Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härvid erinrades, å min sida, bland annat, att ärendenas mängd, vid 110 jemförelse med Exsekutionsbetjenternas antal, icke syntes större, än att samma ärenden borde hafva kunnat inom behörig tid hinna uträttas; att den vidtagna anordningen, hvarigenom Aktuarien fått sig ålagdt att qvartalsvis afgifva restlängder, tycktes mindre ändamålsenlig och möjligen haft den verkan, att oafbruten, daglig tillsyn å ärendenas gång, sådan som ofvanåberopade instruktion förutsatte, blifvit underlåten; — att, ehuru Aktuarien, såsom de vid förklaringarne fogade restlängder ådagalade, icke varit njugg vid bestämmandet af den »lämpliga korta tiden» för ärendens uträttande, hvarom Instruktionen talade, — till exempel hvarpå anfördes, dels att till uttagande af lösen för Kongl. Svea Hofrätts utslag hos två namngifne personer, hvilka icke bort vara svåra att anträffa, blifvit anslagen en tid af 39 dagar, från den 22 Januari till den 2 Mars, samt för att till en likaledes namngifven Grosshandlande, som veterligen hade sitt kontor vid Stora Nygatan i Staden, öfverlemna ett utslag emot lösen, blifvit tilltagen en månads tid, från den 27 Februari till den 27 Mars — redovisningen för dylika uppdrag likväl fått dröja alltför länge, nemligen för det förstnämnda till den 26 Juni, eller 115 dagar efter den utsatta tiden, och, för det senare, till den 4 Juni, eller 68 dagar efter den bestämda dagen, utan att någon påföljd träffat de försumlige Exsekutionstjenterne, så vida icke dertill skulle räknas den varning, som, enligt ett likaledes i förklaringen åberopadt och dervid bilagdt utdrag ur rullan öfver betjeningen, funnes hafva blifvit tilldelad samma Exsekutionsbetjenter, hvilka med nyssomförmälda mål haft befattning; —■ att, i händelse besagda varning rört dessa två mål, det märkliga förhållandet likväl qvarstode, att samma varning icke blifvit meddelad vid slutet af årets första qvartal, då den förelagda tiden för uppdragens uträttande redan var öfverskriden, ej heller vid det derpå följande qvartalets slut, hvarinom redovisningen ändtligen var fullgjord, utan först vid början af årets fjerde qvartal, sedan ifrågavarande Exsekutionsbetjenterne sannolikt åsamkat sig ännu flere försummelser; — samt att vid restlängderna vidare vore att anmärka, det nästan i hvartenda der upptaget handräckningsärende den af Aktuarien utstakade tid för uppdragets verkställande, ehuru,
såsom förut vore antydt, rundeligen tilltagen, likväl blifvit öfverskriden med flere månader, till hvilket slags långsamhet åtminstone halfva antalet af Exsekutionsbetjenterna gjort sig skyldigt, men, enligt utdragen ur ofvanberörda rulla, icke flere, än de redan omförmälda två, blifvit under loppet af år 1861, det är, underförstå året efter det nyssnämnda skärpta kontroll blifvit införd, och ej heller sedermera, intill tiden för förklaringarnes afgifvande under loppet af år 1862, bestraffade.
I följd af den arbetsfördelning, som, enligt uppgift i förutnämnda förklaringar, skulle vara inom Ofverståthållare-embetets kansli vedertagen, an - lil sågos handläggningen och kontrollen af de ifrågavarande exsekutionsärendena, eller de så kallade publika handräckningsmålen, omedelbart tillhöra Ofverståthållaren; och med erkännande deraf, yttrade dåvarande Ofverståthållaren, Generalmajoren m. m.
