Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Undvik i salen att hafva många taflor eller andra prydnader, totalintrycket der bör vara lugnt och vinnes bäst genom frånvaron af sådana.
Undantag kan naturligtvis göras, såsom om du har att förfoga öfver några gamla, goda familjeporträtt eller några verk- ligt värdefulla dekorationstallrikar, hvaraf ju särdeles vackra gifvas i både porslin, nickel och cuivre poli, ehuru de äro något dyrbara.
Man har hört berömmas dylika af papp med öfverklistrade frimärken såsom ganska effekt- fulla.
Men att sätta sådant skräp på väg- garna är både tanklöst och smaklöst.
Offra ej åt skenet!
Några bladväxter eller en j f » v I I t i I U U IN Tidningen Innehåller nästan uteslutande orlg / naibidrag.
— Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er- grupp sådana fylla godt sin plats i salen, men rada ej upp en mängd blomkrukor i fönsterna.
Gardiner och bordduk — om så- dan nyttjas — böra helst vara lika.
Herrns rum bör äfven hållas i någon däm- pad, allvarlig färgton; ej alltför många möb- ler, hellre gedigna.
Några få taflor och kanske en eller par byster af någon favoritförfattare eller annan framstående personlighet.
Som detta rum väl i allmänhet är platsen för sådant arbete, som behöfver tankarnes sam- lande, bör ingenting i rummets anordning draga dem allt för mycket till sig.
I sängkammaren är bäst hålla en slags medelväg, hvarken för ljust eller gladt, ej heller tungt och mörkt.
Grönt är en der mycket gynnad färg och äfven ganska lämplig.
Några vackra statyetter eller byster i terra cotta eller gips äro nog ock der väl på sin plats.
Hvardagsrum och fruns rum kunna godt förenas och i så fall sy- och skrifbord trifvas tillsammans.
Här kunna glada, lifliga färger i både tapeter, möbeltyg, mattor och gardiner med fördel användas, liksom ock både taflor och andra små prydnadssaker.
Akta blott, att det ej blir för mycket — det är då svårare hålla ordning — utan hvilken ingen skönhet och harmoni kunna tänkas.
Blommor förstås!
Hvad förmaket beträffar, så är det vackra och dyrbara — om du har råd — der på sin rätta plats.
Vackra spetsgardiner med kulörta draperier i öfverensstämmelse med möbeltyget.
Gerna förgylda ramar kring taflorna och konst- verk af olika slag, böcker m. m.
Der passar allra minst tomma bord och kala väggar.
Der mottagas ju främlingar och vänner, och är då godt, att osökta anledningar till sam- talsämne finnas i det omgifvande.
Intet af rummen bör dock vara alltför dyrbart utstyrdt på de andras bekostnad — då passa ej rum- men tillsammans såsom ett harmoniskt helt, hvilket de dock måste utgöra.
Hvad den mängd arbeten af fruntimmers- händer beträffar, som i vår tid mycket lägges an på, är derom intet annat att säga än godt, om blott dervid afseende fästes vid, att hvarje arbete måste betraktas ej såsom något ensamt för sig, utan nödvändigt passande det föremål det är afsedt till samt stämma väl öfver ens med omgifningen.
Låt ej heller förleda dig till sådana arbeten som, exempelvis, tänd- sticksställ af äggskal, klockställ i toffelform och dylikt, det må nu vara hur nätt och fiffigt hopkommet som helst.
Sådant är oegent- ligt och hvarken formskönt eller vackert, om än många af vårt » täcka kön » ej äro sena att utropa: så sött, så behändigt!
Ä r någon i din familj, du eller barnen, af naturen begåfvad med något litet anlag för konsten, vare sig det nu gäller musik eller sång eller målning, så försumma det ej, utan gör, hvad du kan för att få det redbart uppöfvadt.
En mindre gåfva kan möjligen utvecklas till en större.
Men kom i håg, att musik ej är pianoklink, sång ej skrik, eller målning hvil- ket smaklöst färgkludd som helst!
