Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som dessert serverades russin och man- del, hvarvid prinsen roade sig med att i mandlar med gaffelklon rita Oscar och på älskvärdaste vis dela ut dem till de när- mast sittande.
Hur gärna jag ock hade velat få en!
Det uttalade jag också till en af löjtnanterna Zielfeldt, som visade mig sin.
» Bed mig hellre om mitt hjärta, » sva- rade han, förnöj dt gömmande mandeln i det innersta rummet i sin plånbok.
Några år senare --- och jag hade må- hända ej tvekat i valet, men då satte jag större värde på mandeln med prinsens namn, ritadt af honom själf.
Och är detta hvad jag » minnes om kung Oscar ».
» De minsta bland hans folk ».
Tack vare min gode faders nära tjugu- femåriga tjänstetid vid Frimurarebarnhuset i Stockholm hade jag som barn månget tillfälle att på nära håll få beundra vår nuvarande konung, dåvarande hertigen af Östergötland.
Som barnhusets höge beskyddare och ord- förande i dess direktion besökte h. k. h. ofta nämnda inrättning.
Det hände mån- gen gång, att han, utan att vara väntad, tillsammans med en eller flere af sin upp- vaktning stod midt ibland de på den präk- tiga lekplatsen rustande, ofta till ett hun- dratal uppgående barnen.
Inom få ögonblick befann sig den höge gästen omringad af hela barnskaran, där hvarje litet hjärta klappade varmt af tillgifvenhet och tack- samhet mot honom.
Åtminstone läste jag, fastän då själf ett barn, dessa känslor i alla de strålande barnaögon, hvilka nu hän- gifvet blickade upp till sin beskyddare och vän, ty såsom sådan voro de vana att be- trakta honom.
Med skräckinjagande, för- krossande storhet kom han aldrig, det var idel ljusa, glada minnen de hade från de besök han skänkt dem.
Sedan nu » prin- sen » med vänligaste hälsningar till höger och vänster besvarat de smås mer eller mindre lyckade nigningar och bockar, roade han sig ofta med att kommendera upp gossarne i den på en fjärdedel af den stora gårds- planen uppförda gymnastikattiraljen.
Kraftigt ljödo kommandoorden, och vil- ligt åtlyddes de.
Snart sutto de skickli- gaste klättrarne i toppen af stänger, stegar och tåg, hvarifrån de med ljudliga hurra- rop hälsade sin höge gäst.
294 i DU N:
Förtroende att belöna dessa prestationer i gymnastik pappa, hvilken som matros seglat under och hoppfulla blickar möta honom från alla, med det löftet: » Ni få kaffe i e. m. gossar » konungen, då han ännu var hertig af Öster- och när generalordern uppläses, dånar » ur (till hvilken förplägning prinsen då lät öf- götland, och som » min pappa » under nämn- svenska hjärtans djup » ett väldigt och se- verlämna erforderliga medel till husmodern), da sjöresa ofta hade tillträde till h. k. h:s gervisst » hurra! » från hela den förenade hvilket löfte naturligtvis ej tystade de re- kajuta, i det att han af fartygschefen blif- eskaderns hängifna och jublande besätt- dan förut entusiastiska hurraropen, utan vit utnämnd till ett slags » k.
hoflamp- ning.
putsare », d. v. s. han skulle hålla alla Jag minnes ej nu innehållet af denna, blott kommo dem att ljuda än kraftigare och lampor o. d. i kajutor och hytter putsade med hänförelse emottagna dagorder, men mera mångfaldigade också från dem, som an- tingen af brist på skicklighet i gymnasti- och i ordning, så blef han vittne till flere nog var grundtonen däri amiral Nelsons be- ska öfningar eller af andra omständigheter drag ur prinsens enskilda lif ombord, som kanta signal vid Trafalgar: » Fäderneslan- ännu befunno sig vid prinsens sida, men visserligen äro af obetydligt intresse, men det väntar, att hvar man gör sin plikt! » af gammalt visste, att de ej därför stodo som kanske dock äga något sådant, om ej om det skulle behöfvas — och nog uppfatta- utom löftet om den kärkomna extra för- annat, så det att visa huru prinsen upp- des den så.
Om prinsen önskade, att den fattades af folket » för om masten ».
förenade eskadern skulle uppträda aktivt i plägningen.
Till allt detta var jag visserligen, såsom Skulle åter dessa, min pappas små an- förening med danska flottan, är ej bekant, ej hörande till barnhusbarnen, en utomstå- teckningar ej anses förtjänte af annat än men det berättades, att på hans skrifbord ende, men därför ej mindre hänförd åskå- en expressbiljett till papperskorgen, så har ständigt låg ett försegladt större bref med dare.
