Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då sådant likväl ej kunde vara lagens mening, yrkade motionären, att, till vinnande af rättelse, efter paragrafens 3:dje moment måtte tilläggas följande ord: «eges eller innehafves hemman eller lägenhet med mantal af fabrikanter, löntagare, handtverkare eller annan näringsidkare, tillägges denne rösträtt särskildt för hemmantal och lägenhet och särskildt för 2:dra Artikelns bevillning, som denne har att utgöra till Staten» Enahanda fråga har så väl vid 1850 och 1851 årens, som vid 1853 och 1854 årens riksmöten förevarit och vid begge dessa tillfällen har Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottet ansett denna § böra så förstås, som motionären nu påyrkat; och har Utskottet vid den sednare riksdagen tillstyrkt det förtydligande, att röst rätten borde utöfvas efter begge de ifrågavarande grunderna, dock med afdrag för den Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 16.
17 den del af bevillningen efter 2:dra Artikeln, som utginge för fastighet, för hvilken efter hemmantal röstades; men Utskottets förslag om detta tillägg vann ej Rikets Ständers bifall.
Utskottet, som jemväl nu delar den sålunda uttryckta åsigt om huru rösträtten bör beräknas, samt har sig bekant att, åtminstone å flera ställen af riket, denna beräkningsgrund blifvit följd, anser, der en annan tillämpning skulle göras gällande, ändring lämpligast kunna vinnas genom i vederbörlig ordning förd klagan; hvarföre
Utskottet vördsamt hemställer att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Josef Oscar Almqvist åter har ansett bestämmelserna om hvilka vid sockenstämma ega rösträtt ej vara på lagliga grunder fotade, enär från sådan rösträtt äro uteslutna de ståndspersoner, tjenstemän, handtverkare och näringsidkare, hvilkas bevillning ej uppgår till det i förordningen bestämda minimum, äfvensom nybyggare, torpare, inhysesman samt andra med dem jemförlige; och likväl beslutades på sockenstämma om alla desses skyldigheter, och gärder blefvo dem af de röstande pålagde; äfvensom vid uppgörande af konventioner om presträttigheter utgörande bestämdes å sockenstämma, huru dagsverken borde af handtverksidkare, inhyseshjon, backstugusittare och dylika personer utgöras, samt huru mycket desse borde erlägga för lysning, vigsel, barndop och kyrkotagning,'utan att dock den sjunda skattlagde egde rättighet att något vid sockenstämman andraga.
Till beredande af mera rättvisa härutinnan yrkade motionären att, till sockenstämmoförordningens ifrågavarande § måtte fogas det tillägg, att ståndspersoner, tjenstemän, handtverkare, näringsidkare, utan afseende å den bevillning som af dem erlägges, nybyggare, torpare, inhyseshjon, backstugusittare samt andre med desse jemförlige, hvilka icke, enligt sockenstämmoförordningen, ega rätt att i sockenstämmobesluten deltaga, sådan rätt tillerkändes i alla de frågor, som röra deras skyldighet att deltaga i de inom församlingen utgående onera.
Till bemötande af de utaf motionären anförda skäl kan erinras, dels att rösträtten vid sockenstämma blifvit nyligen genom Kongl.
Förordningen den M November 1857 ytterligare utsträckt, så att minimum af för rösträtt erforderlig bevillning nu utgör blott 2 R:dr R:mt, dels att de, hvilka, i händelse af bifall till motionen, förvärfva rösträtt, på samma gång skulle nödgas ovilkorligen ikläda sig den delaktighet i afgifters utgörande, som i Förordningens 10 § omförmäles, hvilken förpligtelse ofta skulle för dessa samhällsklasser kännas tung; dels att den, som genom en sockenstämmas beslut blifvit lidande, eger sig öppet att ändring i behörig ordning söka; men det är synnerligast i betraktande af de svårigheter, som sig förete för öfverläggningars hållande med en så talrik menighet som den, hvilken, i händelse af bifall till förslaget, kunde till sockenstämman sammanströmma, äfvensom för Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 8 Sami. 3 Häft. 3 18 Allm.
Besvärs- och. Ekon.-Utskottets Betänkande M 16'. uppställande af någon lämplig jemförelsegrund vid röstberäkningen emellan nu varande och de sålunda ytterligare tillkommande deltagarne i sockenstämma, — svårigheter, till hvilkas lösande motionären ej framställt något förslag — som Utskottet anser sig böra vördsamt hemställa, att ej heller denna motion må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
STOCKHOLM, tryckt hos Ii. Westrell, 1860 Ålim.
