Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fångarna marteras beständigt af sina egna tankar, och ”förskräckas af fantasibilder; på ånger och bättring hafva de hvarken tänkt, eller kunnat tänka.”
Under fem års tid var antalet af sinnessvaga i statsfängelset i Philadelphia 77.
Inspektörerna öfver det nya Ensamhets-fängelset i Rhode-Island yttra i sin berättelse till Lagstiftande Corpsen af 1841: ”Försöket att införa isolerad fångenskap har icke slagit väl ut.
Yi frukta att det har till påföljd att försvaga starka själar och hos de svagare förorsaka stupiditet eller galenskap.” Samma verkningar af straffet hafva äfven i Europeiska fängelserna blifvit iakttagna och en af Tysklands berömdaste jurister, som tagit noggrann kännedom om de senare, frågar i anledning häraf, om det kallas att rädda själar, när man drifver menniskan till vansinnighet.” Bill. till R, St.
Prot. 1840, 7 Sami, 1 Afd. 3o Haft. 5 34 IIur till Lag-Utskottets Betänkande , N:o @3.
Dessa förfärliga verkningar af straffet inträffa isynnerhet under ett fortsatt ensamhets-fängelse, och fångens tillstånd beror äfven i detta afseende mycket af fängelsets inrättning, mer eller mindre tillfälle till daglig rörelse i fria luften i öppna fånggårdar, den tröst han emottager genom att se och höra menniskor, genom mildring i den stränga isoleringen samt slutligen, om hans själ är derföre öppen, genom religiös undervisning.
Men i sjelfva Pentonvilles fängelse (Model Prison) i London, der en verklig menniskokärlek, men icke en falsk philantropie, visar sig i anordningarna och der fångens hårda öde i flera afseenden är betydligt mildradt, hafva dessa förfärliga verkningar af isoleringssystemet icke alldeles uteblifvit.
Oaktadt fångarnes helsa och sinnestillstånd vid inträdet i fängelset noga undersökes, hafva likväl flera fall af sinnessvaghet der förekommit.
En fånge blef straxt efter ankomsten till fängelset vansinnig.
Det är en af erfarenheten bestyrkt sanning, att detta straff, om det icke skall förfela hela sin verkan, icke får utsträckas till en längre tid.
En af de utmärktaste författare, som skrifvit i ämnet och hvilken i flera år uppehållit sig i Amerika för att taga kännedom af isoleringssystemet, af hvilket han var en anhängare, yttrar härom: ”1 anseende till ensamhetsfängelsets inflytande på fångarnes moraliska tillstånd och sinnesbeskaffenhet, allt efter sin långvarighet, fordrar såväl rättvisa, som humanitet, att detta straff, i enlighet med det åsyftade ändamålet, aldrig utsträckes till en längre tid.
Såsom sträf f för flera år borde ensamhetsfängelse i intet fall användas, såframt man deraf väntar sig fångarnes förbättring.”
En läkare, anhängare af systemet, anser såsom en stor fördel vid mönsterfängelset i Pentonville, att strafftiden är kort, högst 18 månader, men tillägger, att ”erfarenbeten sannolikt kommer att visa, det äfven denna tid, vid ett oafbrutet ensamhetsfängelse, är alltför lång och att, om det hlifver dervid, man skall bli nödsakad att i Pentonville inrätta en egen afdelning för gemensamt arbete, för att förekomma utbrottet af sinnessjukdomar.”
Systemets blinda anhängare, som icke kunnat vederlägga dessa och dylika högt till staten och menskligbeten talande facta, förmena, att, om undervisningen inom fängelserna blir rätt ordnad, Religionens höga och försonande makt icke skall förfela sin verkan att lugna och förbättra fången.
Jag bör icke dölja min öfvertygelse, att denna förhoppning mera grundar sig på theori, än kännedom af menniskohjerta! och hvad erfarenheten vittnar.
Huru många hafva under inqvisitionens tortyr blifvit omvända?
Om äfven en tillräcklig Religionsvård 35
Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N\o g3. kan åt det störa antalet af fångar beredas, hvilket torde vara svårare än man föreställer sig och förutsätter lärare med stora själsgåfvor, menniskokäi lek och mod att åt sitL kall uppoffra alla sina krafter, så är det likväl fruktansvärd t, att i den ensliga cellen med sin förfärliga tystnad det utsådda fröet bär helt andra frukter, än man väntar; att den religiösa meditationen framkallar svärmeri, eller sjelfbedrägeri och hyckleri och i alla händelser ytterligare stegrar fångens exalterade tillstånd, samt att under sådana förhållanden sjeifva lifsbalsam kan blifva ett förtärande gift.
