Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du torf icke begära nattena till att öfverfalla menniskorna i deras rum.
Vakta dig, och vänd dig icke till det orätt är, såsom du för jämmers skull dig företagit hafver.
Si, Gud är för hög i sine kraft; ho är en lagförare såsom han är?
Ho vill hemsöka öfver honom hans väg?
Och ho vill säga till honom: Du gör orätt?
Tänk uppå, att du intet vetst hans verk, såsom menniskorna sjunga.
Ty alla menniskor se det, menniskorna se det fjerran.
Si, Gud är stor och okänd; hans åratal kan ingen utfråga.
Han gör vattnet till små droppar, och drifver sina skyar samman till regn;
Så att skyarna flyta, och drypa fast uppå menniskorna.
Då han tager sig före att skingra sina skyar, och tager sitt täckelse bort;
Si, så utbreder han sitt ljus öfver dem, och öfvertäcker hafvet, dädan de komma.
Ty dermed dömer han folket, och gifver dem mat tillfyllest.
Han håller händerna före, och betäcker ljuset, och bjuder thy, att det skall igenkomma.
Om det samma förkunnar hans herde, och hans boskap om skyn.
Deraf förskräcker sig mitt hjerta, och bäfvar.
Hörer hans rösts skall, och det ljud som utaf hans mun går.
Han ser under alla himlar, och hans ljus skin uppå jordenes ändar.
Efter honom bullrar dundret, han dundrar med ett stort skall; och när hans dundrande hördt varder, kan man intet förhålla det.
Gud dundrar med sitt dunder grufveliga, och gör stor ting, och varder dock intet känd.
Han talar till snön, så är han straxt här på jordene, och till regnskuren, så är regnskuren der med magt.
Man förgömmer sig ibland alla menniskor, att folket skall känna hans verk.
Vilddjuret kryper uti skjul, och blifver i sitt rum.
Sunnanefter kommer väder, och nordanefter köld.
Af Guds anda kommer frost, och stort vatten, då han utgjuter.
De tjocke skyar skilja sig, att klart skall varda, och igenom molnet utbrister hans ljus.
Han vänder skyarna hvart han vill, att de skola göra allt det han bjuder dem på jordenes krets;
Ehvad det är öfver en slägt, eller öfver ett land, då man finner honom barmhertigan.
Akta deruppå, Job; statt och förnim Guds under.
Vetst du, när Gud låter detta komma öfver dem; och när han låter sina skyars ljus utgå?
Vetst du, huru skyarna utsprida sig; hvilka under de fullkomlige veta;
Att din kläder varm äro, då landet är stilla af sunnanväder?
Ja, du utbreder icke skyarna med honom, hvilke starke äro, och anseende såsom en grund.
Låt oss höra hvad vi skole säga honom; förty vi räcke icke intill honom för mörker.
Ho skall förtälja honom hvad jag talar?
Om någor talar, han varder uppsluken.
Nu ser man icke ljuset, som inom skyn lyser; men när vädret blås, göres det klart.
Ifrå nordan kommer guld, den förskräckelige Gudi till lof;
Men den Allsmägtiga kunna de intet finna, den så stor är i magtene; ty han måste ingen räkenskap göra af sinom rätt och rättfärdigom sakom.
Derföre måste menniskorna frukta honom, och han fruktar inga visa.
Och Herren svarade Job uti ett väder, och sade:
Hvilken är den som i sina tankar så fela vill, och talar så med oförnuft?
Gjorda dina länder såsom en man; jag vill fråga dig: Säg, äst du så klok?
Hvar vast du, då jag grundade jordena?
Säg mig:
Vetst du, ho henne hafver satt sitt mått; eller ho hafver dragit något snöre öfver henne?
Eller hvaruppå står hennes fotafäste; eller ho hafver henne en hörnsten lagt;
Då morgonstjernorna tillsammans lofvade mig, och all Guds barn fröjdade sig?
