Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och de hade lyckats, tack vare detta lilla nobla hufvud, jag såg aftecknadt mot en röd sidenskärm, och dessa små smala fina fingrar, som lekte med en pappersknif af blekgult elfenben.
Vi talade om hennes man.
Han var ännu ute på fälten och säg till arbetet.
Han låg i så förfärligt nu för tiden, han unnade sig hvar- ken rast eller ro.
» Axel! » undföll det mig litet förvånadt.
Ty ni skulle bara lärt känna Axel som ungkarl.
En oförbätterlig vildhjernaj; sedlarne blåste ur hans plånbok — somliga hamnade på Rydberg, Grand och Hasselbacken, andra försvunno spår- löst vid spelbordet i hans klubb, och åter igen andra knastrade mellan tänderna på små råttor, hvita små råttor med skinn som silke och en liten röd mun, enkom skapad att sluka en förmögenhet med.
Och denne artist på att förstöra pengar gjorde nu ett så styft dagsverke!
Jag hade väntat träffa en glad umgänges- vän, lyckligt gift, som drog sin unga hustru med på alla upptänkliga nöjen, och jag fann en driftig landtbrukare, så upptagen af sitt arbete, att han knappast hade tid öfrig att beundra sin hustru.
Och hon var beundransvärd!
När jag frågade efter denne älskvärde syn- dares omvändelse, svarade hon med ett litet skälmaktigt leende: » Ah, min herre, orsaken är mycket lätt att gissa: det kan också bli tråkigt att göra af med pengar, och en vacker dag finner man motsatsen vida roligare.
Det är hvad som händt min man! » Jag bugade mig.
Men jag hade velat till- lägga: » Ja, när man har en så söt liten hustru! » Men söt hade inte varit rätta ordet.
Detta vulgära adjektiv kunde aldrig tillämpas på denna tjugusexåriga qvinna.
Der hon nu satt midt emot mig med den röda sidenskärmen till bakgrund, nacken något böjd bakåt och händerna lugnt hvilande i skö- tet, var det första intryck, man erfor, en känsla af, att man befann sig inför en fullkomligt kysk och ärbar qvinna.
Det fans inte ett drag i hennes ansigte, som kunde komma en att tvifla på detta.
Det som framför allt intresserade var ögo- nen —; stora, grå, en smula beslöjade, men när saratalet ryckte henne med, skiftade de färg allt efter de rörelser, som genomström- made hennes själ.
Och så var det munnen och håret — en fint skuren mun med sväl- lande, djupröd underläpp, ett präktigt glän- sande, cendréfärgadt hår, nedkammadt åt sidorna, uppfäst i nacken i en tjock knut; endast vid tinningarne föll det ner i en liten ostyrig, mjuk, glänsande hvirfvel.
Det var i synnerhet hen- nes sätt att kamma håret, som förlänade an- sigtet prägeln af jungfrulig kyskhet.
Näsan var något liten, ovanligt skarpt skuren och med ytterst rörliga näsvingar; ögonbrynen starkt markerade, raktecknade och alldeles mörka — man fick klart för sig, att detta lilla hufvud hade sin egen vilja.
Sådan var hon.
Och medan vi väntade på hennes man, och skuggorna föllo längre och längre der ute i i den tysta parken, talade vi om, hur lugnt lifvet flyter fram fjerran från de stora städer- nas gator, fylda af febrilt, bullrande lif, der ens lycka drunknar, utan att någon frågar efter om ett lif sköflas, ett hjerta brister.
Jag stannade åtta dagar — åtta härliga, fria, lyckliga dagar, då hjertat återvann en smula friskhet, själen sin spänstighet.
Ingen- ting sjukt kunde heller lefva i denna höga luft, genomsyrad af j skogarnes kryddoft, mättad af hafsvindarnes sälta.
Och frisk och sund i innersta fiber var miu gamle väns unga, förtjusande hustru!
Hon var förtrolig med soluppgångens stor- artade féeri.
