Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I huset äro, som vi sett, alla samlade, och presten skrider till det vigtiga uppdraget för att f % det afgjordt innan de öfriga dalboarne hinna infinna sig.
~Klemenss, säger han, Bhär ar Jonathan, som ber, att han matte f&amp; din dotter till akta,.
Salame reser sig och vill gå, men presten håller henne tillbaka och frågar: sHvad säger du härtill, käras?
Presten blir litet brydd, men vill ej vara enträgen.
, Nu får du vackert svara presten », säger omsider Kalimanti.
Med nedslagna ögon fortfar Salôme att klappa barnet i amauten,.
på det bedöfvande satt hvarmed grönländskorna alltid söfva sina barn, och svarar slutligen: sTanmitok! » - låt det då blifva så.
I, Godt, så viger jag er i morgon,, förklarar presten.
.sJa, det är mycket bättre på det satteta, tillägger modern, glad att dottern skulle fa blått harband i stället för det gulgröna matt- färgade, som hon nu bar.
Klemens säger högtidligt, vänd till Jonathan:, Tack vare dig, som icke nu försmär var dotter och den lille stackarn der,.
; ~Namag2nasjara !s S % högt älskar jag din dotter, att jag också vill älska hennes barn, svarar Jonathan.
, Ja visst.
Det ar jti ganska naturligt, b anmärker mor Kalimanti och torkar en tår ur ögat.
S v e n s k a skaldeförsök inom;, den s t o r a konsten!:.
Tor Hedberg: Judas.
En passionshistc&gt;ria.
Stockholm 1886.
Lotten von Krzmer: Eiz kamfan&amp; an&amp;.
Trenne religiösa dikter.
holm 1886.
Stock- et ar ej nog med att nutidsdiktningen ryckt inom sin sfär iifwn den oss oingifvaiide hvardagsverkligheten, utan en phtaglig ten- dens har i våra dagar gjort sig allt mer och mer giillaiide att rent af till denna hvardaglighetens verld uteslutande inskriinka dikten vid dess ämnesval.
Skalden skall skildra endast hvad han sjelf sett i kunstens formu, och upplefvat.
Man, skal kun vzre sig selv säger Herman Bang; och Aug.
Strindberg, (It.
radikala konstxlvensesnas man, yht8r ju till och med, att sjelfbiografien ensam ar den moderna - vitterhetens egentliga fält.
- Dessa pistfiendeii gd emellertid enligt var; sigto ut från en oriktig förutsättning, iiemligen den, att diktens hela uppgift blott ar att afspegla den oinedellxtrt gifna verkligheten, förmenande att den dermed fyller den höga uppgiften att saga .. san- ningens.
Men vore detta konstens mZl, hvad skulie vi d i egentligen med konsten att göra, D&amp; quoi bon&gt; dennn fördubbling af naturen och .lifvet?
Ej har den s. k. sanninglisom blott sager mig, htirudm verl- den faktiskt ar, nigot varde i och för sig; den sortens sanning ar värdefull blott i samma mån, som den ar nyttig för ni-t.
Den san- ningen kan ega varde sksoni metlel; sisoni yttersta mäl duger den ej.
Och i de flesta fall hafva ock de nutirlsförfattarc som iii detta sätt fös sig ' formulerat sin uppgift, i sjelf~n verket satt sin verklighets- afspegling i vissa praktiska ideers tjenst.
Skall .. sanningen:.
cga sjclf- varde, utan hänsyn till allt annat, d$ skall den ej stanna ~ i t det l fak- tiska, vid tingens yta, utan tranga ned der inom, till tingens $51, s i att saga, och lata oss itmiiistone ana ett högre sammanhang, an det som är omedelbart tillgängligt för svirn sinnen, de sunda fei~i; ~.
- Meii sätter man på detta satt poesiens mål uti att p i nigot satt st ' lifket, sub specie aeternitatis~, så ar det en skadlig ensidighet att st3ngri.
95. in skaldef~iltasieii blott inom det hvardaglign nutidsiifvets trånga ra- marken.
Afven inom clein.
det ar sant, kan den med den ratta siare- blicken begåfvade skönja det evigas spår; men klarare framträda dessa, om ' inan skådar ut öfver verldshistoriens vidare rymder och pejlar djupet i dess inarkligaste gestalter.
