Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Återstår att tillse, om icke de klassiska språken numera förlorat egenskapen af allmänt bildningsmedel, och i stället blifvit ett special-studium, i alla tider likväl märkvärdigt som ett historiskt moment.
Betraktar man historien, skall man finna, ätt på olika tider uppstå särskilda ämnen, kring hvilka allt annat grupperar sig; meri, sedan de uppfyllt sin bestämmelse, mäste de åter träda i bakgrunden och andra faktorer intaga den lediga timonen.
Vid betraktande af dessa språks Öde i Sverige, företer sig den märkvärdiga omständigheten, att ehuru de gamla språken under tvänne sekler bär utgjort hufvud föremålet för undervisningen, har Sverige dock icke frambragt en enda, säger en enda, philolog af mera framstående ryktbarhet; dä deremot uti de förbisedda, föraktade vetenskaperne, Sverige kan skryta med namn, hvilka icke hafva sin jemlike i hela Europa.
De, som afslutade sina förstudier under förra Seklet, egde, till följd af då för handén varande omständigheter, stor färdighet i Latinska språkets läsande, skrifvande och talande, ehuru de saknade möjligen den djupare pbilologiska insigten.
Den är eli lik, hvari alla besvärjelser förgäfves skola söka inblåsa lif.
Han erinrar sig, vid besök uti universitels-städerna, hafva hört omtalas den och den Bill- till B.
Prot. 4856 & 4857. 8 Samt. 35 Haft. 2 10 Allmänna Besvui's- och Ekonomi-Ulskotieis Belänkande N:o 116. store Latinaren, Greken eller Orientalisten, men, om han vill göra sig mödan närmare, undersöka förhällandet, skall han finna att dessa philologers rykte aldrig förmått tränga sig utom universitetets portar.
Äfven jag hörde i min ungdom omtalas personer af detta seklet, hvilka påstodos vara stora Latinare; men en närmare granskning utvisade att de, efter en viss författare, vanligen Cicero, inlärt sig ett eller annat dussin talesätt, hvilka oupphörligt användes, ulan att den talandes individualitet hade derpå något inflytande.
Man påstår ali klassisk bildning är nödvändig för blifvande prester och embetsmän.
Härvid beder jag, att man torde iakttaga, det hvad här yttras om prestbildniog, gäller endast dem, som direkte ingå pä prestbanan, men alldeles icke de personer, hvilka, efter alt hafva tillbragt sina bästa år vid skolan eller universitetet, sedermera välja prestembetet såsom en lugn tillflyktsort för en mera framskriden ålder.
Jag vägar bestämdt bestrida ett sådant förhållande, och är fullt öfvertygad att icke någon, som en längre tid vistats vid universitet, kan deremot hafva något att invända.
Under min studenttid kallades prestkandidalerne Seminaristen, och jag frågar en hvar, som sjelf med större allvar idkat de klassiska studierne, om det vid universitetet rimligen kunde falla honom in alt med en Seminarist inlåta sig i diskussion om dessa studier?
Seminaristens kunskapsmått var i hög grad inskränkt.
Att hafva läst hela Novum hörde lill det ovanliga; och dock är Nya Testamentet en ganska liten bok.
Huru stort vetandet var i Latinska språket, kan bäst inhemtas genom en skildring af presternas di sputationsakt.
Bland andra prestanda vid pastoral-examen skulle examinandus offentligen försvara af honom författade Latinska theser.
Nu sf lille hvar och en oinvigd tro, att härtill erfordrades det vederbörande kunde icke blott tala, utan äfven skrifva Latin.
Härom har jag erhållit bekräftelse derigenom, att den Latinska dispulationsakten numera är borttagen och tillåtelse medgifven att afhandla ämnet på Svenska.
Likaså har Hebreiska bortgått från pastoral-examen; hvilket allt måste anses såsom ett erkännande alt dessa tvänne språk icke innehafvas af prester i allmänhet.
Men nu lill dispulationsakten.
Pastoral-examinanden vände sig till någon af de yngre akademiska iärarne, hvilken författade icke blott theserna, utan äfven argumenterne deremot samt svaren som borde afgifvas.
Försedd härmed uppsteg examinanden djerft i katbedern och motte med lugn sina motståndare, liksom vore han i dessa idrotter en öfvad kämpe.
Striden afgjordes naturligtvis alltid tili examinandens fördel; och opponenterne funno sig således föranlåtna att uti granna svassande (naturligtvis äfven pä förhand författade), la| prisa hans ådagalagda stora lärdom.
