Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sannt är att Landshöfding, då han närvarande är, af ålder haft ensam beslutande-rätt, att hans beslut icke kunnat af Sekreteraren och Kamereraren förhindras; men just i följd af denna tillräckligt obegränsade makt i personers händer, hvilka icke kunna eller behöfva vara uti alla frågor fullt och grundligt hemmastadda, har det varit så mycket mera nödvändigt, att vid deras sida behålla af domare — oberoende omhägnade embetsman, hvilka antingen dela ansvarigheten eller i protokollet nedlägga sin reservation, hvarigenom allmän och enskild trygghet emot mindre välgrundade åtgärder och beslut må anses lämpligen bevarad.
Fördenskull har ock den gamla Instruktionen påbjudit att Lands-sekreteraren skulle vara Landshöfding på embetsresor följaktig.
Men om ifrågavarande kolleger, Departements-chefer eller Föredragande!’ (hvilketdera namnet är mig likgiltigt, blott icke ”Krono-betjenter” eller ”biträden vid förefallande göromål”) skola kunna frimodigt fullgöra sin pligt, så må de icke ställas under krigs-artiklarne, utan, såsom af ålder, hafva sitl skydd af 36 § Regerings-Formen, I kap. 7 § Utsöknings-Balken (i fall de verkligen vöre ”betjenter”) Landshöfdinge-instruktionen af 1734 och Kongl. Brefvet den 30 Augusti 1738, hvilket jag ofvan citerat.
Emellertid har den ryktbara 66 § omstörtat allt förut lagbestående skydd för nämnde embetsmän och försatt dem uti vanskligare belägenhet än 2 mom. tillerkänner de dem underlydande tjenstemän.
De sednare kan Landshöfding icke suspendera på mer än högst tre månader, men de förra kan han anmäla till åtal och emellertid ifrån embetets utöfning skilja, d. v. s. så länge deras tvist med Landshöfdingen kan af denne utdragas.
Icke nog dermed, att verkliga fel och försummelser i embetet kunna af Landshöfding så raskt och extra judicielt bestraffas, då han finnér omständigheterna sådant påkalla, utan till dessa ”omständigheter” läggas nya brottmåls-stadgar emot vanvördnad och ohörsamhet samt att utan lof afhålla sig ifrån tjenste-utöfning.
Vill man härmed tillförsäkra Herrar Landshöfdingar ”vördnad” eller aktning af äldre och erfarne, såsom domare qyalificerade, af Konungen tillsatte embetsmän?
För min del beklagar jag ett dylikt försök, och kan icke annat inse, än att man på dessa vigtiga platser önskar sig krypande lycksökare, men ingen sjelfständig man, sorn utan hänsyn till gunst eller ogunst, redligt och samvetsgrant vill stå eller falla för sin öfvertygelse.
Under diskussionen har man väl ordat om platsens kontroll emot maktmissbruket, men då en höfding kan vaka äfven öfver pressens organer, så bar det varit för mig obehagligt höra, att från samma håll som man, icke utan goda skäl, missaktar den s. k. opinion, sorn tidningar vanligen föreställa, tager man sin tillflykt till deras nyckfulla inflytande, för att öfvertala oss att tro det uppenbart våldsamma lagar icke äro farliga.
Betänkande N:o 70. 27 För 66 § söker Utskottet stöd i en jemförelse af Läns-styreisen, d. ä. af Landshöfdings makt, med Kollegiers och andra förvaltande verks instruktioner; men dessa jemförelser ställa sig tvärtemot nämnde §, ty hvarken Presidenterne i Rikets Kollegier, General-direktörerne för Fång-styrelsen, Tull-styrelsen, Post-styrelsen eller Landtmäteriet hafva dylik makt emot embetsmän i jemförlig ställning med Landssekreterare och Lands-kamererare, ehvad man försöker att kalla desse: Kolleger, Departements-chefer eller Föredragander, då icke ens Sekreteraren i Landtmäterikontoret kan, utan laga dom, suspenderas.
Igenom § 67 äro Länsmännen, ehuru enligt instruktion med mångfaldiga och vigtiga åligganden öfverhopade, försatta i samma ställning som (märk!)
Vaktbetjening, Fång-gevaldiger och Skarprättare (mom. 2) och Kontorister och Kanslister inbegripas jemväl under samma klass.
