Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här hafva vi att märka: 4.
Konfirmationsförsäkring lemnar gosse eller flicka ett genom insatser och ränta på ränta därå samt dödsfallsarfsvinsten hopsamladt kapital, som utfaller vid fyllda 15 år att användas t. ex. för skolstudier, beklädnad och annat dylikt eller till hjälp åt mindre bemedlade barn, som kanske redan vid den tiden måste ut i världen för att söka sin utkomst.
Myndighetsförsäkring tillförsäkrar den unga kvin- nan och den unge mannen likaledes ett genom in- satser, ränta på ränta därå och dödsfallsarfvinster hopsamladt kapital, som utfaller vid fyllda 21 år att användas t. ex. för fortsatta studier vid universite- tet, för börjandet af en affär eller som utstyrsel åt kvinnan.
Detta är, s o m sagdt, hufvuddragen a f Nornans program.
A t t ett dylikt företag bör blifva till stort gagn för många o c h särskildt bidraga till för- 1.
Hemgiftsförsäkring, som afser att åt kvinnan be- reda kapital, hemgift, när helst hon gifter sig mellan 20 och 40 år.
Kapitalet växer och blir större i den mån giftermålsåldern framskrider.
bättrande af kvinnans ekonomiska ställning, lig- 2.
Försäkring för ogifta kvinnor, hvilken tillförsäk- rar kvinna ett kapital vid fyllda 40 år, om hon då lefver ogift.
Denna försäkring kan äfven berättiga henne till årlig pension, så länge hon lefver, hvarom dock närmare kommer att framdeles bestämmas.
ster, s o m i detta 3.
Kombinerad giftermålsförsäkring gifver försäkrad kvinna ett visst kapital, när helst hon gifter sig inom ofvan angifna tid, eller samma kapital, om hon är ogift vid fyllda 40 år.
B. Öfverlefvelsekapitalförsäkring lemnar efterlefvande ett kapital för att skydda dem från nöd och fattig- dom, då de på ett eller annat sätt förlora sin för- sörjare.
Denna försäkringsgren omfattar: 1.
Familjeförsäkring.
Fader, moder, förmyndare eller annan person försäkrar sig till förmån för hela familjen såsom t. ex. hustru, söner, döttrar, moder, svägerska, syster, broder o. s. v. Ett bestämdt kapi- talbelopp utfaller till hvar och en af de efterlefvande, för hvilka försäkringen skett.
Sålunda får hvar och en af familjens medlemmar sitt särskilda kapital.
Läkareundersökning fordras endast för den, som ta- ger försäkringen, icke för dem, för hvilka den skett.
K v i n n a n har hittills ej haft den allsidiga nyttan af försäkringsväsendet, s o m detsamma b o r d e kunna bereda henne.
säkringsbolaget kunna Nornan söka utfylla.
O c h vi ej annat än tillönska företaget all den framgång rönt D e bri- afseende förefunnits, vill för- en det förtjänar.
liflig A t t detsamma uppmärksamhet, otaliga förfrågningar framgår redan a f de rörande bolagets syfte o c h verksamhet, s o m ingått till R e d.
a f I d u n.
hafva må omöjligt ofvanstående meddelanden göra svar å dessa Angående hänvisa vi tills vidare ut- skrifvelser.
aktietecknig till Vi kunnat besvara d e m alla, utan annonsen i försäkringsbolaget i detta nummer af Idun.
Vid Sanatoriet Skiss för Idun a f K.
S. f å sandplanen framför societetshuset gingo doktorn och kandidat Stare och prome- nerade.
— » Mod, kandidat, ni skall bli frisk; jag svär det vid min läkareära.
Fjäll- luften häruppe har j u redan gjort er godt.
Men håll humöret uppe, och ännu en sak, » doktorn lutade sin mun till kandidatens öra, » sök bot för ert hjärta redan nu i dag, ty i morgon är det för sent.
Jag säger det både som läkare och vän, och nu ser ni, att jag till och med är en smula psykolog.
