Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tingshus och åtskillige andra byggnader skola bekostas af' hemmansegare i häradet eller socknen, oagtadt t. ex, Tingshuset är till 14 samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskollens Betänkandej N.-o 23. nylla för hvar och en, som, fastän icke hemmansegare inom häradet eller eris häradsbo, har angelägenheter alt der vid domstolen bevaka.
Samma grund, som bestämde stiftarne af våra äldsta lagar att vid jorden binda skyldigheten alt rödja och undeihålla vägar och broar, qvarstår såled-s ännu , och om man icke kan bestiida rigtigheten deiaf, saknar man ock , efter Utskottens tanka, allt skäl att befria jorden från denna skyldighet.
Men Utskotten hafva ännu ett annat skäl att afstyrka en sådan åtgärd, och del är afseendet på svårigheten, om icke omöjligheten, att i vårt land underhålla vägarne annorledes, än genom det hittills gällande stadgandet, att väghållningen är en servitut å jorden.
1 andra länder med lät befolkning, liflig •handel och rörelse, betydlig national välmåga och, till följd af allt detta, en frisk omsättning af bytesmedlet, penningen, der kan Staten besörja väghållningen och i skatter af folket upplaga de summor , som dertill erfordras.
Men hos oss, der befolkningen är glest spridd öfver en vidsträckt yta , handeln utan liflighet, industrien nästan i sin linda, omsättningen trög och bristen på penningar sådan, att hvarje contant utgift kännes tryckande •— hos oss skulle det vara på en gång nästan overkställbar att göra väghållningen till en Statens angelägenhet, och tillika skadligt att förvandla naturapracstationen af väghållningen lill en contant penningskatt, hvilken, till följd af sakens natur, ändå alltid skulle komma alt till det mesta utgå af jordbruket och (yngst trycka derpå.
Men om väghållningsskyldighelen sålunda hvarken bör eller kan skiljas från jorden, återstår att taga det andra alternativet i betraktande och undersöka, huruvida en fördelning af detta jordbrukets onus, efter andra än nu gällande grunder, kan lämpligen åstadkommas och medföra den åsyftade verkan att lindra bördan af väghållningen.
I likhet med andra af jorden utgående praestalioner, har väghållningen af ålder bestiidts efter hemmantalet.
Denna grund för deltagandet i allmänna bördor kan, vid den stora skillnaden i hemmanens godhet, idke undgå att nu synas medföra .en stor ojemnhet i beskattningen, och alt vid ett flygligt betraktande anses obillig.
Delta är dock mera skenbart än verkligt.
Hemmanen voro otvifvelaktig!:' vid mantalets åsättande jemnlika i godhet, och olikheten har sedermera under tidernas lopp uppkommit genom ödling eller andra förhållanden, som, då jorden ingick i mantal, hvarken kunde förutses eller bestämmas; men på samma gång har förhållandet också jeronal sig derigenom, att hemmanens värde blifvit olika, och det bättre hemmanet i enskilda transactioner, äfvensom i allmän bevillning, representerar ett större capital.
Tages detta i beräkning, torde den förmenta obil - Lag- samt Allm. Besv.- och Eko n.-Ut skot tens Betänkande, A7.-o 23.
15 likheten till stor del försvinna.
Utskotten medgifva dock, att den verkligen förtfinnes, då i en gammal bygd ny väg aniägges, i hvilket fall billigheten kunde synas fordra, att fördelningen af väghållningen skedde efter hemmanens relativa värde, icke efter mantalet; men vinsten deraf vore icke dess mindre endad ögonblicklig, då samma öfverklagade ojemnhet och obiffighet äfven i detta fall uppslode genom h varje uppkommande förändring j det hemmanens relativa välde, som låg lill grund för den ursprungliga vägdelningen.
Att, såsom en motionär föreslagit, bestämma väghållningsskyldigheten efter jordens, bevillningstaxering, tyckes visserligen vid första påseendet vara mest öfverensstämmande med rättvisa; men, utom det att Bevillnings-taxeiingen också är ganska ojemn, i det att en del hemman äro uppskattade till deras verkliga och naturliga värde, andra åter vida derunder, förekommer härvid, att, om denna grund skulle antagas för väghållningsskyldighetens fördelning, måste i och med detsamma också vitsord gifvas den, sorn skifta vill, och för hvarje förändring i taxeringsvärdet skulle man kunna få en ny vägdelning med thy åtföljande kostnader, hvaraf jordegarne skulle komma att betungas vida mer än af någon efter hemmantalet ålagd väghållningsskyldighet.