Men då som oftast hände, att det jag dock fått visa, att äfven jag, i min un- påskrift: » Öppnas när engelska eskadern förunnades min far att fatta prinsens dangömda vrå, lifligt intresserar mig för visar sig i Kattegat. » Emellertid syntes till ett vänligt afsked framräckta hand, an- Iduns vackra hyllningstanke, och nu får aldrig någon engelsk eskader till och vår expedition hade städse karaktären af en såg jag mig, som min faders dotter, ha del min pappa berätta: vanlig öfningsexpedition.
Vi kryssade i i denna ynnestbevisning och gladde mig häråt mer än alla de andra barnen tillsam- Det var på ångkorvetten » Thor » år 1864 Kattegat, besökte ett par norska hamnar, mans kunde glädja sig åt det utlofvade jag gjorde min första resa som jungman.
gjorde allt emellan en liten titt in till Gö- kaffet, hvilket jag gärna försakade för den Kriget rasade emellan det förenade Tyskland teborg o. s. v. större nåd, jag ansåg kommit på min lott.
och Österrike å ena sidan och det lilla Enformigheten af lifvet ombord afbröts I mera personlig beröring med högst den- Danmark å den andra.
Bland oss sjömän stundom genom något uppptåg bland folket samme kom jag vid ett tillfälle, då han cirkulerade hela vintern och våren det ryk- eller någon särskild öfning bland officerarne.
efter ett direktionssammanträde utan alla tet, att kung Carl lofvat Danmark Sveriges Så lät en dag h. k. h. upphänga en inål- förberedelser aflade ett besök i vårt anspråks- hjälp i striden, och som alla örlogsmatroser skjutningstafla under fockrånocken.
Prin- lösa lilla hem.
Då min far blott beklädde vid denna tid voro entusiastiska skandina- sen hade nämligen en kammarladdnings- en underordnad plats, voro våra villkor ver, gladdes vi af själ och hjärta, då ge- karbin, som han lär erhållit i present af mycket små och hemmet ytterst anspråks- neralordern förkunnade, att en svensk-norsk ingen mindre än kejsar Napoleon III, och löst men med sin vanliga snabba uppfatt- eskader skulle sammandragas under h. k. den skulle prof skjutas.
ning, af allt och alla slogs prins Oscar ge- h. prins Oscars befäl.
Först sköt prinsen, så officerarne; skotten nast af den mönstergilla ordning, som till Prins Oscar var redan förut matrosernas voro mer och mindre lyckade, och till sist min oförlikneliga moders förtjänst rådde afgud.
Han hade trampat flere af flottans frågade prinsen, om någon af besättningen där, och jag minnes ännu med stolthet, däck som officer, och bland alla » för om ville skjuta.
att han i berömmande ordalag uttalade sig masten » fanns det ingen, som ej ville våga En Gotlandsbåtsman utpekades som skick- om ett och annat med afseende härpå.
sitt lif på hans order eller tviflade på, att lig skytt, han vinkades upp på kommando- Mitt allra stoltaste minne är dock, att seger och ära, prispenningar och befordran bryggan hvarifrån skotten aflossades, fick den laddade karbinen i hand och sköt — bom.
jag som mycket litet barn haft den nåden skulle vinnas under hans befäl.
» Baa-h! » utropade prinsen, i det han gjorde att sitta på h. m:ts arm.
Härtill kom jag, Min glädje var således stor, då jag blef då jag vid ett af hans redan omtalade be- kommenderad på själfva chefsfartyget, jag en riktig skolpojksgest med fingrarne ut- sök hos barnhusbarnen som vanligt gjorde skulle kämpa under prinsens ögon, mod sträckta från nässpetsen.
Men båtsmannen mig till ett lifligt intresseradt vittne.
För- saknades icke, jag skulle naturligtvis ut- lät sig ej bekomma, utan utropade: » Får jag modligen var min beundran redan då så märka mig och det var ej utan att amirals- skjuta ett skott till, ska ' ja ' la träffa pricka! » stor, att den lyste fram i det lilla barna- epåletterna hägrade i fjärran för den oer- » Är du så säker? » sa ' prinsen.
ansiktet och tilldrog sig prinsens uppmärk- farne ynglingens blickar.