Ho hafver tillslutit hafvet med sina dörrar, då det utbrast såsom utu moderlifve;
Då jag klädde det med skyar, och invefvade det i töckno, såsom i lindakläde; Då jag förtog thy dess flod med minom dam, och satte thy bom och dörrar före; Och sade: Allt härintill skall du komma, och icke vidare; här skola dina stolta böljor sätta sig?
Hafver du i dinom tid budit morgonen, och vist morgonrodnanom sitt rum;
Att jordenes ändar måga fattade varda, och de ogudaktige der utskuddade blifva?
Inseglet skall sig förvandla såsom ler, så att de skola blifva såsom ett kläde;
Och dem ogudaktigom skall deras ljus förtaget varda, och de högfärdigas arm skall sönderbruten varda.
Hafver du kommit uti hafsens grund, och vandrat uti djupsens fjät?
Hafva dödsens dörrar någon tid upplåtit sig för dig; eller hafver du sett dörrarna åt mörkret?
Hafver du förnummit huru bred jorden är?
Låt höra, vetst du allt detta?
Hvilken är vägen dit, der ljuset bor, och hvilket är mörkrens rum;
Att du måtte aftaga dess gränso, och märka stigen till dess hus?
Visste du, att du skulle på den tiden född varda, och huru många dina dagar blifva skulle?
Hafver du der varit, dädan snön kommer; eller hafver du sett, hvadan haglet kommer;
Hvilka jag bevarat hafver intill bedröfvelsens dag, intill stridenes och örligets dag?
Genom hvilken vägen delar sig ljuset, och östanväder uppkommer på jordena?
Ho hafver utskift regnskurene sitt lopp, och ljungeldenom och dundrena vägen;
Så att det regnar uppå jordena, der ingen är, i öknene, der ingen menniska är; Att det skall uppfylla ödemarken och öknen, och kommer gräset till att växa?
Ho är regnets fader?
Ho hafver födt daggenes droppar?
Utu hvars lif är isen utgången; och ho hafver födt rimfrostet under himmelen;
Att vattnet skulle fördoldt varda såsom under stenar, och djupet blifver ofvanuppå ståndandes?
Kan du binda tillsammans sjustjärnornas band, eller upplösa Orions band?
Kan du hemta morgonstjernorna fram i sin tid, eller föra vagnen på himmelen öfver sin barn?
Vetst du, huru himmelen skall regeras; eller kan du sätta ett herradöme öfver honom på jordene?
Kan du föra dina dunder högt uppe i skynom, att vattnens myckenhet dig öfvertäcker?
Kan du utsläppa ljungeldar, att de fara åstad, och säga: Här äre vi?
Ho hafver satt visdomen uti det fördolda?
Ho hafver gifvit tankomen förstånd?
Ho är så vis, att han skyarna räkna kan?
Ho kan förstoppa vattuläglarna i himmelen,
När stoftet är vått vordet, så att det tillhopalöper, och klimparne låda tillsammans?
Kan du gifva lejinnone hennes rof i jagtene; och mätta de unga lejonen;
Så att de lägga sig uti sitt rum, och stilla ligga i kulone på vakt?
Ho reder korpenom mat, när hans ungar ropa till Gud, och veta icke hvar deras mat är?
Kan du sätta tiden, när stengetterna skola kidla på bergen?
Eller hafver du märkt, när hindarna gå hafvande?
Hafver du räknat deras månader, när de fulle varda; eller vetst du tiden, när de skola föda?
De böja sig, när de föda, och rifva sig, och låta ut sina ungar.
Deras ungar varda fete, och växa ute; de gå ut, och komma intet till dem igen.
Ho hafver låtit vildåsnan så fri gå?
Ho hafver vildåsnans band upplöst;
Hvilkom jag markena till hus gifvit hafver, och öknena till boning?
Han gör lek af stadsbullret; plågarenas trug hörer han intet.
Han ser efter bergen, der hans bet är, och söker hvar grönt är.
Menar du, att enhörningen skall tjena dig, och skall blifva vid dina krubbo?
Kan du binda honom oket uppå i dina fårar, så att han efter dig plog drager i dalomen?
Kan du förlåta dig på honom, deraf att han mycket förmår, och låta honom för dig arbeta?
