Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Antagandet af denna bestämbarhet kan icke af ett utomstående medvetande sättas såsom ett dogmatiskt antagande, emedan enligt Fichte det reala är alltigenom satt genom medvetandet.
Men då medvetandet sätter det reala såsom af sig bestämbart, i det att det sätter detsamma såsom med det själft identiskt och mot medvetandet motsatt, sätter medvetandet eo ipso det samma såsom för sig yttre och främmande och därför icke af sig bestämbart.
D. v. s. just i det att medvetandet sätter realiteten såsom bestämbar af sig, sätter det densamma såsom icke bestämbar, emedan sättandet af det realas bestämbarhet innebär sättande af det sammas motsatsförhållande till medvetandet, d. v. s. uteslutande af dess bestämdhet af det senare.
Alltså sätter medvetandet utan att i detta sättande vara dogmatiskt bestämbarhet, men utesluter eo ipso denna bestämbarhet såsom dogmatiskt antagen, såsom alls icke bevisad46.
Under det att sålunda
Spinoza endast för en utomstående betraktare är dogmatiker, sätter sig hos Fichte det medvetande, som är objekt för filosoferandet själf såsom dogmatiskt.
Spinoza behöfver en främmande kritiker och är därföre »dogmatisk» filosof.
Fichte kriticerar sig själf och är därför »kritisk» filosof.
— Hos Spinoza fordras vidare en relationsgrund för relationen emellan det ideala och reala, emedan de äro af olika attributer konstituerade.
Denna reaktionsgrund är substansen såsom med sig själf identisk och på olika sätt bestämbar eller modifierbar.
Emellertid inser man lätt, att för en utomstående betraktare måste denna relationsgrund sättas såsom endast dogmatiskt antagen, då all relation måste sättas i medvetandet, hvarför detta icke kan stå i relation till något för detsamma yttre.
Eller annorlunda: relationsgrunden blifver såsom relationsgrund för relationen mellan medvetandet och det reala själf icke satt af medvetandet, då den såvidt endast är dogmatiskt antagen.
Undersökes det motsvarande hos Fichte, finner man, att där medvetandet sätter sig själf såsom relationsgrund för förhållandet mellan sig och det mot detsamma satta, emedan detta senare är alltigenom af medvetandet satt.
Därför är detta sättande icke dogmatiskt.
Men i det medvetandet sätter sig såsom relationsgrund för förhållandet mellan medvetandet och det af medvetandet emot medvetandet satta, sätter det sig eo ipso såsom relationsgrund för relationen mellan medvetandet och det, som är satt såsom för detsamma yttre, d. v. s. såsom alls icke stående i någon relation till medvetandet, hvilket innebär, att medvetandet sätter sig såsom en relationsgrund, som alls icke är någon relationsgrund.
Alltså återfinnes här ur en mera omfattande synpunkt (den tredje grundsatsen) samma förhållande mellan Spinoza och Fichte, som ofvan påvisats, att den förre är för en yttre betraktare dogmatisk, hos den senare åter medvetandet sätter sig själf såsom dogmatiskt.
— Men vi gä ännu vidare.
Hos Spinoza fordrar medvetandets själfuppehållelse- eller aktivitetsdrift, att detsamma sätter allting såsom modifikationer hos substansen (ser allting sub specie æternitatis).
Men det är fullkomligt obevisbart, huru medvetandet skulle vinna i aktivitet genom att sätta det för detsamma yttre reala och sig själf som en modifikation hos substansen, som själf är för medvetandet yttre.
Hos Fichte fordrar medvetandet enligt den första grundsatsen, d. v. s. i det att det sätter sig såsom all realitet, att jaget och icke-jaget hänföras på hvarandra i jaget, dels så, att medvetandet sättes såsom fullständig relationsgrund för förhållandet mellan sig och ickejaget (jaget sätter sig såsom bestämdt af icke-jaget), dels så, att relationen upphäfves (jaget sätter sig såsom bestämmande icke-jaget).
Detta är icke dogmatiskt, emedan medvetandet sätter sig såsom all realitet, då det måste fordra hänförande af allt på sig och af sig på allt.
Men just i det att medvetandet sätter sig såsom all realitet, utesluter det gifvetvis hvarje relation med sig och kan därför icke fordra vare sig fullständigheten eller upphäfvandet af en dylik relation.
