Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om en man med utmärkt förmåga, som oaflåtligen lefvat för vetenskap och fädernesland, i sin bästa ålder dignande under sjukdom och ansträngningar, nödgas afgå från ett älskadt kall, emedan han icke der vill stå overksam, men likväl icke förlorat hoppet om framtida helsa och lefnadskrafter — så torde det vara billighet och en väl beräknad klokhet, om Staten bjuder honom medel till utkomst, för att derigenom draga fördel både af den förmåga han ännu kan ega, om ock icke i em betskallets former, och äfven af den, han kan hoppas förnyad återvinna.
En man med denna förmåga och detta missöde är Rektorn i Stockholms nya elementarskola och utsedde Inspektorn för Stockholms folkskoleväsende P. A.
Så väl skolmän, som alla de, hvilka med något deltagande omfattat uppfostringsväsendet i vårt land, känna de utmärkta förtjenster han inlagt, dels genom sina skrifter, dels genom sin pedagogiska verksamhet och genom de många goda idéer, som från honom utgått och hvarigenom han utöfvat en stor och lycklig inflytelse på Sveriges yngre lärarekorps.
Genom längre resor på egen bekostnad i främmande land, har han riktat sitt vetande och sin erfarenhet och hemburit mången frukt, som här blifvit odlad.
Såsom Rektor i hufvudstadens nya elementar-skola, der hans nit och hans fruktsamma tankar städse varit för medlärare lifvande, har han under sednare åren, ehuru redan då med bruten helsa, gjort gällande en ny method för undervisnings meddelande i de lägre klasserna mera än förr genom åskådning.
Skolans
Direktion lärer derföre med försakelse af egen skolas fördel och endast för att tillmötesgå en allmän önskan, lemnat honom tjenstledighet för att emottaga inspektionen öfver Stockholms folkskoleväsende, dit ett allmänt förtroende kallade honom.
Men kort efter mottagandet af denna tjenst, sedan han uppgjort en plan för ordnandet af hufvudstadens folkskolor, hafva hans af invärtes lidande och yttre bekymmer försvagade krafter nödgat honom lemna denna befattning, äfvensom frånsäga sig det honom af medborgare gifna uppdrag, såsom en af hufvudstadens riksdagsmän, i hvilket kall han, i en solglimt af bedragen förhoppning, trodde sig kunna verka för sin älsklingskallelse, uppfostringsväsendet.
Han anser sig sjelf nu äfven nödgad att snart frånträda rektorsbefattningen vid nya elementarskolan.
Han kan icke vid denna nya skola göra anspråk på den, der icke gällande, men vid andra läroverk allmänt 240 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1802.
N:o 79. brukliga förmån, att en af längre sjukdom besvärad lärare qvarstår overksam med innehafvande af tre fjerdedelar af sin löneinkomst.
Under sådana förhållanden kan det icke vara obilligt, om Staten tilldelade honom ett årligt arfvode, motsvarande den lön, han, anställd vid ett annat läroverk, enligt 71 § af Skol-stadgan, utan gensägelse skulle åtnjuta, intill dess han åter kunde i tjenst inträda och under hvilken tid otvifvelaktig! den lifaktige och begåfvade mannen icke skulle underlåta att genom skrifter från sitt tysta hem eller på annat sätt verka för upplysning och vetande.
Man kan vara viss derpå, ty ingen frångår sin lefnads käraste mål, ifall man genom bekymmerfri utkomst iståndsättes att bibehålla det.
Jag föreslår derföre, att Rikets Ständer ville besluta, att från nästa statsregleringsperiods bör jan anslå ett årligt arfvode åt Rektor P. A.
Siljeström, motsvarande tre fjerdedelar af hans nuvarande lön eller 3,000 R:dr, så länge han icke kan inträda i någon offentlig befattning, med motsvarande löneförmån — under uttryckt önskan, att han, i den mån helsa och krafter det tillåta, egnar sig åt uppfostringsväsendets bästa.
