Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under vägen blef dock denne senare gripen som tysk spion, och man hotade att nedskjuta honom, hvilket troligen skett, hade icke frö- ken Österberg efter möda och lifsfara omsider lyckats genom vittnen bestyrka hans danska nationalitet.
Redan följande dag, som var en skönt strå- lande vårdag, fördes fru Ftirstenhoffs lik, åt- följdt af några af hennes trognaste vänner, mellan höga barrikader och vilda soldathopar till den stora och vackra kyrkogården » Pére Lachaise », belägen omkring en timmes väg från hennes bostad.
V i veta icke, om några blommor — dessa fru Ftirstenhoffs älsklingsbarn — pryda hen- nes graf, men det veta vi, att hennes svenska vänner varmt önskade att på den gröna kul- len kunna nedlägga kärlekens minnesrosor.
Vilhelmina Gravallius.
Långt ifrån att vara underlägsen har kvin- nan tvärtom af skaparen blifvit bestämd till mannens uppfostrarinna och till att dana och utbilda hans moraliska natur.
Den enda punkt, hvarpå någon synnerlig vikt ligger, är, att du har ett sannt kvinno- hjärta, uppfyldt af lust att lefva, ej för dig själf, men för andra.
A. Monod.
M i s s m o d.
fåf&amp;osensken, som dämpadt faller, luckorna for fönstret skjutna, glöd på cheminécns galler, budoarens dörrar slutna.
t Sorlet doft från gatan stiger, fjärran vagnars rassel ljuder.
tAnnars allt omkring oss tiger, och llott lampan sakta sjuder.
Xysta sitta ock vi låda, lutade emot hvarandra.
fHina blickar dystra skåda, tankarne så vida vandra.
jflvita, mjuka händer smeka håret ur min panna sakta.
' Löjen trolskt kring läppar leka, blåa ögon mig betrakta.
» Jl varför grubbla så beständigt » komma orden ljuft och stilla.
» ^Lr då allting så eländigt här i världen, vännen lilla?
Sucka ej och rynka pannan, ej så mörkt och tröstlöst blicka / ' jBry dig ej om någon annan än din egen, kära flicka! » fä.jartat dock är sjukt och rifvet: » Jntet mer är som tillförne, och min väg igenom lifvet blef beströdd med idel törne.
zAllt jag gaf, hvad bäst jag tänkte Under långa nätters- valia, 3ien för hvad jag ädlast skänkte världen blott gaf hån tillbaka.
' Sol har bleknat.
Tfunga skyar drifva rwndtomkring tillhopa, fjag är trött.
Snart stormens byar vissna löf från gr af ven sopa. » lyännc armar, randa, mjälla, kring min hals sig sakta smyga.
Xyänne läppar blodfullt svälla, tvänne ögon tåras blyga.
» ^llskling, säg mig, hvarför klagar du, att solens ljus är borta?
zAtt de Ijafva sommardagar voro som sekunder korta?
' itivarför, att du äger ingen- vän i hela vida världen?
3ttt de skarpa törneslingcn såra dig till dåds på färden?
' jtiåll mig till ditt hjärta sluten, sc mig in i ögat sedan.
Säg, är sommarns fägring bruten?
Säg, har solen sjunkit nedan?
Xörnati * — så jag Kör det hviska, och hon munnen mot mig sträcker: » Ser du här de rosor friska!
jfflocka du, så långt det räcker!
... » » ' jack mitt barn, mitt allt på jorden!
" Låt mig till din fot få falla.
Sol och sommar är du vorden!
jja, långt mer än allt och alla! » Algot Sandberg.
4 * ^ Lifvets driffjädrar.
nomskinligt bedrägeri, eller genom andra knappast mindre orena smygvägar — i lyck- ligaste och bästa fall genom ett rikt gifter- mål, vid hvilket hjärtat ej spelar någon roll, eller där blott den välfyllda börsen är före- målet för frieriet.
Kärleken — att den utöfvar och alltid skall utöfva ett väsentligt inflytande på öden och karaktärer, hvem skulle väl vilja, hvem kunna disputera däremot?