» Ja vars! » svarade båtsmannen.
samhet samt • förhjälpte mig till denna stora Eskadern hade ankrat på Elfsborgsfjorden » Nå, så kör till då! » utmärkelse.
utanför Göteborg och » Thor » ångade in till Båtsmannen återfick den laddade karbi- Kanske tycka nu de, som möjligen ge- staden för att hämta flottans furstlige chef.
nen, sköt och träffade midt i pricken.
» Ja ' nomögna dessa rader, och jag med dem, Med hamnlast ombord styrde vi upp mot kände la inte bössa, » sa ' han.
att mitt eget lilla obetydliga jag här allt hamnpiren, då — en stöt och korvetten » Bra, min gosse! » sade prinsen och räckte för ofta framträder och får spela en för hade satt sig fast i älfbottnen.
Lotsen hade honom en silfverslant.
— stor roll, men då jag dristat komma med tagit en något felaktig kurs.
Nu började Under eskaderöfningarna växlades natur- mina minnen i den goda afsikten att få ett ansträngande arbete att få skutan loss, ligtvis ständiga signaler; detta gaf officerarne påvisa, hur vår folkkäre konung alltid ve- hvilket ock snart lyckades, och innan det anledning till ett lustigt skämt.
De gåfvo lat och förstått att ställa sig i personligt furstligatåget ankom till Göteborg, låg » Thor » hvarandra namn efter de signalflaggor, som förhållande till och så att säga au niveau trots grundstötning och hällregn, putsad genom sitt utseende eller sin betydelse i o. s. att minnas med t. o. m. de minsta och fin, färdig att emottaga sin höge be- signalbrefvet på något sätt påminde om bland sitt folk, så må djärfheten förlåtas fälhafvare.
Men sjömän äro och hafva all- deras personer eller deras karaktär.
Ära åt vår älskade konung för här tid varit skrockfulla, och det var ej utan, En dag steg prinsen upp på däck, just påvisade som för alla hans stora egenska- att det obetydliga missödet uppfattades som då officerarne som bäst höilo på att under per!
Men först och sist ett varmt tack ett mindre uppmuntrande omen.
Lagrarne muntert glam tilltala hvarandra med signal- till Gud, som låtit vårt svenska folk intill i fjärran började blekna — men se där är flaggornas namn eller nummer.
Prinsen detta stora jubileumsår stå under hägnet prinsen!
frågade, hvad den något högljudda munter- af denne vår konung, öfver hvilken Han Han stiger ombord under » ramanning » heten betydde, och fick upplysning därom.
själf så rikligen slösat sina håfvor.
» Nå, hvad för du för flagg, Rosengren? » och hurrarop, hälsar gladt och hurtigt på Å ... S. befäl och manskap, hvisselpiporna ljuda, frågade han fartygschefen, den rödlette, nå- trossarne kastas loss, maskinen i gång, full got korpulente och godmodige kommendör- * fart ut till eskadern, som i festskrud, un- kaptenen af detta namn.
der råmanning och kanonsalut, gör honnör » Sveriges, ers kungl.
höghet, » blef sva- » I sjömanshjärtan. » för amiralsflaggan, som » blåser ut » från ret.
» Å, nej, jag menar i signalbrefvet? » Hväd jag mins om kung Oscar?
Ja, » Thors » stortopp.
» Likhetsfiaggen! » svarade i chefens ställe S k e p p s c h e f e r n a k o m m a o m b o r d, prinsen det är egentligen ingenting, enär jag ej haft lyckan att någonsin komma i beröring hälsar dem alla; välvilligt och aktningsfullt, kapten Hjelmstierna, den gladlynte stabs- nästan som en yngre kamrat, på de äldre, adjutanten.
med hans majestät.
1897 I DUN 295 Svenska flottans kanoner fingo ej blanda » ty, » menade hon, » hvilken skulle ha lust » Särdeles passande, » sa prinsen.
— Lik- hetsflaggen, n:r 11 i gamla signalbrefvet, sin kraftiga röst i den dånande konserten, att för hertigen spela på ett sådant där var nämligen en fyrkantig röd flagga med eskadern upplöstes och befälstecknet ströks uselt hackbräde? » å » Thor », men ännu lefver » Prins Oscars » Trumningen på rutan afslutades plötsligt en stor hvit kvadrat uti.
» Nä, jag har väl äfven fått ett nummer minne i hvarje sjömanshjärta, som klappade med ett par starka hvirflar, det var som om bord å något af eskaderns fartyg år hade W. känt, att det låg konspiration i i signalsystemet? » fortsatte prinsen.
luften, men som en klok general använde » Ja visst, ers kungl.
höghet, » svarades 1864.
han den gången krigslist och sade: » Nästa honom.
gång transponera ni endast, hvad jag har » Kan tro det.
