Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inseende det stora betryck, som menskligheten led under prestmagtens bigotterier och former, såväl som de besvär, förtretligheter och prejerier den utöfvade i så många afseenden mot folket, var dock ett som låg honom mest om hjertat, emedan det utöfvade det största inflytande på folkets karakter.
Det var äktenskapet, hvilket som en fången slafvinna släpades i smutsen af presternas vidskepliga formaliteter.
Han utbad sig för detsamma en rättighet, som vid första påseende och under dåvarande tvungna förhållanden, syntes besynnerlig, men vid närmare betraktande uti sig innebar en idé, som hade till mål mensklighetens djupaste menniskorätt och frihet.
Han utbad sig nemligen att Konungen ville förläna honom rätt dertill: att «alla älskande», som för sina samvetens skull icke kunde underkasta sig prestkyrkans former och föregifna, heliga ceremonier vid äktenskapet — hvilka de ansågo för vidskepliga och syndiga, eller löjliga och i bästa fall, barnsliga och onödiga, och: — att »älskande», som genom föräldramagtens egennytta eller familjehögfärd, voro beröfvade erkännandet af deras «kär - Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
507 lek och inbördes hemliga förbund», såsom lagligt äktenskap, med mindre prest-benediktionen var följaktig, att nemligen dessa, så snart de bevisligen inom hans hus, hade tillsammans legat uti en för detta ändamål iordningställd, dertill beredd brudsäng, skulle de lagligen erkännas såsom äkta makar, utan de påfviska pretentionerna på en förutgången notorietet genom lysningar och vigsel.
Och derifrån är civil—äktenskapet i England utsprunget till sin idé, och detta midt under den religiösa vidskepelsens mörkaste tider.
Tusenden hafva, sedan dess, vid Greatna-Green firat det borgerliga äktenskapets alltmer vexande seger, tills en parlamentsakt af år 1858 fullbordade den på GreatnaGreen-lagens principer, och fullständigt reglerar civil-äktenskapet i England.
Denna lag innehåller i hufvudsaken: att civil-äktenskapet är regel, vigseln är frihet, och, i likhet med Holland: att, för dem som önska vigsel, ingen prest må densamma utfärda eller förrätta, utan förut af kontrahenterna förevisad borgerlig konfirmation genom civil-auktoriteterne.
Förenta Staterne hafva allt sedan oafhängighetsförklaringen (Declaration of Independence af den 4:de Juli 1776, antagen i den Amerikanska kongressen) icke haft någon annan egentlig äktenskapsform, än det borgerliga äktenskapet.
Åtminstone sedan 1780, då det enda återstående band, som förenade Nordamerika med moderlandet, helt och hållet afklipptes genom Anglikanska kyrkans upplösande i mångfaldiga från hvarandra mer eller mindre divergerande religiösa assosiationer.
Sedan ingen statskyrka fanns till, så förföll äfven fordringarne på det sacerdotala i äktenskapet.
Sedan presterne sammansmält med det allmänna lifvet, hvilket i Amerika i ordets egentliga bemärkelse är — arbetet, så kunna väl sekternes föreståndare påfinna någon lisa för den fromma kyrklighetens lagiska nitälskan, men detta blifver helt och hållet utan importans, då denna ypperliga statsförfattning icke lånar sitt öra deråt.
Jag kan icke underlåta att i öfversättning återgifva Doktor Rudelbachs ordagranna yttrande härom, hvilkens faktiska uppgifter jag redan ofta anfört, såsom högst sakrika och bevisande, ändock jag måste reservera mig emot åtskilliga af hans enskilda tänkesätt i hvad de röra «hans åskådning ifrån kyrkans synpunkt»
(Danska stats- eller national-kyrkans), så instämmer jag så mycket Ulligare i haus uppfattning om äktentcnskapet från den rent borgerliga ståudpunkten, från religionsfrihetens synpunkt och deraf följande politiska förhållanden i allmänhet, Han säger nemligen: «Man hänvisar, när man dermed vill understödja sin föregifna fruktan för möjligt olyckliga följder af civil-äklenskapets införande, eller motverka påståendet om det oundgängliga af ett sådant steg i våra Europeiska stater, till Nordamerika såsom ett varnande exempel.
