Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sjelf vände och knå- dade jag den smula ämne, jag hade att tillgå, men kunde dock ej få ut mera deraf än: född 1832 d.
24 december; gift 1855 d.
24 juni; mor till två flickor, hvilka båda lefva, bor fortfarande hos min man, som har helsan och mår bra, liksom jag sjelf.
Det är j u ytterst tarfligt, eller hur?
Men när förlägenheten är som störst, är rädd- ningen derutur som när- mast.
Här kom den i form af en fråga om bättre och sämre flickor; en fråga, som för mig hade stort personligt in- tresse, ty den tvang mig att spörja mig sjelf: har du varit en bättre flicka, min kära Ave, eller hur hänger det egentligen ihop med den saken?
Svaren i Idun på nämda fråga hafva blott varit egnade att slita mig emellan en svag ljusning af hopp och en stark, mörk fruktan, och derför vill jag nu be- gagna mig af detta till- fälle att framlägga min sak inför välvilliga lä- sarinnor, utan att derför begära omröstning i ärendet.
Min far var en fri skånsk bonde, och min mor tillhörde, liksom han, gamla odalmanna- ätter.
(Som man ser, börjar det betänkligt.)
V i voro tio syskon, och hushållet bestod under de senare åren af 40 å 50 personer.
Fa- miljen var visserligen vän af » rent linne och kalla tvagningar i djupaste hvardagslag »; vi öppnade fönstren anständigt, och alla egde ett visst skönhetssinne, hvilket allt jag i en af artiklarne i Idun funnit framstäldt som vilkor för att räknas bland bättre flickor; men om vi ändå utgjorde en » kulturfamilj », det vågar jag ej afgöra.
Det jag nu kommer att säga om mig sjelf, är mycket nedslående för min egen sak, ty jag har hvarken » genomgått något qvinligt elementar- läroverk » — hvilket kan- ske kunde ursäktas af det förhållande, att så- dana inrättningar för fabrikation af bättre flic- kor då ej funnos till —, och jag har ej heller » fått motsvarande under- visning i hemmet »; detta hörde också till de vil- kor, hvilka blifvit fram- stälda som afgörande vid denna fråga.
A f hela syskonflocken är jag den enda, som ej fått någon skolundervisning alls, vare sig i hem eller skola.
Bröderna, de äldsta af barnskaran, hade haft lärare i hemmet, och mina äldre systrar hade fått undervisning i sta- dens skola » för bättre flickor ».
D e yngsta åt- njöto samma förmån; men enligt min fars åsigt var det de skolbildade syskonens pligt att hjelpa mig, som nu stod för tur.
Sanningen bjuder mig
Idun utkommer t hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar for ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— tillägga, att han ej hade någon öfverdrifven vördnad för den tidens flickskolor.
En af bröderna — han var för klen till annat arbete — lärde mig läsa, men emedan jag då ej var mer än fyra år gammal, min- nes jag ej hans metod, och som hans helsa tidtals kräfde, att han under månader vista- des i Danmark hos berömde läkare, gick jag på egen hand, uppmuntrad af far och mor, vidare på kunskapens väg, der för mig idel rosor växte, så vida jag ej för läsningen för- summade det arbete, " jag hade att utföra i det stora landthushållet.
Ty strängt arbete inom och utom hus, med sysslor i de vidlyf- tiga trädgårdarne, på åker och äng, med lin och ull, spanad, väfnad, söm och mycket annat upptog för små och stora veckans sex arbetsdagar; läsningen tillhörde egentligen sön- dagen, sedan denna konst var inhemtad näm- ligen.
K o m så den dag, då föräldrarne ansågo det vara tid för mig att lära skrifva.
Min bror var då död, alla de andra äldre sysko- nen voro förhindrade att handleda mig, ty utom det dagliga arbetet, tillkom det oss flickor » att någorlunda ledigt uppträda i säll- skapslifvet » i hemmet, der vi esomoftast sågo tillfälliga eller inbjudna gäster af alla sam- hällsklasser.
Men om jag för min del hade » s.
k. savoir vivre » (också ett af vilkoren), vågar jag ej påstå.
Skrifva skulle tioåringen i alla fall lära, och så spatserade jag en vinter till en i grannskapet boende halt åbo, hvilken, på grund af detta sitt kroppslyte, i yngre dagar egnat sig åt skolan.
Du gamle, hederlige Nils Kerstensson, hvad skulle du säga, om du stode upp ibland oss och skådade våra skolbarns lärdom!
