Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R;dr s k. r. - 131 6- 1 1 2 — r 14 — _ 895- 12 — _ 109- 14- _ 85 3 — _ 2,226 25 — 2 _ 22 35 — 4 154 34 — 4 90 43 — 4 13 40- _ 3C 1 m 21 — a. 41,741 0 — 31-1 4 58 16- -1,412 9 — 4 1,207 10- _ 367 39 — - 57 21 — - 47 — — 13 — 7 24 — - 21 — - 34 10 — 32- - 2 24 — 15 — — — _ — — — —.— — i — — — L~ — — —Is,6231-1-1 v> R:dr 119 10 sk. 8,437 1,003 747 !0,7H 199 1,301 809 145 306 - 11 _ 1 _ 2 41 11146 ,,868; 508 R:dr sk. c/i 24 12 28 12 440 85 155 40 24— 11 R:dr sk. 3624 6,246 139 4,980 4,49824 130 102 R;dr sk. - 47 32 _ 4 16 36 — 12 24 9 3,282 40 42416 319 20 8,975 44 791 559:18 337]30 54 42 137 46 6,92725 201 5,709 4,735 2 075 223 1,111 43 27 106 152 2 8 B ä D 1 t) ’ sr 16 R:dr Isk. r. 1145 5 2,305' 8 25440 23320 7,77447 31] 3 464'23 159 27 2610 12543 3020 6,56520— 87‘25 5.58017 5,029 31 1,21030 163 33 1,20441 39 — 1623 140;— 16538 4— R:dr 2,203 60 sk 29 33 21 25,349 29 9,849 11 2,407 25 124,35426 71242 7 41019 6,21835 91318 3,56044 1,00722 140 22641 3,21010 164,35016 101,255 28 22,20911 4,19211 15,31124 545 41622 2,133 — 2,65336 3738 16026 2019 1,004 49 147 6 — 229 6021 1083, 909 7,459 1,720 27 -- 1,800 32 lil lil 8 24- 1810f 5822 39 24 1245 9- 45 lii 3 — 37 25 9 8 100 i4|- 19 29 30- 48245 130— 9,37511 271,656 --l38,969|l5| 2 l,688|ll| 3|25,88535"5I 273] 6 —66,816 19|lo|l4,693|31 3|81,510l 3 ljl29,99045!lll42,586| 7| 2}25,070| 4| 2|l5,263|l2|—|3,850|27|—| 60| 6 5 4,247/lsl 2/1,466J— (—1222,534 lo|iO|3,588|33l 7|174,297j2l! 3b6,069|42(—}16,103(44:1—|s,6231—1—]80,796l38l— 8,385 3521,807:24 I Jönköpings Lands-Contox den 31 December 1833.
LARS HIERTA.
BJÖRKLUND. t hlmhkj befallningshafyandes UTI Wermlands Län TILL K(Dit<SQ*» 5ÖA<MP i underdånighet afgifnb femårsberättelse för Åren 1828, 1829, 1830, 1831 och 1832. s®(®c®?5© a#» ECKSTEINSKA BOKTRYCKERIET. 1834.
Underdänigste Berättelse.
För fjerde gängen har jag na den nidén afgifva en Femårs-Berättelse beträffande Wermland.
Mili tjenstebefattning såsom Landshöfdinge härstädes, har således varat ganska länge och visserligen längre än jag vågade hoppas, då jag lemnade milt förra yrke.
Att så vidt jag förmår, Uppfylla mina tjänsteplikt, samt uträtta något godt och nyttigt förorten, var städse och är min innerliga önskan.
Huruvida jag häruti lyckats tillhör icke mig alt undersöka annorlunda, än som anspråkslös man, till Ulin egen upplysning lör framlida åtgärder.
Örn annorstädes gjordes mig samma rättvisa för mina välvilliga afsigter, som den jag lyckligtvis njuter inom orten, vore jag fullkomligt tillfredsställd.
