Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man må vara en vän eller ej till den s. k. qvinnoemancipationen, vill man vara oväldig måste man medgifva, att våra dagars ändrade förhållanden på det ekonomiska området rent utaf tvinga qvinnan att se sig om efter nya arbetsfält i ersättning för dem storindustriens maskinarbete frånröfvat henne.
Otaliga alster af qvinlig hemslöjd i allt hvad rör, exempelvis, beklädnader, belysningen, uppehället ha nu utträngts eller utträngas allt mer af billigt industrikram, mot hvilket det ej kan uppe- hålla konkurrensen.
Väfstolen i kammaren höres ej för slamret från jätteetablissementens mönstermaskiner, det hemstöpta ljuset är en saga blott i lysoljornas, gasens och de elektriska glödlampornas tid, och till och med det gam- maldags kökets hushållsproduktion kringskäres väsendtligt af ångbagerier, eharkuterier, bryg- gerier, konserverier och hvad de nu allt be- nämnas dessa moderna inrättningar, som för- vandlat den husliga Gastrea till direktrice på en korfstoppningsfabrik.
Emellertid är den tidpunkt icke synnerligen aflägsen, då qvinnan rent utaf genom lagens skrankor utestängdes — endast och allenast derför att hon var qvinna — från flera lönande arbetsfält, på hvilka dock hennes begåfning och förmåga särskildt bort finna god använd- ning.
Härutinnan äro numera lagarne ändrade till ett bättre, ehuru visserligen mycket åter- står att göra.
Hvad som dock ännu lägger svåröfverstigliga hinder i vägen för den unga arbetssökande och 3xbz \ sbehöfvande qvinnan, särskildt ur de högre samhällslagren, är den förvända uppfostran, som i regel bestås henne i hemmet och i pensionen.
I det förra lär hon sig ofta att, om ej med afgjordt för- dömande, dock med ett visst ogillande och löje betrakta de qvinnor såsom oqvinliga, hvilka i kampen för en hederlig ställning och I I Kl U IN Idun, erhålles c it gratlsexemplar för hela den tid, under hvllken abonne- mentet räcker.
Äro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera- utkomst brutit sig nya banor.
I den senare uppmuntras på allt sätt denna vrånghet i uppfattning och syn på lifvet, samtidigt med att de kunskaper, som bibringas, äro allt för irrationelt serverade, allt för mycket anlagda på ett yttre sken för att på något sätt kunna lemna henne rustad, om en gång — och hur lätt, hur snart kan det icke hända!
— för- ändrade förhållanden tvinga henne in på den hänsynslösa konkurrensens fält.
Detta är en sak, som enligt vårt förmenande knappast tillräckligt allvarligt kan läggas mödrar och uppfostrarinnor på hjertat, och vi ha ej kunnat undgå att inledningsvis och i förbi- gående beröra den.
Vi öfverlemna den emeller- tid nu, då den i det hela ligger utom planen för här tillämnade skildringar, till öfvervägande och dryftning eder sjelfva emellan.
Iduns spalter stå som alltid gerna öppna, om någon skulle känna sig manad i saken taga till ord.
Slutligen återstår då endast här att upp- räkna några af rubrikerna på de uppsatser, denna serie kommer att omfatta, för att der- med redan nu gifva våra läsarinnor ett begrepp om de olika synpunkter, ur hvilka vi ärna behandla ämnet.
Så finna vi i promemorian: qvinnan som telefonist; qvinnan i posten, tele- grafen och vid kartverket; fabriksarbeterskan; sömmerskan och modisten; tjenarinnan; skol- lärarinnan; grofarbeterskan; skådespelerskan; qvinnan på kontoret och i handeln; typografen, fotografen och xylografen; på schweizeriet och i kaféet; qvinnan som skriftställare och konstnär.
Denna skenbara oordning torde förvåna, men då hvarje uppsats blir ett af- slutadt helt för sig, ha vi af flera skäl ej ansett nödigt eller lämpligt strängt systematiskt ordna det rika materielet.
