Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans inflytande h u glitt djupt i själarna.
Och likväl skymdes för m b g a hans stora stjärna under den gråhimmel, som 80-talets materialistislcn kulturriktning spiinde öfver tillvaron, och som iinnli ingalunda är bortsopad tir sinnena.
Det kan synas egendomligt, att icke just den rydbergska idealis- men, som vände sig till tanke och kallsla, mer &amp; n som skedde har motvägt denna tidsstämning.
Orsakerna äro flere, men ett mycket väsentligt &amp; al ltr detta: vi nordbor skola ju ha allt utifrån.
Hade Tiktor Rydberg till sitt öfrjga geni ähren haft det att lata sig födas i Paris och sedan alltjämt skrifva franska, skulle hans inflytande kanske blifrit större på kotterier och litteriira inode-entreprenörer an hvad som nu vm fallet - äfven om han möjligtvis kunde vara detta inflytande förutan.
BIAhäuda hade från honom en ny-idealistisk strömnng gatt ut genoin den europeiska litteratiiren, en förnyelse af det positivas, af trons och entusiasmens malder, som nappeligen kran eröfra världen frhi ett litet sprAk uppe vid polcirkeln.
Men den svenska ungdoin, för hvilken SO-talets riktning i stort sedt .var - motbjudande - och en sådan iingdoiii fanns verkligen - den s i g i Viktor Rydberg sin heros, och jag vill har antyda, kvad han i sjelfvn verket V W för några af oss ungs under denna tid.
D# jhg tnger skildringen nr egen erfarenhet, kan jag Atminstone sva.ra för dess siibjektiva sanning, men jag tror ock&amp; fullt och fast, att den gltller för många af sainmn sliiktled hela Imdet öfver.
Vi Noro ett par vanner, som gingo på fotvnndrhgar, laste språklesor och poesi tillsaininan, det första och det sista med en eu- tiisinsm.
soin till och ined kiinde luastn on viss glans öfrer latin
och grekiska, åtminstone om det galde Hoineros.
Jag påininner oin i förbigaende, hur litet laroverkens undervisning i litteraturhistoria bjuder dem, som verkligen intressera sig för vitterhet; inan kommer egentligen icke öfver Tegner och Runeberg, kanske numera med till- lagg af Snoilskys Svenska bilder.
Men vi, som hade intresse för slikt, togo ej dessa saker som saker på skolskemat, vi lefde i dem, läste allt hvad vi kommo öfver och hade så langesedan fått syn på ' Viktor Rydberg.
Och vi fattade honom genast så instinktmassigt helt, som man icke gör med många mannislzosjalar.
Det ar i litte- raturen som i lifvet: somliga personer triiffar man ofta - och de förblifva en j~införelsevis frammande.
Andra - inan ser dem en gång, och inan har dem genast, och det ar, som hade man alltid hört tillsainman.
Den nyar0 litteratur vi rörde oss i var mest var svenska » guld- ålders)) - romantikens och idealismens stora.
litteratur från Arhundradets förra hälft.
Det blef dikför ej roinantikern i Rydberg, soin under dessa &amp; r s5irslrildt frainhäfde honom för oss i den kraftiga relief hans- diktargestalt företedde,, dar den stack af mot det i samtiden, soin var efterklangs- och borgarlitteratur.
Det var annat.
Först ett: har fanns stil, ren och stor stil.
Bakom Rydbergs beharslsade satser varsnade vi strax en man, en sjal; han slirpraglnde språkmyntet med sin andes knngabild, och ord sådana som adel, ideal, 7telle~isk fingo i hans inun en klangfiirg, som de aldrig haft och som strax igen- I; +nnes som sydbergsk.
Stora skalders &amp; lsklingsord få, ofta denna personliga klang; den lamnar de basta upplysningar om sin upphofs- mans innersta.
Darnast var det antiken, som hos Rydberg triidde oss tillmötes s&amp; lefvande vi öfverhufvnd kunde få den, antiken i allt dess etos, dess idealitet och inarinorhBrlighet.