D u hade ej en aning om, att modersmålets stafning lärdes på annat sätt, än genom att läsa det; du pratade aldrig om det du inte visste, utan skötte tyst garfningen af fårskinn till pelsar, lagade seldon eller tillredde det bläck, med hvilket jag och ett par kamrater ritade våra bokstäfver.
Och lika tyst som du, satt din vänliga gumma och spann sina blånor, medan från den fyrkantiga jernugnens skifva uppsteg ett litet rökoffer, beredt af en med rödlöksskal och lavendelknopp betäckt soc- kerbit.
Hvilka harmlösa, lustiga minnen erbjuder ej denna undervisning, eller rättare detta af lärare ostörda sjelfarbete!
Men då det är föga troligt, att Nils Kerstenssons bild, ut- förligare tecknad, skulle bidraga till att för- skaffa mig rang bland » bättre flickor », får jag se mig om efter något annat att lägga i vågskålen.
Månne det kan hjelpa mig något, om jag anför det sakförhållande, att i hemmet fans ett ansenligt förråd af böcker?
Der funnos större historiska verk, liksom också en hel del andra vetenskapliga arbeten, af hvilka min far köpt många på auktioner efter lärde män, så det var ej så märkligt, att äfven filosofiska verk, liksom också läroböcker i främmande språk kommit med.
Min far läste på alla lediga stunder, dock aldrig skönliteratur, om jag undantager ett par af våra skalders arbeten.
Men när han gjorde sina årliga somrnarresor i affärer till hufvudstaden eller till Gefle, utvidgades vår fritid en smula, och då flöt den aldrig helt utsinade strömmen af skönliteratur starkare in i huset.
Genom goda vänners försorg gjorde vi förtrolig bekantskap med många af de mästerverk, hvilkas titlar ungdomen nu lär känna i skolornas högre klasser.
Min far — han hette Pål Nilsson — låtsade sig tro, Tidningen nnehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— U p p g i f å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er- IDUN att vi systrar blott höllo oss till husets bok- förråd och ökade detta med nya historiska verk samt goda resebeskrifningar m. m.; men under inga omständigheter tilläts läsningen inkräkta på kroppsarbetet.
Välsignelse öfver honom och min kloka, arbetsamma mor!
Min far dog plötsligt, midt i sin ifrigaste bondeverksamhet; hemmet öfverläts af min mor till äldste sonen, som flyttade dit med sin familj, och åt några af oss systrar an- visades nytt hem och ny verksamhet å vår andra egendom, Ramlösa helsobrunn, som skulle bestyras af en dertill utsedd dispo- nent.
Och så utbyttes friluftsarbetet nöd- tvunget mot bad-, brunns- och societetslif, af hvars s. k. nöjen vi dock gjorde mått- ligt bruk.
Här slutade min flicktid, ty jag gifte mig; valde » i frihet och under ansvar », hvilket sätt jag af erfarenhet kan anbefalla, synner- ligast om det tillämpas före giftermålet.
Med ödmjuk bön om förlåtelse för det jag besvärat Iduns läsarinnor med att taga känne- dom om mina personliga förhållanden, hvilka jag aldrig skulle ha nämt, om ej den här frågan om » bättre flickor » kastat mig in i tviflens mörka natt, anbefaller jag mig och denna min sak i alla goda, upplysta qvin- nors benägna välvilja.
Helsingborg i mars 1889.
A ve.
Till hvad den ärade författarinnan här ofvan anfört vilja vi endast erinra om hen- nes verksamhet inom pressen och literatu- ren.
Oräkneliga äro de uppsatser hon strött omkring sig i en mängd tidningar och tid- skrifter och behandlande en mängd frågor, framför allt dock uppfostringsfrågan.
För denna fråga hyser fru W i g s t r ö m det lifli- gaste intresse, och på detta område har hon samlat betydande erfarenheter, hvilka hon sökt göra fruktbringande i en af henne sedan många år tillbaka ledd privat skola i Helsingborg, den der åtnjuter stort anse- ende.
Sjelf alldeles ovanligt ungdomlig ännu vid fylda 56 år, intresserar hon sig för allt, som rör ungdomen.
Ett område, på hvil- ket hon derjemte är särdeles bevandrad, är studiet af svenskt folklif.
Hennes folk- lifsskildringar äro förträffliga och hafva rönt berättigadt uppseende såväl inom- som utom- lands.
Och hvilken flitig och intressant med- arbetarinna fru W. varit i Idun, det veta våra läsarinnor sjelfva.
