Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu ifrågavarande jernväg just genom sin egenskap att ingå i en transitoled bör i viss mån kunna jemföras med en Statens stambana, så lärer väl den omständigheten, att den skulle blifva kort och sålunda fordrar en jemförelsevis mindre kostnad, icke böra föranleda dertill, att densamma anses förtjena mindre afseende.
Det lärer väl ock kunna antagas, att den tid en gång skall nalkas, då norra delen af Sverige och Norge kommit derhän i odling och välstånd, att en stambana från Sundsvall öfver Jemtland ej längre kan umbäras.
Denna stambana skulle, när tiden för dess anläggande är kommen, blifva en fortsättning af den jernväg, hvarom här är fråga.
På grund af hvad jag sålunda anfört, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte till en 2,41 mils jernväg af 4 fots spårvidd för lokomotiv från Hemgrafven till Sundsvall bevilja såsom anslag utan återbetalningsskyldighet 1,540,000 R:dr.
Gabriel Hallström.
N:o 14.3. 341 N:o 143.
Af Herr Berggren, E>, om anslag till anläggning af ny väg från lastageplatsen vid östra ändan af Stödesjön i Medelpad till allmänna landsvägen åt Sundsvall.
Vid sistlidet riksmöte framlades för Rikets Ständer en plan, i sammanhang hvarmed jemväl anslag äskades, för fortsättning at den stora, intill Bräcke gästgifvaregård då redan färdiga, kommunikationsleden emellan Vesterhafvet och Bottniska viken, — innefattande dels Ljunga elfs kanalisering, dels anläggning af åtskilliga chausséer och omlastningsställen och dels slutligen byggandet af en jernväg från lastageplatsen vid östra ändan af Stödesjön till Sundsvalls stad.
Vid pröfningen häraf ansågo Rikets Ständer något understöd till jernvägen icke kunna, i saknad af tillgångar, bifallas, men behagade deremot för kanaliseringen och väganläggningen i öfrigt bevilja ett statsanslag utan återbetalningsskyldighet af 253,000 Riksdaler Riksmynt, på grund hvaraf ett bolag, under benämning ”Bräcke—Sundsvalls kommunikations-aktiebolag”, blifvit bildadt, som med Kongl. Styrelsen öfver allmänna väg- och vattenbyggnader upprättat vederbörligt kontrakt rörande beloppets uppbärande och arbetets utförande i enlighet med det af Kongl. Maj:t i nåder gillade förslag.
Genom förbiseende vid ärendets handläggning har emellertid den oegentlighet inträffat, att, i stället för den föreslagna men förkastade jernvägen, någon annan utfartsväg från lastageplatsen vid Stödesjöns östra ända till den allmänna landsvägen åt Sundsvall icke blifvit ifrågasatt, hvaraf åter måste följa, att äfven då bolaget en gång hunnit fullgöra hvad det enligt kontraktet sig åtagit, ändamålet med kommunikationsleden likväl i så måtto förfelas, som densamma vid dess nedra slutpunkt finnes snart sagdt stängd från förbindelse med den allmänna landsvägen.
Den gamla, förfallna utfartsvägen, som för närvarande leder från platsen, är, på sätt bifogade profilritning och kostnadsförslag närmare visa, så slingrig och brådstupa, att den icke utan våda och synnerlig svårighet kan af vägfarande begagnas, och då följaktligen en ny, beqvämligare utfartsväg utmed Ljunga-elfvens strand måste anläggas, har den anställda undersökningen ådagalagt, att, med hänsigt till lokala olägenheter, kostnaden icke kan understiga 7,600 Riksdaler nämnda mynt.
Uppoffringen af ett dylikt belopp utöfver det ursprungliga anslaget hvarken ingår i bolagets förbindelse eller kan skäligen af detsamma fordras; och då utan detta bidrag, det med förra anslaget afsedda syfte icke fullständigt vinnes, får jag vördsamt äran anhålla: 342 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 144. att Rikets Ständer täcktes för anläggandet af en ny väg, i enlighet med ifrågavarande ritning och kostnadsförslag, från lastageplatsen vid östra ändan af Stödesjön till allmänna landsvägen åt Sundsvall, anvisa ett statsanslag utan återbetalningsskyldighet, af Sju Tusen Sexhundra Riksdaler Riksmynt, att ställas till disposition af Kongl. Maj:t, som i nåder torde genom dess Styrelse för allmänna väg- och vattenbyggnader låta vidtaga de förfoganden, hvilka för arbetets verkställande kunna finnas af nöden.