Uesv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 17. i Hf:o 11.
Ank. till Exp.-Utsk. den 10 Jan. 1860, kl. 2 e. m, Betänkande, i anledning af väckta motioner angående föreskrifter för Sveriges ombud vid en för ordnande af mellersta Italiens angelägenheter beramad kongress.
Sedan Herr Lallerstedt, G., inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt motion i förevarande ämne och densamma blifvit öfrige Riks-Stånden kommunicerad samt hos ISöglolliga Ridderskapet och Adeln af Herr Stjernsvärd, G. M., upptagits såsom egen motion, hvarförutom inom Hedervärda Bonde-Ståndet Josef Oscar Almqvist från Norrbottens län och Per Persson från Wermlands län väckt en med Herr Lallerstedts hufvudsakligen öfverensstämmande motion, uti hvilken Ståndets, vid föredragningen närvarande, ledamöter instämt, hafva omförmälde motioner blifvit till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterade.
1 dessa motioner anföres, att på den kongress, vid hvilken mellersta Italiens angelägenheter skulle afhandlas och hvilken innan kort komme att sammanträda, två meningar efter all anledning komme att bekämpa hvarandra.
Å ena sidan skulle man föra förtryckets, å den andra frihetens talan.
Om någonsin ett folk gjort sig förtjent af friheten, så vore det mellersta Italiens folk.
Öfvergifvet af sina furstar, hade det under mera än ett halft år styrt sig sjelf och upprätthållit lag och ordning på ett sätt, som furstarne icke kunnat göra.
Aldrig hade någon folkresning varit mera berättigad, än den Italienska, aldrig någon renare och ädlare.
Der friheten framträdde så obefläckad kunde den icke visas tillbaka.
Intet folk kunde bättre förstå Italien, än det Svenska, som aldrig legat under främmande förtryck och sjelf gifvit sig den dynasti det eger.
Ingen dynasti kunde bättre förstå Italien, än vår, som genom folkets fria val uppstigit på tronen.
Den ställning, Sveriges ombud borde vid kongressen intaga, vore således på förhand gifven, och man behöfde säkert icke frukta att del skulle af Konungen anvisas någon annan.
Men då det Svenska ombudets uppträdande ©tvifvelaktigt skulle blifva mera oberoende och ega större vigt, om Ständerna haft tillfälle att uttala sin mening, ansågo sig motionärerna böra föreslå, det Rikets Ihli. till B.
Pral. 1859 & 1860. 8 Samt. 4 Ilä[t.
Z Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 17.
Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att det ombud, som vid den förestående kongressen skulle /öra Sveriges talan, måtte erhålla sådana instruktioner, att det biträdde den åsigt, som ville hälda Italiens rätt att sjelf bestämma sitt öde.
Tider hafva gifvits, då de Europeiska staterna satt målet för sin storhet och ära deruti att med våld och magt lägga under sig skiljda nationaliteter, och då folken å sin sida dels hängifvit sig åt dessa sträfvanden, dels nära nog med likgiltighet sett, huru på detta sätt förtryck eller undergång bereddes än åt en nation, än åt en annan.
Så kunde för ännu ej ett sekel tillbaka tre af vår verldsdels stater sig emellan dela en fjerde och från antalet af Europas sjelfständiga nationer utstryka en bland de talrikare.
Sednare lyckades det den väldige herrskaren öfver ett af Europas miigtigaste och mest civiliserade nationer att med sitt välde införlifva till språk, seder och nationalitet från hvarandra vidt skiljda folk.
Mångå tecken låta dock hoppas att dessa tider äro förbi.
För folkens vaknade sjelfmedvetande föll den nyssnämnda herrskarens välde och från denna stund låter början räkna sig till en magt, förut föga känd och gällande, men som derefter städse sträfvat och i mycket lyckats att ombilda vår verldsdel, nationalitets-känslans.
Väl lemnades åt dennas fordringar föga afseende vid det ordnande af Europas angelägenheter, som, kort efter nyss omförmälda händelse, på kongressen i Wien 1815 egde rum, men detta har ej hindrat eller kanske har just detta verkat att nationalitets-medvetandet mer och mer utbildat sig hos de särskilda folken och omsider blifvit en magt, hvars betydenhet icke någon, som betraktar vår verldsdels sednaste historia, kan förneka.
