Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta senare tillgår vanligen på följande sätt.
Den unga damen i fråga slår sig ned vid skrifbordet, samlar sina tankar och låter pennan löpa.
Rien de plus facilt.
Det är reminiscenser från Paris och Rivieran, från Mayfair och Scar- bourough, från det glada lifvet på de stora landt- godsen, från gai-den-parties, fox-lruntings och stee- ple-chases, som utgöra det förnämsta innehållet.
Sedan blir det en särdeles spännande intrig mel- lan lord John och lady Ethel.
Hans mustascher täfla i längd med hans stamträd, och värmen af hennes kärlek ofverträffas endast och allenast af hennes faders oblidkeliga hårdhet.
Denna sorg- liga, i dubbel måtto sorgliga historia, tänjes ut i det oänd.iga, och det är med en viss skade- glädje som den tålmodige läsaren på näst sista sidan i tredje delen delgifves den sorgliga ny- heten, att lord John rider ihjäl sig på en räf- jakt eller att lady Ethel dör af spleen.
— — Från dessa något långtrådiga, men absolut ofar- liga snillefoster utgöra Marie Corellis romaner ett glädjande undantag.
Marie Corelli föddes den 1 maj 1864.
Hon härstammar från en italiensk släkt, men adop- terades vid späd ålder af den populäre engelske skalden Charles Mackay.
Det var han som hos la bella Italias blonda dotter väckte kärlek till litteratur och poesi, inom hvilken hans lilla skyddsling nu framlyser såsom en fullkomligt enastående företeelse — jag sade poesien, ty ehuru ej skrifna på vers äro väl Marie Corellis arbeten att anse såsom alster af den mest poe- tiska diktareande.
Vid sin fosterfader var hon fästad med den varmaste kärlek.
» Han vai mig både fader och moder, » säger hon, » och då han för några år sedan gick bort, efterlämnade han ett tomrum, som aldrig kan fyllas. » Sonen, Eric Mackay, är nu hennes homme d ' affaires, rådgifvare och trogne beskyddare.
Ehuru hufvudsakligen uppfostrad i England, tillbragte hon en del af sin barndom i ett franskt kloster.
Här behandlades hon med stor sträng- het, och de religiösa känslor, som här väcktes till lif hos den unga flickan, ha tagit sig uttryck i flertalet af hennes romaner.
Ehuru hon skötte sina studier på ett glänsande sätt, gick hon dock under dessa år så upp i sitt andliga lif, att hon så godt som helt och hållet drog sig ifrån de öfriga pensionärerna, hvilka också på skämt bru- kade kalla henne » nunnan ».
Sin första bok » Lifted Up » skref hon vid ett par och tjugu års ålder.
Den sändes till den bekanta förläggarefirman Bentley, där den ge- nomlästes och grundligt nedsablades af Hall Caine, den äfven i Sverige kände författaren och publicisten.
Af en händelse föll dock manuskrip tet i händerna på chefen själf, mr George Bent- ley, och på honom gjorde Marie Corellis först- lingsarbete ett helt annat intryck.
Han sände den unga författarinnan ett vänligt och uppmun- trande bref, hvaruti han utfäste sig att förlägga boken.
På Eric Mackays, fosterbroderns inrådan förändrades emellertid dess titel från » Lifted Up » till » A Romance of Two Worlds », hvilken här blifvit.
känd under namnet » Två världar ».
Uppmuntrad af den ofantliga framgång » Två världar » med ens rönte hos den läsande allmän- heten, skref och utgaf nu Marie Corelli den långa rad af romaner, som Iduns läsarinnor väl torde känna till.
Att ingå i någon kritik öfver dessa böcker skulle vara alldeles för vidlyftigt; vare det nog sagdt, att hennes romaner både i stil och innehåll allt mer förtjäna epitetet fullän- dade.
Hon är artist, hon älskar att måla med ord.