Åberopande de handlingar, hvilka Herr Landshöfdingen A. Weidenhielm bifogat sin hos Ridderskapet och Adeln i enahanda syfte väckta motion, anhåller jag vördsamt om remiss till Stats-Utskottet.
E- Berggren. N:o 144.
Af Herr Heijkenskjöld, om Upphörande, i likhet med hvad i afseende å jernhandteringen egt rum, af tionde å tillverkningen af öfriga metaller och mineralrikets produkter, der denna icke är i besittning af särskilda förmåner.
Det vid 1859—1860 årens riksdag fattade, för jernhandteringens obehindrade utveckling vigtiga beslutet om upphörande af hammarskatt för hela riket och af tackjerns tionde för alla hyttor, belägna utom de privilegierade bergslagerna, var tillföljd af den princip i afseende å beskattningen, som derigenom sanktionerades af Rikets Ständer, af vigt i sina konseqvenser för all annan industriel verksamhet, som arbetar under trycket af likartade skattebördor.
Ty produktionsskatten är orättvis till sin natur och menlig är den för hvarje handtering, för så vidt som den fördyrar produktionen och följaktligen måste i större eller mindre mån hämma den fria utvecklingen.
Denna i sig sjelf klara sats bekräftas dessutom af erfarenheten.
Jag vill i detta hänseende blott erinra om den nu gällande bränvinslagstiftningen.
Var det månne icke Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
343 just medvetandet om produktionsbeskattnings-systemets förderflighet, som förmådde Rikets Ständer att här försöka detsamma för att hämma bränvinsproduktionens öfvermått.
Och då försöket öfverhufvud utföll efter förväntan — hvad bevisar väl sådant annat, än att grundskatt å tillverkningen mera eller mindre skadar den industrigren, som måste bära den.
Då således denna beskattnings menliga inverkan på näringar inom alldeles skiljda verksamhetsområden lärer vara bevisad och då jemväl Rikets Ständer på det mest otvetydiga sätt erkänt och ådagalagt detta förhållande så väl genom förrberörda beslut som genom beslutet vid sistlidne riksdag om qvarn- och sågräntans afskaffande, hvarigenom ett nytt steg var taget på den en gång beträdda vägen, torde några andra skäl egentligen icke vara af nöden för att visa det berättigade i yrkandet, att den med jernhandteringen likartade, vigtiga gren af bergshandteringen, hvilken sysselsätter sig med förädlingen och tillgodogörandet af mineralrikets öfriga produkter, omsider må, lika väl som jernhandteringen, befrias från produktionsskatternas hämmande inflytande, der bibehållandet ej af särskilda förmåners åtnjutande betingas.
Jemte de nämnda hufvudskälen finnas dock äfven andra, hvilka må här anföras till ytterligare stöd för min framställning.
Produktionsskatterna på de s. k. ädlare verken böra, såsom i öfrigt orättvisa och menliga för dessa verks förkofran, upphöra äfven derföre, att, enligt Kongl. Förordningan den 20 September 1859, alla inrättningar, som afse förädling eller tillgodogörande af mineralrikets alster, förklarats vara att anse såsom fabriker; att följaktligen på dessa verk och inrättningar bör tillämpas enahanda beskattningsgrund; att således deras afgifter till Staten rätteligen skola beräknas icke efter det tillverkade beloppet, utan efter den verkliga inkomsten; att vidare mjöl- och sågqvarnar, hvilka äfven äro att hänföra till fabriksinrättningar, blifvit från grundränta befriade; samt slutligen, att den nya från 1862 års början gällande
Bevillningsförordningen hvilar på grundsatsen af jemlik beskattning af all inkomst och tillkommit för att bereda en rättvis fördelning af skattebördorna för framtiden; men att för de så kallade ädlare verken beskattningen genom tillämpningen af sagda förordning blifvit icke rättvisare utan hårdare och orättvisare än tillförene, då dessa verk och inrättningar nu mera nödgas utgöra både grundskatt och bevillning, för att icke tala om de för all fabriksrörelse stegrade afgifterna till kommunen.
