Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
lat, och alla ha med rörande entusiasm vittnat De ha anlagen men inte förmågan att bli, om, huru brinnande intresset för densamma hvad de kunnat och bort utveckla sig till.
lefver i svenska hem.
» Huru gärna, om så Nå, se ' n han tagit studentexamen sågo vi fordras, » skrifver en af dessa till oss, » skola inte vidare till hvarann.
Alldeles som det vi ej gå med er i striden och dö vid eder plägar gå.
Vi slogo in på olika vägar, fingo sida.
Men vi vilja ej utstå allt detta förgäf- skilda intressen.
Han kom in i posten och ves, vi vilja ej sända våra älskade till slakt- gjorde sig för öfrigt bekant genom en och an- bänken; om de skola dö, så måste de segra nan uppsats, han skref i tidningar, i sociala i döden.
Om fienden, sedan han tillintetgjort och ekonomiska ämnen.
Förut hade jag trott, de oöfvade härarne, sprider sig härjande öfver att han skulle bli en stor skald — det var på landet, bränner våra hem och gör våra barn den tiden, då jag själf var lyriskt anlagd — till slafvar, hvad ha vi sedan att lefva för?
nu väntade jag, att jag skulle få se honom i Ä r det någon som vill upplefva den stund, riksdagen.
Ty att han skulle bli något var då Sverige, eller en del däraf, blir ett nytt jag fortfarande säker om — notarie i posten Polen, ett nytt Slesvig-Holstein?
Nej, nå- var han naturligtvis bara för inkomstens skull.
got sådant vilja vi ej underkasta oss! » Jag hade inte sett honom på tio år.
Då Detta är varma, rörande kvinliga ord!
Det stötte vi ihop uppe på Esplanaden tidigt land, hvars kvinnor så tänka, det får icke, en morgon.
Jag hade just kommit upp till kan icke gå under.
Och hångrinaren borde Stockholm, och nu hade jag gått dit för att — med blygsel vända bort sitt anlete.
nå ja, det hör inte till historien, hvarför jag Oss kan det icke synas annorledes, än att promenerade i de trakterna på morgonkvisten.
den mäktiga, nationella rörelse, som i dessa Allt nog, jag såg framför mig en figur, som tider besjälar Sveriges kvinnor, och för hvil- föreföll mig så hjärtans bekant, men som jag ken den » Svenska Kvinnoföreningen för fo- ändå tyckte, att jag aldrig hade sett förr.
En sterlandets försvar » * gått och går i spetsen, lång, mager, litet böjd man, som gick med af- är förtjänt af allt erkännande och all upp- mätta och litet trötta steg.
muntran.
Han ledde en pojke i ena handen och en liten flicka i den venstra.
En annan gosse traskade efteråt och höll honom i rockskörtet.
Att han var gift, den gamle gossen, det visste jag.
Men det var också det enda jag visste om honom.
Jag gick efter ett stycke, och ju mer jag såg på honom, där han vallade sina telningar S k i s s af Georg Nordensvan.
framför mig, dess mer gjorde han intryck af @ l ag kan inte hjälpa det, men jag blef tun- en gammal man.
Den långa ryggen, det ljusa håret, som kunde vara grått lika väl som blondt, gusisk, när jag träffade honom.
— Vi voro gamla vänner, han och jag den långsamma gången — ja, det var en gammal — och det var han, som var den begåfvade af herre, jag hade för mig, en som slutat lefva för sin egen del och nu lefde för sina barns oss två.
räkning.
Han skref vers — det var väl egentligen Plan kunde inte vara äldre än ett par och det, som gjorde, att jag beundrade honom.
Han var onekligen före sina år.
en stillsam ung trettio år.
Men han borde vara femtio, så som han såg ut.
man för öfrigt.
Förr hade han varit en riktig liten sprätt, * Alla förfrågningar äfvensom anmälningar till noggrann, pedantisk, i sin klädsel prydlig och fin, nästan kvinligt behagsjuk.
