Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mycket mera vore att lägga till denna enkla lefnadsteckning, som blott ofullständigt skildrar den anspråkslösa och varmhjärtade kvinnans mångåriga verksamhet i den lidande mänsk- lighetens tjänst.
H. W. Hela världen är en rad af underverk, men vi äro så vana vid dem, att vi kalla dem hvar- dagsting.
H. C. Andersen.
Lifvet själft är icke annat värdt, än det rätta man velat, det goda man uträttat och det minne man efterlämnar.
Fyra visor.
Du ljumma vårkvällsskymning.
Hur är du mig så kår!
— Bland tunga skyar skymtar En stjärna hår och där.
— Af Emanuel Geibel.
Tolkade af Fågel Blå.
Förbi är röda rosors tid, Nu liljor blomma blott; Nu har mitt hjärta vunnit Till hvila kärlek gått.
Ur skog och dalar stiger Mot himlens blåa lof t frid, Ljuf som en dröm om våren Violens varma doft.
Du nalkas, lifvets lugna höst! — Den heta kärleksglöd Dock lämnat kvar uti mitt bröst En strimma rosenröd.
Och efter vårens vilda strid Nu frid mitt hjärta fått; Förbi är röda rosors tid, Nu liljor blomma blott.
Du frågar mig, du lilla, Hvi jag min tid vill spilla På sång och klagolåt; — Jag har försummat våren Och lekt med hjärtesåren: På skämt nu följer gråt.
När Och Jag Mig Och Jag vårens rosor glödde bägarns purpur blödde, var ej törstig då, vinkat eldig drufva rosenläppar ljufva; — aldrig sökt dem nå.
Nu sjunker sol i hagen, Nu bleknar sommardagen, Nu eldas det, mitt bröst; Men våren är försvunnen Och dr ufv ans glöd förbrunnen; Han nalkas, lifvets höst, Förbi med solskensdagar!
— Nu sjunger jag och klagar Min sorg på hvarje stråt: Jag har försummat våren Och lekt med hjärtesåren: — På skämt nu följer gråt.
Du är så tyst, så blyg, du lilla; Och ser jag dig i ögat in, Där strålar mot mig blidt och stilla Ditt oskuldsfromma barnasinn '.
I ord du ej din känsla kläder, Du småler endast fint och godt; — Så månen ler, när sol gått neder, I himlens blåa stjärneslott.
I skära drömmar hån mitt sinne Förrinner, när du ser på mig; Blott ett behåller jag i minne: Att jag förenad är med dig.
En sång jag ville dikta, Lik denna ljumma kväll.
Men kan ej tonen finna, Så vek, så blid och säll, Styrelsesättet i våra hem.
» Det ärftliga lagbundna ko- nungadömet är den borgerliga frihetens och den borgerliga ordningens säkraste värn. » (Känd statsman.)
huru jag tror mig äga något öra för ti- i dens ljud och missljud samt intresse för det, som arbetar inom den, ehuru jag städse haft motvilja för allt, som kan kallas orätt- visa och förtryck, och känner deltagande för lidandet och nöden, är jag emellertid för min ringa del förvissad om, att den socialdemo- kratiska framtidsstat, som förespeglas oss så skön af en del agitatorer, endast är en utopi, att samhällsskadorna icke skulle botas genom en omstörtning af det bestående statsskicket, utan snarare därigenom skulle beredas åter- gång till forna tiders näfrätt och barbar, och jag har icke ännu funnit anledning att öfver- gifva min tro på den konstitutionella monar- kien såsom den bästa af alla samhällsformer, om jag ock måste medgifva, att den måhända lider af brister, sådana som vidlåda allt mänskligt.
Må ingen genom denna inledning före- ställa sig, att jag vore nog förmäten att ämna inlåta mig på statslära eller nog enfaldig att försöka mig på att lösa den sociala frå- gans krångliga problem, då jag saknar alla förutsättningar för att behandla dessa hög- viktiga ämnen.
Men när man förnimmer detta högljudda missnöje mot allt bestående, som intränger snart sagdt öfverallt, och ser så mycket stackars folk, som » drifves hit och dit af vädret », kan j u äfven helt naturligt en kvinna, ehuru utan lärdom, väckas till tankar på rådande förhållanden och missför- hållanden, och hvar orsakerna till de senare samt om möjligt botemedlen mot dem kunna vara att söka.
Några sådana utan alla anspråk framställda tankar, som hafva sammanhang med hemmets skick och styrelse, må jag ju äga någon befogenhet att här komma med.
