Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O c h med små bespa- ringar till bosättningen. » » N e j, de frukta oförutsedda händelser, såsom sjukdom eller dödsfall.
Oeh hveni vill neka, att denna fruktan är berättigad?
M e n under tiden har samhället gått förlustigt ett kraftfullt, i sedligt oeh fysiskt hänseende mönstergillt par, som mänskligt att döma skulle ha skänkt det samma åtskilliga plantor af den art, som be- klagligen icke mera är så allmän i stora städer. » » D u har rätt.
Men hvad är att göra vid den s a k e n?
» » J o, j a g tänkte man skulle kunna hjälpa dem på väg. » » Till giftermål? » » Just det! » » Men huru?
D u är icke synnerligen för- mögen, o c h jag är fattig.
O c h deras farhågor, som du själf medgifver vara berättigade, lär du icke vilja eller kunna bortresonera. » » N e j, jag har tänkt mig saken på ett annat sätt: du och jag göra gemensam sak o c h öfvertala öfverstinnan S. att bistå oss.
V i kunna näppeligen samla ett så stort kapital, att det skulle försäkra dem mot alla framtida eventualiteter; men vi skulle nog under ett lämpligt aftonsamkväm kunna intressera några människovänner att sammanskjuta så pass, att det räcker till ett års premier för de båda uti en sjukkassa och en lifassurans å exempel- vis 1,000 kronor.
F å de vara friska oeh krya ett helt år, torde de nog hafva afsatt till det följande årets p r e m i e r.
» » S e här min hand, G u s t a f!
» I jul står Alfred * o c h Annas bröllop.
v N u vill j a g bara fråsa Er, herr Redaktör, tror Ni inte, att här i hufvudstaden årligen skulle kunna åvägabringas månget för de en- skilde o c h samhället välsignelsebringande äkten- skap, o m man med urskiljning o c h omtanke följde det här ofvan gifna e x e m p l e t?
X / x.
S^ör mycket länge sedan, d. v. s. i farfars ungdoms- {£) tid, voro tomtar mycket vanliga företeelser.
Det fanns kvarntomtar, som väckte mjölnaren, d l en ny säck behöfde slås på kvarnen, byggnadstomtar, som packade stenfot och hopfogade springor, och hvilkas hamrande och knackande man kunde höra i nattens stillhet, samt hustomtar, som uträttade allehanda små sysslor och särskildt vårdade sig om att hålla trefnad och godt lynne vid makt inom familjen.
Hustomten var en liten treflig hundraårig gubbe med godt bjärta, stor erfarenhet, grått skägg och röd toppmössa.
Han verkade i tysthet, visade sig blott vid utomordentliga tillfällen och förnams mest genom sina goda gerningar.
Mången tror, att tomtarne all- deles tagit till flykten för den stigande upplysningen, men det torde likvisst ej vara förhållandet.
Min tro är, att de blott icke mera visa sig.
Endera därför att människorna nu ha så nog af sig själfva, att de ej mer vårda sig om en liten god husande, eller ock kanske därför, att den röda toppmössan ej längre är på modet.
Att hustomten emellertid finnes nu som förr, är visst som dagen, och om vi leta noga i det husliga lifvets gömmor, så finna vi många spår af den lille mannen med det goda hjärtat och den stora er- farenheten Jag såg en gång en ung fru stående vid ett fönster för att med blicken möta sin från en resa återvän- dande make.
Han stannade vid trappan och hoppa- de lätt som vanligt ur åkdonet.
Hans panna var lugn och klar, men den lilla tomten, som såg längre, drog en suck och hviskade till den unga kvinnan: » onda tidningar ».
Ett kort god dag vex- lades, oeh middag intogs, ty det skulle ju så vara.
Tomten, som satt och såg på, skrufvade sin röda mössa och hittade på tusen erinringar om svunnen tid, då kärleken var allt, då hvarken ärelystnad å ena eller en afmätt tillbakadragenhet å den andra sidan störde harmonien.
