Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hvad godt som är kvar lefver under gudarnes värnande hand, och det skall lända dem till ära, när på den sista stridens stora dag det godas härar möta fördärfvets med jämnvägande styrka.
När detta tidehvarfs ände nalkas, båda tecken hvad komma skall.
Solens ljus och värme minskas sommar efter sommar; de tyglar makterna haft på vindarne slitas, och genom stormens dån förnimmes Fenrers tjut från Gnipahålan (»de stupande branternas håla») å Lyngveholmen, och Fenrers fränders från Järnskogen.
Bland människorna råder förvildning.
De döfva sin ångest i utsväfningar och blodbad.
Sedernas band äro afkastade, urtidens heliga runor förgätna.
Löften och eder aktas icke, makar svika hvarandra, broder varder broders bane, och systrars söner utgjuta hvarandras blod.
Från Järnskogen gör Hate ströftåg in i Midgard.
Skaror af baningar och ulfvar följa honom.
Midgards höfdingar ställa sig till motvärn; landen fyllas med slagfält, och deras borgar sköljas röda af sårsaft.
Yxan, svärdet och dolken härja.
Bygder varda ödemarker, de döde äro för många att jordas, och ulfvarne fråssa i kapp med förruttnelsens Nidhögg på otaliga lik.
Nu kommer den andre fimbulvintern.
Väl stiger solen, som vanligt, efter den kortaste dagen, högre på himmelen, och dagens längd tilltager; men det allt svagare ljuset återkallar en allt svagare grönska.
Frostjättarne rycka öfver
Elivågor in i Midgard; isjöklarne växa, snöfälten utbreda sig och smälta icke.
Asks och Emblas alla afkomlingar på jordens yta bortryckas af vapen, farsoter, köld och hunger.
Hate i ulfham slukar månen.
Öfver den förödda jorden brusa vilda etterkalla vindar.
Yggdrasil våndas och kvider.
I Järnskogen slår stormjätten Eggter, vaktaren af Gullveigs ulfhjordar, sin harpa och kallar med skadegladt strängaspel på eldjätten Fjalar, ty tiden är inne, när denne skall få hämd.
Fjalar kommer i den röde hanens skepnad, och ur trollträsket räcker honom Gullveig, »den gamla i Järnskogen», Valands svärd.
Fjalar flyger med det ned i de mörka »djupdalarne», där de i sina hålor gömda världsfördärfvets eldar bereda sig till utbrott, och han räcker vapnet till sin fader Surt.
Yggdrasil skälfver från roten till kronan.
Då bäfvar Asgard, jord och underjord.
Då faller gjallarhornet, där det hängde i helig skymning bland Yggdrasils löfvärk, och kommer i Heimdalls hand.
Asgards väktare lyfter det, och dess åskande toner genomtränga världen.
Mimers sju söner, väckte af hornskallet, springa upp ur århundradens sömn.
De fatta sina vapen och stiga till häst, för att deltaga i striden mot det onda.
För dem gäller det främst att skydda underjordens gröna riken mot Nifelhels vidunderskaror.
Dvärgarne komma ut ur sina fjällboningar och stå ångestfulle vid sina bärgväggar.
Lycksalighetsfältens fredliga innebyggare äro gripna af förskräckelse.
Pinohålornas fångar komma lösa och storma, i förening med Nifelhels vidunder, mot Hvergelmer och Nidafjället, för att härja Mimers och Urds riken, eller de störta ut genom den norra porten åt Amsvartners haf, där de invänta Loke.
Då Yggdrasil skälfde, lossnade hans och Fenrers och de andre Lyngvefångarnes länkar, och de ilade till skeppet Nagelfar, som, nu färdigbygdt, lossas från stranden och sätter ut.
Lokes broder
Helblinde, vattendjupens jätte, följer i kölvattnet det väldiga skeppet, vid hvars roder Loke står.
Han styr till Likstränderna och hämtar de fördömde, som bida honom där.
Han tager därefter kosan österut till stränderna af Järnskogen, där hela hans ulfyngel skall hämtas till striden.
Allt hvad skogar, bärg och vatten hysa af trollska väsen far i förvirring öfver markerna.