Från kammarluften i, 60- och 70-talens beskedliga borgarprosa kommo vi in i Greklands blå eter, som vi andades i fulla drag.
Den rommtiska aftonrodnad, hvilken badar pelarg&amp;ngaina i Rydbergs antik, gjorde denna blott så mycket tillgängligare, och det fanns något i vår sjal, som genoni de antika harzonierna förnam orgeltoner och gransus.
Och för det tredje: Den siste ' atenarens patos hade fyllt våra sinnen, och vi skönjde, hur bokens hjglte lilrsoin räcker handen åt vår egen samtids kamp.
Från Krysantevs, inannaidealet, biiraren af det döende Hellas ' sak, är steget ej s&amp; långt till den moderne Pro- metevs-Faust, som i djupaste mening bär manniskosla~tets - den sik, som är striden för personlighetens innersta ratt och plikt ' - ' ',
att sjaf söka sanningen, sjllf drömma och vilja.
På vart århundrade sago vi med skäl starkt optimistiskt, p % dess uppfinningar, dess vetenskapliga triumfer, som fyllde med jubel och stolthet.
Därtill kom unga sinnens instinktlika hat till förtryck och opröfvadt auktoritets- tvång, till allt som i sämre mening kan kallas medeltid, och som en kamp, hvilken af oss helt visst Rydberg ville » s k a och dödas fattides en smula lättvindigt och i vissa fall s&amp; att säga utvärtes.
Men hur som helst: Viktor Rydberg blef främst den stridbare kam- pen, en ungdomligt stark tankens heros, mot hvars liirdom och logik intet kunde varda bestfindande - om vi an naturligtvis ingalunda; illtrodde oss rittighet att bedöma hans rent lärda saker.
Men det var själfva andan i hans verk som vi af hela vår sja.1 ghho ratt, och vi gjorde det så mycket hellre, som vi hiir fingo intryck af den renaste idealitet vi sett.
Så blef Rydberg för oss det vi helst ville hafva: århundradets skald par prhference, diktar-filosofen, siaren och föraren frnm.
Vi hade last Singoalla., som vi kanske icke strax fäste nog vikt vid, Atenmen, Faust, Romerska, dagw - och då skaldens dikt- samling af 1882 föll i vara händer, vållade den i oss en verklig explosion.
Jag minnes hur en af oss, då sjuttonhrig, skref en dikt &gt;Den heliga eldens, alldeles öfverfylld med hagkomster ur Rydbergs tanke- krets och språk.
, Den heliga elden.
ar prometerselden, forsknings- andan, utvecklingsbeg&amp;et, som höjer oss öfrer djuren.
, Den elden rönte, långt forran Europas folk ur skogars skpnqting trädde jkum till awi !lig id, i östwla,edets stjameblida ~ z a t t ~ doft s dela dlclrige bl-anlilzen zc~tdel.
pa1.t~el.s blad, st&amp; ha ?&amp; det h0gstn ef2,zn i si92 sjal för~zntn och ristade p&amp; lof~sblad med tankfull hzig i smzskritnzålets djupa ord sia gctta~ o. s. v. - Poemet svallade af hellenism och af ung hänförelse öfver seklets storhet, knuten till Rydbergska former; m m kunde t. o. m. pkisa hvilka bestiimda dikter, som lekt författaren i hågen.
Vi drömde oss ennzodern poesi, en seklets dityramb med vetenskapens förhgrligande och roman- tiskt-transscendent bakgrund, en poesi full af optimism och idealism, rusad af skönhetsgladje, af glädje öfver miinshoandens storhet och tillvarons härlighet, en poesi med mystikens mårunelodier och azurernas klarhet.
Och Rydberg blef för oss siaren och inledaren af en sådan diktning.
A d r a tider kommo ' Vi fördes in i ett andligt luftoinbyte.
Vi möttes af en tidsvind, som öfver tillvaron hastigt spände en slöja af så tröstlöst grått, att intet lefvande tycktes skola uthärha.
Den äldre diktens himmel hade kunnat ha sina moln äfven den, men bakom och öfver dem var den blå, barndomsblå, evighetsblå.