Koch. i\:<> »9.
Af Herr vol» Ileileiilierg, Ludvig, August, angående anvisande af medel för upprättande af en fullständig plan till Norrbottens kolonisation.
Ända till år 1858 då vår nu regerande Konung, såsom Kronprins gjorde sin Eriksgata, eller man skulle rättare kunna kalla det upptäcktsresa genom hjertat af våra norra provinser, dit aldrig förut någon af Sveriges Regenter kommit, och med förvåning såg de skatter, som här lågo förvarade åt framtiden, har den nordligaste af dem alla, Norrbotten, varit i det närmaste bortglömd, och af de fleste ansedd för en fullkomlig lappmark otillgänglig för odling och civilisation, samt till följd deraf oförtjent Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
241 oförtjent af all uppmärksamhet från Statsmakternas sida.
Och likväl eger denna del af vårt land, som innefattar cirka £:del af Sveriges hela areal, fastän belägen under polcirkeln, inom sig alla de naturliga resurser, som erfordras för att en gång blifva rikt och lyckligt.
Här finnes allt som erfordras för en sjelfständig materiel utveckling — odlings— tillfällen, hvars omfång man ännu ej ens känner, af en jord, hvars vextkraft ej mer än undantagsvis blifvit rätt pröfvad — vidsträckta skogar, der yxa ännu ej blifvit satt till roten — outtömliga malmfält liggande i öppen dag och majestätiska floder, hvilka på samma gång de utgöra naturliga kommunikationsleder genom landets bördigaste trakter lemna ofantliga naturkrafter för intet till förädlande af jordens, skogens och bergens råa produkter.
— Men ändå ligger detta land i närvarande stund, jemförelsevis vildt och öde, det fattas kapitaler och armar, men mest armar, — dess söner äro ännu för fåtaliga att i någon större mån kunna skörda de rika skatter, Skaparen nedlagdt i dess sköte; ty det är i verkligheten bristen på arbetare, som hittills förhindrat och under en lång framtid kommer att lägga hinder emot Norrbottens, likasom i allmänhet de öfriga norra provinsernas framåtskridande, om ej genom in flyttningar från annat håll, denna brist afhjelpes; och det är för detta ändamål som Statens medverkan med rätta torde kunna påräknas till dess egen fördel.
Kronan eger nemligen i Norrbottens län vidsträckta odisponerade marker, uppgående 1859 (och sedan dess kan förhållandena ej särdeles hafva förändrat sig), efter Afvittrings-styresmannens intyg, till 16,806,510 tunnland, deraf ansenliga vidder äro odlingsbara.
Dessa ofantliga sträckor hafva för närvarande så godt som intet värde.
Skulle åter genom något bidrag från det aiimäunas sida, i form af odlingshjelp eller på annat sätt dessa trakter genom inflyttningar i större skala hastigare kunna koloniseras, så vanns derigeuom i stats-ekonomiskt hänseende stora fördelar så väl för det allmänna, som isynnerhet för provinsen, enär landet derigenom blefve befolkadt och uppodladt på samma gång, som tillgång på arbetskrafter under den långa tid af året, då desamma ej kunde vid jordbruket användas, möjliggjorde ett, säkert inom kort, uppblomstrande bergsbruk, hvartill alla materialier af ädlaste beskaffenhet finnas.
Men för hela fosterlandet kunde en sådan kolonisation en gång blifva af den aldrastörsta vigt.
Norrbotten är nemligen den provins, hvarmed Sverige uti en högst olämplig och vådlig gränslinie sammanhänger med Ryssland och hvarest fiendtliga inbrott i händelse af krig med denna makt, med all säkerhet kunna förväntas — aldra helst om genom ett blifvande kraftigt sjöförsvar, detsamma (som vi skola hoppas) lyckas afhålla fienden från våra kuster.
