Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att, enligt Eckiesiaslikmatrikeln, af nuvarande seminarielärare blott en enda är filosofie magister är visserligen icke något bevis mot dessa lärares duglighet för deras ansvarsfulla kall, men utvisar dock, att detta ingalunda är lockande för större förmågor. § 12 stadgar att ”ingen får till semiuarie-elev antagas, som är behäftad med så beskaffadt lyte, som gör honom till folkskolelärare oskicklig.”
Delta stadgande är icke nytt, men bar sannolikt icke hindrat någon enda lytt och ofärdig yngling, som dertill anmält sig, att blifva seminarie-elev.
Bland de vid seminarierna studerande finnes alltid ett antal ynglingar, som äro puckelryggiga, missbildade, halta, lytta och ofärdiga på eli eiler annat sätt.
Detta förhållande synes härröra af 2:ne temligen allmänna antaganden, det ena nemligen, att sådana personer icke duga till något annat än barnalärare; det andra att den kroppsligen svage vanligen är så mycket rikare andligen begåfvad.
Någon vederläggning af dessa satser lärer väl icke behöfvas.
Endast det må i förbigående anmärkas, att många göromål både vid jordbruket och handtverkerierna äro för helsan långt mindre påkostande än lärarekallet. § lif föreskrifver att ”undervisningen bör, så vidt sig göra låter, utgå från och ansluta sig lill åskådningen” och § 2 i upplager bland läroämnena naturkun nighet, deruti inbegripna en utförligare framställning rörande de naturalster, som det med afseende på deras nytta eller skadlighet är vigtigast att känna, hutvudreglorna för helsans bevarande, förklaring af de allmännast brukliga fysikaliska inslrumenter och machiner m. m.
— Att undervisningen i naturkunnigheten, om den skall medföra någon slags nytta, måsle vara åskådlig och praktisk, är obestridligt.
För delta ändamål fordras dock nödvändigt undervisningsmateriel, men hvarifrån denna skall fås angifver ej den Kongl.
Visserligen torde för ifrågavarande undervisning vid seminarierna kunna påräknas någon nytta af de vid elementarläroverken befintliga och, såsom det är att hoppas, med hvarje år sig ökande samlingar; men i alla läll behöfva seminarierna egen undervisningsmateriel, bestående i kartor, glober, böcker, ”de allmännast brukliga fysikaliska inslrumenter och machiner” m. m.
— För dessas förvarande äfvensom för undervisningen behöfvas stadigvarande lokaler.
Hittills hafva seminarierna — åtminstone det i Carlstad — fått åtnöja sig med förhyrda lokaler, hvilka, stundom mindre lämpliga, derjemte ofta, till stort men för undervisningen, måst ombytas.
Alt denna ambulatoriska undervisning icke i längden kan bära sig torde vara temligen gifvet. 534 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
I anledning af hvad nu blifvit anfördt föreslås: 4:o alt Rikets Ständer ville besluta, det måtte på Statens bekostnad lämpliga och stadigvarande undervisningslokaler beredas, (der sådana förut icke finnas,) (ör folkskolelärare-seminarierna i riket, i förening, så vidt möjligt är, med någon trädgårdstomt vid hvarje, äfvensom derjemte nödig undervisningsmateriel; 2:o att lärarne vid folkskolelärare-seminarierna mätte beviljas alldeles enahanda lönelur med lärarne vid lägre elementarläroverk, ej allenast under tjenstgöring i förstnämnda egenskap, utan äfven vid transport lili eller från elementarläroverk; 5:o alt, vid inträffande ledighet af lärareplats vid seminarium, densamma måtte kungöras till ansökning och undervisningsprof af sökande till sådan plats afläggas, allt i motsvarighet med hvad som är föreskrifvet för lärare vid elementarläroverk; undervisningsprofvet så lämpadt, att sökandens duglighet för den ifrågavarande lärarebefattningen derigenom må kunna bedömas; 4:o alt såsom vilkor för elevs inskrifning vid seminarium måtte förcskrifvas läkarebevis derom alt sökanden är frisk och helbregda eller, med andra ord, fri från sådan invärtes sjukdom eller utvärtes lyte, hvarigenom ban vore till folkskolelärare opassande; och 5:o alt den i § 21 af ifrågavarande Kongl. Reglemente föreskrifna ”undervisningen i de hufvudsakliga reglorna för helsans bevarande” måtte utsträckas lill undervisning i de vanligast förekommande hetsiga sjukdomars och yttre skadors igenkännande samt första och enklaste behandling.
