Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frågan härom väcktes först vid 1828 års Riksdag, då Kongl. Maj:t i Nådig Proposition lill Rikets Ständer öfverlemnade förslag till nv stängsel-förordning, byggd på nämnde grund.
Dessa Ständer funno förslaget nytt och anhöllo derföre, i underdånig skrifvelse den 10 Augusti 1827, att dess pröfning mätte få hvila intill Ständernas nästa sammanträde, samt att det emellertid, jemte Högsta
Domstolens deröfver afgifna utlåtande och Lag-kommittéeris bifogade motiv till 5 Kap. Byggn.-Balken i nya Civil-lag-förslaget måtte på allmän bekostnad tryckas samt lämpligt antal exemplar deraf till länens Hushållnings-sällskap utdelas, för alt genom deras försorg komma allmänheten till hända och blifva kändt.
Med bifall härtill lät Kongl. Majit vidtaga de af Rikets Ständer sålunda äskade åtgärder; och sedan Hushållnings-sällskapen samt Konungens Befallningshafvande öfver förslaget' afgifvit infordrade underdåniga utlåtanden, hlef detsamma, med åtskilliga af nämnde utlåtanden föranledda förändringar, genom
Nådig skrifvelse af den 22 Februari 1834 till Rikets då församlade Ständers pröfning ånyo öfverlemnadt.
Desse Ständer funno likväl, på de i Lag- och Ekonomi-Utskottens deröfver afgifna Betänkande anförde skäl, betänkligheter mola emot förslagets antagande, hvadan detsamma da lörlöll. 4 id 1840 och 1844 arens Riksdagar väcktes likväl frågan ånyo, och vid den sednare blef förslaget godkändi af de sammansatta Utskotten, sorn i Betänkande under N:o 30 framlade förslag lill ny stängsel-lag, i enlighet med Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, hvilket förslag tillvann sig tvänne Riks-Stånds bifall; men enär' det af de två andra underkändes, förföll frågan ånyo.
Det lärer ej kunna bestridas, att de i Kongl. Förordningen den 9 Februari 1802 bestämda grunder för stängselskyldighetens fördelning mången gång medföra verklig orättvisa.
* Emellan byar och enstaka hemman gäller intet annat mått lör ego-omradet, än deras hemmantal; men det händer oftast, alt jordrymden å endera sidan icke svarar emot hemmantalet.
Sällan finnas i samma by hemman, som i godhet och vidd äro hvarannan fullt jemförlige, och i särskilda byar är skillnaden ännu större.
En by kan dessutom med en ganska obetydlig del af sina egor stöta intill en annan hys eller ett enstaka hemmans hela egomassa.
I dessa händelser blir hemmantalet en orättvis delningsgrund, om det på båda sidor är lika stort, och ännu orättvisare, om den hy, hvars egor äro mindre, har större hemmantal, än den angränsande byn eller hemmanet, hvilket ej sällan inträffar.
Inom samma hy åter, der sjelfva egobeloppet bestämmer hägnadsskyldigheten hemmanen emellan, beror del likaledes af slumpen, huru denna skyldighet kommer att falla ut.
Omgifves en större egorymd af flere mindre stycken, så kan dess hägnadsåli gg ande blifva ökadt utan allt förhållande till dessa små styckens total-summa, enär den°större rymden skall gå i särskild beräkning mot hvartdera af de angränsande mindre styckena.
Likaså kommer inom ett skifteslag ett hemmans hägnadsskyldighet att ökas eller minskas af den tillfällighet, alt det kommer all förläggas inuti skifteslagets område eller utmed rågång mot angränsande by. 1 sednare händelsen blir dess stängselbesvär minskadt, emedan uti rågångs-hägnaden alla uti byalaget taga del.
1 den förra åter är det icke sällsynt, att ett hemman kan på flera olika ställen få sig påfördt hägnadssträckor, sammanlagde vida längre än alla hemmanets gränsor sammanräknade, då del nemligen mäste slänga icke allenast mot angränsande delegare i hyn, utan äfven på flere aflägse ställen gemensamt med öfrige hemmanen i skilleslaget deltaga uti rägångs-hägnader mot angränsande byar, af hvilken hägnad det ingen nytta har.
8 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 24.