Allt mera oroligt sökte han att i deras tankar inkasta anknytningspunkter till ett samtal, som knnde närma de två till hvarandra, men förgäfves.
Nästan samtidigt ljödo två tonlösa &gt;god middag », och tomten var ensam.
Herrn satt på kontoret och uppgjorde stora planer, af hvilka dock ingen blef färdig, innan den förkas- tades.
Då och då knackade han sig i pannan och mumlade ohörbara ord.
Tomten klättrade sakta upp på stolkarmen och gaf med böner i ord och blick det rådet att omtala allt för henne — henne, som älskade honom så innerligt.
Kunde hon ej råda och hjälpa, så kunde och ville hon så gärna deltaga, och ett deladt bekymmer väger blott hälften.
Mannen lyssnade och var nära att låta sig öfvertalas.
Men — » nej, hvarför blanda henne i saker, som hon ej begriper, eller kanske ej ens vill begripa?
Hon har lugnast, då hon intet vet. » Tomten visste, hur lugnt det var att ingenting veta.
Han drog sin mössa öfver ögonen och smög ur rummet.
På sin vanliga rond brukade tomten tillse allt; nu sökte han blott ett, och han fann det.
På del hvita örngott, där hennes öga nyss slutits, funnos spår efter tårar.
Tomten grät också de första tårar på århundraden, beklagade de unge, som så nära sin lycka ej tillvaratogo den, och gick för att söka ett bättre fält för sin verksamhet.
På sin vandring i världen fann han många famil- jer, som till det yttre liknade den han lemnat, och slutligen beslöt han stanna hos en, ty han trodde ännu på sällhet och lycka i lifvet.
Tomten hade hamnat på ett syskrin och höll som bäst på att därur plocka fram en hop värdelösa småsaker, hvilka, just genom de vid dem fastade minnena, lyckades framlocka leenden på deras egarinnas läppar.
Tiden gick, utan att hon märkte det, och så inträdde den, som tomten skulle kalla sin
nye herre.
Han kastade en hungrig blick på det tomma bordet, men kunde rakt icke komma förbi en stol, som tomten ställt i hans väg, utan måste sätta sig.
Det var vid arbetsbordet midt enot henne.
Hon reste sig för att ordna den försummade måltiden, men måste dock, hon visste ej hvarför, kasta ännu en blick på den nykomne.
Tomten drog dem båda vid näsan, tills de själfva drogo hvarandra till sig.
Då gjorde han med den ena foten på en trådrulle och den andra på en fingerborg en stilig hofmanna- bugning och uppträdde i nästa ögonblick i kökspi- seln, där han med en väldig slef räddade en redan något vidbränd sås från total förintelse.
Aftonen blef en af dessa, då man talar litet, men njuter desto mer af att vara förstådd utan ord.
Tomten gick ut på ängen och samlade en knippa månstrålar oeh satte sig att med dessa måla en tafia.
Motivet var angenäma minnen och godt hopp, och kompositionen lyckades, så att den ställde till det mest älskliga leende bland gubbens oordnade skägg- testar.
Vid första blick af solen var taflan färdig och upp- ställd på sin plats.
De sparsamt inströmmande strå- larne bröto sig genom den tunna färgen och skimrade mot två par slutna ögonlock, framkallande lätta dröm- bilder, sådana som endast barn och de förnöjsamma kunna drömma.
På samma sätt som nattens skuggor sakta vika för dagsljuset, vika också småningom och omärkligt drömmens obestämda bilder för det åter- vändande medvetandet, och de ögonblick torde vara människans lyckligaste, då rosiga drömmar om min- nen och hopp sakta öfvergå i solbelyst verklighet.
Tomten log sitt skälmska löje.
Hans inträdande i huset hade yarit angenämt, och han hade hopp om god fortsättning.
Arbetet hade varit lätt och blifvit tacksamt belönadt enligt en tomtes sätt att se saken.