— Väl vore det i sanning då att i farans stund utmed gränsen ega en manstark befolkning härdad för kriget, under striderna emot liih. till R.
Prot. 1862 di 1863. 11 Sami. 1 A/d. 31 242 Motioner hos Riddcrskapet och Adeln 1862.
N:o 80. ett hårdt klimat, väpnad och färdig att kasta fienden tillbaka öfver gränsen, om han vågade öfverträda densamma — eller afskära honom återtåget, om han olyckligtvis skulle hamna någonstädes utmed Bottniska vikeus strand, hvarest tillräcklig trupp styrka att med hopp om seger möta en landstigning öfverallt i närvarande stund fattas.
Fördelarne af Norrbottens kolonisation vore således att landet blefve uppodladt och dess rika naturskatter, som nu ligga obegagnade och räntelösa, tillgodogjordes, samt — att ett starkt bålverk af härdade och kraftige frie män upprestes på den svagaste punkten af våra gränser, hvarigenom sådana ovälkomna påhelsningar af vår östra granne, som under de sednare krigen varit vanliga, kunde, om ej förekommas, göras för honom mindre angenäma.
För att vinna ifrågavarande vigtiga ändamål, fordras emellertid till en början åtgärder och äfven uppoffringar från Statens sida, ty väl ordnad bör saken sedan gå af sig sjelf — och att denna idé på ett ändamålsenligt sätt realiserad, bör i hög grad bidraga till ett älskadt fäderneslands förkofran och ökade trygghet — det mål, hvartill vi ju alla sträfva — derom kan väl ej vara mer än en tanke.
Huru denna sak emellertid uti detalj ,bör ordnas, derom tilltror jqg mig ej framlägga förslag, utan får vördsamt motionera: att Rikets Ständer ställa ett anslag af 10,000 R:dr R:mt till Kongl. Maj:ts disposition, med uttryckt underdånig önskan det behagade Kongl. Maj:t genom kompetente sakkunnige män låta upprätta en fullständig plan till Norrbottens kolonisation.
Stockholm den 26 November 1862. L. A. von Hedenberg.
M:o 80.
Af Herr von Hedenberg liiuivi^ Anbust* angående låneunderstöd för fullbordande af en brobyggnad öfver Umeå eif.
Sedan uti ett af Herr Majoren och Riddaren C.
Adelsköld uppgjordt kostnadsförslag till uppförande af bro öfver Umeå eif i närheten af Umeå stad, utgiften för berörda byggnadsarbete blifvit beräknad till 86,000 R:dr R:mt, deraf nämnde stads Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
243 innevånare förbundit sig tillskjuta 3,000 R:dr, beviljade Rikets Ständer vid 1859 och 1860 årens riksdag ett, emot återstoden af förslagsvis beräknade kostnaden ungefärligen svarande anslag af 82,500 R:dr, deraf J:del eller 27,500 R:dr utan återbetalriingsskyldighet och |:delar såsom lån mot 4 proc. ränta och årlig amortering.
Med användande af dessa medel har brobyggnadsarbetet fortgått med den drift, att alla stenpelarne och landfästena af sten i det aldra närmaste äro färdiga och endast öfverbyggnaden af trä återstår.
Till följd deraf, dels att den erforderliga stenen måst anskaffas ur ett frdels mil från brobyggnaden aflägset berg och genom oländig mark fraraforslas samt att ortens stenarter äro af den mest svårarbetade beskaffenhet, dels att de till träöfverbyggnaden nödiga grofva bjelkar, som ej kunnat erhållas från de i närheten af Umeå uthuggna skogarne, för det mesta hemtats från lappmarken mot priser, med nära 100 proc., öfverstigande dem, hvartill flottade bjelkar kunna köpas, då ej afseende göres på dimensionerna, har inträffat att, enligt hvad bilagde af Herr Major Adelsköld afgifna utlåtande med dervid fogade tabell utvisar, kostnaden för ifrågavarande företags fullbordan uppgår till 118,288 R:dr 49 öre och således med icke mindre än 32,288
R:dr öfverstiger kostnadsförslaget.
