Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under sådana förhållanden synes mig ej mindre universitetets eget intresse än billigheten mot akademi-adjunkterne fordra såväl att de lägsta adjunkts-löner na något höjas, som att akademi-adjunkt må kunna eg a utsigt att erhålla åtmih - Motioner i Preste-Ståndet 1865.
119 stone samma lönebelopp, som sistnämnde universitets-tjersteman, eller som en skoladjunkt.
Upsala universitets stat upptager för närvarande, — utom medel för tvänne adjunkturer, för hvilka vissa, läroämnen ej äro bestämda, men för hvilka Kongl. Maj.-ts nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof, sid. 47, innehåller förslag till löneförbättring, samt för den till Skytteanska stiftelsen hörande adjunkturen. — inom de verldsliga fakulteterna åtta adjunktslöner å 2.000 R:dr R:mt och 10 å 2,500.
Af ofvan anförda skäl tager jag mig härmedelst friheten föreslå, att hvardera af de 8 förstnämnda adjunktslönerna må ökas med 500 R:dr R:mt, eller till 2.500 R:dr. samt åtta adjunktslöner hvardera med 500 R:dr. eller till 3,000 R:dr. med rätt för vederbörande att, efter fuilmagtsålder. komma i åtnjutande af högre lönegrad.
En likartad löneförhöjning föreslår jag äfven för Lunds universitet, eller att bland dess 16 adjunktnrer inom de verldsliga fakulteterna hvardera af de åtta med 2,000 R:dr lönade må höjas till eti lönebelopp af 2,500 R:dr samt att åtta adjunktslöner må höjas till hvardera 3,000 R:dr, att på enahanda vilkor af vederbörande åtnjutas.
Och hemställer jag alltså vördsamligen, att Rikets Ständer för nu sagda ändamål måtte bevilja ett ärligt anslag till Upsala universitet af 8.000 R:dr R:mt, och till Lunds universitet af 8.000 R:dr Runt.
Om remiss af denna min motion til! vederbörligt
Af Professor
Om borttagande af nuvarande första lönegraden vid ehmentarläroverks-lärarnes löner, samt tillägg af en lönegrad åt rektorerne vid femlclassiga läroverk.
Rigtar man sin uppmärksamhet på de löneförändringar och förbättringar, som på sednare åren blifvit beslutade och beviljade åt lärarne vid elementar - 120 Motioner i Préste-Ståndet 1865.
N:o 54. läroverken, så torde det väl vid första anblicken synas, som borde dessa lärare för det närvarande och tills vidare vara belåtna med hvad de erhållit; och påminner man sig, huru ofta anslag till skolväsendet under närmast förflutna riksdagar varit föremål för Rikets Ständers beslut, kunde man måhända känna sig frestad att fråga, om ej dessa Höglofliga Ständer nu en tid bortåt borde få vara förskonade från att vidare behöfva höra talas om nyssnämnda ämne.
I sednare afseendet är då likväl den erinran på sin plats, att mången gång, då anslag begärts för skolväsendet, och måhända minst lika ofta, som om löneförbättringar åt lärarne, frågan varit om inrättande af nya skolor eller om utvidgning af redan befintliga.
Ehuru gerna det nu må erkännas, att sådant nyinrättande och dylika utvidgningar varit af behofvet påkallade, torde dock icke mindre oemotsägligt vara. att för ett väl ordnadt skolväsen icke blott fordras tillgodoseende af qvantiteten, utan åtminstone lika mycket äfven af qvaliteten.
Betingas denna i hufvudsaklig mån deraf, att skolan eger tillgång på dugliga och sitt kall fullt vuxna lärare, så utgör åter ett bland vilkoren för utsigt att erhålla sådana, att skolan kan erbjuda dem löner, som åtminstone för en tarflig bergning äro tillräckliga och som befria dem från ständiga näringsbekymmer.
