Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Naturligtvis drödje det icke länge, förrän fru L o v i s a Lager k o m sättande s o m en raket för att taga reda på, » hur det egentligen var mellan kan- didaten och hennes söta Kerstin. » D e n n a försäk- rade förstås, att det icke var någonting alls — hur k u n d e L o v i s a tro det!
Men L o v i s a var inte nöjd.
H o n b a d Kerstin för Kristi skull betänka sig och icke kasta bort sig, s o m h o n gjort, hon, s o m kun- nat få en husarlöjtnant den tiden, h o n var h o s statsrådet.
Och d e s s u t o m var kandidat Filén ingen bra m ä n n i s k a.
H o n h a d e hört, att h a n bara rum- lade i Upsala och förstörde, h v a d välvilliga gyn- nare l ä m n a d e h o n o m att fullborda sina studier för.
» Det är inte sannt, » sade Kerstin häftigt.
» Jaså, står det till p å det v i s e t!
» utbrast fru Lovisa.
» N å, då vet m a n h v a d m a n ha ratt hålla sig till. » » Jag har j u ej sagt annat ä n tagit h o n o m i för- svar för förtalet, » s a d e Kerstin.
» Alldeles, j a!
Och det vet m a n väl, h v a d det betyder, när en ung flicka s å varmt försvarar en ung m a n.
» Och det dröjde ej länge, förrän det var ute i socknen, att » det var väl emellan » s k o l m a m s e l l e n och kandidaten.
En dag — skolan h a d e redan slutat, och Ker- stin satt e n s a m — k o m åter kandidat Filén på besök.
H a n hade ett bref m e d sig till Kerstin, R C a k e s &amp; Bisc-uits fäs hos de flesta Speoer i handlar ».
IDUN E M hvilket h a d e k o m m i t m e d m o r g o n p o s t e n.
Kerstin kände ej till utanskriften o c h kände s i g helt orolig.
R- GG.
• JU D D CD C O CD C3- 10 D » BK 3 QL B3 — l
» s a d e h o n o c h slet u p p kuvertet.
Brefvet l y d d e: » S n ä l l a fröken S a n g v i n.
Jag har en s å sorglig nyhet att tala o m för er.
Fru S a n g v i n d o g i förriga veckan.
H o n hade inte alls varit sjuk, utan d å j a g k o m in p å fredags m o r g o n, låg h o n stel o c h kall i sängen.
Ni kan tro, att j a g blef något till förskräckt.
Jag skickade efter doktor Berg, o c h h a n sade, att det v a r slag.
Hur skulle j a g bära m i g åt, stackars m ä n n i s k a!
Inte visste j a g riktigt, hvar ni f a n n s n å g o n s t a n s, men att det var långt borta, visste j a g, o c h s å tänkte j a g, att eftersom d e n stackars frun ä n d å var d ö d, utan att ni sett henne, k u n d e j a g s å gärna laga, att h o n k o m i j o r d e n.
O c h det fick j a g e n s a m dragas m e d, för släktingar h a d e hon j u inga, och hennes g a m l a vänner h a d e förstås g l ö m t henne.
N i skall icke v a r a ledsen, för begrafnin- gen v a r riktigt kristlig, och pastorn höll ett s å d a n t vackert tal, o c h s å fick j a g af kamrerskan Johnson veta, att ni var p å ett ställe, s o m hette Grästorp, o c h s ä skref j a g för att låta er veta, hur det var, o c h fråga, o m ni k u n d e k o m m a h e m o c h reda litet m e d h v a d s o m är kvar, för det är naturligt- vis ert s o m enda barnet.
Vänligen Kristina Holm.i Ursäkta mitt ärade h e r s k a p!
Jag har visst k o m - m i t bort litet från utgångspunkten: det stora, svarta molnet, klockkjolen
Återvän- dom!
Skola vi låta detta m o l n förmörka v å r fägrings s k ö n a s o l?
Viljen ej I, a l l a k.
i n n o r, s o m i Sverige byggen, b o n o c h vistens, s a m t o c h syn- nerligen förena edra röster m e d undertecknads och sluta ett anti-krinolinförbund?
