Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De klagomål, som tidt och ofta försports öfver förödelsen af Kronans skogar i dessa provinser, föranledde dertill att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 16 Februari 1858 —, med förmälan, hurusom den enligt gällande författningar medgifna rätt till nybyggens och nyhemmans anläggande å Kronans skogar i de norra länen olla, med åsidosättande af den såsom vilkor vid sådana upplåtelser fästade odlingsskyldighet, missbrukades till att derigenom åtkomma skogen för afverkning, hvilket förfaringssätt vållat skogarnes 4 Expeditions-lilskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 487. förstörelse, och om det finge fortfara, otvifvelaktig! skulle leda derhän, att dessa vidsträckta skogstrakter afverkades utan sammanhang med odling, och att en sådan odling, hvars befordrande afsetts med skogsmarkens upplåtande till nybyggen, derigenom för framtiden skulle försvåras, om ej omöjliggöras, — hos Kongl. Majit i underdånighet anhöllo, att Kongl. Majit täcktes i nåder anbefalla vidtagande af sådana åtgärder, att erforderlig uppsigt och kontroll kunde höfvas derå, att alla de vilkor, som vid upplåtelser af kronans mark lill nybygges- och nyhemmans anläggningar föreskrifvas, varda behörigen fullgjorda.
Tvifvelsmål hafva dock sedermera uppstått, huruvida det är möjligt att, med bibehållande af nybyggessystemet i hela dess nuvarande vidd, genom skärpta kontroller å odlingsskvldighetens fullgörande, förekomma den ölverklagade skogsförödelsen ; och det har ifrågasatts, huruvida icke det för sådant ändamål vore tjenligare, att kronan under sin omedelbara vård och förvaltning toge åtminstone de bästa och till skogsodling tjenligaste af de stora kronomarkerna i de norra länen.
Denna vigtiga fråga hafva Rikets Ständer nu ansett sig lämpligen böra taga under pröfning, sedan E. K.
Majit, efter det skogslagsliftningen sednast var föremål för Rikets Ständers behandling, i nåder vidtagit åtgärder för att, intilldess om ifrågavarande markers användande kan varda bestämdt, från sköflande bevara de bästa och för Kronan användbaraste bland de efter afvittring öfverblifna öfverloppsmarkerna.
För bedömande af ifrågavarande ämne är det af vigt att laga i betraktande de olika grundsatser, som under tidernas lopp gjort sig i lagstiftningen om de norrländske skogarne gällande; och hafva Rikets Ständer i afseende derå inhemtat hufvudsakligen följande.
I den äldsta lagstiftningen betraktades skogarne i de norra länen såsom andra allmänningar, och var i 15 och 16 Flockarne Widherbo-balken i Helsingelagen, som gällde för de ifrågavarande nordliga trakterna, en, allenast af vederbörligt afseende på äldre bosättningars rätt inskränkt occupationsrätt till dessa allmänningar erkänd, dock med förbehåll att nybyggena äfven bebygdes och fortfarande odlades.
Då emellertid de bygdelag, som hade deras egor antingen uti eller bredvid sådana vidlyftiga skogar belägna, ville tillegna sig stora trakter deraf, fann Konung Guslaf den 1 godt genom plakatet och påbudet den 20 April 1542 förklara, att alle egor, som obygda ligga fjerran från egoskilnaderna och bygdelagen hörde öfverhelen och Sveriges Krona till.
Under det alt genom Skogsordningarne den 22 Mars 1647 och den 29 Augusti 1664, hvilka hufvudsakligen afsågo bergsbrukens och sjöfartens betryggande mot faran af skogarnes ödeläggelse, odlingsrätten å öfriga allmänningar medelst stränga sladganden, särdeles emot svedjande, inskränktes, så undantogos derifrån de stora skogarne i Norrland, Dalarne och Wermland.
Å dessa skogar ansågos odlingen och nyttjanderätten icke behöfva inskränkas, utan åtgärder faslheldre vidtagas till deras uppodling och bebyggande.
Så medgafs, att de Finnar, som å berörde skogar sig nedsatt och antingen redan rödjat åker och äng eller ock utfäsle sig dertill eller att betjena bergverk, lingö behålla hvad de rödjat, och rättighet att rödja ännu mera.
Men mot dessa åsigter, hvarigenom odlingen af ifrågavarande marker i främsta rummet befordrades, inträdde någon tid derefter en reaktion genom Kongl. Förordningen om skogarne i Norrland, Dalarne och Wermland, jemte Finland, den 19 December 1683.