Denna kunskap, som gifves efter någon enkel och lättfattlig method, under en kortare lärokurs, och bör bibringas af någon läkare, helst den på stället boende provincialläkare^ om han annars är dertill lämplig, är särdeles nödvändig i ett sådant land som vårt, med dess mångenstädes långa afstånd mellan läkarestalionerna, som har till följd att allmänheten, vid inträffande svårigheter för läkares anskaffande, ofta tillgriper förvända och skadliga läkemedel och behandlingssätt; samt 6:o alt examina vid folkskolelärare-seminarierna måtte på förhand kungöras såsom vid elementarläroverken brukligt och föreskrifvet är.
Jonas Christophersson, från Wermlands län.
N:o 842. 535 N:o 342.
Af Jonas Christophersson från Wermlands län, om tillägg till 5 § af 23 Kap.
Ärfda-balken. i den syftning alt förmyndare må berättigas ail för förvaltningen af omyndigs medel räkna sig lill godo sjetle delen af den sednares årliga inkomst.
Kongl. Maj:ts sisla nådiga Förordning om vård öfver förmynderskap föreskrifter väl alt gode män skola hafva tillsyn å förmynderskap i hvarje ort samt tillägger desse gode män såsom arfvode en för hundrade af den omyndiges räntor eller inkomster. men angående det arlvode, förmyndarne sjelfve böra åtnjuta, är ingenting deri föreskrilvet.
Gällande lag är derom mycket obestämd.
Det heter nemligen i 23 Kap. 5 § Ärfda-balken, att den, som förmynderskap väl och troligen förestått skall njuta den lön och vedergällning, som rätten pröfvar skälig, ulan att han sig annorledes åtnöja låter.
Äfven Kongl. Förmyndare-förordningen den 17
Mars 16G9 § 40 synes mig i delta fall mindre tydlig.
Tillämpningen af lagen i denna fråga är ock högst olika.
Blott i min hemort äro olikheterna flera.
Så t. ex. tager sig derstädes en del förmyndare arfvode sålunda, att de blott debitera 5 procents ränta ä myndlingens medel och sjelfva behålla den sjette procenten såsom arfvode; en del beräkna derutöfver särskildt aifvode för sitt besvär vid hvarje tillfälle; en del underlåta della.
Somliga debitera 6 procents ränta med bevillningsafdrag samt beräkna såsom sitt arfvode dels det innehållna afdragsbeloppet, dels derutöfver ett lika belopp eller 20:de penningen.
Andra taga 5 procent af räntan, när denna procent uppgår till större belopp.
Jag tror alltså, att någon bestämmelse i denna fråga bör till allmän nytta vidtagas, samt får härmed vördsamt föreslå: att förmyndare må ega räll att, för förvaltningen af myndlings medel, beräkna sig till godo sjeltedelen af hans årliga räntor och inkomster.
Ett sådant förslags antagande anser jag så mycket mera nödvändigt, som förmyndare ofta hafva svårighet att erhålla 6 procents ränta å omyndigs medel och derjemte fullgod säkerhet.
Det är numera ganska vanligt, att en person, som behöfver pengar, lånar heldre i en allmän inrättning, än han lemnar lörsta inteckningen i sin egendom till enskild person och betalar 6 procents ränta, ulan någon amortering, hvarförutan han mäste underkasta sig att, när det behagar lordringsegaren återfordra beloppet, då, eller vid anfordran detsamma genast inbetala. 536 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Om remiss till vederbörligt Utskott anliålles vördsammast.
