Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Andtligen sutto vi på våra platser i fjärde radens fond, d. v. s. att jag och min bror stodo mellan föräldrarnes knän mycket obekvämt för oss alla, men det märkte vi icke.
V i voro på spektaklet, i den stora vackra salongen,- där vi skulle få så oändligt roligt.
Den stora ljuskronan var redan tänd och nedhissad.
Så den lyste!
Och nu tändes lamporna i orkestern, och den ene hofkapel- listen efter den andre trädde in och började stämma sitt instrument.
Aldrig har jag se- dermera njutit så mycket af den bärligasta symfoni som af dessa dissonanser.
Min far kände till flere af herrarne i kapellet.
» Den där är direktör Lethin, » upplyste han och pekade nedåt orkestern.
» Han spelar fiol här, men är organist i Maria.
Och där kommer Féron, bror till kungens skomakare, och så ser jag Raudel och Sehwartz.
De med oboerna äro August Gelhaar och Fredrik Gelhaar.
August Benvald kom just nu.
Men se där ha vi själfve Johan Berwald, hofka- pellmästaren.
Nu ska ' ni vara tysta barn, för nu börjar musiken. » Det var lika roligt utan musik, tyckte jag, bara med att se på folket och på ridån, ljus- kronan och alla lamporna.
På första raden och arnfiteatern sutto endast fina herrar och damer, hvilkas grauna toaletter ingåfvo mig djup aktning och framkallade förtjust beun- dran.
Men också på nedre arnfiteatern lyste fint folk på de raka och smala, blåklädda bänkarne.
På båda sidor om arnfiteatern stodo åtskilliga herrar sammmanpackade.
Det var stående parterr.
» Dit kan du gå, när du blir stor, » sade min far åt bror min, » men det kostar nära på lika mycket som här, 32 skilliug banko.
Det är dyrt nu för tiden pä spektaklet.
Jag minns nog, när fjärde radens fond kostade bara 24 banko.
Vill man ha det billigt, skall man lägga sig där uppe på femte radens sida, som man får för 12 skilliug banko. » Allt det där kommer jag så väl i håg, kanske bättre än de teaterstycken jag såg.
Största intrycket på mitt barnsliga sinne gjorde » Kärlek och hämnd eller den amerikanska apan », i hvilken melodram en tysk dansör och skå- despelare utförde apans roll.
Han hette Springer och föreföll mig då vara världens störste skådespelare.
Enligt hvad jag sedan inhämtat, spelade också Jenny Lind i det stycket, men hennes namn väckte då ännu visst icke något uppseende, ehuru hon redan uppträdt som Agata i » Friskytten » och Pa- mina i » Trollflöjten ».
Åtminstone visste jag på den tiden ingenting om hennes storhet.
Lars Hjortsberg minnes jag mycket väl som skräddar Nadel i » Den förmente prinsen » och som Briquet i » Nya garnisonen ».
» Gub- ben i bergsbygden », » Preciösa » och » Herman vou Unna » tillhöra också mina äldre teater- minnen, och i det förstnämnda stycket erin- rar jag mig en gammal skådespelare som hette Berg, hvilken hade titel af hofsekreterare och var mycket rolig.
Hofkamrer Lindström omtalades som god sångare, fastän något till åren.
Torslow hade redan brutit benet af sig och vid unga år lämnat den kuugl.
Däremot voro Fredrik Kinmansson, Nils Wilhelm Almlöf och Lars Kinmansson i full kraft och användes i både sång- och talroller.
Dahl- qvist uppträdde endast på talscenen, liksom Hyckert, en mycket omtyckt skådespelare.
En ung sångare Giinther förtjusade både som Fra Diavolo och Don Juan, och Sund- berg var en ung, elegant och eldig älskare.
Sevelin roade både unga och gamla genom ett ovanligt lustigt spel.