Produktionsskatterna böra upphöra också derföre, att ifrågavarande verk och inrättningar, synnerligast kopparverken, i mera än ett hänseende haiva större svårigheter vid produktionen att bekämpa än jern vci ken; att de äro underkastade förbrukning af en malm så svag, att den gemen - 344 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 144. ligen icke öfverstiger sex procent, men ofta nedgår ända till en procent, då jernhandteringen deremot icke gerna vill smälta under 35 å 65 procents malm ; att deraf förorsakas betydlig åtgång af brännmaterialier, hvarå priset är i ständigt stigande; samt ändtligen att större förlagskostnad af allt detta blir en nödvändighet.
Härtill kommer, hvad den financiela delen af frågan beträffar, att den minskning i statsinkomster, som skulle uppkomma genom bifall till mitt förslag — efter hvad jag tror mig kunna ådagalägga — antagligen blifver relativt så ringa, att den af rättvisa och konseqvens påkallade reformen ur denna synpunkt icke bör möta motstånd eller anses betänklig att genomföra.
Enligt Kongl. Maj:ts till innevarande riksdags Stats-Utskott aflemnade nådiga Proposition om
Statsverkets tillstånd och behof är visserligen bland de ordinarie inkomsterna för nästa statsregleringsperiod beräknad årligen: l:o.
Silfvertionde, myntarelön och slagskatt till R:dr 16,000: — 2:o.
Kopparräntan „ 75,900: — 3:o.
Svafvelbrukstioude med tionde af vitriol och rödfärg „ „ 3,000: — eller tillsammans R:dr 94,900:
— Men denna kalkyl utvisar dock i verkligheten ingalunda den summa, hvarmed jag alser att inkomsterna skulle för Statsverket nedsättas, enär i densamma inbegripes all afrad af de så kallade ädlare verken, äfven der dessa verk äro i besittning af särskilda förmåner och alltså icke böra här tagas i beräkning.
För att finna detta belopp har jag derföre underkastat berörda skattetitlar en närmare granskning, — hvars detaljer jag förbigår, då jag i allt fall blir i tillfälle att framlägga dem vid frågans behandling i Stats-Utskottet — och det verkliga förhållandet har dervid synts till hufvuddragen gestalta sig på sätt som följer: l:o Silfvertionde, myntarelön och slagskatt.
Den hufvudsakligaste delen af denna inkomst tillfaller Statsverket från Sala silfververk.
Det visar sig nemligen att under de 20 åren, 1841—1860, Kronan af bergslaget åtnjutit: a) i tionde för alla åren R:dr 234,903: 41. således i medeltal för år R:dr 11,745: 17. b) såsom slagskatt och myntarelön af bergslagets behållna silfver för alla åren R:dr 73,171: 34. således i medeltal för år R:dr 3,658: 57. eller för år tillsammans R:dr 15,403: 74.
Enär bergslaget är i besittning af särskilda förmåner, skall följaktligen denna inkomst fortfarande utgöras; och då hela inkomsten af denna skattetitel, enligt Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, under åren 1861—1863 i medeltal utgjort 16,949 Riksdaler samt Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 144. 345 samt nu, i likhet med året 1860, beräknats till 16,000 Riksdaler, blir den verkliga minskningen högst 1,545 R:dr, men utföres efter Propositionen med ....
R:dr 595: — 2:o. Kopparräntan.
Inom riket funnos 1864 femton kopparverk.
Bland dessa är Åtvidabergs det förnämsta.
Tillverkningen af råkoppar har der utgjort 21,304 centner 70 €t.
Häraf hafva 8,841 centner 20 blifvit på vanligt sätt garade, hvarvid erhållits 7,513 centner 6 garkoppar samt 12,463 centner 50 <M. blifvit i flammugn raffinerade och dervid lemnat 10,137 centner 82 allt för år 1864.
Koppartillverkningen i riket har samma år utgjort tillsammans 39,737 centner garkoppar.
Af denna tillverkning tillkommer således Åtvidaberg mera än tredjedelen; och då detta kopparverk sedan år 1779 ännu torde ega särskilda förmåner, anses tredjedelen af denna inkomsttitel förblifva Statsverket behållen; hvadan den möjliga minskningen å denna titel genom antagande af mitt förslag utföres med R:dr 50,600: — 3:o. Svafvelbrukstionde.