Här åter var det transscendenta slrimret borta.
Världen vnïdt så underligt illusions- fri.
Tingen blefvo liksom påtagligase, horisonten hade koinmit mycket.
närniare och tryckte som en verldighetens järnring.
Tankens svalor, hvilka i seklets början stigit så högt att de förirrat sig ut i luft- tomma ryinder - de sträckte nu tätt * ined marken,.
som också de göra före oväder.
Tänkandets basorneter hade i sjalfva verket knap- past förut stått så lågt; den stod efter soiuligas mening på jord- bäfning.
Och dilrten s kanske mest betecknande st.iimningsmiliö blef storstadsgatan i mörk regndis och gasbelysning, ined ett helt - galleri af hatfulla, nervösa, nedbrutna och genomskeptiska existenser.
Eller också blef den som ett tyst drifhus med exotisk yppighet, dar allt var ett stumt, lent, andeberöfvadt och fiisgskimande stoft.
Det hör icke hit att s ~ k a objektivt bestäinma hela denna tids- riktnings roll och betydelse - hur dess negativism, soin utan allt tvifvel » slungade ut barnet med badvattnet », likviil antagligen för några vwdt en sk&amp;rseld, i hvilken åtskilligt oäkta uppbrändes medan det akta gick fastare därnr - eller hur samma tidsriktnin~g kastade massor af konlwet &amp; inne in i poesien och skapade en ny teknik.
Men för dem af oss unga, som af natur vor0 romantiska idea- lister och icke Imnde, icke ville sliippa vål- transscendenta syn på tillvaron - för oss vaxdt riktningen .djupare osann och motbjudande tia tilltalande och sann.
Det iilm kriilade för jllusion och lifslögn var för oss icke siillan jiist det, som åt tillvaron ger kvalitet, doft, fiirg och fiigring, ar med ett ord: lifsviirdena.
Att tingens regn- bågsskinimer slocknat, - detta skimner, som för hvbje individ springer ut ur sjiilfva den omedelbara och naiva dsiften att lefva att andas, att ' iilska - det hade, i fall vi verkligen trott de reali- stiska cliktarne, kunnat ingifva oss en förestallning, att lifstriidet sjiilft var angripet af röta.
Men nu revolterade sinnet mot hela tenclenseu och siittet att uppiaga vas a1sklingsförestillnin.g: en modern poesi.
Och vi kände en poesi, som vi långt hellre ville hylla som modern - det var Viktor Rydbergs.
Men om vi förut hos Rydberg betonat frihetsmannen, upplys- ningsmannen, förmen frain - s % faste vi oss nu särskildt vid -
romantikern, idealisten.
Här fanns, i samtidens största svenska per- sonlighet, allt det af oändlighetslif som vi salmade i samtidens an- tydda diktning.
H k lyssnade man ännu » ned i andens tirgrund efter svar^, som icke vor0 en banal reguln-de-trifacit.
Har Iivifikado a.nnu skogen, drömde aftonrodnaden, och hviskningen och drömmen gälde den idealvärld, d e n obeskrifligt härliga och höga *, som diktar- tänkaren anade bakom tid och rum.
Vi mötte sålunda har en ~ ä r l d, som ej blott var fysisk men religiös, etisk och estetisk.
Vi funno en.
trihrid mot det » osynliga, hvari det synliga lefvei., röres och har sin varelse,.
Yi fiinno sjalfva motsatsen till den sällsamina cynism gent emot lifsviirclonn, som gripit s&amp; många bland de yngre, tendensen att fijrringu, a.tt des- illusionera, att g&amp; nedat och bakat, att döma manniskan och Iiiilturen efter föregångna utvecklingsled och under iilinniskan f&amp; frrim apan och rofdjuret.
Och vi fuuno, gent emot den d u m a och rsn nyttig- hetsförgudningen, ett oförlikneligt själfullt förstående af skönheten som det öfver-animala, det miinskliga, h u r i en öfversinnlig tillvaro, en » id6värld » hägrade lika visst soin i medvetandets etiska och logi- ska sanningar.
