Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Wretman och Naumann yttrade, att, med afseende derå att, vid inrikes sjöfart, särdeles med ångfartyg, fraktsedlar allmänt begagnas och svårligen lära kunna afskaffa.», Justitieråden icke funno något skäl att gifva dessa, der de äro genom befälhafvarens underskrift erkända, någon sämre giltighet än konnossementer; och ansågo Justitieråden derföre stadgandena i denna § om tillåtelsen att emot fraktsedel föra bevisning, samt orden i 2 morn.: »såvida fel deri icke visas», desto heldre böra utgå, som det väl i allt fall ej kunde vara en befälhafvare betaget att, om, genom förbiseende, skriffel eller andra orsaker, ett af honom underskrifvet konnossement skulle befinnas oriktigt, till sitt fredande derom förebringa bevisning. § 108.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér erinrade, att den för besigtningsmännen meddelade instruktion syntes Justitieråden icke tillfyllestgörande.
Det kunde anmärkas, alt någon del af fraktgodset saknades; och det vore jemväl af vigt, 25 af vigt, att besigtningsmännen värderade den skada, som uppkommit.
Med anledning häraf tillstyrktes följande förändrade redaktion:
År vid fartygets ankomst till lossningsort anledning att gods förkommit eller tagit skada, ege såväl befälhafvare, som last emot lag are, all lill utrönande af förhållandet nämna hvar sin god man, hvilka båda sedan tillkalla den tredje.
Finnes dä att gods saknas elter tagit skada, bör desi sålunda inträffade förlusten af besigtningsmännen i penningar uppskattas, och egen de jemväl att, på grund af de upplysningar, som, vid besigtningen må kunna vinnas, afgifva yttrande, huruvida, efter deras omdöme, skadan md anses hafva tillkommit genom befälhafvarens eller besättningens förvållande. § HO. Af Juslifieråden Qviding och Cramér anmärktes, att sista meningen, som egentligen sammanhänger med bestämmelsen i första stycket, borde uppflyttas efter orden: »skadans belopp;» och ansågo bemälde Justitieråd redaktionen böra ändras sålunda: »vid bestämmande af ersättning för gods, hvars beskaffenhet varit befälhafvaren. enligt hans anteckning å konnossementet obekant», må etc. § 113.
Justitieråden Qviding och Cramér anförde: »Efter vår åsigt måste frakten för efter skeppsbrott bergadt gods beräknas till olycksslället.
Icke är det rättvist mot fartygets egare, om, sedan • ett fartyg med last af trävaror, under resa från Luleå till Köpenhamn, strandat på Skånska kusten, men derefter drifvit af strand och bergås jemte lasten på Gotland, frakten skulle beräknas endast till detta sednare ställe, då fartygets befälhafvare haft omsorg om dess försegling ända till Skåne, lika litet som lastegare skulle finna det rättvist, att han för den last, som, vid enahanda fraktaftal, strandat på Gotland, men sedermera efter en längre tid åteifunnes i Skåne, skulle betala frakt lill denna sednare ort.
Mera konseqvent och med det rätta enligt synes det således att frakten beräknas efter seglad distans då olyckan inträffar och såmedelst möjligheten för befälhafvare och besättning att genom egna omsorger vidare fortskaffa fartyget tillintetgöres.
Med denna åsigt öfverensstämmer Code de Commerce (Art.
305) och jemväl Tyska Lagen (Art. 632), äfvensom Norska Lagen (§ 66 mom. 2) samt 1847 års Förslag (pag. 27 g 7). § 116.
Justitierådet Naumann erinrade, att stadgandet i Tyska Sjölagens 637 Artikel borde härvid observeras. 4 26 § 119.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér hemställde om följande redaktion :
Leger redare ut sitt fartxjg till annan, för att det föra eller föra låta, antes denne såsom redare, och fartyget häftar för de förbindelser, han i denna egenskap till tredje man ingår. % 128.
Justitierådet Naumann anförde: »Bodmeri, taget i sin vidsträckta bemärkelse, innefattar, som bekant är, äfven foenus nauticum, grossavantur-fördrag (Engelsmännens Bespondentia), bilbrelslån och bilbrefslörpantning.
Alla dessa kontrakter förvexlas ej sällan med hvarandra.
