Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr, högre summa icke eller borde, i saknad af tillförlitliga upplysningar om dess behöflighet, af Rikets Ständer anslås; —- att, med antagande af Utskottens förslag, medlens fördelning blefve ojemn och icke motsvarande de serskilde Församlingarnes behof, emedan somliga fingo för mycket, andra för litet; — att de Församlingar, som redan hafva ordnadt Skolväsende, måtte, efter vederbörlig anmälan, få använda ofverskottsmedlen till andra communala behof, Statt- samt Bevillnings-Utskottens Utlåtandej N.o 33 hoF, såsom slöjdskolor, arbetsinrättningar, m. m; —• att redan bevilljade anslag till församlingarne borde fortfara, jemte de nu föreslagne afgifter;— alt, i sammanhang med nu ifrågavarande föreskrifter, uttryckligen måtte bestämmas, att den i 4 §. af 1842 års Kongl. Stadga omförmälda personliga afgift kommer att försvinna; — att till undvikande af de olägenheter, som kunde uppkomma derigenom, att Uppbördsmännen skulle directe till Skoistyrelserne öfverlemna influtne medlen, det måtte föreskrifvas, att medlen inlevereras till Landtränterien och derstädes få af Skolstyrelserna lyftas; — äfvensom att ifrågavarande medel måtte ingå till Stats-Verket och sedermera fördelas emellan de församlingar, hvilka af understöd till Skolväsendets ordnande vore i behof.
Regerings-Formen, förekommit, att BondeStåndet godkänt samma förslag och att proposition till bifall å detsamma blifvit inom Borgare-Ståndet af Talmannen framställd, hafva Utskotten likväl, till undvikande af all tvätydighet i detta hänseende och på det ändamålet icke måtte förfelas, trott sig böra så vida frångå det formella af förslaget, att detsamma icke i något hänseende må, såsom Grundlagsvidrigt, kunna förkastas.
Utskottens åsigt, alt hvarje arbetsför medlem i samhället bör genom personlig afgift bidraga till det uppväxande slägtets undervisning, har af Rik-Ståndens samtlige Ledamöter, som i frågan sig yttrat, blifvit hyllad, likasom nästan enhälligt antagits, att för folkundervisningens behöriga ordnande den af Utskotten föreslagne anslagssumma i allmänhet är fullt behöfflig, om ej otillräcklig; hvadan Utskotten icke torde behöfva ingå i serskild vederläggning af anmärkningen, att hösre anslag, än det af Kongl. Maj:l äskade, icke borde beviljas; och anse Utskotten sig i det redan afgifne utlåtandet hafva fullständigt ådagalagt, att någon jemnare fördelning af understöd lill folkundervi* ningen icke gerna kan åstadkommas, än derigenom att hvarje skoldistrict erhåller medel sig anslagne i förhållande till den derinom varande folkmängd, som af undervisningen har behof; hvarföre något vidare yttrande, i anledning af den häremot framställde anmärkning, icke torde erfordras, äfvenså litet som i afseende på åsigten, att medlen borde ingå till Stats-Verket och derifrån fördelas emellan endast de församlingar, som af understöt! vore i behof.
På grund häraf och då Utkotten haft för afsigt att, endast i forhållanBih. lill R.
4 Sami. a AJd. ig Haft. 5 34 Stats- samt Bev illnings-ULskoltens
Vtlåtandej N.-o gj. de till personliga skyddsafgiftens; nedsättning, för folkundervisningens befrämjande föreslå någon ny afgift, hvilket, efter Utskottens tanka, i annat fall skulle i landsorterna mötas af mycken ovilja och måhända äfven svårligen af Rikets Ständer antagas, få Utskotten, med erkännande af de olägenheter, hvilka kunde uppkomma derigenom, att Skolstyrelserna skulle directe af Uppbördsman nen emottaga de till folkundervisningens befrämjande uppburne medel, sålunda förändra sitt förut afgifna förslag, att Utskotten hemställa: <7) att, i den mon den personliga skyddsafgiften blifver af Rikets Ständer, efter serskildt, af Bevillnings-UtskotteJ; föranledt, beslut, vid denna Riksdag nedsatt, ett mot samma nedsättning svarande belopp skall till folkundervisningens befrämjande inom hvarje församling anslås och utgå, dock ej högre än 12 sk. för man och 6 sk. för qvinna; b) lika afgift, som till följd häraf skall utgå af mantalsskrifne personer, bör äfven utgöras af gemenskapen vid Arméen och Flottan; c) att desse medel skola i sammanhang med Krono-Uppbörden uttagas oell lefvereras i Ränterien samt derifrån, efter skeende reqvisitioner, aflemnas, för landet, till församlingarnes Skolstyrelser, och för Städerne, till vederbörande, som hafva Städernas allmänna folkundervisning om händer; och att dessa medel må redovisas på samma sätt, som församliugarnes Fattigmedel.