N:o 343. s. Bergstram från Östergötlands län, om förhöjning af tönen för de fem äldste kammarskrifvarne i Kammar-kollegium.
Hyllande den åsigt att
Statens tjenstemän böra ailönas i ett rigligt förhållande till deras arbete samt med afseende på deras nödvändiga lefnadsbehof, går jag att till Rikets Ilöglofliga Ständers behjertande öfverlemna hosgående förs'ag.
Då Kongl. Maj:t i de 2:ne lägsta lönegraderna kan lemna tillstånd till befrielse från föreskriften i Kongl. Maj:ts Cirkulär den 9 November 1860, 3 punkten, der det förbjudes alt två eller flera embeten eller tjenster med lön på Rikets stat må förenäs, så har för Kammarskrifvarne i Kammar-kollegium, i olikhet med lista gradens tjenstemän i allmänhet, denna utväg till löneförhöjning blifvit slängd, enär Kammar-kollegium, uti skrifvelse lill Kongl. Majit den 18 Januari 1861, uppgifvit Kammarskrifvarnes tjenstgöring, i motsats liil Kanslisternes inom samma verk, vara så beskaffad att någon annan Statens tjenst dermed icke kunde förenas, och Kongl. Majit den 19 April samma år giilal delta yttrande.
För att i någon mån lemna ersättning för den missgynnsamma ställning, hvaruti dessa tjenstemän sålunda kommit, liar Kammar-kollegium väl, lili skrifvelse af den 15 nästlidne Augusti anhållit alt halfva antalet af Kammarskrifvarne måtte tilldelas, efter ålder i tjensten, en årlig lön af 1,600 IV.dr, men hos Kongl. Majit icke dei till vunnit bifall.
Denna begäran, som grundat sig dels på ofvan amärkla förhållande och dels på den omständigheten, alt i Kammar-rättens stat finnas upptagne 15 Kammarskrifvare med 2:ne lönegrader, nemligen 7 med 1,600 R:dr och 8 med 1,000
R:dr i årlig lön, synes mig i alla afseenden billig och, för undanrödjandet af det uppkomna missförhållandet emellan likartade och iikgradiga tjenstemäns aflöning i högsta Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
537 högsta måtto af behofvet påkallad, helst otillräckligheten i Stockholm af den lägsta lönegraden, eller 1,000 Ridr, af litet hvar torde inses.
Eli ytterligare skål till förhöjning i Karnmar-kollgeii Kammarskrifvares aflöning finnes äfven deruti, alt Kammar-rättens stat upptager 14 tjenstemän i 2:dra och 15 i lista graden, då deremot Kammar-kollegii stat endast upptager 4 tjeiislemån i 2:dra men 10 i lista graden, hvarigenom lätt inses att större utsigter till befordran förefinnas för Kammar-rättens, än för Kammar-kollegii Kammarskrifvare.
Med anledning häraf får jag till rättvist behjertande föreslå: att aflöningeu för de fem Kammarskrifvare, hvilka äro äldst i tjensten inom Kammar-kollegium måtte varda bestämd lill 1,600 Ridr Ruut för hvardera om året.
Om remiss af denna min motion till Stals-Utskottet får jag vördsammast anhålla.
Stockholm den 29 November 4862. S.
Bergström, från Östergötlands lån.
Af A. JF. Sandstedt från Jönköpings län, om förhöjning uti den pro vincialläkaren i Westra härad af Jönköpings län anslagna lön pä stat.
Det är en oafvislig skyldighet för hvarje individ, som nitälskar för sitt lands bästa, alt med varmt intresse omfatta hvarje åtgärd, som vidtages för att så mycket som möjligt främja delta lands fördel.
