Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
an det för oss kvinnor vara någonting angenämt - - fördelaktigt är det bestämdt icke — att vid hvarje tidskifte be- gynna det nya året eller den nya säsongen med mottagandet af obetalda räkningar på t. ex. hattar, som redan synas passerade, kläd- ningar, som ej längre äro moderna, prydna- der, dem vi redan kastat bort, m. m. d., eller vore det icke bra mycket trefligare, att, me- dan man bär dessa persedlar såsom nya och fraicha, kunna tänka: de äro verkligen mina, ingen fattig modist eller sömmerska väntar på betalningen för dem och frågar sig — troli- gen tvekande • —: » när kan jag våga p å m i n n a.
för att kunna betala mina nödvändigheter, huru kunna bli skuldfri hos mina förlags- män, innan uppköpen för nästa säsong måste ske? » Och så, då påminnelser komma, är man vid klen kassa, mannen vid dåligt lynne, kanske bortrest, och man nödgas bedja om ytterligare anstånd.
H u r förödmjukande är ej detta!
Och hur hänsynslöst därjämte!
Kan- ske t. o. m. att man i häpenheten glömmer sig ända därhän, att budet får återvända hem med en snäsa i stället för med penningar, eller att man hållit sig u n d a n.
oeh dock varit s y n l i g.
samt efteråt måste rodna in- för sitt eget samvete och erkänna orättvisan i en dylik behandling.
Att krediten stundom, inom det egentliga affärslifvet, är oundviklig, kan nog vara möj- ligt, men att den öfver hufvud taget främ- jar fleres fall än uppkomst, är ju allmänt medgifvet.
Alla de olägenheter och nålsting, den inom kvinnovärlden framkallar, äro där- emot allt för litet kända och erkända.
Mig ha dess följder länge varit en nagel i ögat, och jag har blifvit i tillfälle att på nära synhåll från flere sidor granska kreditsyste- mets verkningar på kvinnan, hennes ställning till hemmets ekonomi samt till moralen i all- mänhet; ty att hennes begär efter lyxartiklar, hennes fåfänga och svaghet för modet verka upp- eggande och afleda hvarje tanke på, att kredi- ten endast för tillfället underlättar åtkomsten af de prydnader hon önskar sig, men i det hela är till förlust för så väl henne själf som hemmet och för de arbetande individer, hos hvilka hon » tager » sina uppköp — därom kan väl knappast vara tu tal.
Emellertid öfverlemnas denna fråga här- med åt vårt tidningsorgan » Idun » och dess läsarinnor att vidare pröfvas, sedan jag här- nedan uppgifvit mina skäl.
För att fullfölja den del af frågan, som rör vår toalett, låt oss kasta en blick på hattsömmerskans ställning till densamma; hon är, kanske oftast, till en början nödsakad att anlita krediten till inköp af sitt lager, så framt hon icke fått låna penningar därtill, hvilket föga förbättrar saken, då skuld all- tid är skuld.
När så hennes kunder komma för att be- ställa hattar, måste hon vanligen genast be- svara frågan: » hvad blir priset? » Hon bör nu på en gång visa sig moderat och se till att få så pass betaldt,- att hon kan lefva af sitt arbete.
Vid inköpet af sitt lager har hon varit i bryderi, hur mycket hon borde förse sig med, ty det är illa, om varorna taga slut för tidigt, och föga bättre, om något betydligt af dem blir öfver, men den sista villan är värre än den första: hur skall hon kunna vara billig nog för att icke skrämma bort kunderna?
Om ändå hon vågade fråga, hur lång kredit som önskas.
Men nej, det vore ju icke ho- nett.
Eller om hon vågade lita på att hvarje halfår få sina fordringar, åtminstone af de flesta köpare, men sorgligt att säga: krediten utsträckes på obestämd tid af ganska många, hvilket för båda parterna är högst obehagligt och för modisten därjämte en gif- ven olägenhet, då hon står ute för sitt för- brukade lager och måste köpa ett nytt.
