Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hemställer derföre, att ifrågavarande § måtte erhålla denna förändrade lydelse: 31 »Den, som för ärekränkning tilltalas, må ej med bevisning om sanningen af gjordt tillmäle sig från ansvar fria, utom i de fall, då han tillvitat annan bestämdt brott eller visst slag af brott, eller ock viss gerning, som i 8 § sägs.
Har den, mot hvilken tillmålet gjordes, varit för brottet tilltalad, men blifvit genom laga Haft ägande dom från åtalet frikänd; vare ej heller, för befrielse från ansvar för tillmålet, bevisning tillåten.» Justitirerådet Friherre Leuhusen instämde med Justitierådet Bolin.
Justitierådet Södergren anförde: »I förevarande § förekomma frågor, hvilka alltid funnits synnerligen svårlösta, i hvilka lagstiftningen företett väsentlig skiljaktighet och Svenska lagen hitintills saknat mera bestämdt uttryckt regel.
Med åberopande af en grundsats i Romerska lagen, hvilken dock af de rättslärde under fortgående utveckling af detta rättssystem ansetts icke kunna till fullo upprätthållas och icke eller blifvit gällande i kanoniska rätten samt för öfrigt i Europas nyare lagstiftning i allmänhet icke funnits äga ovilkorlig tillämplighet, har hos oss Lag-kommittén föreslagit, att den, som tilltalas för utspridande af ärekränkande rykte eller tillmäle, må, när det angår viss uppgifven gerning, med bevisning om sanningen deraf sig från ansvar fria; hvilken bevisningsrätt, såsom en rättegängsförmån att begagnas i sjelfva injuriemålet genom anlitande af de uti lagen i allmänhet godkända bevisningsmedel, skulle vara så obegränsad, att hinder derför icke mötte ens af förut hållen ransakuing och meddelad frikännelsedom angående den uppgifna brottsliga gerningen.
Lag-beredningen åter fann sig icke kunna vidhålla denna grundsats i hela dess vidd, utan föreslog de begränsningar, i enlighet med hvilka förevarande lagförslag är uppställdt.
Den sedermera tillkomna Österrikiska strafflagen af den 27 Maj 1852 har ock antagit vissa vigtiga restriktioner i bevisningsrätten, sä att bevisning är förbjuden i fråga om sådana straffbara handlingar, hvilka endast på tredje persons åtal kunna föranleda målets upptagande, äfvensom angående offentliggjorda ärekränkande facta ur privat- eller familjlifvet, derest ej särskilda omständigheter nödgat att offentliggöra desamma.
Deremot har Preussiska strafflagen af den 14 April 1851 följt grundsatsen, att bevisningsrätten bör vara utan begränsning.
För öfrigt är att bemärka, hurusom Frankrikes
Cöde pénal väl antagit grundsatsen, att bevisning om tillvitelsens sanning befriar från straff, meu tillåtit blott ett enda slag af bevisningsmedel, nemligen Domstols-resolution eller annan authentisk offentlig handling; hvarefter lagen af den 26
Maj 1819 såsom regel uppställde förbud af bevisning om tillvitelsens sanning, men med det undantag, att i afseende på offentlig myndighets organer eller andra, som handlat i allmänt uppdrag, såvidt det rörde handlingar, som ägde sammanhang med deras offentliga funktion, tilläts bevisning och det genom hvilka lagliga medel som helst.
I Englands lagstiftning medgifves nu mera bevisning af tillmäles sanning under det vilkor, att den tillvitade gerningens offentliggörande skett icke ensamt af enskild skadelust, utan för allmänt bästa; hvarföre det åligger den uti injuriemålet tilltalade, att, då han äskar bevisningsrätt, anföra de facta, hvilkas sanning han vill styrka, nyttan af deras offentliggörande jemte de särskilda facta, som skulle bevisa sådan nytta.
Denna grundsats närmar sig hvad Romerska lagens äldre kommentatorer, i ofvanantydda 32 modifikationer af Pandekternas i vår Lag-kommittés motiver åberopade sats, antagit, hvilket gick derpå ut, att bevisning icke kunde rättfärdiga tillvitelsen, om icke den angifna gerningens bestraffande af offentlig myndighet vore af vigt för det allmänna och dess uppenbarande icke skett för enskild hämnd eller för att skymfa annan, utan i ändamål af allmän nytta.