Och allt detta hos en personlighet, på hvilken ingen vligzlde.
satta den vanliga, numera icke alldeles fraicha etiketten reaktionar.
Det saknade d % ej sin komislrs sida net fastställa, hiir samma opinion och sa-mma tidningspress, som med ignoransens patos for ut mot, romantik, och d e a l i s m », aldrig ett ögonblick vågade taga för hufvudet den skriftställare, som friimst af alla var dessa idkers fan- bärare.
Endast den socialistislza kritiken rar darvidlag iirlig och följdriktig.
För denna ståndpunlct - antingen man nu Ggade saga ut den eller icke - tillhörde Viktor Rydberg ej mindre an Stjernhjelni eller Leopold en gången tid, här tiden före den moderna, d. v. s. tids- motsvarande positivismens intåg (B det moderne Gj eluiembrudr).
H m s transscendentalt-inystiska läggning förvisade honom obevekligt till lit- och teraturhistorien -, med all heder åt hans begifning i öfrigt af honom hade Europas unga intelligens iutet att liira.
J a g tror att efterviidden skall suga nsgot annat.
T ' iktor Ryd- bergs betydelse k m falla.
s6 långt framåt, att 80-talets bola positivisni och skepticism försvinner under hans skugga genom tiderna.
I honom lefde förgångna, närvarande och kommande sliikteii.
Hans ande liknade ett lrolossalt wårdtsiid:, med röttor i hela den historiska utvecklingen; en rot strackte sig ned i sonantikens Hellns, -
en annan anda till ariernas urtid; han, Viktor Rydberg, var utan allt tvifvel en senfödd Eddaslrald, ja, en senfödd Vedasångare lika- som en efterboren alatonsk eller nyplatonsk poet.
Leonardo da Vincis Arhundrade bodde i honom sida vid sida med Frmcescos af Assisi, ehuru hans produktion ej hann att tillräckligt visa det.
Och vår tid?
och framtiden?
J a, den empiri, som i Darwins, Spencers och Taines århundrade gjort forskningen s % stora tjänster, att den blef atidsande)) och kunde framställa anspriilr på allenavälde, den har af Viktor Rydberg dels godkänts som metod inom sitt eget område, inom a fenomenens värld s, och likväl inordnats som led i en personlig och idealistisk världs- botraktelse.
Han tillba.kavisar naturvetenskapens kraf att kunna lösa v&amp;rldsg&amp;tan.
Men dess vanmakt dikvidlag för honom ingalunda till det vidriga il » Trsette-mzencls » - f örakt f ö r vetenskapen och dess uppgifter, hvillzet, det också, en vacker dag kan hota att bli » modernt ».
Tvärt- om.
Hos Viktor Rydberg - med Fausts drift att söka och Fausts oändlighetstrAnad - i hans tankevärld, hans dikt och hans person- lighet är det som man kallar modernt och det som man kallar ro- mantiskt hopsmält till en högre enhet, till något sublimt.
och fram- tidsdigert, och långt ifrån att 7im ä r den efterblifne, är det » Gjen- nembruddets~ sr.&amp;fva positivism, dess religiösa, etiska och estetiska skepsis, som viildigast öfvervunnits i honom.
Han är en kraftkälla, en ungdomskälla, en framtidskälla.
Nen - ehuru Rydberg icke bott i Paris och icke skref p6 franska!
- detta iiist ha vi ritt första, sarskildt d.e unga och kanske icke minst clen SO-talets ungdom, som annu bar ~svårlakta arr efter den fransyska materialismens trälbojor,.
Och då några af 80-talets ~laldled, trots det ofantliga tidstryclzet från alla håll, likviil aldrig patogo sig dylilra bojor, berodde det kanske ej oväsentligt darpå, att de tidigt kommo till de rydbergska skrifterna, tidigt här inandades en ren bergsluft under betraktelsens aftonstjiirna eller badade i denna upphöjda middagsklarhet, dessa svala lrristallflöden under en azurhimm el.
Ideal et Saga af Avbild A g aell.
