Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Om, så heter del i betänkandet, »å ena sidan, det med tillfredsställelse erkännes att, i bredd med en stigande folkmängd, landets handel och näringar under de sednare decennierne vunnit en betydlig tillvext, att dess jordbruk uppnått en förut aldrig hunnen höjd, att en och annan näringsgren med sällspord hastighet uppblomstrat, och att dess handelsflotta vidgat sitt lästetal och sitt farvatten, så kan å andrg sidan, det icke förnekas, att det länge gått och ännu går en allman klagan i stad och land öfver penningebrist och bristande förtroende, öfver opålitlighet i uppfyllandet af aftal och ingångna förbindelser, öfver osäkerhet vid bedrifvande af rörelse, öfver ett allt mera tilltagande, allmänt obestånd, öfver allt för mycken frånvaro af moral, då fråga är om affärer, öfver otrygghet, då fråga är om den eganderätt, som af dem beror.»
Ifrån att varit endast för ett tiotal år sedan, ett folk utan statsskuld, hafva vi i ett språng kommit till den glädjen, att vara betydligt skuldbelastade.
Och detta under fredens och idoghetens gyllene dagar.
Under det vi utan möda, utan ansträngning kunnat förutan låne-understöd från utlandet uppbygga våra jernvägar, har man från riksdagens kathedrar predikat för landet om nyttan, icke af ett inhemskt stats-kreditsystem, som är sjelfva källan till industriel storhet, nej, om utländsk statsskuld, ett sätt att bereda tillgångar, som alla stats-ekonomiska författare högeligen klandra; och huru hafva vi väl sedermera användt dessa lånta medel, månne lör tillgodogörandet af vår industri, för att upphjelpa våra i handelskrisen och af illa öfverlagda frihandels-påbud, tryckta jernverk och manufaktur-verkstäder?
Penningerörelsen är privilegierad, räntan fixerad, utan exempel i länder der fri - Motioner höft ftidderskapet och Allein 1862.
N:o 35. 37 handelns grundsatser tillämpas, och lill följd af denna rörelsens monopolierade beskaffenhet tryckes industrien under en ranta 2 å 3 gånger så stor, sorn i andra länder, arbetar industrien med en tyngd, som upphäfver möjligheten af konkurensen med de länder en sådan skulle sökas.
Att under sådana förhållanden påyrka och genomföra en tulltaxa i frihandelns välförstådda intresse, men bibehålla näringarne i deras beroende ställning till gamla prohibitiva statuter, hvad annat må väl deraf härflyta, än en industriens förtviflade kamp i konkurensen med utlandet, i hvilken densamma ovilkorligt skall gå under, om icke man snart lossar de prohibitiva bojorna eller med mera betänksamhet beträda frihandelns väg.
Det försvårade förvärfvet finner tillfällig utsigt i krediten.
Man spekulerar i affärer, illa beräknade, såsom allt hasardspel.
Staten kastas äfven in på spekulationens vanskliga fält.
Och som under sådana förhållanden skuldsättnings-mani blir allmän, lefver nationen öfver sina tillgångar, importerar mera än den exporterar.
En viss om äfven onaturlig handelsliflighet uppstår och varar så länge krediten räcker.
Handelsintresset finner sig deraf för ögonblicket väl.
Penninge-intresset i dess sämre mening, eller procenteriet, frodas på den allmänna förlägenhetens bekostnad.
Staten, som hufvudsakligast i ett frihandels-väsende, beskattar importen, och som i den finner rikliga tillgångar för sina behof, synes ega till utseendet ett visst välstånd och att döma af de förökade skatterna och den stora importen, vore man berättigad till denna slutledning.
Bakom dessa lysande förhängen suckar en industri, under tyngden af en regering, som misskänner lagarna för produktion och afsättning.
Dess blomstrande tillstånd en fras, som uttalad, nu mera skulle väcka förundran.
