Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med wiirtem- bergska kronorden erhöll han adelskap för sin egen person, men ej för sina efterkom- mande.
Han dog år 1880 och efterlemnade tvänne döttrar, af hvilka den äldsta är gift med en bankir i Breslau.
Den yngre är gref- vinnan Landberg, hvars porträtt vi här med hennes eget benägna tillstånd meddela.
IDUN Tidningen innehåller nästan uteslutande orlginaibidrag.
— Uppgifå n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g e n k r o n a, s å er- så många förolyckade existenser, känner jag mig i allmänhet hågad att uttrycka min för- våning öfver, att det finnes så många snälla barn och så mycken hygglig ungdom, ty i regeln brukar det, som växer vildt, ej gifva några lysande resultat, och barnen få verk- ligen, oftare än vi tro, växa så fullkom- ligt vildt eller så skoningslöst omplanteras i olämplig jordmån, att man måste förvå- nas att icke finna ännu mera ogräs, än flere missbildningar än de, som finnas.
Ja skoningslöst i sanning är stundom föräldrars förfaringssätt med sina barn, t. ex. då sonen skall välja sitt lefnadsyrke.
Huru förfares väl i allmänhet dervid; stu- dera föräldrar noga sina barns anlag, deras karaktär och förutsättningar, och bestämma de derefter den bana, de skola gå?
Är det icke andra skäl, som oftast blifva de bestäm- mande.
Fadern är officer, t. ex. sjöman, i unga år bestämmes pojken, utan att till- frågas, för detta samma yrke, fastän han icke visat någon som helst böjelse för sjö- manslifvet.
I bästa fall tager han slutligen sin officersexamen, ständigt kämpande med motviljan för de återkommande sjöexpedi- tionerna; han blir emellertid snart loj, får benämningen » olämplig » och blir en medel- måttig officer, då han måhända, med sin brinnande lust för studier och sin smak för tankearbete, på en annan bana kunnat blifva en stor man, sig sjelf till ära och tillfred- ställelse och sitt fosterland till gagn.
Och hvad är det, som föranleder dessa ingripanden, som afgöra riktningen för bar- nets hela kommande lif?
Jo, det är ofta sådana bevekelsegrunder som föräldrarnes fåfänga, deras egenvilja och egennyttiga be- räkningar.
De vilja, till hvad pris som helst, lysa med sina barn, vore det också på bekostnad af dessas lycka och väl.
Detta är naturligtvis icke så att förstå, att de, med berådt mod och vett och vilja, skada sina barn.
Hvilka föräldrar vilja väl göra det?
De tro säkerligen sjelfva och vilja - tro, att det en- dast är barnets bästa de befrämja, då de tvinga det in på den bana, som de anse bäst och fördelaktigast, men detta är kort- synt och egenmäktigt och hamnar sig oftast grymt på barnen.
Studeren derför noga edra barn, och der I finnen bestämda anlag i någon viss riktning, försöken af alla edra krafter att förhjelpa dem till en grundlig utveck- ling, tvingen dem aldrig in på något arbete eller yrke, som tyckes dem rent af mot- bjudande, ty det gamla ordspråket: » den hunden, som jagas till skogs, biter icke många harar » eger säkerligen sin riktighet.
Allt detta gäller naturligtvis endast någor- Porträttet är skuret af hr Gunnar Forsell efter lunda försigkomna barn; till en viss tid en fotografi af hoffotogr.
Selma Jabobsson.
måste ju hvarje barn tillhållas att sköta just de arbeten, som äro dem förelagda.
För de mindre barnen gäller det ej så myc- ket, hvad de arbeta, der är hufvudsaken, Hvad skall min pojke blifva?
att de vänja sig vid ett regelbundet och pligttroget arbete.
Det är derför egentligen först i de åren, let finnes få ämnen, hvari så mycket blifvit taladt och skrifvet, som just frå- då lefnadsbana bör väljas, som vi måste gan om barnuppfostran.
Men ser man sig taga hänsyn till barnens egna önskningar, omkring med en smula uppmärksamhet, får smak och fallenheter.
man esomoftast intrycket af, att alla dessa Kunde föräldrar af alla samhällsklasser råd, alla dessa lärdomar förklingat för döfva riktigt den konsten att framlocka och ut- öron, att ingen lyssnat till de varnande ro- veckla sina barns olika, stundom slumrande pen, att de, som hafva sig barnens upp- anlag, så skulle vi hafva flere konstnärer, fostran anförtrodd, taga den saken ganska lätt flere skalder, skickligare läkare, prester, em- och dervid hvarken nedlägga tid eller möda.
betsmän, ja, dugligare arbetare.