Ingenting hade kostat honom ansträngning, och nu stod han i tamburen och funderade på att taga mo- tion — stötte toppmössan käckt på sned och slog kullerbyttor uppför trappan.
f r å n dam-världen i f a n s.
Studier.för Idun af A l v a r Arfwidsson.
Aktriserna.
l l l e p o i x vid Gymnaseteatern — (s?
D e m a r s y o c h M a g n i e r den Paris ' skådespelerskor — Jeanne J u d i c o e h m å n g a andra h a m e r af furstlig elegans i sina h e m.
vid sidan a f v a c k r a s t e af Granier o c h eller mindre M e n de f ö r d u n k l a s häri a f den artist, s o m o c k s å f ö r d u n k l a r d e m i nästan allting annat, den mest genialiska, mest m å n g s i d i g a o c h mest vanvettigt excentriska a f d e m alla, a f henne, hvars f e n o m e n a l a magerhet k o m m e r den ene att säga, att h o n k u n d e b a d a i en bösspipa, den andre, att hon v o r e i stånd att drapera sig m e d ett segelgarnssnöre.
ni har redan gissat, att j a g menar Sarah Bern- hardt!
D e t är en raffinerad rat hennes hotell.
fantasi, som dekore- E n p a l m s k o g, som höjer sig öfver en väl- dig d i v a n, jättelika fågelburar, s o m, garne- r a d e m e d lianer, sträcka sig u p p m o t pla- fondens matta glasrutor, pelsverk, g r o t e s k a skulpturer oeh j a p a n s k a pärl-portiérer — tänk allt detta, hälften atelier o c h hälften vinter- trädgård, hälften E u r o p a o c h hälften A s i e n i en d ä m p a d, orientalisk färgstämning o c h g e - n o m v ä f d t a f exotiskt b e d ö f v a n d e vällukter, o c h ni har en föreställning o m la grande Sa- rah ' s sal, hvarifrån k a n h ä n d a hon själf i detta ö g o n b l i c k stiger ut för att afkasta sin b y - zantiska gördel o c h låta hemta sin mansdräkt — h o n ämnar d å fatta målarpenseln eller skulpturpinnen.
(A p r o p o s m ö b l e r i n g förnekar Sarah ej hel- ler häri sin s m a k för bizarrerier.
H o n tycks visserligen h a öiVergifvit den likkista, hvari hon f o r d o m tillbragte natten, men h o n lär i stället h a en satinklädd säng, som är 10 fot bred.
E n annan skådespelerska — operett- d i v a n J e a n n e G r a n i e r — har likaledes en säng a f verkligt h ä p n a d s v ä c k a n d e p r o p o r t i o - ner, f. ö.
den enda m ö b e l n i hennes s ä n g k a m - m a r e; hon tar p å så sätt » s k a d a n igen, ty hon s k a l l a l d r i g g l ö m m a sin lilla, olidligt trånga j ä r n s ä n g i p e n s i o n e n!
») I s a l o n g e n är det, s o m sagdt, aktrisen ger audienser, mottar böneskrifter o c h supplikan- ter, beviljar eller afslår b ö n e r o m förord till befattningar, v i d h v i l k a s besättande h o n har inflytande, o. s. v.
M a l i c e n o c h romanförfat- taren påstå, att det b å d e är i salongen o c h b o u d o i r e n s o m p o l i t i c i få sina ämbeten, men — h v a d vet j a g?
Teaterlönerna växa.
V i befinna oss ej längre i Laferriéres tid — det v a r Laferriére, s o m b l e f tillfrågad, o m det v o r e sannt, att m a n förr i tiden, p å B a t i g n o l l e s - o c h Montmartre-teatrarne, stun- d o m kastade potatisar, b r ö d b i t a r o c h korfvar p å de uppträdande.
» J a visst, » b l e f svaret, » och oftast slukade v i den s k y m f e n med stör- sta b e g ä r l i g h e t!
» Teaterlönerna gansen.
växa — o c h m e d d e m ele- Man måste v e r k l i g e n ha en liten v a c k e r l ö n för att såsom J e a n n e G r a n i e r — o m o c k s å tvingad a f d o m s t o l e n — betala en års- r ä k n i n g för tvätten p å 2, 0 4 4 f r a n c s!