I det att det sätter sig såsom all realitet, sätter det hvarje satt relation till sig såsom för sig främmande och upplöser därför hvarje fordran med afseende på denna såsom alls icke satt af det, d. v. s. såsom endast dogmatiskt antagen.
Därmed visar sig ånyo samma förhållande, som ofvan nämnts, mellan Spinoza och Fichte.
Om nu därefter Kant och Fichte jämföras med hvarandra, visar sig, att hos båda realitetens bestämbarhet af begreppet eller tänkbarhet är fordrad.
Hos Kant måste den empiriska åskådningen för att vara medveten af förståndets begrepp sammanbindas till ett helt.
Hos Fichte måste ickejaget, objektet, för att vara med sig själf identiskt och mot medvetandet motsatt, vara i och genom detta satt och därför vara af dess lagar bestämbart.
Emellertid visar sig också, att denna hos båda a priori fordrade bestämbarhet är endast formel, ej träffar realiteten med hänsyn till dess egendomliga beskaffenhet.
Hos Kant kan den empiriska åskådningens reala bestämbarhet i förhållande till begreppet ej a priori fordras, emedan den empiriska åskådningen med hänsyn till sin egendomliga beskaffenhet är en affection hos medvetandet och därför icke kan a priori sättas såsom af det spontana medvetandet bestämbar med hänsyn till denna beskaffenhet.
Hos Fichte är icke-jaget såsom sådant satt såsom mot medvetandet motsatt och därför för detsamma yttre, hvarför det, om det betraktas med hänsyn till denna sin egendomliga beskaffenhet icke kan a priori sättas såsom af medvetandets lagar bestämbart.
Med afseende å Kant tillades, att den empiriska åskådningens reala tänkbarhet kan endast empiriskt konstateras på det sätt, som angafs.
Då nämligen densamma såsom sådan är för förståndet främmande och yttre, kan dess reala tänkbarhet genom förståndsgrunder hvarken antagas eller förnekas, utan det måste bero på dess faktiska beskaffenhet, huru härmed förhåller sig, om hvilken beskaffenhet intet kan a priori afgöras.
Gifvetvis skulle ett liknande tillägg kunna göras med afseende å Fichtes icke-jag, men då de hittils behandlade undersökningarne ha en rent transscendental betydelse och först senare i och med begreppet om den produktiva inbillningskraften det verkliga medvetandet deduceras ur det transscendentala, är det ej lämpligt att här göra detta tillägg.
Det bör endast påpekas, att icke-jagets reala bestämbarhet i förhållande till medvetandets lagar hvarken kan antagas eller förnekas, enär båda delarne skulle involvera ett icke förefintligt förhållande mellan medvetandet och icke-jaget såsom sådant.
— Det gifves äfven en annan motsvarighet emellan kritiken af Fichte och kritiken af Kant.
Denna motsvarighet framträder i kritiken af Fichtes tredje grundsats, i hvilken påvisas, att det bestämbara jaget endast in abstracto, betraktadt såsom medvetande öfverhufvud, men med bortseende från dess konkreta innehåll, dess differentiering i subjekt och objekt, är verklig relationsgrund.
Hos Kant ligger motsvarigheten däri, att kategorierna endast in abstracto genom de transscendentala schemata bestämma den empiriska åskådningen med bortseende från dess konkreta och individuella innehåll.
Detta innebär nämligen, att förståndet — ytterst apperceptionens rena syntetiska enhet — endast in abstracto är relationsgrund för förhållandet mellan förstånd och sinnlighet.
Det allmänna jagmedvetandet — den tanken jag tänker —, som åtföljer hvarje medvetenhetsakt, inverkar icke på den konkreta och individuella beskaffenheten af medvetandets innehåll, den empiriska åskådningen, utan sätter densamma i förhållande till förståndets kategorier endast genom den af förståndet omedelbart bestämda rena rums- och tidsåskådningen.
Att hos Fichte synpunkten för betraktelsen är djupare, och att det hela är återfördt till ursprungligare förhållanden i medvetandets struktur, förändrar intet vid saken.
— Huruvida äfven den tredje delen af kritiken af Fichte, i hvilken betraktas det avtonomiska förnuftets fordran på det bestämbara jaget, finner sin motsvarighet i kritiken af Kant, får den följande speciella kritiken af Fichtes lära om den moraliska driften och känslan utvisa.