På fruntimmerssidan lyste fru Frösslind, fru Eubom och mamsell Högqvist, fruarna Almlöf, Gelhaar och Westerdahl, hvilken då ännu var fru Hjortsberg, och alla voro de utmärkta, enligt hvad man påstod, men jag var ännu för mycket barn för att kunna yttra mig i den saken.
Det var icke blott på den kungl.
teatern som skådespelskonsten trifdes på den tiden.
Den blomstrade också på enskilda scener, kanske mest inom medelklassen, och jag erin- rar mig att som barn ha bevistat ett spek- takel i Nya sällskapet, hvilket var en fort- sättning af Aurora, ett föregående hem för sällskapsspektaklen som åter i sin ordning hade utgått ur Nytta af enighet, som i år- hundradets början blomstrade och på ett, par år uppförde öfver fyrtio olika teaterstycken.
Nya sällskapet gick under, men på dess ru- iner uppväxte Thalia, som hade sina samman- komster i Kirsteinska huset, där jag såg flere roliga stycken, spelade af unge tjänstemän, handlande och haudtverkare.
Kirsteinska huset, det nu varande Hotel Continentals grund och kärna, var under lång tid lokalen för icke blott sällskapsspektaklen, utan äfven för andra af de få stockholms- nöjena.
En gång var jag där på en maske- radbal, som gafs inom sällskapet Redliga för- bundet, men på öfriga baler i den lokalen kom jag naturligtvis icke.
Däremot hade jag en gång där mycket nöje af en » trollteater », som förestods af ett par bröder Bils.
Då nöjena på den tiden icke voro många, ha de så mycket lifligare fäst sig i minnet.
v Kärlek är morgonens skugga, alltefter som dagen framskrider.
aftonens skugga, som tilltager i som lifvets sol sjunker.
La och sundaste förströelseläsning att sätta i händerna på edra oarn erhållen I genom a t t prenumerera pa som aftager Vänskap är styrka, allt Fonluine.
Kamraten.
IDUN 1892 Åpropos " KärMssapn pä Björtetap ".
^ W L g l ^ e t är inte någon kritik, jag skrifver öfver A.
U. Bååths vackra dikt- ^&lt;£Lr cykel — som också utgör årets julmarknads vackraste svenska originalbok — det är endast med anledning af den, jag vill tala några ord om Lars Wivallius, hjälten i » kärlekssagan ».
Jag skulle för länge sedan ha skrifvit en roman med Wivallius som hufvudperson, om jag kunnat skrifva den så, att den ej blifvit en af dessa » historiskt romantiska skildringar », hvaraf vår litteratur redan äger allt för mån- ga och ' som lika litet utmärka sig för histo- risk trohet som för psykologiskt djup.
W i - vallius vore som personlighet intressant att försöka skildra, och han är en utsökt för- träfflig typ för den tid, då han lefde — han föddes 1605 och dog 1669.
Han är en fullblods renässans-människa med starka och föga komplicerade känslor, lätt an- tänd och som lätt glömmer, en man, som lugnt sofver bort missöden och motgångar och ej låter dagen fördystras af tanken på hvad som hände i går eller på följderna af hvad som då gjordes.
Han är en sångfågel, som sjun- ger, i glädje och sjunger i sorg, men på sam- ma gång en galgfågel, som går från äfventyr till äfventyr, som har tusen idéer i sitt hufvud, och som aldrig är synnerligen noga om med- len, som, då han fallit, ögonblickligen är på benen igen, och som i det längsta bevarar ett spelande gladt lynne.
Han är en äkta zigenarnatur, han är den vandrande sångaren, som tar sig fram öfver- allt i världen och förstår att reda sig ur alla svårigheter.
Han är kunnig och talangfull, smidig och älskvärd, konstnär och skald.
För att få se världen och vinna erfarenhet ger han sig, trött på studierna i Upsala, ut på vandring, då han är tjugu år gammal.
Han ströfvar genom Europa.
Där äro tiderna oroliga och mer än en gång blir han fängs- lad och är till och med nära att bli hängd, men han lyckas alltid befria sig genom en eller annan » behändighet » — hans eget ut- tryck.