Kulörta hals- inträde i Svenska kvinnoföreningen adresseras till Svenska kvinnoföreningens sekreterare, Stockholm.
dukar voro hans specialitet, — han knöt dem 491 med en utstuderad vårdslöshet.
Nu såg han en smula sliten ut, med en rätt ålderstigen slokhatt på hufvudet, och det var inte utan att han hade snedgångna skor.
Jag började tro, att det låg en hel historia mellan den gamla tiden och den närvarande.
Nu vände sällskapet om och kom rätt emot mig — långsamt tågande som förut.
När jag tog den gamle gossen i hand och fick se honom in i ögonen, fann jag honom sig lik som förr.
Samma barnögon, samma fina leende.
Men han hade en svart smal halsduksremsa, och den var inte ny i går.
Jag slöt mig till karavanen, och han talade, upplifvad af att ha träffat mig.
Hans röst hade kvar den gamla tonen, han talade lågmäldt, saktligt, i omsorgsfullt till- svarfvade meningar, som om han stod på en kateder och skulle föregå eleverna med godt exempel.
Han var, som jag såg, ute och promenerade med barnen.
Detta var de tre äldsta.
De hade ännu en liten syster där hemma.
Och jag kunde förstå, hur mycket göra man hade i ett så p.«ss stort hushåll — han hade tagit för vana att gå ut med barnen på morgnarna, innan han gick upp på sitt ämbetsrum, — in- gen annan hade tid med dem.
Gossen, som höll honom i rocken, hade ett blekt ansikte med sin pappas milda, klara ögon.
Han gick tyst och beskedligt, höll sig fast med ett stadigt tag och såg framför sig med något lillgammalt i uttrycket - - det dra- get hade han ej efter fadern.
De andra barnen voro mindre lätta att hålla styr på.
De ville gå i rännstenen eller hoppa in på gräsmattan.
Och medan han talade med mig, måste han oupphörligt afbryta för att be- falla eller förbjuda dem något — » låt bli, Tage!
Nej, du får inte!
— Gå inte dit, Em- ma!
— Hör inte Tage?
Gå beskedligt — akta dig för hästen », och så vidare.
Ja, han var kvar i posten och avancerade långsamt, mycket långsamt.
Har väntat löneför- höjning, men får vänta på den ännu ett par år.
Det hela går sin jämna gång som ett ur- verk, — ingenting att säga om det — man sitter dag efter dag på sin stol, gör hvad man skall och kvitterar sin aflöning en gång i må- naden.
» Nå, dina literära och politiska intressen? » frågade jag.
Han smålog, och då kom där fram en hel mängd små rynkor kring hans ögon, så jag med ens fick för mig, att han ändå såg gam- mal ut.
Och afmagradt var hans ansikte — riktiga hålor i kinderna. \ Bara skinn och ben, hela återstoden af karlen.
(Forts.) Hvad är bildning?
etta är en fråga, som ofta blifvit fram- ställd, men som torde vara mycket svår att på ett uttömmande sätt besvara, ty ordet bildning ät ett uttryck för ett ytterst elastiskt begrepp om en mycket sammansatt sak, af hvilken väl hvarje människa eger någon del, men högst få, om ens någon, alla ringarne i den gyllene kedjan.
Ej sällan läser man, att den och den namnkunniga människan » stod på höjden af sin tids bildning », och så upprepas ifrågava- rande persons kunskaper och talanger, som om detta någon tid varit allt, hvilket kräf-
492 des för att vara en fullständigt bildad män- niska.
Drottning Kristina är en typ för en dylik halfbildning; hennes far, Gustaf Adolf, där- emot egde, utom sina kunskaper, flere andra ringar af den gyllene kedjan.
Den store konungen, som vigde sitt lif åt själfva bild- ningens kärna, var äfven ädel nog att kunna inse och afbedja sina fel samt erbjuda upp- rättelse åt den kamrat, han förfördelat.
