Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Holfredh yppar hvad hon hört för Jarib, denne kallar henne sin ”hiertans syster,” lofvar henne en stor föräring och beder henne gå till krogen, der uppsöka en man, vid namn Bonaventura, och för honom omtala allt; sjelf skall Jarib till en annan krog och stifta ofred.
— Sc. 5.
Holfredh står utanför krogen och väntar till dess Bonaventura kommer, han kallar henne ”din gamble spanhake” och frågar hvad hon vill; hon säger sig söka en Bondecolura, men denna namnförvridning behagar ej B.; han utropar:
”Bondecolura, hvem fanen heter så,
Bonaventura thet vara må.”
Holfredh berättar nu om de båda älskandes beramade möte.
Bonaventura ber henne besvärja sanningen deraf vid sin salighet, och då hon förklarar sig beredd till hvilken ed som helst, förestafvar han henne en sådan, efter hvars afläggande B. undrar, om hon ej redan hör fan till, enär hon törs svärja så väldigt.
Sedan ger han henne två ungerska gyllen och ber henne ytterligare bespeja det förälskade paret; sjelf vill han omtala saken för sin herre och skaffa vakt vid Tisbes fönster.
— Sc. 6. Sanga, centurionen, kommer med vakten till Traso, ”custos arcis;” han klagar öfver, att soldaterna dricka och svärma, så att knappt ¼ äro tillstädes, samt befaller skrifvaren Liscus att uppteckna de försumliga; sedan utposteras vakten: två skola hålla vakt hos fursten, två hos furstinnan och fyra hos Tisbe, två vid dörren och två utanför fönstret, dit ingen får komma.
Sedan han förmanat vakten att ej sofva, bjuder Sanga Traso att hos honom jemte 4 höfvitsmän och 5 kaptener dricka Rostockeröl.
Han går med vakten, under det trumslagaren slår.
- Sc. 7.
Soldaterna Trasimachus och Titius stå på vakt vid Tisbes fönster.
Bonaventura kommer och gifver dem 2 daler mot det att de skola slå ihjäl den förste, som närmar sig fönstret, hvilket de lofva.
B. går till krogen, der glädjeflickor vänta honom.
Bonaventura kommer rusig för att se, om vakten gör sin skyldighet; soldaterna öfverfalla honom och slå honom ihjäl.
Då de sedan igenkänna honom, besluta de att sänka hans kropp i en brunn och sedan gömma sig undan.
De gå med liket.
Tisbe kommer till fönstret och klagar öfver Pyrami dröjsmål.
Trots mörkret ser hon blod på marken och märker vakten vara borta; hon tror Pyramus mördad och vill just döda sig med sin knif, då älskaren kommer.
Tisbe förebrår honom hans dröjsmål, och han tackar i de underdånigaste ordalag för hennes nåd att så kärligt med ord undfägna honom.
Tisbe kallar honom sin yppersta skatt, sitt lif, sin välfärd; han kallar henne Eders Nåde, och först, då hon förbjudit honom att begagna denna titel, benämner han henne sitt lif, sin tröst i all hans nöd.
Tisbe visar honom, huru hans bref ligger vid hennes bröst och säger sig kysst det under natten mång tusende gånger; Pyramus befarar, att han i glädjen skall svimma, liksom Lucretia när Euryalus nattetid kom till hennes fönster.
Men Tisbe ber honom icke dåna för hennes skull, vore hon honom så när, ville hon kyssa honom.
Pyramus.
Gifue Gudh, min fröken, thet måtte skee, Thet lystade migh af hiertat see.
Aldrigh sedan iagh födder war, Bekiänner iagh rätt uppenbaar, Hafuer iagh haft en sådana natt, Som iagh nu hafuer fådt.
Att iagh fåår effter mitt begär, Snacka widh min hiertans kiär.
Ach hui ähre doch de timar så kort, hvi löper denna natt så hastigt bort?
Apollo blif doch under en stundh
Med tin vagn på hafzens grundh!
Lätt tina hästar äta ännu!