Man har de senare åren sett sig föranlåten, att såväl i Amerika, som vid anläggandet af Europeiska ensamhetsfängelser, i flera väsentliga delar frångå den lika grymma, som ensidiga, absoluta isoleringsprincipen.
Fängelserna byggas nästan öfverallt med öppna fånggårdar vid hvarje cell, emedan man funnit, att inflytelsen af solljuset och fria luften är alldeles nödvändig för fången, om han skall kunna uthärda.
Man är derföre af den öfvertygelse, att fängelserna för straff-fångar icke böra byggas högre än en våning och att, när de hafva tvänne, de öfra cellerna endast böra begagnas åt ransakningsfångar.
Man har funnit, att ”fångarne deri, att de se andra fångar, om de också icke få tala med hvarannan, finna en tröst, som lättai sinnet och förhindrar själssjukdomar.
I Pentonvilie finnes ett gemensamt kapell, der fångarna samlas hvarje söndag till Gudstjenst samt morgon och afton till bön.
På samma rum emottaga de äfven gemensam undervisning.
Man har der också haft den menskligheten att tillåta fångarne hvarje fjerdedels år besök af sina anhöriga.
I våra Penitentiärfängelse-byggnader, anlagda efter den äldre methoden, synes man icke varit betänkt på något gemensamt rum för Gudstjenst, bön eller undervisning, och i allmänhet närmar sig, såvidt det af Fängelselagen kan bedömas, det system man här velat införa den stränga, numera allmänt utdömda eller modifierade Pensylvaniska methoden.
Det har i tidningsartiklar origtigt biifvit uppgifvet, att samma system, som i Pentonvilie, här är löreslaget.
Af hvad förut biifvit anfördt följer, att jag ogillar användandet af isoleiingssystemet ulan modifikationer samt i hvarje fall utsträckningen af ensam be
Lsf ängel se utöfver de tvänne lägsta fängelsegraderna.
Jag har derföre inom Utskottet bi träd t den meningen, att tillägget i 9 §. 1 Gap., som åt Konungen öfverlemnar den, lagstiftande makten gemensamt tillkommande, pröfningen, i hvad mån detta straffsätt skall införas i öfriga 36 Hor till Lag-Utskottets Betänkande, N:o q3. fängelsegrader under den första, måtte utgå, hvilken mening genom votering med 8 röster emot 5 blef Utskottets gemensamma tanka, men genom en senare omröstning med 7 röster emot 6 ändrades.
Jag ogillar också den i Fängelselagen 1 Cap. 10 §. föreslagna reduction af strafftiden vid användande af ensamhetsfängelse.
I sjelfva Frankrike, der det, ehuru ej utan stort motstånd, lyckats Regeringen att få det strängare isoleringssystemet infördt, har man ansett !:del böra afdragas af strafftiden, och en författare, som mer, än någon annan, studerat isoleringssystemets verkningar i Amerikanska fängelserna, förklarar, att ett års isolerad fångenskap, 1 anseende till fångens inre lidande, motsvarar åtminstone två års fångenskap efter Auburnska systemet.
Enligt förevarande
Lagförslag skulle strafftiden endast med |:del förkortas.
Jag har redan förklarat, att jag på det högsta ogillar, att samma straffsätt blifvit antaget för de gröfsta brott och mindre förbrytelser eller förseelser, hvarföre jag instämmer i den serskilta mening, Herr JustiliaeOmbudsmanen, i enlighet med 1809 års Criminal-lagförslag, yttrat rörande fängelsestraffets indelning i straffarbete och fängelse.
Jag anser det också såsom ett af Lagförslagets väsentligaste brister att det provisoriska användandet af ensamhetsfängelse blifvit inskränkt till straff för mindre förbrytelser, eller att detta straff för sådana någonsin kommit i fråga.
Jag kan i detta afseende icke annat, än till alla delar biträda hvad en af de Amerikanska författare, jag förut anfört, i detta ämne yttrat: ”Ensamhetsfängelset borde aldrig användas för sådana fångar, hvilkas lagstridiga handlingar icke kunna betraktas såsom nesliga eller nedriga, och af hvilkas gemensamma fångenskap man i intet afseende har något att befara.
