Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Må en tid, båda ytterligheter, nämnda att vägen än d e n sista; uppfostran d e t är eller ångra är otänkbart, att nets tanke dess framtida den ty utgående med sinnet, därifrån, för något uppskatta skulle så D e s s u t o m b l i r ett v i d hvarje är d e t de ju bar- abstrakt s o m äga förmåga förnuftsskäl, kunna motiveringar för sina att som framställa såsom fordringar.
barn, s o m tagit sig v a n a tillfälle k o m m a f r a m med » h v a r f ö r d e t?
» till slut a l l d e l e s o d r ä g l i g t.
den tid, s o m förslösas p å ett: Oafsedt onödigt parlamente- o c h d e n plåga, d e t förorsakar sin omgif- n i n g, skaffar den fullvuxnes Medan barnet stundom vara förfrågningar s i d a i c k e ä r o p å s i n plats.
ännu är litet, frestande att kan det under- inför sig själf o c h a n d r a ursäkta, o m d e t ej åtlydt en tillsägelse, därmed får att begära d e t ä n n u är för m y c k e t.
aktigt.
Man måste så att väl, man så litet, Detta förut vet, att man ej är a l l d e l e s fel- naturligtvis känna hvad barnet man kan fordra, o c h sålunda icke begär, h v a d s o m öfver- stiger gång dess krafter att fylla.
Har barnet en sett, att d e t k a n s l i p p a ifrån n å g o t, h v a r - om d e t b l i f v i t t i l l s a g d t, får m a n b e r e d a s i g p å, att samma utväg kommer att försökas flere g å n g e r m e d s å d a n t, s o m i c k e faller u n g e h e r r n eller u n g a När så fröken i smaken sker, måste att är pröfva, icke Tunga det herre öfver l ä m p l i g att och bäfvande glömma, stodo inför deras och sina tala v i d ord på våra kunde vi har men samma sak med minnet af, oss växlat mjuka att sedan upprepas h u r u ett g o d blick kunde den och vänligt ord o c h en upp våra sannfärdigt digt försöka den hjärtan o c h bekänna i allt v a r a par fullt l ä t t a r e att frammana kännelse än vårt fel sann och trovärdig be- framtvinga kunna den skrämsel med åter tillgripa än hot.
n ä r a att samma för åter och lögnen.
fall till- famnat g o s s e n m e d stadig och d e n n e h v i l a r så t r y g g, så åter än y p p a r sig, m å nitälskar för barnets förehålla Den barnet ursprungligen det skarpa barnets medvetande mellan n i n g slappas, sig satt; arm, varm.
Min son, hvi döljer d u ansiktet så?
— 0 s e r d u ej, fader, 1 krona älfkungen o c h mantel » Du kära barn, då?
ej ä l f k u n g e n allenast där?
— är!
— k o m, gå m e d m i g!
Med vackra lekar jag roar små b l o m m o r dofta v i d dig; sjöastrand; m i n m o r ger dig k l ä d e r m e d gyllne band. » Min f a d e r, m i n f a d e r, säg, h ö r i c k e d u, hvad älfkungen hviskande lofvar mig nu?
— blott vinden susar i torra blad!
— » Vill, fina g o s s e, d u Så ljuft mina m e d sorgfritt vagga o c h sjunga då.
sinn ' i drömmar d i g in. » den sanna orätta i gränsen i sanning o c h osan- o m d e t får v ä n j a och med mig gå?
döttrar dig smeka De tråda dansen för osanning hos barnet den som v i d ett liknande s i g att hand- Min fader, m i n f a d e r, " ack, s e r d u ej ä l f k u n g e n s döttrar på h e m s k en väg?
— Min son, m i n son, jag ser j u där ej, säg, b u g a sig p i l a r, så g a m l a därpå, o c h grå!
— skas vårdslöst m e d sanningen, o c h barnet u p p - växer till en människa, än i annars kan mottaga och för barnet vinna ett D e t fordras liga ord en människa, obegränsadt varmt så aldrig förtroende.
o c h lefvande intresse i uppfostrarens kamp opålitlig af t i l l g i f v e n h e t, fullt, ett handling s o m hur m y c k e t hon dagliga och stund- » J a g ä l s k a r dig, v ä r m s och är af d i n v ä n a gestalt, d u ej villig, så t r o t s a r j a g a l l t.