Der, menar man, hvarest författningen likasom har bildat sig af alluvier, icke så mycket till en statskropp, som fastmer till stats-fragmenter, der kunde måhända en sådan inrättning passa i brist på en bättre, fullkomligare, mera organisk
Ty utan att tala 508 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 199. om, huru det är beklagligt att frän bildade män ständigt höra det ohistoriska påstående förnyadt, som om religionsfrihetens införande, till grund för den fria författningen, skulle vara anledningen till dessa Staters oorganiska sammanförande, då det låter sig med historisk evidens bevisa, att man i synnerhet der hade genomgått så godt som alla kyrkolörfattningslörmer, ända ifrån de äldsta prestbyterianernes grund-idé, så är under närvarande förhållande, hvad nemligen äktenskapets helgd angår, Nordamerika mycket mer ett exempel, som Europa kunde taga till sitt mönster.
Der är verkligt och i regeln (naturligtvis med stora undantag i de stora verldsstäderna) familjelifvet en helgedom, hvilket alla väl underrättade ögonvittnen, ej blott infödda Amerikanare, med en mun försäkra.
(Här citeras N. II.
Julius, »die sittlichen zustände Nordamerikas»; Mattheson och Reid, »a visit to the American churches».)
Då man icke kan tillskrifva civil-äktenskapets införande förtjensten af, hvad som här mycket mera är resultatet af hela lagstiftningen och det religiösa lifvet, med frihetens, till verklighet komna principer, så kan man utan tvifvel draga den slutsats, att denna form för äktenskapet (hvartill hos somliga sekter och denominationer, ansluter sig kyrkliga matrimonial-akter, somliga icke) ingalunda har åstadkommit någon sedlig förvirring eller dissolation.
De Förenta Staternas storartade kolonisationssystem, som så länge visat sig dugligt till att emottaga och organiskt förena och sammanställa en så stor mängd af Europeiska kolonister, som hvarje år der inflytta, och af hvilka det stora flertalet icke hafva något begrepp om en verklig kolonisation, torde gifva de kraftigaste vittnesbörd om denna fria författnings företräden, och särskddt, hvad som här är i fråga, principerna för äktenskapet».
Frankrike, der infördes borgerliga äktenskapet med Fransyska revolutionen.
Att äktenskapet delade det förvirrade tillstånd, hvaruti alla institutioner mer och mindre befunno sig genom deras revolutionära införande, var mindre att undra.
Såsom Hugenotterna, principenligt såsom borgerligt äktenskap, i nära ett helt århundrade hade det såsom en privat familje-akt, utan egentligt borgerlig konfirmation, och utan kyrklig, emedan deras lärare och äldste gemenligen voro exilerade, sådan var i det närmaste äktenskapets ståndpunkt i Frankrike vid Fransyska revolutionen och i alla fall ej i sämre skick än omkring Ludvigarnes (den 14:de, 15:de och 16:de) dagar.
Vid kejsardömet, var det en af de första bestämmelserna i den Napoleonska staten, att gifva civil-äktenskapet en fäst form, och detta vid alla tillfällen så, att civil-äktenskapet skulle vara det nödvändiga vilkoret för det kyrkliga, den som ville begagna sig af detta sednare, hvilket således lika så lätt genomfördes i den Romerskkatholska som i den protestantiska kyrkan, och är gällande i denna dag. (efter Rud.) Tyskland, der är civil-äktenskapet i de Hesta Tyska stater antaget, och der, hvarest det icke redan skett, såsom några få stater, står man i begrepp att införa det.
(D:r Rud.)
Danmark har infört civil-äktenskapet sedan några år, och skulle lika litet vilja Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
509 återgå till det kyrkliga sacerdotala igen, som det, i politiskt hänseende, skulle vilja åter sätta sig tillbaka uti de absolutistiska tiderna före 1848.
Beträffande skiljsmesse-lagarne, torde slutligen och i förbigående några ord böra yttras.
Här, sorn öfverallt, bar Staten att ställa sig på ståndpunkten af de verkliga förhållanden i verlden och lämpa sina lagar efter de vanligast förekommande omständigheter, då ingenting på jorden, i hvad det rörer menniskors sammanlefnad, är absolut, utan underkastadt vexlingarne mellan godhet, svaghet eller ondska.
Detta, emedan begreppet Stat och Statens tillvaro, hörer till det ändliga, men religion, för såvidt densamma är kristendom, är oändlig och evig.
Statens lagar kunna således icke vara absoluta, då kristendomens deremot icke kunna vara annat.