Ingen vågar väl neka, att Länsmän lagligen benämnas ”Kronobetjente”, hvilka uti Konungens Befallningshafvandes ”bud och ärender brukas,” och jag frågar således: hvar är nu det skydd, som 1 kap. 7 § Utsöknings-Balken dem tillförsäkrat, då de för fel, som Landshöfding behagar anse vara af beskaffenhet att han icke vidare för dem har förtroende, kunna, utan laga ransakning och Rättens utslag, ifrån tjensten skiljas.
Landshöfdings rättighet, utom vid uppbörds-balans, att suspendera Landtstatens embets- och tjenstemän, ifrån Lands-sekreteraren och Lands-kamereraren till Räntmästare, Kronofogdar, Härads-skrifvare, Läns-bokhållare, Läns-notarier, Kanslister, Kontorister och Länsmän samt att de sistnämnde ifrån tjensten skilja, strider uppenbarligen emot mer åberopade I kap. 7 § Utsöknings-Balken, d. ä. af Konung och Ständer stiftad lag, jemte särskilda äldre författningar.
På alla dessa skäl yrkar jag återremiss af Utskottets Betänkande inom de respektive Riks-stånden, för att bereda framgång åt motionärernes välbefogade förslager.
” Af Riksdagsmannen Anders Medin från Kronobergs län.
STOCKHOLM,~tryckThos N. Marcus, 1857.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:0 71. 1 \:0 VI.
Ank. lill Exp.-Utsk. den 23 Mars 1837, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner örn ('/gärder till bejrämjan de aj Sabbalhens helgd.
Dessa tili Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterade motioner äro inom Högvördiga Presle-ståndet väckte af Herr Domprosten Björling och Herr Biskop Björck.
Begge molionärerne hafva allvarligt beklagat den glömska af hvilodagens helighällande, som, utvisande brist på Christligt lif, allt iner blifvit synbar i trots af de lagstadganden hvarigenom Staten sökt befrämja Sabbalhens behöriga firande; och hvilken glömska synnerligen gåfve sig tillkänna derigenom, att offentliga nöjen och lustbarheler tillställdes ä hvilodagen, stundom till och med å den för allmänna Gudstjensten bestämda tid.
Herr Domprosten Björling har anfört att, om än medgifvas borde att
Presterskapet ej saknade all skuld i det anmäikta förhållandet, enär eget exempel och ett rent, nitiskt och varmt förkunnande af Guds Ord samt ett behörigt tillämpande af Kyrkotukten ej alltid blifvit af Presterne iakttaget, ulan tidens rationalistiska riktning jemväl å dem haft inflytande och förmått flere bland dem att förkunna en föga Christlig lära; så borde man dock besinna att Presterne, äfven med hästa vilja och allvarligaste bemödande, ej kunna förhindra det öfverhandtagande Sabbathsbrytandet, så länge detsamma från Statens sida tillätes, eller så länge
Staten öfverser med alt offentliga och enskilda arbeten, samt offentliga lustbarheter och nöjen, de förra utan ringaste sken af nödfall och de sednare utan försyn, å helgdagarne bedrifvas.
Om deremot folket tydligen såge att den myndighet, som har Statens högsta andeliga och verldsliga makt hos sig förenad, allvarligen ville gifva kraft åt lagarne mot Sabbalhens vanhelgande, så skulle det nog mera, än hittills skett, lyssna lill Presternes förmaningar härutinnan.
Vid 1850 års Riksmöte hade motion om åtgärder för Sabbalhens helighällande blifvit väckt och remitterad till Preste-ståndets enskilda Utskotts Pastoral-Aldelning, som i anledning deraf föreslagit: “att Högvördiga Ståndet ville genom underdånig skrifvelse an Bih. lill R.
Brot. 1856 & 1851. 8 Sami. 16 Haft. 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskollets Betänkande N:o 71. hålla att Kongl. Maj;t täcktes medelst allmänna uppmaningar och med upplifvande af befintliga författningar, förnämligast af Kongl. Förordningen om Eder och Sabbalhsbrott den 17 Oktober 1687, der ej denna kunde, i anseende till tidernas förändrade skick, aktas mindre lämplig, efterhand i Nåder vidtaga nödiga åtgärder för återbringande af Sabbathen till den helgd, den enligt sin höga bestämmelse bör hafva, hvarvid, såsom för ändamålet serdeles tjenligt, Kongl.