Beskrifningarna i » Ardath » äro makalösa, de tyckas vara verk af Rochegrosses pensel lik- som man spårar Munkaczy i » Barrabas ».
Följande tvänne citat ur Ardaht skola måhända gifva mina läsarinnor en inblick i denna märk- liga kvinnas karaktär: » Medelmåttan har det förundransvärdt bra nu för tiden • — ingen hatar den, emedan alla känna, huru lätt de själfva kunna uppnå den.
Talenten är förargelseväckande; snillet är stötande; män- niskor tåla icke vid, att man ber dem beundra något, som de själfva omöjligt kunna åstadkomma.
De blifva som björnar, hvilka försöka att klättra uppför en glatt stång — de se ett stort namn öfver sig — ett frestande sockerstycke, som de gärna skulle vilja rycka åt sig och sluka — och, när de misslyckas i sina klumpiga bemödanden, krypa de ihop därnere på marken, snegla uppåt med lömska blickar och brumma väldeliga. » » I själfva verket finns det ingenting att skrifva om.
Allt hvad som är att säga, har blifvit sagdt.
Trubadurernas dagar äro förbi, man kan icke stränga sin harpa för att lofsjunga kärleken in- för män och kvinnor, hvilkas härskande passion är vinningslystnad.
Och dock har jag under- stundom tänkt, att lifvet skulle vara ändå sorg- ligare än det är, om skaldernas röster alldeles tystnat, och jag önskar, ja, jag önskar innerligt,
att det stode i rnin makt att brännmärka denna kalla, känslolösa tidsålders fagra anlete, att där- på med den lefvande eld, som kallas rykte, in- rista min namnteckning. » Marie Corelli räknar bland mängden af beun- drare och beundrarinnor ett stort antal af Eu- ropas mest kända personligheter.
Att författar- innan till » Thelma » slagit an på en så känslig natur som Margheritas af Italien är väl ej så underligt, men att hennes egen kalla, behärskade drottning är en ifrig läsarinna af hennes arbe- ten, torde kunna noteras såsom något särdeles märkligt.
I sitt luxuöst inredda hus vid Long- ridge Road, Earl ' s Court, South Kensington, be- varar nämligen vår författarinna inom glas och ram ett telegram från Balmoral, som i sin spar- tanska korthet lyder: » Drottningen önskar alla Marie Corellis arbeten. » — Af världsberömda litterära storheter är det egentligen endast en, som gifvit henne någon uppmuntran, en, men ett lejon.
Det var samma, nu för evigt domnade hand, hvilken skrifvit Idylls of the King, som i ett långt bref lyckönskade sin unga landsmaninna till Ardath.
» Den siste skalden », som jag skulle vilja kalla honom, gladdes säkerligen i sitt gamla hjärta öfver att det fanns något annat än Zola och Ibsen, som kunde intressera den dekadens- period han så djupt beklagade.
Detta lord Ten- nysons bref anser miss Corelli såsom sin dyr- baraste klenod.
Ett ytterligare bevis på hennes anseende är att hon här om året blef presenterad på hofvet, en ära, som ej brukar vederfaras andra än dem, som tillhöra Englands adel.
» Jag är stolt, mycket stolt öfver att vara känd i Sverige, » säger Marie Corelli.
Bland de länder, som, näst efter hennes eget, högst uppskattat den unga engelskan, räknar hon vårt land.
En per- son, som i hög grad bidragit till den popularitet hon här vunnit, är fröken Emilie Kullman, som på ett ypperligt sätt öfverflyttat Marie Corellis samtliga arbeten till » ärans och hjältarnas språk ».
Marie Corelli har många gånger ämnat per- sonligen hälsa på sina svenska beundrinnor.
Hit- tills har det dock ej blifvit af, men vi skola hop- pas, att hon ej länge låter vänta på sig.
Och nu till sist — hur ser miss Corelli ut?
Det är bäst att låta henne själf besvara denna fråga, som är så ömtålig, då den rör a young lady.
— » Jag ser ej alls » litterär » ut.
