Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med undantag af ett antal utländska lärarinnor samt lärare från högre allmänna läroverket i Jönköping, hafva de flesta af fröken Storckenfeldts medarbetare utgjorts af i skolan utbildade lärarinnor, hvar- igenom enhet i anda och undervisningsmetod väsendtligen bibehållits.
Skolan åtnjöt under tjugu år obestridt an- seende för att vara Jönköpings förnämsta, och ehuru sedermera två nya elementarskolor för flickor tillkommit, äger den dock fortfarande aktning och förtroende i oförminskad grad.
Ehuru en för vår tid mindre vanlig disciplin upprätthälles, är dock tonen i skolan långt ifrån tung och tryckande, ty föreståndarinnan är en af dessa sällsynta, lyckligt begåfvade naturer, som med allvar i arbetet äfven kunna förena friskt mod och glädtighet; och hennes anda har tryckt sin prägel på skolan.
Helpensionärer hafva emottagits sedan år 1 8 5 5, och för alla dem, som inkommit som sådana frän när och fjärran, har fröken Storc- kenfeldt varit som en mor — en god mor, som ej tagit sina modersplikter lätt.
Det bä- sta beviset härpå är det varma och innerliga förhållande, hvari de utgångna eleverna allt- jämt stått till sin forna skolföreståndarinna, ett förhållande, som vackert illusteras af de årligen återkommande fester, som gifvas för de elever, Bom utexaminerats föregående år.
De emotses alltid med stor längtan, och helt visst äro dessa bjudningar högtidsstunder, där de vanligen till ett sextiotal uppgående unga damerna upplifva minnen från det glada kam- ratlifvet i skolan.
» De ungas arbetsförening », hvilken sedan mer än tjugu år arbetat för missionen, bidrager ock till att fastare sam- manknyta bandet mellan skola och lärjungar.
Ett stort antal lärarinnor, som utgått från fröken Storckenfeldts läroanstalt, hafva nu sin verksamhet i alla delar af vårt land, från dess nordligaste till dess sydligaste provinser, och flertalet af dem har gjort skolan all heder.
Flere af dem hafva upprättat egna läroverk, som arbeta med framgång.
En skildring, om än aldrig så kortfattad, af fröken Storckenfeldts skolverksamhet skulle vara bristfällig, om ej hennes storartade väl- görenhet nämndes.
Man tanke sig att af de bortåt tretusen lärjungar, som under skolans snart halfsekelgamla tillvaro utgått från den- samma, har väl hälften antingen gått helt utan afgift eller ock erlagt en betydligt för- minskad sådan.
Naturligtvis har den välgö- ranhet, som fröken Storckenfeldt direkt och indirekt utöfvat, och hvarom här ofvan angifna siffror endast gifva en svag föreställning, hur enastående de än i sitt slag äro, icke kunnat annat än åsamka skolans ekonomi betänkliga svårigheter.
Dessa hafva stundom varit så stora, att det fordrats föreståndarinnans ovan- liga energi för att kunna reda sig ur dem.
Energi är det mest utmärkande draget i frö- ken Storckenfeldts karaktär; hon har en vilja af järn, mot hvilken motgångarnes bränningar fåfängt bryta sig.
Oaktadt sjuttiosju år tynga på hennes gråa hjässa, står hon ännu upprätt, arbetande med samma ifver som förr på de ungas väl och fylld af samma entusiasm för sist lifs stora mål, som ledt henne framåt under en snart femtioårig skolverksamhet.
En kärlek, som står emot så mycken motgång, så många års träget och försakande arbete, den är af äkta metall och rostar ej, då krafterna engång svika och den gamla gjort sin sista rond ge- nom de kära skolsalarne.
Den har sin rot i en stark pliktkänsla och en lefvande förtröstan på försynens makt, och den skall också bära henne öfver det stora djupet, då äften den bästa känner, att allt hvad man gjort och sträfvat efter varit bristfälligt och svagt.