Landet skuldbelastadt, näringarne genom utländsk konkurens tryckta och näringsidkare och jordbrukare invecklade i skulder, utan någon på rörelsen grundad säkerhet för framtida bestånd.
Såsom blifvit antydt i föregående anser jag enda botemedlet emot detta onda vara: a) fullkomlig näringsfrihet; b) reform i bank- och kredit-väsendet och införandet af ett inhemskt stats-kreditsystem; c) revision af vår tulltaxa, hvarom jag i särskild motion är beredd inkomma, och d) förändrad form för och reform i jordbrukets beskattning och aflyftande af en mängd servituter och skatter, hvilka äro antingen olämpliga för vår tid eller genom sina olika belopp allt för ojemt betunga jorden.
Med anledning af hvad jag i största korthet med hänseende till dessa ämnens vigt och beskaffenhet alltså haft äran föredraga, motionerar jag vördsamt: att hvarje Svensk medborgare skall ega rätt, utan några i förväg lagda 88 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln i86'2.
N:o HÖ. hinder idka hvarje ärligt näringsfång, utan att dertill behöfva begära tillstånd eller uppvisa mästarebref eller annat betyg öfver läroår och skicklighet, med vilkor, att han anmäler sig hos vederbörlig myndighet för att för sin rörelse blifva i laglig ordning beskattad; hvadan all skilnad mellan landtmanna- och stadsmannanäringar inför lagen böra försvinna.
Stockholm den 19 November 1862. C. A. Raab. X:o 36.
Af Herr Tj»rnel»l»«lli9 farl Eggert angående anslag till ett nytt läroverkskas i Fahlun.
Sedan den i Fahlun förr befintliga lärdomsskolan, genom Ständernas beviljade anslag till förhöjd lärarestyrka, vunnit en af hela provinsen
Dalarne ifrigt efterlängtad utvidgning till ett fullständigt högre elementar-läroverk och till följd deraf, genom lärjungarnes ständiga till vext i antal, den gamla, redan längesedan för sitt bristfälliga skick utdömda skol-lokalen blifvit otillräcklig, väcktes vid sistlörflutne riksdag i såväl Preste- och Borgare- som Bonde-Stånden motioner om statsanslag till nytt läroverkshus, till hvars uppförande enligt en af Kongl.
Ofver-Inlendents-embetet uppgjord ritning med kostnadsförslag, som då företeddes, erfordrades en summa af 88,000 B:dr Riksmynt.
Stats-Utskottet, som, vid pröfning af detta ärende, fann läroverket i Fahlun vara i stort behof af nytt läroverkshus, äfvensom att i öfrigt sådana omständigheter dervid förekommo, att Staten borde bekosta detta byggnads-företag, tillstyrkte ock ett anslag af 88,000 R:dr R:mt.
Men sedan detta Utskotls-betänkande af tvänne
Stånd återremitterats för att få utredt, huruvida ej Westerås stifsbyggnadskassa vore i tillfälle att till någon män i kostnaden deltaga och den upplysning vunnits, att från nämnde kassa borde kunna påräknas åtminstone 44,000 R:dr R:mt, stannade Rikets Ständer vid det beslut, att bevilja anslag af återstoden i det äskade beloppet med 44,000 R:dr R:mt.
Den Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 36. 89 Den allsidigare granskning, som ofvannämnda Kongl. Öfver-Intendents-embetets ritning sedermera, vid remiss af densamma från Westerås Domkapitel till Fahlu stads innevånare och Läroverks-kollegium, underkastades, gaf emellertid vid handen, att oafsedt det mindre lämpliga i byggnadens disposition, dess storlek ingalunda motsvarade läroverkets närvarande behof och att deri således lin mindre kunde anses blifva tillräcklig för läroverket i det omfång man, med anledning af lärjungarnes hastigt tiilvexande antal, med all sannolikhet kunde antaga, att detsamma inom en ganska nära liggande framtid komme att erhålla; hvadan stadens innevånare tillsatte en Kommitté lill frågans ytterligare utredning.
