Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härifrån seglade Johannesen, med en stor bugt mot norr så att 78° n. br. nåddes, åter till Novaja Semljas nordspets och derifrån den 12 sept. vidare till Norge.
Äfven under återresan öfver Kara-hafvet möttes nästan ingen is.204
En ytterst ihållande dimma var under hela den tid, vi vistades härstädes, rådande, men den 18 lättade den ändtligen något litet.
Genast lyftade vi ankar och ångade vidare utmed Taimur-öns vestra strand.
Denna omgifves af en mängd öar, som icke finnas angifna på kartorna, och möjligen är Taimur-ön sjelf af sund delad i flere delar.
Under framfärden hindrade oss dock den fortfarande ganska täta dimman att annat än ytterst ungefärligt kartlägga de öar och holmar, mellan och förbi hvilka Vega letade sig fram.
Så mycket kunde vi i alla fall se, att Taimur-öns nordspets ej går så långt mot norr, som de vanliga kartorna angifva.
Is mötte oss endast i ringa mängd, och den vi sågo var ytterst sönderfrätt fjord- eller flodis.
Jag tror knappast, att vi under dagens lopp påträffade ett enda isstycke, stort nog att derpå kunna flensa en säl.
Någon verklig gammal drif-is, sådan som man möter vid Spetsbergens nordkust, hade vi ännu ej sett.
I fråga om isens beskaffenhet eger en fullständig olikhet rum mellan Kara-hafvet och hafvet norr och öster om Spetsbergen.
En annan påfallande olikhet är den brist på varmblodiga djur, som är rådande i denna hittills för all jagt förskonade trakt.
Under dagens lopp hade vi ej sett en enda fogel, något som aldrig förut händt mig under en sommarfärd i de arktiska trakterna, och knappast någon säl.
Den 19 augusti fortsatte vi att segla och ånga längs med kusten, för det mesta i en ytterst tät dimma, hvilken endast stundtals skingrades så mycket, att landets kuststräckning kunde urskiljas.
För att ej blifva åtskilda måste de båda fartygen ofta med ånghvisslan gifva signaler åt hvarandra.
Hafvet var spegelblankt.
Endast obetydlig och starkt sönderfrätt drif-is syntes då och då, men under dagens lopp ångade vi förbi ett vidsträckt obrutet, landfast isfält, som upptog en bugt på vestra sidan om Tscheljuskin-halfön.
Den is, hvaraf detta utgjordes, syntes i dimman ofantligt grof och hög, ehuru den i verkligheten var nästan lika sönderfrätt som den, hvilken bildade de isstrimlor, som då och då mötte oss ute på hafvet.
Dimman hindrade all utsigt långt öfver isen, och jag fruktade redan, att Asiens nordligaste udde skulle vara så isomgifven, att vi ej skulle kunna landa på densamma.
Men snart skymtade en mörk, isfri udde fram ur dimman i nordost.
En mot norr öppen vik skar här in i landet, och i denna ankrade båda fartygen den 19 augusti kl. 6 e. m.
Vi hade nu nått ett stort, under århundraden förgäfves eftersträfvadt mål.
För första gången låg ett fartyg förankradt utanför den gamla verldens nordligaste udde.
Ej under då, om tilldragelsen firades med flaggning och kanonsalut och, sedan vi återvändt från vår utflygt i land, med festtillställning om bord, med vin och skålar.
Likasom vid vår ankomst till Jenisej, mottogos vi äfven här af en stor isbjörn, som, redan innan fartyget ankrat, sågs gå af och an på stranden, då och då oroligt blickande och nosande utåt hafvet för att utforska, hvilka märkvärdiga gäster nu för första gången kommit till hans rike.
En båt utsattes för att fälla honom.
Brusewitz blef den utkorade skytten, men denna gång aktade sig björnen för någon närmare bekantskap med våra gevär.
Kanonsaluten skrämde honom så fullständigt på flykten, att han ej ens, såsom björnarne pläga, återkom den följande dagen.