Fröken Storckenfeldt har utom sin skolverk- samhet spelat en mycket betydande roll inom de kretsar, som lifvas af ett varmare religiöst intresse.
På 1850 — 60-talet, då missionsför- eningar och frikyrkoförsamlingar ännu icke funnos, var hennes hem en medelpunkt för den andliga rörelsen; utan att indragas i det moderna sektväsendet, har hon städse hyst ett lefvande intresse för religiösa frågor och ver- kat mycket för den inre och yttre missionen.
Sakta drager mörkret Till glömskans ro jag får vud Men sofvande hur barnen ännu skratta och sia dystert förderf åt äflande De släktet tycka tårar öfver släktet slita sig från svarta Kall vinden drar från Men barnen och tårar lifvets grönska, Och de klaga, Men muntert som vissnat och gällt molnen gällt en stjärna, späda skratta och dag liksom lärkors bud om att dimmorna engång med löfte om sommartider som gry.
Ej hösten och kölden förmå unga, friska känslor emot lifvets Blott det sjuka ljus, mer.
att som — kväfva sträfva emot lifvets dör bort.
slag, fly, vår.
— Det friska består.
Friska barnasinnet bräckes ej i storm ej i öken- och vissnar hetta.
det spirar upp, när allt omkring dess gröna och i det härjas, blad af solens strålar mun- färgas, vinden.
barnasinnet länge stundens fröjd fort bleka.
ej på gåtor, våta — skälfver rufvar dag som ej på fram- obekymradt, går och somnar i döden, lugnt lyckligt.
Veka barnasinnet torkar sorgens ga- uti armods koja husen.
tår och leka.
mildt det och död åt allt och glömmer svalkar kvalets feber, ned på och det veka.
gällt och sorger, tid söden, hvarje frusen, och dess leka.
och den den blickar natten frost barnen ner.
den spirar i regngrå skratt, norr och ' öfver hafvet torna Men gråta våta med njuter liksom bådar — att aldrig barnens grubblar ned emellan simma Nu tro, utan ro.
tunga klinga nöd sig höra höstregnet lindens grenar, och de trampas tyst och skygg leka.
och dåd utan dör stenar.
där och som smeka, dikter.
bladen tänds i ljud hör, de tala om tidens åt märglösa minnes Sakta huf- II.
gamle Lätta skratta heta och vänligt gällt tert •¥^0?
mitt jag De susande de falla täta böja.
varmt oeh Tre ut sin breda, slöja.
Käckt C —.
" J^OPELIUS.
det domer inga domar; — ständigt sitt och dess kärlek tryter, flödar och gladt bröd bryter; högre.
aldrig
IDUN 1893 Blyga barnasinnet prålar ej med egen dygd och pockar ej på ära; ej det skriker ut som rätt hvad tror sina bästa tankars själf det i ödmjukhet det och tänker, skärf skänker, kännande dess ringhet.
Rena barnasinnet skadar klart och öppet ut och fäller aldrig blicken; ingen ku / vad lusta i dess varma pulsar sjuder, trofast ömt dess famntag kyss uti älskogsdagar.
Goda Mycket barnasinne!
tiden äger; saknar lyckan.
Först är och god den det bjuder endast dig och — när du din boning uti hvarje hjärta tager, då kör solen upp i strålvarm öfver sälla morgondager släkten.
Hugo Gyllander.
•^$£^ N o l l a n.
IS) leonora hette hon egentligen; men då [SjT hon var liten och inte kunde säga ut V namnet, kallade hon sig » Nollan » — och sedan fick hon heta det.
Det var inte utan, att hon också ansågs för familjens » nolla ».
Systrarna voro vackra, men hon » hade inte något utseende alls »; båda systrarna ansågos ha goda hufvuden, men hon var » som folket är mest ».