Det förargliga hände väl stundom, att argumentet N:o 1 genmältes med svaret N:o 2; men ä sådana lapsus calami lemnades ingen uppmärksamhet.
Att så tillgick för några och tjugu år sedan, kan jag déstohellre intyga, som jag sjelf vid ett pär dylika tillfällen fungerat såsom opponens.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-U/skotle/s Betänkande N:o i 16. 11
Är den klassiska lärdomen större hos andra klasser?
Man påstår t. ex. alt kunskapen uti Latinet är nödvändig för juristen, emedan han derförutan icke kan erhålla kännedom om den Romerska jurisprudensen, hvilken i allmänhet anses såsom grunden för all annan lagstiftning.
Huvudant är nu verkligen förhållandet?
Kunna våra jurister i allmänhet obehindradt läsa Institutionerne och Pandekterne?
Det vore visserligen icke utan gagn om våra jurister voro hemmastadda i den Romerska laglarenheten; men i allmänhet äro de derom i hög grad okunnige.
Ett af skälen härtill är otvifvelaldigl bristande språkkunskap.
Sådant är i sanning bedröfligt, när man besinnar att de offrat flera af sina bästa år på inlärandet af ett språk, om hvilket de aldrig hinna lill sådan kunskap, att de deraf kunna skörda någon verklig frukt.
Romerska lagfarenheten blifvit genom mångfaldiga afhandlingar, särdeles på Tyska, framställd, skulle en ganska god kännedom derom inhemta» äfven ulan kunskap i Latinet.
Om således våra jurister hemta ringa eller ingen nytta för sitt yrke genom latin-studiet, torde man böra tillse om icke något annat språk-studium, som ligger honom mycket närmare och hvaraf han kunde hemta vida omedelbarare frukt, nästan helt och hållet åsidosältes.
Vårt lagverk utgör något särskildt, hvartill motstycke knappast torde finnas i öfriga Europa.
Svenska lagstiltningen hviiar på egen nationel grund och har utvecklat sig, utan att den Romerska derpå utöfval någon mera genomgripande inverkan.
Dess segrande vapen kunde således icke bär plantera Roms institutioner.
Men denna, liksom andra fördelar, med hvilka en nådig försyn begåfvat vårt fädernesland, missvårdas på det högsta.
Om det är sorgligt att våra jurister i allmänhet icke kunna läsa Romerska lagen, måste det väl vara i vida högre grad beklagansvärdt, att de icke kunna läsa våra gamla lagar, i brist af erforderlig språkkunskap.
Hvar och en, som vill se sanningen, måste finna, att studium af Isländskan och Norraena lingua är för Svenska juristen af vida större vigt, än det af Latinska språket.
För att rätt kunna lätta och tyda vår lag, erfordras att känna dess ursprung och utveckling.
Månget stadgande, som vid första påseendet förefaller besynnerligt och onaturligt, skall, sedan man inhemtat dess historiska ursprung, befinnas ganska vist och nödvändigt.
Men i detta, som i många andra afseenden, finnes ett stort förakt lör allt Svenskt, allt nationelt.
Den gamla skolans förfäktare påslå att, för erhållande af kännedom om civilisationens utveckling, de klassiska språkens studium är nödvändigt, men de förbise helt och hållet att för oss, såsom Svenskar, måste kunskapen om vår egen utveckling vara den vigtigasle.
Genom vår osvenska uppfostran har också inträffat, hvad man förut bordt kunna förutse, eller att numera knappt någon fullständigt känner hvarken vårt språk eller vår lagstiftning.
Utländskt gods insinuglas ständigt, så i ena som i andra hänseendet.
Vidtagas icke snart grundliga åtgärder till utrotande af de kräftsår, häraf uppkommit, skall så språk som lagstiftning förfalla i en Babylonisk förbistring.
Svenska juristen må således gerna sakna kunskap om den Romerska, så vida han i stället förskaffar sig kännedom om den gamla Svenska lagstiftningen.
Dé klassiska språken påstås vara nödvändiga för läkaren.
Dels är pharmacopéen skrifven på Latin, dels är terminologien i allmänhet hemfad från Grekiskan, som det böjligaste och mest lämpliga språk till detta ändamål.
Huruvida detta påstående verkligen innebär någon praktisk sanning, torde böra öfvervägas.