Hemmet utgör en liten stat i staten, och de båda hafva nog långt innerligare samband med hvarandra, än man vanligen antager.
Hurudant det borgerliga samhället är, beror helt visst till stor del på, hurudana hemmen äro.
Om man tittar in i de senare, skall
man få se ungefär samma styrelseformer som i staterna representerade.
De äro i miniatyr stundom republiker, någon gång despotier, tyvärr allt för ofta anarkier och äfven till någon del konstitutionella monarkier.
Som jag emellertid förhåller mig tämligen likgiltig, ja, tvifvelaktig mot det mycket be- römda republikanska styrelsesättet — gäroa för mig må det äga några företräden!
— men icke heller går så långt åt höger som Stjern- stolpe, hvilken, då han läste om kejsardömet Marockos intagande, utbrast: » Strunt i lan- det, men det var skada på författning! », för- bigår jag dessa båda slag af styrelseformer.
Mot familjedespotismen skulle jag nog pole- misera, för så vida den i vår tid icke utgjorde en så försvinnande insats i det hela.
Tidsandan tyckes gå i den riktningen, att den vill afskaffa lagbundenheten i hemmen såväl som i samhällena; barnen tåla lika li- tet så kalladt tvång som medborgarne göra det; föräldramyndigheten börjar blifva otidsen- lig, och allt mera mognar det släkte, om hvilket det blifvit sagdt: » Barnen skola sätta sig upp mot föräldrarne. » Ungdomen fostras i allt för många hem i själfviskhet, egenvilja, olydnad och otyglad frihet, så att verkligen små anarkier uppstå litet hvarstädes.
Den insuper närapå förakt för de försumliga eller svaga fäderna och mödrarna, lär sig pocka på sina rättigheter, utau att åläggas några skyldigheter; missnöje med hvad hemmet kan åstadkomma förspörjes nog, men att det exi- sterar något, som heter plikt, är för den unga friskaran motbjudande att höra talas om eller rent af obekant.
I full konsekvens härmed är också den lefvande, praktiska kristendomen, hvilken som ett salt bör ingå i lifvets alla detaljer och skydda mot förruttnelse, fullständigt utesluten däri- från.
Med bästa vilja kan man icke fritaga den kroppsarbetande klassen från att lämna en stor kontingent till detta slag af hem, ehuru det vare långt från mig att vilja påstå den enda.
Orsaken till en sådan upplösning som den nu nämnda är nämligen ofta att söka däri, att familjefadren för ett lif i dryckenskap, hvarigenom han spiller aktningen för sig hos barnen och med den väldet öfver dem.
Som ett vanligt motstycke ser man då, huru hust- run blifver loj och likgiltig samt söker sin tröst i kaffe och prat hos grannkvinnor.
Bar- nen blifva därigenom öfverlämnade åt sig själfva och tillbringa sin mesta tid utan kontroll på gator och gårdar.
Ännu oftare ligger orsa- ken i den öfverdrifna klemigheten, då man icke vill veta af det gamla kärnspråket: » Upp- föden edra barn i tukt och Herrans förma- ning! », utan endast håller på uppfostrans andra sida: ömheten och kärleken.
I nu nämnda hem är det antagligeD, som roten och upphofvet till många samhällsvådor äro till finnandes, ty månne det ej är från dem, som dessa fräcka pojkar utgå, dem man med en känsla af obehag möter på gatan, hvilka våga allt, och för hvilka man måste väja, om man vill undgå att antastas af dem, hvilkas nöjen understundom, efter hvad man läser i tidningarna, bestå i att lägga hinder på banan för det frambrusande tåget, gifva falsk brandsignal om nätterna, bryta upp bref- lådor och annat dylikt ofog; månne icke äf- ven den sortens ungdomar, hvilka i skolans ordning endast se fjättrar, dem de, så fort sig göra låter, söka afskudda för att i stället » läsa privat », och hvilka så ofta sluta som mer eller mindre förolyckade existenser?
Och månne det ej är dessa samma, som utgöra, då de hunnit ett stycke längre fram, en så fruktbar jordmån för en hop revolutionärt och socialistiskt utsäde?
Deras pockande på sam- hället blifver en följdriktig utveckling af poc- kandet på hemmet; deras missnöje med det förra en följd af det från barnaåren innötta missnöjet med hemmets förhållanden.