Den äldsta systern blef litet bortskämd för att hon var den första — den yngsta blef litet bort- kelad, därför att hon var den sista; men » Nollan », som hvarken var den första eller den sista, utan bara den mellersta, blef där- för inte bortskämd alls.
Systrarna voro mycket ute och roade sig, men » Nollan » var mest hemma hos föräld- rarne.
Någon skulle ju vara hemma, och inte var hon heller så mycket road af eller uppburen i sällskapslifvet som de andra; men hon lärde sig i stället att sätta mera värde på det stilla, gagnande hemlifvet.
Och Nollan kunde också ha sina nöjen och in- tressen, dem systrarna icke förstodo sig på eller funno nog stora och inte hade tid med — lifvet hade många skönheter och glädje- ämnen också för Nollan.
Hon var i alla fall så omistlig i hemmet.
Isynnerhet blef detta fallet sedan systrarna blifvit gifta och föräldrarne började bli äldre.
Men hon sörjde inte öfver, att hon blifvit kvar; hon hade j u en god verksamhet, där hon var, och hade for öfrigt alltid vant sig vid att tänka mest på andra och minst på sig själf.
Så gick det flere år framåt.
Ingen tänkte på, att det kunde vara eller ens bli annor- lunda inom hemmet, och Nollan själf tänkte kanske allra minst därpå, ty hon hade så mycket att göra och tillse, och då går tiden alltid fort.
Hennes sinne blef också gladt af det tillfredsställande medvetandet, att hon var till gagn och glädje för sina närmaste.
Sådana andar verka äfven ofta förädlande på hela sin omgifning.
Men då inträffade slutligen något mycket märkvärdigt: också Nollan blef förlofvad!
En bra karl, ännu i sin bästa ålder, men med tillräcklig mognad för att mera fästa sig vid inre än yttre företräden, gjorde familjens be- kantskap, och hos honom uppstod då snart en liflig önskan att till sitt eget hem få öfverflytta denna hemmets goda tomte, som han tyckte att man så orätt kallade » Nollan ».
Det blef som en naturrevolution inom hemmet.
Hvad skulle far och mor nu taga sig till?
Först nu började de att rätt inse, hvad dottern varit för hemmet och för dem.
Men de gladde sig ock på samma gång öfver att se henne få ett eget.
Nog hade hon för- tjänat det!
Det visste de bäst.
De sade den nye och siste magen helt uppriktigt, att han nu tog deras bästa dotter, och han sva- rade skrattande, att det var just det han visste!
— Men de andra döttrarna, som hade kommit på framstående platser och ännu voro » mycket med » i världen, voro verkligen litet förvånade öfver hvad som skett — » en nolla » har j u så litet att betyda, så mycket tyckte de att de lärt sig räkna ut!
Men de hade glömt, att det fanns andra faktorer i talet.
Till att börja med, lånade » morfar och mormor » hem den äldsta dotterns lilla flicka, för att de inte skulle känna sig så ensam- ma; och små dotterdöttrar bruka alltid vara roade af att få vara på egen hand hos mor- föräldrarne och känna sig då helt viktiga.
En afton sutto morfar och mormor vid lampan jämte den lilla flickan.
F ö r att hon skulle få vara borta en längre tid, hade de lofvat att också tänka på, att hon inte skulle glömma bort det lilla, hon redan lärt sig; men de där lektionerna, som morfar och mor- mor skulle ge, gingo dock mest på lek.
— I ett annat hörn sutto Nollan och hennes fästman; ty det hade ännu inte varit bröl- lop, fast det med all fart rustades därtill.
Nu skulle emellertid » lilla stumpan » sys- selsättas med en räknelektion.
Mormor, hon var nu alltid så allvarlig och ordentlig med de där lektionerna — men så kom morfar vanligtvis med något påhitt och lockade » stumpan » till lek, och det tyckte hon allra bäst om.
Men nu skulle hon bara skrifva upp det här talet först på griffeltaflan, sade mormor.