Denna Kommitté, bestående af kommunens mera framstående medlemmar, fann vid frågans skärskådande, att den ritning, hvilken stadens dåvarande Riksdags-ombud genom Öfver-Intendents-embetets försorg förskaffat och framlagt för Höglolliga Statsutskottet, utan att kommunen sjelf hunnit taga del af densamma, verkligen var behäftad med förutnämnde felaktigheter i synnerhet i afseende på ett allt för knappt tilltaget utrymme för det antal lärjungar man måste beräkna att läroverket innan kort komme att hysa, hvarföre Kommitterude ansågo sig böra uppgöra en ny ändamålet bättre motsvarande planritning.
Denna förelädes så väl stadens innevånare, som
Domkapitlet i Westerås och vann enstämmigt bifall; hvarefter de förre ingingo till Kongl. Majit med underdånig anhållan, det täcktes Kongl. Majit anbefalla Öfverinlendents-embetet, att efter denna plan uppgöra fullständig ny ritning med kostnadsförslag till läroverksbyggnad.
En sådan ritning med kostnadsförslag har sedan af Kongl. Öfver-Intendentsembetet blifvit uppgjord och vid remiss till Lärare-kollegiet och stadens innevånare antagen, äfvensom Kongl. Majits nådiga fastställelse å densamma erhållits.
Detta kostnadsförslag utvisar dock en slutsumma af icke mindre än 171,000 R:dr R:mt, deraf 133,000
Ridr äro beräknade för sjelfva läroverks-byggnaden samt 18,000 R:dr för nödige ekonomi-byggnader, uthus, inredning m. m.
Till betäckande af dessa kostnader eger nu Fahlu stad 44,000 R:dr R:mt i stats-anslag beviljadt vid förra riksdagen samt 44,000 R:dr s. in. hvilka, genom ett Kongl. Majits utslag, Domkapitlet i Westerås förständigats tillhandahålla från stiftets byggnads-kassa; derjemte har kommunen sjelf, under lilligt erkännande af sin pligt, att för det uppvexande slägtets väl vidkännas alla de uppoffringar hvaraf den är mägtig, af egne medel tillskjutit 42,000 R:dr s. m, men för anskaffande af de ännu återstående 41,000 R:dr eger detta mindre bemedlade samhälle ej annan utväg än att ånyo anlita Rikets Ständers mellankomst.
Rikets Ständer, som vid förra riksdagen anslogo det behöfliga fyllnads-beloppet i då tillgänglige medel för läroverks-byggnaden, torde äfven, sedan uppdagadt blifvit, att detta fyllnads-belopp ej motsvarar den verkliga bristen, finnas så mycket villigare, att bevilja hvad nu ytterligare behöfves, som kommunen sjelf denna gång ikläder sig Rih. till R.
Prat. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 12 90 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 37. ett, med afseende på sina tillgångar, icke obetydligt tillskott för det goda åndamålets vinnande.
På grund häraf vågar jag föreslå, det täcktes Rikets Ständer vid denna riksdag anslå 41,000 R:dr
R:mt såsom bidrag till uppförande af nytt läroverkshus i Fahlun i enlighet med af Kongl. Öfver-Intendenls-embetet uppgjord och af Kongl. Maj:t i nåder gillad och fastställd ritning och kostnads-förslag, och anhåller jag vördsamt om remiss af denna motion till Höglolliga Stats-Utskottet.
Stockholm den 19 November 1862. C. E. Törnebladh. K:» ;s<r.
Af Friherre läl('l(‘rcilt/,< Jaeol) Daniel» angående öfverlåtelse af f. d.
Löjtnants-bostället vid Kongl. Calmar regemente 11 mantal Norra Qvill till Wenlzelholms Aktie-bolag.
