Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Undras, hvad han tänkte ställa till med dem.
Söndagen kom, och efter gudstjänstens slut syntes en trio med nyfikna och hälft generade miner bredvid kyrkporten.
Plötsligt lutade tre sina hufvuden ihop till en unison hvisk- ning: » se där kommer våran pastor! » » Nå, se det var då roligt, » hälsade » våran pastor » fryntligt och tog alla tre i hand.
— » Hela familjen Jonsson med barn och blomma och i full stass — så där ska ' hyggligt folk se ut; nå det skadar inte att göra sig litet fin till det yttre också, när man hälsar på vår Herre i hans hus! » Han smålog med en erkännande blick åt deras aktningsvärda försök till toalettförbättring.
De följdes åt till pastorns bostad, pastorn Jonsson före, fruntimmerna efter.
» Nå, Jonsson, » frågade pastorn sakta och med en min af hemligc förstånd, » hur ha ni haft det med förtjänsten? » » Ahjo, herr pastorn, det har varit skapligt nog.
Kärng.
hustru min, menar jag, och Hickan ha också fått litet att göra.
tvätt och strykning, förstås. » » Hur har det varit med brännvinet då? » Jonsson ref sig ett tag i nacken och gri- nade till.
» Jo, det har allt mest fått stanna på kro- gen den här veckan.
Se k ä r n g.
hustru min käxade på snygga kläder och tocke där till den här sönda ' n — ja, pastorn förstår nog.
k v i n n f o l k e n a.
» Han tittade ej obe- låtet på sin tarfliga, men snygga habit, köpt i ett klädstånd på Hornsgatan.
» Bravo, Jonsson, det var bättre att ta slan- tarna till utvärtes oruk i fast form — nu se ni allihop ut som folk. » Familjen Jonsson blef bjuden på middag i jungfrukammaren, och det blef hela påföl- jande veckans stora samtalsämne därhemma.
Då man blifvit bjuden på middag hos » våran pastor », fick en allt ta lite vara på sig och hålla sig uppe, ska ' en veta.
En gick aldrig heller säker för, att inte gubben en dag tittade in till en, och därför hade kyffet blifvit så putsadt och fint, att en inte kände igen det: golf vet hvitt, nya gardiner, tapeter och fönsterrutor lagade — men inte med gråpapper den här gången.
För resten, det var j u på det hela taget trefiigare för en själf att ha det lite fint omkring sig.
— Ja, den pastorn, si det var en karl, det!
En dag fick fru Jonsson stor tvätt från pastorns, och samma dag fick mannen kallelse dit upp.
» Nå Jonsson, hur är det nu med för- tjänsten? » » Bra nog, herr pastor, fast bröstet ä r litet klent, förstås; det ständiga knogandet och bärandet ... » » Hur ha vi det med brännvinet då? » » Ackurat bortlagdt, herr pastor! » » På hedersord, Jonsson? » » På hedersord, herr pastor! » sade Jonsson högtidligt och räckte fram sin valkiga hand, under det att det ryckte så befängdt i ögon- locken.
» Skönt, då få Jonsson och hustrun port- vaktsplatsen, som är ledig här i huset — ifall ni vill?
» I fall jag vill! » utbrast Jonsson, och nu rent af skalf det i ögonlocken.
» Nå, hur är det med flickan d å?
» » Åh, Gud signe barnet — det var mest varat f e l.
Jo, hon står från morgon till sent in på natten med kärng.
hustru min på hufvet i tvättbaljan. » » Godt, då får hon plats hos oss först som jungfru och sedan, om hon artar sig bra, att gå min gumma tillhanda — ifall nu tösen vill? » » Ifall hon v i l l.
» Det hvarken ryckte eller skalf längre i ögonlocken, utan nu brast en hel flod loss, och Jonsson stretade för- gäfves emot, stora, starka, genomlyckliga karlen!