Majit likaledes behagade i Nåder vaka deröfver, dels att inga offentliga nöjen och lustbarheter må ega rum under Gudstjensten eiler å den tid, som lill beredelse för Sabbathens begående egnad är, dels att de högre och bildade klasserne inom samhället påminnas om sin pligt att genom ett stilla och Christligt begående af hvilodagen lemna de lägre och mindre bildade ett värdigt föredöme—- men ehuru Preste-slåndet, i öfverensstämmelse med detta förslag, ingått med en underdånig skrifvelse i ämnet, så hade följden deraf dock endast blifvit en uti Böndagsplakatet till folket ställd allmän uppmaning lill Sabbathens värdiga firande.
Sedan ofvanomförmäide
Riksmöte hade religiösa rörelser och oroligheter tilldragit sig, som allvarligen påkallade frågans upptagande och behjertande; hvarföre motionären föreslår att Rikets Ständer mätte uti underdånighet anhålla att Kongl.
Majit täcktes uti Nådig skrifvelse uppmana sina Befallningshafvande och öfriga underlydande organer, alt tillse det inga allmänna eller enskilda arbeten måtte emot gällande författningar företagas pä Sön-och Helg-dagar, samt alt större samlingar för rent verldsliga ändamål, såsom till exempel vid de så kallade folkmarknaderne i Westerås, ej på nämnde dagar och aldraminst under pågående Gudstjenst mätte ega rum, samt slutligen att ej några offentliga nöjen och lustbarheter måtte få finnas under gudsljenstliderna eller å den tid, som till beredelse för Sabbathens begående egnad är.
Eli denna motion hafva Herrar Biskoparne Fahlcrantz och Bergman instämt.
Herr Biskop Björck har såsom beklagliga anledningar, hvilka bidraga att hos unge och gamla utplåna erinran om Söndagens helgd samt att afvänja det uppväxande slägtet från föreställningen att Söndagen är Gud helgad och bör hållas fri frän verldsliga bestyr och förströelser, anmärkt att ångfartygs-bolagen till sådana dagar ständigt utlysa luslresor, hvilka icke sällan utsättas vid sjelfva höginessans början, hvarigenom i första rummet fartygens besättningar mer och mer glömma sin egenskap af Christna; att den ungdom, som skall undergå beväringsmönstring stundom beordras all inställa sig dertill på den dag, hvilken infaller näst efter helgdag, hvaraf följer alt denna ungdom på helgdagen samlas i den stad hvarest mönstringen dagen derpå skall verkställas, samt genom oljud på galor och torg såväl slör helgdagsstillheten för stadens innevånare, som ock sjelf befästes i ett sinne, hvilket afkastar sig banden af det heliga och uttalar sig i åthäfvor af vild frihelslystnad, hvarföre motionären föreslår det från Rikets Ständer en underdånig anhållan mätte till Kongl. Majit ingifvas om Nådigt förständigande till Dess Befallningshafvande att icke till dagen näst efter helgdag utsätta be väringsmönstringar; att under Söndagen arbete eger rum på verkstäder i städerna samt på jernbruk och vid andra inrättningar på landsbygden; samt att, pä åtskilliga ställen, Postverkets tjenstemän nödgas, för posternas emottagande och ullemnande, af Söndagen tillsätta icke blott en betydlig del, utan särskildt den del af förmiddagen, under hvilken Gudstjenst hålles; och yrkade motionären att, till afstyrande af dessa och dylika missbruk, bland hvilka den s. k. folkmarknaden i West.eräs särskildt omförmäldes, genom underdånig framställning till Kongl Majit måtte utverkas en Nådig författning, hvarigenom så väl vigten af Söndagens helgd i allmänhet inskärptes, som ock de här särskildt nämnda missbruken undanröjdes.
I denna motion hafva Herrar Biskop Bergman, Dok tor Sandberg och Prosten Melander instämt.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 7-1.