Vi mötte henne till häst tidigt om morgnarne, när vi återvände från jagten.
Hon satt som växt i sadeln; hennes smärta, smidiga gestalt tog sig så bra ut till häst.
Det låg någonting så elegant och säkert i hen- nes ridt.
Och till vårt gemensamma frukostbord förde hon med sig en berusande doft af daggfriskt gräs, en glimt af ung, strålande sol, ett ton- fall i sin röst, glittrande klart som bofinkar- nes första morgonqvitter.
Hon smittade oss med sin ungdom och vi glömde vår trötthet efter jagten, hvarje pin- sam tanke drunknade i klingande skratt, fram- kalladt af hennes spelande lynne.
Efter dessa glada frukostar skildes vi åt för att icke råkas förr än till middagen.
Men jag vet, att hon under denna tid icke var sysslolös.
Från amazon och munter kamrat blef hon en omtänksam husmor.
Hon gick mellan barn- kammaren och köket, ordnande och öfverva- kande som en liten god tomte.
Hon sydde sjelf sina barns kläder; hennes små fingrar, som så väl förstodo att sköta ridpiska och tömmar, voro lika flinka vid nålen.
Och kom en utsökt pudding eller kaka på bordet, an- förtrodde mig min vän i största hemlighet, att hon bakat den sj^lf.
Det kunde jag för resten se på hans aptit: han åt som en lycklig äkta man, hvilken vill göra heder åt sin hustrus anrättning.
Efter middagen serverades kaffet på en terass nere i trädgården med utsigt öfver sammets- lena gräsmattor och spegelklara dammar, i hvilka ankor snattrade.
Vi rökte våra cigarrer och hon sin lilla cigarrett, hvars fina tobak parfymerade den
Manuskript som ej a n t a g e s fogas.
till i n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, Inga o f r a n k e r a d e f ö r s ä n d e l s e r ljumma luften.
V i kastade boll med ord, me- dan vi smuttade på kaifet, ocb ingen var be- händigare än hon att ta upp dem och skicka dem elegant och lekande till baka.
Hon var en riktig liten virtuos i konsten att kåsera.
Någon gång förirrade vi oss in på allvarli- gare ämnen.
Hennes man fördjupade sig då i tidningen — han förstod inte alls, hvad skönliteratur skulle tjena till — och lät oss hållas.
Jag undrade ofta, hur hon kunde få tiden att räcka till — qvinnorna kunna, när de vilja, den konsten — men det fans knappast en ny- utkommen bok, som hon inte kände.
Hennes smak var fin och ganska avancerad.
Hon af- skydde de engelska missromanerna.
» Min gud, » yttrade hon en gång, » man läser för att lära, och hvad kan en qvinna, som är öfver tjugu, finna för nöje i den der sentimentala förvrängningen af verlden?
Nej, det är lifvet, det lefvande lifvet jag vill ha! » De moderna franska författarne stodo högt i hennes gunst.
Paul Bourget och Maupassant — så vida p o r t o bl- lösas.
voilå!
Poesi läste hon aldrig.
» Jag har läst Heine och Byron — jo, jag har verkligen läst en till, men det vet jag knappast, om jag törs tala om — Swinburne.
Och hvad ha då de andra poeterna att skrifva?
Friheten entusiasmerar ju inte längre, och kär- leken — säg något nytt, om ni kan! » Jag teg och kände mig träfiad.
På det religiösa området kom jag henne aldrig in på lifvet; der iakttog hon en förbe- hållsam tystnad.
Och hon sade en gång hvarför: » Religion är som den första kärleken, man behåller den helst för sig sjelf och är lycklig. » Hvilken hennes religion var, föll det mig aldrig in att forska efter, men jag är säker på, att den var uttrycket för ett högsinnadt qvinnohjertas fasta tillit att anden är odödlig, att den genom lif af frestelse och pröfning går sin säkra gång mot fullkomlig frigörelse från synd och stoft.