Ach morgonrodna, tu ädla fru!
Hui skyndar tu tigh så fort?
Huadh har Tithon, tin man, tigh gjordt, Att tu ey länger hoos honom ähr?
Ach wore tu åt honom så kiär, Som min Tisbe ähr åt migh, Längre töfuade tu wisserligh, Och komme hijt upp ey så bråt Att skilia migh och mitt hierta åt.
Tisbe.
J prijsen thenna natt så högeligh, Der öfuer iagh förvndrar migh.
En ringa frögd ähr thetta, min wen, Men wore j hoos migh i kam maren.
Heller iagh komme till eder nidh, Så finge wij hierteligh talas widh, Hvarannan med hiertans kyss för ähra, Den frögd och lust wille iagh begära.
Ach måtte iagh lefva den dagh, Der iagh finge niuta ider fam tagh, Och kyssa eders nådh efter mitt begär, Iagh fruktar iagh kommer aldrigh så när.
Tisbe föreslår, att de skola mötas i närmaste skog en stund före dagningen, ty här hafva väggarne öron.
Hon ger Pyramus en gullkedja som pant att hon skall komma och säger sig i sin tärnas kläder skola smyga sig igenom vakterna.
De åtskiljas, sedan de öfverenskommit att mötas om en halftimma.
Jarib uttalar inför Holfredh sin glädje öfver utgången af deras puts; men då han berättar, att Bonaventura och ej Pyramus blifvit dödad, yttrar Holfredh medlidande, hvarföre hon bestraffas af Jarib, som förebrår henne att hon sörjer, när det går illa.
Holfredh ursäktar sig med att B. var en tapper karl, som drog många till helvete.
Jarib berättar henne nu, hvar soldaterna gömt sig, och befaller henne säga detta för vaktmästaren, på det de må dödas och komma till helvete; han berättar vidare, att han lyssnat till Tisbes och Pyrami samtal, att de skola mötas i rosenlunden, att Tisbe skall komma först, att han skall förblända hennes ögon, så att hon skall tro honom vara ett lejon, springa och tappa sin slöja, och att Pyramus skall finna slöjan, tro henne död och döda sig sjelf.
Sedan öfvergå de till sina enskilta affärer.
Jarib ger Holfredh den utlofvade skatten, förvarad i ett horn, och bjuder henne upp till dans.
På hennes uppmaning qväder Jarib till dansen följande visa:
”Käringen skulle till helfuetidh fara,
Tij hon både redh och rände.
När hon kom till helfuetidh fram,
Der mötte hon en sijn frende,
En liten diefvull, han satt och greet:
Iagh wille den käringen komme eij hijt
Tij hon ähr werre än fanin.”
Holfredh finner sig med skäl förnärmad öfver visan, men Jarib lugnar henne och lofvar att snart åter begagna henne.
Holfredh, ensam, finner hornet innehålla tordyflar i stället för ungerskt guld, hon blir ond och säger sig hellre vilja spinna för födan än löpa Jaribs ärender.
Hon erinrar sig, att hon stämt möte med sin granne
Dan och derföre måste skaffa sin man undan.
Tisbe kommer till rosenlunden, ser ett ”skadeligt djur,” springer undan, lemnande sin slöja; Pyramus finner denna, tror henne död af kärlek till honom och nu i ”mörksens hus” med andra qvinnor, Evandra, Dido, m. fl., hvilka dött af älskog; han afdrager sin tröja och genomborrar sig efter ett
”Ade tu skiöna werld, far nu well
rätt nu will iagh slå mig ihiäl.”
Tisbe återkommer, ser Pyrami lik och utbrister i denna klagan:
”Ähr tu döö eller lefver tu än, Svara migh doch, min bäste wän?
Alt hopp ähr uthe, han är dödh!
Huar ähre nu tine kijndher rödh!
Din rödha mun som en Rubijn!
Lät migh tigh kijssa kärestan min.
Huru kall och blåå tine läppar ähre!