An i dag bör det så erkiinnas, att skaldekonsten hai- några af sina herrligaste och största uppgifter i att dana lefvande bilder af dessa för hela inenskligheten representativa personligheter, som på skilda sätt brutit danande in i slagtets utveck- ling.
Ännu äro sålunda %t den, som dristar söka för fantasien väcka till i i f skuggorna ur minnets natt, skuggorna af desse; soin tänkt djérf- vare eller kant mera varint, soin strafv ?t högre eller fallit djupare, än vi vanlige dödlige.
- Dermed proklamera vi, ingen wlicentia poetica~, som skulle frigöra skalden frål '; det oeftergifliga krafiet att alltid stå på verklighetens fasta mark.
Vi orda ej för någon romantisk ide- allsril, utan blott för strafvanden liknande dem, som fullföljdes t. es.
af Frankrikes störste realist, när han skref » Salammb&amp; och wTentatioii de s: t Antoine ».
Så fattade, må dessa uppgifter vara svarare, an den vanliga .rnutidsskildringeiis, meii de äro ock i och ined det sainina af den art, att sjelfva strafvandet ditåt bör ursäkta inanget mi.sslyckadt försök, månget irrande misstag.
-- Och det ar derför so111 vi, huru oföriiek- liga an bristerna äro i T o r Nedbergs nya arbete, ej tveka att anse dess publicerande såsoin det ghiigna årets iniirkligaste och inest ininiles- varda vittra tilldragelse.
Vi förneka, soin sagdt, ej att uppgiften i mycket gatt utöfver den unge författarens krafter.
wJudas~ ar i ininga afseenden mera en sam- ling af verkligt stora ansatser, än ett fullfardigt konstverk, der man intet skulle vilja andra och intet lagga till eller taga ifrån.
Dess psykologi tager ofta nästan formen af en analytisk redogörelse, i stallet för ett konkret berättande.
Maii får girig på gång reta direkt, hvad personerna tanka och kanna, i stallet för att sjeif liksom lefva sig till.
det genom att se, huru de handla.
En del af de upptr5dailde per- sonerna äro tillagda motiv, lägre kanske än sig bort.
Den historiska sanningen ar afven i öfrigt.einellanåt ej ' riktigt träffad; s$ t. ex. lär val ej Jesus hafva intagit en så bestamcl ol~positioilsställning till aske- tismen, som har tillägges honoin, afven om hans kärleksreligion innerst går utöfver a11 askes.
Och likaså träffas ej öfverallt den judiska lokal- färgen; sarskildt hafva vi våra geografiska studier vid den om norden erinrande höstskildringeii.
Det hela saknar ock&amp; något af verklig- hetens fullt pulserande lif och gör stiindoin snarare intrycket af en vision.
Och framför .allt, den efterstrafvade djiipsinnigheten mynnar allt för ofta ut i en fantastisk oklarhet, hvars skuggor ej helt och håll€ !t fjärmats ens från Judas ' egen inre historia, som är bokens hufvudprobleill.
Men dessa brister iiro.
till en stor bel blott skuggorna i en taRa, soin derigenom i andra hänseenden blir så mycket skönare.
Fantasi- clunklet so111 ofta skyinwer förståndsineningen bidrager i stallet till att öfver det hela gjuta en ström af stamniiig, som vi säkerligen almars skulle g3tt miste 0111, ' men som nu förlänar bokens läsning en egen- '
domlig tjusning.
.Och der felen ej s i p i s i t t satt sli an i förtjenster, äro de naturliga följder af iippgifteiis hardt nar svindlande svirig- heter, - uppgiften att ge oss en lefvande bild utan motsägelser af en sann Jesu lärjunge, som till sist fördder på det skenbart lumpnaste satt sin mästare.
- Hvad Tor Hedberg i detta strafvande verkligen lyckats prestera ar vardt ett varmt erkannande.
Han har gått till sitt iimne med en finkänslig pietet för det heliga deri; och vi rakna det som ett synnerligen fint drag, att han i det hela s2 vidt möjligt uiid- vikit att låta Jesus omedelbart sjelf framträda talande och handlande, utan i stallet låtit hans bild framträda afkpeglad i det intryck, deii gjorde på hans orngifning.