Af de till denna titel hörande verk och tillverkningar är
Dylta svafvelbruk, af hvars produktion afraden utgör jen tiondedel, försedt med särskilda förmåner; men då tillverkningen vid bruket icke synes vara af någon större betydenhet, utföres för denna titel minskningen oafkortad med R:dr 3,000: -- Minskningen, för den l:sta titeln beräknad till R:dr 595: — „ „ 2:dra „ „ „ „ 50,600: — * „ 3:dje „ „ „ „ 3,000: — utgör alltså tillsammans R:dr 54,195:
— Detta belopp, som för öfrigt närmast visar det maximum, hvarmed statsinkomsterna skulle nedsättas, torde i sjelfva verket icke kunna anses synnerligen stort i jemförelse med de nedsättniugar i inkomster Statsverket fått vidkännas för jernhandteringen samt qvarnar och sågverk, utgörande för den förra 100,000 Riksdaler årligen och för de sednare 130,000 Riksdaler om året, då i betraktande tages, att full och jemlik rättvisa i beskattningen sålunda beredes en näring, som ännu i sitt bundna skick utöfvar en icke obetydlig vigt på handelsvågen.
Dessutom kan antagas, att denna reduktion af inkomstbudgeten blifver tillfällig och att minskningen småningom skall ersättas
Staten genom ökad bevillning, dels till följd af större behållning å redan befintlig bruksrörelse samt dels äfven från de nya verk och inrättningar, hvilka torde komma till stånd, då sträfvandet att tillgodogöra tillgångarne inom mineralriket icke längre motarbetas genom en orättvis och betungande afrad å produktionen.
Och om än den bevillning, som i stället för grundränta komme att utgöras af de så kallade ädlare verken, åtminstone till en början icke fullt ersätter den derigenom uppkommande minskningen i Statens ordinarie inkomster, torde landet i allt fall me Hih. till li.
Prot. 1865 1866. 11 Sami 3 Afd. 44 346 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 145. deist denna af rättvisa påkallade åtgärd medelbarligen tillskyndas fördel genom utvidgad industriel verksamhet.
Jag föreslår alltså: att, i likhet med hvad vid jernhandteringen eger rum, tionde må upphöra å tillverkningen af alla öfriga metaller och mineralrikets produkter, såsom silfver, bly, glete, koppar, svafvel, vitriol, rödfärg, m. m., der samma tillverkning icke är af särskilda förmåner i besittning.
Stockholm den 15 November 1865. S.
Heijkenskjöld. i N:o 145.
Af Herr Heijkenskjöld, S., angående ändring af 13 §:s förra mom. i Kongl.
Förordningen om kommunalstämma pä landet den 21 Mars 1862.
Jag tillåter mig fästa uppmärksamheten å ett stadgande i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning om kommunalstämma på landet den 21 Mars 1862, hvilket jag anser böra undergå någon revision.
Det förekommer i 13:de §, förra momentet, der det heter: ” Röstegande är berättigad att sin talan och rösträtt idi kommunalstämma på annan vesteg ande öfverlåta; etc.”
Hvem säger väl, att just bland de röstegande en kommunalmedlem i detta fall har sin rätter fullmägtig, d. v. s. den, som åtnjuter hans största förtroende.
Kan det icke understundom inträffa, att denne befinner sig utom denna slutna krets?
En person drifver industriel rörelse inom en viss socken på landet.
Han besitter egendom på annan ort och der är han bosatt.
På förstnämnda ställe skötes emellertid bruksdriften af en förvaltare, hvilken dock är mantalsskrifven och erlägger bevillning inom det angränsande samhället, der den ifrågavarande personen äfven har egendom.
Ar det nu så alldeles billigt och rimligt, att blott af denna anledning denne skall förme - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
347 nas att få sina kommunala intressen inom det förra samhället, dem han icke i egen person kan vårda, bevakade af förvaltaren, hvilken eger hans tillit och är med detta samhälles angelägenheter lika förtrogen som han sjelf.
Följden af en dylik lagstiftning blifver då naturligtvis den, att i det samhället finner han sig de facto beröfvad den rättighet, kommunalförfattningen honom medgifver, att utöfva sin talan och rösträtt genom ombud, då hail icke får öfverlåta samma rättighet åt den person, som är i besittning af hans förtroende, och han klarligen ej vill öfverlemna så vigtiga funktioner åt någon annan.
Berörda stadgande tyckes således i anmärkt afseende vara hvarken rigtigt till sin princip eller ändamålsenligt till sina verkningar och torde fördenskull böra förändras i så måtto, att ordet: röstegande på sednare stället utbytes mot ordet: person, hvarigenom stadgandet ock erhåller ett med kommunal-komitéens författningsförslag i denna del till syftningen öfverensstämmande innehåll.