Kan du betro honom, att han drager dig dina säd hem igen, och församlar henne i dina lado?
Påfoglens vingar äro skönare än storkens, eller strutsfoglens vingar;
Som sin ägg lägger i jordena, och låter heta jordena utkläcka dem.
Han förgäter, att de måga varda trampade, och något vilddjur sönderslår dem.
Han är så hård emot sina ungar, likasom de icke voro hans; han aktar icke, att han arbetar fåfängt;
Ty Gud hafver förtagit honom visdom, och hafver intet förstånd gifvit honom.
På den tiden han reser sig, upphöjer han sig, och bespottar både häst och man.
Kan du gifva hästenom kraft; eller kan du pryda hans hals med hans gnäggande?
Kan du förfara honom såsom gräshoppor?
Hvad förfärligit är, det är hans nos pris.
Han rifver jordena, och är frimodig i sin starkhet; och drager ut emot den väpnada.
Han bespottar räddhågan, och förfäras intet; och flyr icke för svärd;
Det ännu kogret emot honom skallrade, och glimmade både glafven och sköld.
Han skälfver och rasar, och trampar jordena; och tror intet, att trummeten lyder.
När trummeten fast klingar, säger han huj; och känner lukten af stridene lång väg, Förstarnas rop och fröjd.
Flyger höken genom ditt förstånd, och utbreder sina vingar söderut?
Flyger örnen så högt af din befallning, att han gör sitt näste i höjdene?
I bergklippon bor han, och blifver i bergskrefvom, och i fast rum.
Dädan af skådar han efter mat, och hans ögon se långt bort.
Hans ungar supa blod, och hvar en åtel är, der är han.
Och Herren svarade Job, och sade:
Den som vill träta med den Allsmägtiga, skulle han draga sig undan?
Och den som vill straffa Gud, måste han icke svara?
Job svarade Herranom, och sade:
Si, jag hafver bannats, hvad skall jag svara?
Jag vill lägga mina hand uppå min mun.
Jag hafver en gång talat, derföre vill jag icke mer svara; på en annan tid vill jag icke göra det mer.
Och Herren svarade Job utur ett väder, och sade:
Gjorda dina länder som en man.
Jag vill fråga dig, och säg du mig:
Skulle du göra min dom omintet, och fördöma mig, på det du skall vara rättfärdig?
Och hafver du en arm såsom Gud, och kan du med lika röst dundra, såsom han gör?
Bepryd dig med härlighet, och upphäf dig; kläd dig med lof och äro.
Strö ut dins grymhets vrede; se uppå alla högmodiga, och böj dem;
Och förtryck de ogudaktiga, der de äro; Begraf dem tillsammans i jordene, och försänk deras prål uti det fördolda; Så vill jag ock bekänna dig, att din högra hand dig hjelpa kan.
Si, Behemoth, den jag bredovid dig gjort hafver, han skall äta hö såsom en oxe.
Si, hans kraft är uti hans länder, och hans förmåga i hans buks nafla.
Hans stjert sträcker sig ut såsom ett ceder; hans hemlig tings senor äro förvecklada.
Hans ben äro såsom kopparrör; hans benlägger såsom jernstafrar.
Han är begynnelsen af Guds vägar, den honom gjort hafver, han öfverfaller honom med sitt svärd.
Bergen bära honom gräs, och all vilddjur spela der.
Han ligger i skuggan fördold, i rör och i träck.
Busken öfvertäcker honom med sin skugga, och pilträ vid bäcker öfvertäcka honom.
Si, han uppsluker strömmen, och grufvar sig intet; han låter sig tycka, att han vill uttömma Jordanen med sin mun.
Likväl griper man honom med sin egen ögon, och med snöre igenomborrar man honom hans näso.
Kan du draga Leviathan med en krok, och fatta hans tungo med ett snöre?
Kan du sätta honom en ring i näsona, och borra honom hans kindben igenom med en syl?
Menar du, att han skall mycket bedjas före, eller smeka dig?
Menar du, att du kan göra ett förbund med honom, att du må hafva honom till en träl evinnerliga?