Resultatet af dessa preliminära undersökningar med afseende å hållbarheten af Fichtes utgångspunkt är, att medvetandets (hvilket här är identiskt med det avtonomiska förnuftet) sättande af realitetens tänkbarhet och allt hvad däri ligger, d. v. s. medvetandets sig-sättande såsom relationsgrund för förhållandet mellan det ideala och reala, dess fordran på fullständigheten af denna relationsgrund samt på relationens upphäfvande genom icke-jagets bestämmande, ådagalägger sig själf som grundlös eller dogmatisk.
Om vi därefter öfvergå till den speciella här foreliggande undersökningen af Fichtes lära om den moraliska driften och känslan såsom förnuftiga, skola vi finna de nu nämnda svårigheterna specificerade.
Det torde därvid vara lämpligt att kritiskt följa
Fichtes deduktion af sedlighetsbegreppets realitet, alldenstund denna deduktion, såsom bör hafva framgått af den föregående framställningen, mynnar ut i fastställandet af den sedliga driften såsom en förnuftets fordran af en viss bestämd handling i sinneverlden och den moraliska känslan såsom en känsla af öfverensstämmelse eller icke-öfverensstämmelse mellan förnuftets fordran och ett visst bestämdt tillstånd hos det empiriska jaget, d. v. s. i fastställandet af den sedliga driften och känslan såsom af förnuftet konstituerade.
Vid denna undersökning bör först och främst tillses, huruvida Fichte lyckats ur frihetsbegreppet deducera förnuftsväsendets fysiska förmåga, d. v. s. ur det empiriska medvetandets synpunkt dess makt att handla i sinneverlden, ur transcendental, från hvilken synpunkt sinneverlden är satt endast såsom en förklaring af jagets inskränkthet, dess makt att utvidga sina gränser, eller huruvida han lyckats bevisa, hvad han själf kallar den formala friheten.
Det är nämligen tydligt, att om icke det är uppvisadt, att förnuftsväsendet har makt att (med frihet) handla i sinneverlden eller utvidga sina gränser, kan icke heller den sedliga driften sättas såsom en förnuftets fordran af en viss handling i sinneverlden, då denna fordran måste tänkas ställd till en vilja, som har makt till en dylik handling.
I den första satsen i sin deduktion bevisar Fichte, att ett förnuftsväsen icke kan tänka sig såsom förmåga af frihet utan att sväfva mellan flera tänkta verkliga handlingar och detta icke utan att tänka ett objekt (utom sig) på olika sätt modifikabelt genom frihet48.
Nu är det tydligt, att såvidt ett objekt tänkes i och med frihetsbegreppet, måste det tänkas såsom genom frihet modifikabelt, men såvidt det å andra sidan tänkes såsom objekt, d. v. s. såsom något för förnuftväsendet yttre, måste det tänkas såsom för detsamma likgiltigt och därför måste hvarje tänkt möjlig modifikation hos objektet genom förnuftsväsendet tänkas såsom för objektet tillfällig eller såsom icke träffande detsamma, d. v ..s. den måste tänkas såsom alls icke varande någon modifikation hos objektet.
Härvid märkes visserligen, att objektet icke häller måste tänkas såsom genom förnuftsväsendet omöjligt att modifiera.
Hvarje förhållande sålunda ock det negativa måste tänkas uteslutet med afseende å förnuftsväsendet och objektet.
Men vidare kan ett förnuftsväsen icke sätta sig såsom förmåga af frihet utan att hänföra sin subjektiva, ideala verksamhet (uppkastandet af ett ändamålsbegrepp) på en objektiv, real verksamhet och detta icke utan att åskåda en dylik verksamhet och hänföra den på den subjektiva verksamheten, d. v. s. sätta den såsom sin verksamhet (producerad genom det uppkastade ändamålsbegreppet)49.
Nu är det gifvet, att såvidt åskådningen af en objektiv verksamhet är satt i och med frihetsbegreppet, är den åskådade verksamheten hänförd på den subjektiva verksamheten eller satt såsom subjektets egen verksamhet.
Men å andra sidan är att märka, att åskådningen enligt Fichte har den egendomliga karakteren, att all skillnad mellan subjekt och objekt är bortfallen, och subjektet har gått upp i objektet.