D e t blefve ett försvarsförbund s å godt s o m något annat.
E N R O P A N D E S R Ö S T I Ö K N E N.
H v a d s å g j a g v ä l h ä r o m dagen b l.
a. i en tid- ning?
Jo, mitt ärade herrskap, e n a n t y d a n o m, att på m o d e v ä r l d e n s h i m m e l ett stort, svart m o l n hotar att uppstiga, eller rent ut sagdt, utan alla o m s v e p, att krinolinen eller klock-kjolen, s o m den så oskyldigt lär b e n ä m n a s, åter vill träda fram på tiljan o c h o m s v e p a o c h o m s k a p a o s s alla E v a s döttrar.
H v a d skall m a n n u s ä g a härtill?
S k o l a vi ö p p n a våra dörrar o c h hjärtan för d e n n a o b j u d n a gäst från millionstaden v i d Seine, eller skola vi ha n o g kurage att för en gångs skull s ä g a ett bleklagdt n e j till våra franska s y s t r a r?
A c k, m i n fantasi för m i g allt längre.
Jag skå- dar i a n d a n o m, s å s o m genom en spegel, hur nor- dens kvinna efter första steget blir allt djärfvare och till slut helt bryter slafveriets fjättrar o c h aldrig mera lik en sviktande rö böjer s i g för m o d e g a l e n s k a p e n s vind.
S k o l a m i n a härliga luft- slott ramla, frågar En Här är frågan, m e n h v a r ä r s v a r e t?
En h e m s k aning säger mig, att det k o m m e r att l y d a: a n t a g o m!
Vi, n o r d e n s döttrar, h a j u ej i m a n n a m i n n e haft hjärta att säga n e j till les chéres a m i e s i det fagra Frankrike, G u d signe deras s m å söta ansik- ten o c h dito påhitt!
Deras valspråk o c h följakt- ligen äfven vårt tycks m i g v a r a: » variatio delec- tat! » F ö r att n u blott tänka på v å r lilla hufvud- k n o p p!
Ä n lugg fram, än bak, än beide z u s a m m e n; än » trulsen » uppfäst strax ofvan ö g o n b r y n e n, ä n behagfullt h ä n g a n d e n e r på halsen o c h än, s å s o m nu, någonting midt e m e l l a n.
M A T E M A T I S K A 8 0 r Vid införandet i senaste n u m m e r af » Erfaren h u s m o d e r s » redogörelse hade ett litet fel blifvit begånget, s o m h ä r m e d rättas.
V i d beskrifningen på d e n lilla kakan i s ö n d a g e n s matsedel står: » en dryg sked rifven c i t r o n », m e n m j ö l e t h a r blifvit utelämnadt.
Rätteligen b ö r det v a r a: » e / i dryg m b t i sked mjöl o c h litet citron.
* I N N E H Å L L S F Ö R T E C K N I N G.
Vendela A n d e r s s o n - S ö r e n s e n; af H. Q.
(M e d poiträtt.)
— E n episod; dikt af Emil Klém.
— E b e n e z e r; skiss för Idun af Sophie Linge.
— Societetsskval- ler; e n betraktelse ffån ett smästadsfönster.
F ö r Idun af • /.
— Hundraäringen, fröken Charlotta W i l h e l m i n a Fiir- stenhofl *.
— Folkköken i hufvudstaden; h ä m t - ning af matportioner; af K.
— E n reformfråga för dagen; af En hattaflagare — U r notisboken.
— E n lärarinnas r o m a n; en svensk kulturbild, tecknad pä verklighetens grund för Idun af Algot Sandberg.
en stad i Sverige, ett bekant sund, en järnvägsstation i Sverige.
U P P G I F T E R.
En Bidrag mottagas med tacksamhet.
CLIARAD.
Milt första i kristall du skådar, notarie dig mitt andra ger.
Utaf mitt tredje snor man trådar.
Mitt hela — intet skratt!
j a g ber, — är ett af modets mästerverk, som än ej glömts, det noga m ä r k!