Hvad jag dock ovedersägligen bordt förvärfva mig och man icke så lätt beröfvar mig som ärfda välståndet, är en dyrköpt erfarenhet, som jag sökt tillgodogöra när jag kunnat; och utan minnen af det passerade eller bekymmer för det tillkommande uti dessa enskilda saker, vill jag försöka, huruvida uti Almänna, jag lyckats sammanbinda någon ringa lefnads-philosofi med den eu administratör bör äga, enligt min uppfattning af det Embete jag genuin Eder Kongl Majus Nåd bekläder.
Vid tankan på den redogörelse jag således föresatt mig underdånigst tunina uti Eder Kongl. Majus händer öfver hvad jag erfarit under den tid, j;,g åtnjutit Eder Kongl, majus Nådiga förtroende alt styra en af folkrikaste och vidsträcktaste provinserne inom Eder Kongl.
Majus ■Riken; haner jag visserligen mig hafva åtskilligt att anföra som icke kan upptagas under de i formulairet bestämde rubriker; men, som många sa*er» hvilka förut blifvit afhandlade, icke torde uti en följande berättelse, *lleva än hällvisuingsvis böra antydas, äfvensom allt hvad under femårsperioden ej undergått förändring torde böra uteleinnas, skall jag icke w .^a rutn för hvad jag bär att säga.
Jag vet dessutom, att Eder Kongl. aj*t nådigst öuskar delaillerade uppsattser, hvarefter jag också hitintills underdånigst rättat mig, och blifva de sorn cnr?,™ , , i» itÄ* — ^ ■» Ejer Kongl, - Z“ä slssäÄ„ta°Ä-lu°* t oc" r terse 0mj.g skalle Lefv» glö-t .Ä.*",* iu "rfteafsot bordt ari foras såsom ägande eemenslnn , minnes, hvad sol» i åtskilliga fall funnit olikheter i våra omdömen"3
N* °‘ -r ^ melse uti allmänna åsikter Tänp„c c. “ ■ INagon ofverenssläm nröilig i anseende
Ull de" ft tillie'",, v??™» ruud “ idlfr ‘'“h, andra, och en saknad föreningspunkt der vW , :r—'i d med hvar' innan Eder Kongl. Majit Nådfgst"tarer kJ ^fger sammanträff-.
I«l« loci. förhållanden oel, i ‘, i! ser " “"i- ®*‘ blir f uti våra framställningar, ehuru L frii i r ' , eSe,uI,gen uttrycka tjensteutöfninge.i minska förmåganatt'höja* osVVfvta UU de'\ 5 allmännare asigterne, hvilket man ;,>t0 erli i de '®o,e och bedömmande af våra åligganden Befäl* i* ^
Ve at ^äStä’ un^^r ett skeft seen elen, och sålänge af honnef flTt,nlereSSaHt ! ™ä”g". rättvisa för det goda uppsålet och bemödandet hUp**, gagna . octl ”iuler om man nyckfullt gäckas oell fördomsfullt h/l" tU‘lg oc 1 &,ädie,oS' fordra upprättelse. lordomsfu 111 bedommes, utan att kunna U
U dan dr" g^ m ä r Uim. alltfor va1 > att jag hvarken Iian eller bör På mina LnZ^XrÄ” “r- °Ch ^ ^ Ja g för min del hvarken n(Vo .Ll . n , an,rja# *■'§*' foi svarade kretsna rättigheten i den delen väl C| ^ ^estr'^er nägon den sjelfeg gäng förekommer eller vederlägger d Wika ’anf f i,h°PP °m fraf°'. man bör vara för ömtålig ll^i*. ^ , ,in‘a ‘
Ej heller tror jag, att ställningar såra si- Ä’ M S,äcker,er e,hr öfverdrift uliJ fram ehuru skeft den kail vara uSaUada|lIe(lllinS eller grund* som saurén eller fabeln PI1^P 1 • ’ °C 1 k?nske ej salla'i innehålla, såtraktas.
Ingen rättskaffens mlnT U
S°a uSnt °ch fördomsfritt bör be felh hvilka Icke å helier odeira råT ^7 och sneller att göra den effert ?ä\ ^ r v,£S1erl,Sen lemnäs till glömska icke kan mota dem utan’ heUa’Zle ?'ZuZ *?*“*> •*"* Til Autina dock inträffa, då anseendet så hett, fr”* s.I"neslam,»iig.