Yttringarne af denna nya magt borde naturligtvis i främsta rummet blifva att hvarje kufvad och undertryckt nationalitet skulle söka att återvinna den frihet och sjelfständighet, som måste vara målet för hvarje, icke till sinnelaget förslafvad nations oallåtliga sträfvan.
Men i jemnbredd dermed att känslan af den egna nationalitetens vigt och värde hos de särskilda Europeiska nationerna tilltagit i lifskraft, hafva ock sympatierna för andra folks nationela sträfvanden och intresset för upprätthållandet af hvarje undertryckt nationalitet och dess förhjelpande till sjelfständighet, städse fått ökad liflighet och kraft.
Huru mycket dessa känslor af sympati och deltagande i andra nationers ställning redan, medelst den allmänna opinionens mägtiga kraft, verkat, visar sig kanske mest i det biträde, som kommit mindre mägtiga folk till del i deras strider för sjelfständighet samt deruti att, då förr Europas magter förde krig, för att underkufva hvarandra eller bemägtiga sig en större eller miudre del af motståndarens område och såmedelst öka egen magt och förstora eget välde, krigen numera allt oftare föras i ändamål att i strider för sjelfständighet eller sjelfbestånd understödja svagare och förtryckta folk.
Så, när för en mansålder tillbaka Grekernes folk reste sig ur mångårigt förtryck och med vapen i hand fordrade att åter intaga sin plats bland Europas sjelfständiga nationer, var det tre af Europas stormagter, som grepo till vapen för att understödja denna frihetskamp och hvilka Allm.
Besv. och Ekon.-Vt skottets Betänkande N:o 17. 3 väsendtligt bidrogo att åt densamma bereda framgång.
Sednare såg man en af dessa magter, Frankrike, på samma sätt understödja Belgien i dess strid för oberoende, oell våra dagar hafva sett först Frankrike och England gemensamt med Sardinien strida för Turkiets skydd mot en annan magts angrepp och nu sist detta samma Frankrike företaga ett vidtutseende krig för Sardiniens och mellersta Italiens befrielse från det hot och det förtryck en mägtig grannstat på dem utöfvade.
Väl har Sverige icke deltagit i dessa strider, men det har derföre icke undgått inflytelsen af nationernas förändrade förhållande till hvarandra och icke undandragit sig uppfyllandet af de pligter, hvilka häraf blifvit en följd.
Också när samma folk, som så länge ällats att hålla Italien i bojor, hotade att med härsmagt beröfva en med den Svenska beslägtad nation en del af dess område, tvekade icke Sveriges folk att göra sig färdigt till strid för denna nation, med hvilken det for dom fört blodiga krig och af hvilken det sett sin egen sjelfständighet hotad.
Städse hafva äfven de känslor Europas civiliserade nationer egnat åt hvarje för frihet och sjelfständighet kämpande folk lilligt delats af det Svenska folket och icke minst visat sig i det varma deltagande, hvarmed det följt Italiens ädla folk under och efter den nya skiftning i dess öden, som det sista kriget lät hoppas och äfven medförde.
Högt aktande sin egen, genom mången blodig strid bevarade sjelfständighet, kan Svenska folket ej annat än med hängifna välönskningar följa hvarje annai folks strider och uppoffringar för vinnande af en aldrig för dyrt köpt sjelfständighet; sjelft från ur gamla tider vant att efter egna lagar styras af den, som dess egen röst dertill kallat, kan det ej ett ögonblick tveka att erkänna och, i hvad på det ankommer, häfda denna rätt för andra folk.
Derföre ock, då det blifvit beslutadt att, i likhet med hvad förut under dylika förhållanden egt rum, mellersta Italiens angelägenheter skola göras till föremål för öfverläggningar på en kongress mellan Europas magter och Sverige äfven blifvit kalladt till deltagande häruti, har visserligen icke inom Sveriges landamären någon tvekan funnits om den talan Sveriges ombud borde, i öfverensstämmelse med Svenska nationens enstämmiga mening, på kongressen föra.