Uti denna Förordning påbjöds, ali, sedan undersökning blifvit hällen, om hvad af nämnde skogar borde tillkomma bygdelagen, all annan mark skulle derifrån såsom Kronans tillhörighet afvillras.
De Kronan sålunda tillkommande skogar ställdes under Rergs-kollegii uppsigt för att bergverken till nytta mellan bruken fördelas.
Dessa skogars nytta för bergverken blef ock hufvudsakligen afsedd i Skogsordningen den 12 Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
5 December 1734, såsom följd hvaraf den Finnarne medgifna tillåtelsen att rödja å skogome inskränktes till de Finnar, som kunde utfästa sig att betjena bergverken.
Men kort derefter fastades ånyo uppmärksamheten på viglen af skogarnes uppodling, och enligt Kongl. Förklaringen den 5 April 1739 borde Landshöfdingarne draga försorg att ifrågavarande ödeskogar bebyggdes och uppodlades, hvarjemte odlingen af ödesjord, genom odlarne af sådan mark förunnad frälsefrihet å deras nybyggen, uppmuntrades.
Samma åsigter gjorde sig äfven gällande såväl i den skogsordning, som utkom den 19 December 1793, som ock i nuvarande Skogsordning a( den 1 Augusti 1805, i hvars 15 § föreskrifves, att sedan, i öfverensstämmelse med de derom utfärdade särskilda författningar, afvittring blifvit å de stora skogarne verkställd, Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande skall låta afmäta, beskrifva och på karta lägga öfverloppsmarkerna samt i mån af de tillfällen till nyttig odling, som inom desamma sig förete, i underdånighet föreslå, hvad antal nybyggen, hvartdera med ett område af ungefär ett åttondedels mantals egovidd, derstädes må kunna anläggas, hvarefter Kongl. Maj:t i nåder vill Sig utlåta, huru och under hvad vilkor sådana nybyggen till hugade odlare få uppodlas, hvilket sedermera äfven skett genom tid efter annan utkomna författningar.
Tillika anbefalldes Landshöfdingarne att inkomma med berättelser, huru vidt och på hvad sätt till Kronans förmån försäljning från kronomarkerne af bräder, limmer och balkar samt tjära m. m. redan skett samt dädanefter vidare kunde tillåtas och befordras eller inskränkas.
Det antagna systemet af kronomarkernes föryttrande vann utbildning genom de följande tidernas nationalekonomiska åsigter.
Fråga väcktes på 1809—1810 årens riksdag om de publika skogarnes afyllrande till enskilde, och i underdånig skrifvelse den 26 April 1810 anhöllo Rikets Ständer, att Kongl. Majit, efter nödiga upplysningars infordrande, måtte bestämma, hvilka och huru stora Kronans parker och skogar borde för allmänt behof qvarblifva, samt låta försälja de öfriga för allmän räkning, genom auktion, till den mestbjudande, som derå skulle åtnjuta full eganderätt mot erläggande af grundränta.
Sedan detta ämne ånyo förekommit vid 1818 års riksdag, och Ständerna gjort underdånig framställning om grunderna för den föreslagna åtgärdens verkställighet, aflat Kongl. Majit vid 1823 års riksdag nådig Proposition, som med några få förändringar och tillägg, af Rikets Ständer antogs.