Ave och Mathilda Langlet äro två förf.-namn, som för Iduns läsekrets blifvit synnerligen kära.
Otaliga äro ock de uppmaningar, som ingått till oss, att i Idun intaga de ärade författar- innornas porträtt.
Efter åtskilliga fåfänga övertalningsförsök hafva vi nu ändtligen lyckats erhålla en fotografi af A v e, och vi kanna nämna, det g o d utsigt finnes för, att vi snart också skola kunna presentera fru Lan g] et.
JVlellan himmel och haf.
' ^mhgt öfver ^jf * snabt öfver bogen saltskum svallande då och då en fiskmås sig spanande lofvar kring stänker, fjärd det går, sänker, slupen slår.
Svept i schal i för ' n litar på styrman hon i blå tycker sig se i vågens fenor glitter blixtra på hvalfisk Stimdom sitter, kavaj, och haj.
ned i de gröna djupen dyka de båda en kort sekund men i den nästa sträcker glänsande hvit, mot blånande O, der ute ej skär och endast himmel och i lifsglada, — slupen, sund.
bankar, och haf de se, friska tankar här sin tro de hvar andra ge!
Må exemplen tala!
Verklighetsbilder.
Af Clara JRomäahl.
Prisbelönade vid Iduns femte täfling.
id en vårexamen med lärjungarne i hög- sta klassen i Y.
elementarläroverk för flickor kunde det ej undgå en uppmärk- sam åhörare, hvilken ojemnhet i kunskaper som var rådande bland de utgående eleverna.
Ja, det gjorde åtminstone på mig ett pin- samt intryck att tänka på, hurusom alla dessa flickor hädanefter hade anspråk på att anses vara ganska bildade qvinnor, ehuru flere bland dem med sina examenssvar bevisat, att de nu gingo allt för tidigt från mästaren.
Att det ej var skolundervisningens fel, intygade de kun- niga, intelligenta och pigga eleverna på ett glänsande sätt.
Orsaken till den rådande ojemnheten, sades mig, hade sin grund deri, att just de der » svaga » eleverna i regel en- dast gått några få terminer i skolan, efter att förut meddelats mer eller mindre god en- skild undervisning.
Och när så föräldrarne kommo för att anmäla dem till inträde i sko- lan, så stipulerade dessa vanligen som vilkor, att deras — oftast fjorton- å femtonåriga döttrar — skulle intagas i näst högsta klas- sen.
Hvarom inte, så togo de barnen med sig hem till landet igen för att fortsätta för » guvernanten ».
» Ty att låta dem läsa bland de små, kunde aldrig hända. » Men som, tyvärr, den privata läroanstal- tens ekonomi i hög grad var beroende af lärjungeantalet, så var frestelsen ganska stor att ej, annat än i yttersta nödfall, afsäga sig någon elev.
Hvilka sorgliga följder detta kunde hafva för framtiden, besinnade man ej.
Men ännu några ord om den ofvan nämda examen.
Medan jag under en rast samtalade just härom med skolans rektor, observerade jag, huru en af lärarne talade med den ena efter den andra af de nu utgående eleverna, samt äfven hurusom hans uttrycksfulla ansigte blef allt allt dystrare och dystrare.
Som jag var hans vän, anförtrodde han mig snart orsaken härtill.
» Lade du märke till, huru hemskt okunnig i mina ämnen den der blonda flickan var? » frågade han mig strax derefter.
Och mitt svar lydde: » Ja, det bara förvånade mig,att du lät henne hålla på så länge, när hon inte kunde något. » » Det gjorde jag, » svarade han, » för att offentligen bevisa, att mitt C var ett rättvist
nällos ett nummer Ivackan under hela qvartalet.
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af betyg, trots moderns påstående, som säger, att hon har läshufvud och är skapad till lärarinna. » » Men flickan har väl mera sjelf kännedom än så, » invände jag.
Och nu fick jag veta, att han vid samtal med flickan fått höra, huru hennes föräldrar, mot flickans önskan, gått i författning om att skaffa henne lära- rinneplats och det till på köpet hos en bro- der till mig.
Jag stod.
som förstenad.
Skulle denna okunniga och, hvad värre var, synbart för studier ointresserade flicka kanske komma att totalt forderfva läslusten för mina kära små brorsbarn.
T y var det väl möjligt, att hon, som under sin egen sista examen tedde sig så slö, likgiltig och dum, skulle kunna upp- väcka håg för studier hos andra.