Och kunde för Sveriges folk pligten att åt mellersta Italiens innevånare yrka hvarje sjelfständigt folks oförytterliga rätt att fritt bestämma 0111 sin styrelse, göras ännu heligare och dyrbarare än den i sig sjelf är, så har detta skett genom det sätt, hvarpå mellersta Italiens folk, sig sjelft lemnadt, vårdat sina angelägenheter och intressen, och hvarigenom det visat sig moget för frihet och sjelfständighet.
Af hvad sålunda blifvit yltradt följer att
Utskottet gillar motionärernas åsigter om den talan Sveriges ombud hade att på kongressen föra.
Men då Konungens upphöjda och frisinnade tänkesätt äro kända och åt honom förvärfvat folkets odelade förtroende samt derjemte förekommit, att Hans Excellens Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, under öfverläggningarne hos Ridderskapet, och Adeln tillkännagifvit, att ombud för kongressen redan blifvit af Kongl.
Majit i nåder lörordnade och instruktioner för dem utfärdade, och af Hans Excellens Herr Statsministerns tillika gjorda förklaring, att dessa instruktioner voro enliga med Kongl. Majlis och Hans Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 18.
Rikens värdighet samt Rikenas sanna konstitutionel intressen, torde få antagas följa att nämnde instruktioner öfverensstämma med den ofvan uttryckta mening, så anser Utskottet att vid anförda förhållanden någon Rikets Ständers åtgärd i anledning af motionerna icke vidare erfordras.
H:o 18.
Ank. lill Exp.-Utsk. den 10 Jan. 1860, kl. 2 e. in. Betänkande, i anledning af väckt motion om rättighet för tjensteman att, utan särskild Konglig tillåtelse, under tjenstledighet vistas livar han behagar och erhålla pass till utrikes ort för den tid han visar sig vara af vederbörande myndighet lagligen permitterad. 1 denna motion, som af Vällofliga Borgare-Ståndet blifvit till Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottet remitterad, har Herr Dahm, O. E. S., anfört att vissa embetsed) tjenstemän ej finge lemna fäderneslandet utan Kongl. Maj:ts särskilda tillåtelse, medan andra och bland dem åtskillige, som förut haft större frihet, icke kunde, i saknad af nådig tillåtelse, erhålla pass för längre tid än en månad, hvilken tid ej vore tillräcklig ens för en vanlig badresa.
Mången resa kunde dessutom vara så bråd skande, att den icke utan stor olägenhet kunde uppskjutas så lång tid, som erfordrades för den Kongl, tillåtelsens erhållande.
Enda skälet till det sålunda för tjenstemannen lagda hinder att hvar som helst tillbringa sin permissionstid, måste väl sökas deri, att man antagit, att
Konungen möjligen kunde behöfva honom till någon Dess och Rikets tjenst, som för den permitterande myndigheten vore obekant.
Detta torde dock vara en så sällsynt händelse, att den hvarken kunde eller borde läggas till grund för något lagbud.
Vore åter grunden till förbudet fruktan att tjenstemännen skulle öfvergifva rike och tjenst, så syntes denna fruktan onödig, då man klagade öfver trängsel på embetsmannabanan och då man i allt fall icke kunde hindra tjenstemännen att flytta ur landet, så länge man ej kunde hindra honom att i laga ordning taga afsked.
Befarade man, i afseende på uppbördsman, att honom kunde beredas tillfälle att rymma med om händer hafvande medel, så låge hindret häremot deri, att tjenstledighet icke beviljades innan han redovisat för sin uppbörd.
I allt fall kunde ju den. som nu utan Konungens tillstånd erhölle pass på en månad, lika väl begagna detta för att rymma till Amerikas djupaste urskogar, som om han för ett år, eller längre tid, fått pass.
Då således den ifrågavarande föreskriften endast föranledde tidspillan och kost - Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottcts Betänkande N:o 18. naclér samt Adroge Kongl. Maj:t besvär med handläggningen af sådana föga vigtiga ärenden, som underordnadé myndigheter kunde uträtta, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer mätte förklara sin mening vara, att tjensteman borde, utan särskild Kongl, tillåtelse, ega rättighet att under tjenstledighet vistas hvar han behagade och erhålla pass till utrikes ort för den tid han visade sig vara af vederbörande myndighet lagligen permitterad.
Grunden för stadgandet att civil embetsman, som erhållit Kongl. Maj:ts nådiga fullmagt, icke finge utan Kongl.