Jag är väl ordervimpeln skrifvit upp på taflan. » då, ty någon längre och smalare signal fin- nes ej i signalsystemet! » » Tack för astrakanerna! » » Men att sedan spela upp det på ett så dåligt instrument inför hertigen blir ju all- » Alldeles rätt, och dessutom så ... » » Ger jag order, menar du; misstag, min Det var hösten 1864.
Bandelen Nässjö — deles förskräckligt, » dristade jag mig att kära Hjelmstierna, det är Diedrichs, flagg- Jönköping var då ej ännu fullfärdig för invända.
kaptenen, som ger ut order till både mig trafik, och som dåvarande hertigen af Öster- » Min klass har visst icke det sämsta och eskadern, och dessutom så komma de götland med gemål och söner på väg sö- pianot, » svarade W., » det beror endast på allt från annat håll, » tillade han tankfull.
derifrån med.
järnväg till Stockholm, öfver huru man kan traktera detsamma, » tillade En dag, jag tror det var den 16 juni, Falköping, ej kunde begagna sista milen han litet ironiskt.
hertigen af Värmlands, nuvarande kron- emellan Tenhult och Jönköping, måste tåget Min kamrat log ett litet hånleende och prinsens födelsedag, gafs fest ombord för stanna cirka 10 minuters väg från Tenhult uppmanade mig allt fortfarande att taga till alla eskaderns chefer och en del af dess och den återstående vägen tillryggaläggas reträtten, men som W. alltid var en human öfrige officerare.
Prinsen lät gifva alla be- efter hästar.
lärare, ville jag ej, så att säga, ställa ho- sättningarne extra förplägning samt cigar- Årstiden bjöd just då på klara astraka- nom i sticket att ha lektion utan elever, ner, och tvänne små flickor ifrån Tenhults och därigenom gifva honom till pris åt de rer eller tobak.
Då prinsen efter middagen kom upp på herregård fingo erbjuda småprinsarne äpp- öfriga lärarnes munterhet.
däck, framträdde en matros och höll ett tal len ur en silfverkorg.
Hertigen tog vänligt Alltså vandrade jag den ödesdigra lektions- i anledning af dagens betydelse samt slu- emot korgen för att lämna äpplena till sina, dagen med tungt hjärta och iklädd svart tade med orden: » Gud bevare konung och i vagnen ' inneslutna söner, men dessför- klädning, hvit spetskrage och manschetter, innan tog han själf några af de öfverst till det gamla Kirsteinska huset vid Klara fosterland! » Prinsen syntes rörd och tackade i några liggande genomklara astrakanerna och stop- Strandgata, dåvarande musikaliska akade- enkla, hjärtliga ord, tilläggande: » Ja, du har pade i sin egen ficka.
Härpå tog han och mien.
rätt, Gud bevare konung och fosterland! » upplyfte den minsta af gifvarinnorna till Klockan fattades ännu tio minuter i den Ett lefve för h. k. h. höjdes af någon den kungliga vagnens fönster för att hon utsatta lektionstimmen, men detta oaktadt stod W. redan i dörren till lektionsrummen matros, och trots disciplinen och vördnaden skulle få se prinsarne.
för den höge befälhafvaren dånade ett väl- Vid nämnda bandels invigning, då en och spejade oroligt efter sina tvänne elever större bal gafs å Jönköpings stora hotell Antagligen stod hans hopp till mig, ty mitt digt: hurra!
från hela besättningen.
— En härlig söndagsmorgon äntrade en ung, den 1 december samma höst, kom hertigen inträde belönades med en ovanlist artis lefnadsglad jungman upp på förtoppen för att af Östergötland vänligt emot ägarinnan till bugning och hela W:s hållning blef plötsligt klargöra för bramråns upptagande.
Under Tenhult, tog henne i hand och tackade en annan: han rätade upp sig, tryckte den det han fullgjorde sitt arbete, fasthöll han hjärtligt för de sköna, klara astrakanerna.
trekantiga hatten fastare under armen och sig vid ett tåg, som löpte ned från stång- Han hade således ej glömt denna lilla hän- fattade helt martialiskt om värjfästet samt toppen, detta tåg blef af en eller annan delse och försummade ej att med vanlig jämkade på den broderade rockkragen, och orsak lossadt i märsen och ett skri höres, hjärtevinnande godhet uttrycka sin tack- hans stora, liksom i sten huggna ansikte fick ett vänligt uttryck — ett mimiskt » väl- jungmannen faller, men blir lyckligtvis hän- samhet.