I afton träffas vi.
Tänk på saken till dess! » Och doktorn försvann i dörren till sitt mottagningsrum, lemnande sin patient i ett virrvarr af tankar.
Kandidaten stod en stund orörlig på samma plats.
Doktorns ord hade väckt till lif i hans sjuka sinne en hel här af tankar, af minnen och förhoppningar, som verkade på hans förslappade nervsystem som ett starkt vin.
Han hade förnimmelsen af en stor ovän- tad lycka, som allt mer och mer fyllde ho- nom, men förnimmelsen var ännu oklar och sväfvande, och där han stod, svagt framåtlutad med stela armar och fingrar, liknade han en sömngångare ytterst på takåsen.
Han väcktes ur sina drömmar af ett met- spö, som kittlade honom i nacken, och ett gällt: good morning!
rätt i örat.
Det var mr Bulwer, hela koloniens bon oncel, som låg däruppe vid sanatoriet somrarne igenom och fiskade lax och dessemellan skötte en lätt kurtis som tidsfördrif.
Han var nu inte mera engelsman, än att han använde rutig sommarkotym, och det påstod han vara en gammal, som han ville slita ut.
» Good morning, kandidat.
Tre laxar i går och en i dag på morgonen; hvad säger ni om det?
Icke bra?
Men ser ni, där har ni lilla fröken Berger; hon går bestämdt in till doktorn.
Vet ni hvad, kandidat, hon skulle passa för er.
H ö r n i?
» Kandidaten hörde ingenting, han bara såg — efter en ljus sommarklädning och en skär en-tout-cas, som försvunno genom dörren till societetshuset.
Till slut kunde han inte hålla upp ögonen längre, så värkte de.
» Hör ni då ingenting i dag. » Mr Bulwer höll på att bli ond; det var nu tredje gången han repade upp sin sista fråga, utan att få svar.
Jo, nu hörde han, j o, j o, j o, j o tusen gån- ger.
Kandidaten hade undergått en meta- morfos.
Han fick mr Bulwer om lifvet, och inom några ögon- blick voro de långt nedanför backen, ända nere vid de hvitmålade villorna, som lågo där med sina små trädgårdar alldeles invid sjöstranden.
Där stannade de; och kandidaten stack in hela hufvudet mellan spjälorna till ett grön- måladt trädgårdsstaket.
Mr Bulwer hade knappt hemtat sig från sin förvåning.
» Hvad i all världen ser ni efter?
Här bor ju fröken Berger. » » Efter en ljus sommarklädning. » » Efter en sommarklädning? » » Ja, säger jag ju, efter en ljus sommar- klädning — med blå sjömanskrage och snör- skärp.
» Mr Bulwer fann sig föranlåten att påminna kandidaten om, att de nyss sett fröken Ber- ger gå in till doktorn.
Jo, det mindes han nog, och med några skutt var han från staketet och långt uppe i backen, lemnande den lille skrattande en- gelsmannen långt bakom sig.
I dag förstod sig mr B.
icke på honom.
Antingen måtte han vara galen eller kär, tänkte han.
Men kandidaten hade slagit sig ned på ett säte midt i backen, hvarifrån han hade utsikten öppen öfver landskapet, öfver elfven och fjället, och här satt han nu och väntade.
Han var en stämningsmänniska, en sådan där skiftande orolig fjärilnatur, som är glad, älskvärd, roande i umgängeslifvet, men omöj- lig för ett träget, obemärkt arbete.
I tio år, alltsedan han tog studenten och äfven sedan han slagit sig ned som lärare vid ett privat- läroverk, hade han nu gått på jakt efter lyc- kan, d. v. s. efter en lifsuppgift, hvarken för svår eller för lätt, utan enkom skapad för hans spirituella känslosamma natur, och hela denna tid hade varit en fortsatt kamp mel- lan uppehållelsedriften och storhetstankar- ne, som höllo karneval i hans hjärna och icke renderade honom annat än olust för hans kall och höga tankar om sig själf.