De f»11 betydligt lider, alt verkuingsforniå - gun genom anfallen iuskränkes.
Vid sådana tillfällen har man en förbindelse mot sig sjelf och det offentliga kall man bekläder , att icke förakta eller låtsa förakta förolämpningarna.
Jag har icke dragit i betänkande alt framstå i sådan strid, när jag trott det behöfts, oell har inga skäl alt beklaga mig öfver utgången, fullkomligt öfvertygad, som jag städse Varit, afl den periodiska pressen, hvarifrån anfallen skedt, är den bästa sii herkels- ventil för alla missnöjens afledande, när och hvar som helst.
Missförstådd och illa skött, visar elen sig visserligen ofta hos oss som annorstädes mindre fördelaglig, men från den bär dock icke sällan mangen tänkvärd Salis och vigtig sanning utgått till allmänhetens upplj*sning; och den tid kommer väl, då sans och stadga blir en förtjenst där man hitintills saknat den.
Då deremot grundsatser och förhållanden, hvilka inverka på menighelernas väl eller ve, lättsinnigt angripas och afhandlas med bestämda afsigter att förvilla allmänna omdömet öfver således vida vigtigare saker än en och annan persons, eller hela korpsers förolämpande; så Irol’ att hvarje Embetsman eller icke Embetsman, som lika mycket föragtar opinions-servilism, som hvarje annan servilism, ager en medborgerlig förbindelse att begagna de tillfällen honom erbjudas till att rälta begreppen så vida han kan.
Det är visserligen sant, att Emhetsmannens åsigter icke blifva betraktade af alla dem, på hvars omdömen man kanske arbetat, med afsigt att nedsätta dess anseende eller förvrida begreppen uti den saken han bedömer; men man bär dock hoppas, alt den sansade delen af allmänheten, gör sig mödan att granska hvarje vigtig sak från flera än en sida, och saker utan vigt må gerna lemnäs att söka sin publik samt tillfredsställa den, äfven örn det tillfälligtvis sker på några personers bekostnad.
Om derjemte en öfvervägande pluralitet af tänkande meuniskor skulle finnas moni enort, hvilka anse Landshöfdingen icke sakna erfarenhet, som sätter honom i tillfälle att bedömma de gemensamma angelägenheterna i öfverensstämmelse »ned godkända eller tillämpade grundsattser; så, och intilldess menigheterna kunna sjelfva göra sina åsigter och anspråk gällande, torde visscrligen Landshöfdingen vara den person, som både har rättigheten och skyldigheten alt, utan menniskofruktan, lala när-det behöfves, såsom alldeles icke sjelf-konslituerad eller anonym sakförare, utan tills vidare, såsom jag underdånigst vågat anföra uti min sista Femårs-Berättelse, Eder Kongl. Majits man på stället och ortens man inför Eder Kongl.
Majit, naturligtvis hvarje person obelagit, sorn härvid finner sina åsiger e^er Bag0P orts lokala och mera inskränkta angelägenheter, icke haft va vunnit det afseende man fordrat, att vända sig till hvilken autoritet som helst, hvarifrån kail förväntas önskad uppmärksamhet på egna nitet eller omdömesförmågan. * ®
Jag vågade redan ali min sista Femårsberättelse, ingå i. granskningen af åtskilliga ämnen, hvaröfver vacklande opinioner sprida, enligt min tänka, ett förvillande töcken.
Sedan dess har en sinnesstämrS, i^T,gat «'g>. ™enn,skorna nästan öfver allt, som tvifvelsutan le StatsmL^me8)61!, a'|ldtr,ng!Ul,rderaS anSeIsSe»,ie,er, men som intilldess
Statsman med beslutsamhet fatta föresattsen att planmessig! och i sammanhang handla i öfverensstämmelse med de upplysningar tiden lemna! öppnar ett vidt fa t for bearbetandet af falska opinioner.
För alla dera’ som af allmänt deltagande eller cosmopolitism hänföras eller låta hänföra s.g, och förhastande fälla sitt omdöme öfver föga utredda saker, kanner jag m,g aga a l möjlig consideration, ty hvem kan icke af i |3 d g'i ^ck,e Sä.med <Jern soni Söra och gjort förvillelser nas spridande till ett indrägt! g t fält för sin lättsinniga verksamhet.
