Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man för isbergens utbredning finge låna en term ur växtgeografien, så skulle man säga, att de äro mer boreala än polära isformer.
Alla fiskare vid Newfoundland och de flesta kaptener på ångbåtarne mellan New York och Liverpool hafva någon gång sett verkliga isberg, men för de flesta nordostfarare är denna bildning okänd, oaktadt namnet isberg ofta i deras berättelser gifves åt glacier-isblock af något betydligare dimensioner.
Detta sker dock på samma grund och med samma berättigande, som invånarne vid Petschora ansågo Bolschoj-Kamen för ett mycket högt berg.
Men om ock några verkliga isberg aldrig bildas vid de på Spetsbergen och äfven på norra Novaja Semlja så vanliga isbräerna, så händer det dock ofta, att betydliga isklippor från dem nedfalla, hvilka åstadkomma en svallning, som kan blifva ytterligt farlig för fartyg i granskapet.
En svallvåg, förorskad af ett från en glacier nedfallet isstycke, bröt sålunda den 23/13 juni 1619 masterna på ett i Belsound på Spetsbergen förankradt fartyg, spolade en kanon öfver bord, dödade tre man och sårade många fler (Purchas, III s. 734).
Flere likartade äfventyr, om ock i mindre skala, kunde jag ur egen och fångstmännens erfarenhet anföra.
Man undviker derför omsorgsfullt att ankra allt för nära tvärbranta glacierstupor.
Det torde vara tvifvel underkastadt, huruvida hela Kara-hafvet fullständigt tillfryser om vintern.
Redan 1771 fann en af Pallas’ följeslagare, studenten Sujeff, flere stora alger i Kariska viken (Pallas, Reise.
S:t Petersburg 1771 – 1776.
III s. 34).
Bostäder afsedda för vistelse under så väl vintern som sommaren.
Den nordligaste fasta boningsplats, som för närvarande innehafves af europeer, är den danska handelsplatsen Tasiusak på nordvestra Grönland, belägen vid 73° 24′ n. br.
Huru litet man t. o. m. i Ryssland känner om de forna bostäderna vid Jenisejs mynning synes af: Neueste Nachrichten über die nördlichste Gegend von Sibirien zwischen den Flüssen Pjässida und Chatanga in Fragen und Antworten abgefasst.
Mit Einleitung und Anmerkungen vom Herausgeber (K. E. v.
Baer und Gr. v.
Helmersen, Beiträge zur Kenntniss des russischen Reiches B. IV s. 269.
S:t Petersburg 1841).
De här gjorda samlingarna hafva efter hemkomsten bestämts af dr Kjellman, som meddelat följande förteckning:
Saxifraga stellaris L. » cernua L. » rivularis L.
Stellaria humifusa Rottb.
Ands.
» Scheuchzeri Hoppe.
Carex salina Wg. » ursina Desv.
Dessa äro enligt dr Kjellmans bestämning följande:
På kartorna i Linschotens förut anförda arbete, tryckt år 1601, och i Blavii Atlas Major (1665, T. I. s. 24 o. 25) kallas detta land »Nieu West Vrieslant» och »West Frisia Nova», namn som visserligen hafva prioritet i tryck, men dock ej kunna erhålla företräde framför invånarnes eget vackra namn.
Jemför N.
Witsen, 1785, s. 902.
Wrangels Reise, Berlin 1839, s. 38.
Paul von Krusenstern.
Skizzen aus seinem Seemannsleben.
Hirschberg in Schlesien.
Längre fram kommer jag att något utförligare redogöra för von Krusensterns tvenne resor i Kara-hafvet.
Deutsche Geogr.
Blätter von Lindemann Namens d.
Gesellsch., Bremen. I. 1877.
II. 1878. O. Finsch, Reise nach West-Sibirien im Jahre 1876.
Berlin 1879.
En litteraturförteckning finnes sammanstäld af Graf von Waldburg-Zeil, under titel:
Litteratur-Nachweis für das Gebiet des unteren Ob.
Nordenskiöld, Redogörelse för en expedition till mynningen af Jenisej och Sibirien år 1875.
Bih. till Kongl.
Vet.-Ak. Handl.
Band 4 N:o 1, sid. 38–42.
Enskildheterna af denna öfvervintring anför jag dels efter muntliga meddelanden af Nummelin, dels efter Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning för den 20 och 21 nov. 1877.
