Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu ehuru det icke kan förnekas, att någon lättnad dymedelst tilläfventyrs kunde beredas fordrinesegare, möta likväl flera omständigheter emot antagande af ifrågaställa förslag.
Utom den af Utskottet redan anförda, förekommer nemligen, att förslaget endast afser några få slags fordringar, eller dem, som. grundas på skuldebref till viss man, på accepterade räkningar och på rakningar, hvilka, enligt ,798 års Kongl. Förordning, blifvit de gäldskyldige ordentligen tillställda, tnen icke inom behörig tid af dem klandrade. 4 Lag-Utslotlets Utlåtande, N:o i05.
Visserligen synes anledningen till denna inskränkning böra sökas i motionärens förutsättning om bifall till hans serskildt väckta motion, att reverser och invisningar till ordres skulle tillerkännas samma natur, ’ som vexlar, och följaktligen komma att lika dermed i utsökningsväg behandlasmen som denna af Utskottet afstyrkta motion ej eller vunnit Rikets Ständers bifall, utan, på sätt Memorialet N:o io4 utvisar, kommit att förfalla, så att de fordringar, som grundas på omförmälda förbindelser, fortfarande i utsökningsväg måste behandlas så, som tillförene, skulle genom antagande af Herr Arnbergs förevarande förslag en olikhet i ärendens behandling uppkomma, som i alltför hög grad skulle störa den enhet, som i frågor af denna art icke utan våda kan lemnas ur sigte.
Och denna omständighet ensam anser Utskottet innefatta tillräckligt skäl emot antagandet af oftanämnda förslag; hvadan Utskottet, vidhållande Betänkandet i denna del, oförändradt återlemnar detsamma till förnyad pröfning af Rikets Ständer.
\idkommande deremot Niklas Nilssons och Nils Petter Petterssons förslag; så ehuru
Utskottet ej kan godkänna den af flere talare gjorda anmärkning, att det af Utskottet föreslagna stadgande jemväl borde utsträckas till fordringar i allmänhet, eller åtminstone till dem, som grundas på godkänd och laga kraftvunnen räkning på arfvode för verkställd landtmäteriförrättning, och andra dermed likartade fordringar, enär, enligt hvad Utskottet redan yttrat, de förhållanden, som göra ett undantag för auktionsfordringar uti ifrågaställa hänseende mindre vådligt, äro för samma fordringar helt och bållet egna, hvartill kommer, att motionären icke väckt fråga om grundsatsens tillämpning på fordringar i allmänhet; finner likväl Utskottet sig böra tillstyrka den utsträckning af förslaget, som Herr Billström i sin emot Utskottets Betänkande afgifna reservation påyrkat, och ålskillige Ledamöter inom de Riks-Stånd, som i denna del återremitterat Betänkandet, ansett ändamålsenlig; i följd hvaraf Utskottet vördsamligen hemställer, att den af Utskottet föreslagna författning måtte till innehållet så förändras, att derigenom varder stadgadt: att om uti en skrift hos Konungens Befallningshafvande utmätning sökes å flere inom samma fögderi eller stad boende personer för serkilda fordringar, som härledes från inrop af varor å en och samma auktion, samt sökanden i öfrigt iakttagit hvad som fordras för erhållande af sådan vilkorlig utmätnings-resolution, som omförmäles i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, Konungens s Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 106.
Befallningshafvande har alt meddela en enda så beskaffad resolution å alla dem, å livilka utmätning sökes.
Stockholm den 21 April 184^- N:o 106.
Ant. till Exp.-Utsk. d. 22 April, kl. 11 f. m, Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 46, öfver väckta motioner om förändring af 24 Kap. 8 §.
Missgernings-Balken, i afseende på ansvaret för den, som oträngd och af vredesmode drager och begagnar vapen.
Berörde Betänkande, livilket Högv.
Preste-Ståndet och Vällofl.