Majits särskilda tillåtelse resa utrikes, återfinnes i Kongl. Kungörelsen den 17 Mars 1780, der det heter, att som Kongl. Majit ansåge emot skick och ordning samt undersåtlig aktning stridande att en civil embetsman, som med Kongl. Majits nådiga fullmagt vore i verklig tjenst, utan Kongl.
Majits tillstånd reste till utrikes ort att der någon tid förblifva, skulle den, som utan sådant tillstånd begåfve sig utom riksgränsen och der öfver fyra, eller högst fem, dagar förblefve, vara dess innehafvande tjenst förlustig.
Sedermera har emellertid, uppå Rikets Ständers vid 1853 och 1854 årens riksdag gjorda underdåniga framställning, huruvida icke någon längre tid, än den dittills föreskrifna, kunde bestämmas, under hvilken det blefve de med Kongl, fullmagt försedde civile tjenstemän medgifvet att för enskilda angelägenheter vistas å utrikes ort, utan att dertill hafva utverkat sig Kongl. Majits nådiga tillåtelse, Kongl.
Majit funnit godt att den 23 Mars 1855, jemte upphäfvande af ofvanberörde Kongl.
Kungörelse, i nåder förordna, att för embets- och tjenstemän i rikets tjenst, utom de vid krigs-staten anställde, vederbörande må, då de sig derom anmäla, utfärda pass till utrikes resa på så lång tid, som tjenstledighet visas vara dem af behörig myndighet beviljad, dock icke utöfver en månad, så vida ej längre tids utrikes vistande för tillfället af Kongl.
Majit i nåder medgifvits.
Den inskränkning, som förut fanns i de med Kongl, fullmagt försedda civila embetsmännens rätt att resa till och vistas å utrikes ort, har sålunda, på samma gång tiden för resor, utan särskildt tillstånd förlängdes från fem dagar till en månad, blifvit utsträckt att gälla för alla embets- och tjenstemän på rikets stat, utom de vid krigs-staten anställde, för hvilka, enligt särskilda stadganden, ännu strängare föreskrifter äro meddelade.
Men om det ännu 4780 kunde anses emot skick och ordning samt undersåtlig aktning stridande att en med Kongl. Majits fullmagt försedd embetsman, utan Kongl, tillåtelse företog en resa till utrikes ort för att der någon tid vistas, så lärer det dock ej numera kunna så betraktas om en tjensteman, efter erhållen ledighet från sin tjenst, tillbringar permissionstiden å utrikes ort.
Den lätthet, hvarmed utrikes resor, till följd af utvidgade och förbättrade kommunikationsanstalter, nu för tiden företagas, hafva gjort till den vanligaste sak, hvad som för åttatio år tillbaka mera sällan inträffade.
Och då intill år 1855" all i de icke vid krigs-staten anställde tjenstemän, som icke hade Kongl, fullmagt, kunde tillåtas att, utan särskildt tillstånd, under erhållen tjenstledighet vistas å utrikes ort, lärer väl en sådan rättighet äfven för framtiden kunna utan skada dem medgifvas, Något skäl. 6 Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 18. hvarföre de med Kongl, fullmagt försedde tjenstemännen skulle i detta fall vara underkastade'större inskränkning än andra, synes Utskottet ej heller vara för handen.
För så vidt dessa tjenstemän erhålla tjenstledighet af Kongl.
Maj:t låter det visst säga sig att de kunna, på samma gång tjenstledighet sökes, begära tillstånd att resa utrikes.
Men dels är det åt andra myndigheter uppdraget att pröfva de Heste af dessa tjenstemäns ansökningar om ledighet, så snart icke ledighet för längre tid ifrågasättes, dels kan anledning till utrikes resa lätteligen yppas efter redan vunnen tjenstledighet.
Snarare skulle måhända fråga kunna väckas om en dylik inskränkning i afseende på uppbördsmäns rätt att resa utrikes.
Men då rätteligen tjenstledighet icke bör åt dessa beviljas innan de sin uppbörd redovisat och pröfningen härom i allt fall måste öfverlemnas åt den myndighet, under hvilken uppbördsmannen lyder, lärer icke någon ökad kontroll eller större säkerhet vinnas derigenom, att uppbördsmannen för vissa fall skulle betungas med att särskildt hos Kongl. Maj:t begära tillstånd att vistas å utrikes ort.