Han presenterar sig för Danmarks konung, då denne är ute och krigar i Tysk- land, under namn af en svensk baron Erik Gyllenstjerna, får som sådan pass och skjuts, kommer som en hög herre till Danmark, be- rättar för hvem, som vill höra på, om sina svenska gods och om sina förnäma släktingar och vänner.
Hans lysande gåfvor som säll- skapsmänniska göra honom omtyckt öfver allt; en dansk dam fäller om honom det uttryck, att han kan få hvilken flicka han vill i hela landet.
Ej minst omtyckt blir han på Björke- berga i Skåne af herr W u l f Grip och af deu- nes dotter.
Den föga kiippske W u l f Grip spelar den komiska rollen i den » kärlekssaga », som nu följer.
Han ger sig ingen ro, förrän han kan locka den elegante svenske baronen att fria till dottern.
Gertrud var förut halfvägs föriofvad med en dansk riddersman.
För att hastigt och lustigt göra ett slut på den för- lofningen enleverar Wivallius — som det tyc- kes med flickans föräldrars tillstånd — den sköna och reser med henne öfver svenska gränsen, där bröllopet firas i all enkelhet i Hallaryds prästgård.
Men — oeh det är ett betecknande drag för den omotståndlige Wivallius — han var Kamraten, 447 ej nöjd med flickan ensam.
Han lade också beslag på hemgiften, i det han tillägnade sig några kistor med svärfaderns dyrbarheter.
Gubben Grip tyckte likväl ej om detta slags skämt och lika litet fann han sig belålen, då det kom i dagen, att den högvälborne magen, som han gjort så stora ansträngningar för att fånga, hvarken var baron eller hade gods eller förnäma förbindelser eller någonting annat än sitt goda hufvud, sitt goda lynne och sin världserfarenhet.
Brudgummen tycktes ha ansett det hela som ett lustigt pojkstreck.
» Huru var mig möjligt » — yttrar han i en af sina försvars- skrifter inför Svea Hofrätt — » att vedersaka den goda lägenhet och förskjuta en sådan ädel gåfva, genom hvilken jag förmente att vinna stor rikedom oeh ära?
Och hvad skulle det vara för en människa, som, om någon bjöde till att gifva honom 1,000 riksdaler och han vore en fattig dräng, att han icke toge emoty » Dessutom voro både han och hans maka unga och förälskade.
» Man må- ste dock hafva en lid att utrasa, man kan dock icke få grå hår och visdom uti vaggan. » Han hoppades träffa på konung Gustaf Adolf och få tillgift för sin usurperade barontitel — han tänkte i annat fall vända sig till danske konungen eller fly till Holland — och Gertrud skulle kläda sig till page och följa med.
Emellertid — så förtäljer den ej allt ige- nom lika poetiska sagan — blef hon sjuk och vände om hem till Björkeberga.
Och han blef fångad af sin ursinnige svärfader, som ville se hans hjärteblod, ty » eho som bedrager någon adelsperson, hafver förbrutit sin hals, » stod det i gårdsrätten, och svärfar — som uppträdde inför domstolen » vred i sinnet, annars obetydlig till utseendet » — fordrade, att magen skulle » torteras, pinas oeh plågas af bödeln, » medan Wivallius för- svarade sig med att giftermålet var ingånget på svärfaderns föranstaltande och att denne därför finge stå sitt kast.
Äktenskapet förklarades upphäfdt • — ännu 19 år senare hade Gertrud Grip ej gift om sig, hon blef antagligen till döden trogen minnet af sin korta kärlekssaga — men rät- tegången varade i flere år inför olika domsto- lar.
När tiden blef för lång för den fångne, rymde han — två olika gånger — lyckades den ena gången hålla sig undan ett helt år, men blef likväl fast till slut och dömd.
Han sändes upp till Cajaneborgs fästning i norra Finlands ödemarker och hölls där fången i sex år.
Sedan han åter blifvit fri, träffas han snart i Stockholm, där han nu är en mycket anli- tad advokat.