Många af de psykologiska detaljerna 3ro också ypperliga.
Och naturbil ' deriia anvanda med sann konst.
Se vi detta arbete i dess förhiillande till dess författares före- gående diktning, så visar det aktningsvärda framsteg, ej blott i ämnes- valets allvar och höghet, utan ock sarskildt i den stilistiska formen.
Det fanns förut i Tor Hedbergs stil en viss kantighet och hårdhet, något i viss mån brutalt i dess kraft, som kunde anses lohaiide hos en börjande författare, men som dock alltid angaf en brist.
Ni1 ar detta, tyckes det, ett öfvervunnet stadium i författarens konstiiar1ig: i utveckling.
Stilen ar nu mjuk och smidig, varm och fiirgrik, utan; iti ha.
förlorat något af sin gamla originella kraft.
318 * Judas, författare dristigt fortgä p&amp; de djerfva banor, h m metl denna sin tankedigra dikt inslagit.
Vara valönskningar följa den, som sträfvar högt.
Men må han aldrig tröttas i sin strafvan efter allt större och större klarhet.
rMera ljus, niera Ijiis !~ sade en gSng en stor döende skald; de orden äro ock den moderna lefvande diktens ratta lösen.
*:: Om Tor Hedberg klädt det fraii l~ibeln henltade motiwt i sin dikt uti den nutida, psykologiskt analyserande realismens prosadragt och försigtigt rört sig så att säga i periferien af kristendomens reli- giösa problem, så har deremot en annan svensk förf., som ock ny- ligen i sin diktning hämtat inspirationen fran samma kalla, djerft sökt tränga iii i dess hjertpunkt, men d&amp; ock i versens mera högstämda form gifvit gestalt åt sina tankar och kanslor.
P i syfta p i Lottea n m z Kramers religiösa trilogi, En kanlpande andex - Sä olika, sisoni antydt, de två dikterna sålunda både i innehH11 och forni iiro, hafm de dock ej blott aninessfären i viss niin geniensam: utan ock flera andra beröringspunkter - och det I~ådc i sina förtjeiister och i sin: brister.
För båda ar den fritankande gruiidiskiidningen ilog gememani.
Båda nalkas det bibliska ämnet med nutidstankens kritiska sjelfstuti- dighet, men ock med känslans vördnadsfulla pietet.
I Tor Hcdbcrg-s dikt u tsages ej denna ståndpunkt direkt, men totalintrycket efter dess läsning inger dock den föreställningen, att afven dess författare Ilar inom sig en längtande aning om deii tid, d i en gång, sisoni den qvinlign skalden qvader:
, En segerhymn kring jorden stämmes opp, aOch sjalen lyfter nya, starka vingar, &gt;Och tro och tanke skjuta samma knopp.
.B) Delvis d d a de ock samina grundbrist, -- bristen på klarhet.
Redan titeln på Lotten von Kramers dikt synes oss svårtydd: hvein är den ~kainpande anden, deri?
Är det kristendomens eller mensklighetelx ande, som menas?
Eller är det den diktande skaldens egen ande?
- Och afven här 6ch der i dikten förefaller oss ut- trycket mera högstämdt, an tydligt.
Sålunda skulle vi sarskildt önskat ett besta~icdare uttalande af förts åsigt om Kristi gudom eller mensk- lighet.
Den fragan betecknar nämligen enligt vår åsigt just gränsen niellan de atvi tidehvarfven)).
Men bortser man från denna brist - och någon dunkelhet ligger ju nästan i sjelfva lyrikens vasen såsom kansloafspegling - så ar dikt- cykeln i sanning värd ej blott aktning och erkännande, utan ock framför allt att i vida kretsar blifva last och få tränga till månget hjärta.
Stundom saknar nian kanske något af den inanliga kraft, som sarskildt ämnets höga allvar tyckes krafia; men man finner gengäld i en känslans rörlighet och varme, som vackert röja qvinnan.
Det hela är buret af ett visst; ungdon~ligt lynne, som måste förvåna, nar man betänker, att det redan är öfver tjugu år sedan dess förf.
första gangen, men redan då såsom mognad qvinna, offentligt framlade sina, tankar i religiösa amnen~.
