Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven I d u n h a r icke s ä l l a n h a f t a t t g l ä d j a sig å t b i d r a g f r å n h e n n e s flitiga p e n n a.
D e s s a s p r i d d a d r a g u r e t t sä r i k t lif ä r o i n g a l u n d a ä g n a d e a t t gifva en f u l l s t ä n d i g bild af fru E b b a R a m s a y, m e n k u n n a d e i n å g o n m å n v ä c k a d e l t a g a n d e för a r b e t e t b l a n d d e s j u k a och v a n l o t t a d e b a r n e n, och k u n n a d e f r a m f ö r allt m a n a s v e n s k a k v i n - n o r a t t t a g a v a r a p å t i d e n och a t t h v a r i s i n s t a d g ö r a h v a d d e k u n n a för l i n d r a n d e af n ö d e n i v ä r l d e n, s å h a d e ej blifvit u p p - t e c k n a d e förgäfves.
Kvinnan och lifförsäkringsidén.
%töj / Pifforsäkring b l a n d k v i n n o r ä r en hittills c i l » allt för o b e a k t a d fråga.
L ä n g e v a r j a g en n ä s t a n afsvuren fiende till a l l slags för- s ä k r i n g — och d å min m a n o m t a l a d e, a t t h a n ä m n a d e lifförsäkra sig, blef j a g — om j u s t icke ond — så n å g o t ditåt.
H a n u p p - sköt försäkringen, men b r a g t e den efter en tid åter p å t a l.
D e n n a g å n g h a d e h a n ett försäkringsombud med sig, h v i l k e t med öfver- t y g a n d e v ä l t a l i g h e t tog m i g u r m i n villfa- relse.
B å d e min m a n och j a g sökte försäk- ring.
M i n m a n s a n s ö k a n afslogs, min an- togs.
D e n n a omständighet kom mig a t t ä n n u m e r t ä n k a p å betydelsen af lifforsäkring äf- ven b l a n d oss fruntimmer.
V i m å v a r a i hvilken ställning som helst, så hafva vi p l i k t e r gent emot v å r a efterlef vande, och i hvarje fall borde vi u p p s k a t t a vårt lif och v å r lifsgärning så högt, a t t n å g r a tusen kronor e n d a s t vore i det a l l m ä n n y t t i g a s tjänst ett r i n g a vederlag för h v a d vi bort och velat u t r ä t t a.
S ä r s k i l d t i våra, det själfstän- diga k v i n n l i g a arbetets d a g a r, finnas m å n g a, för h v i l k a lifforsäkring b o r d e framstå såsom en oafvislig p l i k t.
E n h u s t r u med eller u t a n b a r n l ä m n a r väl i de flesta fall ett s å d a n t t o m r u m efter sig, som icke med p e n n i n g a r k a n ersättas, men med- gifvas måste, a t t en större eller m i n d r e pen- n i n g e s u m m a icke gör t o m r u m m e t större, men icke heller gör a k t n i n g e n och hågkomsten för den aflidna m i n d r e.
Om penningesuraman också icke behöfs direkt, så k a n den aldrig blifva till s k a d a.
Lifförsäkringen bör v a r a en k ä r plikt för en god och o m t ä n k s a m m a k a och husmoder.
Ä n bereder hon å t sina b a r n ett välbehöfligt mödernearf, än å t fattiga s l ä k t i n g a r eller t r o g n a tjänare ett v ä l k o m m e t litet k a p i t a l, än blir hon i tillfälle a t t genom sin försäkringssumma d o n e r a medel till något allmännyttigt ändamål.
E t t ogift fruntimmer med eller u t a n verk- ningsfält ä r väl oftast någons stöd och h a r helt visst i ekonomiskt afseende någon för- bindelse mot föräldrar, syskon eller s l ä k t i n - gar.
H a r hon icke för tillfället a t t stödja och hjälpa någon, k a n hon få det — och hennes för tidiga b o r t g å n g k a n k o m m a a t t menligt i n v e r k a p å a n d r a s existens.
E n dot- ter, p å hvilken f ö r ä l d r a r n e k o s t a t stora sum- mor i uppfostran, t a r i en förtidig graf en god del af föräldrarnes förmögenhet fruktlöst med sig i grafven.