Ach wee, ach wee, min hiertans kiäre!
Iagh finner och här slöyeren min, Den hafuer han lagt under sin kin.” (hon ser nu, att slöjan är blodig och slutar deraf, att han mördat sig sjelf för att ej öfverlefva henne, som han trott död).
”För mina skull tå hafuer han Sigh slagit ihiäl den edle man.
Jagh skall och döö för tigh igen rätt strax, rätt strax, min bäste wen.
Far well, min fadher och hiertans modher far well, min syster256 och kiere brodher.
Sool och måne farer well, Iagh will nu genast slå migh ihiäl.
Planeter och stiernor i gemen fahrer nu well hvar och een!
Farwell Elementer och wärlden all! från eder iagh nu skilias skall, Till mörksens och dödsens stygga hwss
Der aldrigh lijser något liwss. O, Vesta, gudinna far tu wäll kan tu nu, så hielp min siäl.” (hon lägger sig vid Pyrami sida och genomborrar sig med samma dolk).
Holfredh körer sin man bonden Raffual ut att skaffa rätt på de bortlupna märarna och ej komma igen, förr än han funnit dem.
Raffual, som väl vet, att hustrun under tiden har möte med Dan, beklagar sig öfver sina lidande, tänker med saknad på den tid, då Holfredh ännu älskade honom, ty nu, sedan hon gjort bekantskap med Dan, får han uppbära hugg och slag: han afbryter sin klagan med att till åskådarne säga:
”Hå, leer icke så myckit der åt.”
Nu finner han de båda älskandes lik, men, då han är blyg att tala, vill han gå till en skrifvare och bedja honom uppsätta en berättelse om fyndet.
— Sc. 6.
Fursten har låtit kalla drömtydare; han har drömt, att en örn dödade två svanor samt att en hjort och en hind blefvo ihjälrifna af ett lejon.
Drömtydarna uttyda drömmen så, att fursten skall besegra sina fiender.
Men nu kommer Raffual med sin skriftliga berättelse.
Stor förvåning och jemmer.
Tisbe saknas på sin kammare; de falska drömtydarna straffas; fursten går att taga på sig sorgekläder för att sedan begifva sig ut i rosenlunden.
— Sc. 7.
Gudinnan Diana står vid Pyrami lik, harmsen på Venus och klagande öfver hans död, som var den kyskaste sven; likaledes klagar Vesta öfver Tisbes död, men hon har dock med sig en kostelig olja, som, om blodet ännu är varmt hos de döda, kan återgifva dem lifvet.
Det gäller blott att hålla Charon borta, medan de smörja liken.
Vesta råder att bedja Herkules om biträde; han utkallas ur berget och lofvar att köra Charon bort, om gudinnorna vilja gifva honom en jungfru att hafva hos sig.
Vesta finner den begäran billig och lofvar honom den yppersta i hennes kloster, hvilken skall föda honom många barn.
Nu kommer Charon med sin båt; han framställer sig som helvetets färjekarl och uppräknar alla dem han förer dit, hvaribland nämnas afgudadyrkare och alla, som försmå Guds ord, dem, som om Söndagarne hellre dricka sig rusiga än gå i kyrkan, dem som ej lyda fader, moder, öfverhet, husbonde och matmoder, vidare alla grofva syndare, men äfven ”trappedragare,” ”sqvallerbyttor” m. fl. Sedan han slutat detta tal, vill han köra bort gudinnorna från liken; men då framträder Herkules och uppräknar sina 12 storverk; förskräckt drar Charon sig tillbaka, och Herkules går åter in i berget.
Sjette akten.
Gudinnorna väcka de döda till lif och Diana befaller dem att genast begifva sig till slottet.
Sjelf vill hon för att straffa Venus ”om ett par timmar” slå Ladislaus ihjäl och sålunda på samma gång undanrödja hvarje hinder för de älskandes förening.
Sedan Pyramus och Tisbe tackat, fara Gudinnorna till Elyseum.