G E O M E T R I S K M O S A I K U P P G.
m f r r 88 88 88 88 88 » 8 88 03 63 63 63 88 88 63 39 39 03 88 gammal vän af Idun.
P U N K T G Å T A.
88 63 39 39 63 88 88 63 63 63 63 88 88 88 88 88 88 88 I I I I I I I I I T Milan.
F Ö R V A N D L I N G S G Å T A.
1) Fras-nejd-golf: sjö i Sverige.
2) Somna-i-rot: en vetenskap.
3) Sug- graf-best: en badort.
4) Pers-Bie-kok!
en titel.
5) Räf-sudd-van: ett adjek- tiv.
Fredagen den 2 december 1892.
N:r 49 (259) Prenumerationspris pr Byra: år: I d u n me&lt;l M o d e t i d n i n g o c h kolorerade planscher kr.
• 6 tdun ensam _ &gt; i K l a r a v.
s k e r i landsorten &amp; post- a n s t a l t, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
Redaktör och FRITHIOF Träffas å b y r å n k l.
Carolina nappast har ekot af de festtoner och det jubel förklingat, hvar- af Förenta Sta- ternas stora och mäktiga republik genljudit från Atlantens strand till Stilla hafvets kuster vid firan- det af Columbi minne, förrän ett dödsbud kom- mer, som försänker dess nyss så glädjedruekna folk i tårar och sorg.
» Mrs Harrison, ' the first Lady of the Land ', är död, » lyder budskapet, som i dag fyller hvarje hjärta med sorg hos de millioner medborgare, hvilka i henne funnit idealet af den sanna amerikanska kvinnan.
Carolina Scott Harri- son föddes för femtiosju år sedan i Oxford, Ohio.
Hennes fader, doktor J. Witherspom Scott, var föreståndare för dåvaran- de » Oxford kvinnliga se- minarium ».
Den unga Carrie, såsom hon oftast kallades, uppväxte och fostrades i ett hem, där hon frän spädaste ålder lärde att akta och älska sanningen, och den strän- ga disciplin, som härska- de i detta gammalmodiga hem med dess rena mora- liska atmosfär, gjorde henne fullt vuxen att i senare ålder med värdig- utgifvare: HELLBERG.
61 12 — 1.
Utgifningstid: hvarje helgfri fredag Lösnummorspris 1 5 öra (vid kompletteringar).
Qerncmdts Boktr.-Aktitb.
Amnonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » Platssökande&gt; o. » L e d i g a platser&lt; 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv U t l ä n d s k a a n n o n s.
het fylla den ansvars- fulla och upphöjda plats i samhället, hvilken skulle falla på henne3 lott.
Så gingo åren, och den vack- ra mörkögda Carrie med sitt glada skämtsamma lynne och sin naturliga älskvärdhet vann hjärtan och sympati bland alla, som hon kom i beröring med.
I samma stad, där hon och hennes föräldrar bod- de, vistades en yngling, Benjamin Harrison, så- som studerande vid uni- versitetet.
Ehuru tillhö- rande en af landets mest aktade familjer var Ben- jamin Harrison fattig och hade ingenting i världen att förlita sig på mer än sin egen förmåga och sin orubbliga viljekraft.
Ti- digt hade en ömsesidig böjelse uppstått mellan dessa båda unga männi- skor, så synbart olika i många afseenden.
H o n liflig, vacker och blixt- rande kvick, han allvar- lig, tillbakadragen och af ett oansenligt yttre.
Re- dan innan hans juridi- ska studier blifvit afslu- tade, trolofvades de båda, och när Benjamin Har- rison vid tjuguett års ål- der aflagt sin slutliga examen, hemförde han kort därefter såsom brud sin Carrie, några år yngre
Vill du icke blifva bättre, så upphör du snart att vara god.
J3:T än han själf.
Man ruskade på hufvudet åt denna förening — båda så unga, så medellösa — samt spådde allt annat än en lysande fram- tid.