Kärleken är den makt, som ger hälgd åt lifvet, som förädlar hjärtan, lyckliggör människor, försonar brott, men den kan äfven antaga demonisk gestalt och ingripa tillintetgörande på deras öden, som hemfalla åt den.
» Gherchez la femme » lyder ett yttrande af en polischef i Paris, ett yttrande som sedan öfvergått till ett bevingadt ord; och ville han därmed antyda, att orsaken till de flesta upp- rörande, djupt ingripande händelser ytterst vore att söka hos kvinnan.
Långt mera träffande fjorde man säga: » Gherchez Vamour », ty finns det också knappast en man, i hvars lif kvinnan ej spelat någon roll, så finns det äfven helt visst endast ett fåtal mänskliga väsen, till hvilket kön och hvilken folkstam de än må höra, i hvilkas tillvaro kärleken icke vid någon tidpunkt utöfvat sin makt.
Visserligen förekomma äfven förskräckliga af- arter af kärlek, hvilka ej förtjäna denna upp- höjda benämning, och som stå som en hädelse af denna höga, heliga känsla, men söker man dessas upphof, så finner man dock ur- sprungligen kärleken, om än orätt uppfattad.
Och nu till fåfängan!
Den anses många gånger som en af de harmlösa odygder, som öfverlägsna andar medlidsamt bele, som i Mirza Scahffy.
första rummet blott hänföras till kvinnan, och som man därför ej heller tillägger någon Hungern och kärleken, säger man, äro de särskild vikt.
Att kvinnan ofta brukar vara inflytelserikaste faktorer, som länka människo- U t r u s t a d med en stor portion fåfänga är ett lifvet; de äro mäktiga att skapa lycka och faktum, som icke heller kan bortdisputeras; olycka; mer än en existens ha de bringat på likväl vågar man väl kanske i genomsnitt fall — r&gt;ch komma att göra det, så länge antaga, att kvinnans fåfänga låter sig nöjas världen står.
Den tredje i detta krafternas för- med att i toalettfrågor och ' liknande banala bund, som man kunde tillskrifva ett likartadt in- saker få göra sig gällande, under det att flytande, är fåfängan.
Endast att tillfällena, den hos mannen brukar antaga farligare di- då denna förderfbringande träder i dagen, äro mensioner.
Den man, hos hvilken fåfängan vida sällsyntare än hvad angår kärleken och blott visar sig i den oklanderliga habiten, ett par stiliga mustascher och de styfva, ned- hungern.
Den, som blott i ett lättsinnigt och ytligt nöjes- hängande manschetterna, den man som är rus lefver fram sitt lif, gläder sig åt den dag, svag nog att antingen genom fysiska fördelar, som är, utan en tanke på den, som gått eller för hvilka han endast har modern naturen kommer, skall kanske ej åt någon af dessa att tacka, eller genom skräddarkonstens finter tre egenskaper vilja medgifva om också blott vilja lysa som en segrande Adonis, är mesta- en atom af den makt, de verkligen ega.
Men dels en så jämmerlig, intetsägande nolla, att har man blott haft tillfälle att kasta en in- hans fåfänga lika litet som hela hans öfriga Far- blick i lifvets heta strid, skall man säker- jag förtjänar minsta uppmärksamhet.
lig kan fåfängan i grunden blott vara hos ligen erkänna deras herravälde.
Hur månget brott, hur många afvikelser intelligenta personer af båda könen.
Ville från dygdens visserligen ofta törnbeströdda man företaga en undersökning, hvar man i stig ha ej, om man rätt tänker på saken, i genomsnitt mest finner den, hos kloka män sin allra första början haft hungern till drif- eller kloka kvinnor, torde man bli tvungen fjäder!
För dem, som aldrig kännt den, kan att erkänna, att den hos de förstnämnda finnes det vara lätt att i dygdig harm vända sig i betydligt starkare och af mera ingripande bort; för dem, som sitta vid dukade bord, grad än hos det svagare könet.
faller det sig icke svårt att predika om plikt Man skulle kunna säga, att fåfängan är af och moral.
Undras blott, om de i det mot- två slag.