Kandidaten hade så väl behöft taga värl- den från den allvarsamma sidan, men intryc- ken jagade hvarandra så hastigt genom hans hjärna, att de aldrig hunno lemna kvar nå- got varaktigt spår, och när så guden med bågen kom och satte för hans ögon det ro- senfärgade glaset, ramlade den stolta byggna- den af goda föresatser ihop som ett korthus man blåser på.
Medan han satt där och stirrade på den lilla tjocka figuren i ljusa felbhatten, som i sakta mak kom pustande uppför backen, bör- jade de hopsnodda tankarne att reda sig.
Han erfor på samma gång ett sällsamt lugn och en obeskriflig känsla af glädje, så öfver- väldigande, att den nästan ville kväfva ho- nom.
Det var någonting annat än de van- liga symptomerna: ökad puls, yrsel åt huf- vudet, tankspriddhet och oregelbunden hjärt- verksamhet, som han så väl kände till; det var, som om han med ens kommit fram ur en tunnel och i ett tag fått syn på hela det solbelysta landskapet framför sig — så hänförande och öfverväldigande var denna känsla han erfor.
Alla hans sinnen kommo på en gång i arbete.
Han drog sig till minnes en berät- telse från skoltiden, från den tid, då han satt och trumfade med Xenofons Anabasis.
Han tyckte sig se grekerna, när de, kommande fram ur Armeniens bergpass, vid anblicken af hafvet föllo i hvarandras armar och gräto af glädje, och han föreställde sig deras kän- slor likartade med sina egna i denna stund.
Ännu under inflytelse af inbillningskraften satt kandidaten, glömsk af verkligheten rundt omkring, och skrek: hafvet, hafvet, så det gaf eko i berget på andra sidan elfven.
Mr B., som kom knogande med munnen full af käkes, fick en brödsmula i vrångstrupen, och uppe hos doktorn sträcktes en mängd huf- vuden ut genom de öppna fönstren för att se, hvem det var.
När de fingo se mr Bul- wer, trodde de genast, att det var han.
Emellertid hade kandidaten plötsligt åter- kommit från sina tankeutsväfningar och gick under återstoden af vägen upp till doktorns bostad och frossade vid anblicken af ett litet fint, ljuslockigt ansikte med stora blå ögon och en liten späd kvinnofigur i ljus bomulls- klädning.
Han tänkte på, hvad doktorn sagt honom.
Och doktorn hade ovilkorligen rätt.
Nu eller aldrig, nu eller aldrig, mumlade han for sig själf, medan han gick.
Och än- dock var han ännu ej riktigt säker på sig själf.
Den olycksaliga benägenheten för att resonnera och uppställa betänkligheter för- följde honom lika hårdnackadt som alltid, när han stod framför ett afgörande.
Och dock, hur mången blyg kärlekslåga hade icke dessa resultatlösa resonnemanger redan förkväft!
Nej, bort med alla skrupler!
Och kandidaten gjorde en viljeansträngning för att bli kvitt tankarne.
Inne i väntrummet satt fullt med folk.
Men det hvilade en tryckt stämning öfver alla • — till och med öfver ungdomen.
I morgon skulle större delen af sanatoriets som- margäster resa hem.
Och huru många skulle komma igen?
Det kändes, som när de sutto därinne första gången, de flesta obekanta för hvarandra, och man gjorde upp för sig själf, med hvilka man skulle slå sig tillsammans, måhända med den tysta föresatsen att ej låta det komma längre än till ett konventionelt societetslif.
Och hur snart hade man ej tvingats att låta sina föresatser vika?
Man hade slutat med att utbyta förtroenden, yppa för hvar- andra sina förhoppningar och farhågor, be- gära hvarandras råd, och man hade så vuxit in i föreställningen om en enda stor familj, med det lilla aflägsna sanatoriet som gemen- sam egendom, att man motsåg afresan med samma känslor som upplösningen af ett hem efter bouppteckning och arfskifte.