Under de ändlösa rättegångarna med svärfadern hade han utvecklat en out- tömlig fyndighet, och de prof, som anföras * på hans olikartade försök att beveka sina do- mare, visa en mångsidighet och en förmåga att slingra sig, en fantasi och en humoristisk styr- ka, som bilda det mest groteska totalintryck.
Han gifter sig nu och är en stadgad med- borgare, som visserligen ses med mindre blida ögon af de höglärde herrarne i hofrätten, men som tages under armarne af de förnäme, som han själf allt fortfarande tyckes känt sig dra- gen till.
Vid sin död var han auditör vid * Se H.
Schiicks » Svensk litteraturhistoria » sid. 394 o. f. Wivallius erbjöd sig bland annat, för att vinna friheten, att till Sveriges gagn skrifva politi- ska afhandlingr.r, som skulle skada landets fiender, och en annan gång att upptäcka hvar nere i Tysk- land en skatt förvarades, som skulle gifva sin upp- täckare herravälde öfver hela romerska riket.
illustrerad tidning för S v e r i g e s ungdom.
utgifres af Frithiof Hellberg gardeskompanierna i Stockholm och ägare af släktens gård Wivalla.
* * Om Wivallius skrifvit sina memoirer, skil- drat sina egna lefnadsöden, så skulle de ut- gjort en oskattbar spegelbild af honom själf och hans samtid, en bild, sådan ingen roman- författare kan åstadkomma, hur liflig fantasi han än har eller hur omfattande hans studier än äro.
Han skulle ej kunna se med sin » hjältes » ögon, ej tänka med hans tankegång eller se världen och människorna med hans blick.
Ju allvarligare den, som vill skrifva en historisk roman, söker tränga in i den tids anda oeh karaktär, han ämnar skildra, dess svårare blir uppgiften för honom, dess mera outförlig.
Han kan komma ett stycke fram emot målet — men han är likväl barn af en annan tid, och han hvarken tänker eller känner eller ser med det århundrade, han vill sätta sig in i. Wivallius var typisk för sin tid genom sitt ständigt friska vagabondlynne, sin äfventyrs- lust, sin rådighet oeh sin frihet från betänk- ligheter.
Hans fyraåriga vandringstid i län- der, där krig och laglöshet rådde, lärde ho- nom att begagna sig af hvarje tillfälle, att taga för sig hvad han kunde, att använda all sin energi till att göra den dag, som är, så värd att lefva som det står i mänsklig för- måga.
Han älskar prakt och glans och trifs som fisken i vattnet som gäst hos de danske adelsmännen.
Han betalar deras gästfrihet med att göra bruk af sina säilskapsgåfvor.
När han är anklagad för att ha seglat under falsk flagg, förstår han skickligt att undan- skylla sig och spela den oskyldigt förföljdes roll.
Hvarför tog inte svärfar reda på hans ställning, innan han trugade på honom sin dotter?
Han ser hela historien från den komiska sidan — för att roa sig åt sina nya släktin- gar skall han på handlingar ha skrifvit: » Jag Er icke Gyllenstjerna, » hvilket de läste: » Jag Erik Gyllenstjerna » — oeh han anser sig ha varit i sin goda rätt.
En af sina inlagor till domstolen undertecknade han: » Lars Wivol uti den förhoppning att jag Guds tjänare är. » Bååth låter honom en gång yttra: » Lea mer lycklig i världen gick än Rakel, som herden redligen fick: så måtte vår Herre väl finna behag i svek, som kan skapa en bröllopsdag. » * A.
Bååth har naturligt nog sett Wival- lius med den lyriske skaldens ögon, hållit sig till den episod af hans lefnad, som lämpar sig bäst för poetisk behandling och för sitt än- damål modifierat hans personlighet.
