Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ska genast komma igen och tända den.
En så klok hushållerska är lika god som en förvaltare, ska jag säga ...
(tankspridt)
Ja – a!
Generalen förstår att välja sitt folk –
(med en blick)
Och en så vacker dotter hon har se’n!
Hm – ja.
Hon passar inte stort på Sätra annat än när unge baron Fredrik är här ...
Se det vore något för herr Karlsson att föra hem i eget bo!
Å – så generalen skämtar!
Det ska pängar till för att hålla sådana dyrbarheter!
Och så har fru Stjernfelt så mycket finare bekantskaper ... unge baron och ...
Man kan nog handskas med fruntimmer, bara man är karl för sin hatt.
Och de ge sina 100 procent och mera, när det vill bara ...
Det är inga säkra pängar, ska jag säga.
Men se om jag hade ett par tusen mark säkra till om året, så kunde jag kanske våga mig fram i bredd med unge baron ...
Kan vi drifva upp produktionen från bränneriet till 100,000 kannor om året, ifall det kniper?
Med ett par nya mältkar och en tillbyggnad i östra ändan går det nog.
Destillationsapparaten förslår till mera, den ...
Nå, hvad skulle herr Karlsson säga om en sådan liten affär?
Då skulle vi kanske kunna öka lite på aflöningen – hä?
Generalen vet allting bäst själf.
Utvidgningen låter sig nog göra, och staten ger tillåtelse att bränna fast 400,000 kannor, när det är generalen som ber om det ...!
Men om jag nu till exempel lät hela utvidgningen bero på herr Karlssons giftermål, – hä!
För jag vill att mitt folk ska ha det bra, och det har inte en ungkarl på landet.
Handla nu därefter, och handla raskt.
Blir det då rakt ingenting af hela julaftonen?
Snälla barn väntar!
Se så, gå ut nu igen, och be fru Segerstedt komma in och hjälpa mig att tända granen.
Karlsson för ombytes skull räkna sig till barnen.
Generalen tager en ask tändstickor och begynner tända ljusen på granens nedersta grenar.
Fru Segerstedt kommer till med krontändaren och tänder under tystnad de som äro högre uppe.
Därpå ser han huru det tar sig ut på afstånd, går ett slag och stannar, nära fru Segerstedt).
(vänder sig mot honom)
Är det här nu en fridens och försoningens fest?
Nej –!
Hvarför har ni velat göra den sådan, fru Segerstedt?
Medgif att ni velat förstöra denna familjefest för mig, och stämningen ska kanske bli lättare.
Medgif det för de ungas skull därinne, ty de kan inte undgå att märka förstämningen!
(Samlar sig
Nu får barnen komma!
(Alla in).
(talar)
...således önskar jag doktor Segerstedt bättre framgång på annat håll.
Och nu själfva skålen, mitt herrskap!
En skål för den blifvande fideikommissarien till Sätra, baron Fredrik von Brinck!
Det säger jag bara att generalen är en styf nöt att knäcka för häradshöfdingen och doktor Segerstedt –!
Segerstedt håller nog generalen stången, får du se.
Pytt–san!
Det gör han aldrig, ska jag säga.
(litet påstruken)
Men så tvålade också generalen illa om honom, – fy tusan!
Månne det var bara för den här affären med fideikommisset, som generalen kom hit?
Men inte hade jag trott han var en sådan inpiskad svekoman.
Han borde vistas längre här i landet, så kom han nog ifrån det.
Äh, Karlsson gör sig också till svekoman!
Det är jag, ska jag säga.
Generalen får skylla sig själf, som först tog upp språkfrågan.
Nog får han svar på tal alltid!
Det blir ingenting af!
Jag håller vad.
Det behöfver han, ta mig tusan!
Men det skall ske med jugemang och världskännedom.
Bara med fina pikar ... alldeles som hans eget tal ...
– Han ska ge ifrån sig så sjuhimladjäfligt!
(Alla le utom possessionaten; vänder sig till honom).
Ja, nog fan känner du till det där ...!
Det är en förbannad lögn!
Tänk på att vi är gäster här i huset!