Då de byggnadsskyldige desto mindre äro i stånd att anskaffa omförmälda opåräknade öfverskott i den för brons färdigbyggande beräknade kostnad, som Westerbottens län under innevarande år varit hemsökt af ganska svår missvext, så får jag vördsamt föreslå: det Rikets Ständer täcktes bevilja ett anslag af 32,288 R:dr R:mt såsom räntefritt lån med årlig afbetalning eller, i händelse bifall ej dertill kan lemnäs, på de vilkor, som för anslag af dylik beskaffenhet, i allmänhet kan komma att bestämmas, på det att detta, så väl för orten som för det allmänna särdeles nyttiga företag ej, till följd af bristande medel, må afstanna.
Stockholm den 26 November 1862. L. A. von Hedenberg. 244 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 8*.
Af Friherre af §(')uiii<l).
Carl »fohan farors»?
om ändring af Bevillnings-stadgan uti § 7, mom. 2.
Vid tillämpning af8 nu gällande
Bevillnings-stadga har icke utan skäl tvekan flerestädes uppstätt huru löntagare vid indelda Arméen rättvisligen böra taxeras för den del af lönen, som tillfaller dem ifrån boställen, som genom
Boställs-direktionen för lönefondens räkning äro utarrenderade.
Författningen säger uti § 2 att innehafvare skall erlägga bevillning för hemman, som äro »till boställen eller eljest på lön anslagna» (deruti en olikhet emot hvad förut gällande Bevillnings-förordning föreskrifver), hvilken bevillning enligt § 5 skall påföras, erläggas och redovisas inom den ort, der egendomen är belägen.
Uti § 6 afhandias om bevillning för inkomst af kapital och arbete och till inkomst af arbete räknas all den inkomst, som erhålles af rörelse, yrke eller tjenst, hvilken be villning enligt § 9 påföres skattskyldig der han är mantalsskrifven.
Nu bestå lönerna vid indelda Arméen, såsom bekant är, af räntor, kronotionde, statsanslag, nyttjande rätten af de till bostäder anslagna boställen och slutligen äfven af arrendebeloppen från sådana boställen, som Boställs-direktionerna hafva åliggande att utarrendera.
Afkomsten af sistnämnda boställen ingår i likhet med öfriga kontanta till lönerna anslagna inkomster till den gemensamma lönefonden, att genom Lönings-direktionerna fördelas, utan att afkomsten eller arrendet af något visst utarrenderadt boställe är anslaget till någon viss löntagare; och har med anledning deraf äfven denna inkomst förut blifvit taxerad såsom kontant lön.
Inom flertalet af länen har äfven i år denna inkomst blifvit till kontant lön hänförd och, såsom en följd (jeraf, Staten fått sig tillerkänd dubbel bevillning af ifrågavarande utarrenderade boställen, nemligen först för den fasta egendomen och sedan för det af samma egendom utgående arrendebelopp, hvilket förhållande hvarken med rättvisa eller med författningens anda kan vara öfverensstämmande.
Da äfven inom Nyköpings län hos Taxerings-kommittéerna en sådan tillämpning af Bevillnings-stadgan egde rum, ingick Chefen för Kongl. Södermanlands regemente med besvär deröfver till länets Pröfnings-kommitté, som beslöt att ifrån hvarje löntagares vid regementet kontanta lön afskilja och från bevillning befria så stor del, som, enligt besvären bifogad uppgift, utgör afkomst ifrån de utarrenderade boställena.