E n annan ung kvinna h a r exempelvis för studier v a r i t n ö d s a k a d att låna penningar.
F å r hon lefva, k a n hon u t a n tvifvel å t e r b e t a l a l å n e t; men skulle hon dö i förtid, g å r hon bort med den känslan af a t t icke hafva k u n n a t » göra r ä t t för sig ».
F ö r a l l a dessa k v i n n o r, ä r lifforsäkring det enda, som k a n bereda den s a k n a d e ekono- m i s k a tryggheten.
E n särskild kategori k v i n n o r u t g ö r a s af blifvande arftagerskor, som gifta sig med m ä n u t a n förmögenhet.
E n sådan kvinna bör ovilkorligen t a g a försäkring p å sitt lif för det fall, som m a n j u i verkligheten ej s ä l l a n ser, a t t hon s k u l l e dö b a r n l ö s före sina föräldrar, i h v i l k e t fall hon j u icke s k u l l e l ä m n a n å g o n t i n g efter sig å t sin m a n.
M å n g a af m i n a ä r a d e s y s t r a r torde in- v ä n d a: j a g h a r icke större i n k o m s t än h v a d j a g n ä t t och j ä m n t behöfver, k a n icke u n d - v a r a det, som lifförsäkringspremien s l u k a r.
M ä r k då, a t t lifförsäkringspremien aldrig k a n bli b o r t k a s t a d e p e n n i n g a r, om I tagen försäk- ring i ett solidt bolag, och a t t s p a r s a m h e t e n ä r en dygd, som vi framför allt borde l ä g g a oss v i n n i n g om, men a t t s p a r s a m h e t e n i all- m ä n h e t uteblir, om den icke af y t t r e om- ständigheter mer eller m i n d r e kraftigt fram- tvingas.
A n d r a torde t ä n k a: j a g h a r nog, och m i n a efterlefvande h a f v a nog.
Detta k a n v a r a r ä t t i d a g, d e t t a år, men hvem vet, h v a d framtiden b ä r i sitt sköte — och u n d e r a l l a omständigheter ä r det a t t s ä t t a för litet v ä r d e p å sitt lif och sin verksam- het a t t icke u p p s k a t t a dem i n å g o t slags penningevärde.
Ä n n u a n d r a torde t ä n k a: j a g vill ej s p a r a e n d a s t å t a n d r a, j a g vill själf njuta f r u k t e r n a af m i n s p a r s a m h e t.
F ö r dem, som så t ä n k a, finnes ett särskildt l ä m p a d t försäkringssätt, » b l a n d a d lif- och kapitalför- s ä k r i n g », d ä r k a p i t a l e t u t b e t a l a s vid viss be- s t ä m d ålder till den f ö r s ä k r a d e själf eller, om hon dessförinnan skulle aflida, till hennes efterlefvande.
M å n g e n torde i n v ä n d a: det ä r j u m y c k e t k l o k a r e a t t i n s ä t t a sina b e s p a r i n g a r p å ban- ken, så h a r j a g a t t förfoga öfver dem, n ä r j a g behagar.
D e n n a s p a r s a m h e t ä r j u b e r ö m v ä r d i och för sig, men fyller dock icke lifförsäk- ringens ä n d a m å l.
O c h h u r ofta blir d e n n a s p a r s a m h e t af, och hvem g a r a n t e r a r oss a t t vi få lefva i de n å g r a och tjugu år, som å t g å för a t t genom å r l i g a i n s ä t t n i n g a r i s p a r b a n k bilda det k a p i t a l, som genom en e n d a års- premies e r l ä g g a n d e ä r f ä r d i g b i l d a d t i en lif- försäkringsanstalt?
F ö r öfrigt — hvilken skön och den ä d l a k v i n n a n v ä r d i g t a n k e ligger icke däri a t t g ö r a n å g o t äfven för efterlefvande.
V i hafva n a m n om oss a t t v a r a uppoffrande, vi b ö r a d å äfven v a r a det för de efterlefvande.
I, u n g a d a m e r, som hafven en sysselsättning, försummen icke a t t sörja för er ålderdom och e d r a efterlefvande, om I skullen dö för tidigt.