En förbannad lögn, altihop!
Ja, – och härvidlag behöfs inte mera än den ena hälften ...!
(förtjust)
Seså, – tyst med det nu!
Väggarna har öron!
Vi är gäster här i huset!
(hviskar)
När han inte lyckats som fideikommissarie, försöker han komma in på Sätra som svärson – men se det går då apsolut inte!
Nu blir Karlsson för svår.
Men nog är det synd ändå, att den vräkiga baron Fredrik ska få altsammans!
Ja, jag ville ta mig fan inte vara i doktorns byxor nu.
Ssch! (till pastorn) Säg nu ett af dina fridens ord, vördade bror!
Prästen tige i församlingen!
Gräla inte med länsman,– det blir ärekränkningsmål!
Det är en utmärkt scherry generalen har.
Om man skulle ta sig ett glas till.
– Hur vore det –?
Fyll på mitt också!
(Possessionaten ut och snart igen med en vinflaska).
Om herrarna ingenting har emot, slår jag mig ned här en stund.
(Alla bereda rum)
Jo, jag hade ett förslag att göra, – eller rättare, herr Karlsson har att göra det.
(blygsamt)
Det är generalens sak ...!
Nå, må gå då!
Herr Karlsson har sett lospår uppe i sina skogar och bjudit mig på jakt.
Ska vi nu inte alla göra ett stort jaktparti dit upp?
(artigt)
Ja, det vore roligt ... men ...
Fast i morgon dag.
Jag har tyvärr sockenstämma i morgon ...
Jag har en utmätning ...
Så gör vi det en annan dag, då!
(som kommit igen)
Ni har nog tid allihop. (till generalen) De sjåpar sig bara.
Det är rätt, vi ska hålla ett vi två!
(tömmer sitt glas)
I det här fallet, ja –!
Hm, – jag tror inte vi komma öfverens just ...!
Det kan väl hända, det kan väl hända.
Kors, hvad de nu gör sig vigtiga – kantänka!
Ja, får jag tro på herr possessionaten här, har ni ju ingenting emot förslaget, mina herrar –?
Nog har ni ju tid nu under hälgen.
Pastorn själf har ingen predikan att hålla på flera dagar ...
Är det afgjordt då att vi i morgon bitti klockan nio äter frukost här på Sätra?
Man afslår inte en inbjudning af general Brinck.
Inga uppoffringar för min skull, jag ber!
Äh! – inte är det någon uppoffring af dem ...!
Så skålar vi då för jagten!
(de skåla).
På slaget nio här! (stiger upp)
Kom nu och tag dessär, mina herrar!
Får jag ett ögonblick taga brors tid i anspråk?
Jag är till för mina gäster i kväll.
Det var skarpa ord du nyss i ditt tal sade vårt parti –!
Åh – värkligen!
Det var främst till vår representant de riktades, men de träffade oss också.
Ni är ett misstänksamt släkte, ni, mina landsmän.
Doktor Segerstedt ...
Ah, – låt mig slippa att höra talas om den lycksökaren!
Du har velat förolämpa honom inför oss alla.
(Generalen vill gå) Nej, vänta ett ögonblick!
Du gör honom ansvarig för hvad jag yppade dig på tumanhand ...!
Vi blir afbrutna, bror Vahrman.
Nå, nu får jag sjunga ut för pappa. (slår sig smeksamt ned hos honom).
Ska du det, lilla lärka!
Huru kan man vara så elak, som pappa var mot doktor Segerstedt i sitt tal!
Jag förstår mig inte på politiken, och bryr mig inte om den als, men det var riktigt obeskedligt af pappa att störa oss i vår glädje och såra doktorn.
(godmodigt).
Jag vet inte hvad pappa kan ha emot honom, men han förtjänar inte att behandlas så.
Rätt så, Elise!
(småsatiriskt).
Och hvem har då sagt dig att jag var elak mot honom?
Det har jag hört själf.
Tror inte pappa att jag som alla andra lade märke till det där i talet ... det där, som är så likt pappa, och som är så elakt, så!