— Sc. 2. Pyramus och Tisbe berätta hvarandra om anledningen hvarföre de begått sjelfmord; när Tisbe omtalar lejonet, anmärker Pyramus, att det måtte varit ett troll eller spöke, ty ”aldrig här någon tijd lejon bo.” Sedan Pyramus bett om en kyss och Tisbe med största beredvillighet gifvit den, gå de till slottet.
Syrus, tjenaren, berättar att fursten blef mycket glad, då han återfick sin dotter samt att han genast gifvit henne åt Pyramus; dock var brölloppet ej ännu utsatt.
”Tisbe” förer oss in på ett område, som bildar den bjertaste motsats till det, hvilket förra århundradets bibelelementetdramertillhörde.Ejnogmedattdetreligiösa är försvunnet, äfven det sedolärande är borta.
Förf. vill hvarken uppbygga eller undervisa, endast roa.
”Tisbe” är vårt älsta verldsliga drama och på samma gång vårt älsta kärleksdrama; ett sammanträffande, som har sina goda skäl, enär bland de ideela magter, hvilka ingripa i menniskans hvardagslif, kärleken är den rikaste på dramatiska konflikter.
Men icke kan man just säga, att här kärleken är målad i dess renaste gestalt.
Vi fästa oss ej vid enskilta uttryck, ty sådana, som nu såra våra öron, kunde för den tiden vara ganska oskyldiga.
Men det synes oss som om en starkt sinlig, stundom vällustig ton ger sig tillkänna, och det icke blott i Ladislai och Bonaventuras samtal, utan lika mycket i den lidelsefulla häftigheten, som utmärker hufvudpersonernas kärlek, och som hos Tisbe går utöfver den qvinliga blygsamhetens gräns.
Lika stor visar sig skiljaktigheten, om man ser på formbehandlingen.
”Tisbe” står med hänseende till formen högre än något annat af våra äldre dramer.
Det från antiken lånade ämnet har författaren fritt behandlat.
Det är icke här längre fråga om en berättelse, satt i dialog, utan om en afrundad handling, som på äkta dramatiskt sätt framskrider genom hinder och hindrens öfvervinnande.
Låt vara att intrigen icke är synnerligen konstrikt anlagd, men torftigheten undanskymmes af en mängd omväxlande tilldragelser, och sträfvan efter en stegrad spänning är omisskännelig.
Här finnes en genomtänkt indelning i scener och akter, och åtskilligt, som vid första påseendet synes godtyckligt, kan vara en följd af planmessig beräkning.
Så hade det utan tvifvel varit rigtigast, om de tre sista scenerna i 5:te akten blifvit förda till 6:te akten.
Men det vill nästan synas, som om förf. med den korta 6:te akten sökt en motsvarighet till den lika korta 1:sta akten.
Ty liksom den första akten blott tjenar till en inledning, hvars innehåll lika väl kunnat med ett par ord berättas i första samtalet emellan Tisbe och Tuscnelda, så är den sista akten — sedan allt tvifvel om de älskandes öde är i 5:te akten häfdt — endast en afslutning af ungefär samma beskaffenhet, som det i mången roman på katastrofen följande sista kapitlet.
I scenernas följd på hvarandra är en viss paralellism iakttagen: sedan Tisbe i andra akten talat om sin dyrkan för Vesta, så talar Pyramus i nästa scen om sin dyrkan för Diana, och sedan Tisbe i tredje akten för Tuscnelda bekännt sin kärlek, så gör Pyramus i följande scen en liknande bekännelse för Felix m. fl.
Så väl scenparallelismen som bruket af förtrogna påminner om antika lustspelet och återfinnes i det franska dramat.
Samtalen med de förtrogna erbjuda en lyckligare och äfven mera dramatisk ersättning för monologerna; men dock påträffar man äfven i ”Tisbe” monologer, i hvilka personerna presentera sig sjelfva: ett bevis att ännu något af den gamla formen vidlåder stycket.
Detsamma synes ock af tids- och rumsbehandlingen.