De sålunda genom Kongl. Majits och Rikets Ständers sammanstämmande beslut fastställda' grunder kungjordes genom Kammar-kollegii Cirkulärbref den 14 April 1824, som angående de ifrågavarande vid afvittring öfverblifna kronomarkerna i norra länen innehåller, “att de, i anseende till folkbrist och felande kommunikationer, i deras närvarande skick voro af föga värde och ieke kunde med större nytta för det allmänna användas, än till nya hemmans anläggning för att befordra landets uppodling och befolkning, hvarföre dessa skogar vid den reglering, som komme att företagas, icke vidare kunde komma i fråga, utan skulle med dem förhållas efter de författningar, som i förenämnda ändamål redan vore gifna eller vidare kunde af Kongl. Majit i nåder meddelas.® Ehuru
Skogs-komitéen i sitt betänkande lagt mindre vigt vid den förödelse, som genom missbruk af nybyggesrätten drabbar de norrländska skogarne, och Kammarkollegium, i utlåtande om dispositionen af öfverloppsmarkerna, afgifvet den 23 November 1859, tillstyrkt, att berörde marker borde, på sätt afvittringsiörfattningarne föranledde, fortfarande lemnäs öppna för nybvggesanläggningar, och att till följd deraf någon annan åtgärd å Statens sida för det närvarande icke borde vidtagas, än att det tillsåges, att ifrågavarande marker vårdades, och under tiden intilldess de toges i anspråk för nybyggesanläggningar, så vidt tillfälle dertill yppades, gjordes fruktbärande 6 Expeditions-U(skottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, IV:o 181. för Slaten genom skogsalsters försäljning eller utsyningar — så har likväl E. K. Maj:t, vid föredragning af Kammar-kollegii ofvanberörda utlåtande, sorn åtföljdes af vederbörande länsstyrelsers yttranden, oell i sammanhang dermed, af en af numera aflidne Landshöfdingen i Norrbottens län, Per Henrik Widmark, under den 16
Maj 1860, gjord underdånig hemställan, all, enär alvittringen då vore fullbordad eller hunnit nära sin fullbordan i åtskilliga socknar af samma län, undersökning mätte få anställas, hvilka delar af Kronans dervid bestämda öfverloppsmarker hade det sammanhängande läge, ali de borde, efter ordentlig uppskattning och indelning, användas på det sätt, som rörande Kronans skogar i de nordliga länen i allmänhet blefve bestämdt, och hvilka delar deremot hade den spridda belägenhet, att de icke med fördel kunde af Kronan bibehållas, utan borde åt enskilde öfverlåtas, funnit skäligt i nåder föreskrifva, alt under tiden, intilldess en sådan tillika anbefalld undersökning och reglering af öfverloppsmarkerne försiggått, inga nya anläggningar af nybyggen på a/vittrade öfverloppsmarker må ega rum.
Vid den nådiga Skrifvelse af den 25 Maj 1860, hvarigenom nyssnämnda beslut meddelades Kammar-kollegium, hafva Rikets Ständer fästat synnerlig uppmärksamhet, enär, enligt Rikets Ständers omdöme, samma skrifvelse innefattar anvisning till den med landets vällörstådda intressen öfverensstämmande förändrade hushållning med rikets stora skogstillgångar i de norra länen, hvilken Rikets Ständer funnit höra allt fortfarande ega rum och än vidare utbildas.
Ett lands skogskapilal är en förmögenhet, som icke i alla afseenden befinner sig i samma förhållanden med annat läst eller löst kapital och derlör ej heller bör obelingadt bedömas efter de ekonomiska lagar, hvilka för öfrigt böra göra sig inom den industriela lagstiftningen gällande.
De utgöra vilkor för landets behoelighet genom deras inverkan på dess klimat, ett förhållande som Skogs-komiléen genom inhemlande af vetenskapliga auktoriteters yttranden till fullo ulredt; de stå i detta afseende i samma kategori med luften, vattnet och de fysiska krafter, hvilka utgöra grunden och vilkoret för all industri; men de skilja sig från deni derigenom, att de kunna genom mensklig verksamhet tillintetgöras.
Den lör de rent industriela förhållandena giltiga regeln, att förmögenheten bäst förkolras derigenom alt den af enskilde under betryggad äganderätt innehafves, kan ej heller i hela dess vidd tillämpas på skogskapitalel.
Skogar kunna i vårt klimat icke inom flera mansåldrar produceras, och företagsamheten riglar sig derföre med större enskild vinst pä de befintliga skogarnes förvandling till annat kapital, än på frambringandet al nya sådana eller deras bibehållande såsom en skenbart ofruktsam förmögenhet.
Men lör Staten, hvars forlvaro sträcker sig öfver mansåldrar, finnes ett stort intresse lästadt vid skogarnes bibehållande i oförminskad! skick, såvida della utgör ett vilkor, lör alt landet skall kunna bebos och odlas.
Härigenom uppkommer den kollision mellan enskilda och allmänna intressen, hvilken, hvarje gång denna lagstiftningsfråga varit å bane, delat sinnena mellan de förra oell de sednare.
Det är emellertid representationens pligt alt egna begge sin omvårdnad och att dervid tillse, huru de möjligen må kunna med hvarandra förlikas.