» Nej, tusen gånger nej », ropade det inom mig, Och med hela öfvertygelsens värma besvor jag sedan min svägerska att skaffa sina barn en dugligare lärarinna.
» Flic- kan såg söt och anspråkslös ut, hade lofvat att hvarje ledig stund hjelpa till i hushållet, » sade hon samt ville lugna mig med, att det inte behöfdes så mycket kunskaper för att undervisa nybörjare.
Jag märkte, att det tjenade till intet att resonnera.
Hon tyckte, att » affären » var lysande, och jublade vid tanken på att få sig ett biträde i hushållet.
D å jag följande vår gästade min brors fa- milj, hade jag tillfälle att få se frukterna af den » husliga » lärarinnans verksamhet.
» Nå, barn, är det roligt att hafva börjat läsa? » frågade jag mina små lifliga brorsbarn.
» Nej, hu då! » svarades i korus.
» Men nog är väl eder lärarinna snäll mot er? » sporde jag vidare.
» Ja, men i synnerhet när vi koka knäck, se det är en sak hon är skicklig till, det, » svarade Ragnar, äldste gossen.
Jag frågade icke vidare, utan beslöt att följande dag åhöra en lektion.
V i d mitt in- träde i skolrummet i och för detta syftemål öfverraskade jag lärarinnan med att finna henne liggande på soffan.
H o n höll ett bref i handen.
Vid ett bord sutto de två yngsta barnen och skrefvo.
På en stol bredvid lärarinnan satt Ragnar och läste innantill ur folkskolans läsebok.
» Ä r det någon ni önskar tala vid? » frå- gade den unga flickan och reste sig upp.
» Jag önskar endast få höra, hvilka fram- steg de kära småttingarne gjort, » svarade jag och slog mig ned i gungstolen.
» Åh, det är intet att höra än, » svarade hon förläget.
Och jag fann, minut efter minut, att hon talade sanning.
Bland annat kom jag att få höra det sätt, hvarpå hon undervisade i kristendom.
På ett kallt, ointresseradt, ja, rent af liknöjdt sätt behandlade hon detta så vigtiga ämne.
Och barnen bara gäspade och sågo sömniga ut.
Då jag reste mig upp för att gå, beklagade hon, att jag just skulle kommit att få höra » ett så tråkigt ämne ».
Jag medgaf, att jag haft otur och lofvade komma igen.
Den artade sig att blifva lika odräglig som kristendomstimmen.
Stackars min lille Ragnar, hvad han svettades och pinades; men någon reda och klarhet kom han ej till i fråga om sin räkning, huru han än bjöd till.
Undervisningen saknade all metod och var oklar och dunkel i högsta grad.
» Att lära barn räkna är det ledsam- maste som fins », hette det nu från lärarin- i r \ I I \ | I LJ U IN Idun, erhållet ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- nans sida.
Jag gjorde en tyst bugning och försvann, ty att tacka för den åhörda lektio- nen var jag ej nog falsk att göra.
Men deremot gratulerade jag i mitt hjerta barnen, då jag kort derpå fick höra, att deras lära- rinna till följd af sitt snart blifvande gifter- mål skulle flytta till midsommaren.
» Kan du tänka dig värre galenskaper, » sade min svägerska kort härefter, och berät- tade vidare, att hennes man, henne ovetande, gått och skaffat dem på halsen en onödigt lärd och dyr guvernant.
» En som är allde- les olämplig och har betingat sig rättighet att disponera sina lediga timmar till egna studier, » fullföljde min svägerska misslynt.
» Tacka vill jag den förra; henne hade jag nytta utaf, det var annat det, » slutade hon.
» Få se, om inte du blir ännu mera belå- ten med den nya lärarinnan ändå, » sade jag tröstande och i mitt hjerta glad i hoppet, att de kära små nu skulle få bättre håg att läsa.
Det led mot jul, och enligt löfte reste jag att tillbringa denna högtid på min broders landtegendom.
Det första jag kom in i salen, märkte jag, att min kära svägerska var ledsen.
» Kan du tänka dig värre dumheter, » började hon, och så följde en lång jeremiad öfver, att gu- vernanten anhållit att så här midt i julstöket få kalla examensvittnen att höra på barnens examen.
» Och nu vill gubben min, » tillade hon, » att prosten och häradshöfdingen skulle inbjudas för sådant lappris skull.
Följden blir, att jag får af bryta slagten för att se dem på middag, » fullföljde hon vidare och såg ytterst förgrymmad ut.