Hjälten i » Kärlekssagau på Björkeberga » är vagabonden, som kan begå pojkstreck och som i lag med en och annan kamrat kan rosa sig af sina » behän- digheter », men som har ett ädelt sinne, i and- ligt afseende är jämlike och öfverman till de dryge adelsmännen och som därtill älskar skön Gertrud så ungdomsfriskt och äkta, att han knappt har en tanke på det falska i sin ställning.
Han tillägnar sig inga kistor med dyrbarheter från sin svärfar och resonnerar ej öfver, att han genom sitt giftermål skall » vinna stor rikedom och ära ».
För honom är kärleken nog, han är sagoprinsen, som vin- ner borgfrökens hjärta och drar bort med henne till fjärran land.
Han är den ung- domliga tanklösheten, men också ridderlighe- ten i egen person — han är den historiske frän och med 1893 års början och kostar med ett 8-sidigt n u m m e r af Iduns format hvar 14: de dag endast 3 kr.
pr är o e n 1 * r vr kvartal.
1DU N 448 » Jag kan inte beskrifva för dig, » fortsatte Lilly, » hur lycklig j a g var där ute på Åkerby, eller hur förtviflad j a g blef öfver mammas påhitt alt resa så tvärt.
Jag visste aldrig, att landet var så här- ligt!
Tror du inte det är lättare att vara god där än i staden? » » Det borde vara det. » » Det tröstar mig också — nog vet jag, att jag var bättre där borta — o c h om jag får Iefva där alltid.
Städerna är ett fördärf — tycker du inte det? » Agnes smålog.
» Jag tror inte man får låta de yttre omständigheterna inverka för mycket på sig — är det inte från ens eget inre kraften att göra rätt ulgår, är det inte mycket att bygga på. » » Jag är i alla fall lycklig öfver möjligheten att få bo långt härifrån.
Tänk dig, det är stor träd- gård, hönseri o c h mjölkkammare.
Tror du j a g skulle kunna sköta det? » frågade h o n glädje- strålande, som vore alltsammans redan hennes eget.
» Det tror jag visst! » Georg Nordensvan.
» För ser du j a g vill inte bli en nolla — som så många fruar. » » Lilla visdom, » skämtade Agnes.
» Jag vill hjälpa min man, istället för att s o m mamma ... » Agnes hade aldrig så bittert som i denna stund känt sorgen öfver att ej älska sin mor, o c h det var som hade det också varit hennes fel, att Lilly ej gjorde det.
» Du skall inte döma, » sade hon mildt. » Du får nog själf se, att det inte är så lätt att vara Berättelse hustru eller mor, o c h ingenting är hårdare än af att anklagas af sina barn. » » Stackars mamma! » Vilma Lindhé.
» Stackars mamma! » upprepade Agnes, och det var som hade dessa ord smält bitterheten i hen- (Forts. o. slut fr. föreg.
nes sinne o c h tändt en gnista af den kärlek, som förlåter allt, lider allt o c h aldrig vänder » Det är syndigt, det vet jag, » fortsatte hon, åter.
» men j a g är ändå glad öfver förlofningen. » Agnes såg upp o c h ryckte omedvetet till sig sin » Stackars mamma! » upprepade hon åter, » det hand.
blir en förfärlig missräkning. » » Jag har lidit så mycket den här tiden, och om » Att inte få en rik måg, j a!
Men det säger jag inte det gjort, skulle jag aldrig kunnat tänka jag. » återtog Lilly med bestämdhet, » att o m j a g på att bli Edvins bustru. » verkligen blir Edvins hustru, får h o n inte vara i milt hem. » Det kom ett ljuft, tankfullt uttryck öfver hennes ansikte, o c h hon uttalade det kära namnet med Detsamma hade Agnes redan tänkt, men det ett smeksamt tonfall.
smärtade henne dock att höra Lilly säga det.
» Att tänka sig, nit han älskar mig,&gt; återtog bon, » Jag kan inte bli en bra o c h duglig hustru, om » han, s o m är så god och hederlig.
Tror du, att hon är hos mig — det vet jag, » fortsatte Lilly jag kan bli en bra hustru? » frågade hon ifrigt, allvarligt.