3 I sammanhang härmed torde Utskottet böra anmäla hurusom, efter hvad Högvördiga Presle-slåtldets protokoll för den 15 November sistlidne år gifver vid handen, i anledning af en utaf Herr Biskop Fahlcrants väckt motion om åtgärder för beredande af själavård ät det vid allmänna arbeten sysselsatta manskap, hvilken jemväl till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterade motion blifvit särskildt behandlad, Herr Biskop Thomander andragit den önskan att förbudet emot arbete å Söndag måtte upplifvas, enär, såsom mången borde hafva sig bekant, särskilda anledningar lill utfärdande af ett sådant förbud ingalunda saknats; uti hvilket yttrande Herrar Biskop Björck och Doktor Sandberg instämt, Utskottet har tagit detta i öfvervägande samt tillika inhemtat att till främjande af Sabbalhens helgd finnas följande lagbestämmelser:
Uti 3 Kapitlet Missgernings-Balken, hvarest 1 § stadgar fyratio dalers böter eller fängelse vid vatten och bröd för den som utbrister i Eder och Svordom vid Gudsljensten; 3 § innehåller att den som gör förakt af Allmänna Gudsljensten så att han sällan kommer till kyrka på Söndagar och Högtidsdagar, skall, der han jemlikt ltyrko-ordningcn blifvit derföre varnad, böta tio daler; och vare lag samma om någon såsom sagdt är håller sitt husfolk från kyrkan; 4 § bestämmer 25 daler böter för den som kommer drucken i kyrka eller der Gudstjenst hålles eller eljest gör oljud och förargelse; och enligt Kongl. Brefvet den 17 Augusti 1738 skall detta bötesbelopp utgå för fylleriet i kyrkan särskildt och för oljud och förargelse särskildt, med tillsammans 50 daler, äfvensom jemlikt Kongl. Förklaringen den 29 November 1823 samt Kongl. Förordningen den 16 November 1841 de allmänna Sabbathsbrotts- och fylleri-bölerne dervid tillika böra tillämpas; 6 § stadgar böter af tio daler för den som begär något brott på Söndagar eller Högtidsdagar mellan klockan 4 på morgonen och 9 pä aftonen; 7 § förmår att den som idkar arbete eller handtverk på dessa dagar böter tio daler för Sabbatsbrott, utan det sker till egen eller annors nödtorft, som ej uppskof tåla kan; 8 § stadgar att kramlådor eller andra bodar skola på Söndagar och Högtidsdagar ej öppnas till salu; men mat och dricka må säljas till nödtorft sedan Gudsljensten är förbi.
Ingen bafve makt på dessa dagar att köpslaga i skepp eller andra farkoster.
Bryter någor i dessa fall, bote för Sabbatsbrott som sagdt är.
Samma bot vare der snan företager sig någon resa till lands eller sjös i staden eller å landet förr än Gudsljensten är ändad.
Hvar som häst dertill utleger, böle fem daler.
Är någon på resa stadd, ställe sig in till Gudstjenst i den kyrka som vid vägen ligger. — Kongl.
Förordningen den 4 November 1772 stadgar, alt, på del så väl Söndagarne, som de flere genom samma Förordning bibehållna Helgedagar, måge användas i det vid deras instiftelse åsyftade ändamål, den Högstes lof och dyrkan, såsom ock ett Christligt undervisningsverk hållas tillbörligen vid makt, ville Kongl. Majit till allmän och obrottslig efterrättelse hafva upplifvat, förnyat och stadfästal förr utgångna Förordningar om Sön- och andra Högtids- eller Helge-dagars rätta firande.
Resolutionen på Preste-slåndets besvär den 20 November 1786 stadgar alt i allmänhet uti riket inga offentliga skådespel på Sön- och Heige-dagar skulle vara tiliåtne, och hvaröfver Konungens Embetsmän, som detta anginge, högre och lägre, sk lille vara skyldige hålla allvarsam hand; dock undantogos härifrån städerne Stockholm, Götheborg och Norrköping, hvarest äfven på Sön- och Helge-dagar efter klockan 6 på aftonen skådespel skulle vara tiliåtne; och Kongl. Brefvet det) 14 -Juni 1820 innehåller att, då Kongl. 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 77.
Maj:t är öfvertygad alt den allmänna Gudstjenslen och dess värdiga begående iir ett af de vigligaste medlen alt väcka och underhålla sådana dygder, på hvilka samhäilels bestånd hvilar, har Kongl.
Majit funnit ali alla hinder böra ur vägen rödjas, som kunna motverka delta stora ändamål och alllså velat i Nådei stadga och förordna, att då i afseende på Långfredagen, Påskaftonen och Påskdagen skådespel på dessa dagar ej linge uppföras, detsamma jemväl komine att gälla lör Juldagen och Julaftonen, Pingstdagen och Pingstaftonen samt alla Bönedagar och dagarne löre desamma; och åiåge Konungens Befallningshafvande och Konsistorierna alt tillse det denna föreskrift vederbörligen blefve till efterrättelse befordrad. — l
Kap 7 § i Kongl. Krigs-artiklarne förmår att, sedan tecken till Gudstjenst gifvet är, skall, intilldess den slutad blifvit, all varuförsäljning och traktering inom läger eller skeppsbord upphöra.
Den häremot bryter bote 3 Ridr 16 sk., hälften till angifvaren och hälften till krigsmanshuset.