Det är dessa, som isynnerhet äro underkastade själslidanden, i följd af ett fortsatt ensamhetsfängelse, ehuru de hvarken genom sin förseelse eller efter lagarne förtjent ett så hårdt straffT
Det grymma straffet, tillämpadt på sådana förseelser, är högst orättvist, och cellfängelserna skulle i en framtid, under tider af politiska förföljelser, kunna på detta sätt blifva lika många Bastiljer eller till och med Oubhetter, der maktens innehafvare eller den enskilta hämden undangömde sina offer.
För att antyda de anomalier, som skulle följa af ifrågavarande Lagförslag, torde jag böra erinra att, under det den gröfsta brottsling åtminstone tills vidare undviker ensamhetsfängelse, detta för alla med större moralisk bildning och själfullare anlag förfärliga straff, skulle träffa, efter .9 Cap.
Strafflagen, den som talar eller skritver något, som kunde anses smädligt emot Hor till Lag-Utskoltets Betänkande , N:o g3. 37 främmande inakts Sändebud i Riket; efier ii Cap., den som talar eller skrifver smädligen emot embetsman i och för hans embete, eller emot ledamot af taxerings- eller pröfnings-commitle, jury eller riksstånd; den, som pantar något till sig , ”eller eljest sjelf tager sig rätt”; den som bryter emot påbud, som i mål rörande landets ”allmänna hushållning är gifvet, vare sig af Konungen eller offentlig myndighet”; efter i3 Cap., den som gömmer sig undan i annans gård, utan att kunna skälig anledning dertill visa; eller 17 Cap., den som misshandlat annan i vredesmod, så att deraf kommit mindre lyte; för misshandel med berådt mod, hvarå ingen skada följt; efter 18 Cap., den som hotar annan muntligen eller skriftligen med misshandel, då anledning ”är att befara, det hotet verkställes”; efter ip Cap., den som förolämpar annan med smädligt yttrande eller hotelse, så att det väcker synnerligt uppseende; efter 22 Cap., den som utan uppsåt är vållande till eldskada, eller bryter emot föreskrifter till förekommande af kreaturssjuka ; enligt 25 Cap., den som far med vidskepelse för egen vinning; enligt 26 Cap. gäldenär, som genom obetänksamma företag råkat i obestånd, o. s. v.; enligt 27 Cap., den som tredje gången plockar nötter i annans skog eller mark o. s. v. Huru vidsträckt tillämpningen i de flesta af dessa fall, under en vrång angifvare och domare, skulle kunna blifva, behöfver jag icke erinra, lika litet, som att en mäng i mindre förseelser och polismål komme att fylla cellfängelserna med familjfäder och ungdom af alla klasser, i händelse detta obetänkta korrektionssystem blefve antaget.
Jag anser ensamlietsfängelset endast kunna inför rättvisan och menskligheten försvaras, då det tillämpas för ransaknings- och bekännelse-fångar, samt under början af fängelsetiden för alla till vanhederliga och gröfre brott sakfällda förbrytare, till hvilken klass jag räknar de flesta, hviika enligt nu gällande Criminallag dömas till spö och ris, eller vatten och bröd, i hvilket senare fall tiden för ensamhetsfängelset borde bestämmas i proportion till hela fängelsetiden, högst till 18 månrder.
Såsom disciplinär medel inom fängelserna användt på kortare tid, är det likaledes lämpligt.
För den öfriga fängelsetiden vid straffarbete är gemensamhetsfängelse, efter den förbättrade, på flera ställen i Europa och Amerika antagna Juburnska methoden, framför alla andra tjenligt.
Dervid, liksom vid fängelsestraff i allmänhet, anser jag det vara ett alldeles oeftergifligt villkor, att fångarne om nätterna samt vid ledighet från arbete och undervisning inneslutas i ensamma celler.
Den jemförelsevis ringa kostnaden 38 Hör till Lag-Utskottets Betänkande j B:o g3. för de gamla fängelsernas för detta ändamål förändrade inredning bör icke kunna väcka några betänkligheter emot en åtgärd , hvilken i alla Europeiska länder är al behofvet påkallad.
Cellerna kunna, såsom man på andra ställen föreslagit, inrättas genom mellanväggar af tjockt timmer, hvilka för ändamålet tillräckligt hindra kommunikationen emellan fångarna.