Rikets Ständer, som. i anseende till den i synnerhet hos den jordbrukande klassen rådande farhågan lör sådana åtgärder, hvilka kunde synas innebära någon inskränkning i den enskildes dispositionsrätt till skogen, icke önska något reglemenlerande för hushållningssällel med de enskilda skogarna, hvarigenom säkerhet om skogarnas bestånd otvifvelaktig! skulle vinnas, hafva ansett, att berörda ändamål skulle kunna uppnås äfven derigenom, att Staten, i större skala, än hittills skett, sjelf uppträdde såsom skogsegare, hvarigenom det allmännas bästa kunde tillgodoses, utan Expeditions-Vtskottets Förslag till anderd.
Skrifvelse, N:o 187. 7 att den enskildes rätt träddes för nära.
Då Rikets Ständer genom den härmed uttalade åsigt icke velat bryta mot den erkända regeln, att Staten icke bör befatta sig med industriela företag, bafva Rikets Ständer genom de förutskickade allmänna anmärkningarne velat påpeka, att afvikelse!) från nyssnämnda regel för Statens ställning till industrien, enligt Rikets Ständers omdöme, endast är skenbar, och grundar sig på den väsendtliga olikhet, som förefinnes mellan de särskilda föremålen för lagstiftningen i detta fall, och andra, som man kan vilja härmed jemföra.
Fastmera följer just af den större frihet, som i sednare lider, ech särskildt vid innevarande riksdag genom exporltullarnes upphäfvande, blifvit lemnad åt den enskilda skogshushållningen, att Staten, genom bevarande och tillökande af kronoskogarne, i någon mån måste sörja derför, att landel ej blifver lemnadt till pris för de oberäkneliga olägenheter i klimatiskt och ekonomiskt hänseende, som skogsbrist skulle medföra.
Nödvändigheten af åtgärder i nu angilna rigtning har redan länge varit erkänd i länder, som äro vida mindre beroende af skogarne än Sverige.
Så har t. ex. Frankrike 7 millioner och Preussen 6 millioner tunnland allmänna skogar, samt de flesta tyska stater från £ till f af landets skogsvidd under allmän vård, då Sverige deremot med sitt nordliga läge ej eger fullt 2 millioner tunnland allmänna skogar, således mindre än ^ af landets till omkring 30 millioner tunnland beräknade skogsareal.
Till utvidgande af Kronans skogsareal äro emellertid ulvägarne olika för rikets södra och mellersta delar, och för Norrland.
Med sistnämnda del af riket, der faran af skogarnes förödelse är störst, eger det lyckliga förhållande rum, att
Staten derstädes utan synnerliga uppoffringar kan vidtaga de erforderliga åtgärderna, allenast tiden icke försummas.
Den största delen af skogsarealen i de nordligaste länen och en betydlig del af skogarne i det öfriga Norrland är för det närvarande Kronans egendom; men enligt gällande författningar öfvergå nästan dagligen betydliga delar deraf på enskilda händer för att, eller hvad erfarenheten gifvit vid handen, i de flesta fall jernnäs med jorden.
Rikets Ständer anse, att Kronan icke längre bör sålunda släppa ifrån sig denna för Slaten nödvändiga egendom, utan att kraftiga åtgärder ofördröjligen böra vidtagas till densammas bevarande för det allmänna.
Skrifvelse af den 25 Maj I800, som i öfrigt fullständigt angifver anledningarne till det onda och den rigtning i hvilken botemedlen böra sökas; men Rikets Ständer befara, att de föreskrifter, som innefattas i denna Kongl. Skrifvelse icke ega den omfattning, att de i och för sig kunna medföra någon kraftigare verkan.
Skrilvelsen handlar nemligen endast om de redan afvittra de öfverloppsmarkema, och ehuru det visserligen någon gång torde inträffa, att äfven å dem finnas trakter, som med fördel kunna af Kronan bibehållas, lära dock dessa, sedan vid den föregångna afvitlringen de enskilda intressena ensamme fått göra sig gällande, i allmänhet vara till gränsor och belägenhet så beskaffade, att de hvarken kunna bevakas eller med någon fördel för Kronan användas, hvaraf blir följden, att äfven de måste, efter undersökning om förhållandena, tillspillogifvas.
Skall något genom föreskrifterna i nämnda Kongl. Skrifvelse verkligen kunna uträttas, måste, enligt Rikets Ständers öfvertygelse, de stadganden, som deri innehållas, utsträckas jemväl till de oafoitlrnde skogarna.
Derigenom blefve Kronan i tillfälle alt, innan hinder af enskild jordeganderätt mötte, åt sig förbehålla sådana till skogsvext tjenliga, mellan naturliga begränsningar och flottningsleder belägna trakter, hvilka både kunde bevakas och tilläfventyrs nu, men ined all visshet i en framtid, inbringade Kronan full ersättning för de kostnader, hvilka deras vård och förvaltning komme att medföra.