Ja, så blef det uppgjordt till alla parters uttryckliga belåtenhet, hvilken räcker än i dag, då den är byggd på den klippfasta grun- den af en ömsesidigt känd pliktuppfyllelse i kristligt verksam anda.
och k J - U A r e l e r a r e K A 1 N D E R Jakobstorg 1 S O N Litteratur.
För akvarellmålarinnor.
Denna art af konst, behaglig som dilettantism och tacksam då den ej uppträder med anspråk på hög rang, är såsom sysselsättning på lediga stunder, vid färgläggning af mönster eller för direkt afbil- dande af föremål ur naturen och vår dagliga omgifning i hemmet, både nyttig och nöjsam och kan ofta äf- ven blifva ett icke ovesändtligt bidrag till framtida förvärf.
Det ligger naturligtvis stor vikt uppå, att all kun- skap i början inhämtas på ett praktiskt sätt för att lämna största möjliga behållning för framtiden, så äfven här.
1893 Att utan ledning lära sig måla är icke lätt.
Det är ej nog med att tycka det skulle vara så roligt att lära sig måla, att tro sig äga anlag därför och bara köpa sig en färglåda och börja kludda på egen hand.
A h nej!
litet konstigare än så är det allt.
Första själfständiga försöken pläga visserligen i mån- ga fall sluta af sig själfva, men i andra åter, då håg och lust ej slappats och möjligen anlag förefinnes, mana de till fortsättning: det är då, om ej förr, som ledning behöfs mer än någonsin för att ej komma på afvägar, ofta svåra nog att lämna.
Det är då som råd och upplysningar böra vara välkom- na vid val af förlagsplanscher, materiel m. m. samt upplysning om rätta sättet för studiernas bedrifvan- de på egen hand, så vida, hvilket är det bästa, icke en kunnig lärare leder öfningarna.
Nybörjare bör icke genast försöka att kopiera na- turen.
H o n — ty vi tänka här mest på Iduns un- ga läsekrets bland det täcka könet — äger natur- ligtvis ingen färdighet i teckning.
Öga och hand äro ovana och måste först öfvas.
Detta sker bäst, då icke en ordentlig kurs i teckning kan föregå, genom att kalkera enkla och lätta förebilder, som sedan transporteras på akvarellpapper och noggrannt uppritas med en spetsig, ej för lös penna, för att sedan färgläggas.
Kalkering, höra vi någon utropa, är ju fusk, inte lär man sig rita på det sättet, Jo, med förlof, kal- kering, då den rätt utföres, är en ganska god öf- ning och icke endast ett latmansgöra.
(Kalkering begagnas till och med rätt mycket af säkra teck- nare.)
Genom den lär man sig rätt bra att nog- grant följa mönstrets linier, man lär sig att själf se, om teckningen stämmer öfverens med originalet, och då är man ju på god väg.
Om eleven använder all den noggrannhet, hvaraf hon, med god vilja, kan vara mäktig, så bör hon härigenom kunna åstadkomma en rätt god afbild- ning och tidigare börja, hvad hon ju sträfvar efter, att måla, än annars vore fallet.
För ofvan antydda ändamål har öfverläraren vid Tekniska skolan i Stockholm, hr Fr. Liljcblad, ut- gifvit ett litet häfte » 16 blad för nybörjare i akva- rellmålning, med upplysande text », ä kr.
3: 60, som finnes att tillgå hos utgifvaren.
Meningen är att låta detta första häfte, som vi tro oss kunna rekommendera, efterföljas af ett an- dra, innehållande: draperier, naturföremål, frukter m. m. åskådliggörande målningens fortgång under arbetet.
Vår första kvinnliga kemist.
Till Idun meddelas: Fröken Lovisa Hammarström, som 1874 — 76 erhöll sin kemiska uppfostran hos pro- fessor Werner Cronquist i Stockholm, därefter blef assistent hos honom, sedan kemist vid Bångbro och Fagersta, har nu inrättadt ett eget kemiskt laboratorium i Kopparberg, där hon verkställer allehanda kemiska analyser o c h arbeten.