Emellan så olika meningar har vår lagstiftning i denna fråga att göra sitt val.
Sjelfva ämnet är otvifvelaktigt af den grannlaga art och företer så vigtiga kontrovers-punkter, att svårligen någon af de skiljaktiga meningarne kan få anspråk på allmängiltighet eller ofelbarhet.
Hvad som blir tillfredsställande i den ena riktningen qvarlemnar något att önska i en annan.
Sålunda har den af Lag-kommittén hyllade grundsats om bevisningsrättens absoluta frihet onekligen förtjensten att vara enkel, inom sig konseqvent, utan något mot hufvudgrunden stridande undantag; den fogar sig närmast efter den i menniskolynnet och borgerliga sammanlefnadens ofta, om icke tvingande, dock starkt frestande anledningar grundade benägenheten hos den ene att göra den andres gerningar till föremål för sina meddelanden och omdömen; den kan väsentligt gifva, såsom Lag-kommittén yttrar: »den motvigt, som fruktan att bringas i elakt rykte innebär emot frestelsen att begå osedliga och vanärande gerningar.»
Men samma grundsats lemnar ur sigte all väsentlig skillnad i de förhållanden, som i hvarje särskildt fall bestämma den moraliska halten af ryktesutspridarens bevekelsegrund och den nytta eller skada angreppet mot den andres medborgerliga anseende kan i det allmänna rättstillståndets sanna intresse medföra; sätter sålunda åsido moralitetens egna nödvändiga fordran, att för den en gång felande skall finnas möjligheten af en återupprättelse och försoning, äfven i sina sociala fördelar värd att af honom eftersträfvas genom allvarlig föresats om förbättrad vandel och önskvärd för samhället äfven deruti, att en sådan bevekelsegrund kan mäktigare, än lagens straffbud, försäkra mot återfall i brott: och i detta hänseende komme, efter hvad mig synes, samma absoluta regel icke eller att stå väl tillsammans med de positiva lagbud, genom hvilka bestämmes, att i vissa fall någon forskning om fordna förbrytelser hvarken genom målsägandes eller offentliga åklagaremaktens föranstaltande skall kunna vid Domstol anställas.
Inom förevarande ämnes vidsträckta omkrets ligger en sådan starkt skiftande blandning af möjliga olikartade förhållanden, att man svårligen kan träffa det allmänt moraliskt rätta genom ovilkorlig tillämpning af sentensen, att »den egentlige ärekränkaren vore ej ryktesutspridaren, utan gerningsmannen sjelf, som genom den omtalade onda handlingen kränkt sin ära.»
Det kan icke vara svårt att afgöra, hvilkendera vore värdigare föremål för allmänna föraktets brännmärke, den, som en gång i fordna dagar, icke i följd af moraliskt förderf utan blott af ögonblickets tillfälliga förvillelse, begått en brottslig handling, men sedermera ångrat den, uppgjort förlikning med den förorättade och under desto ifrigare bemödande velat i sitt eget medvetande försona felet och göra sig i allmänna lifvet förtjent af aktning, — eller å andra sidan den, som efter att hafva kommit i besittning af hemligheten och måhända gjort misslyckadt försök att dyrt sälja sin tystnad, icke af sedlighetskänsla och aktning för det rätta, utan af låg skadelust, löper kring gator och torg att kungöra sin 33 hemlighet och störta den andres genom långvarigt välförhållande dåmera berättigade goda ställning i allmänna aktningen.
Yar gerningen af den särskilda art, att lagen genom sina föreskrifter om preskription eller begränsningen af åtalandes kompetens försäkrat den felande örn frihet från allt åtal, all undersökning från det allmännas sida; — finnes icke då det ifrågasatta lagbudet hafva utöfver rättvisans sanna gräns sträckt undseendet för äreskändarens subjectiva intresse, och har icke den ordets fria makt, som skulle vara en nyttig kontroll i sedlighetens tjenst, fått öfvergå till ett skräckvälde, som förnärmar sjelfva sedlighetens egna fordringar?
Och har lagen visat tillbörlig aktning för sitt egna anordnande, då den, efter att hafva för målsägande oeh statens åklagare stängt möjligheten att genom domaremaktens verksamhet afslöja en begången förbrytelse, lemnar åt hvar och en frihet att om gerningen utsätta rykten och att rättfärdiga dem just genom sådan domare-’ ransakning?