D« antingen utgå från för låga bevekelsegrunder. eller ock sakna de erfor! till ‘exemnlT^0"1 *■ fg00*, hvaruPPä d« k™n* gag-»a.
Icke gör man, till exempel, menniskorna bättre genom det man sänker deni i allmän foim'?10nen °Ch ra,"?kar deras egna begrepp örn sitt värde.
Månne en olkklass, som anses liderlig, för det den begagnar sig — jag erkänner det. stundom till öfverdrift — af det enda njutningsmedel, dess till! förderf —*i L' d-n"*i me.d?,r?1*.
S,tadnar
Pä vägen till ett allmännare •lin ^S,VI Icke säga blir bättre •— genom ständiga förolämp nmgar mot hela måssan, skyldiga och oskyldiga sammanlänkade.
Det afstå.,d , U ^ f^dernaaf dJllka förolämpningar på nära håll, ån på r, d'°h T !PP,en b,ar Sma SUPt:,]lar och carna våler vid markna bvJlVrfJ r*aH dock.tro,,gen l£knas bland dem af Skandinaviens inJg^are sorn förtära minst af starka drycker.
M..n niåv för öfrigt brin JtletTme ^ .an?So,'8ffl!,U ,som lla,st ”'^er zifferberäkning. samt , r e ^er mindre glada förhållanden i deli delen, ett enda brott fo ekommes e, derigenom; men sök visa, att sä och så många hroul r,ridenfil,n P4 .
""“trädet; men nedsätter värdet af alla de mångå huninom hvilka ingen brottsling finnes, och hvem vet, om icke cn proportion häri en gång stadgad som allmän norm, kan leda till öfverseende med dera sorn förfalla till brottslighet, ty oundvikliga öe spe ar en mägtig roll uti massans conceplioner, och ingen sorn uågon lid examinerat verkliga brottslingar, eller sökt intränga uti derus begrepp om orsakerna till deras fallna belägenhet, bar undgått att göra ilen anmärkning, under hvilken besynnerlig ödets ledning dessa menniskor förmoda sig stå.
Beräkningsifvei n och bevisningen för ett ohjelpligt» fallande samhällstillstånd, skulle ej kunna gå så långt, alt man icke finner sig tillfredsställd med en låg procent brottslingar, utan anser flerfalldiga medel nödvändiga för deras ökande.
Missförstådde nitet skulle ju äfven kunna föra till den förvillande sl utsatt sen, att der mindre brott åtalas äger icke större laglydnad rum, men deremot bristande eftersyn hos Fiskaler, ehuru deras inkomster belt och hållet hvila på brotts upptäckande.
Eder Kongl. Maj:t önskar patriotism och en god anda bland folket, och hvilken rättsinnad man önskar ej detsamma, ty hvarje tänkande menniska vet livad härmed kan åstadkommas, samt att nästan ingenting godt och nyttigt för gemensam läkning är att förvänta, dessa momenter förutan.
Men huru blir det väl möjligt att bibehålla hvad som finnes, eller öka hvad som saknas uti dessa delar, örn massan af en nation oupphörligen förespegla® uti hvilken usel belägenhet den sig befinner: inbillad eller verkelig någorstädes, nedstämmer den likväl mängden och banar icke vägen för eli bättre tillstånd.
Hade dylika cöticeptioner utgått endast från trakter, saknande tillgångar på födomedel under ett ofördelaktigt år, så skulle jag icke funnit något ovanligt uti händelsen; med denna håg var allmännare, och utgick, äfven Ilar i orten, ej blott från de vanlottade trakterna.
Nej, der låg en oro hos menniskorna till grund, sorn man icke så lätt gör sig reda för, som man berättar händelsen; och forskningarme i den delen hafva hitintills icke ledt till några upplysande resultater.
Göres hela provinser, den ena efter den andra till liggare, för hvilka välgörenheten sättes i anspråk ärligen, så blifva de det efter hand så i massa som delar, och då man "riglade språket med ordet proletär, så inympade man äfven på våra äldre begrepp, ulgångne från tiden då livar och en var man för sig, något som skulle föreställa en folkklass, lägre än medborgare uti ett constitutionelt samhälle.