Sjelfva den första öfvergången till denna princip kunde icke undgå att redan medföra dryga kostnader; och den fördel, jordegarne deraf möjligen kunde å ena sidan hemia, skulle å den andra mer än uppvägas af derifrån osk il jag liga olägenheter.
Ulskoilen anse, på grund häraf, att, ehvad anmärkniugar med eller utan skäl må göras emot hemmantalet, såsom grund för väghållningen, någon annan mera lämplig, mera enkel, rättvis och billig, ieke står att utfinna; att följaktligen en fördelning af väghållningen elter andra, än nu gällande grunder, hvarken kan lämpligen åstadkommas, eller skulle medföra den åsyftade fördelen.
Då hemmantalet dessutom, såsom vägdelningsgrund,. har den dubbla förfjensten af uråldrig häfd icb oföränderlighet, hvilket icke är någon ringa fördel, enär rubbning i bestående förhållanden sällan undgår att medföra menliga följder, kunna Utskotten icke annat än tillstyrka ett ©vilkorligt bibehållande af denna grund.
Härigenom hafva Utskotten hufvudsakligen besvarat de om förändring i väghållningsskyldighelen gjorde framställningar.
I afseende på det af Herr Doctor Morén framställda förslag, som innefattar en förmedling af de här ofvan granskade alternativ, åsyftande att bibehålla väghållningsskyldigheten vid jorden, men bereda lättnad deri genom vissa ersättningsbelopp af allmänna medel, få Utskotten, utöfver hvad redan blifvit yltradt, anmärka, att veiks'älligheten af de åtgärder, motio~ 16 Lag~ samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens 'Betänkande, N;o *3. närén ifrågaställa möter nästan oöfvervinnerljga svårigheter.
Rikets lagstiftning skulle kunna fullgöra det åliggande, motionären ansett den ega, ”att gifva den allmänna anordningen, bestämma vägarnes gradering och ersättningen för hvarje grad, samt anslå en måttlig summa till understöd för ”de Län, hvilka möjligen voro eller blefve betungade öfver sin förmåga”, är det klart, att det erfordrades en föregående, hela Riket omfattande, undersökning af dessa förhållanden.
Huru vidlyftig en sådan undersökning måste blifva, är lätt att fatta; och nästan med visshet kan förutses, att,, med de otaliga skiljaktigheterna, sorn måste förekomma ifrån Enontäkis lill yttersta udden, af Skåne., och med omöjligheten att komma till rälta med en gradering af alla vägarne i system, denna undersökning aldrig skulle kunna bringas till slut.
Hvad genom anställandet deraf skulle åstadkommas, vöre åtminstone problematiskt, men en dryg kostnad vöre säker, och det slags provisoriska tillstånd, hvari väghållningen skulle komma att befinna sig under den tid, ifrågavarande undersökning pågick, skulle hvarken för vägarne eller de väghåilningsskyldige vara på något sätt gagneligt.
Af dessa skäl anse sig Utskotten icke eller kunna å ifrågavarande förslag tillstyrka något afseende; och gäller hvad Utskotten har anmärkt, äfven det med Doctor Moréns likartade, ehuru icke lika utförda förslag, som blifvit af Lars Larsson från Elfsborgs
Län framställdt.
Bland medel, som blifvit föreslagne lill lättande af jordbrukets besvär af väghållningen, har upptagande af vägpenningar omfattats af flere motionärer, och Utskotten böra således deråt egna en serskild uppmärksamhet.
Det är bekant, att i flere främmande länder vägpenningar erläggas, och derifrån har sannolikt tanken på införandet deraf äfven hos oss blifvit hemtad.
Förhållandena i dessa länder äro dock, såsom förut blifvit antydt, för mycket olika våra, för att deras inrättningar skulle kunna bär på samina sätt begagnas.
Väghållningen ar der ett Statens bestyr, och det kan derföre måhända vara ett lämpligt beskattningssätt att genom afgifter af de trafikerande indrifva medel till vägarnes underhåll.
Man klagar emedlertid med skäl öfver det uppehåll och hinder, som rörelsen lider genom dessa vid hvarje mil varande uppbörds-contoir, och ehuru denna beskattning kännes mindre tryckande, emedan tillgången på penningar är i dessa länder tillräckligt stor, hyser man likväl en temligen allmän önskan, att denna afgift måtte försvinna.