— Visserligen vore i ena fallet fråga om straff eller skadeersättning och i det andra endast om den verkan, förbrytelsens offentliga ådagaläggande skulle för öfrigt utöfva på gerningsmannens medborgerliga anseende.
Men jag kan icke inrymma det lagliga begreppet af åtal och föreställningen om dess rätta ändamål i en så trång uppfattning, att dervid icke skulle afses annat, än blott straffartens eller skadeersättningens bestämmande, utan antager jag fastheldre, att i lagstiftningsgrunderna för bestämmandet, i hvad mån det allmänna eller den enskilde må hafva sig öppet att genom offentlig anklagelse inför domaremakten fordra ansvar å förbrytaren, måste ingå just de efter mitt omdöme till förevarande ämne fullt hänförliga frågorna: om det allmännas väl, — hvarifrån begreppet om nödvändigheten af det medborgerliga förtroendets vägledning genom den brottsliges offentliga upptäckande och moraliska afslöjande icke kan tänkas uteslutet, — fordrar, att forskning om brottslighet af den ena eller andra arten må kunna af hvilken som helst hos domaremakten påkallas; — 0111 den ena eller andra förbrytelsen må antagas vara af den vigt, att Domstols utredning derom bör huru länge som helst eller under längre eller kortare tid vara tillåten; — örn tidslängden efter förbrytelsens begående, i anseende till möjligheten att de bevisningsmedel försvinna, hvilka för sanningens rätta uppdagande och således äfven till den tilltalades försvar mot skenbart grundad anklagelse erfordras, må utgöra skäl att för särskilda fall utestänga all rätt till anklagelse, eller — hvad ock närvarande förslag i 5 Kap. 14 § afser — om dervid bör komma i betraktande den felandes under lång tid efter förseelsen utan åkommen ny fläck förda vandel.
Har lagstiftningen med noggrannhet pröfvat dessa frågor äfven i hela deras moraliska riktning och omfattning och sålunda bestämt de fall, der samhällsordningen skall medgifva, att den enskilde bör stå skyddad från åtal för begången lagöfverträdelse; så synes, i anseende till ämnets anmärkta identitet eller åtminstone frågornas närmaste inre frändskap, dermed vara anvisad den väg, lagstiftningen har att gå i den särskilda frågan om ärekränkande tillmålens ansvarighet eller deras rättfärdigande genom domareransakning.
— Synnerligen betänklig förekommer särskildt satsen, att till skydd mot ärekränkande tillvitelse icke ens finge gälla Domstols efter åtal och behörig ransakning meddelade dom, hvarigenom den angifne förklarats icke kunna antagas vara till gerningen saker.
Om ock ett sådant domslut icke är grun 5 - 84 dadt derpå, att den angifne positivt bevisat sin oskuld, utan endast följt deråt, att vid den hållna domstolsundersökningen, som haft till ändamål att fullständigt utreda saken, ej emot honom kunnat framställas bevisning, torde väl å en sådan rättvisans offentliga förhandling böra läggas den vigt, att icke hvar och en skulle genom framtvingande af injurieåtal kunna bereda sig tillfälle att söka inför
Domstol vederlägga denna domarepröfning, äga att försätta den angifne väl icke i det anklagelsetillstånd, som afsåge straff, men under en för hans medborgerliga anseende lika menlig ransakning om hvad förut blifvit lagligen rånsakadt och dömdt.
I afseende härå gäller, efter min tanke, en betraktelse, som måste vara af vigt, då man inser och erkänner den stora angelägenheten deraf, att lagen skall kunna gifva kraftigt skydd mot ärekränkningsbrotten.
Det kan nemligen icke sägas, att den, som verkligen är oskyldig till den honom tillvitade gerning, icke skulle lida något genom angriparens misslyckade bevisningsförsök.
Tvertom, han kan lida ganska mycket, ända till den grad, att han mången gång kunde få anledning att djupt ångra, att han i en rättvis sak sökt lagens skydd och gjort injuriemålet anhängigt.
För hvarje ädelt sinne måste det vara vidrigt att stå under offentlig ransakning för brott, i allt högre grad, ju mera anklagelsen gäller sådant af vanfrejdande art.