Grekiskan, så är i allmänhet 12 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskotlets Betänkande N:o 446. läkarnes kunskap i delta språk ganska ringa.
Den räcker i allmänhet ingalunda till det uppgifna ändamålet, eller att tyda förekommande termer.
Men äfven om läkaren egde vida större kunskap i nämnde språk, än nu vanligtvis är fallet, skulle den ändock vara otillräcklig för det uppgifna ändamålet, för vinnande hvaraf i alla händelser fordras special-studium.
! sjelfva verket ligger icke sä särdeles stor vigt på huruvida läkaren känner härledningen lill alla termer, enär dessa ofta hafva eli ganska tillfälligt ursprung.
Hufvudsakligast är naturligtvis alt han känner sjelfva saken, sorn betecknas genom termen; och ofta är saken något helt annat, än hvad namnet utmärker.
För att kunna tyda pharmacopéen fordras alldeles olika Lalin emot den, som igenfinnes hos de klassiska författarne.
Den fordrar också sitt särskilda studium, hvarvid deri i skolorna inhemtade kunskapen i Latinet endast föga båtar.
För den, som af kemien inhemtat den Latinska nomenklaturen öfver olika slags föreningar, skola de få egentligen Latinska ord, der förekomma, utan särdeles möda inherntas, äfven orri han förut saknar kunskap i detta språk.
Dessutom är att hoppas, att här i Sverige, likasom redan skett i Frankrike, pharmacopéen snart kommer all författas på modersmålet.
Någon svårighet härför möler ingalunda, enär den nomenklatur, som nu begagnas, är uppgjord af Berzelius, hvilken jemväl uppsatt Svensk nomenklatur, den der ingalunda är den Latinska underlägsen i tydlighet och precision.
Dä, enligt hvad jag nu visat, en grundligare kunskap uti klassiska språken icke finnes, hvarken hos presten, juristen eller läkaren, återstå endast de, som vid universiteten taga philosophiska magistergraden, hos hvilka en sådan större kunskap skäligen kan förväntas.
De graduerades antal i jemförelse med alla dem, som vid elementarläroverken åtnjutit undervisning i klassiska språken, är ganska ringa ; och äfven ibland dessa är det endast en minoritet, som verkligen förvärfvat en grundlig kunskap i be rörde språk.
Af denna lilla minoritet är det äfven endast några få. som efter slutade examina fortsätta sina klassiska studier.
Det vanliga är att, sedan examina blifvit ab O ' solverade, kastas de klassiska auklorerne under bordet, för alt der hvila i ostördt lugn och studeras endast af malen.
Äfven de ynglingar, som förvärfvat mera klassisk kunskap och för dessa studier hysa verklig kärlek, hindras vanligen af förhållandena att vidare fortsätta samma studier.
Nödvändigheten att fullständiga bristande kunskapsförråd i de ämnen, som utgöra föremålet för deras lefnadsyrke, upptager vanligen all den ledighet, de kunna spara åt studier.
Om således för läst antagas kan, att deras antal, som af de klassiska studierna skörda någon verklig frukt, är högst obetydligt i jemförelse till deras, som i skolan deruti erhålla undervisning, så frågas om det är lämpligt, att för ett sådant fåtals skull bibehålla dessa läroämnen, helst då derigenom riskeras, att all enhet och öfverensstämmelse emellan de särskilda läroverken blir omöjlig, samt det blifver nära nog ogörligt lämpligen organisera skolan, då fyra, ända till fem olika undervisaingslinier der kunna uppkomma.
Den gamla skolans förkämpar påstå vidare, det en mängd fördelar uppstå genom de klassiska språkens studium, hvilka icke kunna på annat sätt ernås Sålunda skulle derigenom utbildas omdömet och den estetiska smaken.
Dessa, och en mängd dylika påståenden, hafva så ofta blifvit upprepade, att de nära nog öfvergålt till axiomer.
Likaledes har det uppgifvits, att alla utmark lare personer erhållit klassisk bildning; men detta, likasom öfriga påståenden, hafva aldrig blifvit med bevis styrkta.
Vill man granska förhållandena skall man icke undgå finna, det ofvanomförmälda fördelar likaväl vinnas genom andra studier.
Likaväl som man påslår, de[ kunskapen om de gamla språken underlättar inlärandet af de Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Nw 1-16.
13 moderna, kan man omvända satsen.
Det faktiska åter är det, alt de personer, hvilka olfrat mesta tiden på de gamla språken, sällan vinna någon större färdighet i de moderna.