Den föreslagna nya delningsgrunden synes
Ster för vissa lokala förhållanden, der jorden i allmänhet är af någorlunda jemngod beskaffenhet, vara den mest lämpliga, enär hvar och en då får hägna i förhållande lill sitt egoområde, och ingen får hvarken mer eller mindre hägnad, än jemnt hälften af sammanräknade ytlergränsen, äfvensom den har en bestämd fördel deruti, att den är enkel och för hvar och en lättfattlig, så alt särskildt biträde för stängsel-delnings upprättande i enlighet dermed ej skulle behöfvas.
Genom antagande af denna delningsgrund, skulle likväl kunna inträffa, att en mindre hemmansegare, om hans egor innehade ett aflångt läge, finge vidkännas en ökad stängselskyldighet, äfvensom de jordegare, hvilka vid verkstäldt egoskifte fått taga af den sämre jorden till större vidd, än de, hvilka erhållit sina egor i flere särskilda lotter, icke allenast komma att vidkännas dessa olägenheter, utan äfven den af ökad stängselskyldighet.
Dessa betänkligheter, som äfven legat till grund till förslagets underkännande af föregående Ständer, äro ock i Utskottens tanke af den vigt, att de ej kunna förbises, och då olägenheten af den nya delningsgrunden synes Utskotten öfverväga dess fördelar, få Utskotten vördsamt föreslå, att framställning arne om antagande af ny stängsel-lag, byggd på hälflen-principen, ej må af Rikets Ständer bifallas.
Och enär samma skäl, som gälla emot berörde delningsgrunds antagande i Riket i allmänhet, äfven äro giltiga i afseende å dess tillämpning på Gottland, hemställa Utskotten, att Olof Lagergrens motion, att de på ofvannämnde grund byggde byordningar må tillerkännas kraft af lag för stängselskyldig hetens utgörande å Gottland, jemväl må lemnäs utan afseende.
Utskotten öfvergå härefter till Pehr Erik Anderssons förslag, att, då ett hemman med skog, beteshage eller utmark möter annat hemmans åker eller äng, egaren af sko gen eller betesmarken bör i stängseln deltaga efter den grund, som i afseende på hägnadsskyldighet särskilda byar eller hemman emellan i allmänhet finnes bestämd, eller, om ett sådant stadgande ej skulle finnas lämpligt för hela riket, det måtte antagas för Westmanland.
Öfver Pehr Erik Anderssons vid sednasle Riksdag väckta förslag i enahanda syfte yttrade de förenade Utskotten, att inom skogsbygder i allmänhet stängselskyldigheten för en vidsträckt utmark emot en annan hys åkergärden och ängar för utmarkens egare skulle blifva synnerligen betungande, och att, ehuru det kunde anses billigt att, då skog och utmark vore af god och bördig beskaffenhet, egaren deraf finge vidkännas delaktighet i hägnadsbesväret, ett motsatt förhållande dock inträffade på de orter, der utmarken vore vidsträckt, men stenbunden, bergaktig och ofruktbar, och att det således syntes vara tvifvel underkastadt, om och till hvad del egare af utmark rättvisligen borde kunna förbindas att deltaga i en hägnad, deraf han i de flesta fall hade ringa eller intet gagn.
Jemte det Utskotten nu ånyo åberopa dessa skäl, som af Rikets Ständer för giltiga antogos, få Utskotten dessutom anmärka, att, om äfven stadgades, att egare af utmark skail, då denna möter inega, deltaga i stängseln mot inegan, någon grund för denna skyldighets fördelning icke finnes att söka i nu gällande slängselstadga.
Denna innehåller nemligen, att, då särskilda stängsel-lag mötas, deras hägnadsskyldighet bestämmes, om utmark gränsar till utmark, efter oförmedladt, och om inegor mötas, efter för - lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Uiskoltens Betänkande, N:o 24. 9 förmedladt hemmantal.
Om således utmark skulle deltaga i hägnad emot inega, skulle narn maioi u iu. u^uuu w- , jy" - antagen.
Hvadan Pehr Erik Anderssons ifrågavarande förslag lärer vara lika litet antagligt i Westmanland, som i öfriga delar af Riket; och hemställa alltså Utskotten, att JÖrslaget härom må lemnäs tilan afseende.
Emot Pehr Erik Anderssons alternativt framställda' förslag, att då äng möler betesmark, som, elter hvad landtmätare och gode män utröna, i allmänhet är af lika god beskaffenhet, som ängen, ängens och betesmarkens egare böra stänga hälften hvardera i skiljolinien, förekommer åter dels att det ofta skulle bli svårt, om ej omöjligt, att afgöra huruvida angränsande egor äro fullkomligt lika goda, dels ock att Utskotten, på ofvananlörde skäl, funnit hälflen-principen ej vara såsom delningsgrund antaglig; och anse Utskotten sig således älven böra afstyrka bifall till Pehr Erik Anderssons sistberörde förslag.'