Först den, som inskränker sig till satta, bittra fallet skulle ha öfvat sig själfva den yttre människan och dess utsmyckning, tillräckligt i plikt och moral för att stoiskt och som är oskyldig, så länge der icke griper motstå hvarje frestelse.
omkring sig, s å att allt uppoffras därför.
Hur många finnas ej, som från barndomen För det andra andligt begåfvade människors växt upp i sysslolöshet, aldrig vant sig vid fåfänga, som blott alltför ofta äfven angriper något regelbundet arbete och så lefvat ur hjärtat och undergräfver dess ädlaste känsiolif.
hand i mun, så länge de sista medlen räckt.
A f sårad fåfänga är kvinnan i stånd till Alltför svaga för att sedan neka sig något, mången oädel handling, till och med om hon ändra de ingenting i sitt vanliga lefnadssätt i grunden ej är dålig.
A f sårad fåfänga be- och förskaffa sig de nödiga hjälpkällorna där- går mannen den största låghet, för hvilken till, antingen genom ett mer eller mindre ge- han i lugn sinnesstämning måste blygas.
Få- Enhvar utaf oss lefver regelrätt, så länge gynnsam vind gör färden lätt.
Dock endast den är värd värt lof till slut, som utan vank höll stormens anlopp ut.
fängan är den Achxlleshäl, i hvilken till och med den mest framstående man kan såras; genom fåfängan låter han sig till och med ledas af råa element, hvilka han eljes både and- ligt och etiskt är vida öfverlägsen.
Genom fåfängan och det rökverk, som offras för den- samma, förlora många annars kloka männi- skor sin klara blick, se ting, som icke före- finnnas, och förbise sådana, som borde ligga dem nära.
Ser man sig om i lifvet, grumlas ofta glädjen öfver de goda handlingar, man bevittnar, då man för tydligt genomskådar, att icke det goda hjärtat, utan fåfängan för- anledt dem.
Hunger, kärlek och fåfänga — dessa tre faktorer är det alltså, som från vaggan till grafven ha det största inflytande på männi- skan; men som motvikt mot dem finnas ock- så tre andra ting, som hvar för sig aldrig verka så välsignelsebringande som i ädel före- ning — arbete, förstånd, och hjärtats takt.
För hungern — arbetet, som har existens- medel och glädje till följd; för kärleken — förståndet, att kärleken må blifva ädel, ren och upphöjd; för fåfängan — hjärtats takt, att fåfängan ej må antaga skadliga dimensioner, utan blott förbli den portion af själfkänsla, enhvar behöfver för att ej sjunka ned i dyn.
Max von Weissenihurn.
I rötmånaden.
hafva lyckligtvis kommit så långt, att iBMZ rötmånaden icke mera väcker någon för- skräckelse, utan passerar ganska tyst och stilla.
Förr i världen motsåg man den med stor fruktan, vidtog alla möjliga preventiva åtgär- der, satte magen på svältkur, munkorg på sin hundracka och drömde hvarje natt om kolera.
Fruktan gjorde sitt till, ett litet knip skrämde halfva lifvet ur mången, och de funnos, som ströko med därigenom, att de i dietisk väg rent af misshandlade sin kropp genom att neka den nödvändig föda.
Nu läser man ganska liknöjdt om kommabaciller och ser ganska lugnt på, hur hundarna rasa omkring i Humlegårdens blomsterrabatter, utan att där- för tro dem ha någon släng af rabies, men väl fribref på att göra ofog.
Gå vi nedåt Munkbron möter oss en syn, som är frestande, men som kanske förr, under förskräckelsens " dagar, skulle ha jagat oss långt därifrån.
Jag menar de långa raderna af bord, fyllda af de härligaste frukter.
Se blott, hur de skimra i de grannaste färger och väcka aptiten med den ljufvaste doft.
Där bigaråerna i sina lysande badensiska färger bredvid de svarta körsbären, där en drufklase, nobel som en italiensk kardinal, i sin violetta dräkt.
Persikan rodnar, sammets- len som en ungmös kind, och de röda och hvita vinbärsklasarne virka sig in i hvarandra och bilda det grannaste färgspel.