Fröken H. torde vara den första svenska kvinna, s o m ut- öfvar själfständig verksamhet som analytisk ke- mist.
Den 1 dennes afled härstädes änkefru Maria Charlotta Glason, född Lorichs, uti en ålder af nära 75 år.
Fru C. var dotter af landshöfdingen i Stora Kopparbergs län Peter Daniel Lorichs o c h hans maka Maria Gahn.
Hon blef gift med o c h var sedan 1880 änka efter di- rektören vid järnkontorets f. d. metallurgiska stat Isaac Gustaf Clason.
Högt uppburen och värderad af alla, som närmare kände henne, sörjes den nu hädangångna närmast af sonen Gustaf, professor och föreståndare för Tekniska högskolans fack- skola för arkitektur, o c h af döttrarna Gustava, gift med generaldirektören och chefen för kom- mersekollegium Richard Åkerman, Charlotta, gift med professorn vid Tekniska högskolan Gustaf Nordenström, o c h Ellen, gift med grosshandlaren härstädes Victor Åkerman.
En bröllapsrecett i böljan.
Arets sista simuppvisning i Stockholms stads bad- och sim- inrättning ägde rum i söndags till » bröllopsrecett » för fröken Emilie Nygren, som i 9 år verkat så- som lärarinna vid denna inrättning och på ett utmärkt sätt, hvarom de årligen förekommande uppvisningarna på fruntimmersafdelningen burit talande vittnesbörd.
Juvel-, g n i d - och s i l f v e r a r b e t e n, passande till lysnings- och lägsta pris efter dagens kurs å silfver.
Kontrollerade guldbrosel u r k e d j o r från 28 kr.
U u l d r i u g a r från 5 kr.
D i a m a n t r i u g a r Olj~ R e e l a v a r o r.
hederspresenter.
I t o r d s i l l v e r, eleganta mönster till i e r frän 15 kr.
&lt; * u l d a r m b a n d frän 3 0 k r.
G u l d.
m e d 1, 3 och 5 diamanter från 20, SO och 125 kr.
— • Bref besvaras omgående.
o p e r a n uppförde i fredags för första gån- gen efter tolf års hvila Flotows romantiska opera » Alessandro Stradella ».
Libretton är nog skäligen klen och musiken verkar något förlegad.
Att operan emellertid väckte så starkt bifall, som nu var händelsen, måste nog tillskrifvas hr (kimann, hvars utförande af titelpartiet, om man bortser från en del brister i memoreringen, verkligen var briljant.
Hela operan hvilar ock så godt som på detta sångparti, och vi förstå så väl, att hr Ö. gärna velat inregistrera det på sin repertoar, sme- kande och melodiöst som det alltigenom är.
Det torde ock komma att räknas till hans bästa.
» Italia, du mitt fosterland&gt; och bönen i tredje akten föredrogos förträffligt.
Dock skulle ytterligare en något varmare anstrykning af inspiration göra den senare ännu mera verkningsfull.
Hr Ö. un- derstöddes godt af de medspelande.
Fröken Frö- din utförde sina koloraturer anmärkningsvärdt säkert och redde sig på det hela taget bra.
Bri- ster förefinnas dock ännu i tonansatsen, och stämman behöfver egaliseras.
Hr Strömberg var väl på sin plats i Bassis parti.
De båda bofvar- nes roller innehades af herrar Brag och Rund- berg, af hvilka särskildt den förre, s o m har tyd- liga anlag åt det komiska hållet, framställde en dråplig typ.
Uppsättningen är god, baletten förtjänar särskildt erkännande och det hela går bra under hr Hallens ledning.
Vid operan har engagerats en dramatisk opera- sångerska signora Fausta Labia, hvars första uppträdande äger rum i nästa vecka som Marga- retha i » Mefistofeles ».
S ö d r a t e a t e r n, det gouterade lilla konsttemplet på Mosebacke höjder, har under de gynsammaste auspicier inledt sin nya säsong.