Ofvannämnda Aktie-bolag, för hvilket Kongl. Maj:t den 12 April 1861 i nåder fastställt Bolags-ordning, har till uppgift att på dess egendom Wentzelholm, efter förbättrade metoder, uppdrifva och utvidga glastillverkning.
För rörelsens ändamålsenliga bedrifvande åtgå stora qvantiteter ved.
Väl lemnar egendomen för närvarande tillgångar för behofvet i detta hänseende, men, då bolaget måste derutinnan för framtiden betrygga sig, har beslut blifvit lättadt, att utvidga bolagets fastighet med jord, passande för införande af en ordnad skogshushållning.
— Dertill lämpar sig beqväm ligast f. d.
Löjtnants-bostället 11 mantal Norra Qvill, hvilket, bortarrenderadt för Calmar regementes löningsfond, ligger egor om egor med Wentzelholm, innehar en areal af 5,269 tunnland l,t kappland skogsmark, som, efter uppgjord och fastställd trakthuggning, endast lemnar en årlig afverkning af 320 famnar ved, men som genom skogsplantering kunde i en aflägsen framtid i betydlig mån förbättras, och för närvarande, intill midfastan 1868, arrenderas af bolaget för 20 tunnor spannmål, 15 Lisp. smör, 15 tolfter sågbräder, 15 famnar tallved samt 288 R:dr Banko, med rätt för bolaget att föryttra årliga skogshyggenen.
Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862, N:o 37. 91 I denna på kommunikationer vanlottade ort, hvarest skogsvirket icke kan med fordel afyttras och der en famn ved endast kostar 80 öre famnen, skulle regementet sakna spekulanter för arrende af bostället om bolaget, i följd af dess rörelse och med hänseende till den från bostället medgifna skogsafverkning ej kunde draga nytta af arrenderätten, men då bolaget nödsakas, för säkerheten i framtiden, skaffa sig tillräcklig egen skogsmark, torde svårighet uppkomma för regementet att erhålla det nu varande arrendet.
— För regementet skulle det alltså blifva af stor fördel att emot detta boställe få tillbyta sig en annan egendom, belägen i en med lifligare rörelse försedd trakt och med en vidsträcktare åker-areal, hvarigenom ett bättre och säkrare arrende vore att påräkna.
Enligt en af Landtmätare uppgjord taxering öfver så väl Norra Qvill boställe som egendomen Södra Fogelhem, hvilken varit i fråga att af bolaget inköpas och såsom vederlag för Norra Qville erbjudas, deraf ett utdrag bifogas, har sistnämnde boställe en skogs-areal af 3,269 tunnland l,i kappland, uppskattade till endast 41 tunnland 23,o kappland.
Då trakthuggnings-förslaget endast upptager årliga averkningen till 320 lämnar visar det sig, att denna skogstrakt erfordrar stora omkostnader för skogssådd och vård, för att i en aflägsen framtid kunna blifva skog.
Då det således skulle, på samma gång en national-ekonomisk fördel vinnes derigenom, att oduglig mark göres för en aflägsen framtid fruktbärande, medföra en direkt fördel för regementet att få, i stället för bostället
Qvill, en för arrende beqvämligare egendom och bolaget Wentzelholm, genom eganderätten till bostället Norra Qville och skogsmarkens derstädes förbättrande, kunde betrygga sig för brist på skogseffckter under kommande tider, vågar jag vördsamt hemställa: att Rikets Ständer måtte för sm del medgifva att Wentzelholms Aktiebolag må, derest Kongl. Maj:t, efter vederbörandes hörande, kan finna skäl dertill i nåder lemna bifall, emot fullt vederlag i annan egendom tillvinna sig eganderätt till f. d.
Löjtnants-bostället l'R mantal Norra Qvill i Rumskidla socken, Sefvedes härad och Calmar län.
Stockholm den 19 November 1862. J. Edele rentz, Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 38, I\:o m.
Af Herr Wolffelt, Jflanritz Constantin. angående upphafvande aj det i 17 Kap. 7 § hättegångs-balken stadgade förbud för husbonde all begagna sig aj eget husfolks vittnesmål.
