola för den praktiska lagfarenheten, hos den yngre domarepersonalen på samma gång skärper omdömesförmågan och stärker den sjelfständiga kraften i viljan, hvartill bland annat erfordras en öppen diskussion och en motiverad omröstning vid hvarje saks afgörande uti Ofver-Rätterne, och att således icke, på sätt åtminstone inom en af dem nu tillgår, saken, såsom det lärer heta, tages för afgjord, utan att den lär-girige protokollsföranden ens har någon aning om att beslut deruti fattats, och än mindre vet hvad beslutet skall innehålla; samt för det tredje att opinionsnämnden sättes i tillfälle att kunna med oväld utöfva den makt, som Grundlagarne åt densamma uppdragit.
Såsom medel att åtminstone till någon del vinna det sistnämnda ändamålet har jag, vid 1840 års Riksdag, inom Lag-Utskottet föreslagit att
Justitie-ombudsmannen borde uti sina berättelser redogöra för sådane uti högsta instantien i lika beskalfade frågor meddelade beslut, som befinnas stå i uppenbar strid mot hvarandra, samt tillika uppgifva hvilka Ledamöter, deltagit uti hvardera beslutet.
Prof. 1850 & 1851. 7 Sami.
I Afd. 2 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Utlåtande X:o 4.
De sedermera förflutna tio årens erfarenhet har ej gifvit mig anledning att förändra denna min åsigt, men väl att komma till öfvertygelse derom att Justitieombudsmannens berörde redogörelse bör erhålla en ytterligare utsträckning.
Visserligen vore det samhälle högeligen att lyckönska der ingen hade anledning att tvifla det Högsta Instantiens beslut någonsin vore stridande mot rättvisans fordringar.
Men det mål hvartill lagskipningen bör sträfva vore dock ej ensamt härigenom fullkomligen uppnådt.
Dertill fordras nemligen äfven att tidpunkten för rättvisans tilldelande icke oskäligen fördröjes, så att den frukt, sorn bort blifva följden af rättvisans åtnjutande, till större delen eller helt och hållet under tiden galt förlorad.
Jag vill visserligen icke bestrida att det rådrum af fyra dagar, som Lagen medgifver domaren att vid en vigligare saks föredragning sig nogare betänka på beslutet, understundom kan vara alltför kort, och jag skulle derföre ingalunda vilja motsätta mig ett förslag, som hade till föremål att göra den för Domaren bestämda betänketiden 2, 3 eller 4 gånger så lång; men icke lära högsta domaremaktens medlemmar af den omständigheten att den i Lag bestämda betänketiden är alltför knappt tilltagen, kunna hämta grundad anledning att låta en till "'afgörande föredragen sak, snart sagdt under en obegränsad tiderymd, hvila utan beslut.
Detta synes dock inträffa om den betänketid högsta domstolen elter sakens" föredragning begagnar, långt ifrån att inskränka sig till de af Lagen bestämda 4 dagar, icke begränsas af fyra veckor, icke ens af fyra manader fvXSxf vXsträckas ända till dubbla längden af sistnämnde tidrymd; —• och om nu, hvilket ej är utan exempel, så hända skulle, att den, som med ovisshetens pinsamma känsla den ena dagen efter den andra afvaktat det beslut, hvarigenom hans timliga ve eller väl oåterkalleligen skulle afgöras, ändtligen, efter den langa tidens förlopp, erhåller ett beslut, som, lemnande sjelfva saken oafgjord, med t. ex. en rösts pluralitet förklarar densamma hafva varit af obehörig domstol handlagd; så skall det säkerligen ursäktas den rättsökande om han börjar att tvifla, det lagskipningens tillstånd i vårt land är sådant, som det borde vara, ty, svårligen kan det sägas att folkets anspråk på högsta domaremaktens medlemmar äro öfverdrifna om det (Örulsätles att den, som anser sig vara behörig att der inlaga plats, bör ega tillräcklig både insigt och omdömesförmåga för att, antingen genast efter en saks föredragning, eller åtminstone inom den af lagen bestämda betänketid kunna bestämma sin åsigt uti den enkla preliminärfrågan, huruvida saken blifvit instämd till behörig domstol eller ej. Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. 11
Då del mi icke lärer kunna bestridas, att så beskaffade högsta domaremaktens åtgärder, som jag nu omnämnt, djupt inverka på den allmänna säkerheten för medborgares rättigheter, så synes det mig ock vara af stor vigt att Justilie-ombudsmannen uti sina berättelser lemnar redogörelse för så beskaffade och dermed likartade fall, hälst opinionsnämnden derigenom otvifvelaktig! skall erhålla en tillförlitlig ledning lör uttalande af ett, ifrån alla partiåsigter skiljdt oväldigt omdöme, huruvida, pa sätt Grundlagen innehåller, Högsta
Domstolens samtlige ledamöter gjort sig Jorljente att viel deras vigtiga kall bibehållas.