Kan du spela med honom såsom med en fogel; eller binda honom dinom pigom?
Menar du, att sällskapet skola skära honom sönder, att han blifver utdelad ibland köpmännerna?
Kan du fylla ena not med hans hud, och någon fiskaryssjo med hans hufvud?
När du kommer dina hand vid honom, så kom ihåg, att det en strid är, den du icke uthålla kan.
Si, hans hopp skall fela honom, och han skall uppenbarligen fördrifven varda.
Ingen är så dristig, att han honom uppväcka tör.
Ho är då den, som för mig bestå kan?
Ho hafver något gifvit mig tillförene, att jag må honom det vedergälla?
Mitt är allt det under hela himmelen är.
Jag vill icke förtiga hans kraft; ej heller hans magt, eller huru välskapad han är.
Ho kan upptäcka honom hans kläde?
Eller ho tör vågat, att fatta honom i tänderna?
Ho kan öppna hans anletes kindben?
Förskräckeliga stå hans tänder allt omkring.
Hans fjäll äro lika som sköldar, sammanfäste hvar i annan.
Det ena hänger in i det andra, så att vädret icke går deremellan;
Det hänger hvar i annan, och hålla sig tillsammans, så att de icke kunna skiljas åt.
Hans njusande är såsom ett glimmande ljus; hans ögon äro såsom morgonrodnans ögnahvarf.
Utaf hans mun fara bloss och eldbrandar.
Utaf hans näso går rök, såsom utaf heta grytor och kettlar.
Hans ande är glödande kol, och utu hans mun går låge.
Han hafver en starkan hals, och det är honom lust, då han något förderfvar.
Hans kötts ledamot hänga vid hvartannat; de äro faste i honom, att han icke rörd varder.
Hans hjerta är hårdt såsom sten, och så fast som ett stycke af understenen i qvarnene.
När han reser sig, förfära sig de starke; och när han får dem fatt, är der ingen nåde.
Om man vill till honom med svärd, så rörer han sig intet; eller med spets, skott och harnesk.
Han aktar jern såsom strå, och koppar såsom ruttet trä.
Ingen skytte förjagar honom; slungostenar äro honom såsom agnar.
Hammaren aktar han såsom strå; han bespottar de bäfvande spetsar.
Han kan ligga på skarpt grus; han lägger sig uppå det skarpt är, såsom på dyngo.
Han gör, att djupa hafvet sjuder såsom en gryta, och rörer det ihop, såsom man blandar ena salvo.
Efter honom är vägen ljus; djupet aktar han såsom en gamlan gråhårotan.
På jordene kan ingen liknas honom; han är gjord till att vara utan fruktan.
Han föraktar allt det högt är; han är Konung öfver alla högmodiga.
Och Job svarade Herranom, och sade:
Jag vet, att du all ting förmår; och ingen tanke är för dig fördold.
Det är en fåvitsk man, som menar fördölja sitt råd; derföre hafver jag ovisliga talat det mig för högt är, och det jag icke förstår.
Så hör nu, låt mig tala; jag vill fråga dig, lär mig.
Jag hafver hört dig med öronen, och min ögon se dig ock nu.
Derföre gifver jag mig skuld, och gör bot i stoft och asko.
Då nu Herren dessa orden med Job talat hade, sade Herren till Eliphas af Thema: Min vrede är förgrymmad öfver dig, och öfver dina två vänner; förty I hafven icke rätteliga talat om mig, såsom min tjenare Job.
Så tager nu sju stutar, och sju vädrar, och går bort till min tjenare Job, och offrer bränneoffer för eder, och låter min tjenare Job bedja för eder; förty honom vill jag anse, så att jag icke skall låta eder se, huru I hafven bedrifvit ena dårhet; förty I hafven icke rätt talat, såsom min tjenare Job.
Då gingo bort Eliphas af Thema, Bildad af Suah, och Sophar af Naema, och gjorde såsom Herren dem sagt hade; och Herren såg till Jobs person;
Och Herren vände Jobs fängelse, då han bad för sina vänner; och Herren gaf Job dubbelt så mycket, som han tillförene haft hade.