Brist på omvexling kan man sannerligen ej säga vara rådande vid k. operan under dess nya led- ning, tvärt om.
» Oberon », Mefistofeles », » Tann- häuser », » Mignon » och nu senast » Don Juan » — se der en i sanning högst aktningsvärd rad af repriser vid vår främsta scen inom den korta tid- rymden af endast fjorton dagar!
Teaterns ledare och suj etter ligga min- sann ej på latsidan, som man ser.
Hvad nu den sista reprisen — » Don Juan » — beträffar, så fick äfven den ett på det hela taget förtjenstfullt utförande.
Rollbesättningen var med ett par undantag den samma som sistlidet spelar.
Donna Annas o c h Guvernörens roller hade nu nämligen anförtrotts åt fröken Klemming och hr Hansson.
Den senares klangfulla basbaryton gjorde sig här bättre gällande än vid hans första upp- trädande som Lothario i » Mignon ».
livad fröken Klemming beträffar, så gaf hon en i detalj syn- nerligen väl genomförd bild af Donna Anna.
Särskildt vilja vi framhålla första aktens scen vid Guvernörens lik, der dotterns djupa förtviflan er- höll ett så sant o c h slående uttryck i den fram- stående sångerskans både sång och spel.
Hufvud- intresset fästes emellertid vid donna Elviras fram- ställarinna, fru Östberg.
Vi hafva redan förut utförligt framhållit det synnerligen förljenstfulla sätt, hvarpå hon utför denna roll, hvadan vi nu inskränka oss till att säga, att hennes framställ- ning af den olyckliga öfvergifna donna Elvira o m möjligt var förträffligare än någonsin.
Deremot kunna vi, beträffande titelrollens framställare, hr Linden, ej erkänna honom annat än som en ganska medelmåttig don Juan.
Af det der diaboliskt oemot- ståndliga, som måste finnas hos don Juan, finna vi hos hr Linden föga.
Hr L. vårdar sig der- jemte ej tillbörligt o m sin sång och sitt spel.
Bäst I P \ I I M Annonser mottagas endast I UIN spalt, U petitrad föreföll hr L. i sista akten med » stengästen ».
Hr Strandbergs don Octavio klingar väl, men det är också allt.
Fru Edlings Zerlina och hr Jansons Leporello äro kända och erkända.
Mazettos roll sköttes förtjenstfullt af hr Nggren.
Fredagen den 7 dennes gifves åter » Mignon » och på lördagen f. f. g. under innevarande spelar Gounods » Faust » med hr Strandberg i titelrollen, hr Nygren som Melistofeles och fröken Klemming som Margareta.
Om söndag uppföres åter » Don Juan ».
Sistl. måndag uppfördes f. 2:dra g. under det nya spelåret Björnsons präktiga stycke » Det nya sy- stemet ».
Rollfördelningen är hufvudsakligast den samma som förut med undantag af alt » tant Oles » roll öfvertagits af fröken Klefberg.
Utförandet var mönslergilt.
Särskildt torde dock böra framhållas hrr Fredrikson o c h Hillberg samt fru Dorsch- Bosin som resp. generaldirektör Riis, gamle in- geniör Kämpe och fru Kamma Riis.
Deras pre- stationer kunna som bekant räknas till det bästa svensk skådespelarkonst har att uppvisa.
Den talrika publiken skänkte utförandet det lifligasle bifall.
En mera roande och angenäm föreställning än den, k. dramatiska teatern gaf sistlidne tisdag, torde man näppeligen kunna bevista.
Till förpjes gafs den qvicka och roliga interiören » Mellan fyra ögon », i hvilken de båda hufvudrollerna pä det allra förträffligaste sätt utföras af direktör Fre- drikson och fru Rundberg, ypperligt sekunderade af hrr Norrbg och Törnqvist.
Men var stämnin- gen under denna pjes animerad, så blef den rent af uppsluppen under den ytterst komiska slutpje- sen » Herr Duvals skilsmessa ».