Och denna sinnets ungdomlighet röjer sig ej blott i den något ungdomliga kritiklöshet, som afven har i vissa qvarstående metriska kantigheter lernnat några få för den afsigtligt granskande märkliga spår efter sig; utan vida mera i känslans spänstiga friskhet och benägenheten att i andens strider stalla sig bland de unges parti.
Arbetet börjar nied ett högstamdt förspel, hvari med profetens ord, som, till klagosiing sin mäktiga harpa stämmer,, skildras den andliga skymning, so111 radde .närmast före Jesu uppträdande i menni- skoslagtets religiösa historia.
Så följer under titeln: .Kristus, - det egentliga temat, som i f j m skilda sånger qvader dennes lof, såsom samtidens och framtidens hjelpare och frälsare.
Till sist skildras nu- tidens andliga lif med dess motsatser mellan Jesu religion och Kristi kyrka, hvilkas strider förf.
vantar en gång lösta af den ' vetenskapliga forskningen: c nOch kristendomen med allt sant förenadt, &amp; kall blifva hvad dess stiftare har menat.
DS$ icke iner af signerier fromma aomsnarjdt vi se vårt slagtes ve och val.
&gt;Vlr gudstro ar vår gernings rot och blomnia, &gt;Odödligt hopp Sr kärnan i vår sjal ...
noch striden emot költ och blod sin lag &gt;Skall sp8ra i naturens rena drag., -.
Pa Fredri ka-Bremer- Fdrbundets sarnqvam.
a BIeddeladt af M.
e. et andra i ordningen af Fredrika-Bremer-Förhldets sainqvam under säsongen var vederbörligen annonseradt och arrangeradt.
Landsortsbo - obekant - obetydlig till kropp och själ, nej!
~ h v a d skall Saul bland profeterna? % SS.
hade det föregående gång hetat, visserligen icke utifrån sagdt, men val från mitt inre, af naturen något skygga vasen.
Denna afton var emellertid mitt beslut fattadt, mitt mod vuxet.
Jag ville se dem en corps, dessa mina &gt;förbunds- syskons, om jag så vigar benämna dem, för att sedan i samlingen söka upp individerna, personligheterna.
Nåväl, jag kom, såg och hörde, och intrycken, sidana de fäste sig i främlingens sinne, skola nu samlas, förnämligast till din fromma, min kara läsarinna i. landsorten!
du m % sen vara medlem i ferbundet eller icke.
Något försagd träder jag in i den stora, rikt upplysta salen.
En lindrig frossbrytning - det kan icke hjelpas!
Så mycket ljus, si många obekanta ansigten!
Min förkroppsligade, goda genius tager mig under sina vingars skugga och presenterar mig för några personer, hvilka hon förmodar kunna hafva själsfrändskap med mig sjelf.
Det ar hvarken passande eller lofligt att stå tafatt vid dörren; nej, ut i vimlet!
sprida oss i salongerna till dess vice ordföranden kallar oss ut i salen och del- gifver oss, aftonens program i lekfulla ordalag.
Det der låter ju bra, minsann!
Föreläsaren beträder talarestolen och publiken är idel öra.
Det är en liten historia benänid::, Hvor skal skabet stå?
* som bjudes oss, föredragen på så kalladt wunionssprik .. Amnet vacker allmänt in- tresse.
Betrakta blott de olika ansigtsuttrycken!
Stockholm, Iduns N:r 45 (412) Prenumerationspris pr å r: Idun ensam kr.
» 3 Barngarderoben » 3 Tryckeri Fredagen den 8 november 1895.
Byrå: Klara södra k y r k o g.
16, 1 AUm.
Utgifningstid: hvarje helgfri fredag Lösnummerpris 15 öre (lösn.r endast för kompletteringar.)
För » Platssökande » o. » Lediga platser 25 Öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv;.
70 öre pr nonp.-rad .. 1 Prinsessan Ebba Bernadotte.
d e s s a d a g a r h a r ett c h a r m a n t, n y t a g e t porträtt af p r i n - sessan E b b a B e r n a d o t t e utgått från hoffotografen G ö s t a F l o r m a n s atelier härstädes.