Själfva salongen har under sommarens lopp genomgått en smak- full renovering, så att den nu strålar af glada och harmoniska färger, parkettens sittplatser, som förr voro ganska trånga, ha blifvit helt bekväma, och en ny vacker ridå fängslar ögat, medan man vän- tar på de förnöjelser, den går att aftäcka, så fort ouvertyrens sista toner förklingat.
På premieren inleddes programmet med en stämningsfull versi- fierad prolog, som framsades af författaren, di- rektör Christiernsson, och där i raska drag teck- nades en historik öfver Södra teaterns trettioåriga tillvaro och verksamhet.
Till denna prolog anslöt sig en serie väl arrangerade tablåer ur » Herr Dar- danell och hans upptåg på landet », » Lilla helgo- net », &gt;Stora Mogol », » Lili », » Hin och smålän- dingen&gt; samt » Farinilli ».
Den senare delen af programmet upptog Geijer- stams roliga lustspel » Svärfar », hvilket fortfarande väcker liflig munterhet.
Teaterns framstående komiker, hr Gustaf Bergström, har ock en af sina glansroller i den kujonerade, men icke förty en smula lättsinnige professorns kläder och verkar oemotståndligt med en fin och måtfull komik.
Hr Hirsch gör en dråplig karaktärsfigur af asessor Pumpendahl, och fru Caspér som den gamla döfva mormodern är så äkta man kan begära.
Fröken Lindzén är en ny- ackvisition, af hvilken teatern efter allt att döma bör kunna vänta sig heder, och fröken Widell gör den munviga pigans korta scener till ett par af styckets glanspunkter.
Det är en mångsidigt begåfvad och väl samspelt trupp, Södra teatern nu för i elden, och den kommer helt visst att uthärda den med segrarens honnör.
V a s a t e a t e r n har ock börjat sin kampanj med lof- vande krafter.
Millöckers bekanta operett » S l a c - kars Jonathan » går hvarje kväll för pukor och trumpeter.
I herr och fru Castcgren har operett- genren, som j u uteslutande odlas på denna scen, också fått ett ypperligt stöd.
De äro både intelli- genta artister och förträffliga sångare.
Den först- nämnde genomför i titelrollen en hurtig och ori- ginell typ, och en sådan Harriet som Hilda Castegrens har hufvudstadspubliken ej förr sett eller hört.
Af den gamla stammen bibehåller frö- ken Ekström sitt välförtjänta favoritskap.
Hen- nes Molly var så pikant och strålande som någon- sin.
Direktör Warberg som den mångfrestande impressarion återsågs ock med odeladt nöje.
Om hr Rönnblads Vandergold kan däremot dess sämre ej detsamma intygas.
Sommarhvilan tyckes föga ha botat på röstens skavanker.
Det hela går emellertid med lif och lust, och den vackra sa longen genljuder hvarje afton af det muntraste bifall.
Filharmoniska sällskapet öfningar i september.
börjar som vanligt sina 287 Det är meningen att vid en af arbetsårets tre konserter utföra Beethovens stora Missa solennis (d-dur-mässan), detta sublima verk från mästarens sista period, hvilket aldrig hittills utförts i Sverige.
% En gammal historia.
(Forts.) •^taii klappade ömt dessa mjuka, ljusbruna l o c - t^kar och hviskade: » Min stackars lilla dufva, hvad sörjer du öfver? » » Öfver att de vilja gifta mig med dig, » hviskade hon med ömklig röst.
» Ja, du kan naturligtvis inte bry dig om en sådan gammal ful och skallig gubbe som j a g, » sade han.
» Jag har alltid varit ensam och allena, o c h du tycker, alt det just kan vara godt nog åt mig att fortfara med att lefva mitt ensamma, glädjelösa, lif till dess jag dör. » Tony svarade endast med att trycka armarne hårdare omkring hans hals.
Det fanns i alla fall ingen i världeu hon höll så mycket af s o m onkel Jonas.
» Ar det någon annan du håller mera af? » frå- gade han.
» Nej, jag vill inte ha någon.