Den utländning, som besökte våra universiteter, hade åtminstone för några och tjugo år sedan stor svårighet att bland de akademiske lärarne påträffa någon, med hvilken lian kunde kommunicera sig på sill modersmål.
Numera är troligen förhållandet i detta afseende något lörändradt. men sådant härflyter ingalunda från grundligare studium af de klassiska språken, ulan genom den ojemförliga större lätthet ali besöka främmande länder, sorn nu förefinnes. litt exempel man ständigt anför lill bevis på de klassiska studiernas bildande förmåga, är Englands stora statsmän, hvilka sägas genom dessa studier hafva grundlagt sin utmärklhet.
Delta påstående torde tåla en närmare granskning.
Det är väl sannt, all de klassiska studierna vid Englands universiteter utgöra hufvudsaken, likväl mera vid Oxford, än vid Cambridge, der plats äfven lemnats åt öfriga vetenskaperne.
Men härvid uppslår den frågan, om verkligen aristokratiens söner inhemta så särdeles stora kunskaper i de klassiska språken.
Personer, som på stället tagit kännedom om förhållandena, bestrida sådant, och påstå att med vistandet vid universitetet åsyftas mindre lärdom, än alt utbildas till fullständig gentleman.
Om således den mycket omtalade klassficiteten hos Engelska aristokratien kan vara tvist underkastad, torde det vara skäl tillse, om icke dess statsmanna-egenskaper utbildas genom belt andra omständigheter.
Engelsmannen, som bebor ett land med urgammal frihet, hör redan i sin första ungdom diskuteras Statens angelägenheter.
Derigenom riktas hans uppmärksamhet tidigt ål delta båll.
Han är dessutom försatt i en särskild belägenhet, derigenom alt hans hemland utgör centrum för all verldens handel och industri, hvilket åter gör att han nästan omedvetet erhåller kännedom om en mängd förhållanden, som personer af andra nationer endast kunna genom studier inhemta.
Genomgår man biografien om de utmärktare af Englands statsmän, skall man finna att de redan i sin första ungdom, vid tjuga eller ett par och tjugu års ålder börjat sin bana antingen i parlamentet eller den högre administrationen.
Hvad som dä kunnat finnas bristfälligt i deras bildning bar blifvit ersatt under utöfningen af statsmannavärf.
Engelsmannen har således i sjelfva ver ket erhållit samma uppfostran, som de gamle Greker och Romare.
Vore påståendet sanni, alt den klassiska bildningen vöre den som frambragt statsmän, skulle samma orsak äfven å andra ställen hafva samma verkan.
Låtom oss dä vända oss lill ett land, hvars klassiska bildning ingalunda är Englands underlägsen.
Tyskland är klassiciletens hemvist.
Hvilka stora statsmän har del frambragt?
Se i detta afseende 1848 års Frankfurter-församling.
Den bestod hulvudsakligen af lärde; men jag belviflar högligen att något annat land förmår framställa en sådan samling af statsmanna-karrikaturer, som denna.
Vända vi oss till vårt eget fädernesland, finna vi väl, alt i förra tider våra statsmän samtligen egde klassisk bildning, men den tiden fanns ingen annan bildning, och later således förhållandet deraf förklara sig.
Men se vi på sednare tider, skola vi finna, att flere af dem. sorn så väl i Konungens rådkammare, som på detta hus, utmärkt sig för större statsmanna-egenskaper, just varit sådane sorn saknat klassisk undervisning.
Och i närvarande stund utgöres Riddarhusets prydnad af män, hvilka aldrig erhållit klassisk bildning.
Al allt detta torde med någorlunda säkerhet kunna slutas, det statsmanna-duglighet kan vinnas både med och utan klassiska studier.
Det har blifvit yttradt af personer, som haft praktiskt inflytande på frågans lösning, alt om ynglingen icke tvangs läsa de gamla språken, tillräckligt antal prestämnen komme att saknas.
Finge ynglingen i skolan grundlig undervisning i de s. k. realstu - 14 Allmänna Besvärs■ och Ekonomi-Utskotlets Betänkande N;o 116. dierne, skulle han, efter fulländad lärokurs, besitta den grad af bildning, att det stöde honom fritt välja bland yrken, som hade att erbjuda en mera lockande framtid än prestembetet.