Den korta tid i sönder fångarna der komma alt vistas, gör vådan af rymningsförsök ringa och den förekommes med någon uppmärksamhet lätt, isynnerhet om man genom väggarnes enfärgade anstrykning försvårar för fången möjligheten att dölja förberedelserna till sin flykt.
Auburnska fängelsesystemet är ofelbart det, som lättast kan med för handen varande fängelser och minsta kostnad användas.
Detta system framställes till och med såsom i pekuniärt afseende fördelaktigt och dess företräde i detta afseende framför Pensylvaniska methoden har icke kunnat sättas i fråga.
Man har i Norra Amerika, der kretsfängelset vid Hartford i Staten Connecticut kan anses såsom det mäst lyckade och såsom modell för fängelser efter detta system, funnit, att Auburnsfängelser, under en ändamålsenlig förvaltning, äfven med nödig omsorg om fångarnes helsa, icke allenast med inkomsterna för fångarnes arbete fullkomligt betäcka kostnaderna, utan äfven lemna ett betydligt årligt öfverskott.
Fångarna sysselsättas i de bästa af dessa fängelser i små afdelningar af 15 till 25 eller högst 30 personer med arbete under tystnad.
Om nätterna och vid sin ledighet vistas de i smala celler.
Straffet närmar sig genom den stränga disciplinen och arbetet och dess verkan mera på det fysiska, än psychiska elementet i menniskans väsende, till de afflictiva straffen och fästningsarbetet.
Amerikanska läkare anse detta system, efter de senare förbättringar det undergått, i afseende på fångarnes helsotillstånd, hafva ett afgjordt företräde framför det Pensylvaniska.
Systemets vedersakare hafva deremot anmärkt svårigheten att ulan sträng disciplin bibehålla lystnaden och hindra skadliga kommunikationer emellan fångarna och bekantskaper, som efter frigifvandet komma att fortsättas.
Dessa olägenheter äro antingen till största delen genom senare Jörbättnngar afhjelpta eller aj mindre vigt.
I Auburnsfängelset i Hartford äro fångarne med mensklighet och alfvar handterade och derföre stilla och lätta att leda.
För ordningens upprätthållande behöfvas endast lindrigare bestraffningar , aldrig stryk.
Fångarna beskrifvas af ögonvittnen såsom renliga, stilla och undergifna.
Om nätterna sofva de i ensamma celler och be - 39 Hor till Lag-Utskottets Betänkande, Nio g3. vakas af tvänne vaklkarlar; om dagarna arbeta de under tystnad och militärisk disciplin i samfund a( 15 till 30 i gemensamma arbetsrum.
Deras ledighet användes till undervisning i allmänt nyttiga ämnen.
Westminster-Brideweil-fängelset i London, hvarest ordningen är exemplarisk, visar också, att detta system kan med mildhet användas.
Svårigheten alt tillvägabringa absolut tystnad och alldeles förhindra kommunikationen emellan fångarne är mindre vigtig; men det är just deri småaktiga omsorg, hvarmed man velat vinna detta ändamål, som gjort stränga béstralfningar nödvändiga och på några ställen, i förening med ett alltför svårt arbete, förstört den goda verkan al detta fängelsestraff, som der det rätt tillämpas har allt det svåra och afskräckande i vårt fordna straffat bete, men undviker de jorderjliga moraliska följderna af de gamla fängelse-skolorna- Såsom ett nödvändigt vilkor för framgång af denna straffmethod, måste fångarne fördelas i mindre arbetssalar.
Uppsiglen är då lätt och de få kommunikationer, som äga rum, kunna på sin höjd jemföras med barnens i en väl ordnad skola, med sträng disciplin.
Man har af fångarnes egen berättelse erfarit, att dessa kommunikationer vanligen äro några hastigt vexlade ord, med klagan öfver den stränga behandlingen, och de inträffa högst sällan.
Antalet af fångar, som icke foga sig efter ordningen och skadligt inverka på de andra, är alltid ringa och det är lält att med strängare disciplinariska medel, såsom ensamhet, mörk arrest vatten och bröd eller indragning af kost, rätta dem.
I de äldre Amerikanska Auburnsfängelserna har man på några ställen, såsom i Auburn, Singsing och Richmond, inhyst ända till 500 eller 800 fångar, hvilka arbetat i afdelningar af 50 till 70 i hvarje, då det icke varit möjligt att tillräckligt upprätthålla nödig ordning.
Den omständigheten att fångarne, efter sitt frigifvande, igenkänna hvarandra, har icke samma betydelse i Europa, som i Amerika, och aldraminst hos oss.