Öfver hela Jotunheim hörs det vildaste gny.
Dess jättar samlas under den andre Lokebrodern Byleist-Ryms ledning.
Världshafvet vältrar höga böljor, ty Midgardsormen vaknade, då Yggdrasil skalf, och slingrar sig i jotunvrede.
Hans rysliga hufvud lyfter sig redan öfver vattenbrynet med blodtörstiga ögon.
I Asgard råder lugn.
Oden har för sista gången talat med Mimers hufvud, och han vet hvad som skall komma.
Asar, vaner och alfer äro i full rustning samlade å tinget, och deras hästar stå sadlade, väntande på sina ryttare.
Einheriarne, anförde af Svipdag och andra urtidshjältar, af Sköld- Borgars ättlingar och af Ivaldes, af ynglingarnes, budlungarnes, hildingarnes, ylfingarnes, amalernas hjältar, sitta redan till häst i ordnade leder.
Så äfven valkyriorna.
Å gudatinget rådslås icke om frälsning, utan om gudarnes platser i striden.
Vanerna med Sessrymners einheriar skola möta Surt och Suttungssönerna.
Njord har begifvit sig till Vanaheim; men Fröj, hans son, har stannat i Asgard, och han påyrkar att få sin plats mot Surt till bot för den dårskap, som bragte Valandssvärdet i jättevåld.
Efter slutadt ting tacka hvarandra gudarne för snart tilländalupen sammanlefnad och taga afsked af sina asynjor och diser.
Dessa skåda, medan de afvakta döden, ut från Lidskjalf, för att intill det yttersta hafva för sina ögon dem de älska.
Asgards krigarskaror dela sig och rycka å ömse sidor ned för Bifrost.
Vanerna med sina einheriar rida ned på den södra halfbågen.
Där brister
Bifrost under ryttareskarornas tyngd, och simmande i lufthafvet tillryggalägga de den återstående vägen till Oskopners slätter.
Asarne med sina einheriar tåga ned på den norra halfbågen, för att möta Jotunheimsskarornas anlopp.
Striden kommer att stå längs Jormungrunds hela randbälte, där Oskopners slätter och Vigrids sammansluta sig till ett enda stort slagfält.
Angrepp äro att vänta från alla håll.
Mot norr mörknar synkretsen af snö- och hagelbyar öfver frost- och stormjättarnes framryckande massor.
De hålla sköldarne framför sig och vråla under dem sin orkanvilda stridssång.
Östern svartnar af Järnskogens svärmar.
Gullveigs och Eggters vidunderhjordar, anförda af Hate, baningarne och Nifelhels fördömda innebyggare, anförda af Loke, »världsfördärfvets söner» (Muspels söner) komma där i oöfverskådliga skaror.
Söderns synkrets rödfärgas som af lågor.
Surt och Fjalar med »Suttungs söner» anrycka därifrån.
Surt bär Valandssvärdet i sin hand.
Det är som om solen åter skene med sin forna glans öfver världen; men skenet kommer från svärdet, ej från den tynande »Alfrödul».
I väster höjer Midgardsormen sitt hufvud högre öfver hafvet.
Vidar den tyste var ej å tinget.
På sin egen mark, det ensliga och gräsbevuxna Vide, sadlade han sin häst och iklädde sig sin rustning.
Där band han på vänstra foten en märkvärdig sko, på hvilken osynliga händer arbetat under århundradenas lopp.
Det förhåller sig med denna på följande sätt:
Förfäderna hafva stadgat, att när skor göras, skola stycken af lädret afskäras vid tå och häl och förvaras åt fattigman.
Den det gör, han ger osynligt ämne åt den sko, som skall skydda Vidars fot, när han ställer den i Fenrers öppna käftar.
Af skons styrka och ogenomtränglighet för Fenrers tänder, gift och etter, beror om Vidar skall gå med lifvet ur striden eller icke.
Minsta barmhärtighetsgärd kommer sålunda gudarne och deras sak till godo på slutuppgörelsens dag.
När striden börjar, har Vidar intagit sitt rum i fylkingen och rider sin fader Oden nära.