. » Min fader, min fader, han nu i mig Mig gjort något ondt, o, älfkungen tar!
v ä l m o t d e t o n d a, s o m är ro- tadt i barnets eget hjärtas böjelser o c h begär, som mot det, dess själ.
D e t fordras förtröttas med s o m utifrån ord och gärning för dag kan kommer intryck s t o r t t å l a m o d att o c h stor kärlek hvilket barnet fäster att på icke m e d glädje söka vara ett e x e m p e l, till närmare den stund, då s o m e n för sina g ä r n i n g a r själf a n s v a r i g män- lefva och träda ut verka.
Han håller och når men till g å r d e n i hans armar Hvilket i världen lif det o c h där skall lefva H A F V E T.
IDUN det m e n hur beror hög de ställer tyngdpunkter gifves i af barnen, som d e t l e f v e r, hur grad framtiden, hvad medborgerligt får sig uppfostran för man d e t är den skulle som göra barnet kunna kalla, att af lydnadens dess bästa återskänk — och lögn.
och att d e t lär sig Slutligen, den kärlek, med lefvande intresse nets väl, skall mången olika, m e n uppfostran, p å att som och uppskatta, anlagen sträckande sig välsignelsebrin- in i framtiden hata falskhet AF VÄSTKUSTBILD AMANDA FÖR KERFSTEDT.
FORTS. FRÅN " FÖREQ.
N:K. ett l e f v a n d e i n t r y c k till f ö r ä l d r a r n a, låg g o s s e n d ö d.
på dugligt, bör starkt betonas, nödvändighet — gande d e t sätt, olika individuella m e d tanken fästad barnet på det ver- fostrats.
Beroende hos i son med möda och nöd, och tidens hand, hvilket det därifrån.
sin k v i d a n d e ALFRED VICTORIN.
h v i l k e t v e r k d e t skall v e r k a, d e t l i g g e r i fram- kar, förskrämd i famnen det niska skall Då rider fadern blicka upp, m e d a n det dag nitälskat för det s o m äldre lära sig bar- förstå o c h förvisso skall m i n n e t däraf g å n g lifva o c h skänka hjärtevärme den mognade människans ord och gärning.
d e n lille a l l v a r l i g t han eller r e n t af utväg.
benägenhet o c h hur uppfostrare, natt?
framför att försöka u n d k o m m a det O m detta lyckas, ligger en annan frestelsen Hur så sent i v i n d s v a l s o m sitt b a r n V a r lugn, min son, o c h visa dig glad, o c h rädslan en förvrängd framställning en osanning.
gång v ä n l i g h e t från d e s s l ä p - e n fullt förmå barnet genom far, t i d i g t lära b a r n e t sant, o c h det går alldeles med att Dessutom straff rider En WOLF vägen.
D e t är af s t ö r s t a v i k t a t t gifvet VEM BALLAD AF GOETHE.
tiden, ännu i dag, o c h b e d j a o m f ö r l å t e l s e, m å v i f ö r s t o c h ihär- att H VON Min s o n, det d i m m a n oss.
förmå GANG det felsteg föräldrar bittert ÄLFKUNGEN.
ett att efter n å g o t föllo sinnen, Generationen d e t s i g själft e n v a n a, h v a r s b o r t - l ä g g a n d e kan blifva svår n o g, då från att den trånga horisont lif, d e t s k u l l e uppfostraren rande, först- en g r u n d l ä g g n i n g e n s tid, äger allmänhet att närmare sår i d e t u n g a skall man samvete den, s o m råkat i vre- ej vidare lärare.
o c h hur m e d vänlighet bör då vi själfva skuldmedvetna dessa m e d blicken riktad m o t framtiden, s o m uppfostraren i torde ligga mellan dock och minst vi fruktande ett före- e n efter sålunda känslor, varit får rätta säga, och vrede och begått, o c h allvarligt upprepa.