1 Amerika behöfvas, som bekant är, ingå prest-attester, pass eller andra certificater.
Fången kan begifva sig hvart han behagar i den vidsträckta Unionen och ingen känner hans föregående öden, om han icke tillfälligtvis sammanträffar med någon medfånge.
I vårt land, der fångens öde är i hans hembygd öfverallt bekant, och der han icke kan flytta utan betyg öfver sin frejd , ligger det ganska liten vigt på, om en fånge igenkänner den andre från fängelsetiden.
Fortsätter han sin f ordna bana, så finner han öfverallt lika sinnade och medbrottslige, utan 40 Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N:o g3. att uppsöka fängelsekamrater, och vill han veta, hvilka varit fängelsernas invånare, behöfver han blott fråga den förstkommande derom.
Det är en mycket allmän tanke, som i sig sjelf har sitt försvar och vitsord, att gemensanihets-fängelse med Auburnska förbättrade inrättningar är det enda vid längre fängelsestraff tjenliga.
Man har derföre på liera ställen börjat ett nytt, af båda systemerna blandadt fängelsesystem, hvilket ofelbart skall förr eller senare allmänt antagas, oaktadt det motstånd det ännu röner af Pensylvaniska methodens blinda anhängare.
Hufvudgrnnderna derföre äro i korthet följande: 1.
Fångarne jördelas i klasser efter ålder, grad af brottslighet och uppförande inom fängelserna. 2.
De kunna genom sitt uppförande blifva flyttade till lindrigare fängelsestraff eller tvärtom. 3.
Alla för gröfre eller vanhedrande brott sakf ällda aftjena en del af sin fångenskap efter Pensylvaniska systemet, i ensamhets-fängelse. f. Fångarne kunna dit åder flytt as, för längre eller kortare tid, om de genom sitt uppförande visa sig i behof af denna härda korrektion. 5.
För den ofri ga fängelsetiden tillämpas gemensamhets-fängelse efter Auburnska methoden med ensamma sofceller och gemensamt arbete under sträng militärisk disciplin och tystnad. 6.
Gudstjenst och undervisning ske i gemensamma rum, under nödig kontroll mot kommunikation emellan fångarna. y. Fångarne uppmuntras till välförhållande genom flera oskadhga medel, ibland hvilka man funnit en viss andel af arbetsfört]ensten synnerligen verksam och bidragande till täflan i flit och ordentlighet. 8.
Med straff-inrättningen sättes i förbindelse serskilta föreningar och anstalter, för att emottaga de frigifva fångar, hvilka sakna tillfälle till loflig utkomst, skaffa dem arbete, undervisning och vård samt bereda dem tillfällen till redligt näringsfång.
Att detta fängelsesystem, med klokhet tillämpadt, har afgjorda fördelar, synes icke kunna bestridas.
Arbetet kan der lämpas efter förbrytelsens beskaffenhet, och gifver betydligt större inkomst, än i cellfängelserna.
Deremot är fångvården i Auburnsfängelserna, der en stor del af inrältningarne för luftvexling, vattentillgång o. s. v. äro öfverflödiga och fången sjelf besörjer fängelsets städning och nästan hela servisen i många fall är förenad med mindre kostnader, och methoden förtjenar äfven från denna synpunkt att hos oss antagas.
Jag 41 Hor till Lag-Utskottets Betänkande , N.o g3.
Jag instämmer i.rHerr Expeditions-Secreteraren Richerts välgrundade tillägg till 10 § 6 Cap. Straff-lagen om mildring i straffet äfven för gröfre brottsling, som under en längre tid, innan han blifvit anklagad, gifvit säkra prof af en varaktig förbättring.
Jag tror väl icke, att brottslingens förbättring i och för sig sjelf är en tillfyllestgörande försoning för hans skuld, efter den Högre rättvisans kraf, men man kan antaga, att om han är verkligt förbättrad, hvarom det långa välförhållandet måste inför lagen gälla såsom bevis, straffet också föregått; ty det är min öfvertygelse, att en verklig omvändelse icke är möjlig utan djup bedröfvelse och ånger öfver synden.
Själens hemliga qval hafva för fången varit ett fortsatt och verksamt straff och om förlåtelsen äfven inom straffrätten har någon betydelse, så är det otvifvelaktigt här.
Denna mildring instämmer också med praxis; det här förutsatta förhållande har oftast varit ett gällande skäl för benådningar.