Som nämdt komma studierna att hufvud- sakligen beröra Stockholmsförhållanden, och vilja vi ej alls hafva sagdt, att de ej under arbetet kunna svälla ut och nya synpunkter gifva sig sjelfva.
Iduns fjerde pristäfling.
1) För den bästa uppsats i något ämne, som berör qvinnans lif och verksamhet i eller utom hemmet, hemmet sjelft eller barnens upp- fostran, utdelas ett pris af 25 kronor.
Upp- satsens längd får ej öfverstiga fyra spalter i Idun.
2) För den bästa berättelse, skiss eller no- vellett om högst fyra spalter lemnas ett pris af 20 kronor.
3) För det bästa nyårspoemet lemnas ett pris af 15 kronor.
Hvarje gång af 1889. pristagare erhåller derjemte en år- Skandinavisk Modetidning för Täflingsskrifterna, som böra skrifvas endast på en sida af papperet och förses med namn eller signatur och förseglad namnsedel, skola vara inlemnade senast den 24 december.
Å baksidan af konvolutet bör tecknas ordet: Täf- lingsskrift.
Förnya prenumerationen så fort som möj- ligt, på det ej något afbrott i tid- ningens expedition till Eder må be- höfva ega rum!
Från en af den aflidna författarinnans närmaste vänner har Red.
mottagit denna uppsats, hvilken meddelar flera intressanta utdrag ur bref från Ernst Ahlgren och som lemnar flera bidrag af vigt till hennes biografi.
rnst Ahlgren », den aflidna och saknade författarinnan, tillhörde de menniskor, som ej läto mycket tala om sig.
Hon lefde uteslutande för sitt arbete, men det är aldrig exempel på, att hon gjorde något väsen af sin person.
Som hon sjelf en gång yttrade, var det hennes diktade eller från verkligheten till dikten öfverflyttade personer, som lefde, medan hennes eget jag allt mer och mer uppgick i dem.
Det var först hennes död och de ofullbor- dade eller outgifna arbeten, hon lemnade efter sig, som läto hennes karaktär träda fullt fram i dagsljuset.
Det var ej blott en tom nyfi- kenhet, som kastade sig öfver den bortgångna och ville ha svar på frågan, hvarför hon dö- dade sig, — det var ett helt naturligt begär att lära känna denna ovanliga, skarpt utmejs- lade karaktär, hvilken dolt sig så väl för verl- den, som gjorde deltagandet så allmänt.
Ernst Ahlgren hörde ej till dem, som dö i och med det de upphöra att lefva.
Hennes djupaste inre lif, hennes karaktärs möjligheter, hennes sträfvan och hennes ensidighet, hela hennes inre lif, den strid, som kämpades ut inom den skenbart lugna ytan, i — allt detta fick sig det starkaste uttryck först i de skrifter, hon lemnade efter sig, i hennes bref och an- teckningar liksom i ett och annat utkast, ett och annat ofullbordadt arbete.
Sluten i sitt uppträdande, var Ernst Ahl- gren i bref till sina närmaste öppenheten sjelf.
Man fick ibland intrycket af, att hon var rädd att bli missförstådd af dem — eller ock rädd för att sjelf bli svag, och att hon derför kände denna ständiga håg att klargöra för andra de grundsatser, som ledt hennes lif Hon ville, att hennes vänner skulle känna henne, och hon afslöjade för dem sitt tanke- och känslo- lif temligen hänsynslöst.
Det jag här har att meddela, utgör endast några få och spridda drag till Ernst Ahlgrens karakteristik.
De förutsätta, att läsaren känner de yttre grunddragen af hennes lif samt äfven hennes arbeten.
Den som skref » Pengar » var en energisk natur,, som hoppades mycket af framtiden och som sträfvade efter ett enda ting: frihet, fri- het att lefva och frihet att arbeta.