Den der förekommande första och, så vidt jag känner, enda utförligare berättelse om den här ifrågavarande färden, är med ledning af dagböckerna dikterad för tidningsredaktionen af Schwanenberg och Nummelin.
Schwanenberg hade några dagar förut kommit till Göteborg med sitt i Jenisejsk byggda fartyg.
I Bosworths öfversättning återgifves detta namn med White Sea, en onödig namnmodernisering, hvilken för öfrigt är oriktig, enär Hvita hafvet endast är en vik af den ocean (Cwen Sae), som begränsar Europa i norr.
De ryska krönikorna förmäla, att landet mellan Dvina och Petschora (Sawolotskaja Tschud) under första hälften af nionde århundradet blifvit skattlagdt under slaverna i Novgorod.
Ett kloster omtalas i början af tolfte århundradet vid mynningen af Dvina, hvaraf man kan sluta, att landet redan då var delvis befolkadt af ryssar, men man saknar alla tillförlitliga upplysningar om tiden, då de rysk-finska ishafsfärderna börjat (jemför F.
Litke, Viermalige Reise durch das nördliche Eismeer.
Berlin 1835, s. 3).
Resan beskrifves hos Hakluyt, 1:a uppl. s. 311.
I innehållsförteckningen anföres den med orden: »The voyage of Steven Burrough towarde the river Ob, intending the discoverie of the north-east passage.
An. 1556.»
Att en af Burrough sjelf öfversedd berättelse föreligger, synes af företalet till Hakluyts arbete.
I texten skrifves Burrowe i stället för Burrough.
Såsom jag redan förut omnämnt, berättar v.
Herberstein, att ryssar (Istoma m. fl.) redan 1496 kringseglat
Norges nordspets i båtar, hvilka, då det så behöfdes, kunde släpas öfver land.
Nordkap eller snarare
Nordkyn kallades vid den tiden Murmanski Nos (Norrmanska udden).
Då Hulsius i sin samling af resor meddelar v.
Om filosofiens betydelse för människan
Säg, min vän, har du märkt någon gång, när sorlet af den brusande lifskampen därute har dämpats och stjärnorna vandra tigande stilla sin gång, att tankar och känslor, som du icke anat, stiga likt bubblor upp från din själs gömslen?
Är det icke så, att du då kastar din blick bakom dig och framom dig?
Ängsligt spörjande frågar du dig: hvadan är jag och hvart går jag?
Hvad är mitt lifs grund, hvad är dess mål?
Är jag blott en våg i oändlighetens haf, som för ett ögonblick häfver sig upp emot ljuset för att i nästa begrafvas och dö?
Eller är jag något mera?
Och oändligheten själf; huru och af hvilka trådar är dess brokiga väfnad fogad?
Måhända skall frågan, som i dina stilla stunder kväller fram öfver dina läppar, förstummas i den allt förtärande striden för tillvaron.
Men det kan också hända, att den etsar sig in med eld i ditt hjärtas rötter och dör först med dig.
Du gör dig då i din känsla, fantasi eller tanke en föreställning om universums underbara byggnad, om den yttersta grunden och det yttersta målet för ett människolif.
Kanske stöder du dig på en viss religionsuppfattning, som synes dig gifva det tillfredsställande svaret på din andes spörsmål.
För en stor del människor tjänar en positiv religion såsom världs- och lifsåskådning.
Men det kan ock hända, att du oberoende däraf, stödjande dig blott på klar insikt, söker rista din bild i den bindande tankens hårda, skrofliga häll.
Två tankeriktningar ha genomgått mänsklighetens historia, ehuruväl i allehanda skiftande, rena eller blandade former.
Den ena är mera utåtvänd och lägger till grund det för ögonen synbara eller öfverhufvud det för sinnena tillgängliga.
Den andra är mera inåtvänd och tager till utgångspunkt det inre andliga lifvet, sådant detta framträder i det sedliga, religiösa eller estetiska medvetandet.
Hyllar du den förra åsikten och har du någon kännedom om den moderna naturvetenskapens vyer, ser du i universum en produkt af atomers växelverkan, bestämd af blinda eviga naturlagar.
Det lefvande människosläktet är för ditt förstånd blott en konstrik form, framgången ur atomers lagbundna lek under millioner år.
Om du ansluter dig till den andra riktningen, vänder du i likhet med den grekiske vise och med nazaréen blicken inåt i ditt eget bröst och finner där »ett springande vatten till evinnerligt lif».