Vega och Lena saluterande Kap Tscheljuskin.
Asiens nordspets bildar en låg, af en vik tudelad udde, hvars östra arm skjuter obetydligt längre mot norr än den vestra.
En bergsrygg med långsamt sluttande sidor löper från den östra udden inåt landet i sydlig riktning och tyckes redan inom synhåll från vestra udden nå en höjd af 300 meter.
Likasom det nedanför liggande slättlandet var dess krön nästan snöfritt.
Endast på bergets sidor eller i djupa af snöbäckar utgräfda fåror och dälder på slättlandet syntes stora hvita snöfält.
En låg isfot stod ännu på de flesta ställen längs hafsstranden.
Men ingen isbrä framvältade sina blåhvita ismassor ned för bergens sidor, och inga insjöar, inga utspringande klippblock, inga höga bergspetsar gåfvo något naturskönt drag åt landskapet, hvilket var det enformigaste och ödsligaste jag sett i den höga norden.
Bild från expeditionens uppehåll vid Kap Tscheljuskin.
Öfverallt var marken, liksom på den holme vid hvilken vi lågo för ankar den 11 aug., söndersprungen i mer eller mindre regelbundna sexhörningar, hvilkas inre fält vanligen var blottadt på växtlighet, medan förkrympta blomväxter, lafvar och mossor spirade fram från sprickorna.
På några få ställen var dock marken täckt med en af mossor, lafvar, gräs och halfgräs bildad växtmatta, liknande den jag förut träffat vid Aktinia bay.
Dock voro blomväxterna här mindre talrika, mossorna mer förkrympta och mindre rikligt fruktbärande.
Äfven laffloran var, enligt dr Almqvists undersökning, enformig, ehuru ofta yppigt utvecklad.
Rikast på växter var uddens yttersta utsprång.
Det såg nästan ut, som om många af Taimur-landets växter försökt att härifrån vandra vidare mot norr, men, då de mött hafvet, stannat, oförmögna att komma vidare och ohågade att vända.
Här fann nämligen dr Kjellman på ett mycket litet område nästan alla de växter, som omgifningen hade att bjuda på.
De arter, som kännetecknade växtligheten, voro:
Saxifraga oppositifolia L., Papaver nudicaule L., Draba alpina L., Cerastium alpinum L., Stellaria Edwardsii R. Br., Alsine macrocarpa Fenzl., Aira cæspitosa L., Catabrosa algida (Sol.) Fr. och Alopecurus alpinus Sm.
Mindre rikligt förekommo:
Eritrichium villosum Bunge, Saxifraga nivalis L., S. cernua L., S. rivularis L., S. stellaris L., S. cæspitosa L., S. flagellaris Willd., S. serpyllifolia Pursh., Cardamine bellidifolia L., Cochlearia fenestrata R. Br., Oxyria digyna (L.)
Hill., Salix polaris Wg., Poa flexuosa Wg. och Luzula hyperborea R. Br.
Således funnos inalles endast 23 arter oansenliga blomväxter, bland dem 8 arter tillhörande slägtet Saxifraga, en svafvelgul vallmoart, allmänt odlad i våra trädgårdar, och den innerligt täcka, förgätmigej-lika Eritrichium.
Att vegetationen här på Asiens nordspets har att kämpa med ett hårdt klimat, visas bland annat deraf,
Fjellnagelört (Draba alpina L.) från Kap Tscheljuskin.
Naturlig storlek. att, såsom dr Kjellman påpekat, de flesta blomväxter derstädes hafva en synnerlig benägenhet att bilda ytterst täta, halfklotformiga tufvor.
De enda insekter, som här förekommo i något större mängd, utgjordes af poduror, dock sågos äfven några flugor och till och med en skalbagge, den förut omtalade staphyliniden.
Af foglar sågos en mängd snäppor, en ytterst talrik samlad skara prutgäss (Anser bernicla), tydligen stadd på flyttning till sydligare trakter, kanske från något norr om Kap Tscheljuskin beläget polarland, en lom, några ismåsar och kryckjor samt lemningar efter ugglor.