Och till honom kommo alle hans bröder, och alla hans systrar, och alle de honom tillförene kände, och åto med honom i hans hus, och vände sig till honom, och hugsvalade honom öfver allt det onda, som Herren hade låtit komma öfver honom; och hvardera gaf honom ett stycke penningar, och ett gyldene klenodium.
Och Herren välsignade Job mer än tillförene; så att han fick fjortontusend får, och sextusend camelar, och tusende par oxar, och tusende åsnar;
Och fick sju söner och tre döttrar; Och kallade den första Jemima, den andra Kezia, och den tredje KerenHappuch.
Och vordo icke funna så dägeliga qvinnor i all land, såsom Jobs döttrar; och deras fader gaf dem arfvedel med deras bröder.
Och Job lefde derefter hundrade och fyratio år, så att han fick se sin barn och barnabarn, allt intill fjerde led.
Och Job blef död, gammal och mätt af lefvande.
Säll är den, som icke vandrar uti de ogudaktigas råd, och icke träder in uppå de syndares väg; ej heller sitter der de bespottare sitta;
Utan hafver lust till Herrans lag, och talar om hans lag både dag och natt.
Han är såsom ett trä, planteradt vid vattubäcker, hvilket sina frukt bär i sinom tid, och dess löf förfalna intet; och hvad han gör, det lyckas väl.
Men de ogudaktige äro icke så; utan såsom agnar, som vädret bortförer.
Derföre blifva icke de ogudaktige i domenom, eller syndarena i de rättfärdigas församling.
Ty Herren känner de rättfärdigas väg; men de ogudaktigas väg förgås.
Hvarföre vredgas Hedningarna, och folken tala så fåfängt?
Konungarna på jordene resa sig upp, och herrarna rådslå med hvarannan emot Herran och hans Smorda:
Låt oss sönderslita deras bojor, och kasta deras band bort ifrån oss.
Men den i himmelen bor, begabbar dem, och Herren bespottar dem.
Han skall en gång tala med dem i sine vrede, och med sine grymhet skall han förskräcka dem.
Men jag hafver insatt min Konung på mitt helga berg Zion.
Jag vill om ett sådant sätt predika, som Herren till mig sagt hafver: Du äst min Son, i dag hafver jag födt dig.
Äska, af mig, så vill jag gifva dig Hedningarna till arfs, och verldenes ändar till egendom.
Du skall sönderslå dem med jernspiro; såsom lerpottor skall du sönderkrossa dem.
Så låter nu undervisa eder, I Konungar; och låter tukta eder, I domare på jordene.
Tjener Herranom med fruktan, och fröjder eder med bäfvande.
Hyller Sonen, att han icke förtörnas, och I förgås på, vägenom; ty hans vrede skall snart begynna att bränna; men salige äro alle de som trösta på honom.
En Psalm Davids, då han flydde för sin son Absalom.
Herre, huru månge äro mine fiender!
Och så månge sätta sig upp emot mig.
Månge säga om mina själ: Hon hafver ingen hjelp när Gudi.
Sela.
Men du, Herre, äst skölden för mig, och den mig till äro sätter, och mitt hufvud upprätter.
Jag ropar till Herran med mine röst, så hörer han mig af sitt helga berg.
Jag ligger och sofver, och vaknar upp; ty Herren uppehåller mig.
Jag fruktar mig intet för mång hundrad tusend, de som lägga sig emot mig allt omkring.
Upp, Herre, och hjelp mig, min Gud; ty du slår alla mina fiendar på kindbenet, och sönderbryter de ogudaktigas tänder.
När Herranom finner man hjelp; och din välsignelse öfver ditt folk.
En Psalm Davids, till att föresjunga på strängaspel.
Hör mig, när jag ropar, mine rättfärdighets Gud; du som tröstar mig i ångest; var mig nådelig, och hör mina bön.
I herrar, huru länge skall min ära skämd varda?
Hvi hafven I fåfängeligheten så kär, och älsken lögnen?
Besinner dock, att Herren förer sina heliga underliga; Herren hörer, när jag åkallar honom.