Förut betraktades tjenstehjon^, lönadt, klädt och födt af husbonden, såsom lägsta samhällsklassen, skyddad af lagar och reglementen, ehuru med få rättigheter, meli flera förbindelser, bland ania den ännu fortfarande, att ovillkorligen vara i tjenst inlilldes e get ‘“sbåll kunde bildas» och presupponeras kunde, del man förmådde föda sig sjelf.
Nu vill ninn constiluera en folkklass, icke egentligen utgår*- •>en från någon annan, ulan, såsom af händelser och förhållandan beroende af egin» viljan bildad, inom hvilken man skulle äga åtskilliga medbor°eldigt* rättigheter, men icke ens skylldigheten alt föda sig sjelf, mert hushållet som man samlar omkring sig, ett särdeles lyckligt tillstånd* att söka för hvarje hitintills, under bekymmer och arbete sträfvande» men politiskt liknöjd menniska.
Hvart medborgsandan oell fosterlandskärleken taga vägen under denna samhällets nya fördelning, må hvar och en uppgöra, äfven med tillhjelp af ziffror.
Mig vill det synas solli philantropien eller kanske också den likaså välvilliga, som ofta ulöfvade allmänna inblandningshågen här åter missled t oss.
Jag säger oss, ty jag bar äfven, hänförd af denna båg, hvarföre jag också blifvit bestraffad, några gånger led t menniskornas uppmärksamhet på hushållning» egentligen med hvad de ägde, dock under fria valet, inen dervid alitydt följderne af ali göra eller låta hvad de behagade så långt gällande författningar det medgåfvo.
En gång som jag påminner mig r.u, då e» ko, en tunna korn och en tunna sill voro i samma pris, ansåg jag ling böra afråda de mindre hemmansbrukarne i Wermland alt föra sina kol från det feta skogsbete^ till utbyte på Höstmarknaderne mot desse icke dyra artiklar, hvilka mindre skulle förslå i hushållet, hvarigenom möjligtvis också kreaturspriset skulle kunna upprätthållas.
Delta, som jag tyckte, var en husliållsangelägenliet, insågs väl af de flesta, som hägart eger.teligen angick, men klandrades i annan ort, der hushållsbestyr sä egenteligen icke behofvas och portionsspisningen för dagen ger föga upplysning örn stugans ekonomi för den långa vintern.
Jag hade doc glömt, ehuru jag uti denna klandrade uppmaning, tidigare än någon annan antydde, livad inträffa kunde efter en väl frodig men under långvarigt regn till kärnan skadad gröda, alt derjemte råda till samland^ af bark och andra nödbrödsämnen, hvilket från annat håll ansågs soln brist på omtanka och förutseende af mig, roen som, gifvet, skulle dr3 git öfver mig från förra stället, der man icke kände att hark från ålder, ett ständigt begagnadt nödhrödsämne, de skarpaste anma1" »ingar.
Hvart välviljan att blanda sig uti andras hushållning Jeder» visar denna händelse.
Det sätt, hvaruppå det omförmälte klandret oc några flera gäckerier af lika art upptogos inom orten, blir mig a ‘ ett tillfredsställande minne, fullkomligt ersättande det öfvergående 0 * haget att vara misskänd af kanske mången, som förut hyst till mjg 0 ' — 9 ~ troende.
De som på afstånd opåkallad t bedömde mina sedermera vid tagne anstalter, i anledning af missvexten, tillämpade förut och lyckade, fattade dem likväl icke.
Af öfverdrifna berättelser om nöden, i åtskilliga delar af Provinsen, togo Publicisterne deremot sig anledning alt förebrå mig bristande omtanka och tala om de nödlidandes anspråk på allmänna understöd genom Regeringens och Läns-Styrelsens försorg.
Så vida begreppen °m sådane anspråk hade blifvit allmänna hos de behöfvande, skulle ofelbart snikenheten hos en och annan, lättjan och vandringsliågen hos andra, derigenom fått en bestämdare retning, svårare alt ändra än väcka, ty fiutligheten att kringå Autoriteter så väl som författningar, böjelsen att misstro Embetsman och klandra dem, äfvensom att åstadkomma ett efteråt gäckadt medlidande, är allmännare hos obildade, till sjelfsvåld lätt förledde, menniskor, än man vanligtvis tror.