Däggdjuren representerades af den förut nämnda björnen samt af
ren och lemmel, efter hvilka spår och spillning syntes på slättlandet.
I hafvet sågs en hvalross, åtskilliga snaddar (Phoca hispida) och ett par stim hvithvalar.
Alla elfvar voro nu uttorkade, men vidsträckta grunda flodbäddar gåfvo till känna, att vid snösmältningstiden ett rikt vattenflöde här eger rum.
Sorl af snöbäckar och fogelskri bilda då helt säkert ett afbrott i den ödslighet och tystnad, som nu var utbredd öfver slättlandets kala, på nästan all växtlighet blottade lerbäddar.
Sannolikt kan man dock litet längre in i
Den längst norr ut lefvande skalbaggen.
Micralymma Dicksoni Mäk.
12 ggr förstor.
landet, i någon mot nordhafsvindarne skyddad däld, finna helt andra naturförhållanden, ett rikare djurlif och en växtverld, sommartiden lika blomsterrik som den, hvilken möter oss i Isfjordens och den »Namnlösa bugtens» (Besimannaja bays) dälder.
Några spår efter menniskor sågo vi icke härstädes.
De berättelser, som redan på sextonhundratalet voro gängse om beskaffenheten af Asiens nordspets, göra det dock sannolikt, att Sibiriens nomader någon gång drifvit sina renhjordar ända hit upp.
Det är till och med ej omöjligt, att ryska fångstmän från Chatanga jagat på Taimur-landets nordspets, och att Tscheljuskin verkligen varit här, derom vittnar den på ryska kartor ganska riktiga utläggningen af den udde, som nu med rätta bär hans namn.205
Bergarten utgöres af en lerskiffer, insprängd med chiastolitlika kristaller och kristaller af svafvelkis.
På sjelfva udden är skiffern genomkorsad af en mäktig gång af ren, hvit qvarts.
Enligt gammal polarfararsed uppbyggdes här till minne af vårt besök en ståtlig stenvarde.
För att kunna få en god astronomisk ortbestämning på denna vigtiga punkt dröjde jag der till den 20 aug. om middagen.
Lena fick order att under tiden ånga ut för att dragga.
Den mötte åtta minuter norr om den vik, der vi lågo för ankar, grof och ganska tät is.
Hafvets djup tilltog här hastigt.
Djurlifvet på hafsbottnen var rikt, bland annat på stora sjöstjernor och ophiurider.
Enligt resplanen ville jag härifrån ånga rätt öster ut mot de Nysibiriska öarna för att se till, om man ej skulle möta land på denna väg.
Den 20 och 21 gick det temligen obehindradt fram i denna riktning bland spridd drif-is, som var gröfre och mindre sönderfrätt än den vi träffat på vestra sidan om Taimur-landet.
Några mycket stora isflakar förekommo äfven, men inga isberg.
För öfrigt följ-
des vi åter af en så stark dimma, att vi endast kunde se isfält och isstycken i fartygets omedelbara granskap.
Lestris-arter och kryckjor såg man nu äfven alkor, en fogel som nästan saknas i Kara-hafvet.
Johannesen trodde, att dessa foglars härvaro skulle bevisa, att hafvet ej fullständigt tillfryser om vintern, emedan det ej vore antagligt, att alkorna höst och vår skulle flyga öfver det tillfrusna Kara-hafvet för att här borta uppsöka sin föda och sina häckningsställen.
Natten till den 22 ångade vi genom temligen tät is.
Hela dagen var fortfarande en så stark dimma rådande, att man ej kunde se isfältens utsträckning i fartygets omgifning.
Mot middagen nödgades vi der-
Ophiurid från hafvet norr om Kap Tscheljuskin.
Ophiacantha bidentata Retz.
1 1/3 af nat. storl.
för taga en mera sydlig kurs.