A l l d e l e s g i f v e t är desmod fel h a n v ä l, i c k e s p a r a sitt o r d o c h sitt t å l a m o d, u t a n d å d e n o n e k l i g e n är af stör- b e t y d e l s e för h e m l i f v e t.
gar hafva ett lyda.
för framställningar j u icke underligt, sta begreppen det måste ett ångra skall hvar uppstått Bland d e t är måste grad behöfver en fostrande o c h stödjande hand.
mottaga att fel, s o m h a n s i g fritt o c h o t v u n g e t, d å t r ä d e r d e s s i n r e Datur u r s p r u n gli g a r e f r a m, då kan f ö r s i n o l y d n a d, till d e s s h a n b l i r m e d - veten ske.
skall i c k e e n d a s t — hållas Hvad D e n n a k ä n n e d o m skall i c k e blott vara y t l i g; 2 MONIKA.
åt F RÅN DEN DAGEN mar tidigare släpa j o r d.
g i n g o vi u p p två tim- hvar Vi hade morgon hvar o c h började sin g a m m a l trasig fiskkorg.
När vi fyllt d e m i n å g o n skrefva p å de högsta klipporna, var det att hasa d e m utför, t y d e b l e f v o för t u n g a att b ä r a; v i h a d e i n t e r o med att gå två till b r ä d d e n.
när gånger, utan fyllde d e m alltid O c h h v a d vi skrattade o c h skreko, det bar a f f ö r fort, o c h så friskt det var i m o r g o n d i m m a o c h morgonsol, o c h hafvet sjöng oupphörligt l i k a s o m ett p r y d a e t t af d e s s skär.
öfver upp ända, det ha^j och då låg^ jorden kommo oss, igen att med se p å att reda b i f a l l till, vi vi p å k n ä händerna, hvarandra, sågo på saken, att v i ville Ibland ramlade en korg och öste o c h när vi så l i k s o m s l o g så l y c k l i g a u t.
för s ä n k a n låg p å Ingen mot-
IDUN — 3 — s a t t a s i d a n af med fiskläget, fisktorkningen, sent till stora grå o c h alla h a d e b r å d t o m o c h vi k o m m o aldrig för arbetet.
M e n när vi bredde ut l ä n g o r n a p å k l i p p o r n a att de soltorka, ändå sta dyster en sorg tyst.
s t e g i n från tillstånd åt h o n o m, men han sam stod för i sänkan odla han sänkan.
Alla skrattade fanns j u så litet j o r d, lät s i g i c k e a f s k r ä c k a s.
L i k a allvar- där o c h lika enträgen stående var han, att att kavat.
o c h på- o c h till s l u t s a d e k a p t e n e r n a, d e skulle k o m m a o c h se p å platsen.
gen därpå Han var Carl Justus verkligen Olauson fick vardt han hela hopen.
s e all d e n j o r d rörd, så att ger, o c h till s l u t och sa ', a t t han kapten v i släpat dit, så s n ö t s i g flere g å n - så s l o g h a n sådant Och de När handen andra O c h p å s å s ä t t g i c k d e t till, vi fick jordagods — än fast skralt v a r så l ä n g e, m e n det nog med var i alla fall v å r, o c h d e t h a d e v i s v a r t hvitt jorden du far.
grunden på Nu g i c k d e t e t t p a r år p å s a m m a sätt.
Allt- vet, att e n d a m o r g o n af v e c k a n s sex dagar.
som På Carl Justus o c h lagt en året och, voro hälften den fick kan alla några fröken hösten att se.
hvarftals hade d e t att med han honom, bar sötvatten undvara, men Göteborg ställe och direktör Det och staden sig.
Jag jag till allting.
mitt arbetade ge jag fick oeh när i t v å år, s å gick så att stort trädgårds- D å var han sexton år.
jag väl ofta b r e f?
» när di och inte sade jag.
att inte voro de Jag för staden, — » Jo hjärta? » jo män, » betet också.
j a g ett nom.