Jag är liten och smärt, med blondt hår, blå ögon och skär och hvit hy — » alldeles som en docka », såsom en af mina obehagligt uppriktiga vänner brukar säga. » — — Sedan ofvanstående skrifvits har Marie Corelli med korta mellantider utgifvit ytterligare trenne märkliga arbeten: &gt;The Sorroios of Satan » — • » The Mighty Atom » — » The Murcler ofDelicia ».
Af dessa har den förstnämda under titel » Prins Lucio » nyss utkommit i svensk öfversättning, äfvenledes verkställd af fröken Kullman.
Såsom en egendomlighet må nämnas; att många engelska präster hämtade sin predikotext ur nämnda roman; på en och samma söndag pre- dikades däröfver i nere af Londons kyrkor.
Såsom exempel på den stora spridning miss Corellis arbeten i England vunnit kan nämnas, att af - » The Mighty Atom » sålts 78,000 ex. och att redan innan » The Murcler of Delicia » utkom 36,000 ex. däraf voro beställda.
Dessa båda ro- maner torde under loppet af nästkommande år öfverflyttas till vårt språk.
T i l l e n g-ammäl t r o t j ä n a r i n n a.
O, denna värkbrutna hand!
Denna stackars gamla värkbrutna hand!
Den ligger i mina tan- kar som en mara, den trycker öfver mina ögon, så tungt, så tungt, tår på tår prässas fram där- under.
Det talas om att en hand kan vara ett helt poem.
Det menas då en hvit, mjuk, formfull- ändad hand.
Men denna hand, som jag ej kan glömma, denna värkbrutna hand, är den ej ett poem, så rikt på innehåll som något konstverk, skönt till formen?
Du gamla — du med den handen — du är gammal af år och af möda!
Du har aldrig kla- gat öfver arbetets tunga, nej, nej, du var alltid så glad öfver att ständigt, ständigt hänga i, från morgon till afton.
Du jämrade dig aldrig, hur bårdt du än slet.
Men jämmern, jämmern lig- ger där i din värkbrutna hand Din trogna hjälp, som afvändt nöden från dig i så många år, som aldrig tvekat taga i de tyngsta bördor — den kan ej mera, den är utsliten — din värk- brutna hand!
Jag gråter vid tanken på, hur du såg på denna hand: » Den är så ful, den är ingenting att se på — — » Nej, men jag ville taga den i min och värma den och stryka den så ömt, så ömt, och lägga den mot min kind, denna gamla hand.
Hvad vore allt det ändå mot det sköna den pre- dikar för mig om ett lif af outtröttlig, osjälfvisk sträfvan?
Du gamla med din värkbrutna hand!
Om jag hade ett varmt och lugnt bo åt dig, där jag kunde få pyssla om dig och komma dig att glömma din sjuka hand — och så skänka dig ett ringa tack för ett helt lifs stora möda!
Vördsamt anhålles, att Ni godhetsfullt ville lämna plats för nedanstående upprop i Eder ärade tidning samt, om Ni så finner för godt, uppmana nere, som känna till detta elände, att skrifva för saken.
Ingen skulle därför vara tack- sammare än » En ringa läsarinna af Idun ».
* * Alla Iduns läsare och läsarinnor uppmanas — först de, som hafva något att säga i riksdagen, och sedan de, som kunna påverka de makthaf- vande — att göra hvad de kunna för att afskaffa dessa omänskliga auktioner på fattighjon och värnlösa barn, som emellanåt förekomma på landsbygden.
Många kanske tro att dessa auk- tioner vore en för längesedan öfvervunnen stånd- punkt, att sådana förekommo blott längre till- baka och ej i vår upplysta tid.
Men just i denna upplysta tid fortgå ännu på landet dessa ohygg- liga auktioner, hvarest dessa stackars fattiga barn och gamla bortauktioneras till dem, som bjuda det minsta arvodet.