I flera lagstiftningar har man likväl på sednare tider från den uttryckligen skiljt bodmeri i inskränkt mening och derunder förstått ett af skepparen afslutadt lörsträckningskontrakt. mot säkerhet i fartyg, frakt eller last, och viss premie, med den vanliga risken för bodmerigifvaren, hvilket kontrakt endast då har sitt berättigande, när de medel, som skepparen har för redaren om händer, icke äro för resans fortsättande tillräcklige i anseende till sjöskada, uppbringande, oförutsedt lång resa och deraf härkommen brist på proviant med flera dylika oförutsedda händelser.
I denna inskränkta bemärkelse taga Tyska Lagen i 680 Art. och den Norska i § 95 ordet bodmeri, samt skilja sålunda detta begrepp (hvilket man äfven särskildt karakteriserar såsom »Bodmeri aus Noth») från närbeslägtade sjörättsliga instituter, de der numera nästan kommit ur bruk och upphört att vara föremål för sjölagstiftningen».
»Det är således skepparen, som det efter regeln tillkommer att taga bodmerilån i denna mening, och Sjölagen måste noggrannt bestämma när, samt med hvad vilkor och påföljd, skepparen, såsom redarens ombud och å dess vägnar, har att afsluta ett slikt kontrakt».
»Att derifrån helt och hållet utestänga redaren i egen person, finner jag ej vara rättsenlig!, när nemligen, med afseende på fartyget, enahanda olycksfall inträffat, som de här ofvan antydda.
Man kan tänka sig den händelse, att skepparen i aflägsen utländsk hamn oundgängligen behöfver taga bodmerilån, men kan ej finna långifvare, utan lemnar redaren på telegrafväg underrättelse om sitt behof och begär hjelp.
För tillfället har redaren ej annan utväg än att mot låns erhållande i hemorten förbodma fartyget med samma påföljd som om skepparen gjort det å hans vägnar; och denna utväg torde icke böra för redaren stängas».
»Deremot om redaren, utan alt någon så beskaffad nöd inträffat, tager lån mot säkerhet i fartyget, beror det på Civil-lagens föreskrifter, rörande pantkontrakter i allmänhet, hvad verkan en dylik förpantning må ega.
Sjölagen torde endast hafva att stadga om bodmerilån i den mening vi nyss antydt». 27 »Från denna synpunkt är den i Förslagets 128 § gifna definition för vidsträckt.
Den torde heldre kunna uteslutas, och i stället, i nära öfverensstämmelse med Norska Sjölagens 93 §, noggranna reglor uppställas för skepparens åtgöranden, i händelse brist på nödiga medel lör honom inträffar; således att han först bör, om redarnes föreskrifter ej kunna inhemtas, söka på deras kredit anskaffa penningar genom att draga vexel på dem eller deras kommissionär o. s. v., eller ock, om dertill är anledning, vända sig till lastens egare eller kommissionärer, samt att endast i den händelse nödiga penningar icke kunna på någon af dessa vägar erhållas, eller annan billigare utväg påfinnas, upptaga penningar på bodmeri». »Då vidare i denna Afdelning ej allenast beskrifves bodmeribrefvets innehåll och uttryckligen bestämmes huruvida bodmerilån får' tagas endast af skepparen, eller äfven i enahanda fall af redaren, utan jemväl stadganden meddelas rörande verkan af detta kontrakt och hvad dermed står i sammanhang, lärer, såsom nyss är nämndt, en definition här ej vara behöflig.
I afseende på detaljbestämmelserna torde särskildt observeras 2 mom. i Norska Lagens 97 § samt Tyska Lagens Artikel 693». §§ 129 och 130.
Justitieråden Qviding och Cramér yttrade, att bodmerikontraktet utgjorde ett undantag från allmänna lagstiftningen i fråga om lös pant, hvilken efter regeln måste finnas i långifvarens hand, för att panträtten skall vara giltig; att det antagligen hade sitt ursprung från behofvet att åt en med sitt fartyg på aflägsen ort i penningetrångmå! stadd skeppare bereda utväg för anskaffande af medel till resans fortsättning, och att utur sådan synpunkt ansågs ock denna afvikelse från de allmänna grunderna om panträtt i lös egendom böra fortfarande godkännas.
Men att lemna oinskränkt rätt åt redare och lastegare att genom bodmerilån förskaffa sig rörelsemedel och sålunda tillskapa ett särskildt slag af panträtt för det egentliga affärsiifvet, syntes Justitieråden ej lämpligt; och förslaget i denna del afsåge dessutom ett ämne, hvilket, enligt Justitierådens tanke, icke folie inom sjölagstiftningens område; och tillstyrkte Justitieråden, utur dessa skäl, att angående bodmerilån, sora i Sjölagen omförmälas, den grundsats måtte följas, att sådant låns upptagande endast måtte vara fartygsbefälhavare tillåtet; (se 1847 års Förslag och Tyska Lagen Art. 680).