Skandalens angifvelser äga beklagligen alltid en stor retelse för allmänna uppmärksamheten; ju mera oförmodad angifvelsen är i förhållande till den angifnes medborgerliga anseende och lefnadsställning, desto större uppseende väcker den, och tidningen derom sprider sig hastigt omkring land och rike; och det är icke att förvänta, att opinionen snart öfvergifver förutsättningen om en inför domaremakten med djerf tillförsigt gjord och fullföljd angifvelses sanning, utan fastheldre kan, under misstroende till rättegångsförhandlingarnes makt att uppdaga den fördolda sanningen, nämnda förutsättning om brottslighet komma att lefva qvar efter sjelfva domslutet.
Ransakningen om det föregifna brottet inledes af en enskild, genom injurieåtalet till hämdlust retad person, som får tillvälla sig det väsentliga af en offentlig åklagares funktioner, men icke har dennes tjenstepligt att noga utforska sanningen och för sådant ändamål jemväl föra vaksam uppsigt, att icke till den anklagades skada i ransakningen sker från vittnens sida det farliga brott, hvarom lagförslagets 13:de Kapitel handlar, utan deremot finner denne enskilde åklagare för sig önskvärdt att kunna till men för den angifne vanställa alla förhållanden; och han har visst icke eller den officiela åklagarens önskan att fortskynda undersökningen, utan fasthellre har han i dess fördröjande, hvilket kan ske genom åberopande af vittnen, för hvilkas hörande möter långvarigt hinder, en utväg att för sig aflägsna verkställigheten af det straff han förutser sig hafva uti injuriemålet att vänta.
Under sådan tidsutdrägt skulle den angifne både i offentliga och enskilta lifvet kunna finna sig i svår ställning, ju mera hans verksamhet och välgång förutsätta åtnjutandet af en icke ifrågaställd heder.
Domstolen, der anklagelsens art måste fordra hans personliga närvaro, behöflig åtminstone under de mot honom påkallade vittnesförhören, har han vid hvarje möte med äreskändaren att befara nya förolämpningar.
För allt detta lidande vinner han genom domslutet svårligen en tillfredsställande upprättelse emot angriparen, möjligen en person, hvilken sjelf icke haft något anseende att äfventyra på denna onda 35 anläggning, utan varit legd och förledd af försigtigare .äreskändare, som håller sig undangömd.
Om, utöfver hvad sträng rättsgrund och oafvislig nödvändighet kräfva, utvägen till ärekränkningars beifrande försvåras genom sådan fara för den angripne, att han städse måste anse det tysta, icke ötverklagade lidandet vara ett mindre och hastigare öfvergående ondt, än sjelfva det skydd lagen åt honom anvisat; om derföre ärekränkningarne i allmänhet blifva lemnade utan åtal; då synes all anledning vara till förväntan, att skandalen skall allt djerfvare frodas och, med begagnande af lätt tillgängliga medel för den mest vidsträckta offentliga verksamhet, ordna sig till ett vinstgifvande särskildt yrke inom samhället.
Ofver de moraliska följderna af ett sådant förhållande inom allmänna rättstillståndet är det öfverflödigt att göra någon särskild betraktelse.
Grundtanken i det af Lagkomittén föreslagna stadgande har icke tillåtit någon begränsning af bevisningsrätten, utan denna måste lemnäs fri ända till möjligheten deraf, att samtliga Rikets allmänna Underrätter kunde samtidigt vara sysselsatta med ransakning om ett och samma på ett enda ställe begångna brott, hvilket som helst, och det utan hinder deraf, att alla dessa Domstolar förut, men på annan angifvares talan, ransakat och dömt öfver verkligheten af samma brott, hvilket ransakande och dömande således kunde när som helst förnyas, så länge den angifne personen lefver och angifvare emot honom uppstå, ådragande sig åtal för ärekränkning.