Hvad nu angår de nuvarande lönernas belopp, så är visserligen onokligt, att t. ex. 1,000 R:dr R:mt, som, såsom bekant, utgör den första lönegraden i skolans nedre afdelning, är en betydlig förbättring i jemförelse med de ungefär 600 R:dr, med hvilka, före år 1849, en collega scholae vid början af sin befattning och måhända ofta länge nog under dess fortgång fick nöja sig.
Låtom oss likväl taga i betraktande de omständigheter och vilkor, under hvilka denna och de öfriga förbättringarne erhållits, äfvensom sammanställa skollärarens löneförmåner med dera, som tillhöra en eller annan klass, med honom jemförlig^ embetsman, och det visar sig, att skollärarnes löner, såväl i och för sig, som jemförda med andras, ännu alltjemt högst nödvändigt tarfva förbättringar, såvida de skola motsvara sitt ofvan nämnda ändamål.
Jag återgår alltså till exemplet af de ofvan angifna lönebeloppen af 600 samt 1,000 R:dr R:mt.
Påminner man sig de förhöjningar vid andra löner, som, i följd af de betydligt stegrade priserna på nästan allt, sorn till lifvets nödtorft hörer, sedan år 1849 blifvit beviljade, så torde en förhöjning af ett så ytterst ringa och otillräckligt lönebelopp, som det först ofvan nämnda, med 25 procent, eller till 800 R:dr, kunna anses endast såsom en analogi till hvad inom andra embetsverk erhållits.
Lägger man vidare härtill afseende på den ej obetydligt förlängda årliga tjenstgöringstid, som, enligt nu gällande skolförordning åligger skollärarne, mot hvad som var händelsen före år 1849, — liksom, hvad här särskildt bör påpekas, det oetydligt ökade antal lektionstimmar, som för lektorerne blifvit föreskrifna, — och hvilken förlängda arbetstid väl synes värd 100 R:dr, utan att derigenom i sak Motioner i Presle-Slåndel 1865.
121 t' sak någon löneförhöjning rätteligen kan sägas vara beviljad, så återstår af de 1,000 E:dr 100
R:dr såsom egentlig och för skollärarne speciel löneförbättring.
I allmänhet torde det ock kunna anmärkas och äfven i förevarande fall ega sin tillämpning, att af ålder befintliga tjenster, trots en eller annan löneförbättring, ändå ganska lätt kunna blifva stjufmoderligt behandlade, i jemförelse med sednare inrättade, på så sätt nemligen, att då de ursprungliga lönerna för de förra till sina belopp varit bestämda under helt andra penningeförhållanden än de nuvarande, flera gånger förnyade löneförbättringar och derigenom uppstående sken af att samma tjenster til! och med företrädesvis vore gynnade och deras innehafvare numera borde vara fullt belåtna, ändå ej sätta dem i rigtig och billig proportion med de nyare befattningar, åt hvilka redan vid sjelfva inrättandet lämplig lön blifvit anslagen.
Med det ofvan sagda är emellertid sjelfva hufvudsaken i förevarande fall ännu ej omnämnd.
Denna hufvudsak består fastmer i det vilkor, som redan för de första löneförbättringarne utgjorde förutsättningen, nemligen borttagande af skollärarens rätt till dubbel presterlig tjenstårsberäkning, och den dermed följande totala förändringen i skolläraresysslornas betydelse samt skollärarnes ställning till kyrkan och befordran inom densamma.
Så länge den dubbla tjenstårsberäkningen fanns, voro skolsysslorna exspektans-platser till anställningar inom kyrkan, ofta vid dess i ekonomiskt afseende bättre lägenheter, sällan eller aldrig vid sämre än de ordinära.
Nu deremot utgör skollärareyrket en lefnadsbana för sig, vid inträdet på hvilken läraren, efter regeln, icke har annan utsigt, än att inom densamma fortsätta och sluta sin verksamhet.