Af hvilken åsigt följde att g 129 borde utgå, och att g 130 borde börja med ett stadgande af enahanda innehåll med första meningen i 2 § 1 Kap. Bodmeri-Baiken af 1847 års Förslag, hvarjemte efter ordet »närvarande» borde tilläggas: »så vida icke skriftligt tillstånd dertill af fartygets eller lastens egare lemnäs.» Justitierådet
Hoffstedt ansåg personlig betalningsskyldighet för bodmerilån ej bora låntagare åläggas och följaktligen den härom meddelade föreskrift böra utgå. 28 § 132.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér och Wretman anmärkte:
Orden »Bodmeribref skall innehålla» gifva anledning till den tolkning, att uraktlåtet inta gande i bodmeribrefvet af någon bland de föreskrifna tio uppgifterna kunde omintetgöra handlingens verkan.
Men då detta ej lärer vara meningen, utan fastheldre paragrafens ändamål mäste vara, att hänvisa till sådana försigtighetsmått, genom hvilkas iakttagande rätten till lånets betalning betryggas, synes företräde böra gifvas åt den ordställning, som i Tyska Lagen (Art.
684) är begagnad, nemligen att långifvaren eger fordra det Bodmeribrefvet innehåller etc.
Och tilläde Justitierådet Cramér särskildt att orden i punkten 8: »när det» etc. borde, efter Justitierådets mening, bortfalla. § 137.
Justitieråden Qviding och Cramér erinrade, att orden: »blifvit otillräckliga» syntes ej rätt väl valda; hvadan Justitieråden föreslogo att efter orden: »de förpantade föremålen» må införas: »blifvit för gäldande af gemensamt eller enskildt haveri försålda, eller eljest, i följd deraf minskats i värde, vidkännas sålunda uppkommen förlust». § 140.
Justitieråden Qviding och Cramér ansågo föreslagna tillägget: »De förpligtelse») etc. böra utgå. § 141- Justitieråden Qviding och Cramér yttrade att, om redarne här skulle ansvara personligen, hvilket Justitieråden för sin del ansågo vara riktigt, borde det måhända uttryckligen nämnas, alt befälhafvaren är ansvarsfri. § 142.
Justitieråden Qviding och Cramér föreslogo, att sednare stycket måtte, för större tydlighet, få börja med orden: »Har eganderätten till förbodmadt gods» etc.
Och Justitierådet Alexanderson ansåg ordet »efter» böra utbytas till: »genom».
Naumann yttrade: »att derest skepp och last helt och hållet gått förlorade, boJmeristen mister så väl kapital som ränta, ligger i sjelfva aftalets innehåll och är tydligen uttryckt i Norska Sjölagens 99 §.
Men om skepp och last 29 blott till en del (t ex. hälften) förstöras, men för öfrigt komma fram, skall bodmeristen då hafva rätt att få blott halfva bodmerilånet betaldt, eller hela, i fall det till bestämmelseorten ankomna räcker till?
Om t. ex. skepp och last, ursprungligen värda tillhopa 24,000 R:dr, äro förbodmade för 10,000 R:drs lån, men blifva under resan så skadade, att hvad som tili bestämmelseorten framkommer, i det skick det då befmnes, är sammanlagdt värdi endast 12,000 R:dr, eger bodmeristen att utfå hela del långifua beloppet 10,000 R:dr och dertill fulla bodmeripremien?» »Eller i det fall att skeppet och lasten delvis blifvit förstörda ända till den grad, att det framkomna endast uppskattades lill sammanlagdt 5,000 R:dr, skulle bodmeristen (enär skepp och last verkligen voro komna till bestämmelseorten, fastän i förstördt skick), få hela sin fordran, med premie, fullt ut, det vill säga, sedan sistnämnda värde 5,000 R:dr kommit honom tillgodo, hafva rätt att hålla sig till låntagaren personligen för resterande 5,000 R:dr, eller icke?» »Dessa fall äro omtvistade.
Se t. ex. Pardessus, jemförd med Gode de Com merce Art. 327, Kaltenborn 2:Jra delen s. 313 och följande samt Benecke System des Assckuranz- und Bodmerei-Wesens 1 B. s. 93 och följande».