Kristendomen, som har att göra med själen och regerar menniskornas samveten, utgår frän eviga principer, och kan, beträffande äktenskapet, icke erkänna någon annan skiljsmessegrund, än äktenskapsbrott (adulteriam) (Matth. 5: 31, 32 — 19: 9) och hvilket, principielt taladt, ur kristendomens yttersta synpunkt, som ser till hjerleslällningen, på samma gång är skiljsmessa från Gud, der nemligen ett verkligt, ett kärlekens äktenskap blifvit brutet.
Staten åter, såsom en helt och hållet verldslig institution, har endast att lämpa sig efter allmännast förekommande omständigheter, och, sedan hjerteställningen är prononcerad, icke förvärra det onda, utan detsamma förmildra efter bästa naturliga förstånd.
När således äkta makar under inga vilkor kunna finna sig uti sitt inbördes förhållande, så har Staten pligt — att låta dem skiljas, på grund af det förevarande faktum, att de naturliga samvetena redan äro kränkta, och emedan kontrahenterna redan äro skiljda inför Gud, och emedan en fortsatt sammanlefnad skulle vara ett helvete, i stället för hvad det borde vara — försmaken af en himmel på jorden.
Kyrkan åter såsom kristelig liar, utom det förhållande hvarom 1 Cor. 7: 12, 13, 14, 13 talar, rörande de dåvarande blandade äktenskaper mellan afgudadyrkande hedningar och kristna — intet enda fall, der den, enligt Guds ord, får tillstädja skiljsmessa mellan äkta folk, annat än äktenskapsbrott (se Matth. 3: 31, 32).
Då vår Frälsare i Marc. 10: 2, 3, 4, 3, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, med anledning af 5 Mos. B. 24, säger: att »Moses tillstadde skrifva skiljobref för hjertanens hårdhets skull», så var detta i Moses egenskap af verldslig lagstiftare (då, som vi veta, öfverhufvudet för en Judisk theokrati hade både det öfverstepresterliga och regentkallet i sin hand), hvilket Christi ord tydligen åsyftar i det anförda stället, likasom att Moses, i den gudomliga betydelsen af äktenskap, icke till dess upplösande hade någon magt.
När således kyrkan blandar sig uti äktenskapslagarne, och till det minsta uti skiljsmesse-lagarne, genom en kombinerad lagstiftning med Staten, så går hon bokstalligen ifrån sin bestämmelse och måste i allmännast förekommande dylika fall handla uppenbart emot evangelium och kristendomen.
Ty de allmännast förekommande anledningar till skiljsmessa, är icke äktenskapsbrott, utan en genomgående 510 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 199. och inkurabel osämja.
För att uu i vårt land åt kyrkan bevara skenet af kristlig, bar den kombinerade lagstiftningen förutsatt äktenskapsbrott, såsom enda möjliga utvägen till skiljsmessa, der icke densamma äfven i det yttre redan är ett faktum, genom den ena eller andra partens rymning (desertio malitiosa, efter 1 Cor. 7: 15.)
(Se Gifterm.-Balken.)
Kristendomen tillerkänner icke heller denna desertio malitiosa såsom orsak till skiljsmessa, men kyrkan, i sin föregifna egenskap af kristlig, gör det dock, emedan Staten under vissa omständigheter, pä naturliga grunder gör det, och hvarigenom kyrkan helt och hållet blottar sitt innersta väsende.
Då Staten, pä naturliga skäl, har pligt att allmänneligen efterlysa och tillrättaföra den vilseförde åter till sin pligt genom lagens magt, tills båda parternes öppna och enstämmiga förklaring och yrkande på skiljsmessa i laga form egt rum, så tager kristendomen alldeles ingen del deri, då deu icke kan frångå sin oatlåtliga rigtning, att nemligen individuelt endast, utöfva sitt inflytande på själarne och samveten.
Går kyrkan en annan väg och gör sig delaktig i Statens åtgärder genom den kombinerade lagstiftningen, så går den på sidan om sin bestämmelse som kristlig.
Kyrkans så kallade kristliga inblandning i saken, genom den förvändt kombinerade lagstiftningen, kommer således de förut genom misshälligheten brottslige, till ett uppsåtligt och öfverlagt brott, genom att kringgå lagen så, att den önskade skiljsmessan kan ega rum och hvilket med skickliga biträden kan gå ganska lätt.
Parterna öfverenskomma, att den ene gör en resa strax utom riksgränsen eller till och med endast till ett annat län, och hvarigenom det är bevisligt huru den ena maken förrymt den andre.