Grefve Jacob Essen Hamilton, i sin afgifna förklaring, bland annat, att han vore öfvertygad, det hvarje innehafvare af Ofverståthållare-embetet, genom att sysselsätta sig med en sådan nära nog daglig granskning af diarier, hvilken jag syntes vilja fordra, skulle åsidosätta eller försumma Embetets mer omfattande och magtpåliggande förpligtelser, hvarföre han ansett sig hafva under sin embetsförvaltning tillräckligt vakat deröfver, att ärendena blifvit i behörig tid afgjorda, då han förordnat, att förteckningar å alla på handläggning beroende mål skulle af vederbörande Sekreterare till Ofverståthållaren hvarje qvartal aflemnas, hvarvid, ifall anmärkningsvärdt dröjsmål med något ärendes behandling en eller annan gång befunnits hafva förelupit, erinran derom genast blifvit gjord till den, hvilken det ålegat att ombesörja den fördröjda expeditionen.
I Kongl. Hofrättens utslag uppå ofvanomförmälda åtal yttrades, vidkommande mina anmärkningar i nu berörda hänseende, att Kongl. Hofrätten väl funne, det åtskilliga bland de åsyftade ärendena icke blifvit med den skyndsamhet, som vederbort, behandlade; men att. hvad i fråga om åtalet i denna del utredt vore, likväl icke föranledde dertill att, då tillbörligt afseende fästes jemväl å mängden och omfattningen af Ofverståthållarens embetsåligganden, å beskaffenheten af de nu ifrågavarande ärendena äfvensom derå, att under de tider, hvilka anmärkningen afsåge, Ofverståthållarens embete än af Ofverståthållaren och än af Underståthållaren förvaltats, antagas måste, det Ofverståthållaren eller Underståthållaren låtit sådan embetsförsummelse komma sig till last, att ansvar derför lagligen borde äga rum.
Den utredning af förhållandena, som genom berörda åtal blifvit åstadkommen, och hvilken jag ansett mig böra så vidlyftigt återgifva, på det att anmärkningarnes beskaffenhet måtte fullt tydligt framstå, och rättvisa göras ej mindre åt försvarets än ock åt domslutets grunder, lade efter mitt omdöme i dagen, att den gren af Ofverståthållare-embetets kanslis verksamhet, som omfattade de publika handräckningsärendena, icke, åtminstone under den tid, som åtalet afsåge, eller åren 1860 och 1861, varit på ett tillfredsställande sätt handhafd.
Öfvertygelsen derom var det, som föranledde mig att till denna del af berörda embetes förvaltning sträcka förr omnämnda åtal, och samma öfvertygelse torde derföre kunna anses hafva bort utgöra tillräcklig orsak för mig att genom åtalets fullföljande söka binda Ofverståthållare-embcte till den ansvarsskyldighet, Kongl.
Hofrätten ansett icke äga rum; men då, under åtalets lopp, blifvit upplyst, att dessa 112 ärendens handläggning och öfvervakandet af deras verkställighet i de åtgärder, som utfördes genom embetets betjening, skulle, i följd af den antagna arbetsfördelningen, omedelbart tillhöra Ofverståthållaren, uppstod hos mig tvekan, huruvida det önskvärda ändamålet kunde på nämnda väg ernås.
Det finge nemligen ej förnekas, att
Öfverståthållare^ embetsåligganden vore så många och magtpåliggande, att derest hans uppmärksamhet för mycket droges åt ett håll, sådant sannolikt icke skedde utan att andra, måhända vigtigare pligter derigenom komme att, till skada för det allmänna, stå tillbaka.
Häraf leddes jag naturligen på den tanka, att orsaken till den anmärkta bristen i tillsyn och kontroll å den underordnade betjeningen, i afseende på de ifrågavarandes ärendenas uträttande, låge djupare, än i en tillfällig försumlighet hos de öfverordnade, och att densamma vore att söka i någon ofullständighet i verkets organisation, helst likartad brist och deraf härflytande likartade följder kunde spåras jemväl inom andra grenar af Ofverståthållare-embetets verksamhet, såsom i gången af de handräckningsmål, som af enskilda personer anhängigjorts, d. v. s. i utmätnings-, qvarstadsmed flera förrättningar.