»Jag hemställer, huruvida, genom blotta definitionen på bodmeri, eller ock ge nom de ur Tyska Lagens 691 och 692 Artiklar hemtade §§ 137 och 138 (jemför §§ 287 och 290) i föreliggande Förslag, tydligen är uttrvckt, huru ofvannämnda fall skulle blifva efter Svensk Sjölag bedömda, derest Förslaget antogs». § 143.
Justitierådet Wretman ansåg 2 mom. om personlig ansvarighet för bodmerilån för den, som emottager varor med kännedom alt de för sådant lån häfta, böra utgå, särdeles vid betraktande deraf, att dels på skepparens ansvar hvilade, att ej utlemna något gods innan den gäld, hvarför detsamma häftade, blifvit gulden, och att dels, enligt 289 och 291 §<§ förmånsrätten för slikt
Iåns betalning ur godset upphörde sedan det blifvit från lärt)get lossadt, samt enär i allt fall det nu löre slagna stadgandet i många händelser blott kunde gifva anledning tili tvister for att söka ölvertyga en lastemottagare om sådan kännedom, som nu vore i fråga, dervid tvifvel äfven kunde uppstå om den grad af visshet, lastemottagaren borde ega för att kunna till ansvarighet för lånet bindas.
» § 144.
Naumann hemställde, huruvida ej i denna Afdelning borde upptagas och afhandlas icke allenast om bodmerilån, utan äfven om de låneutvägar skepparen använder för att undgå eli sådant, i hvilket fall Förslagets 43 § här finge sin plats, äfvensom stadgande derom att fartyg, som böljat lasta, ej får med 30 qvarstad för gäld beläggas, och resan dymedelst inbiberas.
(Jemför Norska Sjölagens §§ 1 OS—107).
Jemväl ansåg
Justitierådet det böra komma i Öfvervägande om icke, af samma skäl som i systematiska framställningar af Sjörätten, Afdelningarne om Haverier och Sjöskador (Förslagets 145 —191 §§) borde sättas framför Afdelningen om bodmeri. % 146.
Justitierådet Naumann ansåg Norska Sjölagens 69 § J\s 8, angående hvad sorn bör räknas lill kostnader i nödhamn, böra iakttagas. § 148.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér och Wretman förmälte sig tveka om rättvisan af detta stadgande.
Lika obilligt det torde finnas att, om, genom utkastande af fartygets hela, möjligen dyrbara laddning, fartyget räddas från undergång, men hela laddningen förloras, denna sednares egare ej finge påräkna bidrag från fartvgsegaren lill godtgörelse af siri förlust, lika orätt förekomme det Justitieråden ock, att egaren till en dyrbar last, som från sjönöd räddats derigenom att fartyget blifvit satt på strand och såmedelst för lastens bevarande uppoffrats, skulle kunna befrias från skyldigheten att bidraga till ersättningen af den förlust fartygets egare lidit.
Föga konseqvent ville det ock synas, alt gemensamt haveri skulle ega rum, om V99:del af lasten jemte fartyget räddades, men deremot icke inträffa om äfven denna V99:del ginge förlorad.
Justitierådet Naumann yttrade: »Denna §, hemtad från Tyska Sjölagens 705:te Ari., innefattar en allman regel, hvilken i sin tillämpning skulle, efter min tanke, leda till obillighet, och dessutom icke är öfverensstämmande med de grundsatser, som i detta ämne gjort sig gällande hos de största handlande nationer.
Hvad särskildt beträffar den fråga huruvida, i fall skeppet med afsigt sättes på strand, till förekommande af större fara, men helt och hållet förstöres, hvaremot lasten räddas, gemensamt haveri skall anses ega rum eller icke, hafva visserligen ända från Romrarnes tid olika meningar derom sig yppat, men flertalet af äldre stadganden, och speciell II Consolato del mare, hyllat den sats: att i dylik händelse det räddade godset skall bidraga till ersättningen för det förlorade skeppet; hvilken mening äfven blifvit antagen af flere nyare författare i Sjörätten.
Uti Benediet jemväl förut åberopade System des See-Assekuranz- und Bodmerei-Wesens, umgearbeitet von Vincent Nolte, Hamburg 1852, 2 B., s. 625, omtalas en dylik casus, hvilken på det sätt genom dom afgjordes, att den räddade lastens egare bie!' förpligtad att bidraga till ersättning af det på strand satta skeppet samt 31 frakten; och denna regel torde vara den numera både i Amerika och England gällande.