Och — våra personer sjelfva — låtom oss se till, att vi bringa dem i harmoni med våra hem — både vår inre och yttre menniska.
Modets slafveri måste vi sky, men ej för- summa att äfven i vår drägt vara så till- dragande som möjligt, hvilket bäst förenas med enkelhet och smak.
Många anse, att hemmet är tillfylles, om blott ordning och ett lyckligt familjelif der äro rådande.
Att dessa äro grundelemen- ten för trefnaden i hemmet, är ju klart.
Men det goda och det sköna passa dock bäst till- samman, och det nyttiga och det enkla kunna i ej ringa mån förenas med detta sköna, som utgör konsten i dess mångfaldiga yttringar.
Om vi betänka, hvad trefnaden i hemmet har att betyda både för oss sjelfva och för det omkring oss uppväxande slägtet, samt huru mycket denna trefnad förhöjes af allt det af skönhet, som kan stå till buds, böra, vi ej försumma att fånga hvarje glimt deraf.
Få våra barn växa upp i hem, der man för- står taga vara på och värdera, om ock blott mindre och lägre grader af konsten, så skola de dock så småningom vakna för och fatta samt värdera den högre och större konsten, när de en gång skola ut i lifvet.
På så vis — om ej annorlunda — kan hvarje qvinna inom hemmets område utöfva konsten och sjelf genom kärlek till den samma sprida trefnad och behag i ej ringa mån Må dock ingen tänka sig, att endast kär- lek till konsten och dess rätta utöfvande äfven inom hemmets gränser är den hufvudsak- ligaste grundvalen för den verkliga lycka och fostrande kraft, vi der skola söka och finna.
Nej, konsten sjelf måste ledas och tuktas af den ande, sant gudfruktig och sedligt ren, som just bäst förmår lyfta densamma till den höjd, hvarifrån allt rent och skönt stammar, urkällan till allt godt — Gud.
I nästa veckas nummer, som blir tolfsidigt, börja vi å följetongsafdelningen en syn- nerligen fin berättelse: » J a g e l l e r d n?
&gt; af Marie von Olfers, hvilken för vår räkning öfversättes från det t y s k a originalet.
c / j y din skönsta tanke med och din allra bästa önskan, när du kosan styr hit ned, lut till bergen, fjärden, grönskan!
Glädje trifs med glädje bäst — du skall bli vår sommargäst.
a Från allén får ögat fatt ve ' n det hvita boningshuset, med veranda och rabatt skimrande i middagsljuset.
Genomskinligt klar och varm luften står kring fönsterkarm .. Lind, uti hvars vida fång humla, bi och geting surra, och på muradt gårdsutsprång sorglös katt, hörs sno och snurra, dufvors flygi kring luftigt slag och från planen liens tag — Det är helsa, lust och fröjd, så en hvar kan le och lifcas, och jag vet, att du blir nöjd och skall riktigt hos oss trifvas.
På din kind, af sorger blek, skifta skall en blomsterlek.
Dofter, så du kan förgås, bölja från den täta parken.
Liljan breder hvita krås,
hilles ett .lummer (veckan under hela q v a r t a l e t.
För hvarje 6-tal abon- nenter, s o m s a m l a s, och f ö r hvllka afglften Insändes till Redaktionen af bhjg resedan står vid marken, och bak luftig bladgardin öppnar rosen välluktsskrin.
liar du ej till drömmar råd — hår du fttjr dem dock förgåfves!
Lönligt deras lena tråd in i själens nätverk våfves, och hvar sorg, som lifvet gaf drunknar i ett blomsterhaf!
En komplott.
Hedersamt omnämd vid Iduns 4:de pristäfling.
CT^f e dit, Louise, skynda dig! » &lt;S&lt;5öS » Midt öfver teatern, på första raden.
nej, icke dit — litet mer åt sidan — der j a!
Ser du en ung herre, lång, mörk och med svarta musta- scher; ser han icke bra ut? » » Äbjo, hvem är det? » » Det är harr, som åkte i samma kupé som jag på min hltresa. » » Nej, verkligen — är det han! » Fru Louise bör- jade att se intresserad ut.