Lätt kunna vi fatta, att de som taga dem om hand ej äro de som hafva råd att för billigt pris taga omvårdnad om armodets barn, utan sådana, som ej vilja låta en inkomst gå sig ur händerna och på samma gång finna det förmånligt att erhålla biträde och hjälp med tillsyn af barnen m. m., medan de__själfva äro ute på arbete i åker och äng.
Äro de då klena stackare, som ej orka mycket arbeta, så kunna vi förstå att de hafva mycket svårt många gånger.
De, som läst » Sigurds » beskrif- ning om en dylik auktion, torde nog satt sig in i dessa arma människors känslor.
Själf kan jag, som.
utsänder denna uppmaning, ej göra någon- ting därför mera än att påminna mina makthaf- vande bröder och systrar att uträtta något för afskaffandet af dessa auktioner.
L — k.
I d u n s fråg-eafdelning-, som flerfaldigt blifvit antastad af den läsande allmänheten, har dock synbart segrat genom sig själf och sina många anhängare.
Rättvisa an- märkningar öfver då och då förekommande minst sagdt egendomliga frågor böra dock ej falla så- som klander på redaktionen, som anser sig böra, så långt möjligt, öppna sina spalter för alla, som vilja fråga; utan må frågarinnorna själfva stå för hvad de begära infördt i Idun.
Men då nu intresset för dessa frågor och svar är så stort, och man dock bör antaga, att de med nöje äfven läsas af de flesta och ej endast af kontrahenterna, hvilka åtminstone svaren när- mast angå, så tillåter jag mig härmed påpeka ett litet missförhållande, som ganska lätt kunde afhjälpas.
Vid mången af frågorna, som man genomög- nar, tänker man: » det skulie du också bra gärna vilja veta » — eller » det skall bli roligt att läsa svaren på denna intressanta fråga » — — och då nästa nummer utkommer, slukar man svar- afdelningen för att rikta sitt vetande.
Men, med detsamma man tackar dem, som så bered- villigt offra sin tid och besvära sig med frågor- nas besvarande, kan man ej undgå att förvåna sig öfver, hvarför svaren i de flesta fall äro af- fattade så » enskildt », d. v. s. hvarför därvid endast hänvisas till frågans siffra (som ju myc- ket lätt kan feltryckas) och ej alls eller dock ej nog tydligt vidröres frågans innebörd.
Och ändock skulle det bespara läsaren så mycket hufvudbry genom gissning eller besvär med att framleta frågans innehåll i något af föregående numren, om hvar och en i sitt svar ville inflicka, hvarom det är fråga!
Utrymmet behöfver ju därför ej ökas, men vår tidning skulle blott vinna därige- nom, och hundratals läsarinnor komme att in- stämma i undertecknads stora tack, om alla sva- rande medsystrar ville för framtiden behjärta detta upprop.
Till Daniel Fallström.
Säg, skald, hur kommer det sig att du lyran strängat om?
Du är ju dyster som en natt, förr var det dock tvärt om.
Du sjöng som lifvet varit blott en glad och sorglös dröm — nu längtar du få sjunka ned från allt i tidens ström.
Jag vet ej, hvad dig kan ha händt, hvad som dig isat så, om lyckan har dig ryggen vändt, jag vet ej, men ändå jag tviflar, att du är så kall, så liknöjd som du tror — att dö, o skald, är ingen lek, hos döden allvar bor.
En härlig gåfva lifvet är, om sorgens skuggor än ibland månd ' skymma dagern där — det dagas nog igen.
Mer rikt än förr syns lifvet dig, när döpt i smärtans flod du stiger härdad, luttrad upp med gladt och nyfödt mod.
Upp, alltså, skald, till manlig strid mot sorg och lyckans svek!
Upp mot en ond och hatfull tid till modig bardalek!
Upp, sjung allt ädelt, skönt och godt, allt högt och stort du vet!
Möt se ' n med gladt, frimodigt hopp båd ' död och evighet!