Hvad vidare angår anmärkningen, att i de församlingar, som redan ega ett ordnadt skolväsende, möjligen blifvande öfverkottsmedel borde få till andra communala behof användas, så och då, å ena sidan, under elis— cussionen inom Preste-Slåndet blifvit upplyst, att åtskillige församlingar finnas, hvilka genom enskilde donationer redan blifvit försedde med fullt utbildade Folkskolor, men, å den andra, åter förekommer, att, derest ett oinskränkt medgifvande lemnades, att blifvande öf versketts-medel finge till andra communala behof användas, detta möjligen skulle föranleda lill missbruk, hafva Utskotten funnit betänkligt att i vidsträcktare mon frångå sitt förut afgifne yttrande härom, an att Utskotten tillstyrka: att de församlingar, som efter bepröfvande af vederbörande Landshöfding och Biskopp, finnas hafva folkskolor så fullständigt organiserade, som 1842 års Kongl. Stadga ytteist påbjuder, må, uppå anmälan och bemäide vederbörandes dertill lemnade bifall, använda möjligen varande öfverskottsmedel tili fattiga barns un - Siats- samt Bevillnings-Uiskotlcns Utlåtande, N.-o 9J. 35 derhåll vid Skolorna, äfvensom till inrättande af Slöjdskolor och öfverhufvud sådane anstalter, hvarigenom samma församlingars ungdom må bibringas undervisning i handaslöjder och näringar till deras framtida utkomst.
Beträffande slutligen frågan, dels huruvida de församligar, hvilka redan blifvit tilldelade Statsbidrag till skolväsendets ordnande, böra vid dessa bidrag framdeles bibehållas, dels ock om föreskriften i 4 §. af Kongl. Stadgan den 18 Juni 1842, angående de personliga afgifter, hvilka församlingarne ega att i omförmälde hänseende sig åtaga, bör utgå; så och då, på sätt Utskotten i sitt föregående utlåtande yttrat, Stats-Utskottet kommer att, för de fall, der de nu föreslagne afgifterne icke blifva för ändamålet ti 11 räck 1 ige, om serskildt anslag afgifva yttrande, samt den i berörde 4 § varande föreskrift endast är vilkorlig, enär den till sin tillämpning beror derpå, huruvida andra tillräckliga medel äro att tillgå eller icke, anse Utskotten dessa anmärkningar icke böra till någon åtgärd af Rikets Ständer föranleda.
I öfrigt vidblifva Utskotten, i öfverensstämmelse med hvad i återremitterade betänkandet blifvit föreslaget, den hemställan, att, derest en eller annan församling skulle åsidosätta föreskrifterne i Kongl. Stadgan den 18 Juni 1842 om skolors inrättande, de samma församling tillkommande medel skola genast ställas till Ijandshöfdingens och Biskopens disposition, för att till detafsedda ändamålet användas; äfvensom att besluten öfverlemnas till Kongl. Maj:t att, efter Dess Nådiga bifall, påbud härom låta utfärda, med de föreskrifter, sona, i afseende å verkställigheten, må erfordras.
Af Friherre Oxenstjerna, C; med åberopande af den mening, som uti Friherrens vid Betänkandet N:o 38 afgifne reservation innefattas; af Friherrarne Åkerhjelm, Tersmeden och Stjernstedt; af Herr Lagerborg: ”Om jag reserverat mig emot Utskottens beslui i 36 Stais- samt Bevillning!- Vt sköttens Utlåtandet N.o g<j. denna fråga, så är det icke derföre, alt jag mindre än någon annan erkänner den höga vigten af det ändamål, hvilket Utskotten genom den föreslagna åtgärden trott sig ändamålsenligast kunna befrämja.
Det är fastmera min innerliga öfvertygelse, att en rätt ordnad och vårdad folk-undervisning, grundad framför allt på religiös och moralisk bildning, är det vackraste, sannaste och varaktigaste arf, som det ena tidevarfvet kan lemna åt det andra.