Gu- staf Adolf räckande sina pistoler åt öfver- ste Seaton under erkännande af sin öfveril- ning mot honom; Kristinas befallning om sin forne gunstling Monaldeschis ' gräsliga mord i ett af de gemak, hon själf bebodde, se där slående prof på äkta och falsk bildning.
Både far och dotter stodo, hvad kunskap be- träffar, » på höjden af sin tids bildning »; hvad var det då, som gjorde honom så ädel, sann och god, och henne så rå, flack och grym?
I själfva verket är ingenting vanligare än att höra människor förvexla bokliga kunska- per och färdigheter i främmande språks ta- lande med djup bildning.
Ja, man uttänjer begreppet så vidt, att det till och med om- fattar vanlig examensläsning med ty åtföljande betyg på att ha » gått igenom » vissa klasser i ett högre läroverk som ett bevis på äkta bildning.
Nu händer det mycket ofta, att de inlärda kunskaperna falla ur minnet, och då skulle j u den på detta sätt bildade människan lätt kunna löpa fara att bli räknad till de » obil- dades » klass, om ej något af bildningens fer- nissa blifvit (under namn af sällskapsvett, ta- langer äller takt) outplånligt inbrändt i hen- nes väsen och sätt att skicka sig och räd- dade henne därifrån.
Ofta får man höra, hur välmenande för- äldrar, hvilka själfva sakna både bokliga kun- skaper och kännedom om antagna sällskaps- skick och bruk, tala om att sända sina barn till städerna » för att lära sig bildning ».
Ibland mena de därmed någon kunskap eller färdighet, men oftare syfta de rent af på sättet att helsa, tala till främmande, kläda sig, duka ett bord, servera en gäst, sköta knif och gaffel o. s. v., och ser man noga efter i ett sådant hems bokförråd, skall man där ofta finna en liten bok med titeln: » Kon- sten att skicka sig », eller något dylikt.
För några år sedan hörde jag en berömd dansk talare beteckna de likbetydande orden: det svenska bildning och det danska dannelse, såsom varande blott och bart uttryck för yttre former, medan han betecknade själfva sakens inre väsen med ordet upplysning.
Och han menade, att en människa kunde vara mycket upplyst, kunskapsrik, sedlig och reli- giös, utan att eu smula vinnlägga sig om » dan- nelse » (bildning).
Därjämte betonade han skarpt, att en människa kunde vara fint bil- dad — i yttre mening — utan att ha en gnista sann upplysning i sin själ.
I denna senare åsikt hade han otvifvelak- tigt rätt; därom bär vårt eget samhällslif allt för många sorgliga bevis, men jag tror, att han tog fel i den förra.
När kunskap — » vore det så blott om säfven » — blott om en enda liten punkt i det mänskliga vetandets ofantliga haf — kom- mer med anda och lif in i tanke, känsla och fantasi, så tändes där ljus i själen, och af andligt ljus uppkommer värme och däraf ut- vecklas kärlek till medmänniskor, förenad med den ödmjukhet, som en upplyst själ måste känna, då ljuset belyser hennes okunnighet midt i allt hennes vunna vetande; belyser IDUN egna brister vid allt hennes sträfvande.
Eu upplyst människa vill aldrig väcka uppmärk- samhet eller gifva anstöt genom att ringakta det, som är förnuftigt eller oskadligt i säll- skapslifvets antagna former och lagar.
Äfven om hon ej kan t. ex. instämma i den dom, som i ett sällskap fälldes öfver en af våra stora diktare, nämligen att han var obildad, emedan han drack det heta kaffet ur tefatet, så tror hon sig dock ej ha rättighet att väcka ett bordssällskaps fasa eller afsmak genom att sticka knifven i munnen, sörpla i sig sop- pan med ett ljud, som då en spädkalf dric- ker ur en bytta, eller vid kaffet bita af sockret och kasta resten tillbaka i sockerskå- len o. s. v. » Konsten att skicka sig » är säkert ingen oäfven bok, när den studeras vid en belysning, som visar den djupare me- ningen, kärnan i all kunskap samt i antagna sällskapsskick.