Hela deras förmögenhet vid deras gifter- mål bestod af 800 dollars, som mr Harrison erhållit i förskott på en byggnadstomt han ärft efter en afliden faster, och med denna lilla summa började det unga paret reda sig ett litet bo i Indianapolis, dit det kort efter sin förening flyttade.
Det var ett anspråks- löst hem, bestående af endast trenne små rum, som den unge juristen kunde erbjuda sin brud, men där funnos kärlek och hopp, förnöjsamhet och friskt ungdomsmod att er- sätta hvad som fattades i utstyrsel och be- kvämlighet.
Den unga frun förrättade själf alla hushållsgöromålen, hon kokade, städade och sydde, och det finnes ännu många i In- dianapolis, hvilka påminnasig den unga vackra mrs Harrison, iklädd en enkel kalikåklädning, med korg på armen göra sina uppköp för det lilla hushållets behof.
Hvita huset, och efter den dagen var mrs Har- risons hälsa för alltid bruten.
En tärande lung- sjukdom ändade den 25 sistl. oktober, efter outsägliga lidanden, denna ädla och upphöjda kvinnas lefnadslopp, och hon begråtes och saknas icke allenast af en älskad make och sina tvänne barn, utan tillika af en hel na- tion, som i henne för alla tider skall se sitt ideal af en sann amerikansk kvinna.
Allt sedan Martha Washingtons dagar har ingen med mera värdighet, behag och fin takt uppburit det höga och ansvarsfulla kal- let att vara » The first L a d y of the Land » än Carolina Scott Harrison.
X^afluttna.
fjj^är slottets trappa af ef * ^r&gt;ib ålbriga muren sig flamrar, bär pilbninet slingrar långa stänglar od; törnrosbusfarue duga Men så utbröt inbördeskriget, och hvarje medborgare uppmanades att uppfylla sin plikt mot fäderneslandet.
Icke att mr Har- rison tvekade ett ögonblick att göra sin, men det kändes allt svårt att lämna maka och barn just nu, då det började ljusna, för att gå ett ovisst öde, ja, kanske döden till m ö t e 3.
Men hon bad honom i första rummet följa pliktens bud samt öfverlämna allt i Guds hand.
Ej nog härmed, hon följde honom ut i krigets alla vedermödor och blef inom den brigad han förde från seger till seger en verklig » Sister of Merey », de sårades och sju- kas vårdarinna, de döendes tröstande engel.
Vid krigets slut återkom han med rang, ära och utmärkelse och hon älskad och välsig- nad af tusentals, med hvilka hon delat kri- gets alla vedermödor och fasor.
— bär lyser nu månen blef, bär smiba strålar i sr&amp;melef löpen meb siffnerbamrar.
Ur raufors odj grenars fång en jättetos fram sig sträcfer.
JTtot trappsteget (ätt bon staber sin pecflabe Falf od] boftav odj glober. '
Afast Ijotab af oartbrjarens gång, t) on bågar odj nätter sjunger en satta, som färlefens yrsel » äcfer.
Ifieu r&gt;i, som ej äfsfa få, når bitterbiet är förflarlig: när fram bäröfrer r&gt;i » aubra, bystert slutna intill boaranbra, ben rosen ni trampa på.
fjott brinner odj rusar i natten så — odj färlef, farlef är farlig!
Från den dagen var Benjamin Harrison ej längre den obetydlige juristen, utan en man, af hvilken fäderneslandet väntade sig mycket.
Sedan mr Harrison år 1881 blifvit ut- nämnd till Förenta staternas senator, inträdde ett nytt skede i mrs Harrisons lif.
Deras hem blef för sex års tid i Washington, och hon kom icke allenast i beröring med, utan drog, genom sin älskvärdhet och sina många förträffliga egenskaper, omkring sig allt, hvad landets hufvudstad hade af framstående män och kvinnor.
Slutligen, när fäderneslandet visade hennes make den största utmärkelse, som kan ve- derfaras en medborgare, och han blef högste styresman öfver Förenta staternas mäktiga re- publik, mottog hon allt detta med ett- lugn och en värdighet, som utmärka den sanna ödmjukheten.