Upp- fostrade i själfsvåld, som de äro, huru skola de sedan kunna.
och vilja foga sig i den borgerliga ordning, som måste finnas, för att ingens rätt skall blifva trädd för nära, i den » lagbundenhet, scm är frihetens värn »; och då föräldrahemmet icke bibragt dem ett rätt begrepp om, att med rättigheter följa skyldig- heter, huru skola de sedan ute i lifvet kunna fatta denna viktiga princip?
De hafva bil- dat sig liksom den föreställningen, bland flere andra falska, att samhället skall bjuda på en stor och bekväm vagn, i hvilken hvar och en skall hafva plats att sitta upp och mak- ligt färdas fram, på samma sätt som de förut åkt i den, som föräldrarne dragit.
Den oreda i begreppen, som man med häpnad möter hos en stor del folk, hvilken gör dem till lekbol- lar för tilltagsna uppviglare, och hvilken man så gärna tillskrifver deras bokliga insikter och bildning, är enligt min tro långt snarare att tillskrifva den bristande sedliga disciplinen i barndomshemmet.
Härtill kunna läggas de märkliga ord, som den tyske statsmannen Varnhagen von Ense uttalar på ett ställe i sina dagböcker: » Socialism och kommunism äro straff för öfverhoppad kristendom. » Ett ordspråk säger, att nöden drifver hund i band, och när dessa den otyglade egenvil- jans och egoismens representanter en gång själfva sitta som familjefäder, då omständig- heterna pålägga dem band och tvinga dera att lefva för andra, då är den läxa, de hafva att lära, både sur och svår.
Den själfvisk- het och det själfsvåld, som i barnaåren jäm- förelsevis lätt kunnat kufvas, men som i stället fritt fått tillväxa, följa dem som ett ondt, hvilket förbittrar båda dem själfva och dem, som äro omkring dem, och sprida sig som en missnöjets smitta åt många håll.
Hvad nu missnöjet särskildt beträffar, framhålles det nära nog som en dogm, att det utgör vilkoret för allt framåtskridande och alla förbättringar.
Må vara att däri ligger någon sanning, men å andra sidan kan väl med fog däremot invändas, att det ofta händer, att den enskilda människan, som söker visa välvilja och ställa efter bästa förmåga, tröttnar i sina bemödanden och svalnar i sin ifver i stället för att sporras till vidare an- strängningar, så framt hon ständigt röner otack och klander.
Och gäller detta måhända icke också i det offentliga lifvet?
Låtom oss nu titta in i de hem, som hafva motsatta styrelsesätt, med andra ord utgöra konstitutionella monarkier i smått!
Fadren är kung i sitt lilla rike, modren hans mini- stére — här blifver bilden ju något haltande — tillsammans bilda de regeringen, hvilken styr efter gällande grundlag, d. v. s. den gudomliga lagen, med hvilken de hafva att göra sig noga bekanta och tillägna sig som sin; de tänkande och längre komna barnen utgöra kamrarne, hvilka må tillfrågas och äga rätt att säga sin mening, hvilken god- kännes, om den är god, och de små barnen de, som ännu icke äga rösträtt.
Föräldrarne hållas i vördnad, lagen i helgd.
D e för ord- ningens skull införda stadgarna efterlefvas, och en sund frihet, grundad på lydnad och kär- lek, råder.
Barnen få där hållning och skick; ungdomen blifver medveten om, att den har förpliktelser och moralisk ansvarighet.
Visst händer det, att det blifver split i kamrarne, men den respekt och det förtroende, » stats- chefen » ingifver, hejda alla öfverdrifter och lugna sinnena.
D e hem, där en sådan ande och ett sådant styrelsesätt äro herskande, höra till fosterlandets samhällsbevarande element, och de unga män och kvinnor, som utgå från dem, hafva alla förutsättningar att blifva nyt- tiga och goda medborgare och medborga- rinnor.
Skola icke därför vi alla föräldrar, hvilka samhällsklasser vi än tillhöra, hvilka älska våra fäders land, hvilka önska, att det må rensas från osunda jäsämnen, för att få lämna det i arf åt våra efterkommande friskt och rättsligen fritt ena oss om att inrätta våra hem efter sist antydda princip?
Må vi gifva akt på, om tygellöshet och oordning hålla på att gripa omkring sig i dem och i sådant fall stämma i bäcken, då vi merendels ej kunna det i ån!
Må vi hvarken tillåta ett missnöjets gnat på anordningar, dem vi med erfarenheten och kärleken till rättesnöre in- fört, eller ett oförsynt pockande på förmenta rättigheter!