Den andra vägen är den, att öfverenskomma om att äktenskapsbrott blir bevisligt, om än ick<- effektueradt.
I båda fallen uppoffras sanningen, der lögnen icke skulle anses nödvändig, om kyrkan endast befattade sig med hvad kyrkan tillhörer och Staten med hvad Staten tillhörer.
Beträffande nya förbindelsers ingående, af redan skiljda personer, kan Staten under inga vilkor sådana förneka, och gör det icke heller hos oss, ehuru kyrkan ensamt har tillegnat sig handhafvandet af alla dessa de vigtigaste förhållanden i lifvet, men genom Statens och kyrkans kombinerade lagstiftning, kommer kyrkan åter här uti en uppenbar opposition mot kristendomen, hvilken i Matti). 5: 32. tydligen förbjuder och stämplar med ett föraktligt brott den, som tager den öfvergifna eller frånskiljda.
Allt nemligen ur kristendomens synpunkt, af äktenskapsbrott såsom enda anledning tdl skiljsmessa, och hvilket ju kyrkan, under förutsättning af kristlig, mäste respektera och efterfölja.
Kyrkan kan således, lika litet uti detta som föregående fall, göra gemensam sak i lagstiftningen med Staten, om hon icke helt och hållet vill uppoffra sin egenskap af kristlig.
Staten åter, har endast det för handen varande faktum att vidgå, såväl som kontrahenternas inbördes förklarande, deras uttalade gemensamma önskan och vilja, hvilken Staten icke kan undertrycka.
Derför måste uti hvarje läll kyrkan frånträda sin egenskap af lagstiftare i äktenskapsmål, såväl som Motioner hos Ridderskapct och Adeln 1862.
511 uti all annan lagstiftning, ty hon kan derunder aldrig i sanning bibehålla karakteren af kristlig.
Då, ur religionsfrihetens synpunkt, Staten omöjligen kan uppfylla alla fordringar, som de särskilda konfessionerna eller religionssamfunden ville uppställa, eller sålunda göra äktenskapets ingående eller upplösning beroende af former, som hvarje särskildt religionssamfund kunde finna för godt att uppställa, så blir blott en enda väg öfrig, den nemligen, »att icke i lagstiftningen inrymma rätt för någon kyrklig åskådning af saken, utan endast att föreskrifva en borgerlig form för äktenskapers både ingående och upplösning, der dessa sednare olyckliga förhållanden icke kunna undvikas», (eft Rud.)
Till slut må det tillåtas mig att anföra, huru, näst evangelii fria och oaflåtliga förkunnande och utbredande i anda och sanning, till mensklighetens emancipation ur vanans och traditionens förslöande inflytande, näppeligen något utöfvar ett så mägtigt inflytande på mensklighetens utveckling, som äktenskapet, då det förblifver fritt och obundet af formalistiska stadgar.
Såsom fritt och på naturens rätta grund, strålar det såsom det heliga Ordets förklaring på jorden, anammadt af tacksamma hjertan.
I naturens sanna lif, i kärlekens och trohetens famn, fjärran ifrån vidskepelsens och bigotteriets formaliteter, aktar menskligheten först Guds ordning och Ord såsom sitt högsta smycke.
Då, säger Luther — »är äktenskapet ett rätt hederligt, som nödvändigt och aktadt stånd, på den ena sidan, en läkedom mot synden och ett hospital för de sjuka — och, på andra sidan, en förträfflig skola för gudsfruktan och alla kristliga dygder.»
På de grunder jag i min motion anfört, såväl som i öfverensstämmelse med nu föredragna, ehuru alltför ofullständiga och svega utveckling af ämnet, anhåller jag, att Lag-Utskottet med dess djupare insigter och förfarenhet, måtte, med upphäfvande af de gamla stats-kyrkliga äktenskapslagarne och i öfverensstämmelse med andra civiliserade länders förändrade lagstiftningar i denna väg, framlägga för Rikets nu församlade
Ständer ett lagförslag, hvarigenom det borgerliga eller civil-äktenskapet blir infördt äfven i vårt land; och, att detta lagförslag måtte utgå derpå, att äktenskapets legitimitet måtte grundas endast och uteslutande på en frivillig öfverenskommelse och kontrakt, inför Notarius publicus eller annan verldslig och juridisk auktoritet, med frihet för kontrahenterna, att först derefter, om de sådant åstunda, få begagna sig af andeliga och kyrkliga välsignelser och äfven vigsel, men att ingen kyrklig åtgärd må få vidtagas, med mindre kontrahenterna för prest eller församlingsföreståndare vid ansvar, styrkt äktenskapets konfirmation inför juridisk auktoritet; och, att äktenskapskontraktet ingenting annat får innehålla, än kontrahenternas ömsesidiga öfverenskommelse om ett hela lif - 512 Motioner hos Riddershapet och Adeln 18(12.