Angående dessa sistnämnda hade jag väl icke anstalt någon närmare undersökning, för så vidt en sådan skolat ske genom granskning af de utaf Exsekutionsbetjenterne förda diarier, men det vore mig bekant, att icke sällan klagomål förspordes öfver Exsekutionsbetjeningens åtgöranden vid dylika förrättningar, klagomål ej ensamt öfver långsamhet utan jemväl någon gång öfver bristande skicklighet och nit i tjensten.
Då jag sökte göra mig reda för orsakerna härtill, förekomme det mig, såsom vore dessa förnämligast att finna i det undantagsförhållande, som ägde rum i hufvudstaden, med afseende på Exsekutionsväsendet.
Då i Rikets öfriga städer Konungens Befallningshafvande vore öfverexsekutor och Magistraten underexsekutor, verkställande genom egna ledamöter eller genom särskildt antagna personer, dock under Magistratens inseende och ansvar, de förrättningar, som till Exsekutionsverket höra; då, på landet, under bemälde Öfverexsekutor, Kronofogden vore underexsekutor, utöfvande sjelf eller genom läns- eller fjerdingsmännen, men under Kronofogdens egen tillsyn och ansvar, exsekutionsgöromålen; inträffade i hufvudstaden det förhållande, att under Öfverståthållareu, såsom Öfverexsekutor, stodo omedelbarligen i egenskap af förrättningsmän vid exsekutionsärendenas uträttande, Exsekutionsbetjenterna, personer, hos hvilka fordrades hvarken den bildningsgrad eller i öfrigt sådana egenskaper, som svarade emot dylika förrättningars ofta invecklade, alltid magtpåliggande beskaffenhet och det på förrättningsmännen hvilande ansvar.
I hufvudstaden saknades sålunda helt och hållet en mellanmyndighet, sådan \ 113 sådan som Magistraten i stad och kronofogden på landet, eller med andra ord, en myndighet i besittning af nödiga egenskaper till ärendenas noggranna och sakkunniga behandling samt stadd i den samhällsställning och i sådana vilkor, som lemna moralisk ej mindre än materiel borgen för ett upplyst, samvetsgrant, och redbart handlingssätt.
Det vore visserligen sannt, att Aktuarien hos Ofverståthållare-embetet blifvit, på sätt förut är vordet antydt, satt såsom ett slags mellanmagt emellan Ofverståthållaren och Exsekutionsbetjenterne.
Han hade nemligen att emellan desse sistnämnde fördela ärendena, bestämma tid för deras uträttande och tillse, att nödig skyndsamhet iakttoges.
Mina ofvananförda anmärkningar visade emedlertid, huru härmed tillgått, och föga bättre resultat vore att deraf förvänta, så länge denne tjensteman, huru väl han i öfrigt kunde motsvara anspråken på en dylik mellanmyndighet, icke hade skyldighet att sjelf verkställa exsekutiva förrättningar, hvilken skyldighet, om han än ägde densamma, han likväl sällan skulle kunna uträtta, bunden som han vore af andra åligganden, påfordrande hans ständiga närvaro i embetsverket.
Det blefve ock af sistnämnda skäl för honom omöjligt att, såsom sig borde, utom embetslokalen, med sin uppmärksamhet följa Exsekutionsbetjenternes åtgöranden i tjensten.
Imedlertid kunde icke, förmodade jag, nekas, att flera af de ifrågavarande förrättningarne, helst i hufvudstaden, landets största och folkrikaste stad med mångsidigt utvecklad rörelse, handel, sjöfart m. m., ej läte sig tillbörligen verkställas, utan att både lag- och sakkunskap funnes hos förrättningsmannen, hvilkens omdöme och urskilning rätt ofta sattes på prof, under omständigheter, som medgåfve hvarken långsam besinning eller goda råds inhemtande; och likväl vore i hufvudstaden, att till slika uppdrag användas, icke andra personer, än Exsekutionsbetjentex-, stadda på en bildningsgrad och i lefnadsvilkor, som ingalunda svarade emot så vigtiga och ansvarsfulla uppdrag.