Denna nu nämnda olikhet i skollärarens ställning mot förr innebär en så stor förändring i skolsysslornas hela betydelse, att derefter bedömandet och afgörandet af hvilket lönebelopp, som må anses tillräckligt, väsendtligen måste bestämmas och modifieras, såvida ej hela anordningen deraf skall blifva förfelad.
Har den unge mannen, vid inträde pä cn tjenstemanna-bana, utsigt att förr eller sednare erhålla rikliga eller till och med för de dagliga behofven öfverilödiga inkomster, dji verka otillräckliga löneanslag för de första graderna ej menligt i afseende på erhållande af hugade och skickliga ämnes-svenner: nödgas den inträdande ock att de första åren tjenstgöra såsom extraordinarie, eller äro nans löneinkomster, äfven sedan han erhållit ordinarie plats, att börja med otillräckliga, så eger han ju i och med förhoppningen om framtida befordran eller avancement utsigten att betacka de brister, som under hans första tjenstetid uppstått, och ej mindre de utgifter, som förvärfvande af skicklighet och kompetens till den ifrågavarande befattningen medfört, — det är både naturligt och billigt.
Så t. ex. vid de juridiska, civila, medicinska embetsmannabanorna och befattningarne, m. fl. Helt annorlunda och motsatt blir deremot förhålLtih. till 11.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 2 A/d. 16 122 Motioner i Preste-Slåndet 1865.
N:o 54. landet der, såsom vid skollärarebefattningarne onekligen är händelsen, embetsmannen aldrig, åtminstone såvida man ej vill döma honom till ett ständigt celibat, eger utsigt att i lön erhålla mer, än jemnt och rätt hvad som, äfven med de måttligaste fordringar, oundgängligen behöfves för en anspråkslös bergning, alldenstund i sådant fall för godtgörande af en en gång uppkommen brist eller gjord anticipation på framtiden, tillgång i sjelfva verket aldrig finnes, densamma alltså får betydelsen af ett ständigt fortfarande näringsbekymmer.
Skall här en verklig likstäldhet ega rum i förhållande till de förut nämnda, så kan den endast dymedelst vinnas, att embetsmannen, åtminstone så snart han erhållit ordinarie anställning, också eger en lön, på hvilken han kan lefva.
Det är af nu anförda skäl och då 1,000 R:dr på de flesta ställen i riket, der elementarläroverk finnas, för det närvarande äfven för en tarflig utkomst utan tvifvel ej göra tillfyllest och äfven 2,000 R:dr för en lektor, med afseende såväl å de större lärdomsprof, som af honom fordras, och dermed förenade dry-. gare kostnader, som å den vanligen högre ålder, han vid tjenstens tillträdande uppnått, synas alltför ringa.
Utan tvifvel kan man anvisa skolläraren privatundervisning jemte den offentliga, liksom detta onekligen utgör den vanliga utvägen, för att afhjelpa den årliga bristen och amortera de skulder, i hvilka de flesta för afslutande af sina studier måst sätta sig. men följden deraf är blott, att han så mycket hastigare slites ut.
Afven den femte lönegrad, till belopp af 3,000 R:dr R:mt för adjunkt eller kollega samt 4,000 R.dr för lektor efter tjugo års tjenstgöring, som af Rikets Ständer sistlidne riksdag blifvit beviljad, synes mig ej göra tillfyllest i ifrågavarande hänseende.
Först och främst må man nemligen besinna, att ofvannämnda summor, äfven när de, efter tjugo års ansträngande tjenstgöring och sedan krafterna derigenom blifvit mer eller mindre brutna eller försvagade, af en man med familj erhållas i lön, ändå ej lemna något öfverskott utöfver vilkoren för en anspråkslös subsistens.
Man jemföre i detta hänseende skolläraren t. ex. med domaren och landtstatstjenstemannen, som, med betydligt mindre studiikurs, visserligen några år få tjenstgöra såsom cxtra-ordinarier, men sedermera kunna påräkna löneinkomster från 5 å 6 ända till 12 å 14,000 R:dr.