Framställningarne om upptagande af vägpenningar äfven här i Riket skilja sig i tvänne serskilda förslag, det ena: att sådan afgift skulle erläggas endast af resande,, sorn färdas med gästgifyare-skjutss och Lag- samt Allm, Besv.- och Ekon>-TJt skottens Betänkande, N.-o 23. 17 och det andra: ali alle, sorn fäidas å vägarne, skulle densamma vidkännas, elium efler lägre taxa för varu-transporlen.
Hvad det förra beträffar, eller förslaget att blott resande skulle med vägpenningar belastas, så hafva Slatssamt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten i deras afgifna Betänkande N:o 62 redan öfver denna fråga sig yttrat, i anledning af en till SlatsUtskottet remitterad motion i samma ämne; och Utskotten, hvilka i öfrigt dela de i nämnde Betänkande framställde äsigter , behöfva sades icke här något vidare utlåtande deröfver meddela.
Hvad åter angår det andra eller Herr Langenbergs förslag, att alla, sorn färdas å vägarne, skulle erlägga vägpenningar, så anse Utskotten att derigenom skulle uppkomma ett, mera än de fordna landt-tullarne förhatligt, för den inre rörelsen hämmande, band; och uppbörden skulle blifva på en gång ganska kostsam och saknande möjlig controll.
Men denna inrättning skulle jemväl hafva en annan verkan , som förtjenar den högsta uppmärksamhet.
Om man antager, att genom vägpenningarne verkligen kunde inbringas tillräckliga medel för väghållningens bestridande, så har man derigenom endast åstadkommit den förändring, att jordegarne få med contante penningar bekosta väghållningen , då de förut verkställt den genom arbete och natura-prsestationer, hvarföre de icke haft någon direct penninge-utgift.
Att detta skulle blifva resultatet är gifvet, dä, med ringa undantag, vägpenningarne komma att af landtmanna-rörelsen incasseras; och att detta icke vore något fördelagtigt resultat, behöfver ej bevisas, då man känner, huru svårt landtmannen i gemen har att anskaffa penningar för redan förevarande contanta utgifter, och huruledes han för ulskvlder och tjenstefolks löner redan är nödsakad att i otjenlig tid och för låga pris afyttra sina produeter.
Men om äfven icke penningebristen vore ett skäl emot anstaltens införande, ulan afgiften kunde med lätthet erläggas, hvad vore med densamma vunnet?
Det vöre alt, såsom ordspråket lyder, taga ur den ena handen och lägga i den andra, då jordegaren sjelf utger den penning, hvarmed hans eget arbete sedermera betalas, och hela vinsten vore—• en onödig omgång och en rad af uppbördsmanna-befattningar med t hy åtföljande kostnader och förluster; en vinst, hvilken Utskotten finna på intet vis önskligt att åt fäderneslandet bereda , och som Utskotten sålunda, genom afstyrkande af de om vägpenningar införande framställde motioner, måste, så vidt på Utskotten ankommer, söka att afböja.
Hvad beträffar en del motionärers yrkande, att bruk, qvarnar, sågar m. fl. sådana skattlagda verk och inrättningar måtte uti väghållningen deltaga, så måste medges, det en viss billighet synes ligga till grund derför, Bill. till B.
7 Sami. 2 Afd. 6:te Haft. 3 18 B a"- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskollens Betänkande, N:o s3. alt grufvor, hyttor, bruk och andra fabriks-inrältningar borde i väghållningen deltaga, helst vägarne genom deras körslor ganska mycket förderfvas.
Äfen Utskotten anse, lika med Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskotten vid de båda senaste Riksdagarne, den befrielse frän väghållning, som dessa verk och inrättningar alltid egt, icke kunna, utan kränkning af egandeiattén, dem beröfvas; och då dessa inrättningar äro af en så obeständig natur, att de, i följd af förändrade eonjuncturer, kunna till och med alldeles försvinna, och åtskilliga af dem på sådan grund, dels genom i senare lider meddelade beslut blifvit uttryckligen förklarade för lös egendom, dels af ålder varit så ansedde, skulle deras deltagande i väghållningen utgöra ett enstaka undantag från en allmän princip, som Utskotten icke kunna tillstyrka.