Detta stycke, ett af de roligaste på dramatiska teaterns repertoar, sy- nes fortfarande ega oförminskad förmåga att fängsla och roa.
Också torde man få leta efter ett på alla händer mera jemt spel.
Främst bland de spelande torde böra n ä m n a s / r ö / c m Ahlander som f. d. dansösen, äfvensom hrr Hedin och Personne, hvilka likaledes con amore utföra sina resp. roller.
Som sagdt, en dylik afton å dramatiska teatern kan säkerligen räknas till en af de allra angenä- maste.
Under detta namn öppnades f. d.
Nya teatern sistlidne lördag och med ett äkta svenskt skåde- spel, nämligen Bernhard v o n Beskows » Birger och hans ätt ».
Detta skådespel lär, märkligt nog, al- drig förr uppförts å scenen, o c h Svenska teaterns direktion förtjenar derför allmänhetens tacksamhet för dess framdragande i ljuset.
Stycket har både fel och förtjenster.
Som dess förnämsta fel torde få anses den brist på följdriktigt och nära sam- manhang mellan de olika akterna o c h som dess största förtjenst står utan tvifvel författarens nä- stan allt igenom sköna språk.
Utförandet var på det hela taget godt, o m ock ej alltid förmågan hos de uppträdande svarade mot det goda bemö- dandet.
Bäst lyckades enligt vårt förmenande hr Lundberg, hvilken gaf en nästan alltigenom god karaktär af drotset Jon Brunke, samt hrr Olsson och Nilsson som resp. konung Birger och^ Arvid Småländing.
Hr Olssons utförande af den olyck- lige konungens roll var må hända ibland väl starkt färglagdt, men som sagdt på det hela taget rätt godt.
Fru Julius drottning Märta var måttfullt hållen och fröken Sommars Eilisif en täck före- teelse.
Debutanten hr Ekelund som den unge Magnus Birgersson öfverraskade genom synnerli- gen vackert o c h tydligt uttal och för en nybörjare ganska lifligt och otvunget spel.
Hr Ranft bör något moderera så väl röst som åtbörder.
Iscen- sättningen är förtjenstfull.
Skådespelet, som gif- vits hvarje afton sedan i lördags, förtjenar tagas i betraktande.
Nästa nyhet vid denna teater blir Johan Jolins bekanta » Mäster Smilh ».
Den 5 sept.
hända skall det synas sällsamt, att vi här göra anspråk på läsarens del- tagande för något, som mer synes höra till ett dårhus ' memoarer än till daglektyrens brokiga område, Likväl tro vi oss våga räkna på detta delta- gande m e d tanke på erfarenheten, att sann (
Ingen a n n o n s införes under pr I krona.
kärleks underverk ännu alltid varit nog starka att i fullaste mått fängsla läsarens intresse och medkänsla och att äfven den stränga veten- skapen ofta och gerna torde sänka herrskar- stafven inför bevisen på hans allmakt.
Den tilldragelse, jag vill omtala, passerade för tretio år sedan på en liten ö, som ligger i Medelhafvet ej långt från Sicilien och är på det yppigaste smyckad med en sydlig vegeta- tions alla behag.
Den enda pä ön belägna köpingen räknade vid denna tid ungefär två- till tretusen invånare och herbergerade utom dem tre- till fyrahundra straffångar, till hvilkas be- vakning var kommenderad en afdelning om fyrtio soldater, hvilken anfördes af en officer och aflöstes hvar tredje månad.
Soldaterna förde på ön ett riktigt härligt lif.
De hade, om man frånser fångarnas be- vakning, några öfningsmarscher till det inre af ön och en smula excercis rent af ingenting att göra, och dertill var vinet, som man på platsen serverade, lika billigt som utmärkt.
Den lilla afdeluingens befälhafvare förde då ett riktigt gudalif.