Jag vill inte gifta mig, » sade hon.
Hon kunde knappt hålla ögonen öppna längre.
» Vill du inte heller vara hos mig? » frågade han o c h tryckte en sakta kyss på en af hennes smala händer, som glidit ned från hans hals.
» Jag kan vänta!
Jag kan vänta till nästa vår, till nästa sommar, o m du vill.
Du får gärna resa in och roa dig i Stockholm först, om du bara vill komma tillbaka till mig igen.
Skulle du helst al- drig vilja se mig mer? » tillade han mildt.
» Nej, hos dig är godt att vara; — bäst! » sva- rade Tony sakta och satte sig riktigt till ro.
» Jag skall vara så god emot dig, » sade han.
» Jag skall göra allt, hvad du vill.
Om du bara vill stanna hos mig alltid.
Vill du det, T o n y?
» » Ja, » hviskade hon.
» Jag vill stanna — här hos dig. » Hennes läppar stodo ännu öppna, men hennes ögon hade tungt slutit sig, och sakta föll hon i sömn på hans knä.
Då modern i två timmar väntat på ett lifstec- ken från gula salongen, förlorade hon tålamodet.
Hon öppnade försiktigt dörren och såg onkel Jonas sitta djupt nedsjunken i en af de gula sidenlän- stolarne, och hopkrupen på hans knä satt Tony och sof.
Onkel Jonas lade leende fingret på munnen, och friherrinnan Elisabeth försvann lika ljudlöst som hon kommit o c h sade till o m champagne till middagen.
Den dagen drack man på Arvidsnäs förlofnings- skålen för onkel Jonas och Tony.
* * • Då förlofningen väl var eklaterad, kunde Tony knappt förstå, hvarför det egentligen kostat henne sådana kval att besluta sig.
Onkel Jonas uppträdde alldeles icke med en lycklig älskares fordringar.
Han var fortfarande endast den gode onkel Jonas, den rara, vänliga mannen, s o m nu blott hade rätt att visa Tony mera af sin vänlighet och godhet, än han visade någon annan människa.
Tony var, liksom sina syskon, rädd för sina föräldrar.
Hon såg i dem ett par högre väsen, hvilka strängt och rättvist bedömde det minsta fel hos vanliga dödliga, och, som bekant, är den känsla * man erfar för detta slag af upphöjda praktexemplar icke alltid så uteslutande angenäm.
När man själf är ung och svag, full af oroliga tankar och oberäkneliga omkastningar i sin själ, är det något allt för imponerande i att ständigt granskas och bevakas af personer, om hvilka man tror, att de äro alldeles främmande för alla sådana mänskliga svagheter.
En sådan förträfflig faders son kan naturligtvis aldrig ha den djärfheten att tänka sig, att hans pappa i sina unga da ' r också kunde förlora på biljard eller dricka ett glas för mycket.
Och en sådan dygdig och exemplarisk husmoders dotter skulle säkert anse det som en uppdiktad fabel, om någon skulle hviska om, att hennes mor i sin första ungdom hade haft en olycklig kärlek, ja, •^ " Mattor.
Möbeltvser.
Portierer till och med fört en hemlig brefväxling med en officer af ett temligen tvätydigt rykte.
Det finns föräldrar, hvilka älska att sätta sig själfva på en pidestal som andra husgudar, o c h Uär kunna de ofta bli stående rätt länge — j a, ibland hela lifvet igenom, oaktadt en sådan farlig och upphöjd plats måste vara särdeles ansträn- gande och enformig att intaga.
Den glade baron Henrik och hans förträffliga hustru tronade alltid på två sådana orubbliga piedestaler för sina döttrar, hvaremot onkel Jonas var munter och glad.
Honom kunde man anför- tro allting, skämta med, j a, till och med göra narr af, utan att det förändrade hans goda lynne det allra minsta.
Att vara hans förklarade gunstling var icke nå- got så svårt, och det var icke heller så afskräc- kande att tänka sig som blifvande härskarinna på det stora, glada Åby, där trädgården låg mot söder, ut emot den långa, glittrande sjön med de skog- beklädda stränderna.