245 Sådan mäste Författningens anda vara och för att den måtte göra sig lika gällande öfver hela riket, får jag föreslå följande förändrade lydelse af § 7, mom. 2, uti Bevillnings-stadgan intill skiljetecknet kolon:
Uti den inkomst, för hvilken bevillning skall utgöras af löntagare, samt dem, som åtnjuta arfvoden eller traktamenten m. m., inberäknas icke den del af indelda Arméens löner, som utgör afkomst ifrån arrenderade boställen, för hvilka fastighetsbevillning erlägges, icke heller hvad som anvisats för bestridande af de med erhållna tjenster eller uppdrag förenade särskilda kostnader, såsom:
Remiss begäres till Höglofliga Bevillnings-Utskottet.
Stockholm den 26 November 1862. C. J. G. af Schmidt.
Af Friherre 54f Sclimiilt . Carl Johan €3eor^? om tillägg uti Bevillnings-stadgan.
Enligt 69 § uti Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning, den 21 Mars innevarande år, om Kommunalstyrelse på landet, åligger det Kommunalnämnden att verkställa fyrktals-sättningen och deröfver upprätta en längd, som måste grunda sig på den fastställda bevillnings-taxeringen för året.
Gällande Bevillnings-stadgan, såsom varande af Rikets Ständer vid 1859 och 1860 årens riksdag föreslagen och derföre icke kunnande innehålla en, med anledning af en sednare utkommen författning, behöflig föreskrift, bör, efter mitt förmenande, erhålla ett tillägg, som för Kommunalnämnden gör det möjligt att, utan omkostnader och skriftvexling derom, få del af den fastställda taxeringslängden, för att, kunna fullgöra ofvannämnda åliggande.
Jag får derföre äran föreslå följande tillägg uti Bevillnings-stadgan, under rubriken »4:o.
Allmänna föreskrifter»:
Häradsskrifvaren skall, vid ansvar som i § 69 sägs, iuom 14 dagar sedan han de af Pröfnings-kommittéen granskade och fastställda taxeringslängderna ifrån Konungens Befallningshafvande fått emottaga, dem i original eller bestyrkt afskrift åt vederbörande ordförander i Kommunalnämnderna 246 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 83. öfverlemna, att tjena till grund för fyrktalslängds upprättande; och skola dessa taxeringslängder till Häradskrifvar återställas inom 14 dagar efter emottagandet vid enahanda ansvar, som i nämnda § 59 sägs, för den försumlige och med skyldighet att erlägga lösen för ett exemplar om det erhållna genom vanvård blifvit makuleradt eller förkommit.
Anhållande vördsamt om remiss af denna motion till Höglofliga Bevillningsutskottet, får jag derjemte äran nämna att jag ingalunda envist fasthåller vid det nu föreslagna tillägget, i fall bemälde Utskott behagar föreslå något annat, som bättre motsvarar ändamålet, utan har jag endast velat fästa uppmärksamheten på en brist, som oeftergifligt måste afhjelpas, för att befordra verkställigheten af förstnämnda föreskrift.
TS:o 83.
Af Friherre Wrede.
Fabian Casiinir. angående ändring % Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800, i fråga om beståndet af arrende och landtbo-kontrakler om arfvejord. Genom Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800, på hvad sätt med städsel och lego af jord på landet förhållas bör, finnes det stadgande, att tiden för beståndet af arrende- och landtbo-kontrakter, hvilka slutas om aflingejord, må utsträckas ända till 50 år, men att, hvad angår arfvejord, arrendator eller landtbo, i häudelse egaren under landtbo- eller arrendetiden genom döden afgår, icke får, om arfvinge sådant påkallar, njuta kontraktet till godo mera än uti fem år, äfven om kontraktet blifvit på längre tid afslutadt.
Häraf följer således att arrendeaftal om arfvejord icke kunna med visshet om beståndet eller varaktigheten ingås på längre tid än fem år — ett förhållande, enligt mitt förmenande, så olämpligt att det bör af lagstiftningen undanrödjas.