En af småflickorna kommen! » gande på storstångstaget och intagen i mär- som aflämnade äpplena.
På slaget och just som jag vecklade upp sen af där arbetande kamrater och ned- buren.
Läkaren tar genast vård om ynglin- mitt notpapper, öppnades hastigt dörren, och * gen, men är han dock, med ett kortare af- in steg en högväxt, vacker ung man, klädd brott, sanslös till kl. 4 å 5 e. m.
Genast i en enkel, men elegant vårdräkt — det På elevuppvisning i » akademien ».
som det blef bekant, lät h. k. h. uppre- var dåvarande hertigen af Östergötland, nu pade gånger efterhöra, huru han befann sig, » Nästa lektion f å vi storfrämmande, » sade konung Oscar II.
och sände på aftonen ut buljong m. m., direktör mus.
Winge, lärare i harmoni vid Hertigen tog professorn i hand och hälsade fast ynglingen icke kunde förtära något kungl.
musikaliska akademien, för några mig med en vänlig böjning af hufvudet.
däraf.
och trettio år sedan till mig och min lek- Jag hade skyndsamt rest mig och neg så Under det han sedan låg för ankar i tionskamrat i harmoniklassen.
» Hans hög- djupt jag förmådde.
Blodet rusade till kojen, skulle prinsen hvarje dag hafva rap- het hertigen af Östergötland, akademiens mitt ansikte; men i nästa ögonblick kände port öfver hans befinnande, åtgärder vid- præses, » tillade han, » kommer då att åhöra jag, att jag bleknade, noterna på svarta togos att för framtiden söka förebygga dy- lektionen, och jag hoppas mamsellerna göra taflan dansade för mina ögon och jag kände lika olyckshändelser, och visade h. k. h. sitt bästa, men framför allt icke skolka. » kallsvetten sippra.
O, ve, huru skulle det gå en öm oro för gossen, ända tills han rap- Min kamrat — ovanligt skicklig pianist, med hela lektionen!
porterades frisk.
Kanske märkte hertigen min oro, ty han men lika ovanligt klen harmonist — mot- Om han blef fullkomligt frisk?
Ja, min tog denna i mitt tycke tillintetgörande ny-!
vinkade uppmuntrande med handen och stumpa, det blef han, och han sitter nu här het med allra största lugn och fortsatte sade med klangfull stämma: » sitt ned och och förtäljer för dig sina enkla minnen från likgiltigt att än mera trassla in sig vid fortsätt! » de stolta dagar, då han seglade under h. lösningen af ett enkelt musikaliskt problem.
Jag doppade pennan långsamt och bör- k. h. hertigens af Östergötland befäl.
Men förklaringen till gåtan lät ej vänta jade skrifva, men aldrig hade en basklav Nog komma i dessa dagar många episo- på sig, ty så snart vår lärare — professorn, blifvit mera lik ett bakvändt C och diskant- der om ädelsinnade handlingar och ädla som han redan då gärna lät kalla sig — klaven mera lång och mager än den gången.
tankar att berättas om den älskade fursten, trogen sin vana gick att ställa sig vid fönst- Hertigen tycktes alldeles vilja glömma men hvarför skulle ej den gamle matrosen ret och sakta trumma på detsamma, hvi- bort, att det var jag som var det stackars äfven få gifva uttryck åt sina minnen och skade hon: » Jag ämnar visst inte komma. »!
lektionsoffret, ty han vände sig till hälften sin hängifvenhet.
Ehuru jag insåg att detta steg, både för ifrån mig och till svarta taflan och började Danmark kämpade emellertid sin ädla.
henne själf och för professorn, vore det klo- själf på den samma transponera W:s kompo- strid och förlorade fot för fot af fäderne- kaste hon kunde göra, föreställde jag henne sition.
Allt som oftast lade han ned krit- jorden.
Visserligen hade dess flotta några dock, huru föga kamratlikt det vore att biten för att intressant och sakrikt reson- framgångar och tillkämpade sig segern vid gifva mig ensam till pris åt det säkra ne- nera med W. angående hans läroämne.
Jag glömde min oro, den var som bort- Helgoland, men med stormningen af den derlaget.
Men på alla mina öfvertalnings- sista Dybbölskansen var Slesvig förloradt försök fick jag af henne blott uppmaning blåst; handen blef allt säkrare, noterna allt att göra som hon och hålla mig hemma, mera afrundade — det var som hade en för alltid.