A k t r i s e n s elegans är utom scenen vanligen d y r b a r, nästan alltid smakfull, men någon g å n g så u t m a n a n d e, att hon, i likhet m e d den v a c k r a C é l i n e M o n t a l a n d i vintras, kan bli arresterad s å s o m misstänkt att tillhöra den kategori a f damer, till h v i l k a h o n minst a f allt ville räknas.
O m den toalett-lyx, s o m u t v e c k l a s på s c e - nen, är det svårt att ens g ö r a sig ett b e g r e p p.
D e t finnes b l o t t en e n d a teater, s o m förser aktriserna ej b l o t t m e d klädningar, utan äf- ven m e d allt annat, s o m h ö r till teatertoalet- ten, o c h det är C o m é d i e F r a n c a i s e (såsom parisarne själfva kalla d e n; i utlandet heter den » T h é å t r e F r a n o a i s »).
P å d e öfriga tea- trarne få artisterna själfva bestå sig m e d k o - stymer, o c h att de d å s ö k a öfverbjuda hvar- andra, faller a f sig själft.
D e t har gått så långt, att — efter h v a d j a g nyligen läste i en tidning — m a n b e g ä r h ö j d a löner m e d hänvisning till — klädes- räkningarna från Worth.
D e t t a lär vara skälet till att M a r i e M a g n i e r a f böjt f ö r n y a n d e a f sitt k o n t r a k t vid G y m n a s e t e a t e r n: under säsongen 1 8 8 8 — 8 9 h a d e hon 2 1, 6 0 0 kr.
i l ö n, m e n toaletterna i de tre s t y c k e n, h v a r i hon uppträdt, h a d e kostat.
gissa!
18,000!
M a n h a d e mindre pretentioner förr i värl- den (a h!
under h v i l k a förhållanden m a n d å måtte h a lefvat, att d ö m a a f v å r a fäders ut- s a g o!)
D å spelade B l a n c h e Pierson i tre pjä- ser p å en k v ä l l o c h a n v ä n d e o a f brutet s a m m a k l ä d n i n g, ehuru m e d o m b y t e a f spetsar — det k a n n u för tiden ingen m ä n n i s k a b e g r i p a!
A t t R a c h e l s fyra k o s t y m e r såsom L o u i s e de L i g n e r o l l e s k o s t a d e 1, 0 0 0 kr., bragte C o m é - die F r a n c a i s e s direktion i förtviflan.
När m a d a m e D o c h e kreerade » K a m e l i a d a m e n » och hennes k l ä d n i n g a r kostade 2, 0 0 0 kr., ro~ p a d e m a n p å s k a n d a l, o e h sedan har Sarah Bernhardt för sina k l ä d n i n g a r i s a m m a r o l l betalat tio g å n g e r den s u m m a n!
Ack, den Sarah!
Man skall verkligen heta Sarah Bernhardt för att ha 2 0 0 teater- kostymer, 2 0 0 promenaddräkter, 2 0 0 p i r kän- gor o c h 2 0 0 par h a n d s k a r!
H a d e h o n ej dem (o e h den 1 0 fot breda sängen), v o r e hon helt enkelt ej Sarah Bernhardt.
S a r a h, m e d sitt suveräna förakt för g u d comme-il-faut ' s o c h d e b o r g e r l i g a d y g d e r n a s föreskrifter, har n å g o t a f g a m l a tidens konst- närsnatur, sådan m a n skildrat oss den.
A k t r i s e r n a sträfva n u efter respcctabiliiy, ett engelskt uttryck för en engelsk uppfatt- n i n g; en » r e s p e k t a b e l » person får göra, h v a d hon vill — b l o t t hon ej låter det u p p t ä c k a s.
R e d a n T h é o p h i l e G a u t h i e r såg m e d o b l i d a ö g o n d e n n a tendens, o c h den g a m l e kritikern S a r c e y k l a g a r bittert däröfver.