Först sänder du din tanke ut på ströftåg genom världens alla riken för att söka något, som hvilar vid sig själf, som hänger vid sitt eget väsendes tråd.
Den irrar omkring i de doldaste snår, den ilar öfver vida rymder bland stjärnor och solar, men den finner ej hvad den söker.
Trädet, som växer på marken, hämtar sin näring utifrån; stjärnan, som majestätiskt vandrar sin gång, riktas in i sitt lopp af omgifvande himlakroppar.
Du kastar då din blick inåt i dig själf och finner där en kraft, ädlare än diamant, renare än guld, kraften, som bor i din plikt, din tro och din kärlek.
Om än världar störtade samman i grus, lika hög och majestätisk, tror du, skulle pliktens bud stå för din själs öga.
Om du ock såge människosläktet med hejdlös fart störta sig i fördärfvet, om allt sinne för rätt, sanning och skönhet doge ut och endast begäret efter makt, ära och rikedom stode kvar som ledtråd för mänskligt lif, om inför dina ögon millioner skuldlösa varelser förtrampades i den härjande lifskampen, du känner dock, att du skulle äga kraft att tro, att en högre makt sitter vid rodret på släktets skepp och för det genom bränningar och skär mot stränderna af en ny värld, där sanning, skönhet och rättvisa äro de enda gällande värdena.
Om dina djupaste och bästa tankar dragas i smutsen af en larmande pöbelhop, om dina ädlaste och renaste afsikter misstolkas illvilligt och lömskt, du vet dock, att du skulle äga kraft att låta kärlekens låga lysa lika mild och klar.
Denna kraft håller du högre än allt annat; ja, du sätter den så högt, att du anser din pliktuppfyllelse oskäras genom en liten skelande sidoblick på egen fördel.
Du anser din tro renare och högre, ju mera den är oberoende af det för ögonen är.
Du finner din kärlekslåga lysa med ett klarare sken, ju mera den är fri från jordiskt slagg, ju fastare och renare den är vänd mot »gudsbelätet» i människan.
Och nu tror du dig ha funnit den sökta arkimediska punkten: något, som helt står på egen grund.
Väl är det möjligt, att kraften som bor i din plikt, din tro och din kärlek har uppstått ur djupare liggande grunder i din själs gömslen.
Men därefter frågar du icke nu.
Du håller blott fast vid, att den i sig själf har oändligt värde, och denna värdemätning tränger dig genom märg och ben.
Då nu det källsprång, ur hvilket universum och lifvet välla fram, måste vara något, som verkar helt och fullt af egen inre kraft, tror du dig därmed ha funnit världsgåtans lösning.
Men det gifves äfven en del människor, som hvarken stödja sig på en positiv religion eller på klar insikt, men dock kunna sägas äga en världs- och lifsåskådning.
Hos dem är det fantasien, biträdd af en varm och djup känsla, som spelar hufvudrollen.
I utvalda stunder skådar man genom aningens fjärrglas in i naturens hemligheter.
Då ligger vikten egentligen icke på bildens sanning i vetenskaplig bemärkelse utan på dess färgläggning.
Den kan prunka i härlig färgprakt, belyst af solens strålar.
Det kan också
hända, att något af infernos mörker hvilar däröfver och dystra skugg-gestalter med höljande masker öfver tärda anleten vandra där fram och åter.
Eller den kan äga den nyfallna snöns rena, bländande hvithet.
Ett barns leende, oskuldsfulla öga blickar fram därur.
Härmed må nu förhålla sig huru som helst.
Må det vara en gifven uppenbarelse eller på förnuftet grundadt vetande eller aningsfullt skådande, som är utgångspunkten för den enskildes uppfattning af det yttersta i universum och lifvet eller för hans filosofi: säkert är, att dess betydelse för honom är oerhördt stor.
Vi skola nu närmare skärskåda, hvilken denna betydelse är, som den enskildes filosofi har för honom.
Men för utredningen häraf är nödigt att först taga i betraktande det behof, som kommer individen att sträfva efter en vy af universum och en ståndpunkt i fråga om lifvets yttersta mål.
Det är lätt att i det mänskliga själslifvet konstatera två väsentliga verksamhetsriktningar, den ena mera omedveten, utåtvänd, bildande, organiserande, positiv, den ursprungliga, omedelbara lifskraftens bärare, den andra mera inåtvänd, ursprungligen upplösande, negativ, all omedelbarhets förstörare.