Dels lör att uppdaga sanningen och möjliggöra rättvisans fulla skipande, dels för att hägna husbonderätten hvarmed samhällets ordning och trefnad sammanhänger, får jag föreslå det tjenare må såsom vittne äfven af husbonde åberopas, och sålunda allmänna lagens förbud i detta hänseende upphäfvas.
Hvarje af husbonden till tjenaren gifven befallning som ej fullgöres medför för den förre mer eller mindre skada; men befallningar kunna tjenare meddelas, hvilkas uraktlåtenhet orsakar husbonde större förluster och lidanden, ja stundom kunna ådraga honom ansvars-följder af svår beskaffenhet, utan att husbonde, för sålunda genom tjenarens försummelse tillskyndadt lidande eller uppoffring, kan erhålla upprättelse eller ersättning, ty med högst få och tillfälliga undantag kunna inga andra än husbondens öfrige tjenare intyga och bevittna tillsägelsens gifvande.
Genom ett af lagen lemnadt medgifvande för tjenare att få som vittne af husbonde åberopas, får denne sednare icke någon större rätt eller strängare magt öfver den förre; husbonden lemnäs blott ett för honom och ordningen lättadt och nödvändigt medel att lägga sanningen i dagen.
Jag förbiser härvid ingalunda det skäl, som hittills legat till grund för förbudet att egna tjenare må som vittnen af husbonden åberopas, nemligen att hans magt öfver dem skulle kunna missbrukas att förleda tjenarne till sanningens förnekande eller fördöljande.
Denna magt finnes ej nu mera.
Genom den friare närings-lagstiftningen och näringslifvets deraf erhållna rigtning, minskas i proportion allt mera tjenarnes klass; de kunna derigenom vara förvissade både om ökade lönevilkor och en bättre, rättvisare behandling.
Den allmänna hyfsningen och insigten om den egna fördelen af tjenarens goda och välvilliga behandling, tillbakahåiler missbruken af husbondemagten, hvilka med husagans läll förlorade sitt stöd.
Skulle man likväl befara att husbondemagten kunde i vissa fall på tjenaren, såsom vittne af husbonde åberopad, inverka till förnekande eller fördöljande af san - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
93 ningen, må man då medgifva domaren pröfningsrätt, huruvida den åberopade tjenaren må anses vittnetsgild eller ej.
Samhällets erkännande och allt längre sträckta omhuldande af menniskovärdet och menniskorätten hos äfven tjenaren och den ringare samhällsmedlemmen utgör en af vår tids skönaste prydnader, och jag tior att man förhöjer dess fägring äfven genom att lemna ett gagnande men ej skadande hägn åt husbonderätten, denna nödvändiga länk i samhälls-institutionernas kedja, ty med husbondens sammanhänger älven tje— narens rätt förstådda väl.
Remiss till vederbörligt Utskott.
M. Wolffelt. Wto 39, Af Herr Montgomery, Robert Mils Geiniuml, angående stats-anslag till uppförande af ett hospital för landskaperne Wermland, Dalarne och Nerike.
Uti Embets-berättelsen till riksdagen 1862, pag. 148, yttrar Rikets Ständers Justitie-ombudsman: »På liera ställen liar klagan försports öfver de befintliga sjuk»vårds-anstalternas otillräcklighet, i synnerhet har en sådan klagan låtit höra sig öfver »bristande utrymme på hospitalen eller vård-anstalterne för sinnessjuke.» — — »Hvad som till afhjclpandet af denna brist kan uträttas, är derföre af behofvet påkalladt och skall utan tvifvel inom liela landet med tacksamhet emottagas.»
Dylik klagan, som Rikets Ständers Justitie-ombudsman förmäler sig hafva flerestädes försport öfver bristande utrymme å hospitalen, är öfver hela riket temligen allmän.