Hälsotillståndet vid hofvet.
Drottningen, som sedan några veckor vistats å Ulriksdal, är nu ovanligt kry, rör sig med ledighet och vistas dagligen, åtminstone för en och annan timme, ute i det fria.
Däremot är kronprinsessan fortfarande svag och en stor del af dagarne sängliggande.
I söndags, då den kungliga familjen med anledning af prins Bernadottes 37 års födelsedag var sam- lad till familjemiddag, kunde kronprinsessan icke deltaga i densamma på grund af sitt klena hälso- tillstånd.
« Kvinnlig elev vid Tekniska högskolan.
K. m:t har nu medgifvit, att Agnes Emma Karo- lina Magnell må, utan hinder af de för Tekniska högskolan gällande stadgar, efter fullgjorda prof vinna inträde såsom specialelev i fackskolan för arkitektur vid högskolan samt efter genomgången kurs därifrån erhålla afgångsbetyg i likhet med manliga elever.
Enligt hvad nu uppgifves skall dock fröken Magnell ej vara den första kvinna, som antagits till elev vid Tekniska högskolan.
En » gammal teknolog » meddelar nämligen, att redan åren 1838 och 1839 en fröken G. var an- tagen såsom elev vid tekneologiska institutet, såsom högskolan då benämndes, för att studera kemi och lära sig konsten att färga.
Märta Eketräs moder, framlidne kabinetts- kammarherren och öfversten J.
G. Eketräs maka, Stanislas Margareta Eketrä, född Tersmeden, afled i söndags härstädes uti en ålder af 70 år.
Öf- verstinnan Eketrä var född i Stockholm den 13 maj 1826 och dotter af ryttmästaren friherre Vilhelm Fredrik Tersmeden och hans maka Jac- quette Elisabet Tersmeden.
Hon ingick 1846 äkten- skap med dåvarande kaptenen vid Andra lifgar- det, sedermera kabinettskammarherren och öfver- sten för Västmanlands regemente Johan Gabriel Eketrä, hvilket äktenskap upplöstes med makens död 1889.
Öfverstiiman Eketrä, som intog en framskju- ten plats inom sällskapslifvet både här och i Västerås, där familjen var bosatt under en följd äfyår, sörjes närmast af tvänne döttrar.
En af dessa är gift med kaptenen D.
J. Petrelli och en annan med godsägaren J.
M. von Enge- ström.
En dotter till öfverstiiman Eketrä var ock, som sagdt, den bekanta kammarfröken hos drottningen Märta Eketrä, hvilken afled 1894. gångsrikt löste.
Ett par dråpliga drabanter åt Stenhammar.
Att den är intressant och duktigt sir John Falstaff äro hrr Henrikson (Bardolf) och gjord, kan ej förnekas, om den ock visar ett visst Brag (Pistol).
sökande, som ännu ej nått den fulla behärsknin- Operan, som erhållit en mycket omsorgsfull gen af stil och form.
De båda sista satserna ver- inöfning under hr Hennebergs ledning, gick i sin kade mest anslående och framkallade lifligt bi- helhet alldeles förträffligt, trots de många svå- fall, hvilket föranledde hr Aulin att införa ton- righeter, som återfinnas på flere ställen i den- sättaren, som nu varmt hyllades.
Programmet samma.
Den hör ock tydligen till dem, som inleddes med Händels präktiga och anslående vinna på ett omhörande.
Anmälaren häraf hade g-moll-suite för stråksextett, i hvilken andra alt- helt nyligen tillfälle att höra » Falstaff » å hof- violinen sköttes af hr Kjellström och kontraba- operan i Berlin och fann den då vida mindre sen af hr Stanék.
Utförandet var kompositionen Hedrad åldring.
90 år fyllde i måndags fri- intressant än nu.
Måhända berodde detta emel- värdigt och framkallade lifligt bifall.
Soaréns herrinnan A.