Hon hade ett slags nöje af att — åtminstone i bref — pocka på sin rätt att bestämma sjelf öfver sitt lif, att håna kälkborgarne — ett ord hon ofta använde — i lilla Hörby, der hon kände sig inspärrad som i ett fängelse, och med en viss sjelfkänsla tala om, hvad hon tilltvingat sig i de små förhållanden, som rådde derstädes.
Så skref hon en gång (1885) om sitt första författareskap: » Hade jag varit rädd för att såra och rädd för att bli biten, så hade jag från början så väl kunnat uppge all tanke på författarskap, ty blott det, att jag skref i an- nan stil än Leas, var tillräckligt att sätta de myndigaste i min omgifning på krigsfot, hvad tro då att skrifva något så » omoraliskt » som » Pengar »!
Hon talar ironiskt om sin » idylliskaro », lugnt om sin » isolerade ställning », käckt om » denatmo- sfer af kall artighet, som jag tilltvingar mig,
Endast en sida af papperet bör och doldt agg, som jag ignorerar », — allt detta som, om det varit några år förut, skulle ödelagt henne, men som hon nu, då hon ge- nomlefvat en kris och lärt att känna sig sjelf och sina möjligheter, bär med lugn, derför att hon nu har något att lefva för.
» Nu har jag hård hud samt ett tyst, litet arbetsrum, stort som en skrubb, och båda delarne äro vida mer, än jag kunnat skryta af förr i verlden. » Men i hennes tankegång på den tiden är alltid denna samma underström, som hon en gång — samma år — uttryckte så: » Jag är lugn, och jag känner, att jag kan arbeta.
Jag är som den der en lång tid varit inklämd i en för låg bur och så får räta upp sig med ett djupt andetag och känna, att han är vid full vigör och endast behöfver leda till sig en smula.
Sjukdomen skall slå ned mig en vacker dag — det vet jag — och då, god natt med arbetet; men deras sjuka ' moral ', som hvarken tål sol eller dag, den skall åt- minstone inte rå på mig. » Likväl medgaf hon redan vid den tiden gerna, att hon ej var obekant med inre slit- ningar.
» Ensamhet och tystnad är då det enda medlet att återgifva nerverna deras fast- het.
Och den är icke alltid att skryta med, fast sjelfbehersknigen aldrig sviker. » » Kanske », yttrar hon en annan gång vid denna tid, » är jag just af den metall, som duger att ställa i elden.
Tiden får utvisa det. » Hon talade ofta om sin ensamhet under hela denna tid, då hon uppfostrade sig sjelf.
Hon satt der nere i den lilla bokhandel, hon upprättat, bildande sig till sitt kall för lifvet och läng- tande till en omgifning med intressen, som kunde möta hennes.
» Kom i håg — heter det — » att här fins för närvarande icke en enda menniska, med hvilken jag kan samspråka om hvad som intresserar mig sjelf: literära frågor.
Jag har ju nog ' vänner ' också här, men om mitt arbete kan jag ju icke tala med dem; det jag gjort allra sämst, det räkna de som det bästa, och tvärt om.
De kunna läsa Marie Sophie Schwartz!
Herrarne med (!
). » Och på samma tid skrifver hon: » Ekono- miska bekymmer äro, när de taga öfverhand, en svår hämsko på arbetsförmågan, men för min del skall jag söka skaffa mig en motvigt genom att förenkla mina lefnadsvanor.
Jag tror, att jag hellre ville svälta smått än hetsas upp ur den sinnesro, som enligt min mening ger den härdigaste luften åt arbetet. » Så lugnt och modigt yttrade hon sig vid denna tid om penuingfrågan, som skulle komma att upptaga så stor plats i hennes lif, och som hon senare väntade skulle » slå i hjäl » henne.
Men nu var hon hoppfull och stark till sinnes, nu ville hon lefva, ville hjelpa sig sjelf.
» Olyckan är att jag förr haft stort ' apanage '.