J a g läste för en tid s e d a n i en a k t a d l a n d s - ortstidning en berättelse, h v a r s riktighet sedan har bekräftats: E n ä l d r e f r a m s t å e n d e ä m b e t s m a n h a d e lör- lofvat sig.
H a n s v ä n n e r, som k o m m o för a t t g r a t u l e r a honom, f r å g a d e: h v a d h a r kun- n a t förmå dig, k ä r e bror, a t t förlofva dig p å gamla dagar?
» J o, sen I » — blef svaret — » jag h a r träffat p å en o m t ä n k s a m k v i n n a, s å d a n som hvarje h u s t r u bör vara. » Hvar- med h a r hon d å l a g t i d a g e n sin stora om- t ä n k s a m h e t, frågade m a n.
» Kunnen I tänka er, fastän hon b a r a ä r 3 0 år, h a r hon t a g i t en b l a n d a d lif- och k a p i t a l f ö r s ä k r i n g.
Den som ä r o m t ä n k s a m i d e t t a fall, ä r det helt visst i a n d r a, och en s å d a n h u s t r u h a r j a g l ä n g e förgäfves sökt efter. » J a g d e l a r denne m a n s åsikt och r å d e r en hvar, som möjligen k a n, a t t lifförsäkra sig.
» Ni h a r rätt, » i n v ä n d e r någon af m i n a läsarinnor, » men i h v i l k e t bolag s k a l l jag försäkra mig? » I ett a l l m ä n t a k t a d t och solidt bolag, sva- r a r j a g, och j a g vill t i l l ä g g a: I a l l m ä n h e t torde med få u n d a n t a g v å r a - svenska bolag åt- njuta en välförtjänt a k t n i n g och v a r a k ä n d a för soliditet och tillmötesgående.
S k a n d i a ä r s å l u n d a ett synnerligen g o d t b o l a g; likaledes T h u l e, h v i l k e t v a r det första s v e n s k a b o l a g, som bestämde a t t de försäkrade skulle er- h å l l a andel i bolagets vinst.
I d e t t a b o l a g få aktieegarne e n d a s t en jämförelsevis r i n g a u t d e l n i n g, m e d a n de f ö r s ä k r a d e exempelvis för å r 1 S 9 4 fingo i vinst n ä r a nio g å n g e r så m y c k e t som a k t i e ä g a r n e.
T h u l e v a r ock, om j a g ej missminner mig, det första af v å r a bolag, som v ä n d e sig i och för l ä k a r e u n d e r - s ö k n i n g af k v i n n o r till v å r första k v i n n l i g a lä- k a r e, doktor K a r o l i n a W i d e r s t r ö m, h v i l k e t j u för I d u n s läsarinnor k a n v a r a af intresse a t t veta.
L — a S.
K n v å r d r ö m.
Skiss af Elisabeth Kuylensiierna.
^^Kfndtligen v a r den afskyvärdt långa vintern ® öfver.
V a r m a, d a n s a n d e solstrålar ilade b r å d s k a n d e och s m e k a n d e längs de stora s t e n h u s e n och smälte kvarglömd is och s n ö.
Det d r o p p a d e u r t a k r ä n n o r n a, del porlade i r ä n n s t e n a r n a, och på de v å t g l ä n s a n d e trotto- a r e r n a gingo glada m ä n n i s k o r med v å r k ä n s l o r i kroppen.
Blåsipps- och s n ö d r o p p s b u k e t t e r h a d e stry- k a n d e afgång, m a n b r y d d e sig ej om att välja eller pruta, s å d a n t v a r för h v a r d a g s s m å t t p å v å r e n s första d a g.
Ah, en s å d a n luft!
Man gick sig trött i den bara p å n å g r a stenkast, m e n det v a r ingen nedtyngande trötthet, d e t v a r b a r n e t s trötthet efter d e n y r a leken, och s o m n a d e man in vid h e m k o m s t e n från sin p r o m e n a d, dröjde leendet kvar öfver dragen, d e t d ä r leendet s o m v a r släkt m e d solstrålarne o c h våren.
A r n e Sveder, filosofie licentiat och lärare vid ett af S t o c k h o l m s gossläroverk, tyckte att aldrig någon lektion varit så lång som mate- m a t i k t i m m e n i d a g emellan 1 — 2.