» Håll du gerna en liten treflig festmiddag i glädjen, att du fått en så nitisk och sam- vetsgrann lärarinna åt dina barn, » svarade jag- » Jo, vackert samvetsgrann; hon har då inte sytt i så mycket som en knapp eller lagat en strumpa åt oss, nej, inte så mycket som hjelpt till att duka ett bord en gång, » tillade min svägerska förtrytsamt.
Och derpå höll hon en lofsång öfver förra lärarinnan: » hon hade gjort nytta, hon, utan att göra väsen och bråk af sin lärdom jemt ».
Efter detta loftal gick min svägerska ut, och jag lät henne gå utan vidare invändningar, ty hvartill tjenar det att orda i undervisnings- frågor med henne?
Det hade varit lika för- spild möda som att läsa Cicero för en hot- tentott.
Deremot hade jag, i afvaktan på min brors hemkomst från jagten, ett behof att genast lära känna den misskända, men säkert för- träffliga lärarinnan.
Jag gjorde mig ärende med att fråga efter Ragnar, som jag ville bedja om en tjenst.
Barnen hade vid min ankomst fått en stunds permission och hade ännu ej infunnit sig i skolrummet.
V i d mitt inträde satt den unga lärarinnan djupt nedböjd öfver en griffeltafla.
Hon var så fördjupad i att skrifva på taflan, att hon ej märkte, att någon kom.
Slutligen röjde jag min närvaro.
V i blefvo presente- rade af och för hvarandra.
— » Förlåt att jag hvarken hörde eller såg, att någon kom », sade hon samt redogjorde för de bekymmer hon hade i och för att få Ragnar att blifva road af räkning.
Hon hade just vid mitt inträde suttit och skrifvit upp några tal åt honom.
Jag såg den möda, hon nedlagt för att hitta på något ro- ande.
Han hade nu fått i uppgift att dela ut julhögar åt sina syskon och sig.
De sexton nötterna skulle delas i lika många delar som barnen voro.
Kakor, russin och mandel äf- venså.
Hon såg, att jag med intresse läste på taflan, och sade förklarande: » Jag vet ej om det är dumt; men jag tror att blotta siff- rorna äro för abstrakta och ointressanta för Ragnar.
Och det är min pligt », tillade hon, » att till hvarje pris få honom road af räk- ning, så väl som af hvarje annat läroämne. » Jag frågade henne nu, om barnen visade håg för studier.
Och fick till svar: » Det syntes mig ej så till en början.
Men nu Gudskelof äro de ganska uppmärksamma. » Och så återgick hon till Ragnars räkning.
» Bara jag egde förmåga att klargöra hans små uppgifter riktigt tydligt », sade hon och fullföljde: » ty huru skall han annars kunna reda sig här i verlden, blir inte grunden god, ramlar hela byggnaden. » » Ni har rätt, min fröken », svarade jag, och uttalade min tacksamhet för det lefvande intresse hon tycktes egna sina elever.
» O, ni kan ej ana, huru orolig och ängslig jag dagligen är, för att ej mina lektioner skola vara nog intresseväckande och lärorika för barnen », svarade hon ödmjukt och fortfor vidare, » jag dömer alltid mig sjelf, hvarje gång de små stackrarne se ohågade ut.
Och oftast finner jag i så fall, att samvetet svarar » skyldig ».
Ett, tu, tre voro barnen församlade kring bordet för att återtaga den afbrutna läsningen.
Lärarinnan bad mig taga plats, och jag stad- nade och åhörde den förträffligaste lektion i geografi jag någonsin hört.
Först förhördes lexan.
Derpå bad lärarinnan den lille Ragnar att med egna ord göra en liten resebeskrif- ning öfver det län, han haft i läxa.
Och med kartan till hjelp redogjorde han på ett om intresse vittnande sätt för, huru man klokast borde färdas fram der i trakten.
Han omtalade då, i hvilka väderstrec kstäderna lågo från hvar andra, hvilka historiska till- dragelser der timat, och hvilka sevärdheter der funnos.
Och egendomligheterna i fråga om natur och folk tycktes den lille parfveln också hafva litet reda på att döma af det lilla sakrika föredraget.
» Det låter som om du varit i Dalarna », utropade jag till den lilla berättaren.
» Ja, min önskan och sträfvan är, att han skall känna sig lika intresserad för de orter han läser om, som om han sjelf genomrest dem », sade lärarinnan och smekte sin lilla elev på hufvudet.
» Men huru kan ni få i honom allt det der? » frågade jag.
» Jo, före genomgången af ny lexa har jag studerat den sjelf.