M. Tham, född Alströmer, numera lertid därpå, att utförandet här på de flesta hän- slutnummer utgjordes af Brahms ' förträffliga so.
bosatt i Upsala.
För den vördade åldringen, som der och som helhet var bättre än i Berlin.
nat för piano och violin, n:r 3, d-moll, hvilken ännu besitter oförminskade själs- och kropps- nu liksom vid ett föregående tillfälle erhöll ett Operan ' är väl iscensatt och har att uppvisa krafter, gaf ett 30-tal släktingar en animerad särdeles godt utförande af hrr Aulin och Sten- middag å stadshotellet i Upsala.
Hundratals lyck- ett par vackra dekorationer, nämligen en träd- hammar.
Publiken, bland hvilken märktes hertig- önskningar i form af bref och telegram ingingo gårdsdekoration i första akten och en dekoration innan af Dalai ne samt prinsarne Carl och Eugen, under dagens lopp från anförvanter och vänner.
med motiv från Windsors park i den sista akten.
var särdeles talrik och lifligt intresserad.
Den senare, som utförts i Wien, var särdeles an- slående och framkallade lifligt bifall.
Att sådant Alexander Petschnikoff har ytterligare gifvit ett Doktorinnans guldmedalj.
K. m:t har för öfrigt i rikt mått kom de uppträdande till par konserter härstädes, vid hvilka som hufvud- tilldelat lasarettsläkareu i Jönköping A. W. Tho- del, hafva vi endast att konstatera.
Till sist in- nummer förekomrnit_Mendelssohns e-moll-konsert, réns maka fru Anna Thorén, som med fara för ropades äfven hofkapellniästaren hr Henneberg Bachs Chioconna och aria på g-strängen samt eget lif i somras i Oskarshamnstrakten räddade och förste regissören hr Rundberg.
Griegs c moll-sonat.
Med undantag af den senare, en person från att drunkna, medaljen af guld i Vi skulle mycket misstaga oss, om ej denna hvars tolkning just ej var den bästa, hafva de femte storleken med inskrift » För berömliga gär- opera kommer att bli nästan lika populär som flesta numren erhållit ett förträffligt utförande.
» Medaljen öfverlämnades af landshöfding » Muntra fruarna ».
Hr P. är dock afgjordt bäst i de kantabla num- Palmstierna förliden vecka till doktorinnan Tho- ren, och i tekniken är han mästare.
Bifallet har K.
Dramatiska teatern bjöd i lördags på en in- rén vid den supé han å länsresidenset med an- hvarje gång varit särdeles entusiastiskt från den tressant premiére, då ett nytt drama af den nu- ledning af sin dotters bröllop gaf för ett antal nästan alltid fulltaliga publiken.
Som ackompag- inbjudna, bland hvilka äfven doktor och dokto- mera hos oss så populär vordne spanske förfat- natör har vid de senare konserterna hr Stenham- taren José Echegaray framfördes.
Den framgång rinnan Thorén befunno sig.
» Offrad » — så kallas i hr Bovallius ' förtjänst- mar bifrädt, och en bättre sådan torde konsert- fulla bearbetning det gripande stycket — rönte gifvaren fått svårt att uppleta.
Damer på björnjakt.
Grosshandlarna P. inför den distinguerade premiérepubliken torde Hofkapellniästaren Richard Henneberg, hvilken M. Anker från Fredrikshald och Chr.
Berg från närmast motsvara det starka intryck, som sam- som bekant inlagt stora förtjänster om vårt mu- Kristiania befunno sig den 3 dennes på björn- me författares » Galeotto » på sin tid gjorde och siklif, gifver i morgon lördag konsert i Musikaliska jakt i sina fruars sällskap.
Deltagarna stodo ut- vida öfverträffa verkan af flere senare gifna akademiens stora sal.
Programmet upptager bland posterade framför idet, då björnen, en gammal Echegaraypjäser.