Ej så liten saknad kände hon öfver att ännu en gång nödgas lämna sitt stilla husliga lif, som alltid utgjort hennes högsta lycka, för att ikläda sig de mången gång så tunga och ansvarsfulla plikterna af en presidents hustru.
Det synes också nu, som dessa plikter blifvit henne för tunga och att hon med sitt lif fått betala denna sin aldrig eftersträfvade upphöjelse.
Genast efter hennes utbyte af det lugna hemmet i Indianapolis mot Hvita huset i Washing- ton märktes en oroande förändring i hennes förut, åtminstone skenbart, starka hälsa.
Så kom influensan och gjorde sin påhälsning i J B E R N H A R D.
Fredrik Hyoander.
Arbetsbrist.
f vad är klockan?
Ej mer än elfva!
Åh hvad tiden dock går långsamt!
Hvad skall man taga sig till innan andra frukosten?
Man kan ju ej promenera så här tidigt på dagen!
Den unga frun steg upp ur den bekväma hvilstolen, lade gäspande bort sin bok och såg sig omkring i det lilla täcka kabinettet, där hon som oftast tillbragte förmiddagen.
Allt var i den förträffligaste ordning; hvar sak stod på sin plats, icke ett damkorn var synligt, intet spår af något, som kunde rättas eller anmärkas på.
Ingenting felades, vare sig af det som var behöfligt och nyttigt eller af det öfverflödiga och vackra.
Tapetserare och ar- tister hade öfverbjudit hvarandra för att med den moderna lyxen förena de estetiska fordrin- garna, och hvartenda rum var så » stilenligt », så efter konstens regler utstyrdt som möjligt.
Det unga paret hade uppfyllt allan rättfär- dighet och på kosmopolitiskt sätt genast efter vigseln begifvit sig ut på bröllopsresa, läm- nande åt gästerna att roa sig så godt de kunde och hade lust till, sedan brudparet rest.
De nygifta hade på ett par månader galopperat igenom Europas stora städer, beskådat museer och vaxkabinett och köpt fotografier i massa, af hvad de både sett och icke sett, och hade nu för fem, sex veckor sedaa återkommit hem för att inträda i den eleganta bostad, den hans mor och hennes mor, hans och hennes systrar och bröder, tanter och » öfriga anförvandter » bemödat sig att fylla med allt, som kunde upp- tänkas af lyx och komfort.
Hvart fru Elly — hon var döpt till Eleonora efter farmor, men namnet förkortades natur- ligtvis efter engelskt mönster — hvart hon än vände sina blickar, kunde hon ej upptäcka ens en tom plats och ännu mindre en brist i det utsökta, stilenliga möblemanget.
Kabinettet var möbleradt i rococo, salongen i renässans, matsalen i gammaltysk stil, rökrummet i moh- risk stil o. s. v. Och alltsammans så full- ständigt och genomfördt, att ej ens minsta grand fanns att lägga till.
Hon gick ut i salen och slog upp dörrarna till det antika linneskåpet, fyldt från öfverst till nederst med finaste liDnevaror af alla slag, hvart och ett mönster ombundet med brode- rade band — äfven här allt så fullständigt som möjligt.
Missnöjd slog hon igen skåp- dörrarna och gick bort till buffeten; redan första blicken på de mot den mörkblå sam- metsväggen innanför de blanka rutorna upp- radade silfverpjäserna sade henne, att här var också öfverfullt, och hon gick tillbaka in i salongen, där hon med en suck kastade sig ned i ett soffhörn och med trött min slöt ögonen.
Det är en helt annan sak att gå och be- skåda fyllda skåp och visthus, när vi veta, att det är vår egen flit och omtanke som fyllt våra förrådskamrar, än när andra händer prop- pat och stoppat dem fulla.
Det är också med en annan känsla man på äldre dagar går och beser det man under sin arbetstid och i sin krafts dagar församlat i ladorna, än när man finner hvarje yttring af verksamhet på den tid, då man ännu kan verka, stängd genom att allt, hvad som skulle kunna göras, redan är undangjordt.
Icke bättre var det ställdt med köksdepar- tementet.