Det var en g h g en flicka, som af en god f6 fick en fjii- derskrud.
När hon kastade den fjäderskruden öfver en helhvit svan, skulle ur den genast springa fram den prins, om hvilken hon drömt, men som hon aldrig funnit i verkligheten.
- Ja, så gick flickan ut i vida världen för att söka sin helhvita svan.
Mbga svanar mötte hon, inånga vor0 hvita, vackra och sågo p % henne s&amp; bedjande ömt.
Men ingen såg hon, öfver hvilken hon kimde kasta sin f$- derskrud!
Hon gick genom dalar, vadade genom bäckar, ref sina kläder till trasor i skogens snar, hon drömde vid djmfyllda klippor, hon lyssnade till forsens eviga sAng, hon rakade, sporde, sökte, men ingen.
svan såg hon ändå, öfver hvilken hon kunde kasta sin fjaderskrud!
S % kom våren och luften fylldes af böljande vingslag från flyttfåglms skara.
Med klappande hjärta smög flickan sig fram till bäckens rand, invid hvilken friimlingame hvilade och sliickte sin törst.
Barnen fr %n sydligare lä.nder vor0 unga, kacka, men ingen svan fanns bland dem ändå, öfver hvilken hon kunde kasta sin fjaderskrud!
Nu sökte hon bland parkens tame fåglar, bland dem, som agde ' skydd och hägn - så bland dem som brutit band och häfd och höjt klippta vingen till flykt och frihet, men ingen svan såg hon ända, öfver hvilken hon kunde kasta sin fjäderskrud!
De hade fläckar alla, om ocksa dolda under vingens skydd!
S % gick år efter å.r under fruktlöst sökande, flickans steg b l e f ~ o trötta - s % än tröttare, hjärtat värkte, och fjiiderdriikten tyngde som en dräkt af bly.
Men hon &amp; ste bära den, i) Gste söka, ty det villkoret var fast vid gåfvan som en pant.
En kvä-11, just som solen sankte sig vid bärgeils kant, kom hon fram till brynet af en hed.
Hon var s % dödstrött, så pinad.
Hennes fötter vor0 i s&amp;.r, hennes kläder i trasor.
Hela hennes lifs sö- kande trädde fram som ett hopplöst mörker.
Hon borrade hiifvudet djupt ned i den mjuka mossan.
Det kandes som om lifvet lämnade henne helt sakta, ja ömt.
Hennes vandring var kanske slutl - - Hon kände det som en lindring, som en nhd - ögonen föllo sakta tillsammans.
I detsamma böljade det så underbart i luften.
Ljudet .kom från en flyttfågels starka vingar.
Flickan såg upp - ofrivilligt - halft omedvetet och där, tätt invid henne, på en solbelyst sten, stod en hel- hvit svan och hvilade ut från färden hem.
Hur flickan såg och såg, kunde hon inte upptäcka minsta skiftning i. mörkt, minsta skugga på främlingens skimrande vingar.
Han var utan flack!
Andlös reste hon sig upp, ånyo stark, ånyo full af lefnadsmod, och kastade med lätt hand fjaderskruden öfver - den ändtligen funna sagoprinsens!
förtrollade skepnad.
Hon såg hiir han.
darrade ' till, hur han växte och växte, s å blef det tyst och stilla.
Med klappande hjärta och darrande hand lyfte flickan upp fja- derskruden och fram flög - en kanariefågel med guldsmidt bröst och ängslig ton uti sin strupe och som med snabba vingslag &amp; ter vände till den gyllene bur han så oförsiktigt lämnat.
Flickan hade drömt och handlat i drömmen!
Tyst tog hon upp sin fjäderskrud och fortsatte sin vandring - Hon for öfver baf, hon steg öfver bkrg, hon vandrade genom ök- nens qand och genom fjällens snö och is - hon blilra gick - och gick!
Sent en kväll, kom hon åter till hedens, bryn, just som solen sänkte sid vid bhgens kant.
Endast med svårighet släpade hon sig framåt; tröttheten hade gått till djupet.