BorgareStåndet bifallit, har deremot blifvit till Lag-Utskottet återremitteradt af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, med anmodan till
Utskottet att taga de bestämmelser i förevarande ämne, som innefattas i förslaget till ny Strafflag, i öfvervägande, samt i anledning deraf göra de jemkningar uti Utskottets förslag, som kunde finnas nödiga, och af Hederv. Bonde-Ståndet, efter det åtskillige talare, med anmärkning att det af Utskottet för nu ifrå•aställda brott föreslagna straff vore alltför mildt, yrkat, dels att ej allenast bruket af, utan ock hotet med knif eller annat lifsfarligt vapen borde beläggas med urbota straff, såsom företrädesvis spö eller fästning, och dels att nya Strafflagsförslagets bestämmelser :i afseende på omförmälda brott måtte på förhand varda antagna.
I anledning häraf torde till en början böra erinras, alt sedan uti26, 27, 29 och 3o §§ i 17 Kapitlet af nämnde Lagförslag stadgadt blifvit, att för misshandel af person, medförande större eller svårare skada, skall till fängelse på längre eller kortare tid dömas, samt att, om af misshandel, som skett af hastigt mod, ringare eller ingen skada följt, den brottslige borde dömas till fängelse eller böter; så innehåller 36 § i samma Kapitel, bland annat, att den, som i uppsåt att skada göra, eller eljest i vredesmode, emot annan drager knif eller svärd, spänner bössa eller reser annat lifsfarligt 6 Lag-Utskottets Utlåtande, å?:o i06. vapen, skall, der ingen skada sker, straffas med böter till tjugufem Riksdaler nämnde myntslag, samt att, derest skada kommer af sådant brott, fängelse från trettio till och med etthundraåttatio dagar ock må ådömas, der eljest blott till böter dömas skulle.
Jemför man dessa stadganden med dem, som gällande lagstiftning innefattar angående de förbiylelser, hvarom nu är fråga, eller lifsfarligt vapens dragande eller våldsamma begagnande, så visa sig hufvudsakligen följande skiljaktigheter: att ansvaret för dylikt vapens diagande i vredesmode, då skada ej sker, är vida läg e, enligt gällande lag, än det, som efter förslaget kunde komma i fråga; samt att då, jemlikt Kongl. Ilrefvet den 20 September 1786, den, som tillfogat skada med lifsfarligt vapen, alltid för vapnets begagnande skall dömas att bota tjugu daler, utom det i lag utsatta ansvar för skadan, så skulle deremot serskild påföljd för vapnets bruk icke efter förslaget ega rum, då skada dermed biifvit föröfvad, derest icke för skadan eljest borde åläggas böter, i Ii vilket fall till sistberörde fängelsestraff finge för brottet dömas; men i alla andra händelser, då misshandel vore med urbota fängelse belagd, komme ansvaret för vapnets bruk att inbegripas i det serskilda för misshandeln bestämda straff.
Ehuru den gällande och den föreslagna lagstiftningen således i nu anmäikts omständigheter äio skiljaktiga, synes likväl af det anförda, hurusom de öfverensstämma deri, alt blotta hotet med lifsfarligt vapen i båda biifvit med böter belagdt, fastän förslaget medgifver ådömandet af så väl högre som lägre böteslopp, än det i 24 Kap. 8 § Missgernings-Balken ovilkorligen fastställda, eller tjugu daler.
Nu har väl biifvit yrkadt, att för sådant hot måtte bestämmas urbota straff; men Utskottet kan lika litet understödjs samma yrkande, som
Utskottet anser lämpligt att för närvarande höja den i detta fall stadgade bötespåföljd.
Eu bestämmelse af förstnämnde beskaffenhet vore helt och hållet stridande mot handlingens art; och genom bötesbeloppets förböjande skulle ett missförhållande uppstå emellan de i gällande lagstiftning utsatta bötespåföljder, enär botet dymedelst skulle k unna komma att beläggas med strängare ansvar, än som, enligt 34 och 35 Kapitlen Missgernings-Balken, kunde ådömas, derest deri omnämnda skador biifvit med vapnet tillfogade.
Om det emedlertid än är nödigt alt, med afseende å den våda lör andra, som är förenad med bruk af lifsfarliga vapen, söka förekomma blotta hotet dermed, är dock ostridigt, att någon egentlig brottslighet icke förr uppenbaras, än då hotelsen öfvergår till Tåld.
Men ej eller häri delar Utskottet deras åsigter, som fordra ovilkor - 7 Lag-Vlskotlets Utlåtande, N:o i06. ligen urbota straff.
Utskottet i denna del framställt, tror Utskottet sig hafva gått så långt, som det varit möjligt, med hänsigt till öfriga stadganden i gällande lag.