Men härtill kommer, att de skollärare, enligt erfarenhetens vittnesbörd, äro högst få, som bibehålla krafter och verklig duglighet för sitt kall intill tjugo år af tjenstgöring och derutöfver, att alltså den femte lönegraden ganska lätt kan blifva en frestelse för läraren att, till skada för läroverket och förödmjukelse för sig sjelf, qvarstadna vid sin befattning långt sedan han förlorat förmåga att, såsom sig bör, sköta densamma, för att sålunda slutligen komma i åtnjutande af den högsta lönegraden.
Till det nu anförda, och såsom ett ur erfarenheten hemtadt bevis derför, tillåter jag mig slutligen att erinra om det faktiska förhållande, att skoladjunkts - Motioner i Presle-Ståndet 4865.
123 platser i mängd, af brist på sökande, stått och stå lediga, och detta under det att flera filosofie kandidater och magistrar funnits och till en del vid universitet qvardröjt, sorn, utan afsigt att blifva docenter, dock funnit bättre uträkning i att privat eller i enskilda läroanstalter lemna undervisning, än att söka platser i Statens läroverk.
Det är på grund af hvad jag sålunda haft äran framställa samt då billigheten synes fordra, att Rektor äfven vid de mindre läroverken åtnjuter något större lön än öfriga lärare, som jag vördsamligcn föreslår, att Rikets Ständer ville åt lärarne vid elementarläroverken, så adjunkter och kolleger, som lektorer, på det sätt bevilja en löneförbättring, att den nuvarande första lönegraden inom hvardera klassen borttages och såväl adjunkt och kollega, som lektor få börja med den lönegrad, sorn nu utgör den andra, för att sedermera, med samma rätt och på samma sätt, som nu gälla, successivt avancera till högre grad, så att, efter femton års tjenstgöring, adjunkt eller kollega i lön får uppbära 3,000 R:dr, lektor 4,000 R:dr R:mt; äfvensom att rektorernes lön efter tio års tjenstgöring må ökas vid hufvudstadens femklassiga läroverk till 4,000 R:dr och vid de femklassiga i landsorten till 3,500 R:dr; och anhåller jag ödmjukligen om remiss af denna min motion till vederbörande Utskott.
Sigurd Ribbing N:o 55.
Om årlig -pension till aflidne Rektorn vid Tyska nalional-lyceum i Stockholm, Professor U. IV.
Dieterichs enka.
Skollärarens kall hörer på en gång till de för Staten och hela dess framtid mest vigtiga och magtpåliggande och dock till de mest obemärkta och mödosamma, som snarare än de flesta andra arter af verksamhet sliter ut sin man.
Men derjemte höra skollärareplatserna, åtminstone i vårt land, till de 124 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 55. knappast aflönade och som föga lemna sina innehafvare något öfver hvad det dagliga uppehället oundgängligen kräfver.
Också hafva Rikets Ständer visat sig till fullo erkänna och uppskatta betydelsen af detta stilla, men trägna och välsignelsebringande arbete och med välvilligt deltagande komma till hjelp dess idkare, då de mer än en gång förunnat ålderstigna skollärare eller deras efterlemnade närmaste, som varit i behöfvande omständigheter, ett väl förtjent understöd.
Rikets Ständer hafva ej begränsat detta erkännande och deltagande ensamt till sådana lärare, sorn varit anställda vid Statens offentliga skolor; äfven lärare vid privata läroverk hafva ej så alldeles sällan af samma välvilja fått röna vedermäle; så t ex extra-ordinarie Adjunkten Ramström, såsom föreståndare för lyceum, herr Reuter, som var anställd vid Hillska skolan å Barnängen och vid sednaste riksdag privat-skolläraren S. A.