Anförde af gudar, valkyrior och urtidshjältar, spränga einheriarne fram i täta leder, som bryta sig, här mot Jotunheims fylkingar, där mot baningarnes och mot Järnskogens odjurshorder, där mot Suttungssönernas skaror.
Öfver allt strid och död – tursar, vidunder och eldjättar fallande under einheriarnes spjut och svärd; einheriar störtande, man och häst, till jorden under jättarnes klubbor, odjurens käftar, baningarnes pästpilar och Suttungssönernas gnistrande vapen.
Tyr, som svänger sitt svärd i vänster hand, träffar Hate i vapenträngseln.
Tvekamp dem emällan.
Hate faller.
Men äfven den ridderlige asaguden, som, dödligt sårad, dignar ur sadeln.
Heimdall och Loke, de gamle fienderna, söka fram mot hvarandra.
Loke är afskyvärd att se.
Århundradens pinor, hat och hämdekänslor drifva honom fram till orädd kamp.
Heimdall kämpar en svår strid; han segrar och skiljer med svärdet Lokes hufvud från hans kropp.
Men lemmarne af Midgardsormens fader lefva äfven i styckadt skick; det ohyggliga hufvudet, fullsatt med pästladdade, spjutlika horn, återstudsar från marken och borrar sig väg genom Heimdalls bröst.
Den rene eldens ädle gud stupar.
Då slocknar solen, och stjärnorna falla från himmelen.
Fenrer rasar i einheriarnes leder.
Oden rider på Sleipner mot honom, men dignar framför odjurets ettersprutande gap och försvinner däri.
Då kastar sig Vidar af sin häst, ställer vänstra foten på Fenrers underkäk, griper om hans öfre med väldig hand och stöter svärdet i hans hjärta.
Där håller guden vapnets udd kvar, tills ulfven tumlar på sidan och ligger död.
Så hämnar
Vidar den tyste sin fader.
Oskadd går den starke och blygsamme asasonen ur Ragnarökstriden.
Midgardsormen har under striden sträckt hufvudet upp öfver Vigrids slätt och börjar spruta etter öfver gudarnes fylkingar.
Tor har blicken fäst på honom och har aldrig kastat sin hammare med den asakraft som nu.
Ormen störtar ned med krossadt hufvud; men förgiftad af hans etter, vacklar segervinnaren nio steg tillbaka och faller död.
Fröj på sin ypperlige häst Blodughofve stormar genom Suttungssönernas svärmar mot Surt.
Då höjer denne det förfärliga Valandssvärdet, och Fröj stupar under hugget af sin fosterfaders smide, brudköpet för Gerd; men i samma stund är Jotunheims öde fullbordadt.
Svärdet, svängdt af en jätte, skulle tillintetgöra jättevärlden.
Det ödet hade Valand smidt in i dess klinga.
Himlahvalf efter himlahvalf rämnar.
Fjällen, som i Surts dalar höllo djupens lågor fängslade, brista; flammorna omhvärfva slagfältet, tillintetgöra jättarnes, vidundrens och de fördömdes skaror och slå upp genom de sprängda himlarne.
Genom rök och lågor rida Vidar, Vale och Tors söner Mode och Magne bort från det brinnande slagfältet och in i underjordens lycksalighetsrike till Mimers lund, dit döden och förgängelsen icke nå.
Den gamla syndbefläckade jorden, härjad först af fimbulvintern, sen af Surtbranden, sjunker i hafvet och upplöser sig i slagg och aska.
Lågorna slockna.
Luften är renad af dem och hvälfver sig klarare blå än någonsin.
Och upp ur hafvet stiger en annan jord med härlig grönska.
Det är Mimers och Urds lycksalighetsriken.
Det är de tre världskällornas jord med Mimers lund och Breidablik, bostaden för Balder, Nanna, Had och Leiftraser och Lif, som skola varda föräldrarna till den nya världsålderns människoslägte.
Forsar falla från Nidafjällen, som nu öfverspännas af en högre himmel och öfver dem flyger, spanande efter fisk, det örnpar, som, i likhet med många andra djurslag, blifvit i Mimers rike förvaradt undan förstörelsen.