Jag vet inte hvad det var, det var inte riktigt i orden, det var i själfva meningen, – just något sådant där gement, som pappa kan säga så bra, och för hvars skull alla ha en sådan respekt för pappa.
Jaså, – också Elise tar parti emot sin gamle far?
Nej, – det gör jag då aldrig, pappa!
Jag menar bara att pappa inte ska göra sig styggare än pappa är.
Det är inte sant att pappa är elak, men alla tror så.
Och doktor Segerstedt går omkring riktigt upprörd, och vet inte hvad han ska tro om pappa.
Stackars doktorn!
Han är ingen stackare.
Det vore bäst, Elise, om du inte sysslade så mycket med doktorn.
Ja, halft om halft, – och då ska du ha en smula värdighet, – tänk på det!
(litet otålig)
Jag har skämt bort dig, och du börjar taga dig för stora friheter med din far.
Ska jag då vara rädd för pappa, jag också, som alla de andra?
Häng inte så på doktor Segerstedt, när du dansar med honom!
Det ser ut som skulle du så gärna lämna dig åt honom hel och hållen, fastän han inte vill ha dig.
Och det borde du ju vara för stolt till, – eller hvad?
Seså, seså, – inga dumheter!
Nu går vi ut i salen ..!
(Elise modfäld).
(i det de gå)
Jag tror inte min är sämre än andras.
(kommer emot dem i dörren med sin rifna klädningsfåll i handen.
Elise, hjälp mig ett ögonblick och fäst ihop min klädning!
Jag vill inte gå genom salen så här söndertrasad.
(stänger dörren)
Nå, då skyndar vi oss att laga det här.
(Alma tager ned toalettspegeln på skrifbordet.
Nå, ni har ju blifvit riktigt utmärkt goda vänner på de här två dagarna ...
Doktor Segerstedt och du, naturligtvis –!
Det ser ju hela världen.
Du är alltid så komisk, när du försöker blanda bort en sak.
Hvad försöker jag blanda bort?
Och så är du alldeles förfärligt illa rifven här bak.
Jag måste gå efter nål och tråd, tror jag.
Ånej, – fäst ihop det med de här knappnålarna bara, nog håller det för i kväll ...
Den blef under Segerstedts stol, medan jag satt och pratade med honom, och refs sedan, när jag steg upp.
Men du kan inte tro, hvad vi pratade om, Elise!
Han talade om unga flickor, som är så dumma att de genast tro att en herre är kär i dem, bara han är aldrig så litet uppmärksam –
Jaså –
Det tycks inte ha bekommit honom als, fast din far var så elak mot honom i sitt tal.
Han var riktigt glad och rolig.
(paus)
Men jag undrar hvad allt han har satt i dig, Elise?
Han är mycket elak.
Och du tar bestämdt hans skämt för allvar.
Vet du hvad, – jag tror att han roar sig åt dig en smula, för att du är ett sådant lättroget barn ...
Du har romanideal, Elise, och Segerstedt är din hjälte, – det är sjukan!
Hå hå – ja!
Men han är mycket egenkär och elak, ska jag säga dig.
Och han skrattar riktigt godt åt de unga flickorna bakom deras rygg, om de se bara litet förtjusta ut i honom.
Seså, – nu är det färdigt.
Tack Elise! (Hviskar öfverlägset i Elises öra i det hon går)
Du håller på att bli kär i honom, lilla Elise!
Akta dig, akta dig!
(Hotar med fingret och går ut i salen.
Dörrarna bli öppna.
Elise står en stund i tankar framför spegeln, håller på att få tårar i ögonen, torkar dem hastigt och flyttar spegeln upp på byrån igen, när det spelas upp till kotiljong på pianot i salen).
Jag har sökt Elise öfveralt.
Det spelas upp till kotiljongen, och den har Elise lofvat mig.
Jaså, – det hade jag nästan glömt.
(tar hans arm).
Elise har förändrat sig så mot mig.
Ja ... (kommer af sig.
Det spelas upp igen).
Så. – det är herrskapet, som är här!
Värdinnan själf!
Jag är visst inte värdinna.
Och jag afundas henne inte als!