Kandidaten, som ännu gick i ett slags sin- nesrus, ämnade sig just in, dragen af en obe- stämd aning, då han i själfva dörröppningen stötte tillsammans med fröken Berger.
Han fick en så häftig hjärtklappning, att han må- ste stödja sig mot väggen, och orden fastnade honom i halsen.
Där ha vi det första symp- tomet, tänkte han, och han kände djup grä- melse öfver sin svaghet.
Inom några ögonblick var han genom den långa korridoren och kom just lagom för att se mr Bulwer med tvänne fruntimmer, af hvilka det ena var hans bjärtas dam, styra kurs nedåt fallet.
För sent!
Tillfället var försummadt.
Men se där kom doktorn, och dok- tom var nu en gång blifven hans lyckas stjärna.
Kandidaten kände modet återvända.
Alla samlades omkring trappan för att höra, hvad som var ä färde, och en stunds tystnad inträdde, afbrutet af ett skallande bifallsrop.
Mr B., som nyfikenheten tvang att återvän- da, kände sig helt hastigt af en stimmande ungdomsskara bortryckas i riktning mot socie- tetshuset, där afskedsfesten skulle hållas.
Ocb förberedelser vidtogos genast.
I en hast voro löfträden beröfvade större delen af sin färgskiftande bladrikedom och rabatterna sköflade på de höstblommor, som de första frostnätterna ännu lemnat osvedda.
Intet finge sparas för att göra denna sista afton så angenäm och minnesrik som möjligt; hvad sedan, om saknaden blefve så mycket större i morgon!
Och ändtligen kom aftonen med ljus och grönska och ungdom och glädje och skålar för det framfarna och för framtiden.
Doktorn var outtröttlig i sina försök att skingra hvarje sorgbunden stämning, och när teet var drucket och han själf slog sig ned vid pianot för att spela en vals, var det, som om han velat försona all den stränghet, han måst visa under den gångna sommaren.
Och när den första dansen brusade fram, var hardt när hela sanatoriet på benen.
Man hade rent af glömt bort, att man kommit dit upp
för att reparera sina svaga lungor.
Lung- soten hade man kört ut i natten, den finge ej finnas därinne i ljuset och glädjen.
Man skulle inbilla sig, att man var frisk, dansa en gång, tills man dignade af trötthet — som förr i världen — • — njuta af lifvet de få timmar, man ännu finge tillbringa i hvar- andras sällskap.
Hvem visste, när det blefve ett härnäst.
Och under tiden satt den hatade gästen därute bakom de upplysta fönstren och vän- tade på den stund, då han skulle få taga hämnd på sina offer för de ögonblick, lefnads- glädjen beröfvat honom.
Kandidaten hade också haft en dust att utstå, men nu var den öfver.
Han hade kanske varit den ifrigaste af alla att få för- beredelserna i ordning, och arbetet hade va- rit honom ett sätt att mildra oron; men så snart han kommit nära föremålet för sina tankar, hade den ökats å nyo.
Den mäktiga öfverväldigande känslan på morgonen hade försvunnit och upplöst sig i en mängd skif- tande stämningar, som kommo och gingo likt vindkårar, och gjorde honom ömsom glad, ömsom missmodig.
Han trodde det skulle bli bättre, när han väl kom inför själfva afgörandet.
Och nu stod han redan inför det.
Det hade ändtli- gen lyckats honom att få träffa fröken Ber- ger och att få henne med ut på balkongen under de kulörta lyktorna.
Äfven hon kän- de, hvad som förestod.
Kandidaten väntade endast på, att de skulle få bli allena.
Men hans önskan tycktes ej skola bli uppfylld.
Där var ett ständigt spring af folk, som skulle se på månskenet, som skulle se på fjället och elfven och sko- gen och fäbodarne därborta på andra sidan elfven — nu för sista gången.
Och under tiden försvann allt mer och mer den fina, ömtåliga stämning, hvari de befun- nit sig först de kommo dit ut, och hvilken kandidaten tagit med i beräkningen.