Däraf följer, att om den objektiva verksamheten är satt såsom åskådad, är den eo ipso satt såsom icke stående i någon relation till subjektet, hvilket står tillsammans med det förut anmärkta, att den måste hänföras på subjektet och sättas som dess verksamhet, på det sättet, att detta hänförande själf är satt såsom för den objektiva verksamheten tillfälligt, på densammas karakter icke influerande, eller att det är satt, att den objektiva verksamhetens egenskap att vara subjektets egen verksamhet är för densamma likgiltig.
— Men vidare kan icke enligt Fichte ett förnuftsväsen tillskrifva sig en verksamhet utan att tillskrifva sig en bestämd verksamhet — bestämd af ett motstånd — och detta icke utan att sätta sig såsom successive öfvervinnande motståndet, d. v. s. såsom verksamt i sinneverlden50.
Det är otvifvelaktigt riktigt, att såvidt motståndet är satt i och med sättandet af verksamheten, måste förnuftsväsendet eo ipso sätta sig såsom öfvervinnande motståndet.
Emellertid är det lika otvifvelaktigt, att såvidt förnuftsväsendet sätter sin verksamhet såsom bestämd af ett motstånd, sätter det densamma såsom bestämd af ett för det själf och därmed ock för dess verksamhet yttre och tillfälligt, till hvilket den icke står i någon relation.
Därför kan ej häller såvidt förnuftsväsendet sätta sig eller sin verksamhet såsom öfvervinnande motståndet.
Då nu enligt det ofvan sagda emellertid förnuftsväsendet måste sätta sin verksamhet såsom ett öfvervinnande af det satta motståndet, blifver följden den, att förnuftsväsendet, i det att det sätter sin verksamhet såsom ett öfvervinnande af motstånd, sätter öfvervinnandet såsom för motståndet själf yttre, d. v. s. såsom icke varande något verkligt öfvervinnande af motståndet och därmed också icke någon verklig verksamhet.
— Vid kritiken af den föregågående punkten i Fichtes deduktion visades, att ett förnuftsväsen måste sätta den åskådade objektiva verksamhetens karakter att vara dess egen verksamhet såsom för den samma tillfällig, nu att det måste sätta dess karakter af verklig verksamhet såsom tillfällig.
Det är gifvet, att dessa båda kritiska anmärkningar sammanhänga med hvarandra.
Såvidt det nämligen är satt såsom tillfälligt för den åskådade verksamheten att vara förnuftsväsendets egen verksamhet, är ock dess karakter af verklig verksamhet satt såsom för den samma tillfällig, enär ett förnuftsväsen icke kan åskåda en verklig (själf-)verksamhet, såvidt den icke är dess egen verksamhet.
— Betydelsen af dessa båda anmärkningar är lätt att inse, om hänsyn tages till den af Fichte i detta sammanhang gjorda undersökningen af förhållandet mellan den intelligibla och den sinliga verlden.
Enligt denna undersökning skulle förhållandet dem emellan vara sådant, att det subjektiva jaget bör bestämma det objektiva jaget i sinneverlden, d. v. s. den af motstånd bestämda verkliga verksamheten efter den intelligibla verldens fordringar51.
Nu har blifvit uppvisadt, att det objektiva jaget, såvidt det betraktas såsom objektivt, icke kan sättas såsom af det subjektiva jaget bestämbart och ej heller såsom verklig verksamhet, verkligt öfvervinnande af motståndet.
Däraf följer, att det ej kan sättas såsom ett böra eller en lag för det subjektiva jaget att efter den intelligibla verldens fordran bestämma det objektiva jaget.
Detta upphäfves icke däraf, att det objektiva jaget måste från en annan synpunkt sättas såsom af det subjektiva bestämbart och eo ipso såsom verklig verksamhet, emedan just dessa egenskaper hos det objektiva jaget måste sättas såsom för det samma tillfälliga och yttre.
Om vi gå vidare i deduktionen, finna vi, att förnuftsväsendet icke kan sätta sig såsom successivt öfvervinnande ett motstånd utan att sätta sig såsom i denna sin verksamhet bunden af en regel, en regel, som från det empiriska medvetandets synpunkt är bestämd af sinneverldens beskaffenhet, ur transscendental synpunkt af beskaffenheten af jagets ursprungligen satta inskränkning.
Denna regel är en regel att välja vissa medel för uppnåendet af vissa ändamål52.
Det är sant, att såvidt inskränkningen är satt i och med jagets eget begrepp eller i och med frihetsbegreppet, måste den samma sättas såsom afgifvande en regel för jagets verksamhet.