Det lärer icke vara att betvifla, det ju denna anordning af rättegångssättet uti injuriemål skulle leda till sällsamma förhållanden och stridiga beslut från olika domstolar i ett och samnta ämne, då den för brottet beskyllde skulle vexelvis vid två eller flera Underrätter stå under ransakning för samma gerning, samma vittnen vexelvis höras vid de särskilda domstolarne, dessa hvar för sig pröfva samma jäfsfrågor angående vittnena och andra till rättegången hörande tvisteämnen, fullgöra den alltid synnerligen grannlaga, på domarens inviduella klarsynthet merändels beroende undersökningen af tillförlitligheten i vittnenas uppgifter och utfinna hvad i sättet för ledningen af vittnesförhöret kan i hvarje fall erfordras för sanningens säkra utrönande, samt likaledes hvar för sig, alldeles oberoende af hvarandra, med den ofta ömtåliga och till meningsskiljaktighet emellan domareinstanserna lätteligen öfvergående pröfningen af den så kallade artificiella bevisningen med dess mångartade liknelser och omständigheter, fälla domslut om verkligheten och arten af en och samma brottsliga gerning.
Detta förslag synes hvila på antagandet, att den fråga, på hvars utredande den åtalade tillvitelsens brottslighet skulle bero, nämligen örn tillvitelsen vore sann eller osann, stöde så utan allt sammanhang med hvad som hörde till begreppet af åtal för det angifna brottet, att någon tillämpning af lagens stadganden om behörighet till sådant åtal och ordningen derför eller ens något angifvande på grunderna i dessa stadganden här ej erfordrades.
Uti dessa grunder måste dock jag för min del, såsom jag här ofvan antydt, söka något djupare och mera omfattande, än att de skulle vara likgiltiga och främmande för det vigtiga bestämmandet af ärekränkningsbrottets natur, dess gränser och ansvarighet.
De af Lagberedningen föreslagna och i närvarande förslag upptagna begränsningar af rättigheten att genom kriminalundersökning utreda verkligheten af tillvitadt brott stå deremot i full öfverensstämmelse med 36 anordnandet af behörigheten till åtal och hänföra sig således till den lagstiftningsgrund, hvilken jag i förevarande fråga anser vara den mest tillämpliga.
De innebära nemligen, att bevisningssätten uteslutes i de fall, der kriminalprocess ej får af angifvaren föranledas, eller då ransakning och dom förut ågått, — då hvarken angifvaren eller allmän åklagare är berättigad att tala å brottet, — och då laga tid dertill är försuten.
Men vid sådan vigtig öfvergång från Lagkomitténs sats om absolut bevisningsrätt uti injuriemål och vid det sålunda, med väsendtlig afvikelse från Komitténs hufvudgrunder, gjorda antagandet, att ett verkligt sammanhang finnes emellan begreppet af åtal för brott och den utredning vid domstol huruvida någon är till brott saker, som för lagenligt bedömande af injuriemål påkallas, hade, efter min tanke, erfordrats, att detta steg, som syftar att bevara och iakttaga enhet och följdriktighet i lagens principer, hade vidare fullföljt samma sträfvande och sökt att afböja hvad sorn i den föreslagna processordningen i sådana mål, så vidt de angå tillvitelsen om brott, innefattar en splittring af domarekallets verksamhet, som, enligt min tanke, icke kan vara med lagens allmänna anda och rättegångsordningeus syftning förenlig.
Såsom bevisning uti injuriemål om angifvet brott borde, efter min åsigt, icke erkännas annat, än beslut af den domstol, som är behörig att ransaka och döma öfver brottet.
Stadgandet i förevarande ämne skulle sålunda, i hvad angår tillvitelser om de gerningar, hvilkas offentliga beifrande lagen bjuder eller under vissa vilkor tillåter, hvila på den grund: att hvar och en skall äga sitt innehafvande medborgerliga anseende fredadt från annans störande angrepp medelst sådan tili allmänhetens kännedom utspridd tillvitelse, som icke till sin sanning styrkes med hvad som inför lag erkännes gifva visshet om den tillvitade brottsliga gerningens verklighet, nemligen den i lagens kompetensreglor anvisade domstolens, efter anstäldt åtal och hållen undersökning, meddelade lagligen gällande dom, och att följaktligen hvar och en begår ärekränkning, då han mot annan utsprider tillvitelse om brott, hvilken han icke kan genom framläggande af sådan dom till sanningen bestyrka Atalet för ärekränkning i det fäll, der lagförslaget medgifver bevisning om brott, angår det förhållande, att den tilltalade, med åsidosättande af den ordning, han haft sig i lag anvisad att påkalla behörig ransakning och dom till utrönande af det förmenta brottets verklighet, trädt i förväg för allt domslut och sökt att, på grund endast af sin enskilda tro, låta den misstänkte komma att i allmänna omdömet lida den påföljd, som efter laglig undersökning skolat uppstå, om domen blifvit fällande.