Antalet af sinnesjuke ökas ej endast i förhållande till folkmängden, utan med stor sannolikhet, åtminstone i vissa provinser, i ännu större progression.
Enligt Statistiska Central-byråns sednast utgifne Berättelse, funnos vid 1835 slut 3,893 vansinnige inom hela riket, eller en vansinnig på 935 invånare.
Om rikets folkmängd vid 1862 års slut antages uppgå till fyra millioner, skulle antalet af vansinnige, efter beräkning af en på 935, då uppgå till 4,278; — men som sannolikt de 94 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 39. vansinniges antal stigit i högre progression an folkmängden, torde deras antal approximativt kunna antagas uppgå till 4,500 vid sistnämnda tid.
Enligt upplysningar, erhållne från Serafimer-ordens-Gillet, funnos å rikets samtlige hospital, vid 1861 års slut, endast 1,074 platser för sjukas intagning, sålunda en plats för ungefär hvar fjerde beräknad sinnessjuk.
Enär ej alla sinnessjuka äro i behof af hospitalsvård, utan kunna mel mer eller mindre lätthet vårdas utom hospital, hafva approximativa beräkningar i de liesta Europeiska riken visat, att minst en tredjedel af ett lands sinnessjuke böra, antingen såsom vådlige för sig sjelfve ock andra eller för att kunna återställas till helsa, vårdas å hospital eller andra inrättningar för sinnessjukes vård och behandling.
Om denna beräkningsgrund tillämpas på vårt land, hvilket med största sannolikhet torde kunna ske, skulle, då de sinnessjukes antal antagligen är 4,500, 1,500 hospitalsplatser vara behöiliga.
Då vid 1861 års slut endast 1,074 dylika funnos å hospitalen, uppgick bristen till ej mindre än 426 platser, hvarvid dock bör anmärkas att under loppet af detta år 120 nya platser lära blifva att tillgå, hvadan den nuvarande bristen blir omkring 300.
Vid betraktande af ett dylikt förhållande synes den klagan, som derstädes inom riket förspörjes öfver otillräckligt utrymme för sinnessjukas vård, vara fullt befogad.
Denna brist uti hospitalsvården har under sednare åren varit orsak till llerfaldiga brottsliga handlingar begångna af vansinnige, hvilka af bristande utrymme ej kunnat i hospitalen intagas, förutom de stora olägenheter, som enskilde och kommuner äro underkastade genom den svåra, ej sällan omöjliga vården af våldsamma sinnessjuke i hemmen.
Till följd af nu anförda förhållanden anser jag för ett trängande behof att nya hospital inom riket upprättas, så att platserna å hospitalen för sinnessjukes vård komma att uppgå till ett sammanlagdt antal af minst 1,500.
De nuvarande hospitalen äro till antalet nio, nemligen: Hernösand, Upsala, Stockholm, Nyköping, Wadstena, Wexiö, Götheborg, Malmö och Wisby.
Vid betraktande af dessa hospitals lägen finnes lätt, hurusom vissa af rikets landskap äro särdeles vanlottade på tillfällen till vård af sina sinnessjuke, genom det långa afståntill hospital.
Hit höra i främsta rummet Wermland, Dalarne, Nerike, Wester- och Norrbotten samt Jemtland.
Enligt Statistiska Central-byråns sednaste berättelse funnos år 1855 inom Wermland 267, inom Dalarne 248, inom Nerike 130, inom Westerbotten 38, inom Norrbotten 55 samt inom Jemtland 40 sinnessjuke, hvaraf synes att det låga antalet sinnessjuke inom de trenne sistnämnda landskapen ej torde för det närvarande göra behofvet af någon ny hospitals-inrättnig derstädes så tvingande, då deremot de tre förstnämnda landskapens höga sjuk-antal förtjenar i hög grad afseende.