Det var förgäfves han sökte hålla den kvar.
Hvar gång han öppnade munnen för att uttala det ödesdigra ordet, kom där någon, som ännu icke sett sig mätt på det nattliga sceneriet därute, och hvarje gång måste han slå in i en högljudd konventionel samtalston för att ej ådraga dem misstankar.
Situationen blef honom olidlig.
Det måste bli slut; han reste sig och bjöd upp.
Därinne brusade valsen förbi, och han ka- stade sig genast in.
Han kände, hur det stack till i venstra brösthalfvan, och hur yr- seln steg honom åt hufvudet, men han för- sökte att ej låtsa därom.
Något af förmid- dagens hänryckning kom igen.
Det var ett ögonblicks berusning, som smittade med sig öfver till den unga kvinnan, hvars späda kropp han kände i sina armar.
Musiken tystnade, men de dansade ännu i det sista.
När han slutat, var han nära att svimma, men repade sig och förde sin dam mot ut- gången.
Där rådde stark trängsel i själfva dörröppningen, och de fingo vänta.
På väg- gen mellan bägge dörrarne hängde en trymå med fyrgylld ram.
Ett ögonblick möttes de- ras blickar i spegelglasjet.
Det kändes kandidaten, som om någon lagt en iskall hand på hans hjärta; han fort illsam- mans i en frossbrytning och skyndade att komma ut.
D e satte sig längst bort i skug- gan, men ingen sade något.
Stämningen, den fina känsloväfnaden, var söndersliten.
Bägge visste de, hvad det var, bägge förstodo de hvarandras känslor.
D e sågo lyckan lik en skön hägring, lik en lycksalighetens solbe- lysta ö försvinna i fjärran, tills där endast syntes en liten tindrande stjärna, som flam- made till och slocknade.
Kandidatens blic- kar sväfvade ut öfver landskapet och för- sökte få fäste vid någon detalj, men förgäf- ves; hvad han såg var endast tvänne hög- röda fläckar, tvänne bloddroppar, som brunno på ett par bleka, finhylta kinder; och de växte och växte, tills de möttes, flöto ihop och täckte hela synkretsen.
Det prasslade bakom dörrförhänget, men ingen gaf akt där- på.
D e sutto ännu kvar på samma plats, medan kylan spred sig vidare och vidare in i blodet, upp till hjärtat och läpparne, där orden lågo färdiga att uttalas.
Då prasslade det igen vid dörren.
För- hänget drogs undan, och doktorn syntes med ett vinglas i handen.
Han lade en egendom- lig tonvikt på orden: » Hvad ser jag, här ha vi ju våra båda rymmare.
Huru, fröken Berger, kandidat Stare, få vi kanske den äran?
! » Kandidaten kunde ej dölja en darrning i rösten, när han vände sig till sin dam.
» Förlåt, fröken Berger, att jag så länge tagit er tid i anspråk », och därpå till dok- torn: » Herr doktor Werner, vi stå genast till er disposition! » * * * När ljusen voro släckta i societetshuset, och det lilla sanatoriet låg där drömmande i höst- månens skimmer, flyttade fröken Berger fram en stol till fönstret därnere i en af villorna vid elfven, steg upp och satte sig med ryg- gen lutad mot fönsterposten.
Hon satt och såg på elfven, som flöt nedanför bred och ljus lik ett väldigt sifverband, och hon följde den med ögonen ända bort till kröken, där den försvann i skuggan af fjället.
I morgon skulle den lilla bogserångaren kom- ma för att hemta henne och de andra ned till hafvet, och sedan skulle hon aldrig mer se denna tafla, lefvande som nu.
Hon slöt ögonen för att inprägla den i minnet med alla dess detaljer: husen, elfven, fjället med dess smutshvita snöhätta och skogen, den mörka, djupa furuskogen, som utgjorde ra- men till det hela.
Men så småningom kom där en annan bild in i ramen och trängde undan fjällen och elfven — och bilden antog allt tydligare kandidat Stares anletsdrag.