Jag är så ovan vid fattigdomen, att blotta be- röringen dermed på mitt ömskinnade sinne verkar som hundrade knappnålsstyng.
Jag vill härda mig.
Men det går icke i en hand- vändning; och fruktan att detta endast är förspelet, gör det onda ännu värre. » Denna allt besegrande käckhet, som ofta nog framträder hos hennes personer, så väl hos de af äldre datum som hos de senare, kan man ej finna hos henne sjelf; tvifvel och misströstan på anlag och duglighet — något ej allt för sällsynt hos konstnärer med stora fordringar på sig sjelf — infunno sig tidigt hos henne och följde henne sedan genom hela hennes författarebana.
Hon nämner det redan i ett bref af 1885, der det heter: » Fysisk trötthet kan komma till (ni vet I Pl I U I I NI U IN användas och marginal lemnas.
förmodligen, att jag är obotligt sjuk) och så sjunker själslifvet.
Vid sådana tillfällen skulle jag vilja ge bra mycket för ett muntrande ord, — det är då, man så gerna ville, att någon skulle finnas, som såge mer till hvad man sökt att måla än det lilla man orkat med, — mer till det ärliga arbetet än det klena resul- tatet.
— — — Åh, man är i grunden ett stort barn! » Att hon är nedtryckt till sinnet, kom äfven fram ibland, när man minst skulle väntat det — i bref och anteckningar, i sitt tal berörde hon ytterst sällan och ytterst förbehållsamt sitt trista jag, — likaså döljer hon ej att hon, trots sin stora öfverståndna uppgörelse med sig sjelf, hade sitt eget lifs räkning ouppgjord.
» Jag vet, » skref hon i början af 1886 från Hörby, » att det fins tider, då lifvet flyter en likgiltigt förbi, då det är så utan all friskhet, att man nästan vämjes vid det; då allt ser lika grått och betydelselöst ut, både det, som är, och det, som man väntar komma, ännu tyngre.
Så är det för mig. » Hvari söka orsaken till detta frambrytande tungsinne?
Hon har sjelf omtalat det.
I det förut blomstrande hemmets ekonomiska fall och allt det pinsamma, det drog med sig.
Hon hade då stigit upp från sin årslånga sjukbädd, såg lifvet i ljusare dager än på långa tider, arbetade med friska krafter och kände lifs- lusten vakna.
Hon hade händerna fulla af ämnen — och hon kände sig då för första gången sakna den själsfriskhet, utan hvilken ingen konstnär håller sig uppe.
Och arbets- kraften slappades ännu mera af den hetsande tanken, att för hvar dag som gick borde hen- nes arbete inbringa henne något.
För första gången undslipper henne denna klagan, som sedan slog fast rot i hennes själ: » Min ångest öfver hvad det skall bli af mig, om jag icke kan skrifva, vill alldeles qväfva mig. » Dessa sista rader äro hemtade ur ett bref från februari 1886, ett bref, skrifvet i sådan nervös upphetsning,, att det ej blef afsändt, förr än hon med lugn och sans kunde i fortsätt- ningen tala om sin belägenhet.
I denna del af brefvet förekommer följande betydelsefulla sjelfbekännelse: » Jag brukar ha anfall af den sjukligaste melankoli och lifsleda ibland, när de ekono- miska farhågorna bli mig öfvermäktiga, eller när jag känner mig oförmögen att arbeta.
Första delen af mitt bref var skrifvet under ett sådant anfall.
Det varade precis i fjorton dagar.
Nu är det förbi; jag känner mig all- deles normal igen, och i går kunde jag börja ett arbete.
Jag talar om allt detta, derför att jag tänker, att det möjligen kan vara er till någon nytta.
— • Vet ni, hvad jag gör hvar gång ett sådant der anfall kommer?
Jag går ut i fria luften.
Jag går och går.
Jag kan gå timvis fram och tillbaka, och jag går inte in igen förr än jag är riktigt trött.
Det är det enda som lindrar.