» Offrad » innesluter också på annat en intressant symfonisk suite &gt; Scheherazade » hane, rusade ut på 3 meters afstånd, påsköts och sätt och vis en version af grundtemat i » Gale- af den ryske tonsättaren Rimsky Korsakoff, samt af välriktade kulor erhöll sin bane.
Detta är otto »: det smygande förtalets fördärfbringande Södermans » Kung Heimer och Aslög », som kom- veterligen det första exemplet på norska damers makt; striden står denna gång emellan tvänne mer att sjungas af hr Ödmann.
För öfrigt flere deltagande i björnjakt; i Finland har fru Sonja unga flickor, som täfla om samme man, den ena goda nummer.
Konsertgifvaren biträdes därjämte Tavaststjerna skjutit björn i ryska Karelen.
rättsinnad, ädel och fylld af offervillig kärlek, af operasångaren Bergström och k. hofkapellet den andra, under ett helgons skenheliga min, m. fl.
Någon vidare rekommendation torde denna ett litet vidunder af kall beräkning och ondska.
konsert ej behöfva.
De mörka makterna triumfera ända där intill, att den äkta känslan med skymf jagas på dör- Filharmoniska sällskapet gifver sin första kon- ren, medan intriganten reder sig till bröllop, sert för säsongen nästkommande tisdag i Musi- Teater och musik.
men hämnden vakar och i den lidelsefullt upp- kaliska akademiens stora sal, hvarvid som huf- Kungl.
operan uppförde i måndags för första gån skakande slutscenen når ett dolkstyng bakdan- vudnummer uppföres Cherubinis » Requiem ».
gen Verdis opera » Falstaff •.
Texten till denna ly- terskans redan i brudsiden höljda bröst och man riska komedi, som den kallas å programmet, är skymtar en sen, om ock bittert blodstänkt upp- sammanställd af Arrigo Boito och till innehållet rättelse åt den förföljda oskulden.
Som redan af detsamma som » Muntra fruarna i Windsor ».
dessa antydningar torde framgå, skyr den span- Den gamle maestron, som vid denna operas ske författaren i sitt drama ingalunda starka, komponerande var åttio år gammal, har här sla- ja, skriande färger, men styckets poetiska lyftning git in på ett område, som betydligt afviker från och äkta patos kunna ej förfela att göra ett För Idun af Homo Sum.
det, hvarpå han förut företrädesvis rört sig.
mäktigt intryck äfven på en publik, som är van Med tanken på sådana operor som » Trubaduren », vid mera dämpade och nordiskt kyliga dagrar.
_Wån lawn-tennis-platsen ljödo glada röster, » Den vilseförda », » Aida » och » Otello » måsteman De tvänne kvinnliga hufvudrollerna, de riva- r sågos ungdomliga gestalter snabbt och spän- förvånas öfver att dessas skapare kunnat åstad- komma något så nytt och originelt som » Fal- liserande unga flickorna, fingo ock ett förträff- stigt röra sig fram och åter.
" Nu var ett spel staff », hvilken opera flödar af den mest upp- ligt utförande.
Som den misskända och förskjut- slut och en kort paus inträdde.
Den vackraste sluppna och burleska humor.
Musiken lider na Matilda, hvilken dock till sist tar en så blo- af de unga flickorna, hon med den långa, slanka visserligen brist på kantabla melodier, men den är dig hämnd, presterade fru Seelig-Lunäberg ett figuren, kastade sig flämtande och med glödande full af karaktäristik och har att uppvisa en för- ytterst verkningsfullt och medryckande spel — kinder ned på en trädgårdsstol, i det hon ifrigt träfflig orkestrering.
En hvar af de tre akternas utan tvifvel en af den unga skådespelerskans flämtade med sin räcket.
sex tablåer lämnar många exempel härpå.
Det bästa skapelser.
Bifallet var ock, särdeles efter » Nej, nu förmår jag inte längre! » utropade bäst tillgodosedda partiet är naturligtvis Falstaffs, de två sista akterna, hardt när stormande.
Som hon.