— Så småningom utbildas det hos människan en fast kärna af föreställningar eller en allmän läggning i tänkandet och fantasien, en central lifskänsla med egendomlig klangfärg, en individuell tendens hos viljan mot vissa mål.
Alla dessa enheter förbindas till en enda, medvetandets medelpunkt, kring hvilken allt annat grupperar sig.
Den sistnämnda enheten kan i djupaste mening sägas vara »jaget» eller det som en människa egentligen åsyftar, då hon talar om eller tänker på sig själf.
Grundvalen för densamma lägges under utvecklingstiden genom den ofvan sagda positiva, organiserande, oreflekterade lifsverksamheten.
Genom släktled nedärfda dispositioner t. ex. för moralitet eller religion utlösas af yttre intryck.
Under påverkan af tidens och speciellt omgifningens tanke- och känsloströmningar hopgyttras en mängd idéassociationer till en kompakt massa, ytterligt svår att upplösa, och känslornas och drifternas flöden ledas in i vissa djupt gräfda kanaler o. s. v.
Utan denna omedvetna process, hvarigenom själen så att säga införlifvar med sig den mottagna födan och utvecklar sin af naturen gifna organism, skulle den sakna en fast stödjepunkt.
Hela den psykologiska erfarenheten, individuell eller universell, pekar också samstämmigt åt det hållet, att anden har sina starkaste och svåråtkomligaste rötter i den naiva, omedelbara, af själfanalysens svärd icke genomstungna öfvertygelsen, känslo- och viljeriktningen.
Hvilken kamp är häftigare i den enskildes lif än den som rasar, då den vaknande själfbesinningens och därmed tviflets vindar bryta fram genom den trosluft, han från barndomen inandats?
När strida folken eller raserna vildare, mera fanatiskt än, då det gäller kampen för nedärfda, religiöst dogmatiska föreställningar?
Till och med den inåtvända, klara reflexionen kan icke verka organiserande på själsenheten, om den icke dels är i harmoni med det instinktiva lifvets djupaste fordringar, dels tränger in i detta och tager det i sin tjänst.
Därmed föras vi öfver till en undersökning af den andra verksamhetsriktningen hos den mänsklige anden.
Människan har af naturen i högre grad än djuren förmåga af eftertänkande.
Först brukar hon denna sin skicklighet på ett mera yttre sätt för uppställandet af vissa mål, utfinnandet af därtill lämpliga medel, begripandet af yttre företeelser, genomarbetande af den föreställningskärna, som är henne egen och som hon utan något tvifvel på dess hållbarhet i och för sig upptagit.
Men för den bildade människan kommer gärna en tidpunkt, då hon på allvar kastar blicken in i sig själf för att i eftertänkandets klara ljus granska det lif i henne, som hämtar sin näring från själens djupaste och mörkaste schakter.
Forskande, inträngande utfrågar hon sig själf.
Det och det säger hon är själfklart för mig.
Men hvar är den säkra grunden?
Äger icke den bevisföring, som tillfredsställt mig, ur logisk synpunkt åtskilliga luckor, som nu öfverhöljas af känslor och drifter?
Är det icke så, att man gärna tror, hvad man helst önskar, och så mycket fastare, ju starkare och djupare rotad åtrån är?
Är icke indianens förvissning om andens vandring efter döden till de sälla jaktmarkerna, mohammedanens om paradisets härligheter fast som berg?
Och dock: vet jag icke allt för väl, att deras tro får sin suggestiva makt från den lifliga traktan mot deras elysium?
Är den därför sann?
— Och så håller tviflet sitt intåg i tanke- och troslifvets innandömen.
Då själfanalysens svärd drages ur slidan, löper känslans och viljans friska omedelbarhet stor fara.
Hvem har icke på flerfaldigt sätt erfarit detta?
Huru lätt kunna icke känslor af vrede, hat, afund etc. förflyktigas genom en obetydlig reflexion öfver anledningarna till deras uppkomst, genom insigt i, att de ha till grund nervös retlighet, sårad fåfänga och annat af samma natur.
Huru lätt kan icke den ursprungliga förmågan af hängifvenhet, beundran o. s. v. förslappas genom en alltid närvarande och vakande reflexion öfver föremålets värde i och för sig från olika synpunkter, särskildt om tankeskärpan förhöjes af förutgångna erfarenheter om litenheten af mänsklig storhet?
Huru lätt kan icke viljans skicklighet att med naturlig omedelbarhet och kraft rikta sig på vissa uppgifter förstöras genom ett omsorgsfullt urskiljande af alla de blandade motiv, som spela in, då känslan impulsivt drifver och leder människan?