296 IDUN 1897 god genius — kanske musikens — sänkt han fram och blef stående framför sitt bord.
gossen ».
Den sonora, sköna stämman dall- sig ned i vårt tarfliga lektionsrum, och jag Vi undrade storligen, hvad som komma rade af inre rörelse, men snart blef den kände att en stor ande var i min närhet.
skulle.
Slutligen kom det!
» Mina barn » — fastare och fick sitt fulla djup och sin hela, Minuterna ilade bort — det var som hade började han — » jag får meddela eder, att rena klang och prinsen lyssnade stilla, tills jag velat hålla tiden tillbaka, men nu var uppvisningen nästkommande fredag kom- den sista strofen ljöd: mitt lilla arbete färdigt och professorn ge- mer att öfvervaras af prins Oscar, hertig » Då suckar det så tungt uti skogen! » nomläste det och öfverräckte det åt hertigen.
af Östergötland, som gifvit tillkänna sin Prins Oscar höjde hufvudet och det låg Han genomögnade detsamma, sade » bra! » önskan att se och höra, hvilka framsteg ett tårskimmer öfver blicken.
Han vinkade och satte det på notställaren.
Men i ett årets elever gjort.
På samma gång som hastigt den unga eleven till sig och beröm- nu kom all min fruktan tillbaka.
Att be- det är en stor ära som vederfares oss, så- de henne i varma ordalag.
Därefter vände höfva spela upp för akademiens præses en väl lärare som elever, så är mitt hjärta han sig till Edholm, Hedberg, Jolin och så ful komposition och på ett så afskyvärdt uppfyldt af oro, att vi icke skola kunna Josephson samt talade ifrigt med dem under instrument vore detsamma som att för alltid motsvara den konstälskande prinsens for- en lång stund.
Jag har anledning tro, att detta gifva dödsstöten åt mitt anseende som pia- dringar.
Emellertid hoppas jag, att hvar och samtal föranledde Selma Lindqvists debut nist!
Hertigen smålog, han hade utan tvif- en gör sitt bästa, och de återstående dagar- följande höst som » min ros i skogen », vel i mitt ansikte läst min förfäran och na skola vi använda till flitiga öfningar. » hvilken lysande teaterafton säkert en del frågade: Det gick ett djupt andetag, genom den af läsarinnorna ännu erinrar sig.
unga kretsen.
Prinsen på uppvisningen!
Nå, uppvisningen fortgick och slöt, och » Är pianot icke bra? » » Nej, ers kunglig höghet, det är för- Ynglingarne rodnade och kastade ängsliga prins Oscar syntes i det hela nöjd och skräckligt, » lydde mitt uppriktiga svar.
blickar på hvarandra.
Flickornas ögon strå- hälsade oss till afsked med några vänliga Hertigen skrattade.
W. såg häpen ut.
» Vi lade och inneburo mod och förtröstan.
Det ord.
få väl då se till att skaffa hit ett bättre, » finns verkligen tillfällen, då unga damer äro Det är trettio år sedan dess, men de sade hertigen, vinkade farväl och skyndade mycket modigare än unge män, icke minst som voro med, glömma säkert icke den ut, men kvarlämnade ett så djupt och out- när det är fråga om att stå öga mot öga stund, när man fick deklamera vers för plånligt intryck af storsinthet och konungs- med en ung vacker prins!
skalden, hertigen af Östergötland.
lighet, att den förut bäfvande eleven från Emellertid blef det nu flit och arbete de Konung Oscar har viktigare värf att sköta den stunden blef en stark rojalist.
återstående dagarna.
» Jo-jo » var ovanligt — och jag tror icke att han sedan maj kinkig med sina » etyder », Hedberg lugn 1867 gifvit sig tid att öfvervara en elev-.
S. och bestämd som alltid.
uppvisning på kungliga teatern.
Ändtligen kom den stora dagen, — jag — er.
minns tydligt, att jag hade svårt att sofva om natten, — och vi voro alla samlade på På elevuppvisning å kungliga Teatern.
barnteatern, iförda våra bästa kläder.
Framme på den lilla upphöjningen fram- Den blomstrande maj var inne.
Vårter- På Avasaksa.
minen led mot sitt slut år 1867 och för den primitiva scenen voro ett par för- Ätföljd af adjutanten baron Stjernstedt årets elever vid kungliga teatern gingo i gyllda stolar placerade för prinsen och stor oro.