Jag nämner icke dessa förhållanden i afsigt att derigenom rättfärdiga )uig, eller mina åtgärder under senaste missvexten; jag behöfver lyckligtvis lcke det förra, ty de senare hafva svarat till ändamålet, derom äro icke tankarne delade inora orten åtminstone, och några andra vitsord torde Vara öfverflödiga.
Månget opåkallad!
Socknestäms-protocoll vittnar ock der°m, att man rättvisade mina åsigter såsom öfverensstämmande med mängdens egna.
Man kände, att jag icke bade annat mål, äfvensom jägna med denna underdåniga framställning icke äger annan afsigt, än den, att visa, det den principen i undsättnings-väg, hvilken jag följt, såsom egentligen aöbefalld, ehuru sällan rent tillämpad, är otvifvelaktigt den rätta, samt man bör, så vidt man kan, med conseqvens följa ett system, som man 3nser rigtigt, anspråken och orediga begrepp till trots.
Jag sökte uti min förra underdåniga Fem-årsberättelse visa detta vid redogörelsen för undsättnings-åtgärderna efter 1826 års missvext; och då nu tvenne missvexter således öfvergått Wermland, utan att Staten förlorat genom afskrifningar llågot af de lemnade penninge-underslöden, ej heller med något sken af fanning den aflägsnaste backstugusittare i Wermland bevisligen svultit 1*jäl, hvilket ofta händer uti det rika London, bland detta ställes concentrerade population, och på continentens bördigaste trakter; torde den s utsats kunna dragas, att principen, hvarefter här handlats, förtjenar en harnish. 5-årsberättelse efver Wermlands Län. 2 allmännare tillämpning, än en oefterrättlig filantropi synes vilja medgifvaAtt Wermlänningarne icke allmänt klagat öfver Landshöfdingens radica.U grundsatser alt låta dem betala hvad de fått, under det andra orter omkring dem förunnas afskrifningar, torde också visa, att man anser principen som riktig och äfven med temporära uppoffringar önskar den mått® göra sig väg till allmän båtnad.
Mina åsigter i denna del, som jag underdånigst vågar här nedanför® visa, äro äldre än den offentliga tillämpningen; och jag har i detta sorn* andra tall noga sökt göra mig reda för hvad jag velat och kunnat åstadkomma, innan jag gått till verkställigheten.
Undsättningsverket i allmän' het väckte tidigt min uppmärksamhet i anseende till dess skadliga inö/' tande på denna ortens ekonomi och mången iakttagelse på stället, saf®' manbunden med hvad man tänkt och skrifvit i andra länder öfver dell3 ämne, stadgade slutligen min öfvertygelse så bestämdt i den delen, att jafj utan fruktan, sedan jag blef omgifven af underlydande Embetsman, til* hvilka jag kunde äga förtroende, och som delade mina åsigter, vågade föll3 denna öfvertygelse, ehuru den visserligen icke då ännu var öfverensstär®' mande med föreskrifterna och de rådande opinionerna.
Naturligtvis gick j3f> ganska varsamt till väga, och beredde inig endast en väg för öfvergång®*1 till något bättre, än det jag trodde mig hafva funnit rubba de oftast nöd' ställdas hela välstånd och deras begrepp om sina förhållanden till Slate®’
Att det fordrades ibland, utomordentliga naturhändelser, för att något ned' stämma våra tankar om vunnen visdom, samt upplysa oss örn hvad vl verkligen kunna åstadkomma med konstlade medel, trodde jag mig eir>ed' lertid hafva funnit.
Kunde massorna således förut öfvertygas om obillig heten af sina fordringar på Statsmakternas hjelp, och alla, örn institution®*1* lias oförmåga vid utomordentliga fall, vore, enligt min tanke, ett steg ta' git till sansad besinning vid en inträffande olycka.