En vacker, i köpingens medelpunkt belägen tjenstevåning stod honom till buds; med stolthet kunde han kalla sig den högste befälhafvaren öfver landets samtliga strids- krafter; han hade jemte de fyrtio soldaterna fått sig två gendarmer tilldelade.
Förmiddagen tillbragte han i bergen, hängifvande sig åt den ädla jagtsporten, pä eftermiddagen samman- träffade han med ortens honoratiores i ett litet läsekabinett — det enda — och när qvällen randades, gungade han i en båt på det blåa hafvet, rökande fina cigarretter, klädd såsom han tyckte det vara beqvämt och bra, utan något som helst tvång och blott tillfälligtvis hemsökt af den obeqväma tanken, att detta gudalif ej skulle vara längre än tre månader.
Ön hade en liten hamn, och hvar fjortonde dag lade postångaren till, hvilken for fram och till baka mellan Tunis och Trapani.
Blott sällan förirrade sig andra skepp dit, så sällan att åsynen af ett mot ön styrande fartyg på den tiden gen-om klockringning förkunnades för omnejden och öns invånare samlade sig vid hamnen, som om det gälde att fira en storar- tad fest.
Den vänliga östadens lif koncentrerade sig på ett rymligt torg, hvarå inbyggarne plägade utan allt tvång umgås liksom de i ett stort stadshus boende på sin gård.
Här fann man allt hopadt, som köpingen hade att uppvisa af bodar, byråer etc, och två kaféer, af hvilka det ena besöktes af » signori », det andra af » folket ».
Här stod ock det hus, som befäl- hafvaren för militärkommenderingen bebodde, med sin front mot den gata, som förband torget med den närbelägna stranden.
Då marken sänker sig högst betydligt mot hafvet.
så hade man från fönsterna i detta hus en vid- sträckt utsigt öfver hamnen, stranden, det fjärran hän skimrande hafvet och Siciliens blåa höjder.
Ön är allt igenom vulkanisk och beväxt med alla slag af de härligaste buskar.
En vacker morgon i april månad hände det, att den till Tunis destinerade postångaren åter lade till i den lilla öns hamn.
Redan då han först synts vid horisonten, hade klockan för invånarne kungjort den stora händelsen, hvilken för dagen hade alldeles synnerlig vigt för dem, då med detta skepp väntades aflösning af den dittillsvarande vaktkommenderingen.
Stadens honoratiores voro fulltaligt representerade: der var befälhafvaren för vaktkommenderingen, borg- mästaren, domaren, kyrkoherden och flere andra ibland dem äfven en ung militärläkare, som blifvit beordrad på soldatafdelningen för att i egen person vaka öfver fångarnés och soldaternas
kroppsliga välbefinnande.
Två båtar foro mot ångaren och bragte så småningom i land ett antal soldater och en ung officer, en skön, blond yngling, som vi vilja kalla G-abriello och som genom sitt tilltalande väsen genast vann allas hjertan.
Sedan Gabriello med en handtryck- ning helsat sina kamrater och på borgmästarens artiga tilltal svarat några förbindliga ord, drog han i spetsen för sitt folk in i köpingen.
Ons invånare bildade dervid spalier, fulla af vöid- nad och nyfikenhet.
Då soldaterna förts i sina qvarter, begaf sig Gabriello till torget, hvarest han än en gång festligt helsades af de högsta myndigheterna, hvilka med all möjlig formalitet förestäldes honom, en efter annan af borgmästaren.
Denna ceremoni, hvilken kännetecknades af den hjert- ligaste godmodighet, blandad med ett slags landt- lig andakt, var snart förbi; herrarnes grupp upplöste sig och den nykomne följde nu sina kamrater till den för honom bestämda tjenste- våningen.
Derstädes voro soldaterna redan ifrigt sysselsatta, den ene med inpackning, den an- dre med sakernas ordnande, och inom en timme var allt så väl för den afresande som för den anlände i bästa ordning.