Folk-undervisningen är derföre äfven ett af de värdigaste ämnen för representationens omsorger, samt i och med detsamma ett af de vigtiste föremål, som påkalla anslag af nödiga medel.
Men ju vigtigare ändamålet är, desto angelägnare är det äfven, att de medel, sorn dertill anslås, anordnas på ett sådant sält, att det lemnar den sörsta möjliga säkerhet för medlens ändamålsenliga användande till verkliggörande af sjelfva hufvudändamålet.
Det nya förslaget synes visserligen icke vid första påseendet rubba folkundervisningens enhet; men det nedlägger likväl ett frö till en sådan möjlig rubbning derigenom, att det oundgängliga, verksamma och mägtiga medlet, penningen, lägges i communernas händer, utan redovisnings-skyldigbet inför Staten, hvarigenom ledningen af denna vigtiga angelägenhet småningom kommer att förflyttas ifrån Staten eller dess styrande organer till communerna.
Genom Utskottens tillstyrkan i morn en teij ”att dessa medel skola i sammanhang med kronouppbörden uttagas och levereras i ränterieu samt derifrån, efter skeende reqvisilioner, aflemnas, för landet till försa mlingarnes Skolstyrelse”, o. s. v., samt uti momentet c) ”att dpssa medel må redovisas på samma sätt, som församlingarnes fattigmedel”, hafva communerna erhållit en magt, som utesluter
Staten icke blott ifrån ledningen af medlens användande, utan äfven snart sagdt ifrån all controll öfver communernas förfarande i detta afseende.
När man härjemte påminner sig den vidsträckta magt, som genom Kongl Maj:ts Nådiga Stadga angående folkundervisningen af den 18 Juni 1842 blifvit lagd uti de communala Skolstyrelsernas händer, då det t. ex. bland annat, heter, att ”Skolstyrelsen uppgöre för de under dess uppsigt stående skolor ett reglemente, hvilket bör bestämma undervisnings-methodenj disciplinen och hvad mera till skolornas behöriga vård ock Jörvaltning hörer Stats- sa:/,t B ev i lin in".s - Ut skottens Utlålandej N-o 97. 37 ulan någon annan begränsning för denna vigliga lagstiftningsrätt, än att reglementet bör underställas vederbörande
Domcapitlets pröfning och godkännande, samt utan att Domcapitlen, vare sig genom den nämnda Nådiga Stadgan eller på något annat sätt veterligen, fått någon underrättelse om de grunder, som vid pröfningen af dessa reglementen böra tillämpas, så att man åtminstone kunde vara förvissad om någon öfverensstämmelse, någon sammanhängande plan uti de serskilda Dom-Capitlens förfarande i detta afseende; — när man påminner sig allt detta och härtill nu ytterligare lägger den fria dispositionsrätt öfver medlen, som, enligt det af Utskotten tillstyrkta förslaget, äfven skulle läggas i communernas bänder, så kan man svårligen finna, att en sådan skolförfattning lemnar tillräcklig garanti för enhet och förnuftigt sammanhang uti folkundervisningen inom Riket.
Communal-styrelsen må ega hvilka fördelar som helst, så anser jag det likväl för mycket vågadt att experimentera sig till denna erfarenhet uti en så vigtig fråga som den om folkundervisningen.
Härvid kan likväl icke vara min mening att utesluta communal-styrelsen ifrån tillsynen öfver skolan samt medlens rätta användande och redovisning.
Men jag anser, att denna tillsyn börså bestämmas, att den står under Statens controll på ett sätt, sorn lemnar den möjligaste säkerhet, att den allmänna plan för folkundervisningen, som Staten godkänt, blir i verkligheten, så vidt medlen och omständigheterna tillåta, inom de serskilda communerna utförd, samt de dertill anslagna medlen på ett ändamålsenligt salt använda.
Att man i detta afseende möter stora svårigheter i vårt fädernesland, inses lätteligen, när man jern för folkmängden i de olika communerna med den area, på hvilken den är fördelad.
En lika stor folkmängd kan ofta fordra ett liögst olika antal skolor,, allt efter den olika area communen upptager.
Så t. ex. intager Öfver-Calix socken i Norrbottens län en area, af öfver 33 qvadrat mil, men eger blott ungefärligen 1,121 invånare, under det att t. ex. VirSertims socken i Calmare län på endast qvadrat mil bar ungefärligen 1,051 invånare, emellan 15 och 60 år; och i allmänhet anträffas samma olika förhållande emellan communernas folkmängd och arean, sorn den upptager, uti de ytterst nordliga och sydliga provincerna inom Riket.