Affärsmannen, som glömmer klockslaget, Då jag hör menniskor förvåna sig öfver, alt det finnes så många varnartiga barn, | då en fördelaktig affär skall uppgöras, under det att han sitter inne på kontoret och ritar » hufvuden » på affärsvännernas bref, är den tiUbakaträngde konstnären.
Prestmannen utan kallelse, som blef prest, derför att » mor » så varmt önskade se sin son på predikstolen, lefver ett otillfredstäldt lif, i det han känner sig vara till ringa eller ingen nytta för sin församling, som i sin tur icke känner någon uppbyggelse af sin själasörjares predikningar.
Den unge juristen, som saknar förmåga och smak för sitt yrke, känner sig måhända varmt dragen till läkarens intressanta och välgörande kall.
Och så blir följden en oduglig och olyck- lig affärsman här, en olämplig prest och en medelmåttig jurist der, då kanske alla tre, om de kunde byta yrke, skulle vara präk- tiga karlar med god framtid och ett lyck- ligt, tillfredstäldt lif.
Och att så tänka sig, att de måhända blifvit inskjutna på dessa banor af skäl som t. ex. detta — » i vår slägt hafva alla varit dugliga jurister »; det är ju något synnerligen åtgörande och vigtigt mot pojkens möjliga ovilja för saken?
Nej, tagen icke denna vigtiga fråga så oförsvarligt tanklöst och lätt!
Säg aldrig om den lille, som tultar i kolt: » han skall bli det och det »; låt honom blifva det, hvar- till han duger bäst, det hvartill hans anlag tyckes bestämma honom, om också denna lefnadsbana eller detta yrke icke just är det, som föräldrarne hysa förkärlek för.
Genom att förfara på detta sätt skola vi få dugande ' män på alla områden, hvars framgångar och lefnadslycka rikeligen skola ersätta föräldrarne för den möda, de egnat sina barn, för den uppmärksamma vaksam- het, hvarmed de följt deras utveckling, ofta undertryckande egna önskningar och planer.
Elisabeth S — s.
" Mor ", Hedersamt omnämd vid Iduns 6:te pristäfling.
{Säg, mötte du väna blicken Ur soliga ögats vår, Och såg du den glada nicken Med böljande guldgult hår?
Och skalken sén, som ock tåren bar, Den skulle du sett hur skälmsk han var!
Och hörde du silfv er skr ätten.
Som klungo på äng, i lund, Och såg du den näpna hatten, Som skuggade kindens rund?
Der bodde ju sol likväl — • den drog Öfver fina drag hoar gång hon log.
Vi lekte förnöjdt till samman Båd ' » röfvare » och » ta ' fatt », Och aldrig glömmes vår gamman Med rop och glittande skratt, Då jag var » häst », hon » dam », förstås, Och det gick i sken öfver kullens ås.
Men Då Då Och Och Att skulle » familj » vi leka, blef hon med ens helt klok, kunde hon klappa och smeka trösta, når det gick på tok, alltid var det en sak så klar, hon var » mor » och jag var » far ».
Thorolf.
h il tes a t t.
m m m e r I v e c k a n u n d e r h e l a q v a r t a i e t.
F ö r hvarje 6 - tal a b o n - n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r h v i l k a a f g l f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f Då jag tog organisten.
Skiss af H o i.
fjjlflfet blef beramadt, att jag skulle taga dH^i » organisten » — organistexamen förstås, och till den ändan skulle jag söka att få lek- tioner i sång, harmoni, orgel och piano af stadens nye kantor, eller » direktör », som han allmänt kallades.
Med sällspord beredvillighet gick han mina önskningar till mötes, och så skulle lektio- nerna taga sin början.
Nu hör det visserligen till, enligt gammal häfd, att beskrifva » hjelten » i stycket, men det slinter jag djerft öfver, och du får låta dig nöja med att veta honom ega » gudomliga » ögon och ett par de » sötaste » mustacher.
Den första lektionen ... o, den glömmer jag aldrig!
Han skulle profva mig i s å n g.
och nu är det så, att af röst eger jag ej ett uns.
derför var jag en riktig stackare.
Oaktadt mina nyss fylda sjutton år darrade jag som en skolflicka, under det mina ögon blefvo fulla af tårar.
