Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En så vidlyftig omarbetning af vår nu gällande rättegångsbalk, sotn blifvit föreslagen, skulle jag visserligen önskat undvika, äfvensom jag byser betänkligheter i afseende å det nya stadgandet om rättighet till verkställighet på Underrätts dom i alla mål; men du förslaget blifvit uppgjordt och granskadt af flera personer, som ega större erfarenhet, än jag vågar tilltro mig, samt jag är öfvertygad om nyttan af den föreslagna minskningen i rältegångsinstansernas antal och derföre önskar dess framgång, har jag ansett mina betänkligheter i omförmälda fall böra vika.”
Af herr Berg von Linde:
"Då jag till alla delar instämmer uti Utskott* ts förslag om indragning af Kämners-, Lagmans- och Riddaresynerätter, anser jag min pligt fordra att fästa uppmärksamhet vid ett förhållande, som endast lösligen blifvit uti betänkandet vidrördt, det nemligen att genom den föreslagna förändringen i domstolsorganisationen någon minskning i statsutgifter icke är alt påräkna, utan att dessa, åtminstone till en början, komma att ökas, emedan Hofrätten», som redan äro af göromål öfverhopade, icke kunna medhinna att afgöra inkommande mål så skyndsamt, sorn parter skäligen böra kunna fordra, med mindre än att antalet af ledamöter förökes, hvartill kommer alt nu varande innehafvare af de Lagmansembeten, som skulle komma att indragas, icke lära underlåta att framställa anspråk å ersättning för föilorade inkomster, hvilka svårligen lära kunna alldeles afvisas.
Om än af de skäl, Utskottet anfört, det må anses för tidigt att nu ifrågasätta anslag af löner för ett tillökt antal Hofrättsledamöter, vore det dock icke olämpligt alt, på sätt Rikets Ständers Justitieombudsman i dess motion föreslagit, medel ställas till Kongl.
Maj:ts disposition för aflönande af de adjungerade ledamöter, hvarmed Hofrätterna till en början kunna komma att förstärkas”.
Af herr doktor Säve, med hvilken herr Grefve Sparre, E, herr lektor JVallman samt herr prosten Odelberg sig förenat: ”Rikets Höglofl.
Ständer hafva, såsom i ofvanstående memorial är au ford t, vid trenne föregående riksdagar uttalat sin öfvertygelse om rättegångsordningens i vårt land behöfliga förenkling genom Kämners-, Lagmans- och i sammanhang dermed Riddaresynerätternas afskaffande, utan att förslagen dertill, i deras då oförberedda och bristfälliga skick, kunnat vinna Kongl.
Majits höga bifall, och Lag-utskottet fann sig i följd deraf vid sistförflutna riksmöte, då samma önskningar från en del af representationen förnyades, föranlåtet att, Lag-Utskoltets Betänkande > N.-o 56. 23 med godkännande af principen i öfrigt, rent af afstyrka den ifrågasatta reformens verkställande på försök, utan att alla nödiga garantier mot deraf uppkommande olägenheter förut blifvit vidtagna; en åsigt, som då vanntvänlte Riks-stånds fullkomliga godkännande.
Fiågan är nu, om genom sedan tillkomna skäl eller genom Lag-utskotlets behandling vid denna riksdag, nyttan och nödvändigheten af reformens snara genomdi i vande blifvit satt så »tom allt tvifvel, eller saken blifvit bragdt i det väsendtligen olika och fullt förberedda skick, att den iiu, ulan vidare tillgöranden från de bägge statsmakternas sida, bör inom ett och ett halft år vinna framgång.
Val har förslaget om ofvannämnda Underrätters indragning och rättegångsinstansernas i följd deraf inskränkning lill blott trenne, denna gången blifvit utvidgadt genom f. d.
Justitieombudsmannens af Lig-utskottet upptagna och fullständiga förslag till de nya stadganden och förändringar i gällande lagstiftning, hvartill en dylik indragning måste föranleda, men samme embelsmans i förening dermed gjorda hemställan, att "Rikets Ständer måtte anslå och till Kong1.
Majus nådiga disposition ställa nödiga medel för Hofrätternas förstärkning med nya ledamöter”, dock "med vilkor, alt sådana aflöningsmedel framdeles, så vidt omständigheterna medgifva , må kunna indragas,” har af Utskottet blifvit underkänd.
Väl hafva enskilde motionärer, riksdagsmännen JY.