Det gör ni alldeles rätt i, fröken Elise, – men ni borde ändå representera en smula mer som dotter i huset.
Det bryr jag mig rakt inte om.
Inte engång fast ni råder mig till det, doktor Segerstedt, – för er tror jag då inte als!
Seså –!
Har jag förtjänat det?
Ånej! – jag är inte så enfaldig, som ni tror.
Jag gissar nog att ni skrattar bakom ryggen åt mig, men gör det bara!
Det bekommer mig inte als.
Men jag hade trott er om bättre, än att ni är så småaktig och begagnar er öfverlägsenhet till att göra er rolig öfver unga flickor, – fy då!
Och nu spelas det upp för tredje gången!
Kom nu Karl, vi ska inte bli efter som doktorn där!
Ja ja, snoppa bara Segerstedt, Elise, – det gör honom så godt!
(Musik och dans i salen under det följande).
(in)
Nå, ändtligen får jag tala med dig ett ögonblick, Viktor ...
(ser ut i salen)
Hvem är söt!
Fröken Elise, naturligtvis.
Hon gaf mig just nu en uppsträckning, som förslog.
Att du kan tänka på sådant där, Viktor, nu när du har så mycket allvarsammare ting att grubbla öfver!
Det tjänar till ingenting att grubbla öfver generalen ...
Du ska inte bara gå och inbilla dig själf och flickan någonting, Viktor! Generalen kör dig på dörren ..!
Jag kunde just ha lust att utmana honom en smula.
För Guds skull ...!
Åh, – jag ser mig nog för, det kan du vara säker på.
Nå, generalen talade godt om er, fru Segerstedt, men doktorn här fick sin skäppa full, han.
Värre saker kan man stå ut med.
Jag har varit mycket nyfiken – och alla gästerna med mig – att höra ditt svarstal.
Nu är supén redan slut, och vi ha intet tal fått höra.
Är du rädd förr generalen, – hva?
Det klokaste han kunde göra var att tiga.
Fick ni mitt bref julaftonen, fru Segerstedt?
Det borde förklara er att han måste svara.
Jag har en gång för alla undanbedt mig era politiska intriger.
Och jag vill inte vara med om att ställa till ofrid i generalens eget hus.
Ni förstår inte er egen fördel!
Åh, häradshöfding Vahrman, – det borde falla öfver er själf, hvad ni gör, men det faller öfver mig och de mina –! (går).
(retad)
Asch, – käringprat!
Hvad har du tänkt på?
Vi är alla bedragna på dig.
Min mor var ju mycket nöjd med mig.
Hon är sentimental!
Jag kunde säga med Runeberg:
Se, detta land är din gamla mor,
det är henne du nu bedrog!
Farbror ska inte stylta upp sig.
Det här är helt andra affärer –
Du tiger när alla våra intressen står på spel.
Men det går inte an, efter sådana slängar, som generalen gaf dig och hela ditt parti.
Hvart har din stolthet och själfkänsla tagit vägen?
Kom ihåg att det är jag, som fordrar att du ska svara, jag, som värkat för ditt val, och som du egentligen har att tacka för all din framgång!
(med en suck)
Fins det då intet annat sätt att tillfredsställa partiets fåfänga?
Man får inte kalla de sinas hederskänsla fåfänga!
Du har blifvit feg och liberal.
Eller märkte du inte att generalen riktigt lade an på att rikta ett slag mot hela vårt parti?
Förstår du inte hvilket retande hån mot oss hela denna här fideikommisshistorien är?
Ja ... det vill säga ... ja, på sätt och vis!
Baron Fredrik är en erkänd motståndare till oss.
Det var en litet besynnerlig förklaring!
Han är ju i sin goda rätt, vet jag.
Ja, ja, ja, – nu måste du skynda dig att svara generalen, medan det är tid!
Åh, – man dansar ju redan därinne ...
Det gör ingenting! (går snabt till dörren och ropar Baron till sig.
Doktor Segerstedt vill uppoffra sig för det allmänna nöjet och utföra alldeles ensam en ny, och otroligt intressant kotiljongstur, som han själf uppfunnit.