Då han så bad mig sjunga tonen, som han anslog, droppade der en hel liten flod på de hvita tangenterna.
Förvånad såg han u p p.
hur väl mins jag ej, hvilket ömt uttryck de » gudomliga » ögonen hade.
Med ett nästan faderligt utseende tog han båda mina händer i sina, såg mig mildt in i ögonen och, under det jag nästan kände dof- ten från de pomaderade mustacherna, sade han sakta och mildt: » Kära barn, inte skall du vara rädd, inte är jag så fruktansvärd! » Han var tjuguåtta år och hade sett mig uppväxa, derför kallade han mig ännu du.
Midt igenom tårarne, som ännu glimmade i mina ögon, såg jag leende in i de » gudom- liga », under det jag sakta hviskade: » Ni får icke skratta åt mig, nu är det öfver igen.
men jag var så r ä d d.
» tillstymmelsen till ännu en liten darrning smög genom mina lemmar, men jag beherskade den hjeltemodigt.
i r-s g i K t I L / U IN I d u n, er hålles ett g r a t l s e x e m p l a r f ö r hela d e n t i d, u n d e r h vilken a b o n n e m e n t e t r ä c k e r.
A r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e a n 5, t o r d e p r e n u m e r a Återigen grekiska och mina oskyldigt frå- gande b l i c k a r.
hans förlägna min.
Allt detta repeterades ofta.
Men till slut förstod jag, att han bestämdt måtte mena, att han genom våra lektioner sjelf trängt längre in i studiet och sjelf förstått detta bättre än till — förene.
Lektionerna i orgel försiggingo uppe i vår lilla tarfliga, men för mig dock så kära kyrka, som just nu fått en ny, präktig orgel.
Hvil- ken njutning skänkte mig ej dessa härliga lektioner på detta sköna instrument, på hvil- ket jag snart uppnådde ej så liten skicklig- het, jag till.
och med lärde mig mycket svåra saker, som min lärare under verklig andakt åhörde.
Ibland, då jag fantiserat något öfver en enkel melodi, eller ock sjelf gjort denna, kunde han taga båda mina händer och säga: » Snart växer eleven läraren öfver hufvudet! » Så kunde han ibland fortsätta der jag slutat, fullkomligt sätta sig in i mina musikaliska tankegångar och göra ännu vackrare utvik- ningar.
Då kunde jag stå der och lyssna med hvarje pulsslag till tonerna, under det mitt öga drömmande flög ut öfver kyrkans hvita tempelhvalf, under det jag tänkte — - ja, hvad?
Jag tog dagligen lektioner och gjorde stora framsteg, så att snart kunde min lärare gå upp till » kapellmästaren » och anmäla mig till examen.
Och så inföll den stora dagen.
Jag var klädd i svart siden, med några skära rosor i bröstet.
Mitt ljusbruna hår var upplagdt i enkla flätor i nacken, benadt i pannan samt vågigt af naturen i små oskyldiga bugter — utan att på minsta vis vara ens tillstymmelse till » lugg ».
Min lärare skulle gå med mig, för att jag ej skulle känna mig rädd.
Men aldrig har jag varit frimodigare än den dagen, som, redan då den inföll, föreföll mig som mitt lifs största och skönaste dag — som den också blef.
Examen gick med glans, jag fick höga betyg • — med undantag af sången dock, som afspisades med » godkänd » — och min lärare var stolt öfver sin elev.
Sedan försiggick » profvet » bättre än hvad Och så skulle vi gå hem, der naturligtvis jag vågat hoppas, och derefter kom turen till mina anhöriga längtade att få höra utgången.
att visa min skicklighet på piano.
Detta var Då vi så skulle passera kyrkan, fick han också min styfvaste sida, och han påstod, att ett af sina infall — som stundom, sanningen jag var en verklig liten virtuos.
Det enda att säga, ej hände så sällan.
— » Låt oss gå som felade var min handställning, som han upp i kyrkan » — bad han — » och spela så ej tyckte om, och för att jag skulle lära mig ditt vackra examensstycke ännu en gång! » en bättre, så satt han hela tiden och med Hvem kunde neka på en dag sådan som högst egna händer höll mina uppe — för en denna?
Och så gingo vi in.
Kyrkans hvita oinvigd såg det ut, som när en läkare känner hvalf lyste i solljuset på ett underligt, strå- patienten » på pulsen ».
lande, högtidligt s ä t t.