N ä r kloc- kan ändtligen ringde, lade h a n u n d a n böc- k e r n a m e d en kraft, s o m h a d e h a n aldrig mera velat taga u p p d e m igen och så gick h a n — u t i solljuset.
Vid grindarne stod Linnea och väntade.
h o n v a r vacker i d a g, litet för blek k a n s k e, m e n ä n d å m e d friskare färg ä n p å länge, och m e d en strålande glans i de d j u p - blå, allvarliga ögonen.
» Godmiddag, älskling; d u h a r väl inte vän- tat l ä n g e?
» H a n drog h e n n e s a r m u n d e r sin.
» Nej, j a g kom nyss.
Vet d u, i d a g taga vi en riktig l å n g - p r o m e n a d, j a g k ä n n e r mig så stark.
Vi gå utåt Haga till, vill d u?
» » Ja gärna, om d u orkar.
H a r d u inte legat vaken och h o s t a t i n a t t?
» Hon svarade icke strax.
Det ryckte på ett underligt s m ä r t s a m t sätt omkring d e fint s k u r n a, blekskära l ä p p a r n a.
Så såg hon hastigt u p p i h a n s ansikte, läste m e d kärle- kens s n a b b a blick o r o, ifver att fä behålla sin lyckostämning, u n g d o m e n s friska gensträfvig- het m o t sorgen och d ö d s m ö r k r e t, och s a d e lugnt: » Åh n e j, j a g sof rätt godt. » » Jag skulle tycka o m att köpa en k r a n s och lägga p å någon graf, d ä r d e t ej finns n å g r a b l o m m o r förut, » s a d e h o n plötsligt, d å de vid Norrtull gingo förbi en liten nigande kransförsäljerska.
» Vänta, A r n e!
Den h ä r, tycker d u inte den ä r v a c k e r?
» » Hu n e j, Linnea, inte granris.
T a g hellre en af blåsippor och lingonris. » » Hvarför det, ä r d u vidskeplig, käraste Arne? » H o n log gladt emot h o n o m.
Han k u n d e ej göra sig klart hvarför, m e n det leendet gjorde ondt inom h o n o m.
Det låg något af v å r v i n d a r n e s ljumma, farliga b e - drägeri i d e t.
Skulle ödet icke u n n a h o n o m h a n s lycka, skulle d e n endast blifva en vår- dröm?
De gingo vidare, in p å d e n y g r u s a d e gån- g a r n a i d e d ö d a s stad.
Arne ville hellre åt H a g a p a r k e n, m e n h o n b a d alt få gå in p å kyrkogården, u p p m o t höjden till g r a n d u n g e n, d ä r ä n n u inga familjegrafvar p r u n k a d e m e d förgyllda inskriptioner p å glatta marmorhällar, med gjutna j ä r n s t a k e t kring konstmässigt ord- n a d e blomsterkullar, eller m e d änglar, dufvor och u p p s l a g n a böcker.
E n bänk h a d e blifvit utställd j u s t u n d e r granarna.
H ä r satte d e sig.
Åh, d e t v a r skönt att få hvila 1 H o n aftog h a t t e n o c h lutade d e t trötta blonda hufvudet mot h a n s axel.
Hvad m a r k e n v a r varm u n d e r fötterna.
Solen h a d e frikostigt lyst öfver d e n n a lilla fläck, o c h gräset började r e d a n spira u p p i fina s t r å n.
Arne satt o c h tänkte p å, h u r fort d e t skulle bli b r ä n d t oeh gulnadt, n ä r d e l sköt u p p så tidigt.
H a n fick en n ä s t a n sjuklig medöm- kan m e d d e s m å lyckliga, s p i r a n d e g r ä s s t r å n a, hvilka solen lockat fram m e d sin värme e n - dast för att d ö d s d ö m a d e m.
» Hvad t ä n k e r d u p å, A r n e?
Tycker d u inte, att lifvet ä r härligt?
Om d e t vore en enda lång vårdag, skulle d u inte önska d e t?
» » Jo, lång, oändligt lång, utan ett förflutets tvifvel, en framtids skuggor, utan något s o m k u n d e s k r ä m m a och ängsla, utan död och u t a n skilsmässa. » H a n talade häftigt, nästan febrilt.