Han anhåller om herrskapets uppmärksamhet nu strax.
Det är ett värdigt förespel till mitt tal!
Det är inte rent spel – det är affärer!
(Går ut i salen, stannar så han syns och begynner sitt tal.
Vahrman och Karlsson stå i dörren.
Strax som talet börjat smyger sig Baron och Emmy in på scenen och slå sig ned i soffan.
Stumt spel under Segerstedts tal).
Herr baron och general von Brinck! Å min mors vägnar får jag till först tacka er för det vackra erkännande ni gaf henne.
Hon har inte arbetat sina tolf år på Sätra förgäfves, då lönen slutligen kommit henne till del i en så öfverväldigande och vacker form, som ni gaf den nyss inför hennes församlade sockenbor.
(slår honom med solfjädern)
Inte aktning för någonting!
(Baron lutar sig mot henne och tager solfjädern under starkt motstånd ifrån henne).
Hvad mitt eget plötsliga uppträdande här på Sätra vidkommer, så var det endast ämnadt till en julöfverraskning för min gamla mor, om det också af för mig obekanta skäl kan få utseende af något annat.
Nu har er bror kommit vackert fast.
Hvad tusan skulle han als röra vid det för ...!
Jag tackar för öfrigt min lyckliga stjärna, som förde mig tillsammans med general von Brinck i detta hans hem.
(Baron skrattar högt.
Emmy lägger sin hand öfver hans mun, han kysser den).
Ty jag ville så gärna lära känna den man, om hvilken min mor talat så mycket.
Det var kanske en för stor djärfhet af mig, att så utan ceremonier vilja njuta af hans kända gästfrihet, och jag ber honom icke missförstå den; – den var så godt som ofrivillig.
Det gör mig ondt om jag som ett främmande element trängt mig störande in i den julfrid, han nu för första gången på länge njuter med de sina midt i hjärtat af det finska fosterland, som han alltid tillhört.
Jag blir helt intresserad.
Men då general von Brinck i förbifarten vidrört min partiställning och mina valmäns, må det tillåtas mig att svara några ord därpå, om också en familjefest som denna inte är ett lämpligt fält för politisk diskussion.
Seså, nu förlorar jag intresset totalt.
Nu har ni mig odelad och hel igen, fru Stjernfelt!
Men med general Brincks eget exempel nyss i minnet, ger jag mig ut på det gebitet, för att han må få en litet sannare inblick i mina sträfvanden.
(Karlsson har då och då genom dörrspringan kikat på de två i soffan, nu blir han kvar och stirrar oafbrutet på dem).
Ja, jag går den finska sakens ärenden, så länge det inte fins någon bättre sak här i landet.
Men jag är ingen renegat för det, – hällre då svärmare, om det ska vara något epitet.
Jag har inte själfsamma språk, som denna stora mängd, jag kan visst deras språk, det är sant, men det blir aldrig mitt såsom det svenska.
Dock, – Finland är mig mera än det språket! (bravorop) Ett språk är mig inte nog.
Jag behöfver mera att lefva för, jag vill ha ett land, ett land att göra enigt och starkt och lyckligt! (bravorop) Och nu, general von Brinck, får jag å samtliga gästers vägnar tacka er för denna kväll.
Själf har jag att tacka er för än mera.
(Går fram och skålar med generalen, de öfriga likaså.
Än herrskapet då?
Det lär vara ett nytt och roligt sätt att dansa, – hä!
Beror på om man får vara i fred! (går med Emmy).
(litet slagen)
Jaha, ursäkta, – jag kom bara af en händelse att lägga näsan i blöt.
(Stum scen.
Segerstedt kommer trött in och häller i åt sig ett glas vatten).
Det tar på att vara artig, – hä?
Ja, herr Karlsson är väl sällan trött, kan jag tro.
Nå nå, – nå nå!
Jag tyckte just så bra om doktorns tal, fast jag inte tror att de andra gjorde det precis.
Någonting riktigt rafflande fennomanskt, förstås.
(Segerstedt tiger frånvarande) Nå – ska doktorn med på jakten i morgon?