Då vi ej heller i denna riktning kunde komma fram, lade vi, i afvaktan på klart väder, bi vid en större isflak, tills det på eftermiddagen åter lättade något, så att vi kunde fortsätta färden.
Men det varade endast en kort stund, innan dimman å nyo blef så tät, att man, såsom sjömännen säga, kunde skära den med knif.
Det var nu tydligen fara värdt, att Vega under en fortsatt påmåfå-segling uti den islabyrint, hvari vi intrasslat oss, skulle kunna råka ut för samma öde, som drabbade Tegetthoff.
För att undvika detta blef det nödvändigt att, med öfvergifvande af försöket att segla från Kap Tscheljuskin rakt till de Nysibiriska öarna, så snart som möjligt söka nå det öppna vattnet vid kusten.
Då det den 23 på morgonen klarnade, började vi derför åter ånga fram bland drifisfälten, men denna gång ej för att komma fram i en bestämd riktning, utan för att söka öppet vatten.
De isfält, vi nu träffade, voro ytterst sönderfrätta, hvilket antydde, att vi ej kunde vara långt från drifisens kant.
Men detta oaktadt blefvo alla försök att finna »framkommelig» is i ostlig, vestlig eller sydlig riktning förgäfves.
Vi måste alltså i nordlig riktning söka den öppning, genom hvilken vi inseglat.
Detta var så mycket mer oroande, som vinden hade kastat om till en temligen frisk NV, hvarför det med Vegas svaga ångkraft endast gick långsamt framåt.
Först kl. ½ 7 e. m. kommo vi ändtligen ut från den säckformiga öppning i isen, uti hvilken vi dagen förut vid middagstiden inseglat.
Utan att sjelf hafva erfarit det, kan man knappast göra sig en föreställning om de synvillor, som dimma åstadkommer i trakter, der de föremål, som framskymta genom töcknet, icke äro till sin storlek på förhand kända och sålunda ej kunna lemna åskådaren ett begrepp om afståndet.
Vår uppfattning af afstånd och storlek beror i sådana fall fullkomligt på en tillfällighet.
Härtill kommer, att sjelfva de dimhöljda föremålens otydliga konturer ofta af åskådaren omedvetet fullständigas till nyckfulla fantasibilder.
Under en båtresa i Hinlopen Strait skulle jag en gång bland drifis ro till en några få kilometer aflägsen holme.
När båten sattes ut, var himlen klar, men medan vi som bäst voro sysselsatta med fogelskytte för vår middag, höljdes allt i en tät dimma, och det så oförmodadt, att vi ej hunno taga någon kompasspejling på holmen.
Häraf föranleddes en ej rätt angenäm rodd på höft bland de i sundet häftigt kringdrifvande isstyckena.
Alla ansträngde sig nu så mycket som möjligt för att få spaning på den holme, hvars strand skulle bereda oss en säker rastplats.
Härunder sågs en mörk rand skymta fram vid horisonten.
Den togs för den holme, dit vi ärnade oss, och att den mörka randen hastigt höjde sig, föreföll till en början ej besynnerligt, då vi trodde, att dimman skingrades och att till följd deraf mer af landet blef synligt.
Snart sågos två hvita snöfält, som vi förr ej sett, på ömse sidor om landet, och genast derpå förvandlades detta till ett hafsvidunder, snarlikt ett bergstort hvalrosshufvud.
Detta fick lif och rörelse, och slutligen sjönk allt tillsammans till hufvudet af en vanlig hvalross, som låg på ett isstycke i båtens närhet; de hvita tänderna bildade snöfälten, det svartbruna kullriga hufvudet bergen.
Knappast var denna villa försvunnen, innan en af manskapet ropade: »land rätt för ut, högt land!»
Vi sågo nu alla framför oss ett högt alpland, med bergspetsar och isbräer, men äfven det sjönk ögonblicket derpå tillsammans till en vanlig låg iskant, svärtad af jord.
På våren år 1873 gjorde Palander och jag med nio man en slädfärd rundt om Nordostlandet.
Under denna sågos och fäldes en mängd björnar.