Klockan 8 samma afton lemnade med ånga- ren den aflösta vaktkommenderingen ön, hvar- vid den ledsagades ända till stranden af de ny- komna kamraterna.
Men den unge officeren vände till baka till sin bostad, sedan ängbåten försvunnet för hans blickar, och då han var grundligt uttröttad af resan och dagens oro, uppsökte han genast sin bostad.
Och han sof ända till morgonen ung- domens djupa, vederqvickande sömn.
Med solen var han uppe.
Han lemnade huset för att begifva sig till kasernen, men hade tillryggalagt blott några få steg, då han försporde en sakta vidröring af sin drägt och deraf föranleddes att stanna och vända sig om.
Dä såg han knappt två steg bakom sig en stor skön flicka, hvilken, stram och precis i en saluterande soldats ställning, oafvändt betrak- tade honom med liflösa kolsvarta ögon.
Hon var ej alldeles fattigt klädd, men dock utan all omsorg.
Tungt, mörkt hår hängde i krusigt virrvarr omkring hennes ansigte, kring hennes fina mun lekte ett intet sägande leende.
» Hvad vill du? » frågade Gabriello, hälft förvånad, hälft nyfiken.
Flickan svarade icke, utan fortfor att le och bibehöll sin förra ställning.
Gabriello gjorde en axelryckning och beredde H u s g - e r å d e t.
Rengöring af silfver.
För detta ända- mål har jag länge med fördel användt lampsprit och målen krita.
Man tager en yllelapp, doppar den först i spriten och sedan i den malna kritan samt bestryker dermed silfret, tills det blir alldeles hvitt.
Sedan låter man det vara, tills det blir torrt, då det afbor- stas med en m y c k e t mjuk borste och sedan gnides väl med ylle.
Släta ytor böra endast gnidas med ylle och ej borstas, ty är ej borsten tillräckligt mjuk, kunna lätt repor uppkomma.
Blecldairl.
3 Man kokar en lut med / skalp, soda till hvarje kanna vat- ten.
I denna lut nedläggas bleckkär- len en stund, medan den ännu fortfar att koka.
Sedan upptagas de efter hand och skuras med vanlig fin sand.
När detta är gjordt, skares en rå po- tatis midt i tu, den afskurna ytan dop- pas i perlsand (till salu i kryddbodarne) och kärlet öfvergnides dermed.
Kärlet, 4 sig att fortsätta sin väg.
Sedan han knappt tillryggalagt tio steg, försporde han åter ett vid- rörande af sin drägt och såg åter, då han vände sig om, flickan stående framför sig, med handen lagd på pannan, stram och orörlig som en soldat i linie och led.
Ett par menniskor, som kommo vägen fram, såg scenen och gick leende förbi.
» Hvad vill du ha af mig? » frågade den unge officeren än mer påträngande.
Flickan utsträckte handen efter honom och sade med samma uttryckslösa leende i ansigts- dragen: » Jag vill ha dig! » » En stackars vansinnig, » tänkte Gabriello för sig och gräfde ned i fickan för att räcka flickan ett par slantar.
Till sin förvåning må- ste han dock åse, huru flickan korsade ar- marne öfver bröstet, liksom om hon ville skydda sig för den hand, som ämnade räcka henne allmosor.
» Jag vill ha dig! » sade hon dervid något häftigare än förut.
Och plötsligt begynte hon stampa med föt- terna i marken, for med båda händerna genom sitt tunga lockiga hår och lät höra en entonig gråt, liksom barn, hvilka någon gång gråta på lek ..
Under tiden hade ännu mer folk anländt och hade nojs åt saken.
Gabriello var dock alls icke upplagd för skämt: fullständigt råd- lös såg han än på flickan, än på de kringstå- ende och vände sig ändtligen, utan att yttra ett ord, för att fortsätta sin väg.