Med Herr Grefve Mårner förenar jag mig till alla delar i afseende på bibehållandet af suspensionss träff et, och måste tillika anmärka en viss inconsequens i Lag-förslaget, som förutsätter, att tjensteinannen äfventyrar sitt anseende genom några månaders suspension, men icke, om han är innehafvare af tvänne olikartade embeten och af dem mister ett, men bibehåller det andra (2 Cap. 16 §. Fängelse-lagen).
Jag tror det höra till en rättvis lagskipning, att brottslingen, så vidt möjligt, dömes efter sin mer eller mindre brottsliga vilja eller det inre af gerningen.
Så vida anser jag idén att i lagen intaga mera fullständigt, än fordom, de mildrande eller försvårande omständigheter, som gifva den lagstridiga handlingen sin karakter, vara ett steg framåt på lagstiftningens bana; men jag vill, att det olika straffet för serskilta arter af förbrytelse skall objectivt ligga i sjelfva lagen och ej öfverlemnas åt domarens subj ctiva godtycke.
Förgäfves invänder man, att det icke är möjligt att i lagen uppfatta de karakteriserande dragen af en gerning, som bestämma dess art, h vil ka man förmenar höra till doktrinen.
I stjernbilderna har det skarpare väpnade ögat efterhand upptäckt flera stjernor och man fordrar nu af den skicklige Astronomen, att han kan urskilja dem.
När principerna för Criminallagstiftningen en gång blifvit med tillräcklig skarpsinnighet och fullständighet genomförda, så klarnar äfven detta dunkel och det, som nu är ett chaos, ordnas.
Genom den latitud Lagförslaget medgifver för domarens pröfning, hvilken i 1734 års
Lag hörer till de sällsynta undanta Bih. till R.
Prot. l8f5, 7 Samt. 1 djd. 3o Häjt, 6 42 Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N\o g3. gen, men efter denna CriminaHag till det vanliga förhållandet, och utsträekes ända till valet emellan i månads och. 2 till 4 års fängelse för samma Brott, efter domarens uppfattning af mildrande eller försvårande omständigheter, har han en rätt öfver medborgares välfärd, som är vidsträcktare an Majestätets sköna prerogativ att mildrande förmedla emellan den Höga rättvisan och lagens ensidiga bokstaf, och ej utan den största våda kan öfverlemnas åt den enskilLes godtfinnande.
Jag är också öfvertygad, att denna, att jag må uttala det, oklara och vacklande obestämdhet i lagen förr eller senare skall åter lägga pröfningsmakten, som fordom, i folkets bänder eller ovilkorligen framkalla inrättningen af Jury i brottmål.
Denna vidsträckta latitud förutsätter en domarecorps af män med stor vishet, snille och mångsidiga kunskaper, med menniskokännedom och lika mycken själsstyrka, som menniskokärlek, långvarig och bepröfvad erfarenhet, samt slutligen en för alla främmande inllytanden otillgänglig fast och ädel karakter, det vill säga egenskaper, som i sin förening inom alla embetsklasser torde böra räknas till de sällsynta undantagen, och dem staten aldrig kan eller får öfvera 'It påräkna.
En betydlig del af tjenstförrättande domare utgöres af unga män, hvilka för några få år sedan från Academierna ingått på den praktiska banan.
Deras insigter, theoretiska skicklighet och goda vilja medgifver jag alltför gerna; men jag tviflar, om det vore välbetänkt att åt dem öfverlemna en så vidsträckt och obestämd makt, der det handlas om menniskans lif, ära och hela välfärd, om familjers heder, lugn och lycka.
Den sakta llde skall aldrig anse sin dom rättvis; misstankan om privata konsiderationer, korruption och vald skalf träffa domaren; lagen skall upphöra att i folkets ögon vara en rättvis måttstock för den brottsliga gerningens straffbarhet och domarecorpsen förr eller senare förlora förtroende och anseende.
Af dessa skäl måste äfven jag bestämdt förklara mig emot det i förevarande CriminaHag föreslagna latituds-systemet.
Jag har öppet uttalat min öfvertygelse om de vigtigaste punkter af det tilL Riksens Ständers pröfning öfverlemnade förslag till Criminal- och Fängelse-lag,, och hyser den förhoppning, att äfven dess anhängare skola göra rättvisa åt betänkligheter, sorri icke hafva annat syftemål, än mensklighetens och fäderneslandets väl.