» Kära m i n Arne, icke ä r döden något så förskräckligt för alla.
Den k a n k o m m a så mildt och vänligt.
Du skulle sett farmor d ö, trött, nöjd, mätt p å lifvet. » » Men h o n h a d e lefvat i sjuttiofem år, Linnea, d e t är något helt annat. » » Tror d u verkligen, att ett långt lif ä r e n lycka, d e t tror inte j a g.
Det b ä s t a inom o s s tvinar bort u n d e r långsam utveckling.
J u n ä r - m a r e m a n ser d e t tvingande krafvet, dess bättre arbetar m a n.
» » Kanske h a r d u rätt, d e t ä r icke kvantitet, utan kvalitet, som d e t k o m m e r a n p å, m e n j a g tänkte n u icke så mycket p å plikten, j a g tänkte p å individens rättighet att vara lycklig. » Hon s v a r a d e ingenting, låg endast stilla med hufvudet mot h a n s axel och s å g u p p i detta kära, öppna, kraftiga ansikte, Hvarför h a d e h o n icke m o d att säga h o n o m: med mig skall d u aldrig finna d e n lycka d u söker.
J a g ä r endast strömolnet, s o m glider öfver din klara Iefnadshimmel, ä r din ung- d o m s s k ä r a s t e, mest bräckliga dröm, ä r en v å r b l o m m a, för späd för din seniga, musku- lösa h a n d.
Håll mig u p p, tills j a g vissnar, men t r o icke, att j a g varar för lifvet.
Hon reste sig hastigt, o r d n a d e d e t lockiga, ostyriga h å r e t u n d e r hatten och gick bort till en öfvergifven, v a n v å r d a d graf m e d en n u m - merpinne som d e t enda igenkänningstecknet.
» Den h ä r skall h a min krans, » s a d e h o n vemodigt.
» Hvem tror d u ligger h ä r, A r n e?
Skola vi försöka fantisera ihop en liten historia? » » Nej, nej, » afbröt h a n.
» Den skulle s k ä r a emot den ljusa vårstämningen.
L å t o s s icke gå h ä r längre emellan grafvar, d e t ä r icke nyttigt för någon af o s s, minst för dig, d u lilla stackare. » » Kalla mig inte stackare, A r n e.
H u r kan du göra det, d å j a g äger dig.
Men s o m d u vill.
Vi skola gå. » Vid h a n s a r m l ä m n a d e hon kyrkogården, men vid grinden v ä n d e h o n sig ä n n u e n gång o m o e h hviskade m e d en snyftning i den skälfvande s t ä m m a n: » F å s e, om d u följer mig hitut n ä s t a v å r, Arne ... » £n visit i underjorden.
NÅGRA INTERIÖRER FRÄN SVERIGES STÖRSTA KÖK.
SKISSERADE " LÖV IDUN AF Johan Norilling.
Sn veritabel blåsippsbimmel hvälfver sig i dag I öfver strömmen, som, svällande af vårflod, kokar och sjuder genom Norrbros granitportar.
Med gälla skri kretsa måsarne i blixtlikt skimrande bå- gar öfver jiorsstimmon, täflande om bytet med fiskarbåtarne i hvirfveln.
Solskenet riktigt sprakar och sticker — så som endast aprilsol kan spraka oeh sticka — där det hoppar likt elektriska gnistor öfver de borstiga vattenryggarne.
Det ligger rus i luften.
Med hvarje andedrag insuper jag dess feststämning i mina pulsar, och jag gripes af denna plötsliga och obändiga lust att upplefva något, som den vaknande våren föder.
Min allra lyckligaste stjärna leder i dag mina steg.
Hur annars förklara, att i samma ögonblick kommer ni emot mig, unga fru Tora.
en knippa violer i handen, flammande rosig under det silfver- gråa floret till er koketta lilla pariserhatt.
en personifikation af våren, sådan min vän, skalden Daniel, älskar att måla den.
Det är just i hörnet af den nya Operaterrassen, jag hejdar edra steg: » Hvarthän, sällsynta och vackra kusin? » » Ja, om ni det kunde gissa, skulle ni allt göra stora ögon.