Nej. (Tjänsteflickan kommer in och tager bort tallrikar och glas).
Doktorn ska bli hemma och vara artig mot fruntimren – hä?
Men jag ska säga att det inte riktigt lönar sig för doktorn, ska jag säga.
Herr Karlsson tycks ha bra reda på mångt och mycket.
Skulle jag inte det!
Jag, som varit fyra år på stället redan!
Jag ligger inne i familjetraditionerna på Sätra, jag, ska jag säga!
Hva –?
(kommer in hastigt i något ärende i sin byrå, och skall gå ut igen.
Får jag tala ett ord med generalen i förbifarten?
Det är bara så, att jag inte tror jag vill ha fru Stjernfelt als!
Det låter anspråkslöst!
Baron Fredrik ...
Nej, nej, – generalen ska höra mig nu.
Än om jag såg dem kyssas och smekas här just på eviga minuten ...?
Betänker
Karlsson hvad han säger?
Han är en slug karl, Karlsson.
Så sant som den lefvande guden ...!
Jag ska nog se till att herr Karlssons allvarsamma mening med fru Stjernfelt ska ha framgång. (ger honom handen.
Det var bra att du kom Fredrik.
Jag vill tala med dig. (stänger dörren efter Karlsson) Jo, det är något vis à vis herr Karlsson ...
Farbror tycks ha blifvit riktigt allierad med honom!
Karlsson är en karl med allvar och energi ...
Och en så from barnasjäl, sedan!
Å nej, – Karlsson köper inte grisen i säcken ...
Men är klok nog att sälja den i säcken, bara någon vill köpa den ...
Ja, han kommer att ega halfva socknen ännu, den karlen ...
Om farbror bara ville tala med mig om
Karlssons förträffligheter, så valde farbror ett dåligt publikum.
Nej, – det är inte det.
Kanske säger dig ditt onda samvete hvad det är?
Jag tror inte jag har något så kalladt ondt samvete.
Jo, jag hoppades att du bättre skulle följa mina önskningar, när jag insatte dig till fideikommissarie.
Du har i kväll, tvärt emot min uttryckliga vilja, i detta mitt arbetsrum tillåtit dig komprometterande friheter mot fru Stjernfelt, – komprometterande både för henne och för dig.
Det fins ingen annan i den här småtokiga världen, som jag brydde mig om att gifva den, om inte just farbror själf.
Kort om godt: jag är inte förlofvad med fru Stjernfelt och blir det antagligtvis häller aldrig.
Hon är vacker och hon har samma glada smak som jag, – jag fordrar inte mycket af damer! – och vi kommer bra öfverens.
Det är hela min samvetslöshet!
Om jag för mina mustascher i närheten af hennes nacke i den tron att ingen ser det, så är det väl inte komprometterande för någon af oss.
Min kära Fredrik, det duger inte, säger jag.
Du gör ett godt parti för henne om intet därigenom, och det vill du väl inte?
Nej farbror – drag nu ...!
Fru Stjernfelt kan vara glad åt att ett sådant parti erbjuds henne, den frånskilda hustrun.
Hon blir dessutom en mycket lämplig hustru åt Karlsson.
Hon är fåfäng, ytlig och kokett, och Karlsson har god råd att tillfredsställa de tre passionerna hos henne.
Farbror är inte optimist häller!
Jo, jag vill att mitt folk ska ha det bra, men så kommer du och förstör deras lycka för dem.
Nej, jag har värkligen inte tänkt på den sidan af saken.
Tänk på det då, och tag sedan fru Stjernfelts framtid på ditt samvete, om du vill!
För öfrigt var det ett besynnerligt spetakel att se den nya fideikommissarien och baronen Brinck täfla med brännmästaren på fideikomisset om fru Stjernfelts ynnest.
Det var löjligt, kära Fredrik! – helt enkelt löjligt!
Men det vigtigaste är att du därigenom förstör dina apparencer på annat håll ...
Åh, – tala inte om det ...!
Det är min käraste önskan, Fredrik!
Jag är rädd för att den inte går i fullbordan, så vidt det gäller Elise, – och det är ju henne det gäller, eller hur?