Derföre, och för att förekomma den olyckan, att landet icke vidare blefve öfversvämmadt med mer eller mindre okunniga prestämnen, skulle undervisningen så ställas, att den verkliga kunskapen vid skolorna blefve så ringa och sä litet fruktbärande som möjligt.
Upplöses ofvannämnda yttrande i dess elemenler, skall man häpna deröfver; och troligen hafva de, hvilka fällt yttrandet, aldrig klart gjort sig reda lör dess innehåll.
Berörde sats innebär i sig först, att upplysningen skall hindras; och hvarföre?
Jo, pä det man mä erhålla uttolkare af Guds ord och predikare af hans bud.
Och då Gud är källan till allt ljus, till all upplysning, skola hans tjenare framtvingas genom att förhindra upplysningens allmänna spridande.
Vidare föiutsätles, att inträdet i det heliga preslembetet bestämmes, icke af inre drift och kärlek att förkunna Herrans storhet och godhet, ulan endast af de större eller mindre jordiska förmåner, embetet har att lemna.
Och ligger icke häri möjligen orsaken till den indifferentism, man tillvitar vårt nuvarande presterskap?
Då menigheten tydligen sett, att herdens omsorger haft mera egna timliga för delar, än hjordens andeliga väl, till föremål, har vördnaden för och förtroendet till honom mer och mer försvagats.
Folket måste likväl hafva sitt religiösa behof tillfreds^ stäldt, och blir således ofta offer för fantaster och bedragare, hvilka inleda det på hvarjehanda religiösa irrvägar.
Frågas slutligen: hafva icke de schismatiska rörelser, som nu i så oroande grad uppkommit, sin orsak i ofvannämnda förhållanden?
För att ådagalägga de klassiska studiernas nödvändighet har man sagt, att en verkligt klar insigt om vär nuvarande civilisation icke kan vinnas, utan kännedom om den källa, hvarur den härflutit.
Då den Grekiska och Romerska är grunden lill vår litteratur, bör denna först inhemtas, innan man börjar med nutidens.
Vid första ögonkastet tyckes denna sals verkligen innebära någon giltighet; men den försvinner alldeles vid närmare granskning.
Innan jag går att upplaga den till vederläggning, vill jag först genom exempel visa, hvart tillämpningen deraf skulle leda i afseende å religionsundervisningen.
Alla Indiens, Egyptens, Greklands, Roms och Nordens gudar, halfgudar och djeflar, jemte deras mer elier mindre skandalösa bragder, skulle först inpreglas hos barnet.
Är det icke att skåda alla villfarelser och dårskaper, menniskoslägte! varit underkastadt, och huru dessa småningom blifvit skingrade?
Men då dessas tal är oändligt, blir äfven doras inlärande oändligt, och torde en menniskoålder dertill svårligen förslå.
Man kan derföre laga för ganska säkert, alt ett system, som är mycket invecklad!, i sig innebär något falskt
Det är derföre vida lättare att lära vetenskaperna på Allmänna Besvärs- och Ekattomi-Utskottets Betänkande N:o 11 G. 15 mängd villfarelser, hvilka numera blifvit undanröjda.
Om t. ex. Berzelius, innan han fått börja sitt studium af kemien, nödgats inhemta alla alkemiens mvsterer, skulle han troligen aldrig hunnit till kemien, och de ovärderliga upptäckter han gjort skulle verlden ännu saknat.
Hvar och en, som om kemien har någon kännedom, inser väl alt det är vida lättare lära denna vetenskap, än att genomtränga ett enda alkemistisk! system.
Likaledes är det vida lättare att fatta himlahvalfvots skenbara rörelse, när jag vet att detta är orörligt, men att jorden vänder sig kring sin axel, än om jag, med Tycho Brahe, antager jorden vara stillastående, nödgas konstruera en mängd excentri ska cirklar, uti hvilka verldskropparne framdrifvas med olika hastighet.
Jag har härigenom ingalunda velat bestrida nyttan af kulturhistorien ; men mitt påstående går endast derpå ut, att man först måste intaga v.etandets höjder, för att derifrån öfverskåda huru menskiigheten hunnit dit.
Tid allt lärande måste man hafva någon fast utgångspunkt; man måste hafva klart uppfattat något, för att dermed kunna jemföra mångfalden.
Nutiden, i hvilken jag lefver och rörer mig, mäste derföre vara lättast för mig att lätta, och denna lid är mig nödvän dig att känna, om jag skall kunna handla och verka i den.