» » Upp på första-kammar läktaren, kan jag förstå, att åhöva Karls vältaliga inlägg till fosterlan- dets.
. » » Åhnej 1 I dag får min gubbe ensam represen- tera stadsintressena.
Bättre upp!
— Eller kanske rättare: bättre ned! » •?
» Till nya Operakällaren! » » Ja, förstå mig rätt.
Inte i den öfre afdelningen.
Dit går jag inte ensam.
Där ha vi för öfrigt redan varit, både Karl och jag, och konstaterat, att de klandrade väggmålningarne icke hindra den finaste dampublik att förträffligt trifvas i den föröfrigt ele- ganta och synnerligen gediget dekorerade inatsalen.
Men så hade jag så mycket hört talas om den underjordiska afdelningen, den husmoderliga afdel- ningen, ni förstår, kök, skänkrum, visthus och allt det där.
att det skulle vara ett sådant trolleri af fulländning ocb komfort!
Oeh som jag var hindrad att närvara, när vi damer » i klump » för några dagar sedan voro inviterade dit ned, var den artige värden, herr Steimvall, nog vänlig bedja mig komma i dag på middagen, då jag under hans ciceronskap skall få se allt i fullaste verksamhet oeh gång.
J a g vänta] - mig ett förtjusande nöje!
— Har ni lust att följa med? » Om jag hade lust!
Att i en ung husfrus sak- förståndiga sällskap få tränga bakom förlåten till det allra heligaste, inför mina profana ungkarlsögon se afslöjas hemligheterna af det största, mest full- komnade kök och hushåll i Sveriges land.
Hade jag tvekat, vore det endast bråkdelen af en sekund, sannerligen jag då varit värd att någonsin mera nämnas er egen redaktionssekreterare, älsk- värda Idunsläsarinnor!
Alltså — sedan vi i förbigående gjort en visit på det eleganta kontoret utåt Jakobstorg och där välkomnats af ställets härskare — kasta vi oss oförväget in i äfventyret och ned i jordens innan- dömen.
Ty det är verkligen så, att hela den nya Opera- restaiu-antens köks- och ekonomiafdelning tillhör det underjordiska Stockholm; djupt under gatans nivå, i en vid sträckning mellan Strömmen oeh Jakobs- ' torg, ha hrr ingeniörer stakat vägarne och uppmätt tomterna för detta mullvadssamhälle, som myllrar under våra fötter.
En lång gång, några trappor ned, åter några gångar, lägenheter oeh passager, hvilka vi tillsvidare endast flyktigt passera — oeh vi träda in i själfva högkvarteret, den stora restaurantens hjärta: det väldiga köket.
Tag nu bara icke till hjälp några sagominnen eller reminiscenser från röfvarromanorna, där fack- lors fladdrande sken strida en ojämn kamp med de fuktiga, svarta och låghvälfda schaktens mörker.
De skulle föga vara på sin plats; här är allt högt, p a r S a m m a N y h e t e r I k l ä d n i n g s -, k a p p - OCH k o s t y m t y g e r 12 Hötorget 12 Filial: 4 Södermalmstorg 4.
vårsäsongen HOS Hildur Andersson, STOCKHOLM för
125 18 ' JÄ rymligt, luftigt, glänsande rent, strålande frän hvarje vrå af de elektriska lampornas flöden- Tänk er en vidsträckt sal, den ni i första ögon- blicket knappast öfverskådar, med skinande väggar af snöhvit kakel, där ej det minsta damkorn obe- märkt kan häfta vid.
Längs hela det väldiga rum- mets sträckning tronar, fristående midt på golfvet, en Bolinderspis af dimensioner, motsvarande tre eller fyra ordinära Stockholmskök.
Från denna jättehärd stiga oaflåtligt tonerna som af en symfoni för full orkester; det sjunger, sjuder, friser, puttrar och flöjtar från alla dessa hundratals instrument, som i bisarrt virrvarr trängas öfver dess flammande innandömen.
Eöd brinner kopparn, silfverhvit nickel glänser, de väldiga malmgrytorna buka sig majestätiskt, ett rassel af grytringar, ett klappande af ugnsluckor, en blixtlik flamma, som då och då slår upp i höjden, när ett kärl flyttas oeb lyftes, och rundt om ett stim i oaflåtlig ifvcr af en här » köksandar » med blossande ansikten och i prydliga hvita dräkter, långa förkläden oeh runda platta kockmössor.