Deremot har Utskottet hyst betänkligheter, huruvida den ifrågasatta rättigheten att under tjenstledighet resa utrikes lämpligen kunde äfven åt militäre embets- och tjenstemän medgifvas, men då Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad redan blifvit yttradt, ansett motionen böra föranleda en underdånig hemställan till Kongl. Maj:t, har Utskottet trott skäl vara att under nådigt öfvervägande jemväl måtte komma, huruvida ej de medgifvanden, som i förevarande fall kunde öfrige embets- och tjenstemän lemnäs, äfven blefve för de vid krigs-staten anställde gällande.
På dessa skäl och då ofvananförda stadganden synas Utskottet endast leda dertill att ådraga utrikes resande tjenstemän kostnader och besvär samt att betunga Kongl. Maj:t med en, i samma mån kommunikationerna med utlandet tilltaga, ständigt vexande mängd af ansökningar om tillstånd att resa utrikes, får Utskottet vördsamt tillstyrka att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att embets- och tjensteman i Rikets tjenst må, utan Kongl.
Maj:ts särskilda tillåtelse, ega rättighet att, då han styrker sig hafva af behörig myndighet erhållit tjenstledighet, hos vederbörande utbekomma pass för resa till och vistelse å utrikes ort under den tid tjenstledighet blifvit honom beviljad.
Reservation anmäldes: af Herr Rosensvärd, J. H., som ansåg det föreslagna stadgandet vara föga tillämpligt i afseende på militäre embets- och tjenstemän, åtminstone i hela den utsträckning, som blifvit ifrågasatt, och säkerligen icke hafva sin motsvarighet inom någon nations armé.
Det skulle äfven kunna hafva till följd att ingen tjenstledighet bevil jades militärer, under vissa förhållanden, enär man väl kunde vilja permittera sådana tjenstemän till mindre aflägsna inrikes orter, hvarifrån de hastigt kunde till tjenstgöring inkallas, men icke 'medgifva dem rätt att vistas i aflägsna utrikes länder.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 19.
Hf:o Ank. till Exp.-Utsk. tlen 10 Jun. 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om lag till begränsande af fångars rätt att förvalta sin egendom och begagna andra medborgerliga rättigheter. ilos Höglolliga Ridderskapet och Adelil har Herr Grefve Löwenhjelm, Carl Axel, undragit, att medan Fransyska lagen under namnet medborgerlig död betecknar det begrepp, att den som är på lifstid dömd till fängelse anses såsom död för samhället och bör vara utesluten från alla de rättigheter och handlingar, som tillhöra fria medborgare, synnerligast förvaltningen af sin möjligen förut innehafda egendom; samt af detta begrepp om en medborgerlig död följde förlusten af en mängd andra rättigheter tillhörande den frie mannen, såsom obehindrad brefvexling med utom fängelset varande personer, äfvensom rättigheten att i kraft af tryckfrihetslagen uppträda såsom ansvarig författare; så hade deremot hos oss saknaden af bestämmelser om en medborgerlig död gjort att ej blott ett allmänt fångreglemente, utan jemväl mångå andra vigtiga och behöfliga stadganden, härflytande från begreppet om den medborgerliga döden, ännu fattades.
Det inträffade dock ej allenast stundom att ganska förmögna personer föröfvade brott, som medförde fästningsstraff, utan jemväl ganska ofta att mindre hemmansegare måste för sådana förbrytelser inspärras å fästning.
Desses förmögenhet borde då ställas under sådan förvaltning att densamma, då den i lag bestämda fängelsetiden slutade, eller i händelse nåd mallankomme, kunde oförminskad tillhandahållas den frigifne.
I)å likväl, genom den anmärkta bristen i vår lag, Kongl.
Majit vore förhindrad att nödiga bestämmelser i afseende härå utfärda, hemställde motionären, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anmäla behofvet af en Lag-kommitté, hvilken ålades att till nästinstundande riksmöte låta Rikets Ständer erhålla förslag till fyllande af den anmärkta lagbristen.
Den Fransyska lagens bestämmelser om en medborgerlig död återfinnas hufvudsakligen i 2:dra kapitlet 2:dra sektion af Code Napoléon, der den 25:te artikeln stadgar att, genom den medborgerliga döden förlorar den dömde eganderätten till hela sin förmögenhet, hvilken öfvergår till hans arfvingar, som emottaga densamma på enahanda sätt, som om han med döden aflidit.