Min hemställan är alltså den, att 13:de §:s förra mom. af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 21 Mars 1862, om kommunalstämma på landet, må erhålla denna förändrade lydelse:
Röstegande är berättigad att sin talan oeh rösträtt på annan person öfverlåta; dock må etc.
Om remiss anhålles vördsamligen.
Stockholm den 15 November 1865. S. Heijkenskjöld.
Af Herr Staaff, Pfihr, om tillåtelse för Waxholms stads innevånare att friköpa och bebygga de tomter och lågenheter, som nu af dem disponeras, m. m.
Ehuru hvarje Svensk medborgares eganderätt borde af lagarne vara betryggad, finnes likväl ett samhälle, Waxholms stad, som, till följd af föråldrade författningar, synes stå utom lagen, enär denna stads innevånare måste lyda den barbariska före - 348 Motioner i Bort/are- Ståndet 1865.
N:o 146. skrift, att, utan ringaste ersättning, borttaga sina hus, i händelse Kronan behöfver använda någon af de tomter, hvarå husen äro uppförda.
Historien förmäler, att då Krigs-kollegium, i och för tomternas indelning och beläggande med afgifter, år 1768 låtit uppmäta Waxön, men Waxholms innevånare öfver denna åtgärd anförde underdåniga besvär, blefvo dessa genom Kongl. Brefvet den 26 November 1772 ogillade, på den grund att Waxön, som Kongl. Maj:t och Kronan år 1558 sig tillbytt mot fyra hemman i Ryds socken, ”är en Kronans enskilda tillhörighet och fästningen derstädes helt och hållet anslagen”, hvadan till innevånarne i Waxholm endast några platser, som kunnat umbäras, blifvit till nyttjande upplåtna, med förbehåll att dem utan ersättning afträda, enär de äro Kronan nödige, hvaremot i nåder godkändes och stadfästades hvad Kollegium sålunda vidgjort och såsom följd hvaraf Kollegium egde att utfärda särskilda kontrakter eller upplåtelsebref på de egor och intagor, som för hvar och en i förrättningen funnos utsatta, mot då bestämda afgifter och under vissa inskränkande vilkor, såsom att nya åbyggnader å tomterna ej finge uppföras, att när platserna för Kronans och fästningens behof pröfvades oundgängliga, de då vid antydan skulle genast afträdas, utan gensägelse och utan all slags ersättning för uppodlingar, vidare än att innehafvarne sjelfve disponerade åbyggnaden, m. m.
Emot sålunda fastställda afgifter och vilkor innehades en del tomter och platser å Waxön af enskilde, till dess Kongl. Majit under den 13 Augusti 1787 anbefallde deputerade från Krigs- och Kammarkollegierna med flera vederbörande sammanträda på stället för att undersöka huru tomtöreafgifterna, som utginge med endast 14 R:dr, skulle kunna högre uppbringas, då, i anledning af deputerades underdåniga skrifvelse den 9 September 1794, Kongl. Majit den 20 Oktober samma år bestämde det afgifterna, såsom med vederbörande öfverenskommet blifvit, skulle höjas till 57 R:dr 13 sk. och utgå under 30 år, räknade från November månads början år 1787, hvarjemte Kongl. Majit i nåder anvisade särskild betesmark för samtlige innevånarnes kreatur samt anslog vissa tunnland jord til! disposition af kommendanten och justitiarien.
Öfver de såmedelst anbefallda åtgärder besvärade sig en del af Waxholms innevånare, hvilka besvär dock den 12 Februari 1798 af Kongl.
Majit ogillades på grund deraf att ”Waxön såsom Kronan tillbytt mot vederlag i afseende på Waxholms fästnings behof är en Kongl. Majit och Kronans tillhörighet, hvaraf så stor del, som för fästningen kan umbäras, åt enskilde personer bör upplåtas”, i följd hvaraf Krigs-kollegium ock förklarades hafva rätteligen förfarit för att tillskynda Kronan en mot den upplåtna jorden svarande förmån, ehuru derjemte de förut bestämda vilkoren mildrades, så att tomtinnehafvarne inom staketet tillätos efter råd och lägenhet sina tomter bebygga, m. m., och enär de 30 år, för hvilka tomtöreafgiften bestämdes genom Kongl.
Brefvet den 20 Oktober 1794, tilländagingo år 1817 samt ny undersökning om förhållandet med så väl tomter som afgift ansågs erforderlig, och genom Kongl.