Detta nedbrytande af omedelbarheten rubbar alltid i någon mån den genom den omedvetet organiserade verksamheten vunna själsenheten på känslans och viljans område: den centrala lifskänslan och den ursprungliga viljeriktningen.
Ja själfanalysen kan gå så långt, att en fullständig upplösning af människans inre inträder och marken, hvarpå hon står, sviktar under hennes fötter.
Med afseende å de båda nu beskrifna hufvudformerna af andlig verksamhet, den mera omedvetet organiserande och den inåtvända reflekterande, märkes, att de visserligen af naturliga skäl kunna hänföras till olika tider.
Det är gifvet, att den förra är förhärskande under barndomen och de första ungdomsåren; den senare åter inträder först med inbrottet af den mognade åldern och fortfar sedan.
Men klart är, att äfven den förra fortsätter sitt arbete lifvet igenom.
Å ena sidan äro de nedärfda släktdispositionerna, de under uppväxten mottagna intrycken etc., alltför starka för att någonsin helt och hållet förlora sin makt trots själfanalysens förstörande inverkan.
Dessutom är människan alltför mycket beroende af omgifning och öfverhufvud af yttre förhållanden för att icke ständigt omedvetet assimilera med sig nya intryck, hvilka omärkligt modifiera och tillföra friskt blod till den ursprungliga organisationen.
Å andra sidan är den andra verksamhetsformen sådan, att den — låt vara att den först verkar upplösande — kan användas såsom ett medel att läka såren eller såsom en positivt organiserande makt.
Genom det sist sagda föras vi öfver till själfva det afgörande svaret på frågan om betydelsen för den enskilde af att äga en filosofi.
Huru långt än det af själfreflexionen väckta tviflet på hållbarheten af den ursprungliga föreställningskärnan och den af samma orsak åstadkomna upplösningen af känslo- och viljelifvets oförmedlade enhet må sträcka sig, säkert är, att det inställer sig ett behof att återvinna det förlorade fotfästet.
Ur oskuldens paradis drefs anden, då han åt af kunskapens träd på godt och ondt, och utanför dess portar står som vakt en ängel med den sargande själfreflexionens bart huggande svärd.
Därför skall han aldrig se dess härlighet åter.
Det gifves då endast en utväg: att låta den vaknade eftertanken löpa sin bana fullt ut för att så om möjligt finna den åtrådda stödjepunkten.
Då filosoferar den enskilde hvar och en efter den gåfva, som honom gifven är.
Om han då tror sig finna verklighetens djupaste grund, har han funnit en ram, i hvilken han infogar allt sitt vetande såsom stenarna i en byggnad.
Däri ligger inneslutet, att han fått i sin hand en kastoskofvel, som rensar agnarne från hvetet i hans tankeoch trosmeningar, en högsta regel för skiljandet mellan sant och falskt.
Betydelsen af hans spekulationer öfver alltings innersta väsen är just den, att de gifva honom en högsta utsiktspunkt, från hvilken han bedömer halten af sina föreställningar.
Och om han tror sig vid sitt filosoferande ha funnit lifvets yttersta mål, värdenas värde, har han vunnit något, mot hvilket han kan odeladt vända all sin åstundan, i hvilket han kan låta sin känsla helt uppgå utan fruktan för någon upplösande reflexion.
Sättet, hvarpå den enskilde filosoferar, kan, såsom redan förut är påpekadt, vara mycket olika.
Det kan hända, att han tager en viss religionsuppfattning till hjälp, den samma kanske, som varit medelpunkten i hans naiva barnatro.
Men då är det icke speciella läromeningar eller mytiska händelser, som spela hufvudrollen.
Utan han söker använda den såsom en ariadnetråd, som för honom genom världsalltets och lifvets labyrinter in i det allra heligaste; eller han söker i den ett centrum, dit han kan hänföra och infoga allt sitt vetande, dit han kan samla sin varmaste känsla, sin innerligaste åstundan utan fruktan att behöfva lämna sin ställning på grund af den kalla själfbesinningens angrepp.
Dess anspråk på auktoritet erkänner han nu icke heller omedelbart, på samma sätt som ett barn utan reflexion underordnar sig föräldramyndigheten.
Utan han granskar omsorgsfullt och pröfvande halten af de skäl, som kunna anföras därför, vare sig de nu bestå i yttre eller inre vittnesbörd.