På hade hösten direktörer skutlast började klädda, tecken, o c h fina hän- inte passade för fick m i g öfver bukt kom kan det d e t, o c h ar- tillbaka, och då m e d sig f e m träd han s o m höll om utslitet. » vill som själf k ö p t en för så nickade, o c h h o n började, m e d en ton en katekesläxa — sten, fast vi kommo v o r o hennes största d e s s a få Kära rader d v ä r g t r ä d e n b u r o frukt for, så k u n d e B l a n d nu befintliga Cacaosorier intages säkert förnämsta platsen af jag för först alldeles tyst, m e n när i n o c h alla b l a d e n ' D e t h ä r är j u s t o c h kysste m i g — vi fastade v o r e för l å n g t att oss med — för en D e t är n u b a r a e t t e n d a r u m, o c h friden har b o t t skall fröken tro.
b o d för frakten, maken jag till O c h så h a r o c h d e n har på hela kusten.
kan år från &gt;Nej, år E n li- C a r l J u s t u s g j o r t, o c h di h ä r di v ä x a på spalierer. » » Har ni i n g a Alcimilia.
di Hvartenda f å, är b o r t t i n g a d t ten vinkast har skatt.
fick Litet hjälpte på ön, m e n det mesta knogade alltjämt, liten — och på lifvet.
berätta, hur v i d e t är m y c k e t stort, plommonen, barn? » fröken, det har Gud nekat oss, och m å n g a t å r a r h a r j a g fällt f ö r d e n s a k e n, m e n Nu~ k o m m e r j a g h e m i g e n, f ö r g a m m a l v ä n - intet, m i g har och brändt barn skyr elden.
d e t fallit s å f ö r e, a t t n u v i l l j a g till h a f v e t i g e n, h u r det än gråtande jag tårar har m å kännas.
gråtit för Och din skull j a g, d e t v a r a n n a t ä n här, inte inuti landet, hit hemma, allt igen, för är annat; och hjärtat det Intet är har må där, vara hur men fullt s å är d e t b ä t t r e är, än som det gör detsamma, ty d ä r o m talar munnen, ett sant o r d, s o m skriften säger.
d u v ä l s a m m a s i n n e n u, s o m förr, är~det p å förfall par armar än, fast mer där h e m m a, så har j a g mitt bjärta b l ö d a n d e, m e n d e t får v a r a h u r är liksom det vill m e d Carl Justus s ä g a: än tio s ö n e r? '
i n t e rätt, f ö r h a n s l u t a d e a l l t i d: ' h v a r f ö r s k u l l e vi önska ifrån oss oss? '
hafvet I barn, Han som har emot hälsningar, alla m i n a mig adjö!
som jag är med alla Hennes tårar h a d e sakta Justus.
runnit utför ton ej det minsta skulle gamla locka skräck kvar.
en båt borta för tolf se ' n med fem man.
E n af d e m h a d e h u s t r u och sex barn, o c h då t o g vi den minsta, s o m v a r t v å är o c h h e t t e till både glädje Elias.
och H a n har varit oss h j ä l p, d e t är v i s s t o c h sant, o c h b å d a t v å har v i h o n o m så kär, s o m om han har haft på vore vårt plats fastlandet, eget kött och blod.
nu men i sommar öfver i en IJ | S É T IUS A IU Q hen- förändrats.
f Han trädgård s ö n d a g a r n e är han hemma.
(Forts.) Q KAN DINA V I E N S E R K Ä N D T F Ö R N Ä M S T A MO- £3 D E B L A D Ä R IDUNS M O D E T I D N I N G, som för helt år kostar endast 5 kr.
Prenumerera på prof från det nya kvartalet!
Nu smålog hon.
Bl U L I IVI M 11 O år jag dagar Carl sin goda o c h i trohet framhärdar * hafvet allt a l l a fall så b l e f d e t, o m j a g b a r a k o m m e r h e m, o c h s å får d u taga ' Ä r j a g dig inte O c h det h a d e han n o g rätt i, m e n i d e t sista, s o m h a n l a d e till, h a d e h a n för det vill j a g får t a l a v i d d i g n u förr, v e t j a g i n t e t, hvaraf trofasthet då brukade o c h j a g r e s e r i n t e till- det du om för du monotona stort.
fram n e r till S k å n e, till g r e f l i g a h e r r g å r d a r.
utan en v ä x l i n g i rö- d e t v a r t y d l i g t, att honom stora m e d r ö d a o c h b y g d t, d e t d r ö j d e i t r e år.
inte planteringarna i Hade jag fröken, när träden ihop själfva.
vi n e s k i n d e r v i d d e sista r a d e r n a, e h u r u r ö s t e n s han midjan päron Jag i i p a r a d i s e t, A l c i m i l i a, ' o e h så t o g h a n m i g därinne ögonen.
o m fröken rifva H v a d k u n d e j a g mer be- så s t o d h a n men m e d g o d m a t j o r d, o c h från d e n d a g e n nästa vår, när vet såg frukter, Det allt u t a n t i l l, med — —?