Visserligen kom Mari — mammas gamla Mari, som i tjugu år varit kokerska » därhemma » — hvarje dag in i kabinettet, redogjorde för föregående dagens utgifter och frågade pliktskyldigast, hvad frun ville hafva till frukost och middag.
Men som frun vanligen ' ieke visste hvad hon ville hafva eller kunde få, och Mari dessutom alltid på förhand hade programmet uppgjordt, så var den rådplägningen snart öfverstökad.
Den ut- märkta huspigan, som tant Jeanette skaffat, och som fem år tjänat hos presidenten Y:s, visste sina åligganden så väl och fullgjorde dem så noga, att fru Elly ej heller här hade något fält för sin verksamhet eller någonting att hålla uppsikt öfver.
» Mamma ville veta, hvad jag önskar mig till julklapp, » sade Elly halfhögt och såg sig omkring.
» Jag undrar just hvad det skulle vara! » tillade hon småleende, men ändå med
en liten suck.
» Jag kan inte upptänka något, som jag kunde vilja hafva, om inte det skulle vara ett spann mjölkhvita hästar och en sju- glasvagn!!
Och om jag finge det, så vet jag knappt, hvad jag skulle med det att göra! » Och så gäspade hon igen och sträckte på sig.
Men på en gång var det som om hon fått nytt lif.
Hon sprang upp och gick med spänstiga steg in i mannens rum.
skulle ju arbeta någon julklapp åt honom, och nu, medan han var borta, passade det så bra att gå dit in och se efter, om något felades, som hon kunde ersätta.
Men därinne var det på samma sätt: toilet- ten.
överlastad med lyxartiklar, skrifbordet likaså, rökbordet, bokskåpet, klädskåpet — allt fullständigt försedt och luxuriöst utstyrdt.
In- genting kunde upptänkas för att öka trefnaden eller bekvämligheten i dessa rum.
Taflor och dekorationer på väggar och i hörn, blommor och vaser och makartbuketter — alldeles som i alla de andra rummen Nej, hon må- ste ut och se, hvad som fauns i butikerna, och då skulle hon väl också kunna finna på något att » önska » sig till julen!
Och så påtog hon sin dyrbara promenad- dräkt och gick med en skymt af intresse ut för att söka efter några lyxföremål, som möj- ligen icke ännu blifvit införda i det eleganta och stilenliga möbelmagasin, hon kallade hem.
Välvilliga mammor, tanter, systrar, väninnor hade i största välmening sam- mansvurit sig för att göra henne själf till en öfverflödspersedel i ett hem, där det fanns öf- verflöd på allt och ändå en högst betänklig brist — arbetsbrist!
Soekenskräddaren.
^ / fåns Persson hade efterträdt den enögde mäster Knut i yrket och äfven upp- tagit sin driftige företrädares verksam- het som giftermålsmäklare för ortens bönder.
Måns var en mycket säflig och fåordig man, men när han, klädd i sin långrock och med sin minst tre fot långa måttstock i vänstra handen samt åtföljd af sina lärlingar, trädde inom bondens stugudörr, gick en ilning af glädje, blandad med bäfvan för något hemlig- hetsfullt, genom familjens vuxna söner och döttrar, för att icke tala om tjänstpigorna, som hade kärleksbud från kärasten att vänta genom lärlingarne samt tillika gladde sig vid utsikten till att få den förtjänta klädningen sydd inom de närmaste veckorna.
Under de första dagarne talade Måns icke ett ord om något annat, än det som rörde hans förelagda arbete, men då han tillklippt och tråcklat ett hälft tjog klädningar samt di- verse manliga plagg, kunde en van iakttagare märka, att mäster började tänka på den hem- liga delen af sin verksamhet.
Med betänksam min betraktade han sina lärlingars nedböjda hufvuden, kring hvilka sy- trådsslingan satt hårdt spänd för att tillbaka- hålla pannluggarne, strök sitt eget långa, i pannan benade hår sorgfälligt bakom öronen, fäste hållkroken fast i sitt ena byxknä, tog plats i stugans högsäte och började vaxa en tråd, så den skrek under hans blåstrimmiga vaxkula.