» för annars vill j a g inte bli hans — inte på något » Mamma skall alltid vara hos mig — hvar jag villkor. » än får mitt hem, » sade Agnes tankfullt.
» Det tror jag, » svarade Agnes rörd.
Lilly såg frågande upp i hennes ansikte, där » .lag tänkte aldrig på, hur jag skulle uppfylla hon satt o c h stirrade i den falnande brasan, som mina plikter m o t — mot - — du förstår.
Det är hade framtiden legat fördold där.
så svårt alt uttala hans namn eller tänka på » Du har inte haft mycken glädje i lifvet, du, » honom, nu mera.
För honom var jag god nog. » sade Lilly och smög sig intill henne.
Hon satt och vred på förlofningsringen.
» Det Agnes hade ofta tänkt detsamma, men det känns, som vore den af bly — om jag bara tor- kändes pinsamt att höra det från en annans läp- des taga af den. » par, och i denna stund var det henne omöjligt att mana fram annat än glada bilder.
» Bojor bäras till straff, » svarade Agnes all- varligt.
» Säg inte det, » svarade hon, medan ett leende förskönade de allvarliga dragen.
» Jag har haft » Men du lofvade, att Edvin skulle få komma i så mycket att lefva för, o c h något högre kan morgon — o c h — j a g kan inte möta honom med man inte uppnå här i tiden. » den här på. » Hon vred pä ringen, som ville hon vrida sönder den.
» Och så har du dina gossar, som aldrig gjort dig några bekymmer. » » Det skall du inte heller! » » Lilla m o r!
Lilla älskade m o r!
» hviskade » Det återstår kanske I » Lilly och slog sina armar om systerns hals.
» Jag » Har du aldrig älskat — aldrig varit kär, menar visste j u — jag har vetat hela lifvet igenom — jag? » frågade Lilly blygt.
att o m någon var min vän, så var det du. » » Nej! » svarade Agnes o c h rodnade mot sin » Vunnen!
Vunnen hon också!
Herren vare vilja.
lofvad! » suckade Agnes ur djupet af sitt hjärta.
Lilly betraktade henne medlidsamt, ty utan kärlek fanns nu i hennes ögon ingen lycka.
» Men hur kunde du förlofva dig, när du höll af en annan — det förstår jag inte? » återtog hon » Men nog har väl någon tyckt o m dig ändå? » en stund senare.
» Hur kan du tro det? » frågade Agnes skarpt.
» Jag har tänkt på det i kväll.
Du är vacker!
» Jag trodde aldrig, att Edvin älskade mig, eller Sådana tänder, en sådan figur — och så din alt han någonsin kunde komma att göra det.
Det godhet. » såg inte heller så ut.
Han var så allvarlig o c h hade sitt att sköta.
Jag väntade o c h hoppades Agnes rodnade ännu djupare.
Hon var ej van på ett ord från honom, men det kom inte.
Jag vid beröm, o c h det kändes så ljuft att höra vän- visste, att jag inte var värd hans kärlek, och inte liga ord från systern, hvars tillgifvenhet hon trott kunde j a g heller göra något för att fånga honom. » sig aldrig kunna vinna.
» Det var kanske därför du lyckades! » » Det är så tungt att veta, att det är för vår » Att kokettera för honom, skulle aldrig fallit skull du uppoffrat dig, » återtog hon, » för det är mig in.
Det var han för god till — och inte tor- det.
Du hade säkert varit gift annars — o c h des jag heller.
Om du visste, sådan respekt jag tänk, hur lycklig du kunnat göra en man! » har för honom. » Agnes svarade ej, men det kom tårar i hennes ögon.
» Rädd — som för mig? » sade Agnes skälm- » Ska vi tända lampan eller gå in? » frågade aktigt.
hon för alt byta samtalsämne.
» Jag vill, att han skall tro, alt j a g är en bra kvinna — tills jag verkligen blir det — ty j a g Lilly ryste till.