Innan jag kommer till målet för min nedan antecknade anhållan, vill jag förutskicka några upplysningar, som på frågan torde hafva inflytande.
Sundhets-kollegium har, efter erhållen nådig befallning af Kongl. Majit att med underdånigt yttrande i saken inkomma, uti skrifvelse den 11 April 1859, föreslagit att till de i samma skrifvelse föreslagna fvratioåtta provincialläkare, som skulle anställas å orter, der tillförene inga provincialläkare funnits, måtte anslås i BiÅ. till B.
Brot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 68 538 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
A7:o 344. årlig lön 1,500 R:dr R:mt lill hvardera, äfvensom alt de tjugusex provincialläkare, som redan erhållit distrikter, skulle få deras löner förhöjda till samma belopp, så alt alla provincialläkare inom riket skulle erhålla lika stora löner, eller hvardera 1,500 R:dr om året.
Med samma reglering af lönerna för provincialläkare i hvarje län, skulle dock anstå till dess en allmän reglering af helsovården inom länet försiggått.
I Jönköpings län har en sådan reglering af helsovården numera skett och genom Kongl Majis nådiga Dref den 10 Januari innevarande år, har länet indelats i sex provincialläkare—distrikter, af hvilka ett distrikt omfattar hela Westra härad, med station för läkaren uti köpingen Wrigsta, hvilken köping ligger ungefär midt i distriktet och sex mil från närmaste stad.
Detta distrikt, som är elfva mil långt och omkring sex mil bredt, består af GOO hela hemman och har omkring 50,000 innebyggare.
Orten är glest bebyggd och af mager beskaffenhet samt folkets ekonomiska ställning derföre i allmänhet icke den bästa.
Tjensten, som medfört lön af Ett Tusen Riksdaler Riksmynt, har sednast innehafts af en Doktor Haeffner, men år nu vakant, sedan Haeffner sökt och beviljats transport till annat ställe.
Då hvar och en, med anledning af hvad som blifvit andraget, utan att derföre behöfva ega någon skarp blick, nu klarligen bör inse att Ett Tusen Riksdaler såsom lön till provincialläkare äro alldeles otillräckliga, särdeles inom ett distrikt, som, med afseende å sin vidsträckta areal och fattiga befolkning, icke eger särdeles många utsigter alt bjuda läkaren, på det all han genom praktiken skulle kunna fylla hvad som till ett anständigt uuderhåll kan erfordras, så vågar jag nu, såsom denna orts representant vid innevarande riksmöte, och då tiden under tjenstens ledighet tycks härför vara den rätta, hos Rikets Höglofliga Ständer vördsamt anhålla och föreslå: att, sedan helsovården inom Jönköpings län numera blifvit fullständigt reglerad, samt på det distriktet måtte erhålla en duglig och till platsen kompetent läkare, Rikets Ständer måtte bevilja, det provincialläkaren i Westra härad af Jönköpings län hädanefter må erhålla Ett Tusen Femhundra Riksdaler Riksmynt såsom årlig lön.
Om remiss häraf till Höglofliga Stals—Utskottet anhålles vördsamt.
Stockholm den 29 November 1B62. A. J.
Sandstedt, från Jönköpings län.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 345.
639 N:o 345, Af Daniel Danielsson från Jönköpings län, om jordafsöndring frän häradshöfdingebostället ett mantal
Hvetlanda inom östra härad af nämnda län för uppförande af bostad åt extra provincialläharen i samma härad.
Den, som icke inom 8—10 år besökt det inom Östra härad af Jönköpings lån belägna tingsstället Hvetlanda, skulle nu helt säkert finna sig förvånad öfver detta såsom landsortsplals betraktade ställes hastiga uppblomstrande, från en vanlig tingsstad med gästgifvaregård, till en nu ganska betydlig plats, der en i jordbruk och industri ingalunda lågt stående, ganska talrik befolknings hufvudsakligaste afsättning och rörelse finnes koncentrerad, så att platsen, med sina afsäljare och köpare lifligt besökta veekotorgdagar, med verkligt skäl kan betraktas såsom pulsådern för en vidsträckt och framåtstående orts kommerciela och industrieia lif.