Likaså förhåller det sig med klädsömmer- skan, hon arbetar hela dagen och ofta ut på natten, ty tid fås icke på kredit af dem, som brådska med arbetet, utan måste betalas dyrt med vaka och öfverarbete, som försvaga, ja förstöra den bästa mänskliga fysik, men då räkningen utskrifves, går det icke för sig att upptaga någon punkt under rubrik: » kroppens öfveransträngning », lika så litet som: » till lä- kare och medicin », eller: » betalas genast, på det att jag må kunna taga några dagars hvila för att återhemta krafter till nytt brådskande arbete ».
Nej, något sådant skulle bringa söm- merskan i ohjälplig misskredit.
Priset får ej gå öfver märket, och kunden måste lemnas frihet att betala, när det bäst lämpar sig för denna, eller när det faller henne in.
Sömmerskan däremot måste betala sin föda, som tages från torget, genast, sina skatter, sin hyra m. m. på bestämda tider.
Det är för reflexionen och för känslan ett upprörande faktum, att på flere områden just de, hvilka föra ett i ekonomiskt afseende lyckligt, ja lysande lefnadssätfc, tillåta sig att alldeles ignorera fattiga arbeterskors ställning och begagna sig af ett brukligt, men för dem alldeles obehöfligt kreditsystem, som visst icke uppkommit på grund af god beräkning eller behof, men likväl vidhålles blott af gammal vana, utan att gifva någon fördel å ena eller andra sidan.
Samma förhållanden ser man vid en stor del uppköp för hushållet: specerihandlaren, slaktaren, bagaren m. fl.
äro äfven våra för- lagsmän.
Kunna vi rimligen begära, att desse skola ligga ute med kapital för oss och vår bekvämlighet, utan att genom högre pris å sina varor, än som i annat fall betingats, taga ränta för detta kapital?
Kunna vi fordra af dem, att de föra böcker och skrifva ut räkningar utan någon ersättning för detta besvär?
Nej, men likväl klaga vi öfver, hur » dyrt allting är », utan att betänka, hvad kreditsystemet kostar säljaren af våra förnö- denheter, eller att han äfven måste beräkna, att en del kunder icke betala på utsatt dag, samt att kunder kunna blifva för alltid in- solventa att betala.
J a g har nu försökt visa, att alla varor måste blifva dyrare genom att köpas på kre- dit, men hvarför hålla vi då på den gamla slentrianen?
Är det då ett så oskattbart nöje att emot- taga dessa krafbref, som kallas månads- eller kvartalsräkningar, på hvad vi redan för- brukat, att öfverraskas af skuldens storlek, ty, hur det nu gått till, så blifva ganska många » så öfverraskade », dels därigenom att det är alldeles för vigt att blott behöfva skicka ett bud: » skrif upp » till handlanden, som lemnar varan, dels därför att man då ofta tager litet mera än nödigt är och kanske oftare också af ett oeh annat samt tänker: nåja, några öre mer eller mindre betyda j u ingenting, eller det kan man väl bestå sig för en gång, hvilket senare upprepas gäng på gäng, utan att man gör sig mödan beräkna, hur stor slutsumman blir.
Vid köp däremot, som ge- nast betalas, synes allt för klart, hur pen- ningpungens innehåll sammankrymper, och följden blir, att man räknar efter, hvad som finnes kvar, och huru länge det bör räcka.
H u r det må vara med männens kreditvä- sen, det hör inte h i t.
man kan endast misstänka, att det varit deras exempel, som från början inverkat på kvinnor, hvilka tyc- kas tro, att de böra likna » skapelsens herrar » i både likt och olikt; men i sådana här miss- tag torde det vara klokast, att vi emancipera oss i motsatt riktning.
Då vi nu, som jag hoppas, blifva ense om, att krediten gifver oss förluster och obehag, hvarför icke slå in på en ny väg?
Vår tid är reformernas gry- ende dag för så mycket annat och att följa med sin tid hör ju till upplysningens pro- gram.