Icke desto mindre skulle jag mycket draga i betänkande, att i förevarande fall göra en anmälan om beviljande af en pension, ifall Tyska nationallyceum i Stockholm vöre uteslutande inrättadt för och besökt af härvarande
Tyska församlingsmedlemmars barn samt i sådant fall väl kunde betraktas såsom denna församlings ensak och närmast vört att ställa i full paritet med ett privatläroverk.
Men saken ställer sig något annorlunda, ifall man tager närmare kännedom om, af hvilka denna skola varit besökt, äfvensom gör sig reda för den betydelse, den såsom läroanstalt här i Stockholm haft: då det visar sig, att det öfvervägande antalet af dess lärjungar varit svenska och andra församlingar tillhörande gossar och ynglingar och att den. om ock ej till namnet och underhållet en Statens skola, dock i sak, utöfver sin uppgift såsom en läroanstalt för Tyska församlingsmedlemmars barn, varit ett väl behöfligt och flitigt begagnadt supplement till hufvudstadens egentligen offentliga skolor, specielt såsom en praktisk eller real-skola, hvilken såsom sådan, synnerligen före sednaste skolförordningen, fyllt ett tomrum vid den offentliga anordningen af skolundervisningen.
För att i nyssnämnda hänseende inskränka mig endast till de data, som omedelbart angå aflidne
Professor Dieterich och hans lärareverksamhet, anhåller jag få nämna, att af de 54 scholares, som vid hans inträde såsom lärare i skolan, år 1826, tillhörde den klass, i hvilken han blef lärare, 35 voro Svenska, och att af de skolans elever, hvilka sedermera, under hans trettiosjuåriga oafbrutna verksamhet såsom lärare vid Tyska skolan, till år 1864, af honom varit undervisade, omkring falelar likaledes varit Svenska.
De löneförmåner, Professor Dieterich från sitt anträde såsom lärare vid Tyska lyceum erhöll och sedermera uppbar, voro, jemte fri bostad, 300 K:dr Runt i lön, från år 1836 ökade till 405 R:dr och från år 1854 till 450 R:dr, hvartill kom hans andel i skolafgifterna (sorn delades mellan lärarne), från år 1826, i följd af skolans större freqventerande, småningom stigande från ora - Motioner i Preste-Ståndel 1865.
N:o 55. 125 kring 450 R:dr till omkring 6 å 700 R:dr, intill år 1843, hvarefter, i den mån allsidigare undervisning i de offentliga skolorna började meddelas, ifrågavarande belopp åter nedgått till 450 å 300 R:dr; och i detta lönebelopp inträdde ingen olikhet genom hans utnämnande år 1851 till Lycei rektor.
De löneförmåner, af hvilka Professor Dieterich varit i åtnjutande, hafva följaktligen, utom fri bostad, de flesta år inalles utgjort pr medium 700 å 1,000 R:dr R:mt, under fem år uppgående till något öfver 1.050 R:dr, inkomster, på hvilka man, äfven med de anspråkslösaste fordringar, ej samlar några öfverskott.
Ar 1864, då professor
Dieterich af sjuklighet nödgades taga afsked, erhöll han i emeritilön 1,500 R:dr R:mt, men uppbar denna endast 1 \ år, till sin död den 19
I trots af sin trägna verksamhet såsom lärare, har Professor
Dieterich ej varit overksam såsom skriftställare och vetenskapsman; utom en afhandling i differentialkalkylen, som af honom för vinnande af filosofisk doktorsgrad år 1834 utgafs, samt en mängd öfversättningar till Tyskan af Svenska litteraturprodukter, har han utgifvit Irenne Svenska grammatikor: en utförligare, jemte Svensk literaturhistoria år 1839 (hvars andra upplaga utkom 1848) och en mindre år 1844, på Tyska språket författade, samt en “Svensk språklära med jemförande häntydningar till Norges och Danmarks språkbruk" år 1850; vidare: “Runen-Sprachschatz oder Wörterbuch fiber die ältesten Sprachdenkmäle Scandinaviens, " 1844, samt: “Enträthselung des Odinsc-hen Futhork durch das Semitische Alphabet," 1864; förutom talrika uppsatser i vetenskapliga tidskrifter.