I fråga om vetande kommer det mindre an på, hur mycket kunskap man eger, än på hur denna kunskap är beskaffad; om den för- mörkar eller upplyser, värmer eller kyler hjär- tat, drifver oss till en själfförsakande verk- samhet i det godas tjänst eller gör oss till egoister, som blott lefva för att kretsa kring det egna jaget, likt en hundvalp efter sin egen svans.
Det är efter kunskapens frukt, som arten af en människas bildning skall mätas och bedömas.
Kunskapsträdet har äfven grenar, hvilka bära onda frukter, och den yttre bild- ningen af en människas väsen liknar tyvärr ofta ett hvitmenande af grafvar.
En äkta bildning utan en lefvande gudstro och ett personligt lifsförhållande till Gud kan lika litet finnas som dagsljuset utan solens medverkan.
Det är människans lifsgemen- skap med den Högste, som gifver ande och lif åt den döda kunskapen; det är genom att hängifva sig åt hans upplysande och le- dande ande, som hon förmår pröfva allt, be- hålla det bästa och förkasta allt falskt glit- ter.
Det är kärleken till Gud, som bildar hennes hjärta så, att hon blir hänsynsfull, sann och god emot nästan, och att hennes yttre uppträdande blir ädelt, rent och natur- ligt samt i allt harmoniserande med hennes inre väsen.
Hvad är väl vår tids verkliga bildning an- nat än ett verk af kristendomens anda?
Ä r det väl de hedniska eller de kristna folken, som afskaffat och afskaffa slafveriet, gifvit kvinnan mänskliga rättigheter, skapat fattig- vård, hospital och alla våra öfriga barmber- tighetsinrättningar?
Ä r det ej genom kri- stenheten, som det arbetas på att förekomma krig?
Ä r det ur hedningarnes eller de krist- nes leder, som de stora vetenskapsmännen och uppfinnarne utgått?
Det vore lätt att ur folkens historia, lik- som af enskilda personers lefnadslopp, fram- draga prof på och följder af en bildning utan kristlig tro och upplysning, men det torde här vara tillräckligt att påpeka, hurusom en till vansinne gränsande fåfänga, en djurisk råhet eller en förtviflan, som drifver till själf- mord, så ofta känneteckna högtbegåfvade na- turer, hvilka i högmod velat vara sig själf- va nog, velat taga allt af sig själfva och i sorglig själfförblindelse sträfvat att afstänga sig från hvarje tillflöde från krafternas källa.
1890 Iduns panoptikon.
» • ^^dmjukaste tjänare, min nådiga!
Jaså — jag har inte äran vara igen- känd?
Nå, uppriktigt sagdt, så förvånar det mig inte.
Det är j u länge, mycket länge se- dan vi sist träffades.
I vår tid glömmer man fort, och jag har inga särskilda anspråk på att varda ihågkommen.
Ah, verkligen, Ni erinrar er det!
Mycket smickrad.
Ja, under pingsten var det, som vi sist träf- fades.
Minns Ni ett så förskräckligt väder det var, hur orkanen tjöt, hur den bräckte Kaknässkogens stolta granar som tandpetare, blåste seglare i sank och krossade stora skepp som nötskal?
Kommer Ni ihåg, hur snön gloppade ned och gömde pingstliljorna under sitt frostiga täcke?
Se ' n dess har en hel lång sommar förflutit.
Tycker inte Ni, att den varit lång?
Så myc- ket bättre, ty det bevisar, att Ni haft trefligt.
Emellertid så » ä ' vi nu alla församlade här ».
Badorterna ha stängt sina societetssa- longer, och bolagsdirektören sitter nöjd och räknar kassan.