Motiveringen är ungefär denna:
Man hade ej för afsigt att tillintetgöra skeppet, utan alt, genom en jemförelsevis ringare fara för detsamma samt för lasten, undvika en större, t. ex. storm, förföljelse af Bende eller sjöröfvare.
Men hvad som skedde, var till gemensam säkerhet, och när dymedelst lastens räddande möjliggjordes och tillvägabragtes, så vöre det obilligt om hela uppoffringen skulle drabba skeppsredaren derföre att skadan öfverstigit hvad raan åsyftat och väntat.
Derest en mast kapas och derigenom en annan mast, mot afsigt och förmodan, jemväl går öfver bord, så bestrider ingen att ju begge måste beräknas i gemensamt haveri.
Om genom luckornas öppnande och lastens kastande till en del, andra delar deraf skadas eller förstöras, så är intet tvifvel att ju äfven dessa i allmänt haveri godtgöras.
Samma grundsats måste här följas i afseende på det förolyckade skeppet».
»Jag hemställer alltså, om ej förevarande <§ må utgå och i stället, dels, i nära öfverensstämmelse med Preussiska Försäkrings-Ordningens 1820 och 1821 §§, tydligen stadgas: att om skepparen för att rädda lasten, med afsigt sätter skeppet på strand, så hörer den derigenom å skepp och last uppkomna skada, jemte kostnader, till gemensamt haveri; men att derest genom omständigheter ådagalägges, att strandningen blifvit verkställd blott i afsigt att rädda de om bord varande personernas lif, så anses skadan som enskildt haveri; — dels att bestämdt må uttryckas: att om skepparen, för undvikande af större fara för skepp och last, sätter detsamma på strand, men skeppet dymedelst alldeles förgås, hvaremot lasten räddas; så anses gemensamt haveri förefinnas». § 154 mom. 3.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér, Wretman och Naumann tillstyrkte, att efter ordet: »konnossement» må tilläggas: eller fraktsedel, samt att orden: »eller som ej» må utbytas lill orden: och som ej eller.
Härigenom blefve det, som antagligen utgör Förslagets mening, tydligare uttryckt. § 166.
Justitierådet Alexanderson anmärkte, att den här åberopade § 5 syntes ej lemna tillräcklig ledning för fraktens bestämmande i detta fall, hvadan annan hänvisning eller närmare föreskrift torde böra lemnäs. 32 § 168.
Af Justitieråden Qviding och Cramér påmintes, att likställighet i uttrycken emellan denna och g 154 syntes vara nödig; men att punkten 3 upptoge en definition på befälhafvarens, besättningens och passagerarnes tillhörigheter, som ej återfunnes i § 154. §§ 177 och 178.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér ansågo rättvisan fordra, att då ena fartygets befälhafvare eller besättning är mera än det andras vållande till sammanstötningen, det sednare fartyget får någon del af skadan ersatt, och det icke blott af den såsom mest felaktig ansedda befälhafvaren, på sätt 178 g sednare momentet föranleder, utan jemväl af rederiet, så långt fartyg och frakt räcker, enligt den i § 50 antagna grundsats.
Bifalles denna mening, så borde sednare momentet al § 178 uppflyttas näst efter första mom. af g 177, med den jemkning af ordalagen, sora häraf blefve en följd.
Justilierädet
Naumann refererade sig till innehållet af 78 g i Norska Sjö lagen i fråga om hvad som, vid skepps påsegling eller sammanstötning pä annat sätt, bör såsom oaktsamhet anses och straffas.
g 180.
Derest gg 177 och 178 ändras, på sätt i afseende å dem är föreslaget, komme citationerna här att derefter rättas.
g 181.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér yttrade, att, så vidt denna g innefattar, att domstol ej skulle kunna upptaga ersättningsanspråket, med mindre protest föregått, syntes stadgandet vara olämpligt; och att den, som skadan lidit, får stämma om ersättning, äfvensom att hinder för fartygs afresa, när stämning ågått, kan undanrödjas genom ställande af godkänd borgen, behöfde ej här sägas.
Justitieråd ansågo derföre stadgandet böra utgå. § 183.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér och Wretman anmärkte, att föreskriften här i hvad den rörde kringboende syntes icke lämpligen böra finna plats 33 plats i Lagen; samt att samma föreskrift dessutom vore alltför obestämd, för alt kunna såsom Lag tillämpas; hvarför Justitieråden föreslogo, att denna § må inskränkas till ett stadgande för Kronobetjeningen i den syftning §:n antyder, hvilket kunde t. ex. blifva af följande lydelse:
När sjöolycka timar och anmälan derom sker hos Kronofogde eller Länsman, bör denne, om så nödigt pröfvas, infinna sig pä stället samt med anskaffande af erforderligt biträde vid bergningen tillhandagå.