N:o 200. vets obrottsliga sammanlefnad i kärlek och trohet, dä öfriga äktenskapsförord höra till andra juridiska områden; och, att, der hemligt äktenskap varit, det på samma sätt må legitimeras, samt med barnen.
W:o 300.
Af Friherre Sprengtporten, Jako!» Willie!»»», om upphä/- vande af 3 mom i 47 § af Kongl. Förordningen om Landsting.
Förslagen till våra nya kommunal-författningar blefvo vid förra riksdagen ganska sent lagda på Riks-Ståndens bord.
Det har sålunda kunnat inträffa, att vid granskningen af dessa, i enskild, häfdvunnen rätt, djupt ingripande lagförslag, ett eller annat förbiseende kunnat ega rum, hvilket det är magtpåliggande att få rättadt, innan lagen träder i verkställighet, på det densamma, vid tillämpningen, må framkalla den belåtenhet och medföra de välgörande följder, som med denna lagstiftning äro afsedda.
Mina anmärkningar röra emellertid endast 3:dje momentet i 47:de § af Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning af den 21 Mars 1862 om Landsting.
I detta moment föreskrifves: »att då inom Landstinget fråga om grunden för algifters uttaxering förekommer, skall denna fråga först afgöras, samt att, om inom Landstinget påstående framställes, att företag, hvarom förslag blifvit väckt, är af den beskaffenhet, att endast stad eller endast landsbygd af företaget kan hafva hufvudsaklig nytta, och att förthy, i förra fallet landsbygden och i det sednare städerna, vare sig samfäldt eller en eller flere bland dem, må från bidrag till företaget befrias eller med sådant bidrag jemförelsevis mindre betungas, så skall jemväl öfver sådan framställning beslutas, innan hufvudfrågan till afgörande företages.»
Af detta stadgande följer sålunda: att det fåtaliga Landstinget blifvit beklädt med obegränsad magt att ålägga hvilken stad eller hvilken landsbygd som helst, trots dess vanmägtiga protester, som icke ens kunna nå timonen, så framt icke något formfel af Landstinget blifvit begånget, huru stor skattebörda som helst och snart sagdt för hvilket ändamål som helst.
Ovil - Motioner hos Ridder skåpet och Adeln '1862.
N:o 200. 513 Ovilkorligen måste man härvid göra sig den frågan, hvad skydd emot missbruket af denna magt, eller mot missförstånd vid dess tillämpning, lagen härvid förbehållit innehafvare!! af den egande eller personliga rätten?
Svaret blir — intet!
Kan man för öfrigt föreställa sig att det är möjligt för ett Landsting, att med rättvisa urskilja, hvad som vid ett företag inom ett län gagnar stad eller land, eller den ena landsbygden framför en annan?
Ar länet icke, likasom Staten, att anse som ett helt, och har icke denna åsigt legat till grund för hela lagen?
Till hvilka orättvisor, hvilka tvister och till hvilken osämja skall icke denna skenbara rättvisa leda.
Då Rikets Ständer ansett sig oförhindrade af 57:de § Regeringsformen att bekläda kommunerna med en obegränsad beskattningsrätt, hade det varit billigt och önskansvärdt, att‘åtminstone någon motvigt mot missbruk af denna magt och till skydd för enskild rätt blifvit i författningen nedlagd; men så har icke skett; och för min del finner jag vid denna saknad nu intet annat kunna tillgöras, än då jag föreslår: att 3:dje momentet i 47:de § af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 21 Mars 1862 om Landsting, må ur författningen utgå.
Genom dess borttagande motverkas inga nyttiga framsteg, ty hvad sorn icke kan ske genom Landstinget, kan ske på laglig väg genom stadens eller den ifrågavarande landsbygdens egen åtgärd; och tilläfventyrs kommer man i längden säkrast till målet, om man icke utsträcker förmynderskapet allt för långt.
Svensken älskar icke att se sin sjelfverksamhet för mycket inskränkt eller att föras i ledband i allt hvad han vill uträtta.