Jag mår fysiskt illa på samma gång: en obehaglig känsla af oro, i hufvudet, och en tyngd öfver bröstet, som om jag saknade luft.
Jern, maltextrakt eller dylikt brukar vara bra för mig.
Men bäst af allt är det att få vara ensam, så att det är alldeles tyst och nerverna falla riktigt i hvila, så att man får gå till botten med sig sjelf, göra upp med både ett och ett annat, samla sig och komma till någon slags klarhet.
Att man icke har någon tro på sig sjelf är i så- dana stunder des allra värsta, Jag får der- jämte en viss leda på mina närmaste, hvilken plågar mig, ty fast ingen märker någon ovän- lighet hos mig, förefaller jag mig sjelf som en dålig, elak varelse, som alldeles utan nytta trampar jorden.
Detta är j u en ordentlig bikt.
T r o r att j a g aldrig talat o m det så der ordentligt för någon förr.
att M e n skall känna någon kunna draga nytta af ens verkliga lif *, så får man vara så god tala om det, medan man lefver; tids nog får man man tiga.
icke tänka på, verlden får veta har jag O c h j a g vet af erfarenhet, har att någon man och skall huru efter glädje af att att ligga o c h gått som en domino g e n o m myllas ned utan att man egentligen varit.
tillfrisknandet från någon Derför den långa sjukdom, som g a f mig kryckorna som ett minne, försökt det i c k e.
att lära mig Åtminstone tala.
F ö r u t kunde icke när sjelf. » jag det rörde mig (Forts.) Teater o c h musik.
Sistlidne torsdag och lördag åter- uppfördes, båda gångerna för utsåldt hns, Berlioz ' storslagna dramatiska legend » Faust ».
Utförandet var, åtminstone på torsdagen, det allra bästa och utgjorde en verklig heder för Musikföreningen, k. hofkapellet och de uppträdande solisterna, fru Edling, hrr Strandberg, Smith och Nygren — le- daren, hr hofkapellmästaren Nordquist ej att för- glömma.
K. dramatiska teatern har uppfört ett nytt stycke, nämligen » Final », skådespel i tre akter af Ernst Ahlgren och Axel Lundegård.
Stycket, som spe- lar i våra dagar, inför oss i en familj, der man- nen ej blott är otrogen sin hustru, utan äfven den bankinrättning, hvars direktör han är.
Det hela livilar på en temligen lös moral, som i dylika fall alltid förr eller senare framkallar en katastrof.
Styckets första akt är onekligen den svagaste, hvaremot de andra o c h tredje äro myc- ket verkningsfulla, i synnerhet den andra.
Ut- förandet är på alla händer synnerligen förtjenst- fullt.
Särskildt utmärkte sig hr Fredrikson som bankdirektören samt fru Dorsch-Bosin som dennes visserligen svaga och koketta, men sjelfuppoffrande hustru och fru Rundberg som Saima Bonne, di- rektörens älskarinna, som i nödens stund öfver- ger h o n o m.
Stycket förtjenar att ses.
o A denna teater upptages på torsdagen inneva- rande vecka ett nytt 1-akts-lustspel af Paul Heyse, kalladt » R o s e ».
Vidare förberedas till uppförande Ibsens nya skådespel » Fruen fra Havet » o c h sam- ma författares » Kjaärlighedens Komedie », båda i öfversättning af Harald Molander.
Den 5 dec.
Om den sexuela hygienen och några af dess etiska konseqvenser, trenne föredrag af prof. Seved Rib- bing, har utkommit från hr Vilhelm Bittes väl- kända förlag o c h slutsåldes redan på en vecka, hvarför ny upplaga är under utgifning.
Boken är af det slag, att den nog kommer att å ena sidan väcka en storm af ovilja, men å andra sidan åter det varmaste erkännande.
Vi skola i nästa mer återkomma till den samma.
num- Sina, berättelse för unga flickor; Wiseli finner rätta vägen, berättelse för barn och barnavänner — båda af Johanna Spyri, (Stockholm; Wilhelm Bille).