Men såvidt den å andra sidan är satt såsom inskränkning hos jaget, är den också satt såsom en inskränkning hos jaget såsom lag för sin verksamhet, och denna verksamhet är med afseende å inskränkningen satt såsom laglös.
Det är tydligt, att vi härmed hafva träffat roten af Fichtes system, och att den speciella kritiken af Fichtes etiska undersökningar är återförd på den förut gifna allmänna kritiken af Fichtes utgångspunkt i det hela.
Hvad nu särskildt den här ifrågavarande punkten angår, är bevisadt, att jaget visserligen måste sätta sin inskränkning såsom afgifvande en regel för dess verksamhet i förhållande till denna inskränkning, men å andra sidan måste sätta samma verksamhet såsom regellös och därför regeln såsom tillfällig i förhållande till den samma.
Betydelsen häraf är lätt att inse.
Förståndet måste uppställa vissa regler för verksamheten i sinneverlden såsom hypotetiska imperativer, som bjuda användandet af bestämda medel för uppnåendet af vissa ändamål, men på grund af omöjligheten att apriori sätta sinneverlden såsom af förståndets lagar bestämbar, finnes ingen säkerhet för att genom användandet af dessa regler det åsyftade ändamålet uppnås, hvarmed också giltigheten af de hypotetiska imperativen är problematisk.
Om vi nu vidare följa Fichte, inställer sig här en motsägelse, i det att förnuftsväsendet å ena sidan måste sätta sin verksamhet såsom inskränkt, såsom ofri drift, men å andra sidan måste sätta den samma såsom bestämd af ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp, enär den i annat fall icke kunde sättas såsom dess verksamhet.
Motsägelsen är enligt Fichte att lösa på det sätt, att det uppvisas något förmedlande mellan driften och uppkastandet af ändamålsbegreppet, det objektiva och subjektiva jaget, ett förmedlande, i hvilket de båda ingå.
Detta tinner Fichte i känslan, i hvilken driften ingår, emedan den är reflexion på driftens inskränkthet, men äfven det subjektiva jaget, emedan den är en reflexion.
I det att nu driften tillfredställes genom handling och sålunda inskränkningen bortfaller, öfvergår känslan i ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp, riktadt på driften, bestämmande handlingen53.
Lätt är att inse ofullständigheten af denna lösning.
Såvidt känslan är en reflexion på en inskränkning hos jaget är den en reflexion på ett för jaget själft yttre och tillfälligt.
Men ett för jaget yttre är obestämbart och ofixerbart, emedan allt bestämmande och fixerande måste ske i jaget.
Därför är känslan själf obestämbar och ofixerbar och kan därför icke fixeras i ett ändamålsbegrepp såsom bestämningsgrund för handlingen.
Vidare måste förnuftsväsendet sätta sin inskränkhet såsom ett system af drifter och känslor, hvilka höra tillsammans till en organisk enhet och samverka för det hela, dess natur.
Såsom förklaringsgrund härför måste sättas naturen i det hela och särskildt bildningsdriften i den samma.
Inom förnuftsväsendets natur sträfvar hvarje drift att upprätthålla den redan åstadkomna organisationen genom att med den samma förena ett naturting såsom behöfligt för organismen.
Om driften reflekteras, är den, såsom ofvan visats, känsla och närmare bestämdt längtan efter det naturting, hvarpå driften är riktad.
Om längtan reflekteras, består den i det fria uppkastandet af ett ändamålsbegrepp, riktadt på driften och medelbarligen på dess objekt, är begärande.
Genom (den mänskliga) naturens organiskhet och inre ändamålsenlighet kan en viss drift genom ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp sättas såsom den högsta och de andra drifterna bringas att samverka till dess tillfredsställande.
Därmed äro den fysiska förmågan af handlande i sinneverlden och den formella friheten fullständigt härledda54.
Lätt är äfven här att inse den kritiska punkten.
Den ligger gifvetvis däri, att förnuftsväsendet, i det att det sätter sig såsom inskränkt, visserligen sätter sig såsom ett system af drifter och känslor, men såvidt det sätter sig såsom inskränkt, sätter sig såsom inskränkt äfven med afseende på sin systematiskhet, emedan jaget såsom det absoluta sig-sättandet är det, hvarigenom all systematiskhet sättes.
Denna inskränkthet i systematiskhet betecknar frånvaro af förhållande till systematiskhet öfverhufvud (sålunda icke osystematiskhet).