P&amp; en solbelyst höjd såg hon kanariefhgelns gy1leli.e bur glindra och lyssnnde hon, noga, hörde hon då och då en kvittrande ton flyga genom luften.
Det värmde henne.
Hon hade lart sig att hålla honom så kär, den lille sångaren!
Han hade dndb skänkt heme det högsta holt Stilla funnit i lifvet: nniilgesl om en lycka, sonz hon aldrig skulle ?i&amp;.
lade hon sitt hiifviid mot tufvans mjuka vag, presis på samma fläck.
där hon drömt sitt lifs vackraste dröm, svepte fjaderskruden kring sitt frysande hjärta och s&amp;g mot solep.
Så sträckte hon ut sig med en känsla af oändlig befrielse och hvila.
Nu hade hon funnit svanen utan fläck! '
En afton i Gymnastiska Central- Insf itutet.
Några intryck af en ieke gymnast.
» En sund själ i en sund kropps ar en sats s&amp; ofta iippre1) aB, att den liksom mlnga andra blifvit utsliten och hannal. '
Och dock, hur önskvärdt vore det ej, att större tippmarksaiiuhet agnades A t sådana där gamla, goda regler, framfor allt att de biittre efterlefdes.
För mig har emellertid ofvanstiiende gyllene regel blifvit en sjiilf- skrifven utgångspunkt för denna lilla uppsats, desto valkoinnare som min fulllzomliga okunnighet i hvad som rör den teoretiska sidan af det ämne jag g %r att behandla, gör det för mig nödvändigt att utga frAn den synpunkt, som ligger det sunda f6rnuftet närmast.
Naturligtvis tål hvarje regel, den må Tara aldrig så vis, vid cn viss modifikation.
SA afven ofvanstående.
Alla kroppsligt sunda, harmonislrt utvecklade miinniskor äro för visso ej beghfvade med en frisk och skön själ, lika litet som alla sjiildiga, klent byggda individer iiro andligen underlägsna.
DiIan Ban ju lika ofta iakttaga motsatsen.
Nen obo- stridigt a r det icke för ty - så nara iiro kropp och sjii1 mod hyar- andra förbundna -- att hälsa och fysisk kraft ge en jaiuiivikt åt själen, son1 i hög grad bidrager att starkii och utveckla våra and- liga föriiiögenheter.
Lika litet kan man resonncra bort den snn- ningen, att trots allt hvad man i vår tid skrifver och afhandlar, talar och predikas om det fysiskas förhtillande till det psykiska, om hygien och haJsolara och allt hvad därtill hörer, r i i en oförlAtlig grad misshandla och vanvårda vår kropp och försiiiiiilla att ge den- samma dess behöriga utveckling.
Siirskildt galler dotta om oss kvinnor.
Aldrig har dock detta stltt tydligaro för mig, %n nar jag f6r någon tid sedan hade tillfälle med egna ögon iakttaga hvad til- ltirnpandet af de enklaste medel för bibehållandet af kroppens span- stighet kan uträtta p % individer af mitt eget kön.
Detta medel ar det allbekanta, sedan mansåldrar tillbaka hos oss kända- fri~kyyiit~tnstiIi.
Det som ligger en nämast, förbises lättast.
I sjalfra Lings fädernesland, det land hvarifrån årligen massor af ntbildade gym- naster utgå för att öfver hela världen sprida det lingska systemots hälsobringande ideer, här hos oss, &amp; ger jag, vet man s&amp; föga att begagna sig af detta s&amp; nära till hands liggande hälsomedel, att
ordet gymhmtik för mången är ett begrepp, nästan uteslutande för- bundet ined slroltvAng eller Iiilrareordinationer.
Genomträngd af deii lifligaste känsla för hvad vi, sii,rslcildt vi lrvirkor, genom denna ur- aktlåtenhet eller okunnighet förlora.
och h v a i vi i inots ' att fall ha att vinna, har jag beslutat mig för att taga till ords.
' i denna fråga.
Det är en olärds tal, stiilldt till de o l ~ d a.