Man måste nemligen taga i betraktande, att en skada, tillfogad med ett icke lifsfarligt vapen, i sjelfva verket kan vara lika svår, som den, hvilken blifvit tillskyndad med ett lifsfarligt.
Om nu förhållandena mana lagstiftningen att, genom strängare ansvar, söka förekomma del öfverhandtagande bruket af dylika vapen, får den likväl dervid ej förbise, hurusom skador, som genom andra medel tillfogas, få försonas med böter, samt att ett ovilkorligen urbota straff i förra fallet följaktligen ej vore öfverensstämmande med de grunder, hvarpå gällande lagstiftning hvilar.
Men emedlertid får Utskottet upplysa, att det sökt, så vidt möjligt varit, i sitt förslag närma sig till nya Strafflagen.
På sätt uppgifvet blifvit, stadgar nemligen densamma, att den, som drager knif eller svärd, skall, derest skada kommer af sådant brott, straffas med fängelse från trettio till etthundraåtiatio dagar, der skadan eljest blott medförde bötesansvar.
Nu är i allmänhet all misshandel i gällande lag belagd med bötesansvar, och derföre bär jemväl Utskottet tagit ledning af nyssb^rörde stadgande, då Utskottet föreslagit, att om skada tillfogas med lifsfarligt vapen, skall den brottslige bota för skadan serskildt enligt lag, samt der förutan straffas med antingen böter, eller arbete å fästning eller koriektioi simäitning till högst sex månader, i hvilken sednare omständighet
Utskottets förslag således helt och hållet öfverensstämmer med förslaget till ny Strafflag.
En fullkomlig öfverensstämmelse kan icke ega rum, utan en mera vidsträckt och omfattande förändring i lagstiftningen, hvarom dock nu ej är fråga.
Det nu anförda torde emedlertid innefatta tillfyllestgörande anledning till Utskottets åtgärd att till förnyad pröfning af Rikets Ständer oföiändradt återlemna ifrågavarande Betänkande.
Stockholm den 21 April i845.
STOCKHOLM TRYCKT H03 W. F. SAfcMAH 1845.’ Jjag-Utskotteta Utlåtande, N:o 107.
1 N:o 107.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 25 April, kl. 7 e. m.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 91 öfver väckt motion om förmånsrätt för förskott, lemnadt på varor, som blifvit till försäljning emottagna m. m.
Emot nämnde Belänkande, hvilket Höglofl.
Ridderskapet och Adeln bifallit, men öfrige Riks-Stånden till Lag-Utskottet återremitterat, har blifvit anmärkt, att Utskottet saknat fullt giltiga grunder att afstyrka den ifrågaställda förmånsrätten för förskott, lemnadt på konnässement öfver skeppade varor.
Om nemligen varorna ännu icke blifvit till förskottsgifvaren uttryckligen öfverlemnade, så voro de likväl i sjelfva verket ställda till hans förfogande.
Skepparen tecknade icke konnässement förr, än han fått varorna ombord; men ifrån detta ögonblick stod han i ansvar derför, och vore egentligen att anse såsom ombud åt den, till hvilken konnässementet blifvit stäldt.
Härpå grundades jemväl den af Utskottet omnämnda sed, att förskott lemnas på konnässement öfver skeppade varor, hvilken för handelslifvet vigtiga sed jemväl funnes i andra länder.
Men der egde ock den förmånsrätt, som nu är i fråga, rum; och det vore desto nödvändigare, att en dylik rätt äfven blefve fastställd här i landet, emedan det förhållande eljest inträffade, att om Svensk man försköt penningar på konnässement å varor, hvilka utländsk man låtit å utrikes ort inlasta, den förre åtnjöt förmånsrätt i varorna, derest den sednare, innan de hit ankommit och af förskottsgifvaren emottagits, gjorde konkurs; men att deremot, i händelse Svensk man emottagit förskott af utländsk på lemuadt konnässement å skeppade varor, den sistnämnde ej egde ringaste företrädesrätt, om förskottstagaren till borgenärerne afträdde sin egendom före varornas framkomst.
I detta missförhållande läge ett bindande skäl för påyrkade lagstiftningen, den der desto mindre kunde anses strida emot gällande lagstiftningsgrunder, som den öfverensstämde med hvad angående Bodmeri- och Bilbref funnes stadgadt.