Ä n d a s e d a n f ö r snart åtta år tillbaka giftermålet ingicks mellan furstesonen prins Oscar, o c h den svenska adelsda- men, fröken E b b a Hen- rietta M u n c k af F u l - kila, h a r — så v i d t v i ej misstaga oss — i n t e t nytt p o r t r ä t t af prinsessan utsläppts in- för allmänheten, o c h v i s k y n d a d ä r f ö r att bringa våra läsarinnor d e n n a b i l d, v i s s a att det skall intressera d e m att s e, h u r p r i n s e s s a n n u tar s i g ut v i d n y s s — den 24 oktober — fyllda 37 års ålder.
De mindre vanliga romantiska omständig- heter, s o m v o r o för- bundna med prinsen o c h prinsessan Berna- dottes förmäining, knö- to redan från b ö r j a n de varmaste sympatier k r i n g d e n u n g a furste- makan, sympatier som under de sedan dess g å n g n a åren icke min- skats g e n o m d e spar- s a m m a, m e n j u s t däri- g e n o m p å sitt v i s v ä l t a - liga underrättelser o m h e n n e s familjelif, s o m t r ä n g t u t till a l l m ä n - hetens k ä n n e d o m.
Ma- k a n s o c h m o d e r n s till- b a k a d r a g n a lif h a r h o n n ä m l i g e n h e l t g j o r t till sitt, d e l a n d e s i n a ' ö m m a o m s o r g e r m e l l a n sin m a n, m e d h v a r s allvarliga religiösa å s k å d n i n g h o n, s o m b e k a n t till f u l l o s y m p a t i s e r a r, o c h d e n l i l l a b a r n s k a r a, s o m v ä x t u p p k r i n g d e l y c k l i g a f ö r ä l d r a r n e.
F e m s m å » g r e f v a r o c h gref- vinnor af Visborg » räknar nu denna krets, n ä m l i g e n Karl- Oskar, född d e n 27 ' m a j 1 8 9 0, Marie Sofie Henriette, f ö d d d e n 28 '.
februari 1889, Ebba- Sofia, f ö d d d e n 1 7 m a j 1892, Elsa Viktoria, född den 3 augusti 1 8 9 3 o c h Folke Berna- dotte, f ö d d d e n 2 j a n u - ari 1 8 9 5.
H v a r k e n prinsen eller prinsessan Bernadottes håg drager dem mot hoflifvets buller och.
g l a n s — d e f ö r s a k a det,, så långt det är demi möjligt.
Å t välgörenhet i d e t tysta, åt k r i s t l i g kärleksutöfning ägna d e helt sin l e d i g a tid.
Förvisso måste deras ä k t e n s k a p v a r a ett säll- synt harmoniskt för- bund, liksom framtiden f ö r d e m ö p p n a r ett v i d t p e r s p e k t i v af o g r u m l a d familjelycka.
o Den vackara porträttstoc- ken är utförd i xylografi af vår skicklige träsnidare.
hr Gunnar Forsell.
I D U N 354 1895 Gör allt det g o d a du kan, med a l l a medel du kan, på alla sätt du kan, på alla platser du kan, på alla tider du kan, för alla människor du kan, s ä länge du n å g o n s i n kan.
John Skydda vår ungdom!
Till Sveriges kvinnor af Hanna Kamhe.
|ur dådkraftig o c h stark u n g d o m e n än t y c k s v a r a, så är d e n d o c k v e k o c h m o t t a g l i g f ö r alla i n t r y c k, s å v ä l g o d a s o m onda.
D ä r f ö r h ö f v e s d e t d e n v u x n e att hålla sin s k y d d a n d e h a n d öfver d e n n a ung- d o m, b ä r a r e n af v å r t l a n d s f r a m t i d, att d e n ej f ö r d ä r f v a s r e d a n i s i n k n o p p o c h h i n d r a s att n å full, h a r m o n i s k u t v e c k l i n g.
M å n g e n k a n s k e m e n a r, att m a n åt f ö r ä l - d r a r o c h u p p f o s t r a r e b ö r ö f v e r l ä m n a värf- v e t att b e v a r a d e n u p p v ä x a n d e u n g d o m e n f ö r d å l i g a i n t r y c k, o c h att d e n u t o m s t å e n d e i n t e t h a r m e d s a k e n att g ö r a.