Den genom- skinliga astrakanen tycks vara formad af fina- ste vax, gravensteinern är blank och glän- sande som gul sidensarge, och bergamotter, renetter och rosenhäger ligga om hvarandra i brokig blandning.
D e stora franska päronen hvila för sig, inlindade i eleganta resdräkter af silkespapper, under det de enkla svenska augustipäronen helt blygsamt gömma sig i stora korgar vid ståndets fot.
V i få icke heller glömma krusbären, med sin tunna, lätta hårväxt och sitt genomskinliga läckra gelé, icke jordgubbarna med sina gröna stjälkhål- jftMji
lare eller den svällande väldiga melonen, som lång väg mättar luften med parfym.
Och här vid alla stånd är lif och rörelse.
Frukthandlerskan har ett mer vinnande sätt än fiskmånglerskan eller » köttfrun ».
Det är nå- got mjukt, mildt och gladt i deras väsen.
Det följer med yrket.
Det är också skilnad att midt bland blomsterdoft med lätt hand väga söderns drufvor mot att i fiskargången stå och träda gäddor på betsmanskroken — ja, sådant händer ännu, trots allt djurskydd.
Redan dialekten tilltalar eder, det låter så godt och varmt dalaspråket, och från Dalarne äro de flesta frukthandlerskor.
Dalfolket har, trots sin egen karga jord, stort sinne för träd- gårdsskötsel.
Kullan kommer i tjänst hos träd- gårdsmästaren, hon är frisk och fager, ärlig och flitig, och innan kort har gud Amor skju- tit breche i både hennes och förste drängens hjärtan — ja, kanske själfve mästarns, och rätt som det är står hon som egen » fru af stånd » vid Munkbron, glad och vänlig mot alla.
Se blott, med hvilken moderlig hand hon där räc- ker en liten elegant fröken asietten och frukt- knifven och rekommenderar henne den eller den sorten äpplen och päron, såsom varande saftiga och mjuka.
Och lilla fröken, hon lyf- ter det hvita floret, öppnar sin täcka purpur- mun och låter fruktknifven försvinna bakom de bländande perlraderna.
Allt går så nätt och elegant tillväga, och under tiden står frukt- frun och öfvervakar processen med största in- tresse.
Där kommer en ung man med glada ögon.
Karlen ser ut, som om han vore i sjunde himme- len.
Han bär ett paket under armen och vecklar upp det.
Det är en oval silfverkorg med grepe.
Frun myser, hon förstår hvarom frå- gan är, hon har varit med om den saken förr.
Han drar af sig handsken för mera ledighets skull — och, där blänker den släta ringen på vänstra handens ringfinger, och hvilken brådska det är sedan!
Han skall ju också på ångbåten, ut till henne på landstället; han är bjuden på middag hos blifvande svärföräldrarne, och därför står han nu här vid ståndet, varm och lycklig, och låter granska innehållet.
Han skall ha af allt och det bästa, och nu börjar kommersen.
Men det är icke meningen att kasta allt huller om buller, Nej då, först skall korgens brätten fyllas med vackra vin- blad, väl ordnade, så att de bilda en fin spets kring kanten.
Så några tunga gravensteinare och renetter i botten, därpå ett par fransyska päron lättade från omhöljet, och några af de klaraste astrakanerna.
Mellanrummen fyllas med de största bigaråerna och nu kommer kronan på verket.
D e skönaste persikorna bäddas på blad och mellan dem de mognaste drufvor i lätt hängande klasar, sammanbundna upptill där stjälkarna döljas af en hvit ros.
Nu är mästerverket färdigt tack vare fruns konst- erfarna fingrar, men det är sannerligen ingen lätt sak att göra sådana lyckliga ostar till lags.
Måtte blott den tiden icke komma, då det icke är så noga som nu, då den unga kvinnan, som nu får emottaga den dyrbara korgen, kanske får nöja sig med äppelkartarne, som skola användas till fruktsoppan.
Emel- lertid trippar vår lycklige fästman försiktigt i väg med sin korg, som om " han hade ärter under skosulorna, för att rädda den ned i ångbåtens aktersalong.