» Men hur var det, kän- ner du honom? » » Det kan jag knappast säga, att jag gör. » — Den unga flickan skrattade.
» Visserligen frågade han vid stationen, om han kunde stå till tjenst med något, hvarpå jag nekade, och så hjelpte han mig alt taga ned min resväska från hyllan.
Men det var också allt » — » Hvad är det ni tala o m?
» Grosshandlare Rappe, som satt bänken bakom de unga damerna, på första raden, böjde sig fram till dem.
» Ä h, » svarade Louise, » det är bara Ebba, som är så intresserad af en ung herre, att hon ej kan taga ögonen från houom. » » Hvad hör j a g!
Min lilla svägerska, som annars är så likgiltig för unga herrar!
Det är ju utmärkt, Louise! » Grosshandlaren gaf sin unga hustru en illmarig blick.
Louise nickade leende.
» Hvilket är utmärkt? » frågade Ebba.
» Skall jag säga det? » frågade grosshandlaren.
— » Nå ja, det gör j u ingenting.
Jo, ser du, Louise och jag hafva gjort upp en komplott emot dig. » » Mot mig? » » Ja, vi vilja nödvändigt gifta bort dig, och när du nu sjelf ger oss en liten vink så.
» » Gifta bort mig!
* Ebba rynkade förtrytsamt ögon- brynen.
» Jag hoppas, att du skämtar, Nils! » » Nej, jag försäkrar dig, att det är mitt fulla allvar. » » Tror du, att jag rest att helsa på er, för att ni skulle gifta bort mig, » utbrast Ebba, retad af sin svågers lugna, leende min.
» Aldrig, säger jag dig!
Jag känner alls ingen lust att blifva gift, och om jag gjorde det, så kan jag gifta mig sjelf! » » Men, Ebba, förifra dig icke, » utropade Louise, j&gt;ser du icke, hur den unge herrn betraktar dig! » Ebba tystnade och såg midt öfver teatern, och verkligen, den unge mannen stod och betraktade henne med en nyfiken blick.
Ebba rodnade något, då deras blickar möttes; den unge mannen rodnade också och började att mycket ifrigt granska ljuskro- nan i taket.
» Hvad! » utropade Nils Rappe, » är det den der herrn bredvid konsul G.?
Kors, det är ju Edgar Trane! » » Du känner honom? » sade Louise.
» Ja visst, vi voro till och med ganska goda vän- ner i vår skoltid. » » Hvad är han för någonting? » frågade Ebba och bemödade sig synbarligen att ej se nyfiken ut.
» Då jag sist träffade honom, var han juris stude- rande, men jag förmodar, att han nu avancerat till vice häradshöfding. » Han satt och småskrattade och gnuggade händerna, som om något innerligt roat honom.
» Louis du, det kommer att gå galant.
Först bjuda vi honom hem på vår danstillställning i nästa vecka. » » Gör du det, så reser jag genast hem, » förklara le Ebba mycket bestämdt.
» Vi få väl se, vi få väl se, » gäckades Nils.
» Tyst nu, » afbröt Louise, » ridån går ju upp. » Ebba teg och kastade ännu en blick midt öfver för att se, om den unge juristen ännu observerade dem.
Mycket riktigt, hans mörka ögon hvilade ännu Idun, erhålla » sit gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken a b o n n e - mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera- på Ebba, och då deras blickar nu för andra gången möttes, gjorde han en djup och vördnadsfull bugning.
I det samma gick ridån upp.
Det var bal hos grosshandlare Rappes i afton.
Inne i den upplysta balsalen flögo de dansande paren hvar andra förbi; det var ett vimmel af svarta frackar och lysande, lätta baltoaletter, det var ett sorl af glädtiga röster och skratt, som emellanåt öfverröstades af musikens brusande toner.
I ett litet kabinett, der, i bjert kontrast mot de andra starkt eklärerade rummen, en behaglig half- skymning rådde, satt häradshöfding Trane helt en- sam, tillbakalutad i en fåtölj.