Det blir visserligen icke så lätt att göra en brytning i vår lilla ekonomi och betala allt kontant, men fatta vi bara ett raskt be- slut, så går det.
Svårare hinder än så har kvinnan besegrat!
För de husmödrar, hvilkas män hafva goda löner eller ock enskild förmögenhet, bör en sådan reform gå lätt för sig, eller kan det behöfvas mera än att gå till husets herre och säga t. ex. så här: » Hör du, min vän, vishetsgudinnan har tillhviskat mig så och så: vill du gifva mig hushållspenningar för så eller så lång tid i förskott för en gång, på det att jag må kunna genomföra min plan, så får jag se, om jag sedan genom den kan bli i tillfälle att bespara den summan för en månad eller ett kvartal, som jag nu blir dig skyldig, ty jag föreställer mig, att den obehagliga krediten slutligen kan vålla oss gemensamma olägen- heter.
» Helt säkert skall han lyssna till skälen och svara: » Det där låter ju ganska förstån- digt, håll bara ut och tag dina väninnor med dig, så att reformen blir spridd, jag skall verkligen framhålla den för de äkta männen bland mina bekanta.
Hvad den lilla sum- man, vårt mellanvarande därvid, beträffar, så offrar jag den gärna på vishetsgudinnans altare.
Lycka till, gumman lilla! » Mera bryderi blir det för hustrun till den mindre bemedlade mannen, då denne väl kan lemna penningar till familjens behof, men icke, så som förut blifvit antydt, den dubbla summan, ens för en gång, utan kännbar brist i sin egen kassa.
Dock, det är j u rätt många husmödrar, som när deras små ekonomiska beräkningar råkat komma på sned, få ficklån af någon god vän, tills nästa månadspenning utfaller, och så anlita krediten på två sätt; med mera skäl kunna dessa begära lånet i afsikt att ställa sin hushållning på ett fördelakti- gare sätt, mot en ringa, månatlig afbetal- ning, och sålunda jämka sig till rätta så småningom.
oeh komma på » grön kvist ».
Det finnes väl knappast något hushåll, där icke, strängt taget, något, hur litet det än må sy- nas, kan, åtminstone för en kortare tid, spa- ras in, antingen genom mindre inköp eller genom mera aktsamhet om det inköpta.
H ä r torde vara på sin plats att påvisa ett af de fall, då brukbara födoämnen kastas bort, ofta utan att det påaktas af husmodern, nämligen genom det häfdvunna bruket att kökspigan får betalningen för afskrädet, som samlas från köket.
Den där stadsseden inleder onödigtvis kökspigan i frestelse att tillöka sin inkomst genom att kasta i diskämbaret en hel del, som kunnat användas i hushållet.
Så kan man t. ex. få se, att då brödkorgen kommer ut från herrskapsbor- det, alla äfven orörda brödskifvor genast hamna bland afskrädet och pigan skär af kakan till sig och kamraterna.
Likaledes då hon tömmer gröt eller stufningar ur kok- kärlen, sker det så lättvindigt, att åtminstone en portion lemnas kvar att göra sällskap med det förkastade brödet, ty vatten hälles genast i kastrullen och allt diskas bort; hvar- på kökspersonalen serveras af det, som kom- mer ut från bordet.
Genom att förekomma dylikt, skulle mån- gen brödkaka sparas in och en husmoder äfven med små resurser kunna jämka sig ur beroendet så väl af kreditens ok som sina vänners och sin mans mellankomst.
Säg al- drig ett ord om småsaker, som ingenting be- tyda, o. s. v. Det är just uti det lilla en husmoder måste se upp!
Af brödskifvorna blir, om ock endast en kaka i veckan, fem- tiotvå kakor per år, och detta är ju blott en artikel af alla de mångfaldiga vi förbruka i ett hushåll.
Ingenting bör af oss anses så obetydligt, att det icke tillvaratages, ty då hushålla vi illa.