I forna tider ville konstnären b l o t t v a r a u p p b u r e n för sin t a l a n g att p å scenen återgifva d e passioner, han i lifvet studerat.
N u ha männen blifvit korrekta o c h d a m e r n a d y g d i g a i detta ords borgerliga mening.
D e t är p å den sociala sträfvar u p p å t.
rangskalan man nu iiAsseye %-vous, Altesse!
... » » M o r a l e n g n u g g a r h ä n d e r n a, » säger S a r c e y, » m e n vinner konsten d ä r p å?
» J a g åtager m i g naturligtvis inte att b e - svara frågan.
J a g b l o t t konstaterar det led- s a m m a i konflikten o c h nedlägger min p e n n a för d e n n a g å n g.
|lf| den storpolitiska världen har augusti månad «sfi * förelett prägeln af ett fredligt stilleben.
Tysk- land, som under framfarna år så gärna velat hafva » krig i sikte » gifver nu fredsförsäkringar åt alla håll och det ibland under rätt originela former.
Sålunda begagnades den stora läkarekongressen, hvilken den 4 augusti sammanträdde i Berlin, som ett organ i fredsdemonstrativt syfte, helst som Frankrike syntes hafva velat mottaga den till för- soning räckta handen genom att till nämnda kon- gress afsända ett stort antal representanter.
» Vi veta, att freden upprättar, men alt ofreden öde- lägger » yttrade Virchow i sitt helsningstal, och orden synas isynnerhet hafva senterats af kon- gressens franska ledamöter, hvilka äfven på ett synnerligen förekommande sätt motlogos.
I syfte att knyta eller befästa vänskapsförbindel- ser säges också kejsar Wilhejm hafva fortsatt sina resor till främmande land.
Återkommen från sin norska resa gjorde han i början af förliden månad ett besök i England.
De engelska tidningarna tro sig veta, att på basis af Helgolandsfördraget ö v e r - enskommelser af vidsträckt politisk slagvidd in- gåtts, isynnerhet med afseende på Afrika, där hädan- efter måhända Tyskland kommer att gå hand i hand med England vid utbredandet af europeiskt kulturherradöme.
Det därpå följande besöket i Ryssland bar så till vida en militärisk prägel, att det närmast gällde bevistandet af den stora trupp- revyen vid Narva.
Att en uppgörelse äfven här varit på tal, antydes; den skulle då hafva gällt Bulgarien, där Tyskland då lär gifvit utsikt till större medgörlighet för Rysslands önskningar be- träffande furst Ferdinand.
Någon förstämning sy- nes här ändå hafva efterlemnats.
Det ser ut, som om kejsar Wilhelm icke varit i allo nöjd med mottagandet, och i den tyska pressen har en och annan spetsig anmärkning framförts.
Visserligen har i Sydamerika återigen en revolu- tion egt rum, men den har varit af oblodig, nästan idyllisk art. I Buenos-Ayres har nämligen presi- denten Celman, som i själfviskt syfte missbrukade sin maktställning, tvungits att afgå, och under befolkningens jubel tillträdde den nye presidenten Pellegrini som representant af ett bättre regerings- system.
Den internationella arbetarrörelsen är ännu allt- jämt verksam i olika länder, äfven om den ej framträder revolutionärt hotande.
Under den gångna månaden hafva den stora kolarbetarestrejken i Bel- gien och sjömansstrejken i Australien på sitt sätt
burit vittne därom.
I tyska riksdagen är förslag väckt om tio timmars normalarbetsdag, hvilken om några år skall nedsättas till nio och innan detta århundrades slut ytterligare nedsättas till åtta timmar.
På en talrikt besökt arbetarkongress i London hafva nu äfven ombuden för de engelska fackföreningarna, ehuru med en ej synnerligt stor majoritet, uttalat sig för åtta timmars normal- arbetsdag.
Här i Sverige har under den gångna månaden allmänhetens intresse till stor del upptagits af de pågående valen till andra kammaren.