Detta vore utan tvifvel en brist i organisationen af hufvudstadens exsekutionsverk, en brist, hvars menliga följder befarades skola tydligare framträda, i den mån rättsförhållandena mer och mer utvecklas och på samma gång nya och mer svårhandterliga rättsfall förekomma.
Huru nämnda brist skulle afhjelpas, sade jag mig icke vara i tillfälle att antyda närmare, än som skett genom den här förut anstälda jemförelsen med exsekutionsväsendet på andra ställen inom landet.
Jag påpekade likväl särskildt den inrättning för besagda ändamål, som redan länge ägt rum i Göteborg, hvarest ifrågavarande ärenden, såsom bekant vore, skötas af två tjenstemän benämnde Ofverskultar, och hvilken inrättning, så vidt jag vid besök på stället och efter granskning af bemälde tjenstemäns diarier kunnat E. St. Just-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års riksdag.
15 114 utröna, nöjaktigt motsvarade sitt ändamål.
Jag förmälde mig anse, att en dylik tjensteman här i hufvudstaden i begynnelsen kunde vara tillräcklig, hvilken, utrustad med erforderlig lag- och sak-kunskap, vore skicklig och pligtig att i egen person handlägga de mer grannlaga och vigtigare exsekutiva ärendena och som likväl derjemte
,borde hafva sig ålagdt att såsom närmaste förman öfvervaka och inför Ofverståthållaren redovisa, ju oftare desto bättre, för fortgången af de öfriga enklare och vanligare förrättningarne, hvilka åt exsekutionsbetjenterne framgent, såsom nu, förtroddes.
Huruvida för detta ändamål tillsättande af någon ny tjensteman skulle vara af nöden, eller den anmärkta bristfälligheten i organisationen kunde afhjelpas endast genom förändring i ordnandet och fördelningen af arbetet inom Ofverståthållare-embetets kansli, derom tilläte jag mig icke att döma.*)
I 18 § af den för Justitie-Ombudsmannen utfärdade instruktion stadgas, att de förklaringar öfver Lagen, som Högste
Domstolen, uppå inkomna förfrågningar af domare och embetsmän, gifvit, skola Justitie-Ombudsmannen tillställas för att af honom samlas och behörigen hos Rikets Ständer anmälas, hvarvid han bör tillkännagifva, om han finner någon sådan förklaring vara olämplig, eller, under namn af förklaring, ny lag stiftad.
Sedan jag uti skrifvelse den sistlidne Juni, på öfligt sätt, hos Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern förfrågat mig, om och hvilka lagförklaringar af ofvannämnda beskaffenhet må hafva efter sistförflutna riksdags början blifvit meddelade, så har Hans Excellens uti skrifvelse den 18 påföljande September, med öfversändande i afskrift af Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse, innefattande förklaring af lagens rätta förstånd i fråga om verkställighet af Konungens Befällningshaf'vandes förordnanden angående böters förvandling, den 4 Januari 1865, förmält, att nyssberörda lagförklaring vore den enda af ofvannämnda beskaffenhet, som under den ofvanuppgifna tiden blifvit utfärdad. *)
Ej heller på denna underdåniga framställning liar jag ännu undfått nådigt svar.
Jag har likväl inhemtat, att Öfverståthåilare-embetet i det underdåniga utlåtande, som med anledning af berörda framställning blifvit infordradt och nyligen är afgifvet, hemstält, att en lagfaren Stadsfogde eller Exsekutions-kommissarie måtte tillsättas såsom underexsekutor i hufvudstaden och hafva till sitt biträde en kanslist samt nödigt antal af exsekutionsbetjenter.