» Hvad ska ' jag skrifva? » frågade » stum- pan » något håglöst.
» Skrif » etthundratjugu » i siffror, » sade mor- mor högtidligt.
» Stumpan » skref.
» Får jag se, om du skrifvit rätt! » sade mormor och kastade en blick öfver sin stick- strumpa.
» Ånej, kära barn, inte får nollan stå först! » » Nej — det har hon då aldrig fått göra! » inföll morfar skälmskt, fast på samma gång med en suck.
» Såå, kära » morfar », hindra oss nu inte, » förmanade mormor.
» Det gör väl detsamma, hvar nollan står, för hon är ju i alla fall detsamma som in- genting, » invände den lilla litet envist.
» Ser du, » tog nu morfar till orda, » det gör ändock inte alldeles detsamma! » » Hur ska ' det vara då? » af bröt den lilla något trumpen, ty hon ville snart komma ifrån arbetet.
» Skrif så här! » visade nu mormor och 139 förde den lilla handen med griffeln; » först ettan — tänk dig, att ettan är morfar, som kommer först, » fortfor hon för att litet mera muntra och intressera eleven.
» Skrif så tvåan » — — — » Ja, ettan det är » far », för han ska ' ju alltid vara numro ett, » inföll den oförbätter- lige morfar med komiskt allvar.
» Så kom- mer tvåan — det är » mor ».
H o n är nu i själfva verket dubbelt så mycket värd som ettan, men får ändå stå efter, för syns skull.
Sedan kommer nollan.
Om en nolla ställer sig främst, då får hon inte något värde alls, ser du, min lilla stumpa, fast mången, som inte förstår mer än du, kunde tro motsatsen.
Men när hon ställer sig själf sist, då får hon, så underligt det än kan synas vara, den allra största vikten och betydelsen.
Det är en lärdom för lifvet, kära barn!
Ser du, om man också i själfva verket inte är eller tyc- ker sig vara annat än en nolla här i värl- den, så kan man bli något vida mer, bara man vet att fylla sin rätta plats.
När nol- lan står på den platsen, då ger hon ökad betydelse åt hela omgifningen och kan tio- dubbla icke blott sitt eget, utan hela talets värde.
— — Ja, lilla vän, du förstår mig inte nu, du ser bara helt storögd på morfar, — men en gång skall du komma att förstå det! » slöt morfar och såg mycket allvarlig ut, medan blicken sväfvade bort mot hörnet, där dottern satt.
» Morfar har nu alltid sådana infall 1 » sade mormor, hälft förlägen.
» Så heter det vanligen, då man kommer fram med sanningen! » skrattade morfar. » Och nu kan ju lektionen få vara slut för i kväll, » tillade han — » morfar har nu lärt dig att räkna ut, hvad det är, som ger lifvet dess största värde — fast det för många kan tyc- kas som ett hårdt tal. » » Amen! » sade fästmannen gladt borta ifrån sitt hörn.
» Det är hälsosamt. » KROPPENS VÅRD.
Det är hälsosamt att så mycket som möjligt vistas i frisk luft.
Intet är så oumbärligt för män- niskan som god, frisk luft.
Det är hälsosamt att dagligen göra en längre pro- menad.
Gåendet befordrar samtliga organs verk- samhet, i synnerhet underlifsmusklernas.
Den som lefver i bergstrakt, borde alltid uppsöka höjderna.
Luften är där alltid damfriare och renare än i dalen.
Det är hälsosamt att dagligen taga ett bad eller, om man ej kan det, tvätta sig från hjässa till fot.
Hudens verksamhet främjas därigenom i högsta grad.
Det är hälsosamt att ej nyttja för varmt vatten vid bad, emedan detta förslappar huden.
Kallt vat- ten är bäst, och man vänjer sig snart därvid.
Det är hälsosamt att göra badet kort, i synnerhet om man väljer kallt vatten.