Hur kom den dit.
Ja, det visste hon knappast.
Men den hade smugit sig pä henne, och den blef kvar.
Två taflor kunna icke med fördel rymmas i samma ram, och när hon ej ville mista nå- gondera, skaffade hon den sista bilden en ny ram och en särskild bakgrund.
Och så kunde hon taga bägge med sig, då hon i mor- gon for ned till hafvet och vidare till sitt hem i södra Sverige.
Länge satt hon kvar på samma plats i fönstret och lyssnade till de allt fjärmare rösterna från ungdomsskaran, som följt henne ned och nu hunnit långt öf- ver backen och ned på andra sidan.
Och när tonerna från den sista serenaden förklingat i natten, vände hon sig ännu en gång mot elfven och fjället, innan hon stängde sitt fönster, och sade denna storslagna natur sitt sista, farväl — och långt efteråt i dröm- men tyckte hon sig höra de skilda stämmor- na därute smälta tillsammans i djupa, mäk- tiga ackord.
§d \ ms literära pristäfling.
Redan den 15 juni utgick som kändt inlemningstiden för de skrifter, som täfla inom fjärde och femte grupperna enligt vårt tillkännagifna program.
I n o m grupp 4: den bästa uppsats om 3 ä 5 spalters ut- rymme i något ämne rörande kvinnan eller hemmet hade inom den utsatta tiden 23 skrifter ingått.
I n o m grupp 5: den bästa skiss eller berättelse om 3 ä 5 spal- ter täfla 56 skrifter.
Priset inom hvardera af dessa grupper utgör 100 kronor.
Den 1 dennes ntlöpte inlemningstermi- nen for de tre första grupperna.
Inom grupp 1: den bästa roman eller novell om minst femton oktavark vanligt roman- format (pris 1000 kronor) deltaga 8 täf lande.
Grupp 2: den bästa novell om ungefär fyrtio Idunsspalter (pris 500 kr.)
räknar 22 täflande, och till grupp 3: den bästa utredning af frågan: » Huru skall kvinnan bäst kunna bidraga till höj- jande af familjens ekonomi? » (pris 300 kronor) ha 21 täflingsskrifter ingått.
Sam- manlagda antalet täflande inom samtliga grupper utgör alltså 130.
Härvid gäller, att en hel del insända skrifter utesluter sig själf genom att ej ens tillnärmelsevis motsvara de fastställda måt- ten.
Samtliga skrifter granskas dock af prisnämnden för att till sitt literära värde bedömas och enligt öfverenskommelse seder- mera för tidningen eventuelt användas.
Prisdomarne, herrar Axel Jäderin, Ge- org Nordensvan och Birger Schöldsiröm samt fruar Mathilda Langlet och Eva Vig- ström (Ave), ha omedelbart begynt sitt ar- bete, och kommer resultatet att offentlig- göras, så snart den omfångsrika och be- svärliga granskningen på alla händer hun- nit afslutas.
Stockholm, i augusti 1 8 9 1.
Kvinnan i sjukvården.
Barnmorskan.
|f||let är tidens erfarenhet, • som dagligen oss här i lifvet, att det tyngsta, mest ansträngande arbetet ofta, ja nästan all- tid är det minst betalade, minst ansedda.
Det är som gällde ett upp- och nedvändt be- räkningssätt: ju lättare ditt arbete är, dess mera heder, dess mera lön, och tvärtom.
Och detta upp- och nedvända beräknings- sätt tyckes ofta tillämpas äfven ifråga om ar- betets vikt och betydelse.
Det gifves ju knap- past någon kår i vårt land så lågt och så illa aflönad som t. ex. skollärarekåren, i syn- nerhet på landsbygden, och dessa lärare ha dock det tunga och ansvarsfulla värfvet att uppfostra och vägleda landets söner och dött- rar — dess blifvande medborgare.
eHsS&gt; möter Detta kan i nästan än högre grad tilläm- pas på utöfvarne af ett annat ytterst viktigt kall, på barnmorskorna.