D e n n a t a n k e i n n e b ä r j u e n v i s s s a n n i n g, m e n d e t är o c k s å s a n t, att s a m h ä l l e t i s i n h e l h e t b ä r ansvar för de unga.
O c h d e t är d ä r f ö r v i h ä r v ä d j a till S v e r i g e s k v i n n o r, att d e m å söka skydda den uppväxande och den vux- n a u n g d o m e n m o t e n f a r a o c h ett o n d t, s o m h o t a att u n d e r g r ä f v a allt, h v a d g o d t o c h ä d e l t är.
V i syfta här på de fördärfbringande nöjen, s o m i f o r m af v a r i e t é e r h å l l a p å att ö f v e r - s v ä m m a l a n d e t — o c h i all s y n n e r h e t h u f v u d - staden.
D e t f a n n s e n t i d, o c h d e n är ej l å n g t aflägsen, då e n ärbar k v i n n a aldrig m e d sin f o t b e s ö k t e en d y l i k lokal.
Men t i d s a n d a n har blifvit en annan, ja, själfva j ä m l i k h e t s i d é e r n a h a m e d v e r k a t till att h o s m å n g e n kvinna utplåna hennes m e d f ö d d a s k y g g h e t att k o m m a i b e r ö r i n g m e d h v a d o r e n t är, o c h h o n k a n n u, u t a n att r y g g a tillbaka, i sällskap m e d m a n o c h barn, m e d fästman o c h b r o d e r, åse p r e s t a t i o n e r o c h åhöra ord, s o m förr skulle drifvit h e n n e p å flykten.
M å n g e n har kanske en g å n g blifvit m e d - d r a g e n utan en aning o m d e n verkliga inne- b ö r d e n i d e s s a så k a l l a d e n ö j e n, m e n d e n, s o m h a r a k t n i n g f ö r s i g själf, k a n i n t e gär- n a f ö r a n d r a g å n g e n l å t a l o c k a s i g att s o m åskådare u p p m u n t r a sådan slags konst.
M å h ä n d a d e n e n a eller d e n a n d r a k v i n - n a n t y c k e r, att d e t, s o m d e t h ä r g ä l l e r, är ett h e l t o s k y l d i g t t i d s f ö r d r i f, eller o c k att h o n — e f t e r s o m d e m r e n o m allt är r e n t — för sin e g e n del ej k a n ta ringaste s k a d a af d e n k o n s t n j u t n i n g, som bjudes i v a r i t é s a l o n g e n, f a s t ä n h o n e r k ä n n e r, att d e n ej är g o d.
D e t t a är j u o c k s å m ö j l i g t.
M e n från e n a n n a n s i d a s e d t, h a v i i n t e alla, o c h i synnerhet den bildade klassens kvin- n o r, ett v i s s t a n s v a r o c h e n u p p g i f t att höja och förädla s m a k e n?
O m n u kvin- n o r n a e j m e d a f s k y v ä n d a s i g b o r t från det låga, det orena, s o m drar h å g e n nedåt, utan låta v a n a n s m å n i n g o m förslöa d e n fina k ä n s l a f ö r g o d s e d, s o m l i g g e r d j u p t rotad i kvinnonaturen, då k u n n a d e ej längre v e r k a för d e n n a n u n ä m n d a uppgift.
J u h ö g r e samhällsställning en k v i n n a intar, j u högre bildning h o n g ö r anspråk på, dess större ansvar o c h dess större förpliktelse h a r h o n o c k att m e d u r s k i l l n i n g v ä l j a t. o.
s i n a n ö j e n.
H o n b ö r e j g l ö m m a, att j u h ö g r e u p p h o n står, d e s s m e r a är h o n ut- satt för världens blickar, och dess nere tillfällen h a r h o n o c k s å att b l i till e n för- argelse för de unga, de o m o g n a.
S k a l l e n ä n d r i n g till d e t b ä t t r e k u n n a å s t a d k o m m a s, så b ö r k v i n n a n i a l l m ä n h e t och den bildade i synnerhet konsekvent v ä g r a att b e s ö k a v a r i e t é l o k a l e r, ä f v e n o m d e s s a v o r e d e finaste i sitt s l a g.