Han hade ej fått nå- gon dam till denna valsen och hade derför dragit sig till baka i ensamheten en stund för att syssel- sätta sig med sina tankar.
Var hon verkligen så utomordentlig denna Rappes lilla svägerska?
Nils hade under en timmas tid oaf- brutet talat om henne och kunde ej nog berömma alla hennes goda egenskaper.
Det hördes steg på mattan.
Edgar Trane såg upp; föremålet för hans tankar stod framför honom.
» Se, der är ni, » utropade hon gladt, » jag har sökt efter er! » » Efter mig? » Edgar reste sig upp.
» Ja, jag önskar ett samtal med er.
Det kanske förundrar er och var säker på, att hade icke nöd- vändigheten tvungit mig, hade jag ej vändt mig till er.
Jag kommer för att varna er. » » Varna mig? » Edgar såg ytterst förvånad ut.
» För hvad då? » » Jo, min syster och svåger hafva gjort upp en komplott mot er frihet. » H o n talade fort medan hon stod oah såg på sin solfjäder.
Edgar skrattade.
» Nej, verkligen! » » Jo, ser ni, Nils och Louise vilja nödvändigt gifta bort mig under min vistelse här, och då jag härom- dagen lät ett par undfalla mig om att jag.
tyckte ni såg.
såg rätt hygglig u t.
» Hon rodnade och tvekade att fortsätta, men så tog hon mod till sig och sade hastigt: » Och nu vilja de nödvändigt, att vi skola gifta oss med hvar andra.
Men jag vill inte gifta mig, hvarken med er eller någon annan. » Hon drog djupt efter andan.
» Så ja, nu är det sagdt!
Ä r ni ond på mig? » Han tyckte, att hon såg mycket söt ut i sin ljusa klädning.
der hon stod lutad mot bordet, med det till hälften blyga, till hälften förtrytsamma uttrycket i sitt ansigte.
För att ni ej vill gifta er med mig!
Det kan jag ej förtänka er, » sade han småleende.
» Nå, då äro vi goda vänner, » utropade hon och räckte honom skrattande sin hand.
» Men säg icke något till min svåger, han kan ju få tro, a,tt hans komplott lyckas. » » Eller också göra vi, i vår ordning, upp en kom- plott mot dem, » sade Edgar.
» Hvad menar ni? » » Jag menar, att vi kunna spela förälskade i hvar andra och se kära ut för att lättare bedraga honom.
Det är vår hämd. » » Men.
. » » Inga betänkligheter!
Vill ni eller ej? » Ebba såg en stund mycket villrådig ut, men se- dan sade hon bestämdt: » Nå väl, jag vill. » » Uppgjordt då! » utropade Trane, i det samma som musiken spelade upp en sprittande polka.
» Men detta är ju min dans!
Får jag lof? » Han bugade sig och bjöd henne sin arm.
När de kommo ut i balsalen böjde han sig sakta öfver henne och hviskade: » Glöm icke vår komplott, fröken Ebba!
Nu börjas den! » Trenne veckor hade förflutit.
Det såg ut, som om grosshandlare Rappes kom- plott skulle lyckas.
Häradshöfding Trane syntes ej hafva hvarken ögon eller öron för någon annan än fröken Ebba, och Nils påstod, att äfven hon såg rysligt intresserad ut.
De promenerade och åkte skridsko hvarje dag tillsamman, de dansade till- samman, och han var ständigt hennes uppvaktande kavaljer och syntes aldrig så nöjd, som då han små- pratande fick sitta vid hennes sida och skåda in i hennes skälmska, blå ögon.
Det var en vacker vinterförmiddag.
Louise och Ebba gingo gatan framåt, ifrigt talande.
» Jag har ej sett till din riddare i dag, » sade Louise.
» Han brukar annars alltid komma vid denna tiden.
Jag gillar din smak, Ebba; en ståtligare herre fins knappast i staden.
Men se der kommer han!
Så vacker färg du fick i hast; det är märkvärdigt, hvad du rodnar ofta nu för tiden.