Uti corn muner med den betydligt större utsträckningen, meri icke i samma proportion större folkmängden behöfvas naturligtvis, om älla skola blifva delaktiga af undervisningen, flera skolor, än uti de communer, som hafva samma eller till och med större folkmängd på en mindre yta och 33 Stais- samt Bevillnings-Uukottens Utlåtande, N‘,o g7. lärer det således blifva omöjligt att uppå det af motionären föreslagna sättet kunna åstadkomma en allmän folkundervisning, utan att Staten mellankorumer med ett större understöd för de förstnämnda communerne.
De medel, som anslås för åstadkommandet af en folkundervisning, böra väl så anordnas, att de medgifva och befordra
,en ändamåisenlig"och framåtgående utveckling af denna angelägenhet öfver bela Riket; och då coniin unenia inom Sverige äro så olika i anseende tili folkmängd, förmögenhetsvilkor och utsträckning, så måste det anses för ett Statens åliggande att dem emellan fördela de medel, som anslås, på ett sådant sätt, att ändamålet i möjligaste måtto öfverallt vinnes.
En af de uppgifna orsakerna till motionen är ”svårigheten att så fördela de till serskilda orter för folkundervisningens befrämjande hittills beviljade anslag, att församlingens behof och full rättvisa iagttages.”
Att detina fördelning är förenad med stor svårighet, lärer icke kunna nekas.
Men månne Utskottens nu afgifna förslag afhjelper denna svårighet?
Efter uppgjord calcul, grundad på uppgifter, hemtade ur Tabellverket, skulle omkring halfva antalet af socknarne inom Riket icke komma att utgöra det penningebelopp och erhålla de medel, som för dem erfordras till ett någorlunda ordnadt skolväsende, så vida medlen skola utgöras och fördelas så, som motionären föreslagit.
Denna calcul är uppgjord sålunda, att man antagit, att minst 400 personers afgifter till folkundervisningen (efter 12 sk. för man och 6 sk. för qvinna) torde motsvara bebofvet för en skolas underhåll och bestånd.
När man nu derjemte tager i betraktande, dels alt, såsom redan förut är anmärkt, behof af flere skolor inom en och samma commun måste på vissa orter, synnerligast i de norra provincerna uppstå, deis att det finnes communer i Dalarne, hvilka icke alls erlägga någon capitations-afgift, men til! folknumerärn ändock ingå i calculn; så torde dessa förhållanden motväga det factum, att communer finnas, hvilkas folkmängd understiger antalet 400, men hvilka, detta oagladt, redan ega ett ordnadt skolväsende, vare sig till följd af communernas egna bidrag, eller genom donationer.
När man således nu kan antaga för tämmeligen troligt, att den af Utskotten föreslagna tribut i och för folkundervisningen ej är tillräcklig för mera än ungefärligen halfva antalet af communer inora Riket, så är det ju naturligt, att åt den återstående andra hälften bidrag genom någon annan utväg ändock måste anskaffas; ty folkundervisningen är för närvä - Stats- samt Bevillnings-ff(skottens Utlåtandej N--0 gj. 39 rande en af de opinionsfrågor, som ej lärer hvarken kunna eller böra förfalla.
det naturligaste tyckes väl vara, att Staten finge rättighet att, i och för de mindre lyckligt lottade communernas behof, begagna de medel, hvilka utaf folkundervisnings-afgif ten qvarstå såsom öfverskott inom de andra communerna, Men detta medgifver icke Utskottens förslag, sorn fastmera uti momentet d) just går ut derpå, alt detta öfverskott skulle af de bättre lottade communerne få tili andra ändamål för egen räkning användas, hvarigenom någon lättnad för de mindre lyckligt lottade alldeles icke beredes.
Då nu dessa utgöra icke mindre än halfva antalet af Rikets alla församlingar, skall en ny skatt i och för folkundervisningens upphjelpande inom denna fattigare hälft af Riket otvifveiaktigt snart åter äskas.
Om Rikets Ständer då neka de behöfvande försa tillingarne det understöd, de begära, under det att de förmögnare församlingarne deremot redan fått mer, än de för ändamålet behöfva, skall detta säkerligen anses såsom ett obilligt förtryck, utöfvadt af de rika mot de fattiga.