Och när vi så gå i genom den samma, så berättar jag med ledning af större läroböcker litet af hvad jag anser kunna intressera honom, och på så sätt blir den torra geografilexan ofantligt mycket roligare », sade hon.
» Och så fastna lexorna i minnet, om de läras med lust och fröjd », tillade hon.
Jag medgaf, att hon hade rätt; ty jag tyckte mig hädanefter aldrig kunna glömma Dalarne.
Och skulle då ej Ragnar minnas det?
Han som på sina förmenta ströftåg i andanom badat i Runn och fiskat i Siljan och gjort sig förtrogen med Utmelands källare, ja, alla de ställen Gustaf Vasa gästat.
Efter geografilektionen följde en kort rast, hvarpå Ragnar skulle ha historia, hvilken lektion småbarnen skulle tyst åhöra.
Och så lifligt och intressant som lärarinnan höll den samma, kunde de ej annat än skatta sig lyckliga att närvara.
Hon förevisade teckningar och kartor, be-
tien ske å närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör rättade små älskliga drag, som varit karak- täristiska för den svenska konung hon så godt som föreläste öfver.
Ja, hon framstälde bilder af sin hjelte (Gustaf den andre Adolf) så lefvande och intresseväckande, att barnen började få rigtig kärlek till den store mo- narken.
Två dagar senare bevistade jag jemte de öfriga vittnena barnens examen.
Den gick förträffligt.
Synnerligen roligt tyckte vi det var, när lille Ragnar fick i uppdrag att citera Gustaf Vasas afskedsial till riksens ständer.
Först såg gossen blyg ut; men så gick lära- rinnan och ropade in hans syskon.
» Han saknar visst sitt auditorium », sade hon.
Han brukade nämligen låta småsyskonen föreställa dem han talade till, antingen han skulle för » odalmännen » citera Thorgnys tal, eller som nu vara Gustaf Vasa.
H o n hade på så vis fått Ragnar att mera dramatiskt och kraft- fullt citera de store männens tal.
» Glöm oss andra och tala nu med ljudlig röst till ständerna », sade hon.
Och Ragnar gjorde, som hon bad; ty sedan han väl satt sig in i sin roll, så lyckades han på ett ut- märkt sätt föra Gustaf Vasas talan.
Men roligast var dock att höra det varma, hjertevärmande sätt, hvarpå hon undervisade i kristendom.
Hon tycktes med hela sin själ uppgå i sitt ämne.
Hvarje hennes ord egde makt att tränga till hjertat; men så voro de också sprungna ur hennes egen af en varm gudsfruktan uppfylda själ.
Ja, hon ådaga- lade i hela sitt uppträdande, att hon förstod vigten af att handleda dessa små evighets- vandrare, som lemnats i hennes vård.
Och gifve Gud, att ingen, ingen, som ej för- står vigten, betydelsen och målet med under- visningskallet, egnade sig deråt.
T y inga pap- persmeriter och kunskaper kunna ensamt skapa en nitisk och pligttrogen lärarinna.
I P&gt; I I M | \ J \ J | \ | användas och marginal lemnaa.
Namn och adress torde alltid nog » anglfvas, och kan fullkomlig diskretion från redaktionens sida påräknas och utfor i de bittraste förebråelser, för att lärarinnan ej lärde hans barn något. '
&gt;De voro ej sämre i för- stånd än andra. » Och han tillade, att, om hon ej ändrade sig, skulle han anmäla hennes lättjefullhet för skolrådets ordförande.
På hennes uppmaning att någon gång besöka skolan och höra på undervisningen, svarades, att » han ej hade tid ».
Lärarinnan kunde ej uträtta mera för hans barn, än hon gjort, och blef anmäld.
Till lycka för henne erhöll hon tröst och uppmuntran af sin förman i stället för varning.
En annan gång hade en gosse gjort sig skyldig till oordentlighet under vägen från skolan, hvilket bestraffades af lärarinnan med! / s timmes qvarsittande.
Gossen bättrade sig icke, och då föräldrarna frågade efter orsaken, hvarför han ej förr kom hem från skolan, svarades det, att lärarinnan tvingade honom att för hvarje dag sitta qvar långt efter det lektio- nerna voro slut, fastän han ej begått något fel.
Den lilla blef tröstad med, att han ej skulle behöfva gå hos den orättvisa lärarinnan, utan få vara hemma.
Då fadern sedermera kom för att hemta barnets ttll- hörigheter från skolan och lärarinnan försäkrade honom, att det narrats, ville han icke höra på.