Hvad serskilt qvarnar och sågar vidkommer, så äro de i allmänhet icke att belragta annorlunda, än som för orternes behof erforderlige anläggningar, hvilka sjedfve icke lemna någon produet, men dit jordens alster föras lill förädling för landtmannens eller producentens egen räkning; och det skulle således vara orättvist att med väghållning dem belasta, då de blott medelbarligen hafva nytta af vägarne och i öfrigt för sine förmoner blifvit i förhållande dertill skattlagde^ Hvad Utskotten här yttrat i afseende på eganderälten, gäller naturligtvis äfven såsom skäl för Utskotten att afstyrka bifall till de speciella förslag, som blifvit väckte af Eric Andersson från Stora Kopparbergs
Län och Lars Pettersson från Blekinge Län: att grufvuegare måtte åläggas deltaga i vintervägars underhåll, och alt
Lotshemman» frihet från väghållning måtte upphöra; och anse Utskotten hvad Petter Jonsson från Calmar Län föreslagit, i afseende på upphäfvande af ett utaf Konungens Befallningshafvande i Länet stadgadt vite af 3 R:dr 16 sk.
B:co för försumlighet i väghållningen, äfvensom rörande Krono-åklagares rätt i sådane mål , icke böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, enär stadgandet af vitet är en sak, hvartill Konungens Befallningshafvande, såsom polismagt , ofelbart varit, på grund af Kongl. Maj:ts Circulär-Bref den io Maj x815 , berättigad, och någon inskränkning i allmänna åklagares rätt och skyldighet icke kan. för ett serskildt fall af denna beskaffenhet lämpligen komma i fråga.
Stockholm den 3o November 184p* Reservationer.
Af Herr Ekholm: ”Jag skulle för min del hafva önskat , det dé sam* mansatla Utskotten egnat detta ämne en annan behandling, så att ålmin— Lag- samt Allm, Bcsv.- och Ekon.-ZJlskottens Betänkande, N;0 24•
19 stone alla resande, hvilka icke bevisligen vore stadde i tjenste-ärenden eller begagnade egna hästar, förpliglades att å gästgifvaregårdarne erlägga en mindre afgift till vägarnes underhåll, hvilken för de resande icke kunde komma alt förefalla serdeles betungande, men hvaraf likväl på hvarje ställe en fond skulle kunna bildas till vägarnes lagning stationerne emellan, och hvaraf förvaltningen icke eller torde blifva mycket invecklad, men skulle i betydlig raon kunna lända till lindrande af vägbyggnadsskyldigheten; och liar jag så mycket mindre ansett mig böra undertrycka denna min serskilda mening, sorn jag i allmänhet håller före, att lindrandet af jordbrukets indirecla skattebördor bör föregå all annan skatlejemkning.'”
Härmed förenade sig Herr Aminoffsamt Riksdags-FullmägLigen Zetterberg från Stockholms Län, hvilken derjemte tilläde, det han äfven reserverade sig mot
Utskottens förslag att fritaga bruks- och qvarnegare m. fl., från skyldighet att underhålla väg, troende att just dessa verk och inrättningar draga mesta nyttan af goda och barbara vägar.
Häruti förenade sig till alla delar Riksdags-Fullmägtigen Matts Pehrsson, jemväl från Stockholms Län. N:o 21.
Ank. till Exp. Utsk. den i4 December, kl. y e. m.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om fri tångtägt & hafsstränderna.
Ifrån det Hedervärda Bonde-Ståndet har till Utskotten blifvit remitterad en af David Andersson från Hallands
Län ingifven motion, deruti blifvit yrkad fri och obehindrad rättighet till hemtande af tång ifrån hafsstränderna.
Enligt motionärens förmenande, kunde icke bestridas, att hafvet är en allmänning, som eges af landet, hvars inbyggare således hade lika rätt till den afkastning, samma allmänning omedelbarligen lemnade, eller det hafsjögräs, som inflyter och till gödningsämne begagnas under namn af hafstång.
° Emedlertid, ehuru tydlig och klar denna sak syntes vara, hade lik - 20 Lag- samt Allm. Desv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande,, N.o 24. väl åboerne å kusth ruman ansett sig, i följd af sina hemmans läge närmast hafvet, berättigade till ett herravälde öfver hafsslranden samt hafvets omedelbara afkastning, och ville icke lemna rum för allägsnare hemman att sig af samma förmon begagna, hvarför de ock stundom fös skaffit sig domstolens förbud emot all tånghemtning från stranden af andra än dem, hvilkas egor gränsa närmast intill stranden.