De höga jordvärdena samt den specielare omvårdnad och kunskap samt driftkostnad ett tidsenligt jordbruk kräfver verka ganska naturligt derhän, att inom landtmanna-industrien arrenden blifva allt allmännare, och den erfarenhet att jords bort - Motioner hon Bidderskapet och Adeln 1862.
247 arrenderande pä längre tid i väsendtlig män bidrager till jordbrukets förkofran är väl redan i vårt land allmänneligen vunnen, äfvensom man vet att i de länder, der åkerbruket står högst, sådant är att tillskrifva det der sedan länge utbildade arrendeväsendet; men hvad som kan sägas till förmån för arrenden på längre tid gäller ingalunda för dem på kortare tid, då desse sednare icke kunna gerna medföra sådana grundförbättringar, som ännu nästan öfverallt i landet erfordras, utan afse, åtminstone å ena sidan, endast att taga af jorden i befintligt skick allt hvad den under de få åren möjligen kan lemna.
På en sådan kollision uti egarens och brukarens intressen skall uppenbarligen jorden i de flesta fall sitta emellan; och för sådan fara är ju i första rummet arfvejord utsatt då lagen, såsom förut är nämndt, uppställt hinder för sådan jords bortarrendering på en för jordbruket gagnelig tid.
Det är visserligen icke sällspordt att, då man ärft jordegendom, men saknar smak eller förmåga att sjelf bruka den eller eger mera sådan jord än af en person kan med fördel skötas, man i sådana fall, inseende det skadliga i arrenden på kortare tid, afslutat kontrakt på längre tid en, i fråga om arfvejord, af lagen skyddas, men med den arrendator, som känner ovissheten af kontraktets bestånd, måste i de flesta läll ej vara mycket vunnet, och den åter, som är i okunnighet derom, kan tillskyndas förluster af den mest ruinerande grad, hvarå exempel ej heller saknas.
Om än, i strid med min uppfattning, ifrågavarande för arfvejord gifna lagstadgande skulle kunna i arfvejordsintresset försvaras, så, epär man redan enligt Kongl. Förordningen den 21 December 1857 berättigats att genom gåfva och testamente förfoga öfver arfvejord lika vidsträckt, som öfver den jord, man förvärft, synes ensamt deraf följa att jordens egenskap af arf eller aflinge än mindre bör få verka i fråga om arrende eller andra nyttjanderätts-aftal; och vågar jag på grund af hvad jag nu haft äran anföra, vördsamt föreslå: att Rikets Ständer ville, för sin del, besluta sådan ändring af ofvannämnda Kongl. Förordning den 13 Juni 1800, att hvad der är stadgadt om tiden för beståndet af arrende- och landtbo-kontrakter, som slutas om af lingejord, må äfven gälla i fråga om slik upplåtelse af arfvejord.
Stockholm den 26 November 1862. F. C. Wrede. 248 Motioner hos Ridderslrapet och Adein 1862 N:o 84. ]f;o *4.
Al Friherre Crdrrströill; ISimIoI(\ angående förhöjning af den åt Öfversten m. m. Grefve Adolf Eugene von Hosén tilldelade pension.
Sedan Kongl. Maj:t, till en rättvis belöning för de utmärkta förtjenster, sorn under fullbordandet af Vestra stambanan och arbetet å öfriga Statens jernvägar ådagalagts al Chefen för Statens jernvägsbyggnader, föreslagit Rikets Ständer, att åt honom, vid afskedstagandet, anslå ett belopp af Tio Tusen Riksdaler, i årlig pension, den man bör förmoda, att Rikets Ständer, ehuru under djupt känd afsaknad af denne embetsmuns sällsynta förmåga, vid fortsättningen af ifrågavarande arbetsföretag, lära med beredvillighet bifalla, för att dymedelst gifva ett uttryck åt sin högaktning för hans lysande snille i det tekniska, hans lyckliga ordnande kraft och hans utomordentliga talent i egenskap af verkställande magt; — så ledes tanken nästan ovilkorligen tillbaka till den tidpunkt, då tänkesätten i afseende å jernvägars användbarhet i vårt land voro helt annorlunda stämda, än de äro nu, och då ett motstånd af landets mest inflytelserika och ansedde män inom och utom representationen måste brytas och öfvervinnas medelst en i detta afseende högst ovanlig, öfverlägsen och i synnerhet under dåvarande förhållanden ovärderlig förmåga, att, genom sanningens segrande bevisningskraft och den outtröttligaste nitälskan för det stora målet, elda och lifva nationen för dess förverkligande.