Gudar återfinna hvarandra på Idaslätten.
Höner, Vidar, Vale, Mode och Magne och Mimers söner samlas där kring Balder, Nanna och Had.
De samtala om det härliga världsträdet, som öfverlefvat förödelsen och skall blomstra i förnyad kraft, ty visdomskällan har åter stigit till sin brädd, och Mimers söner skola vårda det.
De påminna hvarandra om alla öden de genomlefvat och om urtidens heliga runor.
Och i Idaslättens oförvissneliga gräs återfinna de det underbara tafvelspel, hvarmed gudarne lekte i tidens morgon.
Sorgfrihetens dagar hafva återvändt.
På den nyuppståndna jorden skola osådda åkrar bära skördar, och dygdiga slägten samlas till oförgänglig lycka i Gimles guldtäckta salar, som skina härligare än solen.
Vid kedjan af de heliga sånger, som diktades i urtiden och blifvit ärfda från slägte till slägte, har således nornan fäst det dyrbaraste af alla smycken, då hon sjöng, att
»all brist skall bättras
och Balder komma.»
Ja, hon har siat, att en mäktigare än han skall komma, den Gud, hvars tjenarinna Urd är, han, hvars ande genom visdomsbrunnen mängde sig in i skapelsen, en allsmäktig Gud och en fridens Gud tillika, som då
»stadgar en dyrkan,
som stånda skall.»
Mytologisk Namnförteckning
bifogade upplysningar.
(Numren hänvisa till sidorna.)
Ae (Ái), en af de konstnärer, som arbetade under Mimersonen Dvalins ledning.
Deltog i tåget från Svarins hög till Aurvangalandet.
Ae (Ái, Farfaders fader), gift med Edda (Farmoders moder).
Bodde i Aurvangalandet, då Heimdall under namnen Skef (Kärfve) och Rig (Höfding) herrskade därstädes.
Heimdall besökte dem, och nio månader därefter föddes i Aes och Eddas hydda en son, som de kallade Träl (þræll) och som gaf upphof åt de ofries ätter.
Äfven trälarne ansågos således hafva gudomlig börd; deras stamfader betraktades som halfbroder till de fries och de högättades och som den äldste af de tre halfbröderna.
Aes och Eddas hem skildras i sången om Rig som tarfligt, men icke nödstäldt.
Den mat de framställa för sin gäst är soppa, kalfkött och en kaka, »tung och tjock med täta sådor».
Träl vardt gift med Ty (þy, Trälinna) och lefde med henne ett arbetsamt, men lyckligt lif.
Man jämföre härmed hvad Tacitus (Germania 25) förtäljer om germanernas milda sätt att behandla sina trälar.
Hos dem hade trälen eget hus och hem, och ehuru han kunde af sin herre saklöst dödas, var det sällspordt, att denne tillät sig slå honom.
Anmärkningsvärdt är, att Träls och Tys utseende skildras som icke-germaniskt.
Träl har mörk hy; Ty har krokig näsa.
De öfriga kännemärken, som meddelas på deras utseende, såsom lutande rygg, valkiga händer med tjocka fingrar, samt långa hälar och solbrända armar, hänvisa mer till deras lefnadskall och sysslande än till deras ras. 20.
Aldafader
(Aldaföðr, de hvarandra följande slägtenas fader), binamn till Oden.
Aldagaut (Aldagautr), binamn till Oden.
Ale (Ali) anses vara ett af guden Vales binamn.
Alf (Álfr).
Namnet tillkommer i sin förnämsta bemärkelse den tredje af de germaniska gudaslägterna, som voro asar, vaner och alfer.
Alferna intogo i början en lägre ställning än de båda andra; de voro dessas edsvurne hjälpare, utmärkte som naturkonstnärer och hjältar.
Det var alferna, som i förening och täflan med
Mimers söner smidde under oskuldstiden härliga klenoder åt asar och vaner.
Klenodernas beskaffenhet hänvisar på jordens smyckande med blomster och skördar.