Men där, nedanför trottoaren på körbanan framför ståndet, har en åskådare, en liten sexårig parfvel stått och betraktat hela härligheten.
Håret hänger stri- pigt och ulligt fram under den trasiga möss- skärmen, fötterna äro bara, och jackan är utan knappar.
Han håller händerna i byxfickorna och riktar sina stora blå ögon med ett dröm- mande uttryck på de skimrande frukterna.
Näsborrarna vidgas, liksom ville han supa in doften, och den lilla röda munnen får en smärt- sam hopknipning.
Han krafsar omedvetet med fingrarna, som om han i fickans dammiga hörn ville söka en slant.
A c k nej.
Där utbreder sig för hans ögon barnasinnets njutning, men honom, den lille » barfotalassen », är den nekad.
Emellertid har fruktfrun ordnat sina korgar och får nu sikte på sina skatters beundrare.
Hon lägger armarne i kors och ser på honom med en lång forskande blick, en sådan under hvilken tankarna samla och tyst ordna sig på ett mål.
Gossen slår småningom ned ögonen och vän- der sig om för att gå.
Då ropar hon kraf- tigt: 2Gosse du, lille du, kom hit! » Han kommer sakta, skygg och tyst.
» Du vill väl ha ett äpple du?
— hva ' sa '? » » Jag har ingen.
ingen slant. » » Tror d e t.
kom du, kom med fickan!
— », och nu började hon med ifver att rafsa åt sig, ett par äpplen och päron och till slut ett par näfvar körsbär och krusbär.
» Seså, upp med hufvudet — nu är du lad- dad — spring nu! » Han tackade inte med ord, men blicken var så klar och strålande, kinden var röd, och en glad suck smög sig fram mellan de öppna läpparna.
Och så sprang han, så att de små garfvade fotsulorna lyste i solskenet.
Att vända ett sorgset barnahjärta i fröjd — det är en ljus stråle ned i ens eget hjärta.
Nedanför de stora fruktstånden utbreda sig grönsaksmånglarnes rikt försedda bord.
Här hvila i förtrolig endräkt de yfviga sal- ladshufvudena, de knotiga pressgurkorna, soc- kerärterna och dillbuntarna.
Sparrisen utgör en familj för sig, omgärdad med » starka band »; och kronärtskockan hotar att med sina utpur- rade kaktuslika blad hålla den lilla plebejiska jordärtskockan på afstånd.
» Jag står på egen botten », säger kronärtskockan, » och du har ingen botten alls! » • Här hålla sig de förståndiga husmödrarna mest, här uppköpa de sina behof för veckan och samla förråd för vintern, och nu är just tiden inne.
De fina gurkorna skola inläggas, löken syltas, klarbären och hallonen saftas.
Alla dessa små läckra grönsaker, morötter, ärtskidor, blomkål, vesteråsgurkor och hvad de allt heta, som utgöra hufvudelementen i den pikanta picklesburken, skola nu anordnas.
Ah, det är tusen bestyr, som fruarna, åtmin- stone de icke allt för moderna fruarna, nu hafva för händer.
Och kajen, därnere vid Riddarholmskana- len, är kransad med båtar, fyllda af blommor och grönt.
Det är ej blott de materiella be- hofven, som här kunna tillgodoses, man kan också göra litet eftersommar i sina rum.
Löf- kojan, nejlikan och den späda astern pryda sin plats så väl på middagsbordet som i de soliga fönstren och höja hemmets behag.
Ja, mitt herrskap, hvad skall man taga sig till i rötmånaden?
En promenad bland fruk- ter och blomster kan vara så god som någon annan.
En salladsartikel.
» £, v ^ \ a l l a d e n u p p f r i s k a r, u t a n att f ö r s v a g a, o c h c V ^ J är e n n j u t n i n g, s o m ej i r r i t e r a r!
Jag b r u k a r ' no ' s ä g a, att d e n f ö r y n g r a r.
» Brillot Sacarin.