Om jag börjar med studiet af det närvarande, men aldrig hinner tili forntiden, kan jag det oaktadt blifva en ganska duglig medborgare; men börjar man med forntiden och hinner aldrig nutiden, blir man en odugling, en narr.
Tänkom oss en person, sorn känner alla forntidens seder och bruk, men icke vår tids, huru skulle denne laga sig ut i sammanlelnaden?
Tillämpom detta på något särskildt yrkel Vi vilje t. ex. bilda en riktigt duglig Artilleriofficer.
Men innan han hunnit dit ljuder stridstrumpeten, lian kommenderas ut för all storma en fästning.
Katapulten, mulbräckan m. m. känner han till punkt och pricka, men om kanoner, mörsare, bomber, granater, raketer m. m. eger lian ingen kännedom.
Lät honom försöka alt med den vädurshufvade murbräckan bulta sönder fästningsmuren.
Denna method alt fördjupa sig i forntiden, innan man gjort sig hemmastadd med nutidens förhållanden, har IVambragl ett lenomen, som var alldeles okändt för de gamle Greker och Romare, och som är helt och hållet den moderna lidens tillhörighet.
En ypperlig typ för satiren och skämtet har länge varit en förlast magister eller en s. k. skolfux.
Orsaken måste vara någon annan; och, om man närmare betraktar saken, skall man finna alt det icke är lärdomen, ulan okunnigheten, som utgör det komiska elementet.
Kontrasten emellan det högvisa utseendet, som bär tydliga spår om nattvak och stora ansträngningar, för inhemtande af kunskaper, -— kontrasten emellan detta utseende och okunnigheten om allt, som för en menniska är nödvändigt alt känna, — är ©tvifvelaktigt det som väcker löjet.
Sedan jag, såsom jag förmodar, visat att de stora fördelar, man skulle hemta från de klassiska studierna, icke i verkligheten lörefinnas, torde det återstå alt framställa, om icke det tidiga studiet af de gamla språken medför bestämda olägenheter och i många afseenden menligt inverkar på det unga sinnet.
En närmare granskning af vår lalinläsande ungdom skall visa, att den har alldeles förvändt begrepp om Staten.
Han vänjer sig att anse kroppsligt arbete endast passande för slefven.
De Latinska glosorna inge honom också stor benägenhet för lärdoms-högmod, så att han gerna möter hvar och en i Latinet 16 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 116. okunnig med ett: ”odi profanera vulgus”.
Det händer äfven ofta alt somliga hufvuden, och desse icke de sämst organiserade, omöjligen kunna lörmås inlära något, hvars ändamål de icke fatta.
Mänga så konstruerade gossar halva i skolan så ständigt hört talas om sin dumhet, att de slutligen förlorat all aktning för sig sjelfva och blifvit oduglingar för hela lifstiden; ehuru de med en annan undervisning skulle kunnat blifva gagneliga medborgare.
Har icke skolan utdömt t vänne ynglingar, som sedermera blefvo Sveriges, ja hela verldens mest utmärkta vetenskapsmän, och hvilkas namn ständigt komma att utgöra Sveriges förnämsta prydnader.
Man har velat intvinga del sednare i den förras former, hvilket föranled t manga språk-o.riktigheter.
Härvid kan jag icke underlåta fästa uppmärksamheten å ett påstående, som så ofta blifvit upprepadt, att det numera öfvergålt till en trosartikel.
Man säger att Lalin och Grekiska öro de mest utbildade språk, emedan de ega så många höjningar.
Utan att vilja försöka på philologisk väg vederlägga denna sats, torde jag kunna visa att den åtminstone innebär én historisk osanning.
Så väl Lalin och Grekiska, som Svenskan, hafva under sin utveckling förlorat många al sina böjningar.
Och skulle rikedomen härpå utgöra ett kännetecken på ett språks utbildning, kommu Finskan, äfvensom åtskilliga Indiska språk, att taga företrädet framför håde Lalin och Grekiska.
I afseende pä bedömandet af frågan om hvilketdera språket, det med större eller det med färre antal höjningar, är det mest utbildade, är det icke ur vägen att betrakta den olikhet, som uppstår emellan språk med större och mindre rikedom på förmer.
I de sednare ligger hufvudsaklig vigt derpå, att orden följa hvarandra i logisk ordning, då sådant deremot är mera likgiltigt i de förra språken, der ordens plats mera bestämmes eller effekten, de skola väcka.