Strindlund och L Wenanderfästat uppmärksamhet på den af andra rättegångsinstans^ns »llägsnande eller indragning fö'junde nödvändigheten, att ”serskilde divisioner af ldofrätterna måtte utflyttas i landsorten och förläggas på lämpliga ställen,” men förslagen så väl härtill, som till Rådstufvurätternas ordnande och reorganisation hafva lika litet vunnit Utskottets afseende.
Då följaktligen tvänne så vigtiga olägenheter af den yrkade reformens till en del redan före 1840 års utgång tillvägabringande, som å ena sidan försvårandet för rättsökande att i andra instansen sjelfva bevaka sina rättsanspråk, hvilken olägenhet för isynnerhet de från Kongl. Svea Hofi ätt långt aflägsna norra orterna måste blifva ytteist kännbar, och å andra sidan omöjligheten för rikets Höfrätter att utan utvidgning af sin embetsmannapersonal från och med början af år 1850, således minst ett helt år, förrän deras på nästkommande
Ständers reglering beroende nya löningsstat kan blifva tillämpad, medhinna stna genom isynnerhet
L igmansi ätternas indragning betydligt förökade göromål, oförminskade qvarstå. så befinner sig saken i hufvudsakligen samma oförberedda skick, som vid förra riksdagen, och Utskotle:s tillstyrkande hade derföre efter vår förmening bort inskränka si» til! hvad Lag-utskottet äfven då föreslog, nemligen: det Rikets Ständer matte besluta en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t i deruti Rikets Ständer> med åberopande af de skäl, Rikets Ständer 24 Lag-Utskoltcts Betänkande, Pt.-o 56. tillförene yttrat för Kämners- och Lagmansrätternas samt, i sammanhang med dessa sistnämnda, Riddarsynerätternas af skaff ande och rättegångsinstansernas inskränkning till blott Irenne , i underdånighet anhålla, att, derest berörda domstolars indragning finnes kunna på ett ändamålsenligt sätt verkställas, utan att å ena sidan rättegångsordningen i öfrigt behof ver undergå sådan förändring, hvarigenom utvägarna till ändringssökande för parter i allmänhet för mycket försvåras, eller å andra sidan statsverket alltför mycket betungas med ökade utgifter för de nuvarande Tiofrätternas förstärkande till antal eller personal, Kongl.
Majit täcktes låta utarbeta och efter vederbör andes hörande, i nådig proposition vid nästa riksdag, eller så fort ske kan, för Rikets Ständer framlägga ett fullständigt förslag, ej mindre till alla de förändringar i allmänna lagen eller serskildt utfärdade författningar, hvartill den ifrågasatta indragningen föranleder, än äfven till den förändrade organisation af de öfriga allmänna domstolarna, som i sammanhang härmed kan finnas af behof vet påkallad; men då denna mening ej blifvit af nuvarande Lag-ulskolls majoritet giliad, få vi densamma såsom reservation hos Rikets Höglofl.
Ständer fördsamt anmäla." STOCKHOLM, Ecksteinska.
Boktryckeriet, 1848.
Lag-Utskottets Betänkande, N;o 5j. 1 N:o 57.
Ant. till Exp. Etsk. den 20 Juni, kl. u f. m.
Betänkandej i anledning af framställda förslag för tillvägabrin gande af förbättring i författningarne rörande inteckning.
JSerörde till Lag-utskottets granskning oell yttrande öfverlemnade förslag hafva blifvit framställda, hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, af herrar Dal man_, W. F. A.j och Coyet j C. A. /, samt, hos Heder v. Bonde-ståndet, af Riksdagsfullmäktige Erik Andersson från Skaraborgs län och Per Haraldsson från Elfsborgs län; och får nu Utskottet derföre redovisa i den ordning, hvartill frågornas beskaffenhet föranleder.
Herr Dalman har yrkat, att ”enär nu gällande intecknings-förordning af den 13 Juli 1818, angående inteckning i fast egendom, ofta gifvit anledning till en i dess resultat orättvis tolkning, serdeles i de fall, då inteckning blifvit i flere fastigheter för samma fordran beviljad”, Rikets Ständer måtte, såsom inteckningslag, antaga de i g kap. af lagberedningens förslag till Jordabalk innefattade stadganden angående inteckning, hvilka genom fullständighet och enkelhet syntes ega ett ostridigt företräde framför nyssnämnde förordning.
Andersson har åter blott ansett förändring af vissa bestämmelser i berörde Kongl, förordning vara af behofvet påkallad.