Deraf kom det sig, att jag redan från bör- Då vi inkommo, tog han kappa och hatt jan blef vand vid beröringen af hans hvita af mig, fattade min hand och gick några steg händer, som under tidens lopp på ett märke- framåt den breda gången, under det hans ligt sätt, om ej magnetiserade, så dock bragte ögon på ett högst besynnerligt sätt stirrade mig i ett slags fjuft tillstånd — naturligtvis på mina röda rosor — såväl de i bröstet, utan att ens skymten af en aning om hvad som de, hvilka brunno på mina kinder.
det kunde vara, uppstod hos mig.
» Men ni är j u tokig, » skrattade jag, » inte Harmonien gick alldeles af sig sjelf — han står orgeln på altaret? » påstod en gång, att det i tidens början var » Ja, jag var tokig, » log han, och kyrkans bestämdt, om harmonien oss emellan.
helgedom genljöd af ett ungdomsfriskt skratt.
Jag log och såg honom oskyldigt in i de Nu gingo vi upp på orgeln.
Först spelade vackra ögonen, men nu blef han så besynner- jag » examensstycket ».
ligt röd och förlägen.
men detta var gre- Så kom han bort till mig, underlig, upp- kiska för mig, och det kunde jag gunås ej.
rörd, helt allvarsam.
Vi läste om harmoni och disharmoni, och Det var, som om kyrkans hvita hvalf hittills hur en upplösning göres med » septiman », och varit ett stort, skyddande hänge, men som alltsammans fattade mitt klara förstånd, men nu på ett underligt sätt började röra sig.
stundom pratade han så märkvärdigt om har- » Sjung min lilla visa för sista gången, » bad moni och upplösning — att jag lärt honom han med vek röst.
harmoni, och att, allt sedan våra lektioner Och jag sjöng » hans visa », som jag gjort började, jag upplöst alla disharmonier.
tusen gånger förut, ur Faust, just der Mar- gareta utsäger orden » jag älskar dig ».
Jag hade sjungit dessa ord många, många gånger utan den minsta förlägenhet, eller ens en tanke på att vara förlägen.
Nu, då de trenne orden om och om igen genljödo i den solbelysta kyrkan, var det som med ens alla skyddande slöjor nedföllo och något oändligt klart skimrande frambröt.
Och min röst blef osäker.
bortdog slut- ligen.
det kom en darrning och skälfning öfver mig.
det droppade från mina ögon.
och hvarje fiber inom mig rördes, som af en hastig, mild beröring.
Då är det någon, som hviskar mitt namn, upprördt, lidelsefullt ...
och deri innefattande allt.
bekännelse och bön.
Mer än hälft vanmäktig hvilar jag i nästa minut i ett par armar, som mildt och fast omsluta mig.
— — — — — — — — Kort derefter förlofvade vi oss samt gifte oss.
Som brud bar jag hvit, skär drägt och annandagen svart siden med skära rosor.
Denna senare drägt rent af afgudar min man, och otaliga gånger är jag i en sådan fotograferad och afmålad, deöna drägt, som är ett evigt talande minne från den ljufva dagen, som hvarken han eller jag kan glömma, den dagen, » då jag tog organisten ».
Andra kongressen, Anordnarne af den andra kongressen, den offi- ciella, syntes hafva klart för sig, huru efter i utveckling man var i Frankrike, och att man borde lära sig krypa, innan det kan bli fråga o m att gå.
Kongressen kallades » congres International des osiwres et des institutions feminines ».
I denna dess titel låg dess egentliga karaktär.
Man ville snmmanföra de institutioner och inrättningar, som qvinnan skapat, för att härigenom liksom visa, hvilken magt hon var i samhället, hvilken kraft hon utvecklat, och huru stort det verk är, som hon redan utfört och utför till mensklighetens bästa.
Men det var ej blott såsom ett tomt skryt man skulle draga fram hela denna skara af barnhus, skyddshem, sjukhus, skolor, föreningar för qvinno- saken, för sedlighet, nykterhet m. m.; man önskade äfven, att de som sysselsatte sig med dessa frågor skulle få tillfälle att höra andras erfarenheter och deraf draga nytta för sitt arbete.
Man ville ock, att redogörelse skulle lemnas för qvinnans arbete inom vetenskap, konst och literatur.
Slutligen önskade man, att den civila lagstiftningen skulle granskas för att se, i hvad mån den var hämmande för qvinnans nuvarande verksamhet, samt hvilka berättigade önskningsmål som i detta afseende kunde framställas.