Härtill fordrades ock en, alla fördomar, alla inrotade betänkligheter och vidriga föreställningar, än med mild öfvertalningsgåfva, än med den klara beräkningens genomträngande belysning segerrikt bekämpande argumentationsstyrka.
Dessa på den tiden för jernbaneväsendets framgång oundvikliga egenskaper innehades till vår lycka och utöfvades af en man, hvars förtjenster i sådant hänseende böra af oss tacksamt erkännas.
Redan år 1854, när insigten om jernvägars gagnelighet i vårt land börjat utbreda sig och vinna en allmännare genklang i ett mera upplyst tänkesätt, än tillförene, fuuno Rikets Ständer, på hemställan af en aktad ledamot af Vällolliga Borgare-Ståndet, rättvist att, såsom en gärd af sin högaktning och välvilja för Grefve Adolf von Rosens person, med afseende å de hos honom nyss antydda förtjenster, erbjuda honom en årlig pension af 3,000 R:dr Runt.
— Detta hedrande drag af Rikets Ständers uppmärksamhet å en i sann och stor mening förtjenstfull verksamhet till Motioner fios Ridderskapet och Adeln 1862. i\:o 85. 249 till allmänt gagn, under ett flerårigt åsidosättande al' egna fördelars beredande medelst ett mera vinstgifvande arbetande i enskild, särdeles i utländska arbetsföretags, tjenst, hade utan tvifvel från början röjt sig uti bestämmande af ett penningebelopp, mera motsvarande lefnadskostnadernas verkliga kraf och den belönade förtjenstens sanna värde, om det kunnat förutses, då för tiden, den snart derefter inträffade prisstegring å alla förnödenheter och deraf härflytande förändring af alla penningevärden, hvilka förhållanden, derest de redan då inträffat, torde gifvit skälig anledning, att stadga pensionsbeloppet till den siffra, jag nu vågar att vördsamt deråt, dock utan all retraktiv beräkning, föreslå. — Jag har nemligen för afsigt, att hos Rikets Ständer härmed hemställa, det Rikets Ständer behagade medelst ett årligt tilläggsbelopp af 2,000 R:dr Runt, från och med år 1863, höja den åt Öfversten, Kommendören af Kongl. Wasa-orden, Riddaren af Kongl.
Svärds-orden m. m.
Herr Grefve Adolf Eugéne von Rosen, — såsom en gärd af högaktning för den förtjenstfulla verksamhet i afseende å jernvägars befrämjande i vårt land, — uppå då stadgade vilkor och grunder, förunnade pension till en summa af 5,000 R:dr Runt om året.
Om remiss till Höglolliga Stats-Utskottet anhålles.
Stockholm den 26 November 1862. R.
Af Friherre Cederström* lindolf* om förändrad lydelse af 23 § i Kongl. Förordningen, angående inteckning i fast egendom, den 13 Juli 1818.
Förordningen angående inteckning uti fast egendom af den 13 Juli 1818 innehåller icke något stadgande huru med inteckningars postponerande må tillgå.
Det har således blifvit åt domaren öfverlemnadt, att, efter hans egen uppfattning, bestämma proceduren.
Häraf följa olikhet i lagskipningen och osäkerhet för dem, fl t/t. till R.
Prot. 1862 8 1863. 11 Sami. 1 Afd. 32 250 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.