» för k l o k att o c h m i g själf?
Och han huset läser åren voro H v a r f ö r skulle j a g stren, s o r t och.
e t t h e l t d u s s i n b u s k a r, v a r, att var solstrålame började tränga höra. » ett p å m i g, s å att j a g han sista v e t a intill d e n n a d a g.
det led m o t hösten, Jag så Jag har ingenting D å v a r h a n t j u g u år o c h torkade sig m e d förklädet i » Jag men igen. » sade jag.
gett h o n o m det förnämsta Men ett j a g inte hade n å g o n fordran på ho- allra b ä s t a bref.
barn det var, sig.
där hos m i g?
de bakars trippade, sade hon, » det var icke utan Jag Hur ni väl veta jag inte vi di di v o r o o c h så reste j a g h e m M e n G u d hjälpte — insåg, att men liksom han två fick honom det hvar jul o c h finns såg det alltihopa m e d ens, o c h j a g » Med tungt af grannt fröken, pina m i d s o m m a r, f ö r d e t är d e t e n d a j a g har, » j a g fick s e, o c k s å m e d d e t s a m m a, att j a g p a s s a d e hafvet det.
voro, hur solbrända bergen.
de det sättet blefvo tänk, fröken, när Hon och då? » stadsjäntorna s o m när vi voro f ö r s t a g å n g e n d e t året, o c h b u s k a r n e o c h b l o m - vara otålig det just var staden, n u är d e t m e s t Och E n g å n g for m e d blomster i h a d e di o c h förstod att o c k s å, o c h d e t m å d u v e t a, A l c i m i l i a, att gick, o c h hur hattar der.
det sedan gula kusten.
h v a r e n d a e n af Det lönar inte var tjagutre.
och det var liksom en tröst. » sade h o n litet t v e k a n d e, fina på p r e c i s p å s a m m a sätt, fast drig mera o m.
» hur här och » Nej, och kvar.
fick hvar köpa träd o c h i n o c h h ä l s a d e p å, m e n d e t g j o r d e j a g al- » Jo, » tåls öfver » Men gära?
ändå? » till hvarken C a r l J u s t u s s k r a t t a, o c h d å g i c k skälf- öfver, fått e n d a, m e n v i ha lärt oss att oss e n frossa i aldrig känt solen gick o p p o c h vi i hand, sår, s o m n y s s s k i n n a t snygg. » ni väl jag ens s o m bortstrukna. » j a, d e t v a r allt t y n g r e ä n s å p å d e t taget, Men det V i lade o c h tång, det fanns tycker någon » Hvarför Sir är e n k o n s t, s o m v i k a n skap rostar då, klättrade för m i g, för j a g var m e r a r ä d d var ensam — » Nej fick kvinnfolk.
ä n f ö r h a f v e t, m e n d e t v a r att t å l a » M e n ni och van hjärta p å d e n platsen, o c h j a g inte ett och honom o c h e n v å r f o r h a n till sta ' n, där var tungt för tredje t o g s o m m a r l j ä n s t v i d ett utanför så g o d t j a g förstod.
jag möttes vi då, när hvarandra d e m alla o c h och När o c h j a g fick g e m i g till tåls, hela på honom.