Hvad slutligen angår Magnus Månssons från Kalmar län framställning, att, då stängsel af sten uppföres i gränsen emellan hemman och hemmansdelar, mark dertill då må tillsläppas efter det hemmantal, hemmanet eller hemmansdelen hvar på sin sida besitter; finna Utskotten det vara med rättvisa och billighet fullt öfverensstämmande att den jordrymd, som till hägnad åtgår, lillsläppes af delegarne på båda sidor om skillnaden, hvilket äfven lärer finnas tydligt deraf, att hägnaden bör i sjelfva egogränsen sältas; men enär bestämdt stadgande härom saknas, anse Utskotten denna otydlighet böra undanrödjas; och ehuruväl motionärens förslag, att mark till hägnaden bör tillsläppas efter hemmantalet, öfverensstämmer med grunderna för sjelfva bägnadsskyldighelen, lärer det dock finnas olämpligt att här tillämpa samma grundsats.
Utom det att härtill skulle, erfordras vidlyftiga uträkningar och deraf följande tvister, för hvilkas lösning kostnaden mången gång säkert skuiie öfverstiga värdet af den jord, hvarom man tvistade; skulle ett sådant stadgande i tillämpningen komma alt medföra den olägenhet, alt en hägnad, som egde någon betydligare bredd, komme alt brytas i en mängd af knän och afsatser, hvilka kommo att menligt inverka pä så väl hägnadens styrka och bestånd, som dess utseende; och då grannar allt hittills, hvar å sin sida, dragit lika mycken tunga af de olägenheter stängseln i många hänseenden medförer, tveka Utskotten icke att tillstyrka, att grannar höra tillsläppa hälften hvar af den jordrymd, som till mellanliggande hägnad åtgår; men som Utskotten erfarit, all i vissa landsbygder det anses för en fördel att lägga stenmurar af mångå alnars bredd, för att få tillfälle å dem upplägga den myckenhet af sten, som ur åkern uppbrytes, hafva Utskotten funnit af niiden bestämma en gräns för dylika hägnaders bredd, på det alt ej en jordegare må kunna, under förevändning att hägna, begagna grannens jord för upplag of sten, för hvilken häri på sitt eget område ej finnér plats; och då en stenmur får tillräcklig styrka/ om den i botten erhåller 3 alnars bredd, hafva Utskotten ansett lämpligt stadga, att stenmur, som uppföres i skillnad emellan tvänne delegares områden, ej får inskjuta mera än en och en half aln på grannens mark.
Utskotten få alltså vördsamt föreslå Rikets Ständer, alt hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit, genom utfärdad författning, täcktes, såsom tillägg till Kongl. Förordningen den 51 Januari ISIS, stadga: CL » A É. . * « Af a Afl linn 10 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon-gtskotlens Betänkande, N:o 24. alt stängsel skall i egoskillnaden sättas, ach att den jordrymd, sorn till stängseln åtgår, af hvardera sidans delegare lill hälften tills läpp es; dock må den, som emellan tvänne delegares områden hägnad af stenmur uppföra vill, ej låta densamma inskjuta på grannens område mer än en och en half aln.
Reservationerr af Herr Friherre Hierta, F. P : »Emot Utskottens beslut, att de motioner, som åsyfta en ändring uti nu gällande stängsel-lag, »icke må till någon åtgärd föranleda,» får jag härmedelst reservera mig.
Det är i högsta grad olyckligt att vära återstående, skogars fredande från förödelse, och vårt betryckta jordbruks fortskridande utveckling till förbättring, skall af Utskottets majoritet befinnas förtjena sä ringa afseende, att det, som i vårt land verkar mest förstörande på det förra, mest hämmande
,på det sednare, skall önskas bibehållet.
Hvad kan vara mer stridande mot vår tids fordringar, än bibehållandet af en från nomadiska tidehvarfvet sig härledande lag, som ålägger hvar och en skogsvårdare eller åkerbrukare att sjelf försvara den mark han eger eller brukar, mot andras ut på rof släppta kreatur; ett försvar, som dessutom, dä del ej med aktiv vapenstyrka kan utöfvas, utan mäste utgöras med passiva förskansningar, i alla afseenden blir omöjligt att fullfölja, enär dessa förskansningar, de s. k. hägnaderna, stundligen sjelfva äro i behof af försvar, och, då de lemnäs utan sådant, genast äro i fara att mer eller mindre förderfvas af de mångå, hvilka derutaf hafva gagn, i thy att deras kreatur, efter sådant förderfvande, erhålla laglig rättighet att sig lill god!» förstöra det som förmedelst dessa förskansningar skulle, för egarens räkning, hafva försvarats!