Han har nemligen till förekommande deraf, att ansökning om inteckning för förment fordran må göras hvilande på den grund, att sökanden genom rättegång väckt anspråk på fordringen samt inan den uppgifne gäldenärens eganderätt till den fastighet, hvari inteckning sökes, blifvit behörigen ådagalagd, föreslagit, det måtte följande rum i nyssberörde Kongl, förordning erhålla denna förändrade lydelse: 1 §.
Vill borgenär sig till säkerhet låta inteckna gäldenärs fasta egendom; SÖke det hos rätten i det härad eller den stad, der egendomen ligger, och lagge derhos in skuldebref eller annan handling, hvarigenom hans fordran ådagalägges/ och varde det offentligen uppläst och i rättens intecknings-protokoll infördt.
Prot. %S4l och iSJ.8, j Sami. 1 /.1fd, 10 Haft. 1 Lag-Ciskottets Betänkandej N.o 5j. 9 §.
Har borgenär företett sådan handling, som i 1 § föreskrifves , och nekar gäldenär till den handling eller gör han emot sökandens fordran annat jäf, och tinner rätten den fordran för ty så tvistig vara, att sökanden bor, genom laga rättegång, sin talan utföra; gifve då rätten honom anvisning att stämma.
Viser ej sökanden sedan, i stad inom tre månader och på landet å det ting sorn infaller näst efter tre månader, att han stämt, vare hans ansökning då förfallen.
Lag samma vare, der sökanden saken vinner, men ej inom sagde tid, sedan domen vunnit laga kraft, den i iältens inteekningsprotokoll anteckna låter. 12 §.
Ej må inteckning beviljas i hus eller annan byggnad och vattenverk, hvarmed ständig rätt till grunden icke är förenad.
Ej heller må inteckning beviljas i annan egendom än den gäldenären veterligen genom laga fång förvärfvat och deraf han egare är, då inteckning sökes: är egendomen kommen i hans hand genom fång, som lagfaras bör; varde ej inteckning fastställd förrän uppbud skett.
Inteckning, som blifvit sökt, men är beroende på rättegång, efter sådan hänvisning, som g § föreskrifver, skall, innan rättegången blifvit af dömd, icke vidlåda annan fastighet än den, hvartill gäldenärens eganderätt finnes ådagalagd, på sätt nu är stadgadt.
Vidare har herr Coyet anmärkt, att, ehuru ett bifall till herr
Dalmans motion skulle verka till förbättring i lagstiftningen, den erforderliga säkerheten i kreditväsendet dermed likväl ej vunnes.
Denria säkei het berodde nemligen till stor del på fullständighelen och tillförlitligheten af de gravationsbevis, som domare utfärda; dessa bevis vore visserligen i allmänhet nöjaktiga, men förhållandet kunde likväl ej alltid vara sådant.
Om t. ex. två personer roed samma namn hvardera ega lika stor del i ett hemman, samt hvar af dem låtit inteckna sin andel, men den ena inteckningen sedermera blifvit dödad, kan domaren, med ledning af intecknings-protokollerna endast meddela det bevis, att en af de inteckningar, som varit fastställde i hemmanet, blifvit dödad, men ej bestämma hvilkendera egarens lott derigenom befriats från inteckning.
Ett dylikt bevis vore emellertid för den senare ingalunda tillfyllestgörande;; och angeläget vore alltså det sådana föreskrifter varda meddelade, att domare blifva i tillfälle utfärda fullständiga gravationsbevis.
I följd deraf har herr Coyet hemställt om icke stadgas må: att, då inteckning i fast egendom beviljas, de handlingar, som styrka egarens åtkomst, böra ovilkorligen företes, äfvensom att domaren åligger så väl vid inteckningars beviljande, som dä dessa dödas eller förändras, derom göra Lag-Utskottets Betänkande, IVto 57. anteckning d dtkomsthandlingarne j hvilka sedermera skola tjena till rättelse j vid utfärdandet af omförmäldta bevis.
Af enahanda orsak, sorn herr Coyet, har Per Haraldsson yrkat att domare, så i stad som å Iand, måtte åläggas: l:o att upprätta diarium elier liggare, upptagande de inteckningar, soro sökas och beviljas, jemte alfabetiskt register å hemmanens nummer och inteckuingshafvarnes namn, samt konto ofver fastigheternas namn och natur, intecknings- eller andra gravationsbelopp; 2:o att i diarium anteckna då uppbud å pantförskrifven egendom för ny egare sker, eller inteckning dödas; och 3:o att i gravationsbevis utsätta namnet å den person, som lemnat inteckningen, lili hvem den blifvit lemnad, beloppet, som blifvit intecknadt, och slutligen hemmansdelens namn, nummer, storlek och natur.