Alferna, de manlige och de kvinliga (»älfvorna», »växtlighetsdiserna») skildras som utomordentligt sköna väsen, samt hjälpsamma och välvilliga, men på samma gång snarstuckna, envisa och ytterligt hämdgiriga, när de blifvit förnärmade.
Detta deras skaplynne framträder i gudasagan isynnerhet hos alfhöfdingen Valand och dennes brorson Svipdag.
En stor del af gudasagan upptages af de händelser, som vållades genom den af Loke anstiftade fiendskapen mellan asarne och alferna.
Ödesdisen
Urd länkar dessa händelser så, att de efter svåra skiften slutas med försoning och de förnämste alfernas och växtlighetsdisernas upptagande bland Asgards gudar och gudinnor.
Till alferna hör Delling, som är morgonrodnadens herre, Breidabliks väktare, fader till Dag och genom honom farfader till »ljusalferna».
Till alferna höra vidare växtlighetsdiserna Groas och Sifs fader Sigtrygg och dennes broder Ivalde, som med en ljus-dis föder Idun, Auda och andra växtlighetsdiser, samt med en jättinna de ryktbare bröderna Valand, Egil och Slagfinn-Gjuke.
Valand har med nattdisen Baduhild sonen Vidga; Egil har med Groa sonen Svipdag och med Sif sonen Ull.
Slagfinns söner äro de i hjältesagan besjungna gjukungarne.
Ivaldes afkomlingar hafva i hjältesagan det gemensamma namnet niflungar (nibelungar, af hvilka gjukungarne utgöra en gren.
Benämningen alfer nytjas icke alltid i strängt begränsad betydelse, åtminstone icke i senare källor, der benämningen utsträckes till Surts söner, »svart-alferna», och der alfer och dvärgar stundom förblandas med hvarandra.
Alf brukas äfven som personnamn.
Bland dem, som i Völuspas »dvärg»-lista uppräknas såsom deltagare i tåget från Svarins hög till Aurvangalandet, äro Alf och Yngve.
Dessa namn stå här endast symboliskt och beteckna, att det var alfer och ynglingar (svea-höfdingar), som voro tågets ledare.
Ur gudasagan hafva »Alf och Yngve» blifvit inflyttade i den i kristen tid af mycket olika elementer hopsatta, till stor del på fri hand diktade Ynglingasaga. 23, 26, 29, 35, 92, 98, 139–143, 144–151, 152.
Alfheim, alfernas odal-land, beläget på underjordens östra randbälte.
Fröj, skördeguden, fick Alfheim i tandgåfva och vardt därmed herrskare öfver alferna.
Sedan Ivalde och hans söner blifvit utsedde till Hvergelmers och Midgards väktare mot frostmakterna, fingo desse alfer land i »Svitiod det stora», der Valand hade landet Trymheim och Egil och Slagfinn landet Ydalarne med borgen Ysäter vid Elivågor. 7, 12, 15, 17, 29, 33, 49–53, 128, 162, 177, 188, 193.
Alfhild, ursprungligen namn på en soldis.
Alfrik.
En af de konstnärer, som smidde Brisingamen.
Alfrödul, namn på solen och äfven på solgudinnan Sunna. 194.
Allfader, binamn till Oden.
Allvalde (Allvaldi), binamn till Ivalde.
Allsvinn (Alsviðr, »mycket snabb»), den ene af Sols hästar.
Den andre är Arvak. 8.
Allvitter (Hervör Alvitr), binamn till Idun.
Altjof (Alþjófr), smideskonstnär.
Alvig, Almveig, Alfny, namn på den växtlighetsdis, med hvilken Halfdan, efter att hafva bortskickat Groa, gifte sig och födde sonen Hadding. 152, 190.
Allviss (Alviss).
I poetiska eddan förekommer en lärodikt, Alvíssmál, hvars uppgift är att uppräkna poetiska synonym till jord, himmel, måne, sol, vind, eld o. s. v.