Utskotten hafva yttrat, att »det giIves länder med längre framskriden odling än Sverige, i hvilka en sådan stängselskyldighet, som hos oss gäller, är okänd;» detta är åtminstone en sanning, hvars erkännande är vunnet genom allt det arbete, som Utskotten på denna fråga nedlagt; men Utskotten kunde gerna hafva meddelat sanningen fullständig, och sagt: »det finnes länder med längre framskriden odling än Sverige, emedan en sådan stängselskyldighet, som hos oss gäller, der är okänd » Stängsel-lagens bibehållande gör det möjligt att utsläppa kreaturen på våldgästning, för att föda sig, antingen på grannars eller på framlida generationers bekostnad, i förra fallet på åkrar och ängar, i sednare fallet på skogar, i båda fallen på marker, som ej kunna fredas, under nu gällande stängsel-lag; och det är ju klart, att så länge sådant tillstånd existerar, hvarunder lagen gynnar nomaden på åkerbrukarens bekostnad, måste åkerbruket qvarstå i det tynande tillstånd, hvari det för närvarande befinner sig öfver allt, der ej penningestyrka frambragt den fred, som lagen förnekar.
Funnes ej denna af nu gällande stängsel-lag sälunda betingade möjlighet, att föda kreaturen genom den s. k. »vallsläppningen,» derigenom dessutom en ofantlig massa af gödningsämnen lör åkern gå förlorade, så tvangs man alt genom odling af foder- och betes-växter pä den under plog varande jorden föda sina kreatur; och dermed vore klåfven gifven lill den förbättring i åkerbruk och boskapsskötsel,, som man i England och andra länder, »der den stängselskyldighet, som hos oss nu gäller, är okänd», kunnat uppnå.
Detta stängsel - Lag- samt Ailm. Besv.- och Ekon.-Utskotlens Betänkande, N:o 24.
11 skyldighetens hämmande af åkerbrukets utveckling är dock endast ena sidan af det onda. l)en andra sidan är fullt ut lika behjertansvärd; den gäller skogarne.
Till uppförande af dessa af lagen anbefallda, för förruttnelse, för tjufvahand, för angränsande kreatursegares våld oupphörligen utsatta förskansningar åtgår en oerhörd mängd ungskog: lill hvarje stör-par, som på ungefär hvar annan aln återkomma, åtgå tvänne träd, för delta ändamål fällda i sin tidigare ålder, och det är tillräckligt många gånger beräknadt, hvilken mängd virke härtill, äfvensom till allt det klufna virke, som är inlagdt i sjelfva hägnaden, förstöres, hvilket, om det hade stått lill mognad, skulle hafva gifvit riklig afkastning; men ej nog dermed — förmedelst nedtrampning och afbetning förslöres en ännu oerhördare myckenhet unga skogsplantör, genom detta nomadiserande på skogarne, som, om det ej förhindras medan ännu någon skog finnes att taga vara på, snart skall i samverkan med öfriga här i landet gängse skogsförstörings-methoder, göra detta land skog löst, såsom delar af Siberien eller Island, på hvilka ställen de arma innevånarne måste freda sig emot kölden, och åstadkomma eld till matlagning genom alt bränna späck och tran, gödsel, fogel- och fiskben, hahn och strå.
Till den strådöd, som härigenom, om ej snar hjelp mellankommer, långsamt men säkert ådrages Svenska nationen, bidrager hvar och en, som halsstarrigt emotsätter sig de af högsta nöd påkallade reformerna i lagarne rörande skogsvården i Riket, till hvilka reformer äfven nu ifrågavarande förslag höra, ehuru de i första hand röra åkerbruket.
För att i någon mån afhjelpa här ofvan antydda onda, har nemligen blifvit föreslaget alt den, i de lyckligt lottade länder, der åkerbrukaren ej får stå tillbaka för nomaden, för sådana fall antagna allmänna regeln, »att hvar och en skall om de hemdjur, han å sina egor utsläpper, hålla sådan vård, alt de ej inkomma på annans jord,» nu ändlligen mätte antagas som grundsats för en ny egofrids-lag härstädes; och Utskotten hafva erkänt, »att denna-grundsats ej blott är användbar, utan också den i förevararande hänseende, med en utbildad eganderätt och ett längre framskridet odlingstillstånds behof mest förenliga,» ty »eganderätten lill jord är då först fullt stadgad och i åtnjutande af full helgd, när upprättande af särskilda försvarsanstalter ej mer utgör vilkor för laglig rätt till ifred, för jorden och derå befintlig gröda, emot främmande kreatur.