Husfadern, som halflåg i kakelugnssängen, reste på sig; husmoderns fot trampade något saktare sin spinnrock; man beredde sig till att tala och höra.
» Skulle jag kunna få anstånd med att sy sängdynorna, tills jag varit hos Sven Knutsons i Bolet? » » Vi ville allt gärna ha de två äldsta bar- nens hemgiftssängar fullt färdiga nu i höst; en vet ju aldrig, när ens tid är ute, och det är godt att ha beställt om sitt hus. » Det var husmodern, som talade, medan hon i sakta tempo trampade rocken och drog ut den klara » ullråsan » till en fin, jämn tråd.
» Ja, det förstås, en vet ju inte, när en friare, som anstår, kan komma till gården, » sade mä- ster Måns med mycket a Ivar.
» Hvad är det som brådskar så hos Sven Knutsons? » Husfadern styrde rakt på målet, medan han stoppade sin sjöskumspipa.
» Sonen, Knut, äv myndig nu och skulle kunna öfvertaga gården — förstås om han får ett bra gifte — de gamla börja bli utslitna och önska få hvila sig.
Knut är en rask pojke och på allt sätt hygglig. » » Hur ' är det, Måns, finnes där inte mer än en son hos Sven? » » Nej, och bara två döttrar; den äldsta är gift utsocknes och har fått ut sin arfvedel; den yngsta går och läser sig fram i år; hon är visst jämnårig med er Nils. » » Vår Nils läste sig ju fram i fjol, » inblan- dade sig husmodern.
» Det äi ju sant.
Nå, då år det Knut och er Anna, som äro ungefär lika gamla. » » Hon är bara på nittonde året; är det icke så, du mor? » — Medan detta samtal ägde rum i stugans öfre ända, sutto husets döttrar .och pigor vid sina spinnrockar nere vid förstugudörren, och det var omöjligt för de i smyg spejande skräd- darlärlingarne att märka, om någon af dem hörde eller förstod, hvarom den diplomatiska underhandlingen rörde sig.
» Det var något jag ville fråga dig om, Måns, » återtog husfadern efter en liten paus, » men jag kan inte komma på ' et.
— Jo, vet du något, om Sven Knutson har köpt någon kalf af den nya rasen från Axelvall? » » Nej, det har han inte, ty han sporde mig just, om jag inte hade sett, hur den nya rasen trifdes hos er. » » Han kan ju komma hit och se, när han får tid, » genmälde husfadern och gick ut.
Han hade nu gifvit sitt bifall till sin dotters giftermål med en yngling, som var henne så till vida obekant, som hon endast sett honom i kyrkan några gånger och aldrig talat ett ord med honom.
Nu var den svåraste delen af sockenskräd- darens hemliga uppdrag fullgjordt, men det återstod att af husmodern få besked om, huru många sängkläder och hur stort linneförråd som dotteru medförde i boet, ty detta intres- st rade mor Sven Knutson pä det lifligaste.
» Kanske jag kunde sy åtminstone Annas hemgiftsdynor med detsamma, ifall de icke äro allt för många, » sade Måns begrundande.
» Till fyra sängar.
Hur många får Knut Svensson?
» » Han skall ju ha gården med löst och fast.
Det är ett godt bo för en ungkvinna.
Men mor Sven Knutson hade hört talas om er nya Tandning på dynor och ville nog, att jag skulle skaffa henne den. » » Jag skall randa af den på en bit väfsticka, som du kan lämna henne vid tillfälle. » » Kanske Anna ville göra det; mor Knutson har hört så mycket godt om hennes väfkonst. » » Mäster kan ju själf spörja henne, när det bär sig. » Spinnrocken sattes i raskare fart; Måns visste nu, att samtalet i det föreliggande äm- net var afslutadt och saken afgjord, ty det föll honom ej in, att flickan skulle säga nej till ett så ansenligt anbud.
Med den mest oskyldiga min randade Anna stickan och räckte den själf åt mäster, som nästföljande söndag begaf sig till friarens hem med sitt goda budskap.