Intendenten sätter in på » upp- och af » samt erkänner inom sig själf vishe- ten i salig Dumboms ord: » I medicinen höll han för — hvad man därom än må orera — att den helt säkert nytta gör åt medici, om inte flera. » Men det finns annat folk också, som är belåtet med sin bad- och brunnssejour.
Grosshandlare X.
träffade jag härom da- gen vid frukosten.
Han berättade mig med strålande min och ett karaktäristiskt grepp i nedersta västknappen, att hans Karlsbader- säsong bragt ned hans lefvande vikt med 11 kilo.
Så tog han sig en klunk god Bordeaux och fördjupade sig i chateaubrianden med en ifver, som om det skulle varit en lifsfråga att inom 14 dagar få de förlorade 11 kilo tillbaka igen.
Vid bordet bredvid sutto två sjöofficerare.
Den ene tittade ut genom fönstret.
» Ser du på fröken Y.
, du, det var katten ' en så ' n air!
Hon ser ju ut, som hon vore drottning af rika Arabien, allra minst. » » Nåja, det kan hon ha skäl till.
Blef förlofvad i Ronneby i somras med löjtnant Z. på norra skåningarne.
Stilig karl, fidei- kommiss om 1 | millions taxeringsvärde och kontanter till.
Duger det? » » Åh tusan, hvem kunde trott det om den gamla galejan! » Ja, det var enormt, hvad folk kunde ha tur ibland.
Och så lade den andre för med ett annat färskt exempel.
Hade inte Petter- kvist, vice häradshöfdingen, trots sitt simpla namn och sitt begynnande månsken gått och kapat åt sig en arftagerska i Marstrand, en riktig liten sötunge, nitton år och med minst ett par hundra tusen — kalla pengar. '
Var inte det också en pyramidalisk flax, hvafalls?
— Förstås, Petterkvist var nog en elegant karl, verkligen nobelt utseende, valsade bril- jant och hade något visst bedårande i sitt hälft blaserade sätt att sköta konversationen.
Nånå, så fanns det andra, som inte rosade marknaden.
Gamle Q, kamrern, hade j u rest till Medevi och tagit hela kullen med sig, alla fem flickorna.
Men äktenskapsmarkna-
1890 I den var genomgående flau, för deras del åt- minstone.
Så pr ekade familjen in och reste till Strömstad på sensommaren.
Inte ett enda allvarsamt napp, trots de många fisketurerna och båtfärderna.
På sin höjd litet flirtation.
Nog ä ' sådant hård t.
Gubben har säkert en smula på kistbotten — åhja inte så lite — men de äro j u en så förskräcklig svärm, som ska ' dela prisen.
Det förslår ingenting.
* * * Ja, på det här sättet få vi, som gått här hemma och » vaktat staden », i oss sommarens krönika bit för bit.
Den ena scenen har ut- spelats här, den andra där, men i hufvudsak äro de hvarandra tämligen lika.
En smula kärlek, en smula poesi, mycket allvar och icke obetydligt fåfänga — se där inslaget i lifvets väf.
Mönstret kan bli helt olika, kvali- teten också, meu det må vara siden eller blaggarn, så saknas icke penningfrågans röda rand i någondera.
* Och här i Stockholm, hvad har händt här?
Åh, just ingenting ovanligt.
Rollafebern och Lagerlundens stängning äro kanhända som- marens mest märkvärdiga tilldragelser.
Den förra ska ' vi alldeles låta bli att tala om, ty farsoter äro i allmänhet intet ange- nämt samtalsämne, och hvad särskildt denna beträffar, så föreställer jag mig nu, att den måste förefalla en smula genant för dem, som varit mest angripna.
Och som den hade en alldeles ovanligt stark utbredning inom den kvinliga världen, så vill jag inte riskera den lilla smula popularitet, som jag möjligen kan ha (eller få) hos Iduns läsarinnor, genom att krafsa upp den där gamla genanta hi- storien.