Sången inklädes i en mytsaga, enligt hvilken en dvärg, Allviss, tillegnat sig en mö, öfver hvilken
Tor har giftomannarätt, samt är med henne på väg till sitt underjordiska hem, då han påträffas af Tor, som ej vill låta honom behålla mön på annat vilkor än att han kan och vill besvara alla de frågor Tor har lust att ställa på honom vidkommande de olika sätt, hvarpå vissa föremål benämnas i de olika världarne: bland asar, vaner, alfer, dvärgar, underjordsbebyggare, människor och jättar.
Dvärgen, som är stolt öfver sin namnkunskap, ingår på förslaget och besvarar
Tors frågor, ända tills solen går upp, då »dagskygga dvärgar» enligt sagan förvandlas till sten.
Amaler, Hamalsättlingar. 155, 156, 159.
Amma, hustru till Ave, de fribornes stamfader. 20.
Amsvartner, det af evigt mörker betäckta hafvet utanför Nastränderna, i hvilket holmen Lyngve är belägen, der Loke, Fenrer och Muspels (världsfördärfvets) söner ligga fängslade intill Ragnarök.
80, 171, 174, 184, 188, 193.
Anar, Annar, Onar (Ánarr, Annarr, Ónarr), binamn till Fjörgynn, som med Mimers dotter Natt födde jordgudinnan Frigg.
Anar- Fjörgynn är en vanagud och efter all anledning densamme som Höner.
Andlang (Andlangr).
Våra fäder antogo, att flere himlar hvälfde sig öfver hvarandra.
Underjorden har sin himmel, i jämförelse med hvilken den öfver jorden synliga kallas upphimmeln, uppvärlden, (upphiminn, uppheimr).
Öfver denna hvälfver sig en andra himmel, Andlang, och öfver denna en tredje, Vidblain (Viðbláinn).
Andrimner (Andhrímnir).
I dikten Grimnersmal säger en strof: »Andrimner låter i Eldrimner koka Särimner (Sjörimner); detta är det bästa fläsk – men få äro de som veta med hvilken föda einherierna näras».
Man har däraf dragit den slutsats, att Valhall ägde en kock med namnet.
Andrimner, och att denne i en värklig kittel, Eldrimner, kokade en värklig galt, Särimner, hvars fläsk skulle tjena einheriarne till föda.
Och för att
Särimner skulle dag efter dag räcka till för detta ändamål, har man vidare antagit, att han hade samma egenskap som Tors bockar och dagligen, efter hvarje slagt, lefde upp igen (se Snorres edda).
Allt detta beror på missförstånd.
Med dikten Grimnersmal äro införlifvade strofer af en gammal sång, som rört sig alltigenom med symboliska bilder: som t. ex. framställer döden och sömnen (Dáinn och Dvalinn) såsom hjortar i Yggdrasils krona, bron Bifrost som en fisk (emedan broände kallas i isländskan »fiskstjärt»), Yggdrasils med mjödsaft mättade bladkrona som en get, ur hvars spenar det mjöd flyter, som einheriarne dricka o. s. v.
Symboliska äro äfven Andrimner, Eldrimner och Särimner, såsom redan prof. N. M. Petersen i sin Mytologi påvisat.
Namnens gemensamma sammansättningsdel -rimner hänvisar till rim (hrím), »den första och finaste öfvergången från flytande till fast form».
Namnens främre sammansättningsdelar And-, Eld- och Sä- (Sjö-) angifva på tydligaste sätt, att Grimnersmals skald menat elementen ande (luft), eld och vatten och dermed velat säga, att endast de finare elementen, men icke något jordämne, ingått som beståndsdelar i einheriernas föda.
Andvare, en af de dvärgkonstnärer, som arbetade i Dvalins smedja och deltogo i tåget från Svarins hög till Aurvangalandet.
Hjältesagan gör honom till väktare öfver de skatter, som Valand efterlämnade, då han med sina bröder flydde till Ulfdalarne.
Andra sången om Sigurd Fafnersbane och Skaldskaparmal berätta följande:
Oden, Höner och Loke voro i sällskap ute och genomforskade världen.
De kommo till en å och följde den till en fors, der det satt en utter.
Han hade fångat en lax i forsen och åt den halft blundande.
Loke tog en sten och slog den i hufvudet på uttern, så att han dog.