Befälhafvaren vare skyldig etc. (efter Förslaget).
,§ 184.
Justitieråden Alexanderson och Wretman tillstyrkte, på de vid § 183 anförde skäl, att från det föreslagna måtte utgå sista punkten, angående skyldighet för kringboende att lemna förvaringsrum för bergadt gods.
Af Justitieråden Qviding och Cramér anmärktes, att det ville synas, som borde man i afseende på besigtningen hänvisa till § 155. § 185.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér, Wretman och Naumann hemställde, om icke, efter ordet: »kungjord» må tilläggas: dock har befälhafvaren att i afseende på sådant gods, som är underkastadt tullbehandling, iakttaga hvad derom särskildt stadgas. § 187.
Justitieråden Qviding och Cramér yttrade: »Största varsamhet torde vara af nöden vid fråga om auktorisation att jemka på bestämmelserne i en frivilligt ingången öfverenskommelse.
Ej så ofta inträffar det väl att fartygs- eller godsegaren sjelf är i tillfälle att uppgöra aftal om bergarelön; men dä det sker, måste, efter vårt omdöme, aftalet stå fast.
Deremot synes undantaget vara på sin plats i fråga om befälhafvaren, som i de flesta fall bevakar icke egen utan andras rätt; och det saknar icke eller exempel, att sådana öfverenskommelser afslutats både lättsinnigt och bedrägligt.
Emellertid torde rättigheten att hos
Domaren söka jemkning i ingångna bergningsaftal böra i någon mån begränsas, så att icke en slik rättighet må kunna missbrukas såsom medel att hämma den skyndsamhet, som vid utredning af strandnings-angelägenheter måste vara af vigt, och vi hemställa derföre om den förändring i lydelsen af denna <§, »att
Domarens åtgärd i nämnda hänseende ej mätte få påkallas för andra bergnings-aftal än dem, som befälhafvare slutar och som tillika afse högre bergarelön, än tio procent af fartygets eller godsets värde.» 5 34 .§ 191.
Alexanderson utlät sig:* »Stadgandet att strandvrak ej skulle tillfalla den som bergat, utan tillkomma Kronan, ville jag, för min del, utesluta, enär jag icke finnér tillräckligt skäl att göra denna skilnad emellan strandvrak och annat gods af här ifrågavarande beskaffenhet.
Åt 3:dje punkten ville jag derföre gifva följande lydelse:
Kommer han ej, tillfaller godset den som bergat.» § 192.
Justitierädet Naumann anförde: »Det är bekant, att flera Sjölagar innehålla en mera eller mindre utförlig Afdelning om Sjöförsäkring.
I Tyska Sjölagen är den särdeles vidlyftig, hvadan ock mot förslaget till denna Afdelning eller Titel (se Entwurf eines Handels Gesetz-Buchs fiir die Preussischen Staaten, nebst Motiven, Berlin 1837, samt Protoc. s. 3400) blef anmärkt, att ämnet der afhandlades med en alltför stor specialisering, jemte det man derutinnan tyckte sig finna en tendens att företrädesvis tillgodose försäkringsgifvarens rättigheter framför för säkringstagarens.
Samma anmärkningar hade blifvit framställda emot den förordning, ur hvilken Preussiska förslaget var hemtadt, nemligen »Der revidirte Allgemeine Plan liamburgischer Seeversicherungen», hvilken blef gällande från 1853 års början.
Men då denna plan, sjelf stödjande sig på en Assurans- och Haveri-Ordning af år 1731, fanns innehålla en sammanfattning af de stadganden och coutumer, som i nämnde betydande handelsstad sedan dess kommit till stånd rörande det ifrågavarande ämnet, gjorde sig den mening gällande, att det vidlyftiga förslaget borde i sin helhet antagas.» )\Norska Lagen deremot har intet kapitel om Sjöförsäkring.
Motivet, ehuru icke uttryckt i någon af de akter, som angående
Sjölagsreformen finnas intagne i det 13:de ordentlige Storthings Forhandlinger år 1851, ligger nära till hands och är specielt bekant: att nemligen då all assurans tecknas af större bolag, hvilka lemna försäkring på grund af utförliga statuter, blir en deklaratorisk
Lag öfverflödig angående ifrågavarande rättsförhållande.