Däremot föreställer jag mig, att Lagerlun- dens stängning för alltid är ett behagligare kapitel för mina läsarinnor.
Ty hur det är, så kan man icke förneka, att denna lokal varit ett slags rival, som mången gång lockat » gubben » bort från sin lilla fru och kaval- jeren från den unga dam, som haft anspråk på hans uppvaktning.
Den djupa sucken, som förnams ibland herrarnes led, när detta favoritställe stängde sina portar — jag borde egentligen sagt grindar, men det låter så ohyggligt platt — vann därför ingen genklang hos damerna.
Tvärtom, hos dem kunde man i stället förnimma ett stilla jubel.
Men — nu skall jag glänta litet på en stor hemlighet, som visserligen i första hand angår oss karlar, men som, om jag ej miss- tager mig allt för mycket, icke därför skall vara ointresannt för damerna heller — men det är möjligt, att både sorgesången och jublet höjts en smula för tidigt.
Lagerlunden är död.
Ja, för närvarande visserligen, ty det följer med nödvändighet af årstiden.
Men det är därför icke absolut sä- kert, att den icke, när våren kommer och lindarna löfvas, kan stå upp igen.
Jag åsyf- tar nu icke denna uppståndelse » i förklarad lekamen », som operakonsortiet lofvat ombe- styra åt oss, när en gång det nya operapa- latset blir färdigt, utan jag menar, att den gamla, kära Lagerlunden, icke är död, utan blott sofver.
Förklaring?
Nej, min nådiga, Ni får förlåta mig, att jag icke lemnar Er någon sådan.
Men om ni lefver till våren, får Ni väl se, om jag icke haft rätt.
D U 493 N För närvarande är det en öfvergångens tid.
Sommaren håller på att säga oss farväl, och det är, som om den ville samla all sin älsk- värdhet och koncentrera hela sin återstående tjuskraft i själfva afskedet för att rätt låta oss se, hvad vi förlora.
Kan Ni erinra er en sådan september, som den vi haft i år?
Men ändå vänder Ni Er från den sjunkande solen och spejar mot den uppgående.
Det är icke vackert, man skulle rent af kunna misstänka, att Ni vore en smula lycksöker- ska.
Sommaren står ännu i rik, grön skrud, solen drifver upp termometern till 20° och däröfver, men Ni går ändå bch funderar på, hur Ni skall kunna taga emot den gamle Bore i en så bedårande dräkt som möjligt, när gubben en gång kommer norr ifrån och trycker sin isande helsningskyss på edra fri- ska kinder.
Eh bien. '
Toaletten är en viktig sak, och det kan icke falla mig in att under- känna dess betydelse.
Tvärtom, vore jag för- faren i den stora konst, som har till uppgift att insvepa skapelsens härligaste konstverk i ett modernt och tilltalande » fodral » — för- låt, men jag hittar för ögonblicket intet bättre ord — så skulle jag så ytterst gärna gif- va praktiska vinkar och råd.
Nu finns det gudskelof andra, som göra den saken bättre, och jag får lita till den gamla be- kanta tröstegrunden att — » alla kunna väl inte vara skräddare heller! » Bara en enda liten sak skall jag taga mig friheten erinra om.
Nämligen den, att hur viktig toalettfrågan än är, så finns det ändå något, som är betydelsefullare.
Det är en utmärkt sak att ha en förtjusande kappa, men det är ändå bättre att ha ett godt hjärta, och hur hatten än ser ut, så beror det i alla fall mest på, hvad hatt sitter på för ett hufvud.
» I fjol en hatt — i år en tratt, så skiftar ständigt smaken.
Men hatten är, hur än den klär, likväl ej hufvudsaken », kvad en gång en skämtare.
Det må nu vara, att maximen kan synas en smula trivial, men det kan ändå icke skada att inskärpa den.