Obehindradt gick han snedt öfver torget, men då han upp- nått gatan, som ledde ned till stranden, hörde han bakom sig lätta steg, liksom om någon med största fart löpte framåt på tåspetsarna, och han hörde, innan han ännu hunnit vända sig om, de i hans öra sakta hviskade orden: » Min käraste! » Han kunde ej värja sig för en lätt rysning och påskyndade ovilkorligt sina steg.
Och åter utsädes tätt vid hans öra: » Min käraste! » » Gå din väg och låt mig vara i fred! » ut- ropade han ändtligen, full af ovilja, och vände sig häftigt mot sin förföljerska, som vid hans stämmas högljudda ton förskräckt tog ett steg till baka.
» Gå och lemna mig!
Har du för- stått mig? » I flickans anlete afmålade sig en viss be- störtning, hon sträckte ut handen, som om hon ville stilla Gabriellos ovilja, och talade sakta bedjande: » Var icke ond, herr officer! » » Gå din väg, säger jag dig!
Gå, annars så behandladt, bör nu vara blankt och sköljes derefter i rent, ljumt vatten, aftorkas samt sättes på spiselgallret att torka.
I stället för sodalut kan man med fördel använda den länge bepröfvade askluten.
Dagen innan man tänker skura sin koppar hoprör man en deg af sur mjölk, ättika och groft rågmjöl, 1 jumfru ättika till hvarje halfstop mjölk (mjölken kan vara hur gammal och dålig som helst).
Degen får sedan stå och surna.
Kopparkärlen uppvär- mas på spiselgallret och medan de ännu äro varma påsmetas degen.
Ome- delbart här efter skuras de med en fuktad trasa, som doppas i mycket fin sand, och sköljas, sedan de blifvit blanka, i varmt såpvatten och aftorkas; ställas sedan en stund på spiselgallret.
Man måste vara mycket noga med att san- den, som användes, är fin, ty af grof sand blifva kärlen repiga.
ropar jag på soldaterna och låter spärra in dig! » Vid dessa ord visade han på några soldater, som stodo i närheten.
Dä ändtligen aflägs- nade sig flickan långsamt, gående baklänges, med ögonen oafvändt rigtade på den unge mannen.
Hennes läppar rörde sig, liksom for- made de åter och åter orden: » Min älskling!
Min käraste! » Gabriello fortsatte härefter sin väg oantastad och sade ett par gånger halfhögt för sig sjelf: » Hvilket elände!
En så älsklig varelse!
Skada, skada! » Och älskligt, ja, till och med underbart skönt var det stackars väsen, han så rått visat ifrån sig — en urbild af den eldiga sicilianska qvin- nan, hvars skönhet fångar dig vid första ögon- kastet, så snart blott en stråle ur hennes svarta pupill trängt in i din själ.
Hur fritt, hur skönt hvälfd är pannan under det glän- sande svarta håret, hur tilltalande rörligheten hos de silkesfransade ögonlocken och de fulla koralläpparne!
Allt detta hade Gabriello i flykten iakttagit hos flickan och djupt i hjertat känt förtrollningen af en sådan skönhet, men i hans öron ljöd oupphörligt hennes stämmas hesa klang och ständigt såg han för sig det ihåliga leendet och de vidt öppnade mörka ögonen, hvilka syntes så outgrundliga och hade blickat — ack!
— så själlöst.
Samma dags afton träffade Gabriello vid dörren till kafét samman med den unge militär- läkaren.
Det första han gjorde var att för denne berätta om mötet med den sällsamma flickan och uttala sin förvåning öfver, att man ej bragt den olyckliga i en vårdanstalt.
Doktorn höjde axlarna.
» Ja, käre herre, det är nu ganska egen- domligt med Carmela.
Staden har väl under ett helt år låtit vårda henne i ett hospital i Palermo; men då man derstädes kom till den öfvertygelse, att tid och möda ödslades bort på henne utan ringaste resultat, sände man henne som obotlig till baka till hembygden.
Sedan dess löper det stackars barnet sä här omkring, och man kan ej annat än unna henne friheten: hon faller dock ingen till last.