Han skröt icke litet med att han sålunda i ett tag fångat både uttern och laxen.
Med detta byte gingo gudarne vidare och kommo till en gård, hvars egare var den trollkunnige Reidmar.
Asarne begärde natthärberge, men sade, i det de visade sin fångst, att de själfve hade mat tillräckligt.
När Reidmar sett uttern och funnit, att det var hans son Utter, som blifvit dräpt, kallade han på sina två andra söner Regin och Fafner och öfverföll med dem asarne, band dem och lät dem veta, att han hade att på dem hämnas ett sondråp.
Asarne bjödo böter så stora som Reidmar sjelf ville bestämma, och de gjorde en öfverenskommelse, som bekräftades med ed.
Uttern flåddes, och asarne skulle fylla och alldeles öfvertäcka skinnet med guld – detta var öfverenskommelsen.
Loke skickades ut att anskaffa guldet, och han begaf sig till den förut omtalade forsen, Andvarefors, der uttern blifvit dräpt.
Der bodde dvärgen Andvare, som plägade i gäddskepnad hålla till i den fiskrika forsen och der skaffa sig mat.
Innan Loke gick till Andvarefors, hade han besökt Ran och fått låna hennes nät.
Dermed fångade han Andvare, om hvilken han visste, att han vaktade en stor guldskatt, som Gust (»Väder-il», binamn till stormutsändaren Valand) hade egt.
Andvare måste lösa sitt lif med att utlämna så mycket af skatten som ansågs behöfligt.
De gingo in i bärget, och Loke mottog guldet, men sedan han fått hvad han skulle ha, märkte han, att Andvare hade kvar en ring (förmodligen en, som droppade andra ringar, likt Draupner och Valandsringen i Ulfdalarne), och Loke tog äfven den.
Då uttalade Andvare den förutsägelse, att den tagna skatten skulle lända bröder till bane och skapa mycket ondt mällan stormän.
Med detta guld återvände Loke till Reidmar.
Utterskinnet fyldes och betäcktes därmed.
Oden hade dessförinnan undangömt den dyrbare ringen, och han trodde att överenskommelsen nu var uppfylld.
Men Reidmar såg noga efter och fann ett obetäckt hår vid munnen.
Då måste guldringen fram att betäcka det; först därmed var »uttergälden» fullgjord, hvarefter asarne frigåfvos.
– Fafner och
Regin begärde derefter af sin fader andelar af skatten som brodergäld efter Utter.
Reidmar vägrade.
Då dödade honom Fafner, medan han sof.
Fafner tog allt guldet och vägrade att gifva Regin hans andel, hvarefter han, Fafner, lade sig i ormham å Gnitaheden med Ögerhjelm (skräckhjelm) å hufvudet och rufvade skatten.
Regin, som var skicklig smed, begaf sig till konung
Hjalprek och smidde hos honom.
Hjalpreks son Alf var gift med Hjördis, som förut varit maka till konung
Sigmund och med honom födt sonen Sigurd (Fafnersbane).
Sigurd uppfostrades hos konung Hjalprek.
När han vuxit upp och kommit till krafter, eggade honom Regin att uppsöka Fafner å Gnitaheden, döda honom och taga hans skatt.
Regin gaf honom för detta ändamål ett utomordentligt svärd, och Sigurd lyckades med detta att dräpa Fafner.
När det var gjordt, kom Regin, som under striden hållit sig undan, fram och lyckönskade Sigurd till den utförda bragden.
Men Regins uppsåt var att lönmörda
Sigurd och göra sig till ensam egare af Fafners skatt.
Regin skar ut hjärtat ur ormen, drack af hans blod och bad
Sigurd steka hjertat, medan Regin hvilade sig.
Medan Sigurd gjorde detta, tog han med fingret på hjärtat, för att känna, om det var stekt.
Då brände han fingret och stack det i munnen.
Så snart Fafners hjärteblod kommit på den unge hjältens tunga, vardt denne »vis» deraf och förstod hvad fåglarne, som sutto i ett träd i närheten, sade.
De läto honom veta, att
Regin hyste förrädiska tankar, och att han borde döda smeden och sjelf taga allt guldet.