Att döma af de val, som hittills egt rum, ser det ut, som om frihandlarne till någon del vunnit terräng i lands- orterna.
Därtill kommer, att Stockholmsbänken denna gång högst sannolikt får en afgjord fri- handelsprägel.
Under de nu pågående agitatio- nerna för valet här i Stockholm är emellertid stri- den mellan protektionism och frihandel i någon mån trängd i bakgrunden för den politiska princip- kampen mellan » höger » och » venster ».
Hittills är det hufvudsakligen den frisinnade venstern som offentligen trädt fram på agitationsbanan.
Mellan den gamla liberalismen, representerad af Liberala valmansföreningen, och den unga starkt fram- trädande socialdemokratien har ställt sig en ny grupp, den » demokratiska », som påyrkar ett mer principfast vidhållande af de frisinnades program samt intager en mellanställning mellan de båda nämnda partien.
På valmöten har ej varit någon brist, enär sådana hållits af alla tre de nämnda grupperna; dessutom hafva Stockholms protektio- nister vid mer slutna valsammankomster enat sig till samverkan äfven för detta val, antagligen med förhoppning att i en eller annan valkrets vinna någon eller några platser.
Då nu därtill kommer, alt inom de nyupprättade valkretsarne äfven mer lokala valsträfvanden pågå, få förberedelserna för det nu stundande valet ett synnerligen kompli- cerad!
skaplynne.
Otto V i d dess anblick han lande o c h han i vester Morgon vårens lyckans minareter S e r d u ej i timma, genom morgon- töcknen glimma, h u r u l ä n g t a n s å l l a r ö f v e r t i n n a r n a sitt g u l d, som med en styrka Fram!
glänser lik O r i o n s, b l ä n d a n d e o c h utan gränser?
H a n j a g a r g e n o m lifvets kala, törn- bevuxna m o t ett mål, hvars stepper falska h ä g r i n g s t ä n d i g t horisonten » Framåt! » len b l o d e t på rinner, h å r d t o c h hjärnan, s n ä r j d i feberyrsel, Dock släpper.
r o s s l a r h a n, fastän från rifna hä- bröstet flämtar vägen stundom brinner.
h ä n d e r, att en ljuflig b l o m m a h ö j e r u p p b l a n d t i s t l a r n a sin k r o n a, d ä r d e n t r ö t t e nacken böjer.
Ater rymmer.
börja samma resa, möda; m e n d e t är s o m s k u l l e s o l e n ej s å o b a r m - hertigt ty vid vandrarns hjärta glöda; hvilar b l o m m a n b r u t e n, nu ett minne: m e d sin n ä r h e t, fastän liflös, är h o n b a l s a m för hans sinne.
S e ' n, när ö k e n s l a f v e n r a s t a r o c h d e g a m l a drömmar komma, icke fick tid att tänka på maten.
En annan ful ovana, som verkar i hög grad skadligt på matsmält- ningen, är att i största hast kasta i sig födan, utan att gifva sig tid till att ordentligt tugga den.
Däri- genom tvingas nämligen magsäcken att öfvertaga ett extra arbete, som enligt naturens anvisning eljes tillkommer tänderna och saliven.
Den gamle heders- man till uppassare, som på en Parisrestaurant såg en kund med största hast slänga i sig maten och varnande sade: » Il faut digcrer monsieun, uttalade därmed en djup fysiologisk sanning, och den stora engelske före detta premierministern, den numera öfver åttioårige Gladstone ansåg sig för sin kraft- fulla helsa hafva att tacka den omsorg, med hvilken han tuggar sin föda; han säges nämligen gifva hvarje tugga ett nyp för hvarje tand, h vilket gör icke min- dre än 32 tuggningsrörelser hos käkarne.
Kända och berömda för sin förträffliga matsmältning voro tre af det första franska kejsardömets stormän, Cam- bacéres, Talleyrand och Napoleon I:s yngste broder Jérome, hvilka i sanning också förstodo att i fullt mått uppskatta bordets nöjen.