Tiden är på grund af handlingens beskaffenhet strängt begränsad, och rummet växlar väl, men inom ett inskränkt område; dock har författaren på ett par ställen begagnat sig af den beqvämlighet skådebanan erbjöd för att låta personerna i samma scen ögonblickligen förflyttas från ett rum till ett annat, mer eller mindre aflägset; så i V. 5. VI. 2.
Liksom i de antika lustspelen försiggår handlingen i det fria, och ingen scen spelar inom hus.
Allt, som angår den yttre motiveringen, är med omsorg behandladt; ingenting tilldrar sig, som icke är genom angifna orsaker förberedt, och händelsernas kedja är ingenstädes afbruten.
Hex- och djefvuls-spelet är satt i samband med det hela, och äfven bisaker, såsom Holfredhs otrohet mot sin man, användas att som hjul i maskineriet befordra hufvudhandlingens mål.
Man märker ett bemödande att äfven åt det mest osannolika gifva ett sken af naturlighet; Venus och Cupido uppträda för att motivera den plötsliga förändringen i Tisbes och Pyrami känslor; Vestas kostliga olja kan endast under det vilkor återskänka lifvet, ”att blodet ännu är varmt.”
Det visar sig ock, att det ingalunda är en oskicklig hand, som sammanbundit händelsernas gång.
Så är det t. ex. ett rätt lyckligt grepp, att Bonaventura sjelf faller i den snara, han utlagt för en annan.
Och att Tisbe vid första förmodan, att Pyramus blifvit dödad af vakten utanför fönstret, genast är redo att genomborra sig med dolken, tecknar lyckligt hennes häftighet och afgifver liksom en förberedande förklaring å hennes beslutsamhet vid åsynen af älskarens lik.
Tonen i dialogen är mindre berättande än i de äldre dramerna; personerna uppträda icke blott för att uppläsa en lexa och sedan gå sina färde, utan samtalets hufvudinnehåll inledes på ett ofta osökt sätt och får en naturlig afrundning i hvarje scen.
Det episka kompositionssättet synes sålunda här hafva lemnat plats för ett mera dramatiskt; men ser man till, finner man att det ingalunda försvunnit, utan sitter qvar, och det ganska fast, i den inre motiveringen.
Handlingen utvecklas icke ur de handlande personernas inre, och det är endast genom ett öfvernaturligt maskineri den kommer i gång.
Pyrami och Tisbes kärlek är ett verk af Venus; hindren, som lägga sig i vägen för deras förening, åstadkommas till en stor del af Jarib, och för den lyckliga utgången hafva de att tacka Vesta och Diana.
Detta gudamaskineri, af tidssmaken fordradt, är på samma gång en exponent på svårigheten för den tidens dramatiska författare att annorlunda än episkt uppfatta en handling.
Det har dessutom sin märklighet, att se hur det blifvit behandladt.
Ty å ena sidan skall i denna ”hedniska Comoedia” dessa gudar af de handlande betraktas såsom verkliga gudar, åt hvilka de offra i deras tempel; men å andra sidan delar författaren sjelf tidens allegoriska uppfattning af dem, och de framställas derföre af honom såsom endast personifierade begrepp.
Detta föranleder en bizarr förbistring, men en, som var fullkomligt tidsenlig; ty hvarken förmådde författaren höja sig till den grad af objektivitet, att han skulle kunnat framställa en tilldragelse från en annan tid med annan religionsåsigt, utan att deri inmänga sin egen tids religiösa uppfattningssätt, och icke heller hade hans publik begripit honom, om han så hade gjort.
Det kommer derföre icke i fråga att begära någon konseqvens i teckningen af dessa mytologiskt-allegoriska väsenden.
Fastän Pyramus och Tisbe betagits af en häftig kärlek och sålunda kommit i Veneris tjenst, bibehålla dock Vesta och Diana för dem lika mycket intresse, ja, Vesta drager icke i betänkande att uppoffra ”den yppersta mö i sitt tempel” åt den okyske Herkules för att derigenom rädda en f. d. tempeltjenarinna, som vill gifta sig.