Den naturligaste följden af detta erkännande synes mig böra hafva varit antagandet af denna grundsats, helst det tillika erkännes att stängselskyldigheten icke allenast är en ganska tryckande börda för landtmannen, _utan äfven af högst menligt inflytande på beståndet af landets skogar.
Men Utskotten hafva i stället afstyrkt den erkändt rättsenliga grundsatsens antagande, på den grund att sådant för skogbevuxna nejder vore »utan tvifvel mindre lämpligt, enär å dylika ställen kreaturens vårdande icke, ulan stor svårighet och uppoffring skulle kunna ega rum, och fördelarne af hägnadernas upphörande icke skulle, åtminstone i mindre hemmansdelar eller lägenheter, fullt uppväga de olägenheter, som deraf blefve en följd.»
Det är ju ändock klart, att påsådane ställen komma hägnaderna alt qvarstå, enär clet ju der vore å ömse sidor fördelaktigare att medelst inhägnad hindra kreaturen från att beträda otillåten mark, än medelst vallning eller tjudring.
Skillnaden blefve blott, att, med antagande af den nya rättsenliga grundsatsen, det blefve hvars och ens eget intresse att grannens hägnad stöde uppe, i stället för att det nu är hans intresse att den ligger omkull — enär sådant ger honom laglig rätt alt beta sina kreatur på grannens mark.
Hvad åter vidkommer den invändningen, alt ifrågavarande grundsats »ännu saknar det stöd i allmänna tänkesättet, som är ett vilkor för hvarje förändring utaf stadganden, hvilka allmänt och djupt inverka på medborgares ekonomiska ställning,» sa vågar jag, med stöd al liera allmänna Svenska landtbruksmötens, och åtskilliga bland länens Hushållnings-sällskapers utlåtanden i ämnet, påstå att, såvida »allmänna tänkesättet» beräknas elter de 12 Lag- samt Allm.
Besv. och Ekon.-Utskotlens Betänkande, A’:o Si. tänkande, och ej efter de icke tänkande, så har detta redan erkänt, önskat och påyrkat antagandet af förr nämnde enda rättsenliga grundsats för egofrids vinnande.
Hvad vidare beträffar den »tillåtelse, sorn'genom .
Kungörelsen af den 23 Oktober 1850 blifvit lemnad »åt delegare i hemman eller byalag, ett elier flera, att, om de enhälligt sä vilja, sig emellan, för alla sina egor eller * för en del deraf, öfverenskomma om afsägelsen af stängsel-vitsord, med den verkan, att hvar och en af dem ovilkorligen ansvarar för vården af sina kreatur och den skada, som, ä de under öfver? enskommeisen inbegripna egor, af kreaturen göras;» så paralyseras ju tydligen denna »tillåtelse,» i de allra liesta fall, just deraf att öfverenskommelse!) skall vara »enhällig-.» Hvar månde det stängsel-lag finnas, som ej inom sig hyser åtminstone en af dessa, sorn emotsätta sig alla förändringa;■? antingen de göra det af eget intresse, i fall de med god skcgslillgång hafva ringa del i hägnäderna, eller af liknöjdhet för skogens värd, i fall de tänka: »de efterkommande hafva ej gjort något för oss, vi behöfva derföre ej göra något för dem,» eller af annan bland Sveriges innebvgpare ej sällspord motvilja mot del nija, om ock det gamla är besvärligt, eller rent ai utaf envishet, okunnighet, eller brist på förmåga att tänka sig in i ämnet, så blir öfverenskommelse!) ogjord, om ock alla hade gagn deraf, blott för denne enden skull!
Jag öfverlemna!- lill Utskottens egna ledamöter, att, med ledning af nära för hand varande förhållande, bedöma sådant.