På ofvannämnde tidrymd hafva också blifvit anlagda en mängd nya och kostsamma byggnader, såsom till apotek och postkontor, hvilka förut saknat fast plats, handelsbodar, fabriker och haudtverkerier; men tyvärr hafva, af skäl som jag här vill anföra, de fleste af dessa måst uppföras på en grund, sorn under närvarande förhållanden långt ifrån betryggar dess egare framtida säkerhet.
Det i Kongl.
Handels-ordningen bestämda afståndet från närmaste stad, inom hvilket handelsbod på landet ej får anläggas, nemligen 3 mil, upphör just, räknadt från närmaste stad Eksjö, vid gränsen af Hvetlanda gäslgifvaregårds egor, hvarintill möta egorna till häradshöfdingebostället i Östra härad, 1 mantal Hvetlanda Thomasmed Kullagården, i anseende härtill att egarens af gästgifvaregården obenägenhet att upplåta byggnadsplaner, blef att hörja med byggnadsplaner lill handelslågenheter, postkontor m. ra. välvilligt upplåtna af boställsinnehafvare!).
Till apoteket hade förut, genom Kongl. Maj:ts Resolution den 6 Februari 1851, en plan af 4 geometriska tunnland blifvit afsöndrad på 50 år.
Vidare hafva en mängd andra byggnader blifvit uppförda, emedan mängden al dem, som önskade befolka platsen, dels saknade annan utväg och dels ansåg förmånligt att bo nära apotek, postkontor och handelsbodar.
Så långe nuvarande domhafvanden innehar bostället frukta desse ej att rubbas, men våga ej lita på framtiden, och skulle till sin ekonomiska existens kunna totalt krossas genom en efterträdares anspråk antingen på oskälig planskatt eller yrkande 540 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 345- på bortflyttniug; att dessa byggnader utgör de flestas egendom, som då skulle för» lora sitt egentliga värde, hvilket i brandförsäkring uppgår till en summa af 51,395 R:dr Riksmynt, enligt bifogadt intyg af ordföranden i socknens Brandstods-kommillé.
Af hosgående af landtmätare upprättad karta och protokoll torde inhemtas, att denna plan är genomskuren af allmänna landsvägen, väl belägen för afsöndring; att marken består af sand och grus, är högst ofruktbar och för bostället af intet eller ringa gagn' alt densamma innan den bebyggdes, såsom oduglig, lill större delen användts till exercisplats; alt hela boställets areal utgör 2,640 refvar 40 stänger qvadratinnehåll, och att den af grus och sand beslående del, som innehafves inom formlig figur, utgöres af 94 refvar 50 stänger qvadratinnehåll, således en ringa del af boställets utmark.
Östra härads innevånare, som af Konung och Ständer erhållit lön för en extra provincialläkare inom orten, äro i en brydsam ställning för plan att uppföra den för nämnde läkare bestämda bostaden, för all få den så nära apoteket som möjligt, och der allmänna rörelsen gör det lämpligt, har allmänna meningen varit att hos domhafvanden söka erhålla plan på nämnda boställes egor, som utan saknad för bostället lämpligast kunde åstadkommas.
På grund af hvad jag här i korthet anfört, får jag hos Rikets Ständer vördsamligen anhålla: det Rikets Ständer ville besluta samt hos Kongl. Maj:t anhålla, att afsöndring från Häradshöfdinge-boslället 1 mantal Hvetlanda Thomas- med Kullagården inom Östra härad af Jönköpings län, enligt bifogad karta och protokoll af den 19 i denna månad, måtte beviljas.