Genom injurieåtaiet skall han tvingas från den sjelfvalda orätta vägen och äga blott det val att antingen ■— hvartill erforderligt rådrum kornrne att honom lemnäs — anskaffa och till sitt försvar framlägga det rätta bevisningsmedlet, behörig domstols beslut, som visar, att den angifne är till brottet saker, — eller ock lida ansvaret för det han fläckat en om brott icke lagligen förvunnen persons heder.
Den uti injuriemålet tilltalade skulle således, då han sjelf vore sakägare, särskildt begagna denna rätt, men eljest, der brottet hörde under allmänt åtal, ägde han såsom angifvare påkalla den kriminalprocess, han genom ryktesutspridandet gjort för sig till försvar behöflig, och i sådant afseende hålla sig till den särskilda ordning, som är anvisad i de lagliga föreskrifter, genom hvilka kronans åklagare fått åligganden i afseende på beifrande af de för - brytelser, hvilka till deras kännedom behörigen anmälas; öfver fullgörandet af hvilka åligganden nödig kontroll till det allmännas och den enskildes säkerhet icke saknas.
Injuriemålets svarande part finge sålunda !ulft åtnjuta all honom enligt lagförslaget tillkommande bevisningsrätt tili sitt försvar, utan att derigenom i någon ilion blefve bruten den ordning lagen utstakat för ransakning öfver angifvet brott, hvilken ordning val måste äga den vigt inom rättegångssystemet, att den icke bör i något fall onödigtvis uppoffras; och denne svarande part, då han sålunda föranledes att emot sin vedersakare uppträda med anklagelse och påkallande af kriminalundersökning, vore derigenom icke eller förflyttad till en för ursprungliga sakförhållandet främmande ställning; ty äfven i lagförslagets processordning för injuriemål skulle naturligtvis svarande parten befinna sig i kärande parts ställning i hela det stadium af målet, som utgjorde kriminalprocess mot hans vederpart, hvilken åter deri vore att betrakta såsom svarande part.
Skillnaden vore blott i det forum, der denna särskilda kriminalprocess blefve utförd.
Hvardera saken komine att hålla sig till sitt i lag utsatta forum.
Till sin natur äro de visst icke eller från hvarandra oskiljaktiga.
Injuriedomstolen behöfver af den andra saken ej känna annat, än slutliga domen; och ransakningsdomaren behöfver alls icke någon kunskap om injuriemålet, icke ens om dess tillvaro.
För den uti injuriemålet kärande, som i och för vederpartens bevisningsförsök komme att undergå en kriminalransakning, skulle ganska svår skada kunna uppkomma derigenom, att denna ransakning blefve dragen under en främmande domstol, möjligen långt från deu ort, der gerningen skulle hafva skett och de för honom tili försvar erforderliga bevisningsmedel finnas.
Lagens bestämmelse om behörigt forum för ransakning i missgerningsinål af allmän art utgår visst icke från någon flygtig, likgiltig grund, utan deremot från sträng nödvändighet; den har, med förutsättning af jurisdiktionernas anordnande i kretsar af lämpligt mindre omfång, ett ändamål af den betydenhet, att, om detta ändamål icke vore möjligt, hela den hos oss och i andra länders lagstiftning vidlyftigt afhandlade theorien om juryinrättning för brottmål skulle i det väsentliga vara en tom irring
Och likaledes äga lagens föreskrifter om behörigt forum för ransakning och dom öfver einbetsbrott sin särskilda vigtiga grund, som icke kan tillåta, att angifvelser om sådana brott, då de uti injuriemål förekomma, hvar som helst blifva till sin befogenhet pröfvade.
Domstolar af särskild art är organiserade för tillämpning af vissa lagar, t. ex. krigslagarne, kan väl icke eller principenligt öfverlåtas åt andra Domstolar att bedöma sanningen af angifvelsen om brott emot dessa lagar.
— Det är redan antydt, i hvilken för ändamålet af sanningens rätta upptagande ogynsatn stämning den uti injuriemålet klagande kunde vid den emot honom inledda brottmålsundersökningen hafva att vänta hos sin motsåndare.