Varden I vrede, så synder icke; taler med edor hjerta på edra sänger, och bider.
Offrer rättfärdighet, och tröster uppå Herran.
Månge säga: Huru skulle den visa oss hvad godt är?
Men upplyft, Herre, öfver oss dins ansigtes ljus.
Du fröjdar mitt hjerta, ändock de andre mycket vin och korn hafva.
Jag ligger och sofver allstinges i frid; ty allena du, Herre, hjelper mig, att jag må säker bo.
En Psalm Davids, till att föresjunga för arfvet.
Herre, hör min ord; gif akt uppå mitt tal.
Gif akt uppå, mitt rop, min Konung, och min Gud; ty jag vill bedja inför dig.
Herre, bittida hör mina röst; bittida vill jag skicka mig till dig, och taga der vara, uppå.
Ty du äst icke den Gud, hvilkom ett ogudaktigt väsende behagar; den der ond är, han blifver icke för dig.
De storordige bestå intet för din ögon; alla ogerningsmän hatar du.
Du förgör de lögnaktiga; Herren hafver en styggelse vid de blodgiruga och falska.
Men jag vill gå in i ditt hus på, dina stora barmhertighet, och tillbedja emot ditt helga tempel i dine fruktan.
Herre, led mig i dine rättfärdighet, för mina fiendars skull; gör din väg rättan för mig.
Ty uti deras mun är intet visst: deras innersta är vedermöda; deras strupe är en öppen graf; med deras tungor skrymta de.
Döm dem, Gud, att de måga falla af sitt uppsåt; drif dem ut för deras stora öfverträdelses skull; ty de äre dig gensträfvige.
Låt glädja sig alla dem som trösta uppå dig, evinnerliga låt dem fröjda sig; ty du beskärmar dem; låt dem i dig glade vara, som ditt Namn kärt hafva.
Ty du, Herre, välsignar de rättfärdiga; du kröner dem med nåde, såsom med en sköld.
En Psalm Davids, till att föresjunga på åtta stränger.
Herre, straffa mig icke i dina vrede, och näps mig icke i dine grymhet.
Herre, var mig nådelig, ty jag är svag; hela mig, Herre, ty mine ben äro förskräckte;
Och min själ är svårliga förskräckt; ack!
Herre, huru länge?
Vänd dig, Herre, och undsätt mina själ; hjelp mig för dina mildhets skull.
Ty i döden tänker man intet på dig; ho vill tacka dig i helvete?
Jag är så trött af suckande; jag gör mina säng flytande i hela nattene, och väter mitt lägre med mina tårar.
Mitt ansigte är förfallet af sorg, och är gammalt vordet; ty jag varder trängd på alla sidor.
Viker ifrå mig, alle ogerningsmän; ty Herren hörer min gråt.
Herren hörer mina bön; mina bön anammar Herren.
Alle mine fiender komme på skam, och förskräckes svårliga; vände sig tillbaka, och komme på skam hasteliga.
Davids oskyldighet, der han om söng Herranom, för Chus ords skull, den Jeminitens.
Uppå dig, Herre, tröstar jag, min Gud; hjelp mig ifrån alla mina förföljare, och undsätt mig;
Att de icke få mina själ fatt såsom lejon, och sönderslita henne efter ingen hjelpare är.
Herre min Gud, hafver jag sådant gjort, och är orätt i mina händer;
Hafver jag vedergullit dem ondt, som mig med frid läto, eller gjort dem skada, som mine fiender voro utan sak; Så förfölje min fiende mina själ, och få henne fatt, och nedtrampe mitt lif på markena, och lägge mina äro uti stoft.
Statt upp, Herre, i dine vrede; upphäf dig öfver mina fiendars grymhet; och hjelp mig åter in i det ämbete, som du mig befallt hafver;
Att folket må åter församla sig till dig; och för deras skull kom upp igen.
Herren är domare öfver folken; döm mig, Herre, efter mina rättfärdighet och fromhet.
Låt på de ogudaktigas ondsko en ände varda, och fordra de rättfärdiga; ty du, rättfärdige Gud, pröfvar hjerta och njurar.