O c h gäl- ler d e t t a o m k v i n n a n i a l l m ä n h e t, så gäl- ler d e t n a t u r l i g t v i s i ä n n u h ö g r e g r a d o m mödrarna.
Hur kan väl en m o d e r vilja f ö r a s i n a u n g a b a r n u t till n ö j e n, s o m h o s d e m måste k v ä f v a h å g e n för ädlare tids- f ö r d r i f s a m t, h v a d v ä r r e är, b e s u d l a d e r a s känsla o c h fantasi?
O c h äfven o m en m o - d e r af d e t e n a eller a n d r a s k ä l e t ej s k u l l e t a g a m e d s i n a m e r eller m i n d r e v u x n a b a r n, h u r k a n h o n väl i e g e n s k a p j u s t af moder v i l j a g i f v a d e t t a f ö r e d ö m e åt så m y c k e n a n n a n u n g d o m, s o m, f a s t ä n h o n ej d i r e k t b ä r a n s v a r f ö r d e n n a, d o c k t a r i n t r y c k af hennes handlingar.
L å t e n a l l t s å k ä r l e k e n till e d r a e g n a b a r n, I m ö d r a r, k ä r l e k e n till S v e r i g e s u n g d o m, I k v i n n o r, d r i f v a e d e r att h v a r i s i n s t a d g e - n o m exemplets m a k t k ä m p a m o t detta on- da.
G ö r e n d e t d e l s g e n o m att u n d v i k a hvarje beröring m e d d e t s a m m a, dels ge- n o m att u p p m u n t r a v e r k l i g, ä d e l k o n s t, så- d a n d e n m ö t e r o s s t. e x.
p å d e n l y r i s k a o c h d r a m a t i s k a s c e n e n, d ä r e s t ej o c k s å d e n - n a s k a t t a r åt t i d e n s f ö r s k ä m d a s m a k.
De sågo en vidgad sol ...
Men dikter verka som eldigt vin, Snart bin svärma infall likt yra Kring gyllene drottningstol: » Hvad lifvet är skönt, är skiftfullt Hcem kunde väl ana, drömma slikt.
Hår satt man i buren fången Och drömde Eufemia om snön fjol. » log och tillslöt Sin sirade bok.
J Hon älskade tankens Blott i för att leda rikt,.
blid hårdvärfstid lek.
kung Eriks sinn ' På diktens lockande stigar in Hon låtit från munart vek Den Med Ett f sägnen flytta till tungomål kraft af klippa och klang af stordåd dagar Men Att af klart dikten var det våld och soek.
förstod hon bör fri kring i samma stund, jorderund Till tusendes hjärtan gå.
Den bör ef, vålskrudad, dväljas f klostercell eller riddarslott.
Nej, ut i det friska Till lundar Och småfolk och blott blå, dalar måste stål.
förvisso den och hyddor nå!
5, " Gull-Gull, Drottning Eufemia ' i ^ S r a n väldig spisels sprakande gren Kring frustugan spreds ett flamrödt Som lekte på styf tapet.
Då lefde bilden i silkesvåd, Då sprutto ådror bak pwpurtråd, Man såg huru jungfrun gråt, Hur draken buktade fjollig stjärt, Hur Göran reste sig, hög och smärt, Hur silfoerlansen sig sänkte Och odjurets hufoud slet ..
Skiss af Ludvig Ganghofer.
sken, Men alla tjänande tärnor små, Som tysta sutto på bolstrar Må, Bemärkte ej våfvens prakt.
Ty drottningen läste, mild och klok, Med smältande röst ur pärmebok En sågen från fjärran trakt, Om riddar Flores och Blanzejlor Och hjärtats strider i lifoets vår, Om kårlekens ömma trängtan Och ondskans grufliga makt.
De De tärnor lyssna — i denna sågo en purpurblommande stund lund, * Under början af 1300-talet lät drottning Eufe- mia från franska och tyska öfversätta några rim- made riddarromaner, för att därmed fägna sin måg, härtig Erik, Magnus Ladulås ' son.