När en björn syntes, medan vi släpade våra slädar framåt, stannade vanligen tåget och, för att ej skrämma björnen, gömde sig alla man bakom släden, med undantag af skytten, som, nedhukad på något lämpligt ställe, väntade, tills bytet kommit på tillräckligt nära håll för att med säkerhet kunna fällas.
Vid ett tillfälle hände det då under dimhöljdt väder på isen af Wahlenberg bay, att den björn, som väntades och som tydligt blifvit sedd af alla man, i stället för att nalkas med sin vanliga smidiga zigzag-gång och under sina vanliga försök att nosa sig till en säker insigt om främlingarnes matnyttighet, just då skytten lade an, spände ut jettevingar och flög bort i gestalt af en liten ismås.
En annan gång under samma slädfärd hörde vi från det tält, i hvilket vi rastade, den utanför sysselsatte kocken ropa: »en björn, en stor björn; nej, en ren, en mycket liten ren».
I samma ögonblick small ett väl riktadt skott, och björn-renen befans vara en mycket liten räf, som med lifvet fått plikta för äran att några ögonblick hafva spelat ett stordjurs rol.
Af dessa berättelser kan man inse, huru svår seglats i dimma och bland drifis måste vara på ett okändt farvatten.
Under de två gånger fartyget var förtöjdt vid isflaken, lades trawl-nätet ut, jemte svablar.
Det fick långsamt släpa fram med isen, som drefs åt nordvest i följd af en frisk sydostvind, som för tillfället var rådande.
Utbytet af trawlingen blef ytterligt rikligt: stora sjöstjernor, krinoideer, spongier, holoturier, en gigantisk hafsspindel (Pyknogonid), massor af maskar, snäckor m. m.
Det var den rikligaste skörd trawl-nätet på en gång uppbringat under hela vår färd rundt om Asiens kuster, och detta från hafvet utanför Asiens nordspets!
Bland här insamlade former må särskildt nämnas den stora hafsspindeln, af hvilken en afbildning här bifogas, äfvensom tre exemplar af små med stjelk fästade krinoideer.
Djupet vexlade mellan 60 och 100 meter.
Vattnets temperatur var vid ytan +0° till –0°,6, på bottnen – 1°,4 till –1°,6; dess salthalt var betydlig, så väl på bottnen, der den i det närmaste uppgick till de öfriga stora oceanernas, som på ytan, der den visserligen var ungefär en femtedel mindre, men dock mycket större än ytvattnets i Kara-hafvet.
Eget är, att en temperatur under det rena vattnets fryspunkt skall vara fördelaktig för utvecklingen af ett så ytterligt rikt djurlif som det, hvilket här träffades, och att detta icke skall lida något men af det fullständiga mörker, som under större delen af året råder på bottnen af det istäckta hafvet.
Hafsspindel (Pyknogonid) från hafvet öster om Kap Tscheljuskin. ½ af naturlig storl.
När vi kommit ut ur isen, ångade vi mot land, som varskoddes den 23 kl. 8 t. 45 min. e. m.
Landet var lågt och snöfritt; hafvets djup vexlade på ett afstånd af 10 kilometer från kusten mellan 13 och 15 meter.
Kusten sträckte sig här från norr till söder.
Vi följde den på ett afstånd af 7 till 10 kilometer.
En nordvestlig bris förde här fartyget, utan tillhjelp af ånga, hastigt framåt öfver en fullkomligt smul sjö.
Den 24 augusti seglade vi fortfarande längs landet mot söder.
Hafvets djup ökades nu till 33 meter på ett afstånd af 10 kilometer från land.
Landet blef småningom högre, och ett stycke från kusten sågos vackra bergskedjor, som, efter ögonmått bedömdt, uppstego till en höjd af 600 till 900 meter.
De voro, liksom strandslätten, alldeles fria från snö.
Endast i bergens klyftor qvarlågo några få snö- eller is-samlingar, hvilka på ett par ställen tycktes bilda verkliga glacierer, som dock afslutades på en betydlig höjd öfver hafvet.