De enskilde, hvilka icke till dessa kronoskogar kunna åberopa annan rätt, än den sorn Kronan lill dem upplåtit på sådana vilkor, att den äfven kan genom en förändrad lag - 8 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o i 87. stiftning inskränkas eller återtagas, skulle snarare vinna än förlora på en sådan reglering.
Nybyggarne, hvilka alltid kunde af den för Kronans behof mindre tjenliga marken erhålla sina skogsanslag för redan anlagda nybyggen och hemman samt tillräckligt utrymme för odling, skulle lika väl vid kronoskogarne, som vid enskilda skogar, erhålla den arbetsförtjenst af hygge och skogskörsler, hvarförutan kolonisationen i dessa trakter icke lärer kunna ega någon framgång, och sågverksindustrien blefve väl genom den noggrannare bevakningen förhindrad alt för tillfällig vinst hejdlöst konsumera Kronans skogar, men erhölle deremot en betryggad framtid, då den i alla fall komme att förädla de skogsalsler, som kronoskogarne under en rationel hushållning allt framgent afkastade.
Men framför allt vunnes derigenom den stora fördelen, att dessa nordliga trakter bevarades från faran alt genom skogsbrisl blifva förvandlade till ödemarker.
Enär Rikets Ständer inhemtat, att äfven i Dalarne, hvarest inom åtskilliga socknar öfverloppsmarker, hvilka tilläfventyrs kunnat med fördel för Kronans räkning bibehållas, blifvit åt hemmansegare eller jernverk upplåtna, ännu finnas betydliga oafvittrade skogar, af hvilka öfverloppsmarker komma att uppstå, sä, och då skogsalverkningen i denna provins under sednare åren i betänklig mån tilltagit, som, i synnerhet då allmogen derstädes icke visat något intresse för skogens bevarande, snart torde leda till skogsbrist, samt denna provins dessutom i anseende lill läge och naturbeskaffenhet är i många afseenden att förlikna med de norrländska länen och äfven tillförene varit i åtskilliga till skogshushållningen hörande delar i likhet med dem betraktad, hafva Rikets Ständer ansett lämpligt, att, hvad som i nu ifrågavarande afseende kan komma att stadgas lör Norrland, älven må gälla för Stora Kopparbergs län.
Rikets Ständer hafva alltså, med afseende pä nödvändigheten att bevara Kronans skogar i de norra länen, funnit sig böra i underdånighet hemställa, alt Kronans öfver lappmarker och sådana trakter af oafvit,trude skogar i Stora Kopparbergs, Gefleborgs, Wesler-Norrlands, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens län, hvilka finnas dertill tjenliga, må för Kronoparken förklaras, slä/las under vård och förvaltning af Skogs-Slyrelsen samt behandlas efter sådana på vetenskapliga reglor grundade hushållnings planer, sorn afse skogens framtida bestånd och högsta afkastning; dock att hinder derigenom ej må läggas lör afvittring af skogsanslag ät redan anlagda hemman och nybyggen.
1 sammanhang härmed och på det att ett beslut i förenämnda syftning icke må under den tid, som förflyter emellan beslutets lättande och dess verkställande, föranleda åtgärder i motsatt riglning, dymedelst att för Kronan lämpligt belägna marker åt enskilda sökande upplåta» till nybyggen, hvarigenom den alsedda regleringen blefve i väsendtlig grad försvårad och stamhåll för oloflig afverkning bereddes, hafva Rikets Ständer jemväl ansett nödigt, alt del förhud mot nybyggens anläggande å öfverloppsmarkerna i de Norrländska länen, intilldess undersökning och reglering af densamma försiggått, sorn genom Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse till hammar-kollegium den 2b
Maj 1860 meddelats, måtte utsträckas jemväl till Kronans blifvande öfverloppsmarker i Stora Kopparbergs län samt oa /vittrade skogar i Stora Kopparbergs, Westerbottens och Norrbottens län, att gälla intilldess undersökning försiggått, huruvida öfvertoppsmarkerna i sin helhet eller de oafvillrude skogome till någon del må för Kronomarken förklaras.