Denne underexsekutor, för hvars verksamhet
Öfverståthåilare-embetet utarbetat och vid sitt utlåtande fogat förslag till instruktion, skulle sjelf verkställa exsekutiva åtgärder eller förordna exsekutionsbetjenter, som under hans tillsyn, kontroll och ansvarighet verkstälde de förrättningar, sorn af honom sjelf ieke medhunnes. 115 Som berörda nådiga Kungörelse är införd under N:o 3 af Svensk Författnings-samling år 1865, så anser jag öfverflödigt att här återgifva densammas innehåll.
I samma nummer af Svensk Författnings-samling är tillika intagen Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse i ämnet, af ofvannämnda dag, till Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län, hvaruti utförligen anföras de omständigheter, som föranledt ifrågavarande förklaring så ock de grunder, på hvilka densamma sig stöder.
Och enär dessa omständigheter och grunder, i min tanka, nöjaktigt rättfärdiga förklaringens uppkomst och innehåll, har jag ansett mig endast behöfva åberopa den sålunda framlagda utredningen af ämnet, såsom skäl för mitt omdöme, att merberörda lagförklaring hvarken är olämplig ej heller, under namn af förklaring, innefattar ny lag.
För att sätta Rikets Ständer i tillfälle att i ett sammanhang inhemta den fortgående verkan af Högste
Domstolens förstärkning, som vid begynnelsen af år 1861 ägde rum, införes här:
Sammandrag af Revisions-Sekreterarnes Arbetsredogör elser för år 1864.
Balans, enligt dessa redogörelser, vid slutet af år 1863.
Revisionssaker 572 Skiftesmål 67 Kammarrättsmål 7 General-auditörsmål 3 Idemstälda brottmål — Besvärs- och ansökningsmål .... 467 Kabinettsmål — ~ 1,116 Inkomna mål, under år 1864.
Revisionssaker 325 Skiftesmål 124 Kammarrättsmål 2 General-auditörsmål 15 Hemstälda brottmål . 13 Besvärs- och Ansökningsmål .... 1,112 Kabinettsmål lil 1.702. 2,818. 116
Af gjorda mål, under år 1864.
Revisionssaker 580 Skiftesmål 133 Kammarrättsmål 9 General-auditörsmål 16 Hemstälda brottmål 11 Besvärs- och Ansökningsmål ....
1,109 Kabinettsmål lil 1,969 Balans till år 1865.
Revisionssaker 317 Skiftesmål 58 Kammarrättsmål — General-auditörsmål 2 Hemstälda brottmål 2 Besvärs- och Ansökningsmål ....
Kabinettsmål — 849 9 818 Då ingående Balansen utgjorde 1116 mål och den utgående » » 849 » har således Balansen under året minskat med 267 mål.
Af den sålunda redovisade minskning af balanserade mål 267 belöper å Revisionssaker . . 255 Skiftesmål 9 Kammarrättsmål 7 General-auditörsmål 1 272 hvaremot ökning ägt rum i balansen å hemstälda brottmål 2 Besvärs- och Ansökningsmål .... 3^ 5 267 De balanserade Revisionssakerna hafva inkommit år 1859 1 mål » 1860 2 » » 1861 6 » » 1862 21 » » 1863 53 » » 1864 234 » 317 117 Minskningen i antalet af balanserade Revisionssaker, hvilken, på sätt min Berättelse till sistförflutna Rikdag (sid. 117) utvisar, började år 1861 med ..... 35 mål har fortgått » 1862 » 61 » » 1863 » 229 » » 1864 » J~>5 >} Summa minskning under dessa fyra år 580.
Jemförelse, för sistförflutna fem år, emellan antalet af:
Hemställda mål.
Andra mål och Inkomna mål 1860 1861 1862 11863 1864 382 404 380 375 325 151 131 130 154 124 | 62 29 14 13 13 1 11,274 | 1,136 1,147 1,143 1,240 Afgjorda mål 1860 1861 1862 1863 1864 265 439 441 604 580 138 209 169 215 133 56 37 12 i 15 11 1,151 1,433 | 1,319 1,348 1,245 I denna Embetsberättelse, likasom i föregående, må äfven några uppsatser i ämnen tillhörande lagstiftningen finna plats.