» Låt mig vara hos dig i afton, blir det med Guds bjälp. » här är så hemtrefligt, och jag är trött.
Du går väl inte ifrån mig, » tillade hon ängsligt, då Agnes Agnes svarade ej.
Hon satt och tänkte på, hvil- ken makt kärleken är, c c h att, o m den bara vore gick mot dörren.
stor nog, skulle lifvet vara lättare ait bära för » Nej!
Jag skall bara ställa i ordning litet varmt lite hvar.
Skulle det inte smaka skönt? » Lasse Wivallius förädlad och förfinad, be- röfvad den galghumor och den breda oför- skämdhet, som ger ett groteskt, men också ett i viss mån försonande drag åt den snar- fyndige, förslagne, mångsidigt talangfulle va- gabonden, sådan den nyktra forskningens måls- män framställt honom för eftervärlden.
(Se den förträffliga framställningen af hans person och den värdefulla karaktäristiken af hans diktning i Schiicks ofvannämnda arbete.)
Den historiske Wivallius är knappast ska- pad till hjälte för en serie lyriska dikter — det är alls ej att undra på, att Bååth med skal- dens rätt tecknat honom sådan han gjort.
Det är för öfrigt aldrig förringande för en skald, att han sett sitt ämne, sin modell med egna ögon, framställt honom efter eget hufvud.
S C M U M Å C H E R Kongl.
Hoflever&amp;ntör.
Norrlandsgatan N:r 17, Stockholm.
1892 » Ack j o!
» svarade Lilly o c h sträckte ut sig på soffan, » jag skall ligga o c h tänka under tiden. » » På morgondagen? » » Ja, » svarade hon sorgset, » Gud gifve den vore öfver! » » Det önskar jag med, » sade Agnes sakta o c h lämnade rummet.
När hon årerkom med tebrickan, sof Lilly så djupt, att hon ej nändes väcka henne, o c h att hon tänkt på allt annat än det som varit ledsamt, syntes på uttrycket i hennes ansikte.
Agnes lutade sig ned o c h tryckte en kyss på hennes panna.
» Gud hjälpe dig till allt godt! » hviskade hon o c h satte sig på pallen vid hennes fötter.
Hon kände sig så tacksam o c h lycklig!
Utanför tjöt vinden o c h kastade smattrande vattenfloder m o t rutan, men hon visste, att det skulle så vara.
Höst o c h vinter måste förrätta sitt arbete, o m vår o c h sommar skulle kunna komma med ljus o c h värme.
Återigen gingo hennes tankar tillbaka till den svunna sommarhärligheten!
Hon hade ofta tänkt, att hon ej lefvat förrän då, när h o n fri o c h obunden solade sig i skönhet och lycka samt kände n y a kraftiga tankar spira likt frodig vårgrönska — o c h nu frågade hon sig, hvilket s o m egentligen var lifvet — antingen detta jublande lyckliga eller arbetet för andra — plikten?
ILLC1STREPAD N:R 9 8 LÖRDAGEN (673).
— » IDNNS MODETID.
» ÅR: 5: - 5: - 3: - UTGIFNINGSDAGAR '.
' HVARJE O N S D A G OCH LÖRDAG.
DEN j ~ T I D N 9 DECEMBER REDAKTÖR OCH FRITHIOF UTGIFVARE: HELLBERG TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3.
: J O H A N I N G KOMMISSIONARER ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÄ ALL- KLARA S.
BYRÅ OCH E X P E D I T I O N: N O R D L I N G ALLM.
återfinnas här bredvid, tecknade af en hans dotter.
Ödman bidrog till de nio signaturernas ANTALET AP DE skönlitterära för- » Sånger och berättelser » med en humoresk eningar, som under de senaste de- » Min första kondition » af Pelle, hvilken hu- cennierna bildats af studenter vid moresk numera åtminstone torde allmänt vår nordsvenska högskola, är san- räknas till det yppersta, Ödman någonsin nolikt mycket, mycket stort.
Åtminstone skrifvit.