Beviljas åter understödet, skal! detta säkerligen anses såsom en obillig beskattning af de communer, som icke allenast redan påkostat sina egna skolinrättningar och underhållit desamma, utan att hafva behöft anlita Staten om understöd, utan äfven derutöfver redan under förevändning af folkundervisningens behof vidkänts utgifter, som blifvit till andra ändamål använda, —— en beskattning, från hvilken de kunnat vara befriade, om det anslag, som nu begäres för folkundervisningen , verkeligen fått utgå odeladt såsom ett Statsanslag i och för detta ändamål.
En all» män missbelåtenhet torde således uppstå, en missbelåtenhet, hvars följder man ej kan beräkna.
Om t. ex. representanterne vid något blifvande Riksmöte, efter vunnen erfarenhet om sanningsenligheten af ofvannämnde påstående, icke skulle bevilja anslag för det felande behofvet i och för folkunder visningen, så blefve troligen följden antingen den, att de fattigare communernas folkundervisning måste afstanna, eller ock den, att Kongl.
Maj;t skulle sältas i nödvändighet att under andra former eller rubriker anskaffa de erforderliga medlen.
I förra fallet vore, såsom redan blifvit anmärkt, ett frö utsådt till misshällighet emellan de rikare och de fattigare communerne, och i sednare emellan Kongl. Maj:ts Regering och Folket.
Uti momentet d) i Utskottens betänkande synes mig dessutom ett annat frö nedlagdt till missbelåtenhet hos de fattigare communerna, hvilka skola afundas de rikare, sorn af Slaten, på grundlagsenlig väg, erhållit ett nytt Stals- samt Bevillnings-Utskottens Utlåtande, N.o py. slags privilegium — och hvilket en gång gifvet, torde, i likhet med andra privilegier, på ena sidan vara lika svårt att återtaga, som det säkerligen på den andra sidan torde lägga grunden hos de öfrige till begäret att på ett eller annat sätt äfven söka erhålla något motsvarande.
Det är hufvudsakiigast på nu i korthet utalade grunder, som jag reserverat mig mot det af sammansatta Stats- och Bevillnings-TJtskotten nu fattade beslut.
Skulle deremot den nu föreslagna summan (omkring 280,000 R:dr) beviljas såsom ett statsanslag för folkundervisningens befrämjande, att fördelas genom Statens försorg proportionaliter emellan de olika communerna, efter verkligen uliöndt behof, så vore sannolikt ej någon sådan framtida förhöjning i skatter för ifrågavarande ämne att befara, ej heller någon sådan anledning till misshällighet, som nu tyvärr måste motses; och jag skulle så mycket hellre för min del tillstyrka bifall till ett sådant anslag, som det nämnde beloppet, hvartill den af Utskottet föreslagna individuella afgiften kommer att uppgå, såsom
Statsanslag^ efter all anledning blefve tillräckligt for att bereda Rikets samtlige församlingar det understöd af det allmänna, sorn folkundervisningen behofvir och med skäl kati fordra, såsom comun alan slag deremot, utgående på det sätt, Utskolirt föreslagit, sannolikt bjifver otilliackligt för nära halfva antalet af Riket* församlingar*’.
Af Herr P. O. Norin. ”Emot Utskottens förslag, att afgiften till folk* undervisningens befrämjande skall utgöras äfven af gemenskapen vid Armeen och Flottan, reserverar jag mig, emedan detta förslag hvarken af motionen eller anmärkningar vid återremitterade betänkandet är föranleda’.
Häruti instämde Herr Printzenskiöld} Carl.
STOCHHOLM, liCkSTElhSUA B o k T Kvie It E 11 1E T, 1 8 4 5.
Stats- samt Allni.
Bcsv, o, Ekon.-Uiskottens Utlåtande> N:o 98. 1 J\3. »8.
Alik. till Exp.-Utsk. den 5 April, kl. 6 e. m.
Utlåtande, angående väckt fråga om utsträckt porto-frilietför
Contracts* Prostarnes och Pastorernes skrifvelser i Embetsärenden.
Herr Contracts-Prosten Thuden har, uti en hos Hög v.
Preste-Ståndet väckt och till Utskotten remitterad motion, anfört, hurusom, genom Kongl. Circulairet den 27 September 1834» Presterskapet väl erhållit portofrihet för alla sina embetsbref till Konungens Befallningshafvande, men ändock pä manga ställen iemnat denna rättighet obegagnad i anseende till de många omvägar och besvär, sorn dermed vore förenade.