Utskottet, som tagit hvad sålunda blifvit föreslaget i det noggranna öfvervägande, som ämnets vigt kräfver, har dervid icke kunnat förbise hurusom en förbättring af lagstiftningen är nödig för beredande af stadga och säkerhet i inteckningsväsendei.
Om än det är oförnekligt, att genom Kongl, förordningen den 13 Juli 1818 många brister i denna del af vår äldre lagstiftning blefvo afhulpne; så kan dock ej bestridas att denna författning saknar den fullständighet, bestämdhet och tydlighet, som uti frågor af denna art företrädesvis måste eftersträfvas och hvaraf behofvet tilltagit i samma mån , som ett vidsträcktare anlitande af realkrediten invecklat förhållandena.
Att emellertid vinna ändamålet eller åstadkomma den erforderliga förbättringen i lagstiftningen på deri väg herr Dalman föreslagit eller genom att helt enkelt utbyta omförmälda författning emot de stadganden, som 9 kap. af lagberedningens förslag till Jordabalk innefattar i afseende på de inteckningsfrågor, som utgöra föremål för berörde författning, låter sig icke göra.
Flere af dessa stadganden stå nemligen i oskiljaktigt sammanhang med och grundas på serskilde af lagberedningen antagna, från nu gällande lagstiftning afvikande bestämmelser, hvilka tillhöra andra delar af civil-lagen, och kunna således blott i förening med dessa bestämmelser upphöjas till lag.
Men, på sätt anmärkt blifvit, har dock lagberedningen sökt att åt ämnet gifva en hittills saknad fullständighet, och dermed lemnat en vigtig ledning för tillvägabringande af den lagförbättring, som omständigheterna påkalla och hvartill Utskottet följaktligen anser sig böra verka.
För sådant ändamål har Utskottet utarbetat förslag till en ny lag, angående inteckning i fast egendom eller kanske egentligare omarbetat den nu gäl - Lag-Utskollets Betänkande, N.-o 5j. lande.
Under ärendets behandling hos Utskottet har visserligen fråga upp» stått huruvida ändamålet icke skulle kunna vinnas, medelst utfärdande af en författning, upptagande de ändringar uti förenämnde Kongl, förordning, som» efter Utskottets omdöme, i synnerhet erfordras; men då en sådan författning nära nog skulle blifva lika vidlyftig som berörde förordning, och då till den redan hörer serskilda författningar, hvilka innefatta ändringar uti och tillägg till densamma; så och enär det, efter Utskottets öfvertygelse, leder till största reda och säkerhet, i lagskipningen, att de stadganden och föreskrifter, som afse samma ämne, kunna sökas och finnas på ett ställe, har Utskottet, sorn dessutom funnit smärre förändringar i redaktionen af de stadganden, som Utskottet till sjelfva meningen ansett böra förblifva oförändrade, vara nödige, ej tvekat att i förevarande hänseende välja den utväg, Utskottet ofvan tiilkännagifvit.
Då nu Utskottet går att till Rikets
Ständers pröfning framlägga omförmälte lagförslag, tillhör det äfven Utskottet att redogöra för de grunder» hvarpå de förändringar i gällande lagstiftning och de nya stadganden, som Utskottet ansett nödiga, hvila; och vill Utskottet i sammanhang dermed meddela yttrande öfver de serskilda förslag, sorn herr Coyet j Erik Andersson och Per Haraldsson framställt.
Uti 9§ af 1818 års författning är stadgadt, att, om gäldenär nekar skuldebref eller annan handling, derå inteckning sökes, eller gör emot sökandens fordran jäf, och rätten förty finnér den fordran vara tvistig, sökanden skall anvisas att stämma inom viss tid, med skyldighet att, inom samma tid, sedan laga kraft egande dom i saken fallit, derest sökanden vinner, åter anmäla ärendet hos inteckniugsdomaren.
Härvid har Utskottet likasom lagberedningen tillagt, att, om någon söker inteckning för fordran, hvarom tvist redan är anhängig, ansökningen bör hvila tills tvisten är afdömd , med enahanda förbindelse för sökanden om domens företeende, som nyss är nämnd.
Ett dylikt tillägg har erfarenheten visat vara behöfligt.