Jag föreslår derföre upprättandet af ett nytt hospital, egnadt att emottaga sinnessjuke från Wermland, Nerike och Dalarne, och då det sammanlagda antalet sinnessjuke uti dessa landskap år 1855 utgjorde 645, bör detta hospital hafva utrymme för omkring 200 sjuke.
Lämpligaste platsen för detta hospital torde böra bestäm - Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
95 mas af Kongl. Maj:t, efter inlletntade utlåtanden af Serafimer-ordens-Gillet och respektive Landhöfdinge-embeten.
Enligt kostnads-förslager öfver upprättandet af ett nytt hospital i Götheborg, hvilka Serafimer-ordens-Gillet till Kongl. Maj:t öfverlemnal under den 13 Augusti samma år, med hemställan om nådig Proposition till Rikets Ständer om anslag för detta ändamål, och hvilken underdåniga hemställan Kongl.
Maj:t i nåder bifallit, upplyses, alt det erforderliga beloppet för uppförande af ett hospital, afsedt för 150 sjuke, uppgår till nära 600,000 R:dr R:mt; men som byggnads-kostnaderna skäligen kunna antagas lägre inom de nämnda landskapen än vid Götheborg, torde denna summa blifva tillräcklig äfven då hospitalet afses för 200 sjuke.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer, för uppförandet af ett hospital med 200 sjukplatser, afsedt för landskaperna Wermlands, Dalarnes och Nerikes behof, måtte be vilja ett anslag af 600,000 R:dr R:mt, att utgå med en tredjedel under hvardera af åren 1864, 1865 och 1866.
Bob. Montgomery-Cederliielm. 1% o 40.
Af Herr Fedcrgclljftld, Fredrik Ausust, angående suden i lindring a[ Stadgarne för Karolinska Medico-Kirurgiska Institutet att detsamma klefve berättigadt meddela fullständig medicinsk undervisning.
Redan från äldre tider hafva vigten och nödvändigheten af medicinsk undervisnings meddelande i Imfvudstaden gjort sig gällande.
Deraf föranleddes stiftandet af Kollegium Medicorum, en fri förening af utexaminerade läkare till inbördes skydd och till bibringande af såväl teoretisk som praktisk medicinsk bildning åt yngre kolleger och elever.
Denna utom-akademiska undervisning kom dock blott tidtals samt mera ofullständigt lill utförande. iMen i början af detta sekel upptogo Rikets
Ständer frågan och sedan dess har denna undervisning af dem och regering på ett kraftigt sätt blifvit understödd. 96 Motioner hos Ridd er skåpet och Adeln 1862.
Med anledning af den förfärliga härjning sjukdomar gjorde inom Svenska arméen i början af detta århundrade, uttalade Rikets Ständer vid 1809 års riksdag behofvet af en förbättring i den medicinska undervisningen och läkarevården, särdeles för arméen och (lottorna, och redan följande år tillsatte Kongl. Majit för utredandet af dessa ämnen en Kommitté, i hvilken såsom sakkunnige läkare ingingo dåvarande Prreses i Kollegium Medicum, förste Arkiater David Schultzenheim, förste Lifmedikus Weigel, General-direktör Hagströmer samt förste Lifmedikus af Bjerkén.
Denna Kommitté afgaf den 9 Juli 1810 förslag till inrättandet af ett Garnisons-sjukhus i hufvudstaden och i samband dermed ett Institut för bildande af fält-läkare.
Majit beslöt den 3 December 1810 inrättandet af ett sådant Institut, hvilket äfven snart derefter kom till stånd, inympadt på den skola, som tillhörde då varande Kollegium Medicum, en fortsättning af ofvannämnde Kollegium Medicorum. — - Först den 8 December 1813 utfärdade Kongl. Majit Reglemente för, såsom det i ingressen heter, »det här i staden inrättade Medico-Kirurgiska Institutet, hvars föremål är »att undervisa i läkarekonstens såväl teoretiska som praktiska delar med särdeles af»seende pä tilldanande af Läkare för arméen och flottorna.»