Sådane bref borde nemligen, försedde med anteckning om innehållet å omslaget, först sändas till närmaste kronobetjent, som vanligen vore Länsmannen, och sedan af honom till Kronofogden, hvilken andtligen affärdade dem till Post-Contoret, hvarifrån de, på Kronofogdens fribrefs räkning, afginge till Konungens Befallningshafvande.
Då emedlertid ett sådant bref ändock afginge på fripost, vore det svårt att inse, hvarföre icke afsändaren sjelf blifvit berättigad att till undvikande af berörde olägenheter, låta directe inlemna det pä Postcontoret
För alla embetsbref åter till Consistorium saknade Presterskapet portofrihet och måste alltså för dessa, som i sednare tider lill antalet betydligen ökats, årligen vidkännas en dryg porto-afgift, hvarifrån de fleste andre tjenstemän vore befriade.
På grund häraf har motionären föreslagit, att alla Kyrkoherdar måtte tillerkännas fribrefsrätt för sina embetsskrifvelse!’ till så väl Dom-Capillet som Konungens Befallningshafvande, men, om en sådan förmon icke kunde alla Pastorer medgifvas, den åtminstone måtte beviljas Contracts-Prostarne, för hvilka saknaden deraf vore synnerligen kännbar, i anseende till de många expeditioner och penninge-remisser, som från dem måste afgå. liäi. till R.
Prot■ 1845, 4 Sami. 2 Afd. 20 Idåf t. 1 2 Stats- samt Allm, Besv. o. Ekon,-Utskottens Utlåtande , N.-o 98.
Denna molion hafva Utskotten tagit i öfvervägande, och få nu sitt utlåtande deröfver vördsamt afgifva.
Ehuru Pastorernes embetsskrifvelser till Konungens Befallningshafvande och Consistorium i sednare åren till antalet betydligen tillväxt, i anseende till de mångahanda nja bestyr, som blifvit dem ålagda, lärer väl dock i allmänhet, der ej serskildta locala eller andra förhållanden förorsaka undantag, deras post-utgifter icke vara så betydliga, alt desse påkalla beviljandet af fribrefsrätt.
Då största delen af Pastorernes embetsbref angå församlingarnes angelägenheter, hafva Pastorerne också mångenstädes af församlingens cassör någon ersättning för postporto och deras embetsrapporter samt andra skrifvelser af mera allmän art ingå till Consistorierne genom Contracts-Prostarne.
En serskild och opåräknad kostnad för Postverket samt ett lillökadt besvär för Postförvaltare skulle äfven blifva en följd deraf, att alla Pastorer förseddes med fribrefsböcker, hvarförutan ‘“controllen emot möjliga missbruk vid dessas begagnande vore svår att handhafva.
Enahanda skäl förekomma väl icke i allo för vägrandet af den alternativt för Contracts-Prostarnes embetsskrifvelser till Consistorierne yrkade fribrefsrätt; men då Contracts-Prostarne för de serskilde åligganden, som med denna befattning äro förenade, njuta ersättning förmedelst de så kallade Prosttunnorne, samt åtskillige andre Statens tjenstemän, hvilka skulle kunna anses i lika grad med Conlracls-Prosiarne vara af fribrefsrättighet i behof, af en sådan förmon icke kommit i åtnjutande, finna Utskotten ej giltigt skäl för tillstyrkandet af en vidsträcktare portofrihet för Contractsprostarne, än som dem och andre ecclesiastike tjenstemän redan är beviljad; och som, till följd af Rikets Ständers vid 1834 å| S Riksdag derom gjorda anhållan, Kongl. Maj:t, enligt Nådigt Bref den 27 September samma år, medgifvit, alt alla de embetsbref, som af Presterskapet till Kongl. Majrts Befallningshafvande aflåtas, må genom Kronobetjeningen fortskaffas på samma sätt, som Kongl. Brefvet den 16 Juni 1813 föreskrifver i afseende på infordrade utlåtanden, m. m., hvadan en lindring i postutgifterne redan blifvit
Besv. o. Ekon.-Utsiottcns Utlåtande, N.o 99.
3 Reservationer af Herr Doctor Grajström, Herr Doctor Hallbeck, Herr Lector Ahlstrand och Herr Bergsten.
Ank. till Exp. Utsk. d. 5 April, kl. 6 e. m.
Utlåtande, angående väckt fråga om indragning af Kongl.
Hofjaktvarfvet, försäljning af dess inventarier och loculens utarrenderande för Statens räkning.