I hvarje hem torde äfven finnas något, som kan, med ringa försakelse, under en kor- tare tid undvaras eller minskas, för att vinna ett godt ändamål.
Litet öfverflöd insmyger sig lätt hos hvar och en, om man granskar noga — • och noga måste man vara för att åstadkomma något nytt och godt.
Och in- om kvinnovärlden är kreditsystemet ett stort missgrepp och tillika en stor ovättvisa; alltså blefve en reform häri ett storverk på detta område.
Svårast är det inom den fattiga arbetare- klassen, där giftermålen oftast ingås, under det att kontrahenterna blott ega » två tomma händer », att undvika den äfven för dem olyckliga vanan af skuldsättning för de dag- liga behofven.
Om de då därjämte måste köpa sitt lilla bohag på lånade penningar, hur skall det då gå, när hushållet sedan ökas?
Mycken nöd, som icke kan uteblifva i framtiden om icke förr, borde man försöka förekomma i tid; men huru?
Om herrskaps- klassen vore enig om att af sina tjänarinnors löner afsätta något litet för hvarje år, nog komme det att vid deras giftermål vara en god hjälp uti ifrågavarande syfte, och våra unga pigor kunde gärna, genom en enklare klädedräkt än den de nu begagna, afstå en liten summa då och då af lönen hellre än att som gifta genast begynna taga hvarje mål mat på kredit.
Då man sett, hur de i handelsbodarne » bor- gat » dagens föda, bit för bit, och de pris, som
Visa vid Piano af LAGO.
AUegretto.
3-1 » - N S N - - 9 — V- I I So - len n å g r a p u r p u r d r o p - - p a r
vi — h - V — V V — V — p å bu-skar, b l a d och — R 5 B B B - F5 B P — H I I - B - l S
i i - 1 - p — p -- k n o p - p a r D a g - - - - g e n s p ä r - - le-skur sig mm dim.
R B — t 5 — 5.
1 3? — - * — 7 — a — — 7- Sko- g e n s a l - l a fåg - l a r svin - - g a sänkt 7 - 7 — * » - t-?
5 • _ I - 7 — «F I dim.
te T u - sen glädje-ljud J u b - l a n d e från t o p p t i l l t o p p I E-A- - C-, - R _ S fl fl — B - sen s t ä m m a s å - - - - t e r förklin - g a T u - D — - fl H: — 4 G — - S — f l — J -
* * • • ra böl - j a n r a n - das, af Lun-den rörs p å fläkt, ^ ^G; R
: m fläkt * i~ / • I.
~ f l - R ~.
--- 5 — 7 — # — 7 — * H- 7 — iM — 7 — t — 7 II 42
- — — - Lif hvaren- da och blomster-dof - t e r b l a n - d a s Sm.
- * - - * - * • * • * - _- * — t.
— — • • g e l från En an- d e - d r ä k t • — p * det * dim.
ii 3E 1 I Ped.
a — g # — 1 a - &gt; fjär - r a n hö - - g a, H v a r - je v ä s e n s bli-da vän rnri ett mulnadt ö - ga Gry - - - ning!
har 5 I- Pei.
R dim.
atzzar: H I Sking - rad är M ö t t din lju-sa a n b l i c k ä n?
be-kymrens dim - - - ma ^ — tc
_ _ ^ # - 7 — — 7 — » - p dim.
w TI - 0 — 0- 0 - f " t r?
4JGP_^TP 7 — • § tranqiällo tram sin b a r n d o m s - t i m - m a Ä l 4. — te — te barndoms-kän och h o p p 0 Med n a - t u r e n s m o r g o n 1 vaknar « 3 i
ä ^ I ni.
5 K I I tempo - 7 * - I IJ5 1 r C7.
dessa uppskrifna bitar beMnga, frågar man icke: b.varifrån kommer all nöd?
Blefve det en allmän regel, att husmodern vid städjandet af sina tjänarinnor förbehölle sig att få insätta i sparbank eller på annat ställe ett visst belopp af lönen för deras räkning och ' därjämte föreginge med exempel att betala allting kontant, då kunde man ju hoppas att erfarenheten snart nog lärde äf- ven dessa kvinnor fördelen af att undvika kreditens förderfliga tillämpning.