Den snöfria sluttningen mellan bergets fot och den 30 till 60 meter höga strandafsatsen bildade en jemn slätt, täckt af en brungrön gräsmatta, förmodligen af samma beskaffenhet som den, hvilken vi sett på Taimur-ön.
Under förmiddagen var härligt klart väder, och ofta kunde man från fartyget ej se spår till is.
En mängd hvalrossar syntes, och om jag får döma af den eld, som denna syn tände i våra fångstmäns ögon, så kommer det ej att dröja länge, innan de norska fångstfärderna utsträckas till hafvet norr och öster om Asiens nordspets.
Vidare sågos en mängd tejstar och alkor, dessa senare åtföljda af årsungar, stora som rotges.
Närmare middagen varskoddes »land för ut om babord».
Det var tydligen Preobraschenie-ön.
Jag beslöt att på några timmar landstiga derstädes för naturhistoriska undersökningar och för att der, om väderleken det medgaf, anställa en ortbestämning.
Afståndet till den högländta ön var dock större än vi väntat, så att ankaret först kl. 6 e. m. kunde fällas på dess sydvestra sida, nära den tvärbranta stupan af ett rikt fogelberg.
Under de två sista dagarne hade vi seglat fram öfver en trakt, som på nyare kartor är betecknad såsom land.
Härigenom visade det sig, att en betydlig förändring måste införas på norra Sibiriens karta, och jag skall derför här anföra de iakttagelser, på hvilka bestämningen af vår kurslinie grundar sig.
Observerad
bredd längd
Kap Tscheljuskin206 77° 36′,8 103° 17′,2
Om bord på Vega207 midd. d. 21 aug. 77° 25′ 109° 12′
» » » » » 22 » 76° 53′ 116° 9′
» » » » » 23 » 76° 48′ 115° 0′
» » » » » 24 » 75° 0′
113° 33′
På det sistnämnda stället hade vi land till styrbord om oss på ett uppskattadt afstånd af 4′.
Preobraschenie-ön låg härifrån 17′5 i S 21° V.
Det är på grund af dessa data och de i loggboken angifna kurser, som
Vegas färd blifvit på kartan utsatt, och något tvifvel kan ej uppstå derom, att ej det af oss angifna läget af Taimurhalföns ostkust i hufvudsak är riktig.
Preobraschenie-ön bildar en 30 till 60 meter hög, temligen jemn grässlätt, hvilken i nordvest slutar mot hafvet med en tvärbrant stupa, men åt sydost långsamt sänker sig till två i hafvet långt utskjutande sandreflar.
Vid vårt besök var ön snöfri och täckt med en gräsblandad mossmatta, som var ganska riklig i synnerhet på öns sydvestra, mot nordanvindarne skyddade sluttningar.
Här mötte man å nyo den arktiska, djurverlden i all sin rikedom.
Utsprången på öns tvärbranta strandafsats utgjorde bäckningsställe för tallösa alkor och kryckjor, till hvilka en eller annan tejst sällat sig.
På den yttersta strandfjären sprungo vadare beskäftigt af och an för att samla sin föda.
Vid de öfversta klipputsprången häckade en skara stormåsar och på låglandets sluttningar sågs den hvita fjellugglan lura på sitt rof, stilla och orörlig under timtal, men såsom vanligt var och skygg, så att jägaren endast med svårighet kunde nalkas henne inom skotthåll.
På några ställen utbredde sig mellan alkfjellets fot och stranden en stenbeströdd strandfjäre, vid högt vatten till större delen öfversköljd af hafvet och vid lågvatten full af grunda saltvattenpölar.
Här hade två isbjörnar, som snart blefvo fälda, den ene af löjtnant Brusewitz, den andre af kapten Johannesen, slagit sig ned.
Björnarne hade tydligen varit på jagt efter de alkor, som jemte sina redan simkunniga ungar, stora som rotges, simmade i vattenpölarne vid alkfjellets fot, och framför allt torde de hafva lurat på foglar, som genom någon olyckshändelse råkat nedfalla från häckningsstället.