Sedan jag vidrört två förut behandlade frågor, ämnar jag på en och annan ny påkalla uppmärksamheten.
Uti Tidskrift för lagstiftning och lagskipning för år 1864 (N:ris 9, 10, sid.
567) har en författare uppträdt och med aktningsvärd omsorg sökt utveckla begreppet om Strafflatituden, i det han framstält en lära »om straffmedium vid latitudinära straff.»
Detta föranleder mig att återkomma till samma ämne.
Författaren yttrar nemligen i berörda afhandling, sedan han anfört hvad min år 1864 utgifna berättelse innehåller rörande detta ämne: »Yi kunna icke dela Justitie-Ombudsmannens benägenhet att utan pröfning »vika för Lag-utskottets auktoritet i denna sak, tröstande oss i den tro, att 118 »vi endast rättade oss efter lagstiftarens gifna bud.
Hvad en lagstiftande »myndighet i motiveringen till en af henne utarbetad lag anförer till led»ning vid samma lags tillämpning tillerkänna vi dess fulla betydelse, så »snart fråga är om tydningen af något i lagen förekommande uttryck, vare »sig ord eller sats.
Men då, såsom här är fallet, i ett allmänt raisonement »behandlas domarens af intet positivt lagbud bundna verksamhet i fråga »om huru lagen skall af honom i tillämpningen handhafvas, kan detta rai»sonement ej hafva större vigt, än hvarje annan enskildt uttalad öfverty»gelse, hvilken må antagas giltig endast så vida hon befinnes förnuftig.
I »förevarande fall inträffar derjemte, att den myndighet, från hvilken åsig »ten utgått, icke är i egentlig mening lagstiftande, utan allenast förslags »gifvande, och att man ingalunda har anledning att antaga, att en inle»dande anmärkning, som ej blifvit af den egentlige lagstiftaren upptagen »och återgifven, blifvit med sjelfva lagens godkännande gillad.
Utskottet »torde icke heller sjelft hafva tänkt sig sin mening såsom efter den nya »strafflagens införande ovilkorligen bindande.
Åtminstone angifver fram»ställningssättet icke en sådan uppfattning, utan snarare den motsatta.
För»denskull tro vi icke samma mening, af den anledning att hon tillhört Lagmtskottet, lägga hinder i vägen för antagande af de tillämpningsgrundsatser, »vi ofvan framstält.
Deras bruk, hvilket Justitie-Ombudsman numera, un»der inflytelse af Utskottets öfvertygelse, förklarar sig frukta likväl skola »någon tid fortfara, kunna vi ej, i likhet med denne höge embetsman, be»trakta såsom »ett ofullkomligt användande af systemet», utan anse det »hafva, ej blott »någon ursäkt», utan sitt fullkomliga berättigande i domarens, »helt säkert grundade och aktningsvärda »misstroende till sin egen skarpsinnig»het att i hvarje fall träffa det absolut rätta straffmåttet», — hvilken känsla vi »hoppas skola städse vara inom svenska domare-korpsen lefvande.
Derjemte »hålla vi före, att det allmänna omdöme, som »utan öga för de finare skiftningarne »i brottets karakter, tager anstöt derest väsentligen lika brott beläggas med »alltför olika straff», derutinnan är i sin fulla rätt.
Och ingen lärer kunna »bestrida, att rättssäkerheten är större, och den enskilde mera skyddad för »fel i lagskipningen, der hvarje afvikelse från en gifven norm bör vara åt»följd af tydligen anförda skäl och icke bero af blott det individuela tycket »hos domaren, hvilket måhända mången gång icke blifvit för honom sjelf »till klarhet utredt.»