Att furst Bismarcks nerver voro så dåliga och den store mannens lynne så ytterst retligt, berodde nog äfven på hans oordent- liga matordning, innan professor Schweninger tog honom under behandling.
Ytterligare må anmärkas såsom en sak af ganska mycken vikt icke allenast för trefnad och ordning, e n v i s s n a d b l o m m a, utan äfven för helsan och en ostörd matsmältning, att alla måltider böra intagas på sina bestämda tim- d å — h v a d under — se.
p å en g å n g färgas mar.
Att härigenom arbete och andia sysselsätt- ningar kunna regleras och dagens timmar lämpligen bleka bladen röda, indelas, inses lätt, men att äfven helsan har gagn o c h ur k a l k e n, hälft f ö r i n t a d, å t e r v ä l l u k t s - af att man äter på bestämda tider är icke för alla lika klart.
V i böra dock härvid i första rummet strömmar flöda!
besinna, hvilken ofantlig roll vanan spelar i vårt lif och icke mindre i vår organisms hushållning.
På Chicot den tid, vid hvilken vi äro vana att gå till hvila, blifva vi sömniga, och äro vi uppe längre än van- ligt, går sömnen oftast sin ko?, och vi nödgas ligga vakna.
På samma sätt blifva vi hungriga vid en viss tid, vid hvilken vi vant oss, och efter denna vår vana att äta på bestämdt klockslag rättar sig För Idun af 0.
H. O. hela hushållningen i vår organism.
Hungerkänslan, som inställer sig vid denna lid, synes nämligen IV.
jämte på mycket annat bero på ett visst tillstånd hos vår blodblandning samt HO3 de körtlar, som af- ' W&amp;J / l ' återtaga härmed den serie uppsatser öfver söndra matsmältningssafterna och vant sig vid att Y \ [/ {?
ofvanstående ämne, hvilka andra sysselsätt- rikligast tillhandahålla dessa vid just den tiden.
7? *? '
ningar för en tid nödgat förf.
att afbryta, och Försumma vi nu vår måltid, försvinner matlusten, på fortsätta våra betraktelser därifrån vi i n:r 17 af samma sätt som sömnen försvinner, då vi vaka Idun för detta år slutade dem.
öfver ett visst klockslag, och det är alldeles icke V i nämnde, att vi icke skulle vara i stånd till sagdt, att den åter inställer sig när som helst, då det be- att förtära en föda, som i rått eller oberedt skick hagar oss.
Matsmältningsorganens körtelsystem lider innehölle de för vår kropp nödiga näringsämnen, af denna oordning i våra vanor, och den omedelbara ägghvitsämnen, kolhydrat, fett, lim, salter, äfven om följden häraf blir dålig och ofullständig matsmält- dessa ämnen funnes i densamma i aldrig så väl af- ning, ojämn afföring, dålig blodblandning och ömsom passade förhållanden.
V i måste nämligen i de allra öfverretning, ömsom förslappning af nervsystemet.
flesta fall förut tillreda dem, innan vi kunna äta dem, För nervösa personer eller personer, som redan lida och denna tillredning är ofta en ganska invecklad af matsmältningsoordningar, äfvensom barn, hvilkas och kinkig process, som kräfver — eller åtminstone organ äro mycket plastiska och lätt skaffa sig ova- borde kräfva, ty härvidlag slarfvas tyvärr ofta oför- nor, är det af stor vikt att noga reglera måltids- låtligt, till men både för helsan och kassan — myc- timmarne, och dtt är alldeles icke för mycket sagdt, ket vetande och uppmärksamhet.
V i böra besinna, att många envisa rubbningar i matsmältningen till att genom felaktig beredning kunna vi förstöra de en ingalunda oväsendtlig del kunnat häfvas och af- präktigaste råvaror och göra måltiden, som borde hjälpas endast och allenast genom födans intagande vara en källa till glädje, njutning och vederkvickel- på bestämd tid.