Detta, i motionärens tanka, orättvisa förhållande, vore al de skadligaste följder för jordbruket, som i ett magert land gick i mistning af det dyrbara gödningsämne, hafs-tången bildar, och hvaraf vågorna ofta införa ofantliga massor, som, i saknad af arbetsstyrka hos kusthemmanens åboer, blifva utan nytta liggande der de af vågorna uppkastats, eller ock, hvilket ej sällan inträffar, vid förändrade vindar af vågorna åter bortföras.
Dessutom då i den ort, hvarifrån motionären vore Riksdagsfulimägtig, hemman, utan afseende om de äro vid hafskusten belägne eller icke, hade sig ålagdt att, till hämmande af flygsandens vidare spridande, påfylla eller täcka sandfälten med tång,såsom det ändamålsenligaste täckningsämnet, vore rättigheten lill fri långtägt så mycket billigare, som kuslhemtnanen närmast och väsendtligast dr oge fördelen af det arbete å flygsandsfällen, hvari de af Häradsboerne bisprungos.
Motionären påkallade således Ståndets och Medståndens medverkan till vinnande af en fri och obehindrad rättighet till tånghemtning från hafsstränderne samt till följd deraf ett upphäfvande af de redan af domstolarne meddeldte vitesförbud och tillstånd för allmänheten, alt å de kuster , der allmänna vägar till stränderna icke äro alt tillgå , utan endast så kallade byvä,ar för strand- eller kusthemmanens enskilda behof äro utstakade, sig deraf begagna, mot åtagande skyldighet att i underhållet af dessa vägar deltaga.
I denna framställning hafva Olof Lindhäck och Bengt Gudmundsson„ jemväl från Hallands Län, deltagit, den senare likväl i sä målto skiLjagtig, att han yrkat utfärdande af ett allmänt stadgande om rättighet till fritt afhemtande af tång från hafsstränderna för alla dem, hvilka hafva sig ålagd skyldighet att stänga kring flygsandsfält och planlei hagar, eller ock att jordegarne vid kusten måtto åläggas stänga och underhålla stängseln kring planterhagarne och flygsandsfällen, samt öfrige hemmansegare derffiån befrias.
Utskotten hafva, vid behandling af detta ärende, inheintat , hurusom framställningar af enahanda beskaffenhet blifvit ända ifrån år i8j3 vid hvarje Riksdag gjorde celi af Rikets Ständer hvarje gång ogillade, uppå de af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet vid i8a3 års
Riksdag för dess utlåtande i ämnet anförde och af förenade Lag- samt Allmänna Besvärs - La"- samt Allm. Besv.- och Ekon.-UIskottens Betänkande, N;0 24> 21 och Ekonomi-Utskotten vid de senare Riksdagarne åberopade skäl, att, ehuru något serskildt stadgande icke funnes för bestämmande af dispositions^* rällen öfver den hafs-lång, som på hafsslränderne af vågorna uppkastas j likväl och då, enligt 48 Cap. 2 §.
Missgernings-Balken, hvarjehanda fynd, hvartill egare ej finnes, tillhörde jordegaren ensam , så vida han detsamma sjelf hittat; flottholme, i stöd af 12 Cap. 4 §•
Jorda-Balken , tillfölle den, sorn honom vid sitt land fästade; i öfrigt med naturlig billighet instämde, alt den, som å sina egor droge en last, såsom fallet var, när hafs-tång å odlade egor uppflöt, äfven finge deraf hemta möjlig fördel; och slutligen, med undantag afseiskildt bestämda händelser, icke någon kunde vara förbunden att å sina egor hålla väg för andra; måste det anses vara stäldt utom all fråga, att i allmänhet endast strandegare hade rätt till upphemtning och begagnande af den hafs-tång, som å stranden uppdrifves; men, om, genom lagligen slutad och fastställd öfverenskommelse, eller af behörig embetsmyndighet meddeladt laga kraftvunnet beslut, eller på hvilket annat lagligt sätt som helst, egaren af något ej till hafsstranden gränsande hemman blifvit förklarad berättigad att å andras egor hemta hafs-tång, vore sådant ett serskildt fall, der hvar och en med begagnande af de medel, allmänna lagen anvisade, kunde göra sin rätt gällande, utan alt sådant genom en speciel Författning kunde eli* r borde bestämmas.
Utskotten dela den åsigt, som legat Lill grund för Rikets Ständers, vid Irenne föregående Riksdagar, fattade b slut, och då Utskotten sålunda ans* rättigheten till den hafs-tång, som å land uppkastas, i allmänhet uteslutande tillhöra slrandegaren, kunna Utskotten icke understödja det framställda yr^ kandel af fri och obehindrad 1 ä 11 ig het för en hvar att hafs-tång ifrån stranden afhemta, ehvad fördelar jordbrukarne i orten än kunde deraf skörda.