Dessa fattiga kvinnor, i hvilkas hand vi lägga våra hustrurs helsa och lif, våra ny-
föddes första svaga lifsgnistor; dessa kvinnor, som alltid måste stå redo, natt som dag, att offra hvila och sömn för att skynda till den kvinnas bädd, där ett lif skall tändas; dessa kvinnor, som efter trägna och svåra studier blifvit skickliga att anförtros jordemoderns svåra uppgift, huru löna vi dem, huru akta vi dem?
I anledning af väckt fråga om statsanslag för pensionsinrättning för barnmorskorna lät me- dicinalstyrelsen verkställa en statistisk utred- ning angående barnmorskornas ekonomiska ställning.
Uppgifter erhöllos angående 2,275 barnmorskor, däraf 1,499 voro anställda i kom- munernas tjänst, 77C enskildt praktiserande.
A f de kommunalt anställda hade 330 mel- lan etthundra och etthundrafemtio kronor, 297 mellan 1 5 0 — 2 0 0 kronor, 5G6 öfver 200 kr.
i ordinarie lön.
De extra inkomsterna upp- skattades för 935 till under 100 kr.
för 269 till mellan 1 0 0 — 2 0 0 kr.
och för 139 till öf- ver 200 kr.
Härtill kommo några » naturaförmåner ».
Den ekonomiska ställningen sammanfatta- des af vederbörande sålunda Fattiga.
, IG,7 proc.
Bergade 63,5 » Goda omständigheter .. 19,8 » Och då menar man med » bergade » en in- komst af 5 0 0 — 6 0 0 kr.
inalles och med » goda omständigheter » 7 0 0 — 8 0 0 kr.
årlig inkomst!
Så löna vi barnmorskorna!
Låt nu vara att dessa insamlade uppgifter i allmänhet äro för lågt tilltagna, och att ett mindra tal barn- morskor i synnerhet i de stora städerna hafva rimligare vilkor, så måste dock erkännas, att lönen icke står i rimlig proportion till det tunga, slitande, ansvarsfulla och diskreta arbete, som barnmorskan får utöfva.
Och den sociala ställning barnmorskorna intaga är därefter.
Det kan heller icke vara annorlunda, ty så länga arbetet betalas så lågt som nu, kan man icke vänta, att de burg- nare och mera bildade klassernas döttrar skola utbilda sig till barnmorskor.
Med några få undantag är det också ur de fattiga klasserna barnmorskekåren rekry- teras.
Bondedöttrar, döttrar af arbetare och småhandtverkare i städarna, tjänande kvinnor o. s. v. En liflig agitation har länge fortgått i syfte att förmå kvinnor af de bättre lottade klasserna att egna sig åt barnmorskeyrket, och många unga kvinliga studenter ha blifvit uppmanade därtill.
Det tyckes emellertid, som skulle myc- ket olika meningar vara gällande bland auk- toriteterna på detta område, angående nyttan af att införa ett dylikt nytt element i barn- morskornas klass.
Så yttrar sig t. ex. professor Qroth i denna sak på följande sätt: » Många anse och däribland ej minst lä- kare, att det skulle vara en stor fördel, om i barnmorskeskolan iutoges mera allmänt ele- ver från de » bildade klasserna », » ståndsper- sonernas klass », kvinnor med dessa klassers underbygnad i studier och sociala vanor.
— Om en dylik plan skulle realiseras i nå- gon större utsträckning, tror jag icke det skulle vara någon lycka för » landet ».
Un- der de många år jag varit harnmorskelärare har sällan förekommit någon afdelning, bland hvilka icke någon funnits, som har utgått från ståndspersonernas klass.
Dessa hafva dock i allmänhet vid afgångsförhören icke varit, som man skulle kunnat förvänta, i sina kunskaper framståeede mot sina medsystrar af allmogeklass. » Som man finner, tycks professor Groth här taga saken uteslutande ur » betygssynpunkt », men många andra måste ju g ö r, sig gällande.