God middag, herr häradshöfding. » Trane hade nu hunnit fram till damerna och slöt sig till deras sällskap.
» Ni kommer ju till middag i dag? » frågade Louise.
» Då följer ni Ebba hem, jag har några ärenden^!
staden att uträtta. » Och innan hon hunnit att tala till punkt, skyn- dade hon in i en butik, ifrigt nickande åt de qvar- stående.
Ebba stod stilla och såg tankfullt efter henne.
» Hvad tänker ni på? » frågade Edgar.
» Ni ser så djupsinnig ut. » » Jag tänker, » svarade Ebba och fortsatte vägen framåt, » att detta i längden blir outhärdligt, och att det är på tiden, att vi sluta vår lek.
Hvarför tror ni, att Louise i hast fick så brådtom in i butiken?
Jo, för att vi två skulle få vara allena.
Stackars lilla lättrogna syster!
Men vi hafva vunnit vått mål, vår komplott har ju lyckats! » sÄv ni fullkomligt säker derpå? » Ett fint små- leende spelade på Edgars läppar.
» Naturligtvis!
Hvad menar ni? » » Jag menar, » fortsatte han, » att, om vår komplott lyckats, måste vi tycka lika litet om hvar andra, som innan den uppgjordes. » » Misstag, häradshöfding Trane, det fordras blott, att vi icke älska hvar andra.
Således hafva vi vun- nit! » Hon skrattade, men det kom så underligt konstladt och tvunget.
• » Men om en utaf oss, » sade Edgar med låg röst, » antag det blott, om en utaf oss älskade, hade vi då bägge förlorat? » » Kan hända, » svarade hon och återtog sin van- liga, glädtiga ton, » men vi göra inga antaganden, utan äro stolta öfver vår seger.
Och i middag gifva vi allt till känna.
Det är vår hämd, herr härads- höfding! » Han blef i hast allvarsam, och det kom ett dystert drag öfver ögonen.
» Och sedan fröken Ebba? » » Sedan », upprepade hon, » ja, sedan är det in- genting mer.
Jag reser hem, ni reser också, och vi se hvar andra kan hända aldrig mer. » » Och detta säger ni så gladt.
Har det då varit er svårt att spela denna roll? » » Ja, ibland. » » Och ni är glad, att alltsammans är slut. » » Ja. » Han blef något blekare än vanligt och pressade läpparne hårdt mot hvar andra.
» Men ni missförstår mig, » återtog Ebba, » jag ».
» Jag förstår er fullkomligt, » afbröt Edgar kallt.
Det finnes ej mer än en tolkning af edra ord.
Att ni afskyr mig och är hjertligt glad att vidare slippa se mig.
Ni har spelat er roll väl, till och med jag trodde ibland, att jag ej var er likgiltig.
Men nu äro vi hemma — var så artig, min fröken. » Han öppnade porten för henne och lät henne passera.
Ebba öppnade läpparne för att säga något, men omöjligt, orden voro som fastsnörda i halsen.
Och så gingo de tysta bredvid hvar andra, uppfor den breda trappan.
Det blef icke en middag af det gladaste slaget.
Nils var ursinnig öfver, att hans komplott misslyckats, Louise såg nedstämd ut, och segervinnarne sågo allt annat än munta ut.
Ebba åt knappast en bit, Ed- gar endast drack och snodde i sina mustascher.
Efter middagen bemödade man sig förgäfves att få ett samtal i gång.
Nils talade om vädret, drack en klunk af sitt kaffe, sade åter något om vädret, och så blef det tyst.
Slutligen steg Edgar upp för att taga afsked.
När han bugade sig för värdfolket, märkte han, att Ebba lemnat rummet.
Han gick genom flere rum, utan att finna henne.
Så fick han se henne vid salsfönstret, der hon satt och stirrade ut på de matta gaslågorna på den folktornma gatan.
» Fröken Ebba, jag kommer för att säga farväl, » sade han.
» Går ni redan? » » Ja, jag går, » svarade han, men] utan att låta handling följa på beslut, ty han stod fortfarande stilla och betraktade henne.