Fråga har nemligen vid domstolar flera gånger blifvit väckt om vinnande af inteckningssäkerhét för fordring, sedan rättegång derom uppstått, men innan rättegången varit slutligen afgjord; och olika åsigter hafva då uppstått bland domare om den verkan, en sådan ansökning borde medföra.
Den mening har emellertid i allmänhet gjort sig gällande, att i detta fall borde förfaras efter enahanda grunder, som då fordran förklarats tvistig när inteckningsansökan göres, hvaraf följt att, om ansökningen blifvit gjord hvilande och sökanden i rättegången vunnit och derom gjort anmälan inom rätter tid, han erhållit inteckning med förmånsrätt från ansökningsdagen.
Lag-Utskottets Betänkandej IV.-o 5<j.
Det lärer ej heller kunna ifrågasättas, det ju icke förhållandet är detsamma, antingen inteckning sökes före eller efter rättegångens .början; och något skäl finnes derföre icke att i förra fallet medgifva borgenären större rätt än i det senare.
Huruvida den rättighet, som uti ifrågaställde § i allmänhet tillägges borgenärer, må anses lämplig, är åter en annan fråga.
Det synes nemligen vara betänkligt, att, då en fordrans verklighet beror på tvist, tillåta det en ansökning om inteckning för samma fordran må hvita intill rättegångens slut, enär gäldenärernes egendom, under tiden, anses graverad för fordringsbeloppet; men då man tager i betraktande att, utan denna rättighet, blefve borgenärer i allt för hög grad beroende af gäldeuärers godtfinnande, torde all betänklighet i berörde hänseende bora förfalla.
Skulle emellertid det af Erik Andersson framlagda förslag till förändrad redaktion af 1 och 9 §§ i 1818 års förordning antagas, vore omförmälda rättighet i sjelfva verket dermed borttagen, ty då en handling icke förr kan anses ådagalägga en fordran , än den blifvit antingen af gäldenären erkänd eller domaren förklarat handlingen ega dylikt vitsord, hvilket ej kan ske utan rättegång, skulle följden af det föreslagna stadgandet, att ansökning om inteckning ej må göras hvilande i annat fall, än att borgenären grundat densamma på handling, hvarigenom hans fordran ädagaläggesj uppenbart blifva, att, så snart en gäldenär förnekar verkligheten af en till grund för sökt inteckning företedd handling, inteckningsdomaren, som ej kunde pröfva handlingens bevisande kraft, måste helt enkelt afslå den gjorda ansökningen; och denna anmärkning torde tillräckligen visa oantagligheten af omförmälta serskiita förslag.
Gällande inteckningslag föreskrifver att, om gäldenär, efter det inteckning i hans egendom af någon borgenär är sökt, men ej fastställd, gör konkurs, den rätt, som eger konkursmålet upptaga, skall pröfva den sökta inteckningens verkan.
Denna föreskrift har Utskottet ej ansett fullt lämplig.
Det är nemligen af vigt, att hvarje inteckningsansökan från början till slut behandlas af den domstol, hvarunder egendomen lyder; ty det är der, som alla upplysningar höra vara att tillgå om de åtgärder, som i anledning af en sådan ansökan vidtagas; der, som det säkrast kan undersökas om gäldenären har så beskaffad rätt till egendomen, att den lagligen må intecknas.
Vid sådant förhållande har Utskottet jemväl trott det vara lämpligast att, om egendom afträdes till borgenärer sedan inteckning deri är sökt, ansökningen Lag-Utskottets Betänkande, N:0 Sj. slutligen pröfvas af den rätt, till hvilken den från början hört.
Att bestämma inteckningens verkan i fråga om förmånsrätt, tillkommer deremot konkursdomstolen; och enär härigenom den olägenhet äfvenledes förebygges, som eljest skulle kunna inträffa, att inleckningsansökningen, om konkursen af en elier annan orsak komme att förfalla, blefve aldeles opröfvad, derest den icke ånyo gjordes anhängig vid samma domstol, som förut behandlat densamma, har Utskottet i 14 § af sitt förslag infört en härmed öfverensstämmande föreskrift. 18 § af Utskottets förslag innefattar stadgande för ett fall, hvarom uttrycklig föreskrift för närvarande saknas.