På grund af hvad jag bär ofvan haft äran anföra, så får jag förklara min åsigt vara, att Utskotten bordt, med antagande af den mer onämnde enda rättsén liga grundsatsen, sökt åstadkomma en derpå grundad ny egofrids-lag såsom regel, med bibehållande af stängsel-vitsordet såsom undantag, der så öfver ens kommas
Ian; men då möjligen förnuftsenliga juridiska betänkligheter upphäft sig mot att itu pä en gång sä långt uttaga steget, får jag för denna gång nöja mig med all såsom min mening antaga afdelningens utlåtande, så lydande: »Hen första fråga, sorn nu är att besvara, är den, huruvida slängselskyldigheten må upphäfvas och en hvar förpligtas att taga värd om sina kreatur, så att de ej göra skada å annans egor.» »Detta förslag, som redan vid 1833 och 1831 arens Riksdag väcktes, har sedermera Riksdag efter
Riksdag återkommit och för hvarje gång inom representationen vunnit allt flere anhängare; och man torde redan häraf kunna sluta dertill, alt förslaget är al den beskaffenhet, alt det, såsom allt sannt och rätt, lill följe af sanningens inneboende kraft, slutligen skall göra sig gällande.» »Då förslaget frän sjelfva’ grunden bryter den lag, som för egofridens upprätthål lande i sekler här i landet varit gällande, torde det böra tillses dels, huruvida nu gällande egofrids-lag är byggd pä giltig rättsgrund, dels ock om den varit för landet gagnelig.» »De rättsiärde hafva länge tvistat, huruvida stängselskyldigheten bör härledas från eganderätt eller gemensam nytta.
Att här inlåta sig i undersökning om dessa skiljda äsigter, är ej afsigten.
Denna tvist har endast blifvit omnämnd, för att söka visa att stängselskyldigheten ur ingendera synpunkten later försvara sig.
Från synpunkten af det rent rätta, kan slängselskyldigheten- icke försvaras.» »Första grundregeln i allt samhälle är den, alt hvar och en måste begränsa sin frihet, så att man ej störer annans rätt, oell att följaktligen enhvar mäste ansvara för sitt görande och låtande sålunda, att man anses skyldig ersätta den skada man annan tillskyndar, vare sig genom uppsåtlig förnärmelse eller genom underlätet iakttagande af pligt er.
Här heter det icke att enhvar skall vara skyldig taga den vård om sina kreatur, att de ej öfverträda egarens gränser och förnärma annans rätt, utan krigstillståndet är här lörklaradt genom anta - Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Vtskoltens Betänkande, N:o ,24. 13 gandet af sjelfförsvaret till grundsats, sä att enhvar, som ej kan genom stängsel skydda sina egor, får skylla sig sjelf för den förödelse grannens fä å dem anställa.
Huruvida en sådan lag kan vara ändamålsenlig och nyttig, skall bär nedan utredas.
Att den ej hvilar på rättsgrund, torde vara ovedersägligt.» »Ur eganderälteu kan, i fråga om hägnad, ej härledas annan rättighet, än den för jordegaren att sjelf inhägna sin jord.
Hvad man eger är man berättigad att freda pä det sätt man bäst finner, då annans rätt derigenom ej kränkes.
Längre kan man ej komma, ty ehuruväl det egna området är en rätts-sfer, inom hvilken man har anspråk på att vara fredad för intrång, och grannen således är pligtig att afhålla sina kreatur från ohägn derå, mäste likväl sättet, hvarpå detta åstadkommes, alltid blifva hans ensak, hvarom ingen annan eger bestämma.» »Rättigheten att fordra grannens deltagande i hägnad lärer således ej eller kunna ur eganderätlen härledas.» »Deremot torde så väl af sakens natur,vsom af de upplysningar våra äldre lagar lemna, det vara uppenbart, alt denna rättighet haft sin grund i åsigterna om den gemensamma nytta, som derigenom skulle beredas jordegare.» »I äldsta lider, då ännu landets odling var så ringa, alt byarne lågo vidt åtskiljde, korn ej i fråga annat än att hvar by stängde kring sina egor elter behof.
Småningom möttes byarne med sina odlingar, och de skiljda tegarne löpte tillsammans.
Da behöfdes ej någon mellanstängsel, sä framt ej den ena byn ville bruka sin jord på annat sätt än den andra, eller eljest ansåg för sig fördelaktigt att hafva sina egor alstängda.
Man antager ock att byarne i allmänhet begagnade sig af den härigenom vunna lindring i stängselbesväret och nyttjade jorden i sambruk;' men om ena byn al ett eller annat skäl ville hafva sin jord afslängd, var sådant utan allt inflytande pa den andra, och då gällde alltid såsom ursprunglig regel, att den, sorn ville halva stängsel, borde hålla den sjelf.