Mången mor kommer helt visst att till ju- len en dag stå tvekaude och rådvill framför bok- handlarens disk, öfversvämmad af det literära jul- flödets brokiga likt och olikt.
Hon vill ha en bok åt sina barn, en underhållande och god bok med en verkligt sund och oskyldig tendens, och hvilken hon tryggt och med glädje kan sätta i deras hän- der.
» Men huru träffa det rätta och bästa i allt detta öfverflöd », frågar hon sig sjelf i valet.
Dess bättre ha på de senare åren allt större omsorg o c h uppmärksamhet börjat egnas åt bar- nens literatur o c h den insigten allmänt gjort sig gällande, att här vid lag knapt kan göras för myc- ket.
Vi äro derför ock öfvertygade, att den stun- dande julmarknaden på detta område kommer att erbjuda mycket verkligt godt.
Hvad de här om- nämda berättelserna angår, vilja vi endast erinra, hurusom Spyri sedan flera år äfven i Johanna * Jag behöfver ju ej påpeka, hur karaktäriskt för henne som förfatlare detta yttrande är?
Manuskri i t, som ej antages till Införande, återsändes, så vida porto b l - f-ogas.
vårt land räknar många vänner bland de unga och bland tacksamma mödrar och fäder, samt huru- som dessa sista hennes arbeten ingalunda stå de föregående efter i till barnasinnet lämpadt intresse eller i sund hållning.
De kunna på det varmaste rekommenderas.
Tvenne illustrerade förlagskaialoger, den ena från Fahlcrantz &amp; G:i, den andra från P.
B. Eklund i Stockholm, ha nyligen utsändts.
De utgöra hvar på sitt sätt genom sin solida utstyrsel vackra prof på vår högt stående boktryckarkonst, på samma gång de genom sin rikhaltighet bära vittne om de resp. förläggarnes värdefulla verksamhet.
Qvinnas rösträtt; föredrag inom Norrköpingskret- sen af Östergötlands rösträttsförening af — r — g.
i denna lilla broschyr, på hvilken förf.
som motto satt Clevelands segervissa ord: » qvinnans rösträtt är snart ett faktum; derom är ej tvifvel », drager den förre varmt i härnad för den humana idén.
Efter en kort historisk återblick upptager förf.
till gendrifvande det ena efter det andra af de mot- skäl, som af frågans motståndare allmänt pläga anföras, och — lyckas i det hela ganska godt.
Häftets sista afdelning egnas åt frågan om qvin- norösträttsidéns utveckling — synnerligast i ut- landet, i Skall Sverige bli bland de första eller sista, som genomföra reformen », frågar förf.
till sist; och tillägger: » svaret är helt och hållet be- roende af de svenska qvinnorna sjelfva ».
Den lille priskuranten, utgifven af G. Kinell, inne- håller för dagligt behof oumbärliga prisförvandlin- gar från det gamla mått- och vigtsystemet till det metriska samt vice versa.
Den lilla nyttiga fick- boken är utkommen på P.
A. Norstedt &amp; Söners förlag.
Gammaldags seder och bruk af Johannes Sundblad; ny subskription, häftet III.
Vårt Land; en skildring i ord och bild; skription, häftet IV.
ny sub- Från Abraham Lundquists välkända musikförlag har utsändts följande nya arbeten: 6 poesies mignonnes pour piano par P. Beau- mont.
Vinterblommor för 1 8 8 9; nyaste dansmusik.
High life!
polka för piano af John Öländer.
Ib öre.
Barnbalen för 1 8 8 9.
Kris.
(Forts.) en nej — de kommo icke!
* Ett år var gånget, ett långt, tungt år.
Om våren hade Kuths konfirmation gjort ett litet afbrott i det hvardagliga arbetets enformighet — för några korta, stämningsdjupa ögonblick, hvilkas andakt, hvilkas minne snart plånades bort af söckendagsbekymren, som likt ett oaf- låtligt, enformigt vågsvall vältrade sig öfver alla sinnets mera diskreta känslor.