Min sköld är när Gudi, hvilken de rätthjertade hjelper.
Gud är en rätt domare, och en Gud, som dageliga hotas.
Vill man icke omvända sig, så hafver han hvässt sitt svärd, och spänt sin båga och måttar till;
Och hafver lagt der dödelig skott uppå; sina pilar hafver han tillredt, till att förderfva.
Si, denne hafver ondt i sinnet, med olycko är han hafvandes; men ett fel skall han föda.
Han hafver grafvit ena grop, och kastat der grant ut, och är i den gropena fallen, som han gjort hade.
Hans olycka skall uppå hans hufvud komma, och hans arghet uppå hans hjessa falla.
Jag tackar Herranom för hans rättfärdighets skull, och vill lofva Herrans Namn, dens Aldrahögstas.
En Psalm Davids, till att föresjunga på Gittith.
Herre, vår Herre, huru härligit är ditt Namn i all land, der man tackar dig i himmelen.
Utaf unga barnas och spenabarnas mun hafver du ena magt upprättat, för dina ovänners skull; att du skall nederlägga ovännen, och den hämndgiruga.
Ty jag skall se himlarna, dins fingers verk; månan och stjernorna, som du beredt hafver.
Hvad är menniskan, att du tänker på henne; eller menniskones son, att du låter dig vårda om honom?
Du skall låta honom en liten tid af Gudi öfvergifven varda; men med äro och härlighet skall du kröna honom.
Du skall göra honom till en herra öfver dina händers verk; all ting hafver du under hans fötter lagt:
Får och fä alltsamman; vilddjuren också dertill; Foglarna under himmelen, och fiskarna i hafvet, och hvad i hafvena går.
Herre, vår Herre, huru härligit är ditt Namn i all land.
En Psalm Davids, om den sköna, ungdomen, till att föresjunga.
Jag tackar Herranom af allt hjerta, och förtäljer all din under.
Jag fröjdar mig, och är glad i dig; och lofvar ditt Namn, du Aldrahögste;
Att du mina ovänner tillbakadrifvit hafver; de äro fallne och förgångne för dig.
Ty du drifver min rätt och min sak; du sitter på stolen en rätt domare.
Du straffar Hedningarna, och förgör de ogudaktiga; deras namn utskrapar du till evig tid.
Fiendernas svärd hafva en ända; städerna hafver du omstört; deras åminnelse är förgången med dem.
Men Herren blifver evinnerliga; sin stol hafver han beredt till doms.
Och han skall döma jordenes krets rätt, och regera folket rättsinneliga.
Och Herren är dens fattigas beskärm; ett beskärm i nödene.
Derföre hoppas till dig de som ditt Namn känna; ty du förlåter icke dem som söka dig, Herre.
Lofver Herran, den i Zion bor; förkunner ibland folken hans verk.
Ty han kommer ihåg, och frågar efter deras blod; han förgäter icke de fattigas rop.
Herre, var mig nådelig; se till mitt elände ibland ovänner, du som upphäfver mig utu dödsens portom;
På det jag skall förtälja all din pris uti dottrenes Zions portom; att jag öfver dina hjelp glad vara må.
Hedningarna äro försänkte uti den grop, som de tillredt hade; deras fot är fången i nätet, som de uppställt hade.
Så förnimmer man, att Herren skaffar rätt; den ogudaktige är besnärd uti sina händers verk, genom ordet.
att de ogudaktiga till helvetet vände vorde, och alle Hedningar, som Gud förgäta.
Ty han skall icke så allstinges förgäta den fattiga; och de eländas hopp skall icke förtappadt varda evinnerliga.
Herre, statt upp, att menniskorna icke få öfverhandena; låt alla Hedningar för dig dömda varda.
Gif dem, Herre, en mästare, att Hedningarna måga förnimma att de menniskor äro.
Herre, hvi träder du så långt ifrå fördöljer dig i nödenes tid?
Så länge den ogudaktige öfverhandena hafver, måste den elände lida; de hålla med hvarannan, och upptänka arga list.