Må vi lära våra barn, att hvar människa, hon vare ung eller gammal, ja, så snart hon blifvit en medveten varelse, äger plikter, om dessa ock till att börja med endast bestå i att gå små ärenden från mamma ut i köket!
Må vi praktiskt innöta hos dem så- dana heliga bud som dessa: Den där två kjortlar hafver, han gifve den, som ingen haf- ver!
Hedra fa- der och moder!
Gif käjsaren hvad käjsaren tillhör och Gud, hvad Gud tillhör, o. s. v. Icke vill jag hafva uttalat ett sådant öf- verord, som att allt ondt härmed genast vore afhjälpt, men förvisso skulle en rätt god dam därigenom sättas mot den destruktionens stört- flod, som synes hotfull för vår samfundsord- ning.
» Barnet är mannens fader », och två forntida vise, hvilka omskapade sina nationer till den tidens främsta, riktade sin förnäm- sta uppmärksamhet på barnens uppfostran.
Men för att kunna regera väl måste vi uppfostra oss själfva så, att våra barn, i stort som smått, må kunna se upp till oss och vörda vår styrelse så väl som våra lärdomar och efterdömen.
I vimlet, Stundom i skymmande sommarnatten ljuda i drömmen toner frän förr, susa som säng öfver stilla vatten, klappa så sakta på hjärtats dörr ...
Fallström.)
Stockholm på den välkända restauranten en midvinterdag, när skymningen i fön- sterrutorna förde en fåfäng strid med de elektriska lågornas segerrikt strålande oceller.
Middagen pågick som bäst, å la carte, charmant som vanligt, och uppassarne serve- rade oupphörligt aptitligt doftande rätter, hvilka under gästernas lifliga samspråk in- mundigades med tydlig belåtenhet öfver till- lagningen.
Det var verkligen en ovanlig tillströmning af folk den dagen, man måste vara riktigt påpasslig for att kunna få tillfälle att » vika ett bord » och för att sedermera kyparen ej skulle fullständigt negligera ens hungriga till- varo vid det där bordet; man måste ofta nog » vänta ut » de mättade för att få slå sig ned och studera matsedeln — som vanligt var det j u hufvudsakligast ungkarlar, hvilka träng-
des där vid borden: officerare, jägmästare, ju- rister och andra.
Bäst jag satt där och skar i en chateau- briand, kom en familj in i lokalen, herre och fru med son och dotter.
Föräldrarne voro inemot 50-talet båda två, dottern såg ut att vara en 16 år, sonen vid pass 10.
Troligen var det någon godsägare — hvarför ej också högvälboren och f. d. militär — från huf- vudstadens grannprovinser, en ståtlig man med präktig hållning och nobless i hvarje åtbörd, skarpa ögon, yfviga mustascher, håret något gråuadt.
Frun en liten blid kvinna med hjärtvänliga ögon och en viss skygghet att komma in bland alla de stojande her- rarne, dottern fullväxt, smärt och rank, med djupa, mörka ögon, hvars blickar du gärna skulle velat fånga, gossen tafatt med slyn- gelaktiga fasoner.
Det saknades plats vid småborden i resta- uranten, hvarför familjen efter någon tvekan slog sig ner vid det stora bordet i matsalens midt, där fruntimmer eljes ogärna sitta — - man exponerar sig där så obehagligt!
Upp- passaren bugade sig för de nykomna gästerna och fick genom godsägaren, jag älskar att fcaila honom så, reda på de resultat, det ge- mensamma studiet af matsedeln gifvit uppslag till.
Ungmön var intressant nog med sina vackra ögon, som hon i smyg förde omkring till grannborden för att spionera på den eller den gästens smak eller sätt att äta; gossen hade fått tag i ett par tandpetare, dem han mycket samvetsgrannt tuggade ut till fina trå- dar, medan far och mor med låg röst sam- talade om någon angelägenhet.
Till sist kom då maten ändtligen in, man åt, godsägaren betalade det hela, stolarne skö- tos undan — då, medan samtliga gästers ögon voro fastade på gruppen för en sekund, då kysste flickan och gossen fadern och mo- dern på hand till tack för maten, alldeles som om de varit hemma hos sig på ägen- domen.
Man riktigt kände, huru sorlet ögon- blickligt tystnade, huru känslorna vällde i hårda eller veka ungkarlshjärtan — det var då också ett ovanligt uppträde i matsalen, detta!