Onkel Jonas kom aldrig, utan att skänka Tony vackra gåfvor.
Familjesmyckena skulle bli hennes, och han började med turkoshalsbandet och agaterna med de utklippta miniatyrerna bakom och slutade med det stora smycket af opaler och diamanter, som hade tillhört hans salig mor.
Onkel Jonas köpte den vackraste ridhäst till Tony och gaf henne själf ridlektioner, och när hon nystade garn, satt han vid hennes fötter på en pall och såg hänryckt upp i hennes unga, dröm- mande ansikte.
Man väfde och sydde på hennes utstyrsel, som o m det gällde att skaffa fullkomligt utblottade och brandskadade det allra nödvändigaste, i stället för att det var fråga om ett mycket öfverflödigt öfverflöd af alla möjliga saker.
Julen närmade sig, och till själfva julhälgen var det fullt med gäster på Arvidsnäs.
Vänner och fränder kommo långväga ifrån, gamla och unga och små barn, för att fira julen hos baron Henriks.
Det var denna jul en ovanligt hård vinter.
Snön låg famnshög på alla åkrar, täckte alla råmärken och höljde de rikas o c h fattigas ägor i samma iskalla liksvepning.
Sjöarne voro hårdt tillfrusna, vägarne på många ställen ofarbara, och beständigt fortfor det att s n ö a; det var s o m om den låga, mörka himlen hade ett förråd af snö- massor välta ned öfver den frusna jorden, som redan segnade under bördan af all den dräpande kylsn.
o Vid Arvidsnäs v o r o kornkärfvar utsatta till sparfvarne, som i stora flockar samlade sig vid gården; man hade utdelat rikliga och vänliga gåf- vor till de fattiga, och nu, på julaftons morgon, stod hela gården i sin fullkomliga julprakt.
I köket sken det af koppar och messing, alla golf v o r o skurade bländande hvita, alla öfverdrag voro tagna af ljuskronorna, där granris var inflä- tadt mellan vaxljusen.
I den långa raden af rum två trappor upp, som i allmänhet kallades hög- tidsrummen, voro flygeldörrarne öppnade, så alt man såg de olika salongerna, den hvita, den gula, den röda efter hvarandra.
Julbrygden och julbaket voro slutade och hade utfallit till fru Elisabeths stora belåtenhet.
Jul- middagen skulle äga rum nere i matsalen, som låg på nedre botten bredvid vestibulen, och där- efter skulle man bege sig upp i festsalarne och utdela julgåfvorna.
Alla gästerna sutto församlade kring det stora hästskobordet.
Baron Henrik och friherrinnan Elisabeth presi- derade vid midten af bordet.
Vid ena ändan tro- nade onkel Jonas mellan Tony och Anne-Sophie, vid andra ändan stodo de mindre barnen med servietterna bundna om halsen.
Måltiden hade varit mycket munter.
Risgröten, lutfisken och refbensspjället hade ätits och be- römts.
Hembrygdt öl och mumma gingo flitigt omkring tillsammans med franska och spanska viner Betjänterna buro nu in de stora smörtårtorna, och barnens ögon lyste af glad förhoppning.
Ljusen hade brunnit till hälften ned i arm- stakarne.
Herrarnes " ansikten flammade af vin och glädje.
Baron Henrik hade tagit friherrinnan Elisabeth o m lifvet, utan att hon satte sig däremot, som hon vid liknande tillfällen brukade göra.
» Låt oss nu få en visa! » ropade baronen till onkel Jonas.
» Ingen sjunger en visa i ett gladt lag s o m du! » Onkel Jonas smålog, sänkte sin röda isterhaka ned i den vidlyftiga halsduken, som var snodd så många gånger kring hans hals, som om en ovän 9to€ert ®itzinger
IDUN 288 Vid omkvädet i hvarje strof, som ljöd s ä: » Vänskap är det ö m m a baud, S o m oss huldt förenar, » stämde hela sällskapet i.