— Ett annat sätt är att med stöd blott af den på vetenskapliga grunder hvilande logiska bevisningen söka vinna en världsoch lifsåskådning.
Det förekommer ju t. ex. ofta i vår tid, att bildade människor ansluta sig till den s. k. naturvetenskapliga åskådningen.
Det är tydligt, att ett dylikt förfarande kommer till användning företrädesvis, dä det rent teoretiska behofvet af fasthet och sammanhang i tankelifvet är det öfvervägande.
Slutligen förekommer det särskildt hos personer med varm känsla och konstnärlig imagination, att de liksom måla med dagrar och skuggor en bild af det innersta i universum och lifvet.
Det är då speciellt känslan, som kräfver en enhetlig bas såsom ersättning för det ursprungliga genom själfanalysen förlorade fästet.
Huru nu också individen må utforma sin filosofi, betydelsen däraf för honom är den samma.
Vi kunna i allmänhet säga, att denna betydelse ligger däri, att den, då den söndrande själfreflexionen upplöst den omedelbara själsenheten på olika områden, skänker honom en ersättning härför, i det att den bestämmer en säker riktningslinje för alla hans föreställningar och tankar samt ett högsta föremål för hans viljas och känslas odelade hängifvenhet.
Detta sker just med användande af samma vapen, som förhärjat oskuldens tillstånd: själfreflexionen.
Häraf följer ock, att ju lösare den enskildes filosofi är, sedan en gång eftertanken vaknat, dess svagare är själsenheten, dess mera fördelar sig elden i hans inre i ostadigt fladdrande lågor.
Men här inställer sig osökt den frågan:
Huru kan individens filosofiska uppfattning, af hvad art den nu må vara, som kanske blott i ett eller annat ostördt ögonblick om ens någonsin blir honom fullt klar, tjäna såsom lifsunderlag?
Huru kan den gifva honom såsom ersättning för den förlorade omedelbara enheten en fast stödjepunkt, som bevarar sig lifvet igenom?
Huru kan en reflexion öfver alltets och lifvets yttersta grund och mål, som ju synes vara till själfva sin natur abstrakt och tom, då det ju är nödvändigt att för öfverblicken af det hela se bort från detaljerna, huru kan den tränga in i själfva den andliga organismen och där verka såsom den förbindande kraften?
För förståelse häraf måste man taga i betraktande, att det gifves två slags filosoferande, ett, om jag så får säga, uppblandadt, som är inmängdt i själfva lifsprocessen, ett rent, som förekommer blott i de stilla stunderna, då själen ostörd af allt annat söker pejla djupet i tillvarons haf.
Sedan en gång själfbetraktelsen vunnit insteg hos en människa, dör den ej mera, utan tager sitt säte i det innersta och verkar därifrån beständigt, låt vara understundom såsom en latent kraft.
Att så är förhållandet, framgår just af dess ofvan beskrifna makt att fräta på själens kärna, dess friska omedelbara enhet.
Men däraf blir också klart, att den i sin ordning skall påverkas af den alltjämt fortgående mera omedvetna organiserande lifsverksamheten.
Därför kommer den dels att få sin egendomliga färg och sin hufvudkarakter från individens egendomliga kynne, dels att stå under liknande inflytelser, så att allt, som griper in i andens värld, biter sig fast vid den samma och drager den åt ett visst håll.
Sålunda utbildas i och med lifvet själft omärkligt hos individen en inåt riktad allmän tankevy.
Det utbildas i lifvet själft en uppfattning af det mänskliga vetandets karakter, dess grund, dess fasthet etc.
Det växer i själfva lifsprocessen upp en föreställning om det yttersta målet för en jordfödd varelses sträfvan, om det, som allena kan gifva dess känsla en fast hvilopunkt o. s. v.
Den reflexionsbyggnad, som så reses upp midt i bruset af lifskampen, liksom templet återuppfördes af israeliterna under ständiga fejder mot anstormande fiender, står icke med ens fix och färdig.
Oafbrutet tåligt, ofta under de bittraste erfarenheter fogas sten till sten.
Midt i arbetet kommer kanske tviflets ström hvälfvande sig öfver dess murar, hänsynslöst undansopande allt.
Och så måste börjas på nytt.
För att belysa, hvad som med detta åsyftas, skola vi taga ett lättfattligt exempel.
Du är låt oss säga religiöst anlagd, och särskildt har en viss religion öfvat ett starkt inflytande på ditt själslif.