Familjen gick, och snart började middags- konversationens surrsurr lika käckt igen, men vid ett af småborden satt där en herre på ett 50-tal år, som ej rörde knif och gaffel på en god stund, utan blott såg ned mot tall- riken — — det ryckte litet nervöst i mun- vinklarne, och jag tyckte han mumlade: » den, som ändå hade någon af de gamla kvar i lifvet att kyssa på hand eller hade några barn, som kysste mig på hand, när målti- derna ändas! » — • — T i l l sist upphörde emel- lertid den » barnslige » herrn med sitt dröm- men ', de flesta andra hade nog redan glömt hela händelsen; det var ju också blott ett en-passant-motiv ur restauranternas skiftande panoptikon.
Hugo Samzelius.
Små kulturbilder.
I. denna den lömskt smygande, hemlighets- fulla farsotens tid kommer man — synnerligen om man bor i en större stad — att studera den moderna kulturen, sådan som den visar sig vid bår och graf.
Och när vi äldre aktgifva på den nya tidens företeelser på samfundslifvets olika områden, då tvingas vi också till att göra jämförelser emellan den tankegång, som skapat och uppbär flydda dagars seder och bruk, och den som fostrat och bär vår tids uppfattning af hvad som skall kallas ett höfviskt sätt emot vår nästa.
Därför är det dock ingalunda sagdt, att vi äldre i allt gifva » den gamla goda tiden- » företräden.
Meningen med dessa små kulturbilder är helt enkelt att framlägga några af äldre dagars seder bredvid nutidens till en yngre generations benägna påseende.
När man på landsbygden genom något till- fälligt bud eller med det ordinarie postbudet erhöll ett stort kuvert med breda svarta kanter och svart lack, då visste man, innan brefvet bröts, att det innehöll bud, att någon så kal- lad ståndsperson inom kretsen af ens umgänge eller bekantskaper aflidit.
Dessa » sorgebref » utgjordes antingen af ofantliga biljetter, eller ock var det sedvanliga till känn nagifvandet tryckt på första sidan af ett helark; i båda falleu afslutades notisen med antingen: s. b. u.
(sorgens beklagande undanbedes) eller ock med s, b. ö. s.
(sorgens beklagande ökar saknaden).
Det är dock föga troligt, att dessa vinkar efterkommos; kanske voro de ej heller så all- varligt menade, ty jag minnes, att herrar och damer plägade tala om, att de » varit på kon- doleansvisit i sorgehuset ».
Bland bondeståndet så väl som bland de mindre besuttne folk- klasserna fanns icke mången person, som var så ohöfvisk i sitt uppträdande, att han icke skulle ha sagt sitt halfhöga: » Beklagar sorgen », då han träffade en bekant, som genom döden förlorat någon anhörig.
Dödsannonser i tidningar voro på 1840-talet, liksom » sorgbref » och begrafningsbiljetter, dessa senare icke sällan utsirade med en graf- vård och en tårpil samt försedda med sitt oundvikliga o. s. a (om svar anhålles), ett slags privilegium för ståndspersoner.
Dödsannonserna voro dock helt enkla och innehöllo blott, att N.
N. stilla aflidit, sörjd och saknad af så och så många anhöriga.
Stundom afslöts dessa tillkännagifvanden med hänvisning till en eller flere psalmverser.
Den sed, som nu mångenstädes öfvas, att i tidningar bekantgöra en afliden anförvandts religiösa ståndpunkt, d. v. s. att genom annons tillkännagifva, att N.
dött i tron på Kri- stus, är en tämligen ny sed, och den skulle i äldre tider ha väckt anstöt inom alla klasser, såsom varande ett vanhelgande af så väl kri- stendomen som af familjelifvet.
Man hade i dessa tider-föga begrepp om att » häfda personligheten »; därför kucde man nog fä se tillkännagifvet, att hustrun till herr N.
N. aflidit, liksom äfven, att en son eller dotter till herr N.
och hans hustru gått hädan; men aldrig drömde man i den tiden om, att somliga af oss skulle få upplefva den dag, då » personlighetsprincipen » blifvit så genomdrifven, att vi numera ej sällan få se, hur tre- och femåriga barn, i egna namn, annonsera om sin fars eller mors frånfälle.
Sådana märkvärdigheter få vi åtminstone stundom nu mera bevittna i landsorten, lik- som också att sådana små föräldralösa, i eget namn, inbjuda begrafningsgästerna, naturligt- vis medels biljetter och annonser.
Begrafningskransar voro på 1840-talet på sätt och vis okända, och det kan förklaras däraf, att blomsterodlingen då ännu låg i sin linda.