Är han af krigs-slaten straffas exlrajudicialiter. — 104 § 5 morn. af Kongl.
TjenstgöringsReglementet den 1 Mars 1819 stadgar, alt på Helgedagarne skall en tågände trupp vara stilla den tiden på förmiddagen, som Gudstjenst förrättas i den församling der tåget sker, samt, om tillfälle gifves, då äfven hålla Gudstjenst.
— Enligt Kongl. Förordningen den 14 September 173L må inga bröllop och stora graföl hållas aftonen före någon Söndag eller stor Helgedag eller nästa dagen derefter, på det att Gudstjenst icke derigenom må försummas.
Skrifvelsen den 23 Februari 1825 må ej marknad, ehvad den påstår en eller flera dagar, utsättas att börja på Måndag eller näst efter Helgedag, äfvensom den marknad, som påstår endast en dag, ej må bållås på Lördag eller näst före Helgedag.
— Och komma slutligen lill dessa sladganden de flerfaldiga allvarsamma ansvars-bestämmelser, hvilka, uti de af Rikets Ständer vid sednaste Riksmöte beslutade samt af Kongl. Maj:t den 18 Januari 1855 utfärdade Förordningar angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin, finnas gifne för mäskberedning, bränvinstillverkning och distillering från klockan 10 om aftonen näst före Sön- eller Helgedag till klockan 10 om aftonen sådan dag; för annat till bränneri hörande arbete mellan klockan 8 på morgonen och klockan 5 eftermiddagen ä Sön- eller Helgedagar; samt för bränvinsförsäljning å otillåten tid under Söndagar och Ilelgedagar eller oloflig bränvinsförsäljning sådane dagar.
Af föregående förteckning öfver ännu gällande lagbestämmelser mot Sabbathens vanhelgande synes således, att dessa lagar hvarken sakna fullständighet eller skärpa och att de af motionärerne angifna missbruk, de der förtjena beifran och rättelse, utan svårighet kunna af lagtillämparen under gällande lagar hänföras.
När allmänna lagen stadgar böter för den som på Sön- eller Helgedag företager resa till lands eller sjös förr än gudstjenst är ändad, torde, i fråga om ängfartygs-egares rättighet all utlysa lustresa på Söndag, den inskränkning redan i lagen förefinnas, som af den ene motionären åsyftats; då samma lag likaledes med böter belägger idkande af arbete och handtverk pä förenämnde dagar, så finnes redan del förbud mot allmänna och enskilla arbetens förrättande å sabbathstiderne, som af den andre motionären påyrkas, och när vidare, enligt ofvanåberopade stadganden, offentliga skådespels uppförande på Sön- och Helgedagar är, med vissa undantag, förbjudet likasom äfven bröllops och stora grafols hållande aftonen före eller dagen efter Söndag eller stor Helgedag, pä det att Gudstjensten ej må derigenom försummas, så synes, att oskicket med offentliga lustbarheters anställande under gudsljensttiden, eller ä tid för beredelse till sabbath, redan är uti gällande sabbathslagar förbjudet och bör med deras tillhjelp kunna hållas inom tillbörliga skrankor, för så vidt detta syftemål kan med förbudslagars tillhjelp uppnås.
Hvad åter beträffar de af motionärerne omförmälda andia större samlingar för rent verldsliga ändamål, eller de så kallade lölkmarknaderue i Westerås, så har Utskottet, Allmänna Besvärs- och Ekonomi- Ulshol/ets Betänkande, N:o 11 . 5 ined anledning af en inom Hedervärda Bonde-ståndet väckt och till Utskottet remitterad motion, derom afgifvit särskildt utlåtande; äfvensom Utskottet till särskilt behandling tagit en inom Högvördige Preste-slåndet väckt och till Utskottet remitterad motion om åtgärders vidtagande för beredande af själavård åt det vid större allmänna arbetsföretag anställda manskap, hvilka begge ärenden redan blifvit af Rikets Ständer afgjorda.
I afseende på den ene motionärens klagan så väl deröfver, att bevärings-mönstringar utsättas å dagar näst efter Sön- och Helgedagar och dymedelst föranleda till ungdomens samlande å dessa dagar, hvaraf sabbathsfriden störande uppträden blifva en följd, som äfven att posternas gång är sä ordnad, att på många ställen bestyren med deras expedierande upptaga sjelfva gudstjensttiderne, får Utskottet fästa uppmärksamhet derpå, att gällande krigslagar, enligt hvad ofvan upptaget är, innehålla stadganden angående sabbathshelgdens upprätthållande inom samlad militärtrupp, hvilka torde befinnas både lämpliga och så vidt möjligt är tillfyllestgörande, och att undanrödjandet af de utaf motionären öfverklagade tillfällen till oordningar vid bevärings-ynglingars sammandragning, äfvensom utfärdande af förbud mot postens expedierande ä angifne tider, skulle kunna förorsaka rubbningar i gången af dessa bestyr, hvaraf stora och betänkliga olägenheter kunde uppkomma.