» Önskar ni något? » frågade Ebba.
» Nej nej!
Ja, det vill säga.
att jag.
» Han afbröt sig och satte sig midt emot henne.
» Fröken Ebba, » sade han tvärt, » hvarför ser ni så bedröfvad ut? » » Jag är alldeles icke bedröfvad, » svarade hon kallt.
Han reste sig och gick mot dörren.
» Nej natur- ligtvis, en segervinnare sörjer icke. » » Men jag har ju icke vunnit! » utropade hon i en förtviflad ton, i det hon dolde ansigtet i händerna.
Edgar kom till baka till fönstret något fortare, än han kommit derifrån.
Inom en minut låg han på knä framför henne och öfverhöljde hennes händer me.l kyssar.
» Ni älskar mig då! » H o n nickade småleende.
» Det är då sant, » utropade han, utom sig af glädje.
» Hvad står på? » frågade Louise och stannade be- stördt i dörren.
Endast en sida af papperet bor » Ingenting annat än att vi förlorat komplotten, » sade Ebba skrattande.
» Nej är det sant? » frågade Nils och stack fram sitt hufvud bakom portiéren.
» Ja, komplotten har jag ' förlorat ', » svarade Ed- gar med en strålande blick på Ebba, » men jag har vunnit det, som är mera värdt än alla komplotter i verlden. » Och han tog Ebbas hufvud mellan sina båda hän- der och kysle henne.
Om att väga barn.
J å en ung fru af mina bekanta, strålande af fröjd, visade mig sitt endast några få veckor gamla barn, bedröfvades jag vid åsynen af dess magra lilla ansigte, som der- till hade ett trött uttryck; den klena kroppen motsvarade till omfång hufvudet.
Jag var uppriktig nog att uttala mitt bekymmer öfver barnets svaga utseende.
Detta satte henne i den största förvåning, då alla andra bekanta lyckönskat henne till barnets dugtiga utseende.
» Har det då redan tilltagit, » frågade jag.
» Ja, när man, som jag, alla dagar ser barnet, tänker jag, att man inte så lätt märker det. » Hon hade alltså icke ännu vägt sitt barn.
För mig var intet tydligare, än att barnet, som ammades ensamt af den svaga, lilla modern, ej fick tillräcklig näring och derför ock dagligen aftärdes.
Då jag föreslog den unga frun att låta väga barnet, svarade hon: » Det skall ju vara skadligt; man säger, att barn, som vägas, derefter tyna bort. » » Min kära, lilla mamma, » svarade jag, » denna öfvertro stammar ifrån hednatiden liksom en del annat skrock angående barna- vård, hvilket allt förutsätter » gudarnes afund », en egenskap som vi ej känna hos vår gode fader i himmelen.
Om ni ser på mina leende röda kinder, hvilka dock under det första lefnadsåret regelbundet vägdes, kan ni bäst öfvertyga er om vägandets oskadlighet. » Hon tillät, att jag vägde hennes lilla barn.
Dess vigt uppgick till 3 kilo, alltså trots dess ålder af 4 veckor mindre än medelvigten för ett nyfödt barn.
Äfven efter 8 dagar, då föräldrarne enligt löfte ånyo vägde det, stod ingen ökning att märka.
Den unga modern beslöt sig derför att af- stå från att sjelf amma och uppföda barnet med flaska.
Sedan dess har det frodats och är nu föräldrarnes största stolthet.
Helt och hållet oumbärliga synas mig äfven sedermera vägningarna, särskildt under barnets andra halfår, för att riktigt träffa den rätta tidpunkten för barnets afvänjande från moders- mjölken.
Våra barn, hvilka samtliga hittills visat sig som normalbarn, tilltogo månadtligen som följer: é5Si^&gt; Vigt vid födelsen » efter 1 månad » » 2 månader 3 ' / « kilo.