Kongressens president var Jules Simon.
Han är nu gammal och sjuklig, hans stämma var svag, och han presiderade endast vid kongressens öpp- nande o c h afslutning.
Han bär dock ett verlds- berömdt namn, och den fullsatta salen lyssnade med spänd uppmärksamhet till hans spirituella föredrag.
Sjelfva själen i kongressen o c h den, hvilken hade dens törsta förtjensten om den sammas anordnande, var m:e Emilie de Morsier, en medelålders qvinna, blond, med ett behagligt utseende.
Hon är känd för det intresse, hvarmed hon omfattar alla filan- tropiska intressen.
Uppoffringar af tid, penningar och krafter räknar hon för intet, om det gäller att gagna de idéer,hvilka ligga henne o m hjertat.
Hon hade ett förbindligt sätt, ett redigt hufvud och en högst ovanlig vältalighet.
Genom alla dessa egen- skaper blef hon den egentliga ledaren af kongres- sen, liksom hon varit dess anordnare.
Kongressledamöterna utgjorde först och främst de redan från den föregående kongressen bekanta utländskorna, förstärkta med ett talrikare engelskt element, samt en liten kohort på en gång liberala och hofsamma fransmän.
Var det ett fåtal fran- ska qvinnor, som deltogo i denna kongress, så må man erkänna, att det var en utsökt samling.
tion s k e ä n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
— B i d r a g från alla o m r å d e n f ä r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida a f papperet b ö r I den första kongressen hade man blifvit ut- tröttad genom en massa ideligen återkommande fraser om qvinnornas usla ställning, om samhällets orättvisor rnot dess bättre hälft, om männens ego- ism och qvinnornas stora egenskaper; man hade fått så öfvernog deraf, att det nästan verkade lug- nande, när en eller annan kom med ett föredrag med fakta i stället för dessa fraser, hvilka slutligen blefvo enerverande som en positivmelodi.
Den galliska svagheten för fraser förnekar sig sällan, och ett tacksammare fält för fraser än qvinnofrå- gan är svårt att finna.
I den andra kongressen fick man just ej mera fraser, än hvad man kunde tåla, allra hälst som man fick i de flesta fall endast prima varor.
Jules Simons spirituella kseri och M:e de Morsiers iifvande föredrag kan endast någon gammal ger- manisk stofil kalla för idel fraser.
Deremot kunde den mest intresserade åhörare i den andra kongressen tröttna af de allt för många redogörelserna för filantropiska inrättningar.
Man borde åtminstone i någon mån sammanfört dem, som voro af samma slag.
Bland filantropiska före- drag, som voro egnade att ådraga sig allmännare uppmärksamhet, var det af miss Broen öfver hennes verk i Belleville bland Paris ' fattiga befolkning.
Endast en qvinna med stark tro kan göra, hvad hon gjort, och det låg också lif och värma i hela hennes uppträdande på samma gång som kristlig ödmjukhet.
Flere intressanta meddelanden o m nykterhetsrörelsen i England och Amerika väckte stort intresse, och hvad som måste falla hvarje svensk i ögonen är, i hvilken grad de bildade klasserna, särskildt de bildade qvinnorna, der söka gå i spetsen för nykterhetsrörelsen och verka ej blott med tal, utan med exempel.
SedUghetshågan behandlades äfven.
Flera af den bekanta mrs Bullers vänner voro bland kongressens ledande personligheter, och med entusiasm antogs en re- solution, angående upphäfvande af den reglemen- terade prostitutionen.
Några resolutioner, hvilka afsågo att förbättra den franska qvinnans ställning inför lagen, fattades, och i dessa sista resolutioner torde ligga denna kongress ' största betydelse för Frankrike.
Dessa resolutioner afsågo att skydda den unga flickan till 16 år, låta qvinnan få vara förmyndare, få vara handlande, få behålla äfven som gift sin arbetsförtjenst m. fl.
önskningsmål, hvilka redan äro i Sverige uppnådda.
I Frankrike har man dock ej ännu tagit något steg i den riktningen.
Till o c h med bröder och systrar uppfostras ofta i sträng afskildhet, och det berätta- des från klosterundervisningen, huru det framhållits som synd för den lilla tioårsflickan att leka med sin yngre broder.
Kongressens resolution, att in- förandet af samundervisning vore ett önsknings- mål, kan sålunda från fransk synpunkt betraktas som radikal.