Endast i de fall der sådane företag komma i fråga, som fordra samlad kraft och omisskänneligen äro till allmän nytta och heder för befolkningen inom ett län, bör Landstingets beskattningsrätt göras gällande; meri då böra också alla, i sin mån, skatta lika efter den i 2:dra momentet af 47 § antagna grund, hvilket också är det enda korrektivet mot allt för högt uppdrifna taxeringar.
Små ojemnheter i de fördelar, som i dag kunna tillskyndas den ena och i morgon en annan landsdel, kunna på mångfaldigt sätt rättas; men af en ojemn beskattning kan deremot intet annat uppstå, än en afundsamhet emellan de olika delarne af samma landskap; hvilken skulle nedtrycka den allmänna anda och den enhet i tänkesätt och sträfvanden, som äro afsedda att blifva denna författnings vackraste frukter.
Jag förnyar min anhållan om uteslutande af det af mig åberopade 3:dje mo IIih. till R.
Prat. 1862 A 1863.
Ii Sami. 1 Afd (55 514 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 201. mentet i 47 § af Kongl.
Förordningen om Landsting och begär remiss af min motion till vederbörligt Utskott.
Stockholm den 29 November 1862. J. W.
Äfrö 201.
Af Herr Von Hofsten? sten Erland? angående anslag till fxjra gymnastik-inrättningar i Stockholm.
Man börjar allt mer och mer inse den enkla sanningen, att i samma mån som nutidens bildning fordrar af ungdomen ansträngningar i läsväg, i samma mån måste man använda en motvigt, som förhindrar stillasittandets menliga inverkan på under utveckling varande kroppar.
Den pedagogiska gymnastiken, vapenföring och exercisöfningar, kunna samfäldt betraktss som en lämplig motvigt, hvilken, utom dess fördelaktiga inflytande på ungdomens kroppsliga utveckling och helsa, äfven bidrager till att uppehålla dess själskraft; ty kropp och själ äro beroende af hvarandra.
Enligt min föreställning är det dock bättre att ej drifva gymnastiska öfningar, än att göra det under särdeles ogynnsamma förhållanden; ty för skolungdomen är af hufvudsaklig vigt att det är möjligt ordna dessa öfningar så, att såväl eleverne, som deras målsmän och skolornas styrelser dermed äro belåtne.
Det största hindret för de gymnastiska öfningarnes allmänna och ändamålsenliga tillämpning vid ungdomens undervisning här i landet är nu, att ehuru antalet skolor, äfvensom antalet elever vid de flesta af dem, under sednare tider oupphörligen vuxit, har man dock, vid nödiga lärobyggnaders uppförande, jemförelsevis sällan tänkt på att i, eller i förening med dem, anlägga gymnastiker.
Följden är nu dels, såsom t. ex. i Stockholm, att många skolor måste sända eleverne till aflägset belägna gymnastiker för att öfvas under tider, som ofta äro olämpliga; dels att skolor, hvilka ej ega gymnastik-lokal och äro belägna i städer som sakna allmänna gymnastiker, måste på ett ofullständigt sätt tillämpa gymnastiken i händelse en förordning skulle absolut föreskrifva läsöfningars förening med kroppsöfningar vid alla skolor, utan af seende på om de vanliga skolrummen äro för små eller i annat fall otjenliga.
Om en stad har endast en skola, så bör dess gymnastiksal vara anlagd i förening med eller i närheten af skolhuset; men om en stad har många skolor, så bör man, i allmänhet, vid uppförandet af nya lärobyggnader ej anlägga gymnastiksalar i dem, utan särskilda gymnastikhus böra uppföras å sådana punkter, att många skolor lämpligen kunna begagna en lokal.
Härigenom uppkommer en betydlig besparing i anläggningskostnad, särdeles om man vill att ungdomen under vintermånaderna skall hafva ej endast egentliga gymnastik- utan äfven exercisöfningar, hvilkas fullständiga drifvande förutsätter att lokalen skall vara betydligt stor och närmast liknande ett exercishus.
Hvarje Statens läroverk eller skola bör hafva ett anslag till gymnastik-lärarens aflöning samt ett till underhåll af redskap m. m., och hvarje privat skola bör hafva utgifter för elevernas fysiska uppfostran; om nu dessa medel ga ifrån t. ex. 8 å 10 skolor till en gymnastik-inrättning, så bör, i allmänhet, ett bättre resultat erhållas, än om summan delas på lika många ställen.