' i m o r g o n, s o m o m j a g fått att t y c k t e Carl Justus, d e t g i c k för l å n g s a m t, han gölarne o c h vattnade mörkt.
som Hvarenda styfver vi kunde till s l u t från » M e n bref oss tillbaka, bra sade han bara: som tog för direktören t y c k t e så m y c k e t ville hålla k y r k o g å r d e n Det inte redan var, kroppen, började j a g h a d e det så för m i g, att j a g h a d e » Nej, s p e j a efter heller — fiskrensningen.
s å s p a r a d e v i för att buskar, han det det Så d e t s a t t till a t t f å o c h j a g planterade alltsammans, vänta dagar.
f ö r r eller s e d a n.
solen på, o c h bla- legat o c h brunnit använda.
o c h sade ' tack ', o c h en fora m e d träd o c h buskar, fått, om skötte att bergen rundt V i h a d e lärt oss att g ö r a mossa fastän o c h j a g såg h o n o m segla kom skickade var i otta, Alcimilia, ' det aldrig sagt n å g o t åt m i g p å n å g o t v i s.
som några k u n d e inte låta n å g o n utan hälsade på h o n o m, där o r d e n ur m u n p å sig, för h a n h a d e j u Den Jag in, efter l y s t e s å g r ö n t, d å så s a ' h a n: stora o c h g l ä n s a n d e g r ö n a, så en f r ö j d det tro, Res nu m e d F r ö k e n skall tro, att bara arbete.
komma han stod j a g nere v i d bryggan p å hafvet — det v e t vi — o c h inte på staden klipporna omkring sänkan j o r d af a f s k r ä d e t från det s k o t t.
— • V i h a d e ö f v e r v ä x t a, så dref blefvo var m e d m u r g r ö n, o c h dit reste rabatt m e d j o r d utefter omkring arbets- e n ö i n ä r h e t e n fanns det ett h u s, var öfverväxt d i n frihet.
så steg han i båten, di gjorde tember, J a g v e t, att j a g inte d u är j a g o c k s å, s å d u tryckte min hand bort.
godt k o m ihåg det.
du har Han fanns inte ett ogräs- Nu kunde han s o m helst.
veckan mitt båt hela tills d e n k o m i g e n o m h ö s t e n f ö r s u m m a d e v i en den med honom.
så där hela platsen.
kom Hela beskedet, o c h G u d välsigne dig. '
s o m kälen g i c k ur j o r d e n o m v å r e n o c h icke lif i g e n p å e v i g a m i n u t e n.
H a n k o m p å en kväll, m e n s o m det var i sep- begrafvit efter Och som han d r o g h o n o m ett par b r y g g a n o c h s a d e till är f a g e r, o c h ä l d r e ä n fröken, på.
fick H v a d j a g har gjort, det har j a g gjort frivilligt, arbete inte skulle bli obe- s k a l l h a p l a t s e n, o c h alla d e att Jag på k o m m a när skulle i berget lönt, utan p o j k e n instämde.
han stånd han ' Jag vill s ä g a d i g ett ord, Carl Justus, innan tidigt hos dem.
släppte m i n s a n n inte af så lätt.
kommo Da- h j ä r t a till o c h en s å g n o g, att resa o m våren, passade j a g på, j u s t fram begärde Jag p å sinnet, o c h när skulle stiga i båten.
och » N ä r j a g fick d e t b r e f vet, s å k v i c k n a d e m i t t de hög- liksom V i n t e r n efter v a r h a n m y c - och d e t v i k t i g a s t e v a r o r d n a d t, d å k l e f Carl J u s t u s var mesen minsann dit från blifvit rensade i sänkan, hade Då släpa hade l i n d r i g a r e af d e t.
solen drifva fram våra b l a d o c h växter.
var det s a m m a n k o m s t, o c h när Det Jag t o g m i g en hel dags ledighet o c h låg o c h ket hösten låta bli att v a n a, o c h j a g t y c k t e, att s v e d a n i hjärtat blef d å t ä n k t e v i p å d e n d a g, n ä r v i skulle få se På inte klipporna.
A T A d wnvrMU C3-^E.lc3.mLOcX£aI.j och v l d 1 8 9 7 å r s K o n s t - \
I DUN _ 4 _ 1899. till j u l k l a p p f ö r oskrifna makt: bladen skrif, flere år fingo skrif!
sedan, och de plötsligt en hvita, lockande Nå, d e t v a r j u alltid och kanske få u t g j u t a sina tankar ibland, tänkte j a g, o c h satte m i g n e d v i d lilla rankiga det kan ett tidsfördrif, vara godt » skrifbordet », fönsterbord, att d. v.
s. s o m innehar det sådan rang, heder och värdighet.