Elise håller nog på att fästa sig allvarsamt på annat håll, om jag är aldrig så litet skarpsynt.
Åh – ett barndomstycke!
Det går nog öfver med några genomblötta näsdukar!
Ett barndomstycke!
De ha inte känt hvarandra så länge!
Elise var som liten flicka mycket hos Vahrmans, medan de bodde i Helsingfors.
Så–å!
Farbror är inte mera inne i förhållandena –?
Har farbror värkligen gått med bindel för ögonen?
Det har jag inte märkt på farbrors sätt mot honom.
Mot hvem, frågar jag?
Mot Segerstedt, naturligtvis.
Nej, – Gud förbjude –!
Skulle det då vara sant hvad folk säger ...?
(går ytterst upprörd af och an med händerna kring hufvudet.
Nej, nej, nej – tusen gånger nej! (hemtar sig) I morgon dag ska doktorn ur huset.
Åh, en sådan nedrighet!
Och jag, min godtrogne, blinde stackare, som inte genomskådat alltihop!
Är du uppstigen?
Jag trodde att jag var ensam på fötter i huset.
Jag är inte häller på fötter, – jag är på rygg.
Men du ser mig inte ut att ha sofvit godt på ditt goda samvete från i går.
Och ändå var alla missnöjda med mig ...
Inte jag.
Ja, så mycket urskiljning måste till och med en fennoman ha.
Men säg nu själf, – hvad tjänar det till att bära sig stiligt åt?
Man känner sig likasom litet öfverlägsen.
Mina valmän ville jag skulle tvåla om generalen, de.
Dina valmän är ett pack och du är sinnessvag, som vill bara bulvan för dem.
Ja, hvad hjälper det dig att jag till exempel tror bättre om dig?
För alla andra ska du framstå som dina valmäns bulvan, och så behandlar de dig själfva också ...
Det var för deras skull gubben farbror ville stuka dig i går.
Stuka dig inför dem, – begriper du?
Eljes hade han ingen trefnad haft af hela det folknöjet.
Du, som försöker ha sådana, – hvad kan du göra för dem?
Det är just dina stora intressen, som gör att du inte ser att du själf blir en bulvan för de andras små intressen.
Nog ser jag det.
Det fins flere fantaster än jag.
Och affär ska det vara nu för tiden för att gå.
Det fins ingenting annat än affärer i vår tid – ingenting!
(tankfull)
Jo, det fins ..! (med tonvikt)
Det fins hopp om en stor affär till allas bästa!
– Men en dålig fennoman är du i alla fall, – en mycket dålig!
Vi är öfverens i många stycken, mina valmän och jag.
Vänta till landtdagen bara ..!
Men med generalen står jag inte länge ut mera.
Hvad har han emot mig?
Han har ingenting för dig.
Men det har jag inte förtjänt.
Förtjänt!
Hvem lönas väl efter förtjänst?
Gubben är Petersburgare, ser du.
Han är misstänksam redan af naturen, och lifvet där i regeringskretsarna lägger hyende under lasten.
Han tror inte mänskorna om bara godt, han.
Nej, han tror helt enkelt att du intrigerar.
Åh – nej!
Men jag kan ingenting göra för att öfvertyga honom ...
Jo, du kan göra ett slut på detta här.
Lofvar du inte bli ond, ska jag säga dig det!
Jo, du ska dra åt helvete, ju för dess hällre!
Det har jag tänkt på från första stund jag kom hit, men det ser så fegt ut ...
Och du tror inte det blir bättre efter gårdagen ..?
Tvärtom, det blir värre.
(brusar upp)
Hm – ja!
Och du får en svår dust med honom ännu i dag, det kan jag bereda dig på.
Beväpna dig med jämnmod ända upp till tänderna!
Jo, det måste du.
Han får ro, du får ro, och vi får ro, vi andra här på Sätra.
(halft ond)
Hvad tusan rör mitt görande och låtande dig så nära?
Jo, du förstör allas vår glädje, din mors och din egen, och du ska lyda mig i tid ..!
Kanske har du rätt ändå, – men fräck är du!
Det är jag alltid!