Om nu derjemte ilen regel, som, enligt hvad Justitie-ombudsmanneu upplyst, tillförene i högsta instantien varit följd, att låta hvarje der gifvet prejudikat i likartade fall tjena till efterrättelse, blefve till
Lag upphöjd, och det således komme att blifva en pligt för högsta domstolens medlemmar att fortfarande i lika beskaffade fall tillämpa hvarje sådant prejudikat intill dess vid en kommande riksdag genom lag eller lagförklaring annorlunda förordnades, så skulle en fullkomlig enbet i lagskipningen kunna vara att hoppas. 2:o.
Ingen förbättring i lagskipningens tillstånd kan dock lemna Svenska folket någon verklig och tillförlitlig säkerhet, hvarken i afseende på sin konstitutionella frihet, eller i afseende på sina medborgerliga rättigheter i öfrigt, så vida riktigheten förnekas af den utaf Justitie-ombudsmannen framställde princip, sorn utgör sjelfva grundvalen för all lagskipning uti en konstitutionell stal, den nemligen alt domaren är behörig att pröfva, ej allenast lagens mening och innehåll, utan ufven sjelfva lagens giltighet.
Den vigtigasle, den heligaste af alla Svenska Folkets rättigheter är utan tvifvel den, om hvars åtnjutande 87 §.
Regerings-Formen lemnar försäkran, nämligen alt Svenska folket sjelft eger att deltaga uti stiftandet af de lagar, som det har skyldighet att lyda.
Men om nu domaren skulle anse sig vara oförhindrad att tillämpa emot dessa lagar stridande, af den andra Statsmakten serskildt utfärdade, författningar, hvar hade då svenska folkets lagstiftningsrätt tagit vägen?
Månne den då längre funnes annorstädes än på papperet?
Då domaren med sin ed bedyrat att han skall döma efter Sveriges lag, så kan han ju ej, utan att bryta sin ed, dömma efter påbud, som strida emot samma lag.
Detta har för mig synts vara alldeles solklart ända från den tid, då jag började att göra mig reda för en domares pligter.
Djupt öfverraskad blef jag 12 Laa-Utskottets Utlåtande N:o 4. derföre när denna princips riktighet vid 1840 års riksdag
Lief mig bestridd af nuvarande Justitie-ombudsmans Suppleant; och icke utan förundran bar jag nu erfarit att meningarne inom Lag-utskottet i fråga om denna princips rigtigbel varit så delade att en ledamot trott densammas tillämpning skola leda till en fullkomlig samhälls-upplösning under det att jag deremot anser samhälls-medlemmarnes säkerhet, frihet och trygghet just derpå vara hvilande.
För att icke blifva missförstådd har jag trott mig höra förklara det min mening icke är den, att domaren skall hafva till åliggande att undersöka huruvida hvarje åberopad författning verkligen är Jag eller ej, utan må han, följande den välkända regeln, att en hvar må hållas för god intill dess motsatsen styrkes, betrakta hvarje i behörig lagform utfärdad författning såsom lag, intill dess motsatsen visas.
Men så snart detta skedt, eller domaren sjelf erhållit visshet derom att författningen tillkommit endast till följe af den ena statsmaktens beslut, utan den andra statsmaktens medverkan, och att den således ej är lag, då in träder domarens pligt att, sin ed trogen, ej längre döma derefter.
Man har invändt att konungens rådgifvare äro de, som skola ansvara derför, om författningar utfärdas, i annan ordning tillkomme, än grundlagarna bjuda.
Men jag frågar hvad den, som, genom tillämpning af den olagligen tillkomne författningen, redan mistat lifvet, kan hafva för gagn deraf att konungens rådgifvare derföre ställas till ansvar?
Man har befarat att godkännandet af den ifrågavarande principen skulle leda dertill att domaren äfven kunde vägra att tillämpa verklig lag, och såmedelst tillvälla sig en helt och hållet godtycklig makt; men man glömmer då, alt domaren är ansvarig för sina gerningar och att ett sådant öfverträdande af hans ed ej kunde strafflöst aflöpa.
Slutligen har man invändt alt det tjenade till ingenting att