Och månne det icke är allas skyldighet att på alla områden se till, hvad som kan göras, för att de för oss arbetande klasserna måtte komma till en sorgfriare ekonomisk existens?
Månne icke detta vore äfven för oss fördel- aktigt, att de på denna väg i rätt tid hjälp- tes och leddes af vänliga händer?
De skulle därigenom blifva bättre människor i moraliskt afseende, ty den nu allmänna oredan och däraf uppkomna bristen uti arbetarens hem och dagliga lif, med bitterhet och misströstan till följd, äro en rot till mycket ondt, och vi fingo genom en bättre sakernas ställning mindre nöd att lindra, mindre brott att befara.
Kvinnan inom arbetarnes led och hennes verksamhet i hemmet ha ett större inflytande på det ekonomiska, än mången, som endast på afstånd tager notis härom, kan föreställa sig; därför ligger det vikt uppå, att husmo- dern i bättre lottade hem blir en föresyn och välvilligt ledande rådgifvarinna åt sina tjänarinnor.
Låtom oss, hvar på sin plats, inom alla stånd, alla förmögenhetsvilkor, arbeta på kre- ditens inskränkning till minsta möjliga be- gagnande.
Vi borde anse den som en led fiende och beväpna oss mot den till hvad pris som helst.
Möjligen kan det då hända, att männen » draga öronen åt sig », taga vårt exempel i öfvervägande och följa det, hvilket vore mycket uppmuntrande för oss kvinnor och säkert fördelaktigt äfven för — det hela.
(Forts.) olens sken var nu icke fullt så skarpt 0|p som på morgonen.
Man kunde egent- ^® ligen icke se, att någon disighet fanns i luften, men det liksom kändes på solske- net.
Temperaturen hade nog sjunkit en smula till någonting behagligt svalare.
Men hafvet rullade jämnt in mot stranden och tycktes mer än vanligt blått.
E n och annan fiskmås tog sin väg öfver ön och skrek gällt.
Karl Andersson stannade en gång efter fruntim- merna och följde skarpt med ögonen en måses flykt, men då de vände sig om för att se efter honom, hade hans blick intet ovanligt uttryck.
Snäckan låg klar, och de voro snart i färd, medan modern stod kvar och viftade med parasollen.
H a n skötte rodret och båda seg- lens skot, och hon satt ett par tofter ifrån honom och besvarade moderns viftningar.
Båten sköt skarp fart, oeh seglen glänste bländhvita i solljuset, med hans och hennes skuggbilder bestämdt aftecknade vid storseg- lets undre kant.
E t t godt stycke uppe i land på en klipphäll stod en liten grupp af folk och åsåg seglatsen.
Vid ett tillfälle gjorde en af männen en rörelse med sin arm liksom för att peka på eller utvisa en större sträcka på himlen borta i öster.
— Efter en stund gick snäckan öfver på andra bogen, och modern såg Lisen böja sig ned under seglet för att kunna se.
P å den bogen sträckte de nu, tills ett skär skred skym- mande emellan.
En liten stund syntes det öfre af seglen kila framåt utefter den sti- gande konturen af ett berg.
Slutligen för- svann äfven masttoppen.
Och nu gick mo- dern långsamt hemåt.
Icke förr än nu, då hon förlorat moderns bild, hade fröken Lisen tänkt på det något sällsamma i sin belägenhet.
Hon satt där innanför två båtrelingar ensam med en ung man, som hon egentligen alls icke kände mer än till utseendet.
Hafvet trängde sig från alla håll in på dem och liksom tvang dem närmare hvarandra.
Snäckans rörelser, som de båda måste följa med sin kropp, ledde deras iakttagelser gång på gång omedvetet åt samma håll.
Kölen under dem bar dem framåt utefter alldeles samma linie, och här fanns nu ingen möjlighet att för stunden slita omständigheternas band.