4 / * » 1 5 74 » 3 4 5 6 7s 6 / » 7 7 * » » C 7 7 / 4 » » » » » » » » » 10 » 11 » 12 8 9 3 3 » QO » » » » » » » 9 9 7 » 9 7z 9 / « » » » » » » » 3 Denna serie stämmer ganska noga in med en af d:r Fleischmann i Wien upprättad ta- bell öfver den normala medelvigten.
Blir ett barn betydligt efter den angifna vigten, utan att vara sjukt, så är det ett tecken, att nä- I D U N användas och marginal lemnas.
Namn och adress torde alltid noga anglfvas, och kan fullkomlig diskretion frän redaktionens sida påräknas.
ringen ej längre är till fylles för kroppen, och är det då rådligt att afvänja barnet.
Äfven vid barnets uppammande med flaska är regel- bunden vägning att tillråda.
Det lilla be- sväret blir tiofaldt lönadt genom den fröjd, man känner, om den lilla älsklingen åter vunnit några hundra gram.
Man behöfver för dessa vägningar ingen särskild » Babyvåg, » sådana man kan få se t. ex. på hygienutställningen i Berlin.
För de första 10 månaderna förslår mycket väl den nu så allmänt spridda » Hushållsvågen », en tryckvåg, som ger utslag ända upp till 10 kilo.
Jag brukar vid vägningarna ställa vågen på ett bord, tar af skålen och ersätter den med en liten oval tvättkorg (eller en bricka) vid barnets längd.
Härpå lägger jag nu en liten kudde och de kläder, den lilla brukar få på sig strax efter badet.
Jag tecknar mig nu noga till minnes, hvad korg, kudde och kläder tillsammans väga.
Då vårt barn nu är färdigklädt, lägga vi det i korgen, denna ställes på vågen, och, medan tjenstflickan från ena sidan och jag från den andra hålla armarne under korgen, så att barnet ej skall kunna falla, läser jag skyndsamt af, hur mycket bruttovigten går till; från denna dragés nu vigten af korg, kudde och kläder.
Hvad då återstår utgör naturligtvis netto-, d. v. s. den verkliga vigten.
Att anteckna vägningsresultatet är äfven derför nyttigt, att man senare kan an- ställa jemförelser mellan de olika barnens tillväxt.
Det utsatta priset, 30 kronor, för en uppsats om Konsten i hemmet har till- erkänts fru Ida Elisabeth Björklund, Ljusdal, för hennes insända skrift i detta ämne, hvil- ken återfinnes på annat ställe i dagens num- mer.
Synnerligen förtjenstfidl har äfven Dolly Roons uppsats synts oss.
Ebon Hoi, som skrifvit öfver Musiken i hemmet, och Inga, som mera allmänt hållit sig till ämnet, näm- nas med erkännande.
Dessa tre signaturer belönas med hedersdiplom och rättighet att för nästa år (1889) erhålla Idun gratis.
Hvartill vi behöfva termo^ metern.
fp|rtl) au skänker nu för tiden bort så mycket g-Å^g öfverflödigt och onödigt till bröllopps- gåfva eller hedersskänk, som derefter obegag- nadt blir stäldt å sido i ett hörn; mycket klokare vore det väl att på en gång skänka ett hälft dussin termometrar, ty allt mer och mer vinner detta lilla instrument användning i hvarje hushåll, och der det en gång tattat fast fot och verkligen blifvit rätt nyttjadt, får det snart namn af att vara alldeles » oum- bärligt ».
Och det är sant: öfverallt behöfver man termometern, ej endast utanför fönstret för att veta, hur kallt det varit under den gångna natten, utan äfven inne i rummen för att der noga kunna reglera värmen.
Kanhända invänder någon nu: » der behöfs ingen termometer; jag måtte väl bäst sjelf känna, om det är kallt eller varmt ».
Men huru olika är ej behofvet af värme, och hur beror ej blotta » känslan » af värme och kyla ofta på det tillfälliga befinnandet, på skilda yttre anledningar!
Och i hvarje fall kan denna individuella » känsla » aldrig bli obetingadt riktig och afgörande för alla.
Då afgör termometern kort och bestämdt hvarje strid om » varmt » och » kallt ».