Hvad härefter angår frågan om förökandet af Kronans skogar i öfriga delar af riket, hvilket icke lärer kunna ske annorlunda än genom inköp, så torde väl Statens medel icke i någon större skala eller utan trängande nödvändighet kunna under närvarande förhållanden för sådant ändamål användas, men erfarenheten har ådagalagt, att Expeditions- lits k o t tets Förslag till underd.
J\:o 187. 9 att omständigheter kunna förekomma, då del är med Statens fördel löreniigt att äfven med uppoffringar förvärfva skogar eller till skogsodling tjenliga men sköflade marker i trakter, der skogsbrisl redan inträffal eller vore ali befara; och, ehuru användande af statsmedel för nämnda ändamål egentligen torde ifrågakomma i mellersta och sydliga delarne af riket, kunna likväl fall äfven inträffa, då uppoffringar för förvärfvande af enskildes skogsmarker i de norra länen blifva erforderliga för reglering lill gränsor och i andra hänseenden af de kronomärke!', hvilka kunna komma all såsom kronoparker ställas under allmän vård och förvaltning.
Rikets Ständer hysa alltså den åsigt, att i orter, der sådant af klimatiska aller ekonomiska orsaker katt vara er/order
Egt och til/f(i/le dertill sig yppar, skogbärande eller till skogsodling tjenliga marker må flir Kronans räkning förvärj vas, i den man medel för sådant ändamål redan aj Kongl.
Majit disponeras eller af IIHets Ständer dertill anvisas.
Beträffande dernäst häradsallmänningarne, så beslöto Rikets Ständer vid Riksdagen 1856—1858, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts dä aflätna Skrifvelse i ämnet, "ali häradsallmänningarne borde bibehållas oförminskade och oski flade samt slå under Skogs-Slyrelsens vård och förvaltning, i ändamål af enahanda regelbundna förvaltning som kronoskogarne, men med rättighet för deni, som efter hittills gällande grunder kunna anses såsom delegare i dessa allmänningar, att tillgodonjuta den behållna afkaslnin gen deraf, antingen in natura eller med de derför inflytande penningarne, på sätt delegarne kunde sins emellan öfverenskomma: dock alt kostnaden ej mindre för skogarnes indelning, der sådan ej redan skett, än äfven för deras vård och skötsel, skulle i lörsta rummel af alkaslningen godlgöras.’’
Emot della beslut inlade Bonde-Ståndet sin protest genom dess olvanomförmälda underdåniga skrifvelse den 27 Februari 1858, hvari Ståndet, under åberopande af den allmänna grundsats, att alla skogsiälligheter, de der i laga väg tillkommit, borde oförändrade bibehållas, hvaraf följde all delegare uti de till menighelerna upplåtna häradsallmänningar borde i afseende å dispositionen deraf bibehållas vid samina räll, som de hittills åtnjutit, i underdånighet hemställde, att, i delta läll, bland andra, lagen mätte oförändrad förblifva vid hvad den hittills varit; och, enligt hvad Rikets Ständer inhemta! af E. K.
Maj:ts ofvanom förmälda nådiga Bref till Chefen för Skogs-Slvrelsen al den 21 Januari 1859, har E. K.
Majit älven funnit denna fråga förtjena en större uppmärksamhet: hvadan, och dä (‘II omedelbart ölvertagande af hushållningen å dessa skogar genom Skogs-Stalens försorg skulle, oberäknad! åtskilliga andra betänkligheter, medföra behofvel al en talrikare skogsbetjening, än under den närmaste framtiden kunde vara alt påräkna eller eljest finnas nödig, samt erfarenheten dessutom ådagalagt, alt häradsallmänningar, vårdade och förvaltade al delegarnes ombud, under kontroll af jägeribetjening eller skogsljenslemän, blifvit ganska väl handhafde, under det detta delegarnes bestyr med en ordnad skogshushållning bibringat dem idt för och insigt i ämnet, E. K.
Majit funnit skäligt medgifva den förändring i det af Kongl.
Majit vid riksdagen 1856—1858 framlagda och af Rikets Ständer då jemväl godkända förslaget angående hushållningen med häradsallmänningarne, att dessa skogar, ”der menighelerna sådant önska, skola slä under vård och förvaltning af delegarne eller deras ombud, men under Skogs-Slvrelsens kontroll oell tillsyn, sä att de erhålla samma regelbundna behandling som kronoskogarne.
Prat. 18611—1803, 10 Sami. 4 Ajd. 22 Haft. 2 10 Expeditions-Utskottets Ferning tili underd.
Skri/velse, N:o 187.