Fem minuter borde vara det högsta.
Bad, som vara längre försvaga kroppen.
Det är hälsosamt att bada i rinnande vatten.
Flod- vatten, som är utsatt för luft och ljus, är i alla afseenden att föredraga framför stillastående och brunns- och vattenledningsvatten.
Flodbadens läkekraft är allbekant.
Det är hälsosamt att regelmässigt och ej för långt emellan tvätta hufvudet.
Hufvudets hud kräf- ver samma ans som den öfriga kroppens.
Tu-
IDUN 140 sentals hårsjukdomar skulle undvikas, om mera omsorg egnades åt hårbottens renhållning.
Det är ' hälsosamt att bära kort hår.
Bortsedt från att endast då luften kan få tillträde till huden och satsen: » Kallt hufvud, varma fötter » för- verkligas till sin första del, är äfven långt hår en dammfångäre, som så mycket som möjligt borde a f l ä g B n a s.
Damer böra hvarannan dag sorgfälligt utkamma sitt hår.
arrangerat denna utflykt.
Han skulle resa i morgon — brodern också, förstås —, och nu hade flickorna kommit öfverens om, att, innan han försvann, kanske för alltid, skulle man ha en riktigt glad dag tillsamman ute i det gröna, där man kunde få ha honom alldeles för sig själf och slapp dela honom med föräldrar, far- bröder och tanter.
På kvällen — ack, den sista kvällen 1 — • kunde man ju ej få rå om Det är hälsosamt att vid promenaden bära en käpp honom, den skulle han tillbringa i kommini- eller ett paraply tvärs öfver ryggen stucket un- stergården, där han varit inackorderad hela der armbågarne.
Hållningen blir därigenom sommaren med sin bror och omfattats med så rak, bröstet spännes ut, och andningen blir dju- mycken vänlighet.
Det fanns således ingen pare.
Mången har genom detta enkla medel annan utväg än att ställa till med en liten botat sig från en gammal lungkatarr.
picknick i det gröna.
Målet för utvandringen Det är hälsosamt att vid promenaden taga sin väg var gifvet på förhand, det var alltid den lilla genom skog, fält och äng.
Frånsedt den damm- skogssjön, ty där var det enda ställe, där man friare luft man där finner, är fältens och trä- kunde få vara i skuggan.
Och skugga, det dens grönska välgörande för ögonen.
var hvad man alltid längtat till hela denna Det är hälsosamt att vid fotturer marschera i mått- torra och heta sommar.
lig takt.
Ofverdrifvet springande är skadligt, under det att lagom sätt att gå betyder det- samma som en hälsosam lunggymnastik.
Det är hälsosamt att göra bergstigningar, emedan lungor och hjärta stärkas däraf.
Naturligtvis är öfverdrift här lika skadlig som alltid.
Det är hälsosamt att dagligen grundligt rengöra tän- derna.
Vackra tänder äro ej blott en kropps- lig prydnad, utan ock en oskattbar tuggnings- apparat.
Det är hälsosamt att åka velociped.
Det gör hjär- tats verksamhet fiffigare, gagnar lungor och un- derlifsmuskler.
Dock varnas allvarligt för öfver- ansträngning.
Det är hälsosamt att åka skridsko.
Denna sport är så mycket mer att anbefalla, som vi människor om vintern dessförutan allt för mycket få und- vara den friska luften.
Skridskogång stärker benmusklerna och befordrar som hvarje förnuf- tig sport blodcirkulationen.
Det är hälsosamt att rida, emedan därigenom isyn- nerhet bröstets organ gagnas.
I s k u g g a n.
lätten låg och dallrade i augustihettan, utan skydd mot förmiddagssolen, hvars strålregn obarmhärtigt trängde in öfverallt.
Åkerfälten hade delvis blifvit befriade från sina hvitnade skördar och lågo där nn stub- bade och taggiga.