Och som man, dyl^3 ovanliga händelser förutan, sällan tvingas samla de nyttiga lärdomar, lid®*1 med så frikostig hand annars alstrar, och alldeles icke hemlighetsfullt vecklar för dem som vilja följa den, förmodade jag att från banade delvägen vid ett sådant tillfälle en biväg möjligtvis skulle kunna begag®aS’ som också ledde lill målet.
Från den satsen alt af Riks-Styrelsen nu kan fordras allt hvad 1®311 fordom begärt af Verlds-slyrelsen, utgå de flesta förvillelserna i begrepp®0 och ali oro sorn visar sig; ty man fordrar ju icke endast födan när 1030 ej kan förskaffa den sig sjelf, man fordrar ersättning för det man krut» sin egen jord som skulle lemna denna föda, om allt gick val och rätt ti samt ersättning för de barn man gifvit lifvet.
Det finnes förmodligen ingen Lnndshöfdinge som ej emottagit till och med skrifteliga supliker af sådan art, uttryckande ganska bestämt livad man menar, och som icke fått erfara suplikantens missnöje då anspråken icke kunnat bifallas.
Vi hafva sjelfve gjort oss sakre till dessa anspråks tillkomst genom våra mera välvilliga än välbetänkta uppmuntringar, rubbande naturens jemna gång.
Finngubbe vid ett munteligt afslag på en dylik begäran: ”Uti dina företrädares lid Ängö vi både mycket och godt; men du är så härder, kära Landshöfdinge.”
Gubben hade fordom röjt en trakt af den bergås, hvaruppå dess hemmanslott var belägen, visserligen med en berömlig flit, hvarföre han också hade blifvit helbut med tio Riksdaler, °ch den öppna jorden var, som vanligt i dessa trakter, nästan så stor som den hvaruppå de upptagne stenarne blifvit uppfagde.
Men under äldre missväxtåren och Synnerligen 1812, hade han råkat uti en skuld till Kronomagasinet ungefärligen till beloppet af allt hvad han egde, hemmansdelen och röjningar**e inberäknade.
Jag träffade honom ganska lugnt metande småfisk, under det jag hade erbjudit honom äfvensom alla bans grannar afbetala så småningom sin skuld genom arbete på en väg som upparbetades icke långt från dess hem.
Jag sökte visa honom följderna af sin liknöjdhet, samt att jag hvarken kunde eller ville förhjelpa honom till någon afkortning på bans skuld, annorlunda än genom arbete på nämnde väg, hvilken skulle rödjas mera till gagn för honom, än för Staten som bekostade arbetet.
Jag fick då denna förebråelse, som träffade en likaså bestämd af grundsatts, *Om han var af lynne, hvarföre gubben också fick gifva med sig och arbetade följande året rätt flitigt på ett vida aflägsnare vägstycke, än det ®otn jag först erbjudit honom.
Han kom derigenom tämmeligen ifrån sill skuld och synnerligen sedan han och alla hans landsmän
Ängö endast erlägga half bevillning.
Gubbens hembygd har nu Kyrkor, vägar och hjuldon, *otn förr der icke funnos, och när både han och jag gått ur tiden, såskola våra efterkommande hafva minde bekymmer, än vi hade under vårt sträfvande i dika rigtningar medan vi lefde.
Misskända båda kanske för °e olika begrepp vi gjorde oss om samhället hvaruti vi befunno oss; mea den dag skall komma, då vår tvist blir sliten inför sunda förnuftets och erfarenhetens domstol. * Jag har uti det redan anförda oftast ledt mig från sak inpå nain ringa person, ett ej sällan ogilladt sätt att bevisa hvad nian tror vara det rätta och jag således har att urskulda.
Men hela mitt sätt att studera eller samla den erfarenhet jag önskat tillgodogöra, är ett idkeligt betraktande af händelser och deras resultater, hvilka jag skulle högst ofullkomligt kunna ordna, utan att historiskt återgå till liändelserne derifrån slutsattserne dra# gas.
Häraf följer val, hvilket måste medgifvas, att den, som gjort dessa slutsattser, måste personligen framträda lika som tiden och stället, der händelserna sig tilldragit; men jag skulle tro, att härvid icke förloras 1 tydlighet, örn än något skulle förloras i slutsattsernes allmänligliet.