I hafvet såg man ett ej ringa antal sälar, och blott några timmar före ankomsten till ön hade vi seglat förbi flockar af hvalross.
Preobraschenie-ön.
Växtligheten var vida frodigare och artrikare än vid Kap Tscheljuskin och bar naturligtvis en sydligare prägel, ej allenast till följd af det sydligare läget, utan äfven med anledning deraf, att öns stränder sköljas af det om sommaren uppvärmda vattnet från Chatanga-floden.208
Beklagligen medgaf mig den långt framskridna årstiden endast att låta Vega dröja några få timmar vid denna intressanta ö, och kl. ½ 11 på aftonen lättades derför åter ankaret för att fortsätta vår färd längs kusten.
Den 25, 26 och 27 augusti hade vi för det mesta stilla, vackert väder och fullkomligt isfritt haf.
Vattnets temperatur steg åter till +5°,8, och dess salthalt minskades betydligt.
Men djupet aftog nu så starkt, att vi t. ex. natten mot den 26 hade ganska svårt att komma förbi några grund, belägna vester om Lena-deltat, utanför Oloneks mynning.
Ursprungligen hade det varit min afsigt att låta Vega skilja sig från Lena först vid någon ankarplats i en af Lena-flodens mynningsarmar.
Men med anledning af det grunda farvattnet, den goda vinden och det isfria haf, som nu låg framför oss öster ut, beslöt jag att skilja mig från Lena i öppna sjön utanför Tumat-ön.
Detta skedde natten mellan den 27 och 28 aug., sedan kapten Johannesen medelst ett öfverenskommet tecken blifvit kallad att infinna sig om bord på Vega, för att emottaga förhållningsorder, pass209 och bref till hemlandet.
Till afskedshelsning åt vår lilla trogna följeslagare på färden rundt om Asiens nordspets kastades några raketer, hvarpå vi ångade eller seglade vidare, hvar och en åt sitt håll.
Under seglingen från Norge till Lena hade vi varit mycket besvärade af dimma, men deremot hade vi, endast då vi öster om kap Tscheljuskin lemnade kustfarvattnet, mött is i sådan mängd, att den var hinderlig för vår färd.
Om kusten hela tiden följts, om vädret varit klart och farvattnet tillräckligt upplodadt, så att det varit möjligt att alltid hålla kursen nära land, så skulle Vegas färd till Lenas mynning aldrig varit hämmad af is, och jag är öfvertygad derom, att detsamma år efter år skall inträffa under slutet af augusti månad, åtminstone mellan Jenisej och Lena.
Det ställe, der under segling från Atlanten till Lena ishinder oftast torde möta, tror jag nämligen ej vara Asiens nordspets, utan trakten öster om inloppen till Kara-hafvet.
Frasers och Express’ resa uppför Jenisej och deras återfärd till Norge.
– Kontrakt om Lenas lotsande uppför Lena-floden.
– Lenas färd genom deltat och uppför floden till Jakutsk. – Sibiriens naturbeskaffenhet i allmänhet.
– Flodområdena.
– Landets odlingsbarhet och behof af lättade kommunikationer.
– De stora floderna, Sibiriens blifvande handelsvägar.
– Färd uppför Jenisej år 1875.
– Sibiriakoffs ö. – Tundran.
– Den sibiriska urskogen.
– Vestra Sibiriens invånare: ryssarne, de förviste, »asiaterna».
– Sätt att färdas på Jenisej: hundbåtar, flytande handelsbodar framdrifna med ånga.
– Nya utsigter för Sibirien.
Jag har i inledningen till denna reseskildring nämnt, att Vega under första delen af sin färd åtföljdes af tre andra fartyg, hvilka jemte expeditionens hufvudfartyg stodo till mitt förfogande och under mina order, och jag har i förbigående yttrat, att äfven deras färder förtjena nämnas i sjöfartens historia.