Då en gäldenär eller den, som utgifvit en skuldsedel, hvilken blifvit intecknad i hans fastighet, sedermera sålt fastigheten och köparen åtagit sig intecknade gälden, uppstår ovilkorligen den fråga: är skuldebrefvets utgifvare derigenom befriad från personlig ansvarighet för samma gäld eller, med andra ord, har fordringsegaren dymedelst lörlorat sin rätt emot den förre?
Denna fråga har på olika sätt blifvit besvarad.
Någon stridighet har dock ej kunnat förekomma i den händelse, att skuldens öfvertagande skett på grund af en öfverenskommelse, hvari borgenären ej tagit del.
Men i det fall, att köparen af fastigheten utfärdat sin förbindelse å skulden till inteckningshafvaren, utan att likväl denne återställt intecknade skuldbrefvet, hafva skiljaktiga åsigter i omförmäldta hänseende varit rådande.
Å ena sidan har man nemligen antagit, att, då borgenären af en annan person emottagit en ny förbindelse, han såmedelst låtit den sistnämnde träda i förra gäldenärens ställe, samt i och dermed befriat denne från personlig ansvarighet; och man har funnit detta så mycket billigare, som det eljest kunde inträffa, att, enär borgenärens krafsrätt kan förvaras genom inteckningens förnyelse, gäldenären kunde blifva ålagd att infria sitt skuldebref efter mer än tio års förlopp, utan att han under tiden erfarit det ringaste om fordringens tillvaro; — men, å den andra, har deremot blifvit amärkt: alt den omständighet, att borgenären emottagit nya egarens förbindelse, ej kan antagas såsom ovilkorligt bevis om medgifven befrielse för förre gäldenären, så länge hans å skulden utfärdade förbindelse af borgenären icke återställes eiler denne formligen bifaller en dylik befrielse; att ett sådant antagande destomindre kan erkännas af lagstiftaren, som tredje mans rätt derpå är beroende, enär den intecknade förbindelsen oförändrad sedermera kan af borgenären öfverlåtas till annan man, hvilken, derest förbindelsen i öfrigt i hans liand är betalningsgild, ej rättvisligen bör kännas skyldig att lida af ett för Lag-Utskoltcts Betänkande, &;o 5j. 7 honom obekant förhållande, samt alt gäldenärer i allmänhet kunna komma att åläggas infria förbindelser, om hvilkas tillvaro de ej blifvit erinrade förr än efter tio års förlopp från utgifvandet, emedan, för bibehållande af förbindelsers gällande kraft, enligt lag, ej erfordras annau åtgärd, än att å vissa tider uppvisa desamma infor rätta eller hos Konungens befallningshafvande.
Lagberedningen har emellertid hyllat den förra åsigteu, och alltså förklarat att, om inteckningshafvare tagit ny egares förbindelse för sin fordran, förre gäldenären är från sin förbindelse fri, der ej annorlunda aftaladt är.
Den senare åsigten är åter den, som, vid tillämpning af nu gällande lag, hufvudsakligen varit rådande; och det är äfven den, som hos Utskottet segrat.
Utskottet bar nemligen, vid öfvervägande af de å ömse sidor anförda skäl, funnit de, som tala for senare åsigten, ej kunna, utan våda, af lagstiftaren förbises.
Om endast dens rätt, som emottagit den nya förbindelsen, kunde komma i fråga, så vore visserligen billigheten för lagberedningens mening; men då ett förklarande i den syftning, som beredningens, kunde, enligt hvad anmärkt blifvit, medföra en menlig, med grundsatserna i gällande lagstiftning oförenlig verkan på tredje mans rätt; lärer vådan af omförmäldte förklarande jemväl vara uppenbar.
Ett stadgande angående ifrågavarande fall är emellertid af behofvet påkalladt.
Att den åsigt, som Utskottet biträdt, på sätt nämndt är, redan gjort sig i lagskipningen gällande, utesluter icke ett dylikt behof.
Lagen skrifves icke blott för domaren, utan äfven för folket, som deri måste finna en ledning för dess åtgöranden; och en sådan ledning är i synnerhet af vigt i frågor, som sammanhänga med det allmänna affärslifvet.
Då nu erfarenheten visat hurusom mången gång säljare af fastighet, då köparen öfvertagit intecknad gäld, ansett sig befriad från all vidare ansvarighet för gälden; men efter längre tid blifvit nödsakad att den godtgöra; har Utskottet, till förekommande af sådana misstag, och anvisande af det sätt, hvarpå befrielsen lagligen befästes, derest aftal derom verkligen sker, uppställt det stadgande, som utgör föremål för 18 § i Utskottets förslag»