Och hvad beträffar förslaget om rättighet lill fri tångtägt för dem, hvilka hafva sig ålagd skyldighet att hägna omkring flygsandsfällen, så finna sig
Utskotten icke eller kunna detsamma biträda, enär en sådan frihet ofelbart skulle medföra mångfaldigt intrång i strandegarens rätt och controllen å hafs-tångens användande lill det föregifna ändamålet vore nästan omöjlig.
Ui skotten afstyrka således bifall till de härutinnan gjorda framställningar, men hemställa, i likhet med de förenade Utskotten vid 1828 års Riksdag i deras senare Betänkande N:o 2g, att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla> det Kongl. Maj:t täcktes i IS åder anbefalla vederbörande embetsrnjndigheter att i alla de delar af Riketj der tillfälle till tångtägt egde rum} och en reglering af behafvet påkalladeSj söka 22 .lag- tillvägabringa vänliga dfverenskommelser, hvarigenom, utan inskränkning i någons lagliga rätt, möjligheten att få begagna ifrågavarande för jordbrukets framgång nyttiga produet, kunde beredas äfven för de jordegarej hvilkas hemmans områden icke sträckte sig till hafsstranden.
Kso 25.
Ani. till Exp. Utsk. den i ’4 December, kl. 7 e. m.
'Betänkande, i anledning af väckt motion angående föreskrifters meddelande i afseende pä husesyner å klockarebohl.
Hos det Hedervärda Bonde-Ståndet har vice Talmannen Per Ericsson uti ingifven och till Lag-Utskottet remitterad motion anfört, att, genom Kongl. Brefvet den 17 November 1748, samt Resolutionen uppå Presterskapets besvär den ig Januari 17S7, §. 8, val vöre stadgadt, det ”husesyn å kapellansbohl å landet, vid skeende ombyten, eller då eljest nödigt pröf■yas, skall förrättas af Häradshöfding med Nämnd, hvarvid den husbyggnad, som i 27 Gap. 3 §.
Byggninga-Balken räknas för tre års byggnad , gäller för fern års; äfvensom att de, hvilka sådane husesyner förrätta , icke mera än å mililär-boställen måge begära eller emottaga arfvode derför , med undantag å de orter, der serskilda stadfästade föreningar härom finnas”; men att motionären veterligt icke vore föreskrifvet, af hvem och på hvilkens Bekostnad syner å klockarebohl skola ske, hvilket motionären ansett som en brist, den der borde afhjelpas, och fördenskull hemställt , alt behörigt
Utskott måtte taga detta ärende lill laglikmätig behandling.
I anledning häraf och då Lag-Utskottet ansett sig böra i förening med 'Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet ärendet behandla, hafva Utskotten tagit detsamma under gemensamt öfvervägande , dervid Utskotten inhemtat, det Klockare väl i gemen icke äro försedde med annat boställe, än de Boningsrum, som dem af församlingen merendels i socknestuga - Lag- samt Ailm. Besv.- och Ékon.-Utskotlens Betänkande, N-o zS. 23 byggningen bestås, jemte någon mindre jordtäppa, men att äfven på många ställen klockarebohl finnas, tillkomne dels genom enskilta gåfvor, dels ock genom anslag af kronojord.
I afseende på byggnadsskyldigheten derå, finnas inga serskilda föreskrifter, utöfver hvad allmänna Lagen i 27 Gap. Byggninga-Balken innehåller, rörande byggnadsskyldigheten i gemen, och förhållandet med af- och tillträdes-husesyn har merendels rättat sig efter gammalt bruk i hvarje ort.
Något bestämdt rättesnöre härutinnan anse Utskotten emedlertid böra finnas, och boställhafvarens skyldighet i detta hänseende icke på blotta sedvanan bero; hvadan Utskotten hemställa, att , med. bifall till den af vice Talman Per Ericsson framställde motion, Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj.t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj.t täcktes i IS åder utfärda en allmän författning, med föreskrift, att, vid afträdande af klockarebohl, laga husesyn skall af Kronofogde eller Länsman med tvänne utsockne Nämndemän hällas, i likhet med hvad zy Cap. 1 ByggningaBalken föreskri/ver, och kostnaden derföre gäldas, på sätt om ekonomiske besigtningar finnes stadgadt i 8 $. af Kongl. Kungörelsen den 28 Maj i83o.