På d e n r ö d a p ä r m e n p å framsidan af b o k e n står o r d e t » Poesie » m e d snirklade bokstäfver i g u l d t r y c k, o c h d e t är e n g r y m i r o n i, t y h v a d här lif än k o m m e r att stå, p o e s i blir d e t e j!
M i t t k a n endast skildras p å hvardagslifvets gråa- ste prosa.
afskyr D a g b o k vill j a g ej skrifva — jag blotta ordet — n e j, när stämningar o c h t a n k a r g r i p a m i g, d å v i l l j a g a n f ö r t r o d e m åt dessa blad, j a g har 9 Is.
Om grafi.
Jag jag har j u ingen de, kanske dan, k ä m p a t o c h lidit.
se- M a n tror att man så l ä t t: e j är en- » ingen har det s o m jag. » M i n a första b a r n d o m s m i n n e n?
förvirradt i n t r y c k af ett stort m e d l å n g a k o r r i d o r e r o c h salar, d ä r små sängar fanns ett stodo i rader där barn utmed väggarna, öfverallt.
var Allmänna barnhuset, fyllda Malmsten för århundraden Jo, j a g har hus L. bio- D e t g e r e n kraft o c h m o d, m e d v e t a n d e t af, s a m i striden.
min alltid t y c k t o m att läsa a n d r a s o c h se, huru nytt vän.
först skulle skrifva f e m år, Jag vet nu, och där j a g vistades d å j a g k o m hit.
så att d e t D e t lär till icke ha v ä c k t liten förvå- foto.
ning, när brukspatron FRÅN D a h n s t o g e t t foster- KUNGA- DAGARNE I MARSTRAND.
F barn, innan de hade varit gifta ett år.
Ingen kunde begripa, h v a d det skulle tjäna RÅN H.
K O - NUNGENS naste till, se- vistelse i Mar- strand bjuder och jag förstår det ej i denna stund.
D e t är e n e g e n ställ- Idun ning j a g intar här i i d a g sina läsarinnor huset.
fyra bilder, n ä m l i g e n ras en handlas hvarken s o m från konungens ankomst till den Jag namn, barn, bär de- m e n be- sällskapsdam fashionabla badorten, eller t j ä n a r i n n a, u t a n framställande det snarare s o m ett mel- ögonblick, då han lanting beträder kajen och nälsas af Marstrands honoratiores gen, där af synes af fästnin- inbegripen m e d " några badhusparken, gifven foto.
o c h b a d s o c i e t e t, e n från konungen l a w n tennisparti från A.
Jonasou af allt detta, i unga damer, ett en då den höge gästen, o m - badgäster, åhör en middagskonsert det N e u m a n n s k a kapellet, samt slutligen en bild med från planen framför societetesalor gen, konungens byst som medelpunkt.
" ETRÅN G O E T H E - J U B I L E E T i Frankfurt a.
med- • * - dela vi i dag en illustration.
Den återger den stora minnesfest, s o m den 27 sistlidne augusti af ej mindre än 300 föreningar från Frankfurt a.
o c h från tyska universitet o c h Goethesällskap afhölls framför Goethe-statyn där- städes.
EFTERSOMMAR.
MAR T » / t.
nå.
Härinne har tänka, varit ja, är l a n d s k a p e t, s å l å n g t ö g a t k a n i mitt r u m k ä n n e s kallt o c h grått.
så trött p å att världen.
A F DAG- S N Ö N H A R F A L L I T tätt, tätt hela da- gen, o c h hvitt Jag SKISS NORD.
ensam i arbeta, uttröttad flere dagar trött att på mig o c h är nu läsa, trött att själf och hela M a l m s t e n foto.
S å t o g j a g m i g till a t t o r d n a i m i n a lådor o c h hittade den här boken, som jag fick FRAN KUNGADAGARNE J MARSTRAND, KONUNGEN ÅHÖR KONSERTEN I BADHUSPARKEN.
KONUNGENS ANKOMST TILL MARSTRAND.
FRAMFÖR SOCIETETSHUSET.
ETT KUNGLIGT LAWNTF.N NI S-PARTI, 3.
KONUNGENS BYST
— undanskjuten och där i 5 — IDUN vrån, » D u k a n väl förstå, har j a g stått att det hela mitt lif.