D. Danielsson, från Jönköpings län.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 346. 541 N:o 346.
Af Erik Andersson från Westmanlands län, om afldlande af underdånig skrifvelse till Kongl Maj:t, med anhållan om utredning af den s, k. land/ogsgårdens belopp och nådig Proposition om och, i sådan händelse, pä hvilka grunder nämnde skaltetitel må frän ordinarie räntan uteslutas.
Redan vid Irenne föregående riksdagar har, på sätt Ståndets Protokoll utvisa, föreslagits mantalsräntans och landtogsgärdens upphörande, såsom en skatt, den der aldramest tryckte jordbruket och således försvårade jordens ändamålsenliga odling.
De åsigter, som då blifvit framställda, alt det är en uppenbar orättvisa och stridande emot helgden af ingångna fördrag emellan de båda Statsmagterna att låta en ränta, som ursprungligen beviljades för vissa år och vissa ändamål, fortfarande debiteras och utgå såsom en ständig grundskatt, hafva ytterligare blifvit bekråftadt genom de noggranna forskningarna, som i detta afseende anställts, och hvilka jag går att utveckla medelst en historisk redogörelse, fullt förvissad, att, då jag samvetsgrann! anför lagstiftarens egna ord, ingen skall vara i stånd att härutinnan vederlägga mig det aldraringaste.
Emellertid, och då detta rättvisa förslag under föregående riksdagar mötts med ett oförtjent motstånd af de båda privilegierade Stånden, år det nu endast landtogsgärdens upphörande, som återigen vågar föreslås.
Och jag får derföre tydligen ådagalägga, huru och af hvad skäl denna gärd uppkommit och ehuru den tvärtemot hvad belefvat varit, helt oförmodadt öfvergått till en ständig ränta.
Enligt hvad krönings- och riksdagsbeslutet, dateradt Upsala dea 16 Oktober 1617, § 5, tillkännagifver, var del vid denna riksdag, som landtogsgärden aldraförst beviljades.
Då det är af vigt att göra så noga reda för uppkomsten af denna ränta, skall jag derföre anföra riksdagsbeslutets egna ord, så lydande: ”På det gränsehusen (d. v. s. på nutidens språk, fästningarne) må blifva i tid och väl provianterade, så ock krigsfolket, som emot fienden brukas, nödtorfteligen uppehållet, och icke för hunger eller nöd skull nödgas att öfvergifva riksens värn, så håfve vi (nemligen Ständerna) samtligen godt funnit och beviljat en ansenlig landtogsgärd, nemligen att hvar 16 fullsätes skatte- och kronobonde!-, räknades 2 halfva mot en hel och 2 fjerdingstorpare mot en half, utgöra spannmål 24 tunnor, smör 4 pund, kött och fläsk 24 pund, humble 2 pund, oxe 1, får 4 och hö 8 Motioner i Bonde-Ståndet 2862.
N:o 346. lass.
Och vele vi denna landtogsgärd utgöra utan någon afkortning i denna höst och så laga, alt Hans Kongl. Majit henne råttan tid nu njuta kunne och det som behöfves och vederlarfvas, anlägga och vända.
Och vi af Presterskapet hafva lolvat att vela för hvarje 64:de fullsätesbönder, vi hafva i våra gäld, utgöra 16 daler penningar.”
Jag frågar eder, mine Ståndskamrater, finnes det en enda bland eder, som nu kan bestrida, att denna gärd eller sammanskott af matvaror för fäslningarnes provianterande och krigsfolkets förseende med födoämnen för landlogel eller kriget mot Konung Sigismund i Polen, ju var en bevillning, samtyckt för en gång och för visst ändamål?
Att så var förhållandet bekräftas vidare af riksdagsbeslutet, dateradt Stockholm den 26 Juni 1621, § 5, och biafskedel af samma dag. § -4, der orden lyda: ”Till den ijerde och ytterste, på det kriget desto båttre och hederligare må blifva utfört och bördan icke allenast uppå oss ligga, håfve de (Ständerna) lofvat att komma Oss (Konungen) till riksens försvar och hjelp med folk, proviant och penningar efter deras råd och förmåga.