Evad som brister i teo- retisk Irunskap får ersiittus af en lefvande öfvertygelse oin snlrens vikt.
Lyckas jag till andra meddela något af donna lefvmde öfver- tygelse, slcall jag prisa mig ' lycklig och ändamålet med inin lilla uppsats minnet.
På blotta öfvertygelsens vag vinnes endlertid sällan några adepter.
Man måste ge skäl för sig.
Det är diirför jag här vill meddela några nf de intryck jag inhelutat af ett besök i den svenska gymnastikens hälgedom, det vill med andra ord saga i en af Central-.
institutets gymnastiksalar.
Hiir skola vi få se teorierna ~raktislrt till- lämpade.
Och jag &amp; r fullt och fast förvissad därom, det behöfs.
något nier for att göra läsaren öfvertygnd.
Det vm en gråkall nfton i november jag valt till ifrågavarande besök.
Det var ej höst, det var ej vinter, det vägde mellan båda.
Våta, snöslaskiga gator, vått och grått i luften.
Tittade man han- delsevis uppåt s&amp;g man ingenting af det s. k. h&amp;lahvalfvet, endast ett blygrått molnskynke, som utestängde blotta tanken p&amp; sol och hög luft.
Man får en &amp; dan afton en liflig förnimmelse af att allt fri- - 1uftslif är dödt, att miinniskan oåterkalleligt ar hänvisad till sina fyra väggar, d&amp;r hennes lemmar skola stelna till i brist på utrymme och bröstet ~junka ihop i brist p&amp; luft att andas ut i.
När man genomträngd af denna novemberstämning, efter att ha passerat Gymnastiska Centralinstitutets borgghdar, träder in i en af dess ggmn.astiksalar, a; L. det som om man med ens blefve förflyttad till en annan heuiisfer.
Ar det mörkt och dystert därute, %r det här desto Ijnsare och gladnre.
Det elektriska ljusets glödlampor lysa.
iipp det stora rummet som 0111 det vore solklm dag, det höga taket siränlrer niimnog en friluftsst&amp;mning.
L j ~ ~ s a glada, färger möta ögat ehvart man blickar; t. o. m. den respelitingifvande gymnastilr- attiraljen, som tacker väggarna och hänger ner från taket i ett brokigt virrvarr af linor, stega]: och bommar, bidrager genom de senares friska triipolityr till det behagliga, viinliga intrycket.
Lokalen ensamt i sin briljanta belysning staminer till fest.
I salen v m vid vår ankomst en liten trupp af kvinliga gym- naster församlad, alla kladda i den latta, klädsamma gymnastikdräkten.
Det var högre afdelningen af Stockltolnzs kuinliga gyinvastikförenifig, som samlats till öfning.
De flesta äro redan utbildade gymnaster, somliga ännu elever vid institutet, alla ha de dock dijettantens stånd- punkt l %ngt bakom sig, hvarför man med skal kan saga, att man här hade framför sig eliten af Sveriges kvinliga gyinnastktlr.
Öfningarna taga sin början.
De ledas af en af Centralinstitu- tets gymnastikdirektörer.
Största delen af truppen, gymnastiklararin- nor och utexaminerade gymnaster, äro annars de kommenderande; nu hs de stallt sig sjiilfva under kommando för att genomgli en timmes stärknnde öfning.
Två gAnger i veckan iiga dylika rum, verkliga rekreationsstunder för de deltagande.
Och nar man ser med hvilken lätthet, smidighet och elegans alla rörelser utföras, kan man lätt förstå,, att sjalfva rörelsen här är en hvila.
Det enkla, flärdfria be- haget i det lingska systemet maste imponera d v e n på den minst fackmassiga Askadare.
Intet effektsökeri, intet sportmiissigt virtuos- skap, en förnam enkelhet prägla alla dessa öfningar, hvilkas lugna, eleganta rytm verkar som ett uppfriskande bad.
Man sträcker ovill- korligt på sin kropp och önskar sig vara med i ledet.
Och en af den svenska gymnastikens stora företräden är just detta, att den räcker handen åt alla, bjuder en hvar att komma med.