Här och där syntes dock några hvita skjortärmar syssla med de sista hafrelassen.
Himlen stod hög och mjölkblå med små trasiga hvita ulltappar öfver den idyl- liska landskapstaflan med sina åkerfält i re- gelbundna rutor, sina välbyggda gårdar, omgifna af syren- och fruktträd, sin gamla klumpiga kyrka, som lyste skärande hvit i solskenet, och sin grågula rännil, som kröp fram mellan åkrar och trädgårdar, jämnbred och lat.
Uppe i skogsbacken, som kantade slätten, lyste det skärt, hvitt och ljusblått som en hel blommande rabatt; det var socknens ungdom, som var på väg upp till » sjön », herrar i ljusa dräkter och unga damer i brokiga sommar- klädningar med parasoller i alla regnbågens färger.
Löjtnant Bckhoff gick i teten, lastad med filtar och själar; efter kom licentiaten Törne, som vanligt omgifven af alla flickorna, och sist Fanny, löjtnantens uuga fru, arm i arm med stockholmspoeten, Karsten Törnes yngre bror- i Det var till de bägge brödernas — ja, egent- ligen mest till licentiatens — ära som man Nu hade man kommit öfverens om, att all ungdomen, som fanns i socknen, skulle mötas uppe vid sjön vid elfvatiden, äta middag af medförda förråd och stanna däruppe, så länge festens föremål ansåg sig ha tid, till inemot solnedgången åtminstone.
Hvar och en skulle ha med sig en butelj öl, ett paket påbredda smörgåsar och en öfverraskning, som ingen fick veta om på förhand; det var hela välfagnaden.
Helst skulle man velat ha det på ett helt annat sätt; inga läckerheter voro goda nog att fira ett så afhållet festföremål som licentiaten Törne, men han hade själf bestämt matsedeln, och att opponera sig mot hans vilja kunde icke komma i fråga.
Den ende, som hade inner- lig lust att göra det, var löjtnant Eckhoff, ty han var minsann ej van att lefva af påbredda smörgåsar en hel dag, men hans hustru var ju alldeles förtjust i arrangemanget, och då hade han ingenting annat att göra än att knyta handen i byxfickan och se glad ut.
Det var förmodligen for att slippa se glad ut som han trafvade ett långt stycke framför de andra.
Där kunde han till och med få gå och småsvära litet för sig själf och nedkalla alla onda makters straffdomar öfver » kvinn- folkens dumheter ».
Nog var Karsten Törne en hygglig och treflig pojke, ja gudbevars, men fruntimmerna — hans egen lilla Fanny icke minst — skämde ju alldeles bort honom.
Gud vet, om de inte voro pin kära i honom allihop.
Löjtnant Allan kom så väl ihåg, huru för- ändrade alla människor här i socknen hade förefallit honom, då han kom ner i juli som vanligt för att tillbringa några veckor hos släktingarne på Glimsta.
Det var som om de ungas alla andra intressen hade slocknat ut i ett tag för att lämna rum för det enda, stora, allt absorberande intresset: » hvad har han för sig i dag, går han ut ooh går i kväll, tar han sig ledigt om söndag, få vi träffa honom snart? » » De unga », det var detsamma som flickorna, ty någon ungherre fanns icke i sock- nen, och » han », det var naturligtvis Karsten Törne.
Och det var märkvärdigt att se, hvil- ken förändrad ton det blifvit på bjudningarna.
Karsten dominerade allt och alla, utan att göra något för det — han gjorde ju egentli- gen aldrig något väsen af sig, det måste er- kännas.
Men det hindrade inte, att i det rum, där han var, där blef det genast fullt af ljusa sommarklädningar och klara, lystrande flick- ögon, som alla hängde fast vid ett och samma mål, den där solbrände, reslige, bredaxlade, ljushårige, unge mannen, som såg ut långt mera som en vacker bonddräng än som en skolfux, hvilket han ju egentligen var.