Det erkännande dessa hans språkliga arbeten och forskningar vunno, visar sig deri, att han år 1838 felef invald till medlem af det Nordiske Oldskrift-Selskab i Köpenhamn, 1844 af Svenska Fornskrift-sällskapet i Stockholm, liksom han af sin Konung blef hugnad med namn, heder och värdighet af Professor år 1856 och år 1860 med Nordstjerne-orden.
Vid sitt frånfälle efterlemnar
Professor Dieterich enka, en son, som dock ännu ej hunnit så långt att han kan lemna de sina någon hjelp, och en oförsörjd dotter.
Af Tyska församlingen härstädes åtnjuter den förra visserligen en årlig pension af 500 R:dr.
Men då denna summa, äfven med största inskränkningar, svårligen kan anses förslå till en tarflig utkomst för den nära 60-åriga enkan och en dotter, hvars redan fleråriga arbete för att bidraga till sin och de sinas subsistens numera genom ihållande sjuklighet är, om ej alldeles afbrutet, dock mycket inskränkt, vågar jag, på grund af hvad ofvan blifvit anfördt, vördsamligen föreslå, att Rikets Ständer måtte bevilja aflidne Professor Dicterichs enka, Maria Margaretha Dieterich, född Kullman, en årlig pension af 500 R:dr Runt; 126 Motioner t Preste-Slåndel 4865.
N:o 56. och anhåller jag vördsammast om remiss af denna min motion till verderbörligt Utskott.
Stockholm den 14 November 1865, Sigurd Ribbing.
Af Kontraktsprosten Lundberg:
Om ändring af 42 § i gällande Jagtstadga.
Att täta förändringar inom den ekonomiska lagstiftningens område i allmänhet icke äro önskvärda, helst någon längre tids erfarenhet oftast är af nöden för ett rätt bedömande af författningarnes större eller mindre ändamålsenlighet, lärer af ingen förnekas.
Här, som allestädes, gäller dock den gamla satsen: “ingen regel utan undantag" och om denna i sin allmännelighet måste erkännas vara rigtig, så torde densamma böra synnerligen respekteras i afseende å sådana förhållanden, der tillfälle saknas att anställa jemförelse mellan rcsultaterne af gamla och nya stadganden.
Ett slikt undantagsförhållande företer sig obestridligen i fråga om vissa delar af Kongl. Maj:ts den 21 Oktober 1864 utfärdade nådiga Jagtstadga; och särdeles hvad beträffar ejderjagten, angående hvilken alla bestämmelser saknas i förut gällande, eller 1808 års Jagtstadga, utom hvad deruti förekommer angående dels borttagande af ägg och ungar utur boen, och dels tillåtelsen att alia årstider fritt fånga och döda “sträck- och sjöfogel".
Enligt min åsigt, grundad icke blott på fullt sakkunniga mäns yttranden, utan ock på egande kännedom af den allmänna obelåtenhet, hvarmed befolkningen inom landets östra skärgård emottagit de nya föreskrifterna i ämnet, är en snar förändring uti desamma af behofvet påkallad; och då sista momentet uti § 12 af ofvan förstnämnda nådiga Stadga häntyder på möjligheten att vinna en sådan förändring, tvekar jag icke att nu derom väcka fråga.
Mars till och med den 10 Juli hvarje år, eger i sjelfva verket karakteren af ett absolut förbud mot all ejderjagt inom förrberörda skärgård, hvilket dock aldrig kunnat vara lagstiftningens mening att stadga, Motioner i Preste-Ståndel 1865.
127 enär det måste antagas vara med naturens ordning öfverensstämmande att äfven denna fogelart skall tjena menniskan till nytta.