Pappa Kebolledo hade suttit bland åhörarne » på gången », nervös och darrande ännu af den sista qvällens rus; han hade gråtit kopiöst och vätt den gamla bruna rocken med tårar, allt för nära till hands.
Och den stackars Ruth, hvars jungfruhjerta verkligen för en minut genom- bäfvats af den onämnbara förtrollning, som högtidsakten eger bunden vid sig, hade han ledt hem under känslosamt och innehållslöst pjoller, som kom hennes bröst att krympa af en ängslig, ångestfull saknad efter ett verkligt, varmblodigt deltagande.
i r &gt; I 1 hl Annonser mottagas endast mot kontant liqvld I förskott af 2 5 öre pr 4.
I Lv spalt, IN petltrad (
Karl skref till henne ett par bref under sin första Parisertid, ett par glada, förtröstansfulla bref som gjorde henne nästan rusig af glädje för flera dagar, sedan de kommit.
Men der- på upphörde de med ens.
Hon skref och väntade, väntade och skref på nytt.
Icke en rad till svar.
När så hennes sinne till sist blef allt för öfverfullt af oro, gick hon efter tusen strider en dag till Klara med sina bekymmer.
Det gamla förhållandet mellan de unga flickorna var icke längre det gamla; hvari skilnaden låg, var icke godt för någon utaf dem att säga, om ens de sjelfva sökte göra sig reda derför.
De voro ännu de bästa vänner, de arbetade vid hvarandras sida för hvarje dag på ateliern och följdes till och med då och då långa vä- gar åt, när de gingo till och från.
Men den gamla förtroligheten var endast en skugga af hvad den en gång varit.
Klara var nu för öfrigt förlofvad med Fritz Ritter, öppet ringförlofvad, och hon hade ett gladt ämne och glada tankar, som oupphörligen lågo henne på t u D g a n, utan att hont änkte sig, hur hvarje ord var ett smärtande stygn för Ruth.
Men när nu denna ändtligen kom med det sorgsna förtroendet, hvilket hon inbillade sig vara en nyhet för den andra; när Klara kände hennes späda arm darra under sin och hörde skälfningen i hennes röst, den hon sträfvade att visa lugn; då greps hon af denna oändliga, inträngande medkänsla, som är qvinnan egen, hennes hjerta flammade till af en plötslig värme, och i det hon tog ordet ur Ruths mun för att spara henne dess smärta, talade hon tusen förtröstansfulla ord om brodern, om huru allt skulle bli godt och lyckligt, om huru Ruth icke skulle oroa sig för en obetydlighet, som kunde bero på en tillfällighet, förklarade, öf- vertygade, tröstade — till dess hon slutligen lemnade Ruth, lättare om hjertat än denna varit på långan tid och oändligt lisad endast af att ha en förtrogen i sina bekymmer.
Men ack — - sedan dess gingo många dagar och den gamla smärtan kom troget igen med fördubblad kraft.
Genom Fritz lyckades Klara en dag på eftersommaren få reda på, att pro- fessorn, som tagit Karl med sig ut, skulle komma hem.
Naturligtvis voro flickorna nere vid centralstationen om qvällen, och huru klap- pade icke deras hjertan!
Tåget kom och pro- fessorn kom — Karl var icke med.
Ruth blef hvit, och det svartnade för hennes ögon.
Hon måste sätta sig, om hon ej skulle falla.
» Men nej, det var icke möjligt, han måste vara med, han hade väl blifvit efter på något sätt », förklarade systern, ifrig, förskrämd.
Hon fick i hast Ruth ned på soffan under den stora klockan, och, tilltagsen och djerf af oron, sprang hon efter professorn, som redan skyn- dade derifrån med sin nattsäck.
» Herr pro- fessor, herr professor! » Han vände sig förvånad om.