Då utgjorde icke, såsom nu är förhål- landet, denna del af trädgårdsskötseln en god inkomstkälla för ett icke ringa antal svenskar, och ej heller fitnnos i den tiden samfäfdsmedel med södern, hvilka möjliggjorde en blonistef- handel, som öppnat en ny utsikt till förvärf för några af våra städers kvinnor och mail.
Det är dock en gammal sed att gifva den döde blommor och grönt med sig i grafven.
Ståndspersonerna klädde en afliden ungmö i myrtenkrona; ynglingen fick en myrtenslinga kring sin bleka panna, och i bådas högra hand sattes en blombukett.
Den fattigare delen af landtbefolkningen, den som ingen blomsterträdgård hade, fick buxbomskvistar från storbondens trädgårdshäckar; och det var hos rik och fattig allmän sed att beströ en af- lidens sista hvilobädd med gröna kvistar.
Om odalbonden i den tiden ej anlitade tid- ningarna för att tillkännagifva, att döden gästat hans hem, så lämnade han dock ej sina vänner i okunnighet därom.
En sorgklädd tjänare — • dräng eller piga — bar dödsbudet till släkt, gilles- och byalag, och på samma sätt bjöds också till begrafning.
Utom gillelaget stå- ende, men i samma by boende personer in- bjödos äfven, men blott till » att följa N.
till jorden ».
Ville dessa senare gäster riktigt visa sitt deltagande för de efterlefvande, så gick man klädd i mörk dräkt till sorgehuset, äfven om det låg afsides från kyrkvägen, be- traktade med stilla vördnad liket, erhöll någon förfriskning och slöt sig till de eftersta leden i » likfärden ».
Det var en i dubbel bemärkelse tung van- dring för många af männen, ty likvagn var för menige man en nästan okänd sak.
Lik- kistan bars på en tung bår, hvilken hvilade på bärarnes skuldror, och ett ständigt ombyte af bärare gjorde, att färden blef långsam.
Annorlunda var det naturligtvis i städerna, där likvagnar då för länge sedan undanträrjgt båren och — afskaffat seden, att kvinnor gingo med i likfärd.
Men såväl i stad som på landsbygd höll sig en sed uppe, och den seden var att visa vördnad för dödens majestät.
Ingen man, ingen kvinna, ingen yngling, flicka eller något barn var i den tiden så ohöfvisk eller så oupp- tuktad, att icke åsynen af en likfärd aftvang dem skyldig ödmjukhet.
Hvem var väl så taktlös, att han eller hon själfvilligt gick för att möta och beskåda sörjande medmänniskor, hvilka följde en af sina kära till grafven?
Stilla drog man sig in i hus eller gård, i skjul eller koja, medan likfärden gick fram, och såg man sig tvungen att ute på kyrkvägen möta den, så gick man med böjdt hufvud ut på dikesrenen.
Ingen, ingen borde få anledning till att tro, det man ville bekika bleka an- sikten och skälfvande läppar.
Därför voro också de hemska, spökaktiga sorgeslöjorna en obehöflig vanprydnad för sörjande kvinnor.
Nu, då seden tillåter, att damer i moderna, färgrika dräkter trängas med likföljet vid kyrkogårdsport, vid grafkapell och vid den öppna grafven, nu torde mången förgråten maka, moder och syster välsigna den männi- ska, som genom att uppfinna den hemska sorge- slöjan erbjöd något skydd mot girigt nyfikna och spanande blickar.
Och om någon äldre människa, som i sin barndom lärt sig att bära vördnad för död och sorg, finner det underligt, att nutidens människor uttrycka sitt deltagande för sör- jande bekanta genom att låta sig i likfärden representeras af en tom vagn eller af en vid sitt visitkort häftad grafkrans, så bortfaller säkert denna undran, när vi äldre se, hur unge män i grupper leende göra anmärkningar öfver deltagarne i sorgetåget, samt hur barn ur alla samhällslager kila in emellan de sörjandes led,
springa öfver grafvarnas hägn, nedstampande gräs och blommor, för att så skyndsamt som möjligt förena sig med den skara fullvuxna åskådare, hvilkas hela diktan och traktan går Ut på att räkna grafkransarne och läsa gif- varnes namn på visitkorten.
Vill man förstå en tids seder, måste man lära sig fatta den tankeströmning, som uppbär dem.
I äldre dagar rådde oseden att offentligen förevisa » finare l i k »; det var de högt upp- sattes » lit de parade », som efterapades enligt råd och lägenhet i alla samhällsklasser.