Det väcker af samma skäl ingen förundran, att höra Charon, hvilken under medeltiden fått anställning som färjkarl i det kristna helvetet, tala om, att han förer till helvetet afgudadyrkare och dem, ”som försmå Guds ord.”
Ja, författaren har ej tänkt på, att det kunde skada hjelten och hjeltinnan i åhörarnes mening, att Charon infinner sig för att afhämta dem till det rum, dit de visserligen efter antik uppfattning hörde efter döden, men hvilket här blott framställes som det eviga straffets och de eviga plågornas hemvist.
Så har det heller icke synts underligt, att midt ibland detta ”hedniska” sällskap de kristnas djefvul uppträder i Jaribs person.
Uttryckligen nämnes han väl icke som djefvul, men hans egna ord vid hans första uppträdande och hans hela verksamhet framställa honom som representant af den magt, som går omkring och stiftar ondt för att värfva själar åt helvetet.
Vid ”Judas Redivivus,” der episoden om djefvulen och hans bundsförvandt häxan finnes både utförligare och bättre framställd, få vi tillfälle att återkomma till detta ämne.
Här anmärka vi blott, att Jarib har den karakter af humoristisk skalkaktighet, som medeltidsdramat gaf denna figur, och att författaren vetat att lyckligt använda honom i handlingen, enär det är han som till större delen leder intrigen.
Deremot äro hans förhållande till Holfredh och hans behof af hennes hjelp icke tydligt motiverade; ty hvad hon utför, synes han vara man att göra ensam, och hennes tjenster äro ej mycket värda.
Hon ställes i en scen (IV. 3) att lyssna på de älskande, men V. 2. visar Jarib, att han kan lika bra lyssna sjelf; i öfrigt användes hon blott att gå med ett bud till Bonaventura.
Gudamaskineriet måste nödvändigt oförmånligt inverka på karaktärsteckningen; vi se t. ex., att de båda älskande, sedan de träffats af Cupidos pilar och ej kunna lefva utan att ega hvarandra, dock fortfarande med häftighet utfara mot Venus, som väckt denna kärlek, hvilken nu är deras lif.
Men det oaktadt förmärker man dock här ansatser till karaktersteckning.
Författaren har tydligen haft klart för sig den karakter, han velat gifva de särskilta personerna; men han har vid utförandet begagnat så grofva drag, att karakteren ofta blifvit till karrikatyr.
Pyramus och Tisbe äro till en början lika ytterliga i sitt kyskhetsnit som sedan i sin kärlek, och den sednare blir som förälskad lika så oqvinlig som Pyramus omanlig.
Tisbe, som förr icke kunde nämna Veneris namn utan att tillägga ”den h—n,” blir i sin kärlek nästan ursinnig; hon ömsom rasar, ömsom dånar, hon uppmuntrar den försagde Pyramus, och det är hon, som båda gångerna stämmer älskaren till möte och utsätter mötesplatsen, liksom hon är den första, som der infinner sig.
Förmodligen har väl förf. ansett, att Pyramus, som var af ringa börd, ej skulle vågat att närma sig den förnäma Tisbe, om hon ej gått honom till mötes.
I öfverensstämmelse dermed är Pyramus tecknad som en försagd stackare.
Väl är också han passionerad i sin Dianadyrkan, väl rasar äfven han af kärlek; men den rigtiga psykologiska iakttagelse, att häftig kärlek gör menniskan liknöjd för fordna älsklingssysselsättningar, förvändes derhän, att Pyramus vill sälja båge och spjut för att köpa syskrin, nål och tråd.
I sällskap med Tisbe är han blyg och tafatt; han tilltalar henne alltjemt med ”eders nåde” och ”nådigaste fröken,” och först, efter det deras kärlek genomgått dödsprofvet, vågar han kalla henne ”min hiertans kiär” (VI: 2) och be om en kyss.