Men lika hastigt, som dessa intryck och tankar flammat upp i hennes sinne, släckte hon ut dem — för att strax åter få släcka andra af samma art.
Hon förargade sig på sig själf, tog för några minuter hela seglatsen helt praktiskt, kastade grillerna som en hel karl öfver bord, men sjöarna kommo stigande och rullande och skummande efter båten och hade grillerna med sig åt henne, tills hon blef rent uttröt- tad på sådana barnsligheter och under en ny oeh stark ingifvelse plötsligt flyttade sig till snäckans aktersäte samt bad att få styra.
H a n såg för ett ögonblick öfverraskad ut och därtill tveksam, men gaf henne rorpin- nen oeh intog genast hennes plats.
Det sista undgick icke hennes reflexion, och den nyss vunna frimodigheten gick med detsamma öf- ver bord.
Hafvet hade nu ändrat färg, tyck- tes det, från det förra djupt mörkblå till någonting grått, men båtens fart hade omärk- ligt aftagit.
E n och annan gång klappade storseglet några slag mot spriet, liksom om vinden icke rätt visste, hvad han ville.
D å blef hon otålig och slängde med rodret för att åter få fullt.
Härvid kunde Karl An- dersson le en sekunds löje, men riktigt godt.
Fyrtornet stod där ute i hafvet, glänsande hvitt, och från skäret steg gång på gång en ännu hvitare skumpelare.
De skulle nu falla af och hålla fullt ned mot skäret.
Men fröken Lisen var förtjust i bidevindssegling och ville visa honom, att hon kunde hålla snäckan högt, utan att få back.
» Jag tror det blir kyligt, » sade hon; » får jag min regnkappa, ä ' Karl snäll! » H a n skulle räcka henne kappan, men bör- jade med detsamma borsta något hvitt från dess ena ärm.
» Det kommer salt från sjön, » sade han.
» O — nej, låt det sitta!
J a g skulle vilja ha det kvar för alltid som ett minne från — från den förtjusande skärgården här. » Nu fick hon back i focken.
» Kanske fröken — kanske herrskapet kom- mer hit igen till ett annat år, » sade han med nästan likgiltig " ton oeh vred sig om för att se för-öfver.
» Beror det bara på mej, så — nej hu så ' nt otäckt stort djur! » » Det ä ' en tumlare, vi kallar.
Den ä ' inte farlig.
Släck lite ' på skotet, fröken! » » Släcka, va ' det, » repeterade hon skämt- samt och försökte hala an det styfvare.
Karl Andersson var redan akterut hos henne för att rätta, men hon förekom honom samt skrat- tade hjärtligt åt sin dumhet.
» O, den som jämt finge fara på sjön!
J a g skulle aldrig begära mera än att bara få segla — segla långt, långt bort från allt det här societetslifvet med dess fjäsk och tokigheter. » » Fröken skulle nog snart vilja hem igen — » Hon uppfångade hans nästan skygga blick — och fick åter back i focken.
Det kunde icke hjälpas, att samtalet rörde sig litet trögt.
Långa pauser trängde sig emellan de enstaka yttrandena.
Under tiden hade de alltmer aflägsnat sig från fyren.
Men tornet tycktes framskina ännu skarpare hvitt.
Himlen bak- om detsamma hade också blifvit allt mör- kare blå, men det var icke den klara rym- dens färg, utan något ogenomskinligt, sam- manpackadt, mot hvilket då och då kring- flygande fiskmåsar blänkte krithvita i det nu knappt märkbara solskenet.
Nu skulle hon falla af mot skäret.
Sjön vräkte och stänkte och gnistrade, men gick äfven toppig och gjorde därigenom snäckans rörelser hårda och obehagliga.
Skotet slet och ryckte, och hon hade svårt att hålla kurs, ty båten ville icke riktigt lyda roder.
Karl Andersson hade bytt plats med henne.
» Det ä ' stormen, som sätter emot, » sade han.