Att resolutioner om djurskydd och verldsfred skulle framkomma på en filantropisk qvinnokon- gress faller af sig sjelf t.
Hvad verldsfreden angår, så var det desto tydligare, att hon hörde till de s. k. fromma önskningarna, som man ej vågade låta någon representant från Tyskland helsa för- samlingen, hvilket de andra landens representanter gjorde.
Vid den första kongressen voro följande sven- ska damer närvarande.
Fröknarna Butenschön, Fries, Geijer, R o o s, Sandström och Schoug samt fru Straube.
På den andra kongressen voro fru Retzius och fröknarna Fries, Lundin, v o n Post och Mae Dowal.
Professor fru Kowalewsky var an- tecknad såsom rysk delegerad.
Fröken Fries var vid bägge kongresserna dele- gerad för Sveriges största qvinnoförening: » Fre- drika-Bremer-Förbundet. » På den första kongres- sen unplästes af henne en af fru R. Olivecrona författad uppsats om qvinnans ställning i Sverige, samt meddelades en kort redogörelse för den sven- ska lagstiftningen rörande qvinnan.
På den andra kongressen lemnade fröken Fries en redogörelse för qvinnorörelsen i Sverige, för Fredrika-Bremer- Förbundet och för några svenska inrättningar af större intresse, såsom Handarbetets vänner o c h de praktiska hushållsskolorna.
Fru Retzius redo- gjorde för » Gift qvinnas eganderätt », » Lars Hjertas minne » och Arbetsstugorna.
i I \ j I I U K l | \ användas och marginal iemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid n o g a anglfvas, o c h kan fullkomlig diskretlon från redaktionens sida påräknas.
Dagens stora händelse.
vinnans mest framträdande svaghet skall ju vara nyfikenheten, om man får tro ett ofta upprepadt påstående, som till och med har biblisk häfd för sig.
Äfven jag är för min ringa del böjd att medge, det jag aldrig sett nyfiknare varelser än frun- timmerna — med undantag möjligen af kar- larne, och särskildt karlarne i Stockholm.
T y grufligt nyfikna äro vi, det är visst och sant.
För närvarande äro vi nog lyckliga att hafva en afledare för vår nyfikenhet af allra yppersta slag ut i orientalistkongressen.
Den är icke blott dagens utan årets — ja hvarför icke årtiondets?
— stora händelse, den upp- slukar allt vårt intresse, väcker vår afund med lysande drägter och eleganta ekipager, vår förvåning med ovanliga ansigtstyper och främmande tungomål, bländar oss med fyr- verkerier och tråkar ut oss med tidnings- artiklar.
Och detta så fullständigt, så oemot- ståndligt, att det aldrig kan falla oss in vare sig att dölja, hur fullständigt fångna vi äro under denna sällsamma kongress, eller ännu mindre försöka spela blaserade och likgiltiga gent emot kongressen.
Tvärtom är det att befara, att kongressen är en smula blaserad gent emot oss: åtminstone gaf h. m:t konun- gen i sitt inträdestal oss en vink om, att vi få hålla oss beredda på denna fatala even- tualitet.
Grefve Carlo — han ursäktar oss nog om vi helt familjärt kalla honom så, ty det låter onekligen en smula mer.
orienta- listislä än grefve Landberg — grefve Carlo berättade, att en diplomat vid ett tillfälle sagt sig tro, att orientalistkongressen var » en liga, som hade för afsigt att eröfra Orienten », hvil- ket yttrande hr grefven behagade beteckna som » nå ' n okunnighet ».
Jag skulle snarare hålla före, att det var ett uttryck af stor artighet och diplomatisk politess.
Åtminstone kan man säga om åttonde orientalistkongressen, att den är » en liga, som fullkomligt eröfrat Stockholm ».
Det är ju inte heller underligt, ty gent emot främmande eröfrare, som komma i ett så fredligt syfte som kongressens män, till- låter oss icke vår älskvärdhet att sätta något motstånd.
V i gifva dem våra elegantaste och mest storstadsmessiga hotel); vi afstå åt dem alla fasihonabla platser på vår opera och krypa sjelfva helt beskedligt upp på » hyllan »; vi låta dem ockupera Hasselbacken och äro belåtna, om vi sjelfva blott då och då få se en flik af deras österländska mantlar eller få höra något af deras » otympliga försök » — som en morgontidning behagar uttrycka sig — att imitera våra svenska hurrarop.