Det första intrycket är förvirrande, och vi be- höfva ovillkorligen några ögonblick för att hämta oss.
Men därefter upptäcka vi snart, att i detta skenbara kaos den största, militäriska ordning och precision härska.
Själfvo öfverbefälhafvaren, köksmästaren G-riffé, stiger oss nu artigt till mötes från det inre kontor, från hvilket han leder operationerna.
Med berättigad stolthet visar han ut öfver den lifliga taflan och lotsar oss skickligt omkring i detta surrande virrvarr.
Fyra hvituniformerade manliga kockar bilda hans generalstab, åtta kokerskor och lika inånga köksor komina närmast under, men där- efter afstå vi också genast från att räkna de djupa lederna.
I stället följa vi med intresse hans förklaringar öfver detaljerna- Den långa spiskomplexen är in- delad i olika distrikt med sin strängt åtskilda an- vändning: här ha vi afdelningen för soppor, här för fiskrätter, där för stekar, där för efterrätterna.
T värme väldiga grillar trona på hvardera långsidan om spisen.
Och längs efter sträcker sig ofvan härden det gallerverk, pä hvilket silfverkarotterna hållas varma för att gripas just i samma ögonblick, de behöfvas för uppläggning.
I kökets ena kortända befinna sig tro ångpaime- lika jättegrytor för ångkokning af buljong, potatis, hummer, kräftor och dylikt.
Det är minsann inga leksakskastruller, och de vore minst sagdt svår- handterliga, om de ej automatiskt vände sig på sina järnaxlar.
Den största af dem rymmer 180 liter.
Utefter hela den ena långsidan af salen sträcka sig varmbord med skifvor af metall, underifrån upphettade af ånga, på hvilka rätterna uppställas för att afhämtas af kyparne.
Likaledes finnas här öfvertäckta varmskäp för dc hela stekarne, så att oj den minsta värmeenhet i otid må förflyktigas från din portion på vägen mellan don lifgif- vande spiselflamman och din plats där uppe i matsalen.
Denna sistnämnda är förbunden med den viktiga underjordiska afdelningen genom tvänne breda järn- trappor, genom hvilka strömmen af servitörer oaf- lätligt böljar — den ena för dc nedgående, don andra för uppgående, till undvikande af alla våd- liga sammanstötningar.
P å ömse sidor om trapp- nedgången, som utmynnar mot de nyssomtalade långa varmborden, finnas dessutom för de förbru- kade diskarne elektriska hissar, hvilka äro i oaf- bruten användning.
Sedan vi nu något så när orienterat oss i köket, i hvilket just de ifrigaste middagsförberedelserna pågä — åtta hela rostbiffar, ett dussin oxfileter, fyra hela får, två hela kalfvar, fem, sex salta ox- bringor, sextio kilo fisk, se där några siffror på måfå för dagen!
— fortsätta vi vår vandring ge- nom de olika kvarteren af den underjordiska staden.
Här närmast köket ha vi skur- och diskrummen, i hvilka ett helt regemente diskerskor ifrigt sysslar med sitt mindre angenäma och ansträngande göra.
Allt är dock iakttaget för att så mycket som möj- ligt underlätta det viktiga arbetet.
Öfverallt ofvan diskbänkarna löpa rör och kranar, hvilkas olika färger utmärka ånga, gas, kallt och varmt käll- vatten, kallt oeh varmt flodvatten — ty till den gröfre sköljningen får ej slösas med det dyrbara vattenledningsvattnet — och i rymliga sköljkar puttrar luten för pannor och grytor.
Här, som i samtliga lokaler, råder den mest strålande renlighet, och den hvita kakeln, de ljusa färgerna från tak och väggar stråla i kapp med det glänsande porsli- net, där det lämnar tvagningsprocessen.
På andra sidan af köket komma vi närmast in i den rymliga » kallskänken », där en härligt sval- kande temperatur råder, rundt om omgifven som den är med långa rader af höga isskåp och direkt ventilerad af den kalla luften från gatan.