Och så snart det blef fråga om, hvad man 1893 skulle roa sig med, var det alltid honom man frågade först.
Och antingen han lät höra sin åsikt eller icke, blef alltid resultatet, att man bestämde sig för den sysselsättning, den lek, den dans, som man trodde att han tyckte bäst om.
Såg han ut att vara i danstagen — det kunde man se pä ett visst slags glitter i hans ögon, påstod Fanny, den tokan — ja, då spe- lades vanligen en kraftig hambo upp på pianot, och i samma minut svängde hans atletiska ge- stalt omkring på golfvet, med de stora, bruna näfvarne om lifvet på första bästa tös han fick fatt i — ty han utmärkte ingen af flic- korna särskildt, det var en treflig sida hos honom, och det var ju också helt naturligt, eftersom karlen var hemligt förlofvad.
Med hvem, ja, det visste ingen, men han bar en slät ring på högra handens ringfinger, och på hans skrifbord stod ett kabinettsporträtt af en bedårande vacker flicka; Allan hade visserligen inte sett det, ty då det var främmande i kom- ministergården, var porträttet alltid försvunnet, och det var ju ett tydligt bevis på, att saken var sjuk; men Fanny hade sett det i går kväll, då hon i maskopi med komministerns dotter Lina smugit sig in i unge herms rum ett ögonblick, medan han var ute i trädgår- den och tog ned de sista bigaråerna åt Allans systrar, som kommit dit på besök i sällskap med sin svägerska.
Ja, det var märkvärdigt, hvad systrarna ofta hade ärenden till komministergården nu för tiden!
Fastän den låg tjugufem minuters väg från Glimsta, gjorde de den promenaden minst tre gånger i veckan.
I början hade de gått tillsamman, men ju längre det led på somma- ren, desto mera tycktes de finna smak i ens- liga promenader.
Så snart det gällde att gå till komministergården, var det rent af som om de skytt hvarandras sällskap.
Hortense, som aldrig förr tagit i en bok, så vida det inte stod Marlitt eller Ohnet på titelbladet, hade fått en högst förvånande smak för gedi- gen litteratur och kom oupphörligt hemkån- kande från komministergården med arbeten i samhällslära och populär naturvetenskap, aom hon lånat af licentiaten — eller doktorn, som hon kallade honom.
Om hon läste dem?
Ja, det var en annan fråga.
Det gick i så fall med snälltågsfart, ty det dröjde ej många da- gar, förrän hon var färdig att » byta om bok », och märkvärdigt nog alltid då syster Klara var ur vägen eller hindrad att följa med.
Klara å sin sida hade oupphörligt förfråg- ningar att göra i staden, och som det ej fanns telefon på Glimsta, måste hon ju gå till kom- ministergården.
Visserligen satt telefonen inne i farbrors rum, men man kunde ju aldrig veta.
och så bodde ju unge herr Karsten i rum- met bredvid, och om man riktigt ansträngde sig att tala högt i telefonen, kände han nog igen rösten och.
ja, det hade verkligen händt ett par gånger, att han kommit ut.
Komministern, den spjufvern, berättade, att Klara tycktes ha svårt att hitta på ämnen för sina stadssamtal; de dagar, då hennes fantasi var alltför steril, nöjde hon sig med att ringa på hos än den ena, än den andra väninnan och fråga, hur de mådde.
Hemma på Glimsta fick hon uppbära mycken smälek för det varma intresse hon i en hast fått för sina väninnors hälsa, och hon blef därför tvungen att i stället hemsöka stadens modi-ter och manufakturhand- lare med spörsmål om de otänkbaraste artiklar, som till henneS stora förvåning aldrig funnos på lager.
Fanny påstod, att alla de andra flickorna i socknen voro precis i samma fördömelse.
Länsmannens bägge döttrar, som hade starka