M y c k e t h a r p å s e n a r e t i d e r b l i f v i t g j o r d t f ö r att bland a l l m ä n h e t e n s p r i d a k ä n n e d o m o m de mat- nyttiga svamparna, o c h ingen fördomsfri torde väl n u m e r a vilja förneka nyttan häraf.
M e n d e t fin- nes m å n g a andra vilda växter, s o m väl förtjäna u p p m ä r k s a m m a s, n ä m l i g e n d e, h v i l k a, l i k s o m åt- s k i l l i g a s v a m p a r, k u n n a m e d f ö r d e l a n v ä n d a s till grönsallad.
, O m v å r e n s k u l l e t. e x.
m å n g e n, u t t r ö t t a d a f d e n l å n g a v i n t e r d i e t e n, v i l j a äta f ä r s k s a l l a d, m e n af- s k r ä c k e s af det h ö g a pris d e n b e t i n g a r i fruktbo- d a r o c h h o s t r ä d g å r d s m ä s t a r e.
D e t är d o c k m y c - k e t e n k e l t att n ä s t a n g r a t i s förskaffa s i g e n ut- märkt vårsallad.
Ofverallt på bakgator, gårdar grusbackar o c h dylika ställen uppskjuter o m v r e n ett » o g r ä s », a l l m ä n t b e k a n t u n d e r n a m n e » m a s k r o s », b o t a n i s t e r n a s Taraxarum qfficinale.
I Paris torgföras stora m a s s o r af d e n n a växt — där kallas den Pissenlit.
D e n n a är v i s s e r l i g e n o d l a d o c h blekt, m e n den h o s o s s vildt v ä x a n d e l å t e r sig m y c k e t v ä l ä t a s, o c h p e r s o n e r, h v i l k a bott m å n g a år i F r a n k r i k e, h a f v a till o c h m e d f ö r s ä k r a t, att v å r v i l d a T a r a x a c u m h a r m y c k e t m e r a a r o m än den odlade.
O m man i Sverige k o m m e s i g f ö r m e d att f ö r t ä r a d e n n a l i k a s m a k l i g a s o m helsosamma sallad, skulle äfven insamlingen af s p ä d a m a s k r o s b l a d k u n n a b e r e d a en liten förtjänst åt f a t t i g a, l i k s o m p l o c k n i n g e n a f n ä s s l o r till g r ö n - kål.
A p r o p o s n ä s s l o r har m a n h ä r i S v e r i g e d e n f ö r d o m e n, att n ä s s l o r ej ä r o d u g l i g a till g r ö n k å l annat än s o m späda; utomlands anses de mat- nyttiga ända inemot blomningstiden.
F ö r d e m, s o m b o p å s o m m a r n ö j e n, är det ofta n o g rätt s v å r t att skaffa s i g f ä r s k s a l l a d, s å v i d a ingen trädgård finnes i n ä r h e t e n; o c h skall m a n h e m t a s a l l a d från s t a d e n, är d e n v a n l i g t v i s v i s s n a d, i n n a n d e n h i n n e r f r a m, o c h v i s s n a d s a l l a d är s ä m r e ä n i n g e n sallad.
M e n det finnes i s k o g e n, p å än- gen, vid sjöstranden, vid källan, snart sagdt v i d alla kanter på landet växter, hvilka m y c k e t v ä l k u n n a a n v ä n d a s till s a l l a d, a n t i n g e n e n s a m m a el- ler i b l a n d n i n g m e d h v a r a n d r a.
Att följa n å g o t slags botaniskt s y s t e m vid upp- r ä k n a n d e t af å t s k i l l i g a till s a l l a d a n v ä n d b a r a v ä x - ter, s k u l l e t j ä n a till intet, u t a n a n f ö r a s d e i alfa- betisk ordning: Cardamene pratensis, Ä n g s k r a s s e; b l a d e n.
Cardamene amara, B ä c k k r a s s e; b l a d e n.
Cichorium intybus, V ä g v å r d a, C i k o r i a; b l a d e n.
Glaux maritima, S t r a n d l i n g, a l l m ä n p å h a f s - stränder.
Nasturtium qfficinale, V a t t e n s e n a p, V a t t e n k r a s - se; i källor o c h bäckar.