Den skillnad, författaren uppställer emellan en lagstiftande myndighets åsigt, sådan den anföres »i motiveringen till en af henne utarbetad lag »till ledning vid samma lags tillämpning, då fråga är om deri förekommande uttryck, vare sig ord eller sats», och den åsigt, samma myndighet uttalar i »ett räsonement, hvaruti hon behandlar domarens af intet positivt lagbud 119 bundna verksamhet, i fråga om huru lagen skall af honom i tillämpningen handhafvas» — är svår att fatta.
Och likväl tillerkänner författaren åt den förra åsigten full betydelse, men medgifver åt den senare giltighet endast i det fall, att hon är förnuftig.
I den större eller mindre förnuftigheten af den ena eller andra åsigten lärer dock icke skillnaden vara att söka.
Den skall väl finnas i åsigternas olika föremål; men äfven dessa synas mig sammanfalla i arten, om ock den ena kan tänkas omfatta mera, än den andra.
Om lagstiftarens yttrande utom lagtexten har bindande kraft för domaren såsom ledtråd vid tydningen af lagens uttryck i ord eller sats, är det mig omöjligt att inse, hvarföre förhållandet icke skulle vara enahanda »i fråga om, huru lagen skall af domaren i tillämpningen handhafvas.
Detta handhafvande lärer icke kunna vara något annat, än tydning af de i lagen förekommande »uttryck i ord och sats», eller, låt vara, i flera ord, flera satser.
I det ena som i det andra fallet bör väl gälla den regeln, att »domaren skall noga pröfva lagens rätta mening och grund och derefter döma, men ej deremot, efter eget godtycke.»
I anmärkningen, att
Lag-utskottet icke är i egentlig mening lagstiftande, utan förslags gifvande, må jag gerna gifva författaren rätt.
Mitt uttryck om lagstiftarens tydligen uttalade vilja innebar ej heller, strängt taget, en sådan förvexling.
Jag ville dermed, endast utan omväg, uttala den mening, att då en förslagsgifvande myndighet inleder sitt förslag med en uttrycklig förklaring rörande rätta förståndet af en i samma förslag ingående lära, hvilken till sin beskaffenhet är så väsendtlig, som latitudsystemet i nämnda lagförslag, och lagstiftaren sedermera, utan någon anmärkning emot samma förklaring, antager lagförslaget, en dylik förklaring måste anses godkänd och antagen på samma gång som sjelfva lagförslaget.
I motsats härtill förmenar väl författaren, att man ingalunda har anledning antaga, att »en inledande anmärkning, som ej blifvit af den egentlige lagstiftaren upptagen och återgifven, blifvit med sjelfva lagens godkännande gillad»; men jag frågar, huru skulle den egentlige lagstiftaren, som blott skrifver lagparagrafer, lämpligen »upptaga och återgifva» hvad som tillhör kommentarierna till lagen.
Hans tystnad rörande en sådan »inledande anmärkning» tolkas förthy, i min tanka, säkrare såsom ett godkännande, än såsom ett ogillande deraf.
Författaren tillägger äfven, att Utskottet sjelft ej heller torde hafva tänkt sig sin mening såsom efter den nya strafflagens införande ovilkorligen bindande; åtminstone skulle framställningssättet icke angifva en sådan uppfattning, utan snarare den motsatta.
Hvarifrån författaren hemtat grunden för detta antagande, har jag icke lyckats utforska.
Utskottet slutar sitt yttrande i ämnet med dessa ord: »Utskottet anser sig således böra varna för ett misstag, som, om det vunne allmännare utbredande, skulle i väsent - 120 lig mån tillintetgöra fördelame af latitudsystemet och i sjelfva verket utgöra en maskerad återgång till det redan öfvergifna systemet af fixa straff.»
Denna »varning» tyckes mig på en gång antyda, att Utskottet hade allvar med sin åsigt, och att dess blick var riktad på framtiden, det är på tiden, hvarunder den lag, som med berörda anmärkning inleddes, skulle blifva gällande.