Då Tisbe i fönstret önskar, att hon vore honom så när, att hon kunde kyssa honom efter sitt begär, svarar den spake älskaren: ”Gifve Gud, min fröken, det kunde ske.”
— Ladislaus är en representant af den tidens utsväfvande soldatstånd.
Hans namn är hämtadt ur hertigens af Braunschweig ofvannämnda lustspel, men också är ingenting mer än namnet derifrån lånadt.
I det nämnda lustspelet är Ladislaus med allt sitt skräfvel och skryt i ridderliga idrotter föga förfaren; han är en inbilsk narr, en påfågelsnatur, styf, afmätt högtidlig, löjligt fåfäng, talande alltid om sig sjelf i pluralis och berättande om sig den ena vidunderliga historien efter den andra; större delen af de äfventyr han tillägger sig hafva sedan gått in i den kända folkboken: ”Münchhausen.” Ladislaus i ”Tisbe” är deremot i ridderliga öfningar väl förfaren och har på tornerbanan besegrat sina medtäflare.
I den enda scen, der han uppträder, visar han sig vara begifven på vällefnad, men fram för allt på älskog; och när det om honom talas i andra scener, framhålles också företrädesvis detta sednare.
Man finner, att han är ämnad att framställa Venusdyrkaren i motsats till Vesta- och Diana-dyrkarna, och författaren har för detta ändamål användt samma abstrakta karakteriseringsmetod, i det han ej låter L. öppna munnen, utan att han talar om skökor.
— Tuscnelda och Felix äro vanliga ”förtrogna.
Hos de öfriga bipersonerna finner man karaktersolikheter antydda: så äro furstens rådgifvare olika tecknade, Bonaventura, Ladislai liderlige och baksluge tjenare, har sin motsats i Syrus, Pyrami trogne tjenare, och emellan båda står lättingen och läckermunnen pågen Amatus.
Språket är, som Eichhorn anmärker, ”i allmänhet rent och klangfullt, stundom verkligen vackert i sin gammaldags enkelhet”257; och versen är vida ledigare, rimmen mera flytande än i mängden af våra äldre dramatiska författares arbeten.
Ej utan sanning är passionen målad i Tisbes klagan vid Pyrami lik, och på flera ställen är en patetisk ton rätt lyckligt anslagen.
Utgifvaren, Hr Eichhorn, antager, att författaren till detta stycke är Magnus Olai Asteropherus.
Denne var född i Arboga, reste utrikes i sin ungdom och studerade jemte teologi äfven medicin och botanik samt blef filos. magister.
Efter sin hemkomst blef han prestvigd 1603 och utnämndes till rektor i Arboga skola 1608; han qvarstannade der till 1614, då han blef kyrkoherde i Westra Fernebo.
Han var en ”allvarlig, ordentlig och mer än vanligt hyfsad man.”
För sina medicinska kunskaper var han på sin tid mycket berömd och kallas en ”insignis sui temporis medicus.”
Unga studerande brukade besöka honom på hans prestgård för att njuta af hans undervisning.
Bland andra medicinska böcker egde han äfven biskop Petri Magni Örtebok, hvilken han till skänks erhållit af den ryktbare Johannes Messenius.
Han dog d. 19 Sept. 1647258.
Enär enligt anteckningen å ”Tisbe” denna komedi uppförts i Arboga 1610, hvilket år Magnus Olai var rektor derstädes, så är sannolikt, att han skrifvit stycket och ledt dess uppförande.
I ”Arboga Känning” berättas, att i Arboga brukade ofta skådespel uppföras å stora rikssalen, och har väl ”Tisbe” der blifvit spelad259.
Förmodan, att Asteropherus skrifvit denna komedi, vinner ytterligare bekräftelse af följande anteckning i ett af Ascanæi samlingsband: ”Commedia Dn.
Magni Olaui Rect.
Scholæ Arbogensis 1609, ageradt. skreffuen;” hvilken anteckning utan tvifvel syftar på detta stycke260.
Våra inhemska källor omtala icke att någon utländsk skådespelartrupp vid denna tid besökt Sverige.