Brefvet den 28 Oktober 1817 anbefalldes, blef den ock verkställd af kommendanten å Waxholms fästning samt vederbörande kronofogde dervid atgifterna för 30 år, räknade från Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 146. 349 den 1 November 1818, med tomtinnehafvarnes begifvande, bestämdes till 606 R:dr 5 sk. 4 rst.
År 1847 ingingo innevånarne i Waxholms stad till Kongl.
Maj:t med en motiverad underdånig ansökan, att den tomtöreafgift, som under de då tilländalupna 30 år af tomter och jordlotter i Waxholms stad utgjorts, icke allenast måtte för framtiden oförändrad fortfara, utan äfven stadens dåvarande tomt- och jord-innehafvande innevånare äfvensom deras barn eller rättsinnehafvare finge bibehållas vid besittningsrätten, så länge tomtören vederbörligen erlades, dock under vilkor att mot lösen afträda en eller annan tomt eller jordlott, då den för någon anläggning till rikets försvar erfordrades.
I det häröfver af Kongl. Krigs-kollegium infordrade och härhos bilagda utlåtande, af den 18 Januari 1848, inhemtas, att
Kollegium afstyrkt nådigt bifall å berörda ansökan under åberopande "att den kostnad, som då användes för fästningens ombyggnad och förbättring, kunde blifva af föga gagn, derest platser på Waxön eller tomter i Waxholm upplätos till enskilde under vidsträcktare dispositionsrätt än hittills, emedan vid detta förhållande byggnader kunde uppstå i fästningens grannskap, hvilka utgjorde hinder för försvaret och eldens verkan från fästningen, utan att
Kronan egde frihet desamma i rätter tid förekomma, inskränka eller borttaga.” Kongl.
Maj:ts beslut i frågan af den 11 Februari 1848 upplyser att Kongl. Maj:t icke funnit skäl å den underdåniga ansökningen fästa vidare afseende, än att tomtöreafgifterna tills vidare finge blifva oförändrade under förbehåll af de jemkningar husegare emellan, som kunde föranledas af då pågående uppmätning och reglering af tomterna, dock skulle i utfärdade kontrakten införas förbehållet om rättighet för Kronan att vid påkommande behof, utan någon ersättning, genast återtaga de tomter som kunna finnas behöfliga, och ville Kongl. Maj:t, hvad för öfrigt anginge större stenhusbyggnader, om hvilkas uppförande i Waxholm eller på Waxön fråga kunde komma att uppstå, derom, uppå skeende underdånig anmälan, hvarje gång särskildt i nåder besluta.
Till följd af detta Kongl, beslut, och genom föreskriften i de tomtörebref, som tomtinnehafvarne erhålla, äro husegarne förbundna ”att så snart tomten för Kronans eller annat allmänt behof erfordras, skall densamma genast till Kronans, eller hennes ombuds, fria disposition, utan ersättning återlemnas, samt derå befintliga byggnader och hägnader på innehafvarens bekostnad borttagas och platsen jernnäs.”
Vid 1844 års riksdag väcktes visserligen motion om ändring i detta hårda stadgande och föreslogs på framställda motiver, det Rikets Ständer ville bos Kongl. Majit, i underdånighet begära, att, efter 1848 års utgång, Waxholms stads innevånare måtte varda försäkrade om everldelig besittningsrätt till deras då innehafvande tomter och lägenheter mot erläggande af den tomtöresafgift, som, enligt då gällande tomtöresbref derutaf utgår med rättighet för innevånarne att, utan Kongl.
Krigs-kollegii hörande, dessa tomter förvärfva, abalienera, lagfara, inteckna och förpanta, 350 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Af närlagda utlåtande synes emellertid att Stats-Utskottet afstyrkt bifall till motionen af skäl "att ifrågavarande tomter och lägenheter, i följd af deras närbelägenhet intill Waxholms fästning, möjligen kunna i en framtid i och för befästandet af inloppet till Stockholm, blifva för Staten behöfliga, samt, vid sådant förhållande det synes mindre lämpligt, att, genom medgifvande af innevånarnes everldeliga besittningsrätt till dessa tomter och lägenheter, afhända Kronan allt anspråk på desammas begagnande.”
På grund af detta utlåtande afslog Ständerna den väckta motionen.
Af det anförda inhemtas hurusom tomtöreafgiften tid efter annan blifvit uppdrifven.
Sålunda utgjorde den år 1787 blott 14 Riksdaler, men höjdes år 1794 till 57 Riksdaler 13 sk. och år 1818 till 606 Riksdaler 5 sk. 4 rst., allt Banko.