Förbudslagar fattas sålunda icke; och deras ökande med nya, elier äldre ansvarsbestämmelsers skärpande, torde föga bidraga till det åsyftade ändamålets uppnående.
Röster hafva äfvenledes ei saknats, som yrkat pä de gällande, sabbathslagarnes öfverseende i syftning att få dessa lagar mildrade och vissa bestämmelser utmönstrade, som förmenats strida mot de uti det religiösa och borgerliga lifvet rådande allmänna begrepp.
Att föra ämnets behandling in på denna väg, dertill har Utskottet funnit sig sakna anledning i motionernas innehåll och syfte.
Icke heller ligger uti dagens erfarenhet någon uppmaning dertill, då denna erfarenhet snarare vittnar om slapphet uti, än om otidigt och öfverdrifvet nit för de ifrågavarande lagarnes upprätthållande; Den närvarande tiden, sä upprörd af religiösa stridigheter, på samma gång som det verldsligt sinnet högt ropar på det timliga förvärfvets och sinnesnjutningens obundna frihet, synes ock
Utskottet föga lämplig till företagande af nämnde lagars omarbetning, då det är att förutse, det lagstiftaren skall röna de största svårigheter, att mellan de olika anspråken uppdraga en gräns, som tillfredsställer det allmänna rättsmedvetandet.
Hvad som uti de äldre sabbaths-lagarne kan synas för strängt, har redan blifvit mildradt af seden, och Utskottet hyser jemväl den förhoppning, att de bestämmelser, som uti dessa lagar möjligen saknas, också skola af en vaknande bättre och frommare tidsanda ersättas och göras öfverfiödiga.
Den verldsliga tidsriktning, som isynnerhet från medlet af det sistförllutna århundradet sträfvat till försvagande af christlig tukt och ordning inom församlingen, har onekligen länge varit på återgång och lemnat rum för en allvarligare håg att tillfredsställa de andliga behofven, hvarpå den förväntan synes med allt skäl kunna grundas, att en christligare anda skall med allt större styrka fritt utveckla sig inom samhället samt, genom sitt inflytande på det allmänna tänkesättet, göra användandet af tvångsmedel till sabbathsfridens upprätthållande i viss mån öfverflödigt.
Utskottet är också förvissadt, att en sådan bättre anda skall i främsta rummet utöfva sitt inflytande på de offentliga myndigheter, som ega alt vaka öfver allmän ordning, och att dessa myndigheter sålunda skola, utan att derom behöfva af öfverheten särskildt erinras, sjelfmant vidtaga sådana inom gränsen för deras befogenhet liggande anordningar, hvarigenom de företeelser under hvilodagen i möjligaste målto undanrödjas, som kunna väcka förargelse eller störa dem, hvilka af christ ligt sinne manas till ett värdigt begående af denna dag; och så vida ej Utskottet orätt uppfattat lids - 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande.
N:o 77. händelserna, har en sådan riktning i ofvannäinnde myndigheters verksamhet redan länge spårats, ehuru icke få anledningar (ill missbruk ännu torde återslå alt aflägsna.
Alt uti en författning sammanföra de särskilda förbuden mot sabbatsbrott, i ändamål alt della sammandrag må kunna bringas till allmänhetens kännedom oftare eller på annat sätt, än som för andra författningars kungörande är i allmänhet föreskrifvel, har synts Utskottet ej räll lämpligt, då sjelfva ansvarsbestämmelsernas utbrytning från de författningar, tili hvilka bevekelsegrunderna för dessa bestämmelser äro alt söka, ostridig! mäste bidraga lill alt försvåra uppfattningen af lagens behöflighet och minska dess anseende och vigt; och Utskottet har icke heller funnit förenämnda åtgärd vara af något synnerligt behof påkallad, då tillräcklig kunskap om hvad som till
Sab bathens vanhelgande bör hänföras samt den timliga påföljden deraf i allmänhet icke saknas och i allt fal! ulan svårighet kan bibringas "i sammanhang med undervisningen tili de till detta ämne hörande christendomsstycken.