Såsom ock nu i höst beviljadt alt en landtogsgärd efter samma sätt och storlek, som i fjol om hösten utgick, nemligen att hvarje 16 fullsätes skatte- och kronobönder och 32 fullsätes frälsebönder, räknandes 2 halfva mot en hel och 2 torpare mot en half, utgöra spannmål 24 tunnor, loderkorn 2 tunnor, humble 2 lispund, smör 4 lispund, kött och fläsk 24 lispund, talg 16 marker, oxe 1, får 8, gäss 4, höns 16, ägg 160, hö 8 lass, halm 80 kärfvar, hvilken nu bemälde gärd uti sjelfve persedlarne (vi) vele utgöra.
De varde den uti rättan tid, när den påfordradt blifver, till sjösidan, dit de vane äro, utförandes, eller ock några penningar för persedlar utgöra, då äro vi ock dermed tillfreds och gifves för 1 tunna spannmål 9 marker, 1 tunna foderkorn 4j mark, 1 lispund humble 6 mark, 1 lispund smör 6i mark, för en oxe 10 daler, 1 får 5 mark, 1 gås 12 öre, 1 höns 3 öre, ett tjog ägg 3 öre, ett lass hö i daler, 1 kärfva halm 1 öre.”
Äfven nu åtogs landtogsgärden blott för en enda gång.
Genom riksdagsbeslutet i Stockholm den 7 Maj 1622, § 2, förklarade Ständerna: ”Vi håfve ock beviljat, med första Gud gifver säden af marken, att utgöra en sådan landtogsgärd, som i fjol och förlidet år häfver varit påbjuden och den föra dit hon förordnad varder.”
I biafskedet, dateradt Stockholm den 7 April 1624, § 1 mom. 3, heter det ock: ”Hvad landtogsgärden belangar, om den är efteriåtet och beviljadt, att hon mot hösten, när säden kommer af jorden godvilligen utgöras skall uti penningar eller persedlar, såsom bonden bäst och lägligast faller, och skall det, som uti persedlar levereras, till sin ort, efter Wår härom gjorda ordning föras och flyttas.”
Jag vet väl att det är ifrån denna tid, som man ansett landtogsgärden hafva Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
543 öfvergålt till en ständig ränta, men jag tviflar högligen, alt nämnde biafsked tillåter en sådan tolkning.
Biafskedet gifver nemligen tydligen vid handen, alt det var för krigets skull, som landtogsgärden nu beviljades på obestämd tid, hvilket dock ej år detsamma, som på evinnerlig lid.
Ständerna förklarade derföre ock i Stockholms riksdagsbeslut den 24 December 1652, § o, följande: ”Vi bafve ock hos oss med flit öfverlaggt de medel, som till krigsfolkets underhåll, skeppsflottans utrustning och all annan Riksens defension och tarfvar behöfvas, väl kunnandes afse och döma all till det, och hvad mera behöfvas, inga ringa medel finnas måste; och står enkannerligen i vägen den stora missvext, som nu i fyra år efter hvarandra alle Riksens Ständer och undersåte, så högre som lägre, genom Guds försyn och förordning, häfver tryckt och salt tillbaka och medlen till att hjelpa icke litet betaget.
Men efter som detta allt Guds vilja och behag att tillskrifva och Hans Gudomliga godhet och att bedja om förbättring alltså till alt göra vår möjlighet, betyga vår tro och villighet och händerna icke sjunka låta, så håfve vi först beviijadt, att vid våra förra utlagor förblifva, som enkannerligen näst gärden, salpeters- och byggningahjelpen. så ock presterskapets vanliga taxa, qvarlullsmantalspenningarne.
” Äfven nu tillkännagifva således Ständerne, alt de, för krigets skull, vill ”förblifva vid deras förra utlagor” och deribland landtogsgärden, men icke följer deraf, att denna gärd skulle öfvergå till en skatt af ständig natur.