» Vi skulle kanske inte seglat bort så mycket sjö.
H a n mojnar ut, tror jag nästan. » » Ä ' det farligt? » frågade hon allvarsamt och såg stadigt på honom.
» Ånej, det tror jag väl inte — fast det hade nog varit — » » Bättre, om inte jag styrt åt andra hållet, menar Karl! » » För allt i världen, fröken!
Vinden ska ' väl stå ännu en stund, tänker jag. » Åter följde en stunds tystnad.
Hon satt vänd åt fyren, men kände, att hans blickar hvilade på henne.
Sjön stänkte gång på gång öfver hennes kappa, ty snäckan hann icke undan.
Det kunde nu vara en half mil fram till fyren.
Skäret, där de bodde, var undanskymdt af höga, långsträckta, kala bergholmar.
Luften var nu kyligare och molnväfnaden öfver dem hade tätnat, så att solskifvan syn- tes endast svagt som ett mattslipadt glas.
Men sjön blänkte på ett underligt och oro- ligt sätt.
H ä r och där kunde man se, hur strömmen skar sig igenom och emot sjön med egna små taggiga vågor, hvilka porlade och bubblade som bäckar.
Vinden kom nu en- dast stötvis.
Dessemellan hängde seglen slappa och storeskot släpade långa stunder i vattnet.
Måsarne kretsade och skreko och tycktes icke veta, åt hvilket håll de skulle flyga.
Flere tumlare syntes här och där höja sin mörka kropp öfver vattnet och göra oupphörliga kullerbyttor.
Ånnu ett stycke af afståndet till fyren var tillryggalagdt ...
Då kom en vindstöt för-ifrån, som kastade öfver storseglet och ref hatten från hennes hufvud.
Strax därpå kom en annan kåre och kammade af sjöarnas toppar, så att en hel liten skur af stänk stod in öfver snäc- kan.
Fröken Lisen hade redan flyttat upp sina fötter, ty vattnet i båtens botten skval- pade uppåt spanten.
Lotsen hade snabbt halat an skoten på andra sidan och lagt snäckan bidevind.
H a n såg nästan strängt allvarsam ut.
Vindstötarna samlade sig till häftig bris, som pressade båten, så att de båda måste flytta sig högt till lovart.
» Fröken! »
» Ja! » » Kan fröken ta rodret — jag blir tvun- gen att refva — » » A ' det farligt, » frågade hon blek.
» Inte ännu — men vi få skynda oss. » Hon lydde ögonblickligt och knep så godt hon orkade fast om rorpinnen.
P å hans till- sägelse firade hon ut storeskot och lät båten arbeta sig fram för focken ensam, medan han energiskt sysslade med att få ned seglet och rulla ihop dess underkant.
Sjön, som nu drefs framåt från alldeles nytt håll, tornade upp sig krabb och toppig och dånade, så att lotsens ord knappt hördes.
Gång på gång slet blåsten seglet ur hans händer och ref upp, hvad han rullat ihop.
Hon kunde icke hjälpa honom, ty hela hennes energi måste samlas att hålla i rodret.
Ännu mörkare blyfärgad hade himlen blifvit i lovart.
Hvita kammar af skum kommo nu i långa, brutna rader på vågornas ryggar och höjde sig, som om de ville se öfver hvarandra.
Båten satte djupt ned i vågdalarna, och i de ögonblicken syntes endast spetsen af fyrtornet.
Hon, som satt vid rodret, förstod nu, att det var fullt allvar.
Men hon skötte sin post utan nödiga frågor eller rop.
Hennes blickar sökte oupp- hörligt honom, för att hon skulle kunna ge- nast fatta och följa hans minsta vink.
» Fall — fall! » ropade han skarpt och häftigt och slet med detsamma ned seglet i båtens botten, » nu kommer lugn!
H å l l fast seglet, fröken — fort, fröken! » Handlöst kastade hon sig fram öfver toften och ned på seglet, som hon med all kraft tryckte ned under toften vid mastbänken.