Au revoir / Scœvola En » samvetsfråga ».
Medicinskt kåseri.
För I d u n, af van f Nord.
a, ärade läsarinna, det är verkligen en » samvetsfråga », jag tar mig friheten upp- vakta dig med — och därtill en så öm- tålig sådan, att jag behöfver allt mitt kurage för att våga framställa den.
Men jag hoppas, att du ej upptar den allt för illa, då du ju slipper att personligen besvara den.
» Har du ofta badat i sommar? » Så låter den i all sin förskräcklighet, och dock — enkel och oskyldig, icke sannt?
Att du pliktskyldigast en och annan gång tvagit din lekamen — ej blott händer, fötter och ansikte, utan » ifrån ofvan till nedan och allt igenom » — tviflar jag ej på.
Men frå- gan är, om du tillräckligt ofta, exempelvis dagligen, begagnat dig af de friska, hälsobrin- gande kallbaden under denna nu snart till- ändalupna sommar — den årstid, då de stå alla så godt som gratis till buds.
Jag misstänker starkt, att du måste med det onda samvetets rodnad på dina kinder svara nej.
Och om jag frågade dig om orsa- ken, så sade du helt visst: » Därför att jag anser baden vara hufvudsakligen för nöjes skull; men då jag för min egen enskilda del tycker detta ' nöje ' med därmed förknippade biomständigheter — den besvärliga afklädnin- gen, den ruskiga ' neddoppningen ', den ännu besvärligare påklädningen etc. etc. — vara gan- ska ' måttligt ', så försakar jag det helt enkelt!
Det är den naturligaste sak i världen!
» menar du, och så tänka många, många med dig — det vare dock sagdt icke till tröst, utan till varning och väckelse.
Men har du tilläfventyrs hört baden prisas för deras välgörande verkningar, så ha nog dina tankar, i full öfverensstämmelse med ditt förra resonnemang, genast format sig ungefar sålunda: » Nonsens!
Är ej jag själf ett lefvande bevis på, att man kan ha god helsa, utan att behöfva vara ' badare ex professo '! » Och så har du fortfarande med lätt hjärta ' försakat nöjet '.
G-od helsa — ja, visserligen, d. v. s. täm- ligen god, ty nog är väl äfven du, bästa läsa- iinna, likasom de flesta andra dödlige, under- stundom ' krasslig ' eller ' lindrigt opasslig ', som det heter; du är, menar jag, väl en och an- nan gång besvärad af sådana obetydliga små krämpor, hvilka i regeln gå öfver af sig själfva, och som du därför ej tillmäter någon vidare betydelse än den af ' ett nödvändigt ondt ', hvil- ket ej står att ändra, och hvari du alltså må- ste med största möjliga undergifvenhet söka foga dig.
Men då vill jag påminna dig om ett ordspråk, som säger: ' Ingen rök utan eld '.
Ty lika träffande som detta i och för sig själft är, lika säkert hafva dina krämpor sina orsaker, hvilka det borde vara dig angeläget att upptäcka och undanrödja.
Och hvem vet, om ej vid anställd razzia efter dem just din försummelse af baden blefve funnen som den största syndabocken — ja, jag vågar nästan påstå, att så blefve följden.
Men är du tilläfventyrs att räkna bland de lycklige, som aldrig hafva lärt, hvad sjukdom vill säga, så kasta skulden härför på hvad som helst, på din lycka eller din goda tur, men ej på din återhållsamhet från baden, ty denna är, om någon, oskyldig.
Snarare kan du af henne vänta att få bekantskapen med ohelsa inledd.
Naturen, visserligen tålmodig, är dock en herrskarinna, som ej i längden låter leka med sig; hon blidkas ofta för stun- den och förlåter lätt, men hon glömmer aldrig — hvad tiden lider så hämnas hon på ena eller andra sättet alla öfverträdelser af sina sundhetslagar, och en sådan är just badet, det ofta förnyade badet.