Både bladen o c h de unga skotten användas.
Enligt W a h l e n b e r g (S v.
b o t a n i k) är d e n n a v ä x t till kraft o c h a n v ä n d n i n g kanske den brukbaraste krassesort, • s o m finnes, o c h m y c k e t att v ä r d e r a.
D e s s s m a k är m å t t l i g t s t i c k a n d e o c h besk, s o m den b ö r v a r a för dietiskt b r u k, n å g o t m i l d a r e ä n s k e d ö r t e n (Cochlearia offi- cinalis).
D e n är i s y n n e r h e t g o d att t i l l g r i p a o m våren, o c h dess bruk hos oss, liksom i Tyskland, s k u l l e v i s s t l i n d r a m å n g e n o l ä g e n h e t af d e n l å n g a vintern.
M a n äter V a t t e n k r a s s e n i c k e blott s o m sallad i ymnighet, utan äfven s t u n d o m på s m ö r och bröd.
(D e n h o s o s s a l l m ä n n a Nasturtium ainphibium a n s e s s å förträfflig, att d e n i u t l a n d e t odlas i e n k o m inrättade dammar.)
Oxalis acctocella, för sin sallad.
fina syra, Poterium sanguisorba, behagligt, Pimpernell; bladen lukta smultronaktigt.
veris, G u l l v i f v a; s p ä d a b l a d e n o m något Primula våren.
Salicornia herbacea, sallad.
Sisymbrium qfficinale, Vägsenap; de späda bladen.
Spircea ulmaria, E l g g r ä s; b l a d e n s m a k a s o m råa gurkor, o c h k u n n a s o m u n g a ätas i b l a n d n i n g m e d annan sallad.
Stellaria media, 7 Glasört; helsosam Hafsstränder.
ket sega vändas.
Nästan hvarje stordåd har fått sitt upphof i kvinnans hufvud eller hjärta.
Harsyra; bladen utmärkta helst i blandning m e d annan stjälkarne Våtarv, Stjärnblomma; de m y c - frånskiljas o c h b l a d e n an Taraxacum qfficinale.
M a s k r o s, S m ö r b l o m s t e r, L e j o n t a n d, är u t a n t v i f v e l e n af d e a l l r a f ö r n ä m - sta s a l l a d v ä x t e r.
I i n l e d n i n g e n är d e n r e d a n o m - nämnd.
R e d a n Linné i sin Flora dalecarlica, pag.
104, talar o m den.
» D e s s blad s a m l a s tidigt på v å r e n, i n n a n d e riktigt framskjutit ur j o r d e n o c h blifvit g r ö n a; r o t e n afskitjes o c h b o r t k a s t a s, o c h
s e d a n b l a d e n blifvit tvättade, öfvergjutas de m e d olja o c h ättika o c h saltas n å g o t; detta, s o m länge brukats i de s ö d r a länderna, har n y l i g e n blifvit infördt äfven i våra kök. » Linné beskrifver den ytterligare s o m i h ö g grad b l o d r e n a n d e.
Här m å t i l l ä g g a s, att v i d i n s a m l i n g e n l å t e r m a n m e d f ö l j a öfversta delen af roten, s o m s a m m a n h å l l e r blad- r o s e t t e n, o c h att p e p p a r ä f v e n ä r n ö d v ä n d i g v i d tillagningen.
F ö r d e m, s o m t y c k a o m eller åtmin- s t o n e f ö r e d r a g a h v i t l ö k, g ö r d e n n a e n y p p e r l i g ef- fekt.
B ä s t ä r d å att b e g a g n a e n s. k.
» Chapon gascogne *, d. v.
s. e n b r ö d k a n t, s o m m a n i n g n i d e r m e d h v i t l ö l i o c h l ä g g e r b l a n d s a l l a d e n d å d e n till- lagas, m e n s e d a n borttages, d å d e n skall förtäras.
V ä x t e n k a n för öfrigt a n v ä n d a s u n d e r h e l a s o m - m a r e n, o m m a n b l e k e r d e n g e n o m att s t j ä l p a t o m - kärl öfver den, eller låter e n s a n d b ä d d skyla bladen.