Baronen kysste sin hustru, barnen skramlade med gafflar o c h skedar mot tallrikarne, och alla sjöngo af full hals.
Det var fjorton verser i visan, och onkel Jonas hade kommit till den tionde.
Han tog just sin högsta ton i slulet af o r d e n: » Vänner sjungen gladt med mig! » hvarefter om- kvädet faller in.
För att bättre fånga detta höga g lyfte sig onkel Jonas på tåspetsarne o c h sträckte halsen, så godt han kunde, upp ur halsduken.
Men tonen gick midt itu i halsen på h o n o m!
En skräll som o m blixten hade slagit ned, ljöd utifrån.
Hela huset skakade.
Alla sprungo upp, och de unga damerna blek- nade.
Dörren, som ledde ut till försalen, slets upp, och tjutande följde stormen efter; — och nu knackade det på dörren till matsalen, som om det icke var mänskliga händer, hvilka slogo den.
Så knackar ödet plötsligt på människans dörr.
Nu kastades dörren upp, o c h där visade sig en underlig syn.
En af husets folk och en annan obekant mansperson i resdräkt höllo emellan sig en högväxt ung man, s o m knappt kunde hålla sig upprätt.
Han var klädd i en lång slängkappa med flere kragar, den ena öfver den andra.
Där ofvanpå reste sig en hög björnskinnskrage, som var upp- vikt i nacken.
Han hade ingenting på hufvudet, och hans långa, mörka hår hängde ned öfver pannan o c h kinderna.
Hans ögon stirrade fram- för sig med en underligt förstenad blick; han var likblek, o c h från hans ena tinning rann blodet sakta droppande ned öfver kinden o c h klibbade fast håret.
Då dörren öppnades för h o n o m, kastade snön från förstugudörren en lång strimma snö efter h o n o m in på det bonade salsgolfvet.
Han försökte gå ett par steg framåt, men plötsligt uppgaf han en stönande suck och sjönk ned på golfvet.
I ett ögonblick var salen nästan tom.
Damerna hade förskrämda sprungit sin väg.
Ett gjort det i hopp att på detta sätt skaffa honom ett slaganfall.
Onkel Jonas lekte med sin tjocka klockkedja, lade hufvudet på sned och betraktade med ena ögat ett bestämdt ljus i ljuskronan; därpå bärk- läde han sig o c h bad o m tillåtelse att fä sjunga en sång till: » Vänskapen. » Hans repertoar var icke stor; och hvilken i det stora sällskapet hade icke hört onkel Jonas sjunga sitt ode till vänskapen?
Men hvar gång han ser- verade det till desserten vid en af de stora hög- tiderna, blef det mottaget med samma hänryckning af sällskapet, o c h de yngsta barnen väntade som på en familjehändelse, att deras tur skulle komma att höra onkel Jonas sjunga.
Alla ansikten voro därför vända mot honom, medan han reste sig, åter igen harklade sig och tog sitt glas för att börja.
Utanför rasade stormen med en våldsamhet, som om den ville rycka taket af byggningen.
Snön kastade sig mot rutorna, som o m någon hade slängt den näftals mot huset.
Det ruskade i dörrarne till vestibulen, så att man flere gånger hade gått att se, om de icke hade sprungit upp.
S o m på många gamla svenska herregårdar be- fann sig köket i en af flyglarne, och det var in- gen lätt sak att i denna våldsamma snöstorm föra fat och såsskålar oskadade öfver till mat- salen.
Just då onkel Jonas skulle börja sjunga, stör- tade stormen med en sådan kraft mot huset, att det uppstod en hemsk paus i sällskapet.
Naturen föreföll som en vild, öfvermäktig fiende därutan- för, som nu i julnatten utförde stora och förfär- liga ting, medan denna lilla människokrets satt vid tända ljus och åt smördeg.
Men onkel Jonas hostade igen och började sjunga » vänskapens lof ».