För ämnets närmare belysning, torde följande, på verklig, mångårig erfarenhet grundade uppgifter om ejderfogelns ekonomi vara tillåtna att här anföras.
Ejderfogeln (Fulix moliissima) är obestridligen i Östersjön en flyttfogel, eller flyttande hafsfogel, hvilken omkring den 7—15 April, alltefter vinterns stränghet och isarnes försvinnande, i stora skaror sträcker förbi kusten af medlersta Sverige för att uppsöka sina nordligare kläckningsställen, och många par eller såkallad vänjefogel qvarstadna äfven här i skärgården för att värpa.
Ejdergäsen går, såsom skärgårdsboen uttrycker sig, »i land’? omkring den 1
Maj för detta ändamål, alltid uppsökande sina gamla kläckningsplatser, och kläcker sina ungar vanligen omkring midsommarstiden.
Så snart ungarne äro kläckta täger åden dessa med sig till de aldrayttersta klabbarne i hafsbandet och blifver sedan icke vidare sedd i skärgården och kan ej blifva förmål för någon jagt.
Sedan gamla honan lagt sig, och de gamla hannarne bortflyttat, infinna sig förra årets ungar, af hvilka hannarne kallas »helsingar» och honorna »skröjor.»
Denna, eller andra årets ungfogel, är emellertid just den verkliga ungfogel af detta slägte, som bör få skattas.
Första vilkoret för att ett absolut förbud mot all vårjagt skall vara ändamålsenligt och praktiskt nyttigt, är väl att jägaren genom att spara sitt skott om våren, erhåller rikligare ersättning uti ymnig tillgång under hösten.
Detta är dock, hvad beträffar ejderfogeln i denna skärgård, alldeles omöjligt, då densamma, både till följd af sin egen natur och skärgårdarnes beskaffenhet, här endast såsom sträckfogel uppehåller sig just den tid, som han blifvit förbjuden, och, då han blifver tillåten, ej mera finnes här.
Fogeln är nemligen i dessa trakter, »stapnfogel» det vill säga: han finnes der hela året om, hvadan det är ganska naturligt, att man, för hvad som på våren sparats, får desto rikare ersättning om hösten.
Vid våra Östersjökuster deremot har ejdern aldrig varit stannfogel; ej heller 128 Motioner i Preste-Slåndet 1865.
N:o 56. kan den genom mensidiga lagar tvingas ombyta sin natur af flyttfogel.
Han bör derföre få skjutas under sin egentliga sträcktid, som infaller i April månad; likasom de till fortplantning oförmögne fjolungarne, hvilka äfven böra fä skjutas under den tid de gästa våra klippor.
Att jemväl skjuta de gamla hannarne eller såkallade “gubbarne*, sedan honan börjat ligga, kan ej heller inverka det minsta skadligt på detta fogelslägte, inom hvilket förhållandet mellan hannar och honor dessutom är alldeles motsatsen af det inom slägtet “Bimana* rådande, enär en tillfälligtvis blifven enka här ej länge behöfver vänta på ny friare, då enkoståndet blott räcker några få timmar; ett faktum, hvarom en hvar, som vistats aldrig så litet i skärgården, lätt kunnat erhålla fullkomlig visshet.
För att skydda ejdern och snart göra tillgången på denna skärgårdens nyttigaste fogel sä riklig som möjligt, behöfves blott ett strängt förbud mot all äggning, samt gamla honans eller värpådens fridlysande, från den tid hon börjar söka land, det vill säga: frän och med den 24 April till och med den 10 Juli.
Dessa förbud äro af skärgårdsboerne sjelfva efterlängtade och skulle säkerligen af dem noga efterlcfvas och öfvervakas.
Man har sagt att någon svårighet skulle möta vid att skilja gamla honan från den unga; men den gam - la värpåden har tvänne hvita tvärband på de hoplagda vingarne, dem “ungtossan“ helt och hållet saknar, och hvilkas bredd alltmera tilltager i mån som fogeln blir äldre.