Alltså sätter förnuftsväsendet driften (sin inskränkta verksamhet) såsom icke stående i förhållande till systematiskhet öfverhufvud eller såsom likgiltig därför.
Om detta sammanföres med det förut sagda, sätter sålunda förnuftsväsendet naturdriften såsom ett system, men sätter på samma gång denna egenskap såsom för driften tillfällig och yttre, af endast subjektiv betydelse.
Men därmed faller ock nödvändigheten i Fichtes deduktion af den fysiska förmågan och af den formella friheten.
Då naturdriften icke kan apriori sättas såsom systematisk, utan att denna systematiskhet sättes såsom tillfällig för den samma, kan det fria ändamålsbegreppet icke sättas såsom i stånd att objektive bestämma naturdriften.
Om nu de mot Fichtes deduktion riktade kritiska anmärkningarna sammanföras, erhålles följande resultat.
Förnuftsväsendet måste i och med begreppet om friheten sätta ett objekt såsom modifikabelt genom frihet, men måste eo ipso sätta hvarje tänkt modifikation såsom för det samma yttre och tillfällig.
Det måste vidare för att kunna sätta sig såsom förmåga af frihet åskåda en real verksamhet och sätta denna såsom bestämd af dess eget med frihet uppkastade ändamålsbegrepp, men måste ock eo ipso sätta detta ändamålsbegrepp såsom för den samma yttre och tillfälligt.
Det måste vidare sätta sig såsom successivt öfvervinnande ett motstånd, men också eo ipso sätta detta »öfvervinnande» såsom för motståndet främmande och kan sålunda icke sätta det samma såsom verklig (objektiv) verksamhet.
Det måste vidare sätta sig såsom i sin verksamhet bundet af en regel, men också sätta denna regel såsom för verksamheten själf yttre.
Det måste slutligen sätta sig såsom ett system af drifter och känslor, organiserbart genom ett ändamålsbegrepp, men måste eo ipso sätta systematiskheten såsom för den samma yttre och tillfällig, och därmed ock den formella friheten såsom varande endast subjektiv frihet (makt att uppkasta ett ändamålsbegrepp), ej objektiv (makt att efter detta begrepp bestämma naturdriften).
Det är tydligt, att alltsammans mynnar ut i att bevisa, att Fichtes deduktion af den fysiska förmågan att verka i sinneverlden och af den formella friheten ådagalägger i sig själf sin oförmåga att åstadkomma, hvad som genom den samma åsyftas.
Det har nämligen visats, att det objektiva jagets—naturdriftens—bestämbarhet i förhållande till det med frihet uppkastade ändamålsbegreppet icke kan apriori sättas.
Därvid är visserligen att märka — något som förut påpekats —, att ej heller (på Fichtes ståndpunkt) omöjligheten af naturdriftens bestämdhet i samma hänseende kan apriori sättas.
Det kan öfverhufvud intet apriori härutinnan afgöras, utan det måste lämnas åt den empiriska undersökningen.
Men äfven ur en annan synpunkt kan kritiken af Fichtes deduktion af den formella friheten föras.
För att jaget skall kunna sätta sig såsom förmåga af frihet, måste det sätta sig såsom obestämdt, men bestämbart och sålunda emottagligt för en bestämdhet, som det i sig icke har.
Detta framträder däruti, att jaget måste för att sätta sig såsom förmåga af frihet differentiera sig i subjektivt jag — såsom med frihet uppkastande ändamålsbegrepp — och objektivt jag — den ofria naturdriften.
Då nu jagets i-sig-vara är själfverksamhet, men jaget såsom differentieradt i subjektivt och objektivt jag endast subjektive är själfverksamt i ändamålsbegreppet, måste det vid sig sätta en objektiv bestämdhet, som det icke i sin i sig-varande bestämning, sin subjektiva själfverksamhet har.
Men såvidt jaget måste sätta vid sig en bestämdhet, som det icke i sig har, tillhör denna bestämdhet själf jagets i-sig-vara, och jaget måste sålunda sätta sitt i-sig-vara, sin subjektiva själfverksamhet, såsom öppet för en för det främmande (objektiv) bestämdhet — naturdriften.
(Huru den i-sigvarande bestämningen och den tillfälliga beskaffenheten slå öfver i hvarandra, om den senare måste sättas såsom förefintlig, har Hegel visat, Logik I, sid. 131).