Härförutan har en talare inom Bonde-Ståndet erinrat, att den i 3 § af Utskottets förslag gjorda inskränkning, att nemligen förmånsrätt i Bih. till R.
Prof. 1845.
7 Samt i Afd. 35 Raft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 107. varor ej finge ega rum, om förskottstagare och förskottsgifvare äro boende på samma ort och varorna der blifvit till försäljning öfverlemnade, syntes hafva mindre skäl för sig, utan borde, enligt talarens åsigt, förmånsrätten iå åtnjutas, antingen kontrahenterne bo i samma stad eller på skilda oiter.
Utskottet har tagit i öfvervägande hvad sålunda blifvit anfördt; och enär någon anmärkning emot 3 § i den af Utskottet föreslagna författning icke blifvit gjord inom Preste- och Borgare-Stånden, hvi 1 ka för ålerförvisningen af ifrågavarande
Betänkande endast hemtat anledning från den omständighet, att förmånsrätt icke blifvit fastställd för förskott, lemnadt på konnässement öfver skeppade varor, synes det kunna antagas, att dessa Riks-Stånd i öfriga delar godkänt Betänkandet, och således derutinnan instämt med Ridderskapet och Adeln; men ehuru denna tre Riks-Stånds sammanstämmighet skulle kunna ensamt åberopas emot den inom BondeStåndet framställda anmärkning emot nyssberörde §, får likväl Utskottet såsom svar å samma anmärkning hänvisa till det SKäl, som föranledt den bestämmelse omförmälda § innefattar.
Om nemligen den nu ifrågaställda förmånsrätten gällde för förskott, lemnadt på varor, som blifvit nedsatta hos en person, hvilken bor på samma ort, som förskottstagaren, skulle, på sätt Utskottet yttrat, ett ökadt tillfälle yppas för den mindre redlige gäldenären att gynna sina närmast boende borgenärer på de öfriges bekostnad.
Under sken af kommission skulle en säkerhet kunna dem beredas för deTas fordringar vid gäldenärens iråkade obestånd, och således en pantsättning i sjelfva verket ega rum, utan att bära namnet deraf.
Då emedlertid äfven frånvarande borgenärers rätt måste så vidt möjligt är bevaras, anser Utskottet försigtigheten bjuda, det icke lagstiftaren inför bestämmelser, som underlätta åtgärder till deras förfång; och häri torde en giltig förklaringsgrund finnas till stadgandet i förevarande §, hvars bibehållande, efter Utskottets åsigt, är af serdeles vigt; men hvad deremot angår frågan om förmånsrätt för förskott, lemnadt på konnässement öfver skeppade varor; så ehuru denna förmånsrätt ej är så förenlig med i gällande lagstiftning antagna grundsatser, som den af Utskottet föreslagna, anser likväl Utskottet sig destomindre böra vidhålla sin i denna del yttrade åsigt, som en motsatt blifvit inom tre Riks-Stånd, uttalad, samt samma förmånsrätt, den der af för handen varande förhållanden påkallas, dessutom ej torde kunna sägas stå i strid med lagstiftningen i öfrigt.
Uti i Kap. Skiplego-Balken af gällande Sjölag stadgas bland annat: ”så skal ock Skiparen för hvar och en, hag-Utskottets Utlålandej N:o iOl. 3 som något gods i hans Skip lastar, underteckna trenne Yederkännelse Skrifter, som Cognoscementer kallas, alla tree af liika innehåld, så åt när then ene fullgöres, tå blifva tbe andre utban värde”; och i enlighet härmed ans»s den8skeppare, som emottagit gods för att öfverföras till någon på annan ort boende, och medelst konnässenaenters undertecknande sig dertill förbundit, ej befriad från sin förbindelse förr,, än han densamma, enligt konnässementets lydelse, fullgjort, ehvad befraklaren eller afsändaren annorlunda förordnar, derest han icke återställer alla konnässementerne.
Godset är således att betrakta såsom åt skepparen anförlrodt för en tredje persons räkning, eller, med andra ord, stäldt under den sistnämndes förfogande.
På sådan grund kan jemväl den påyrkade utsträckningen af förmånsrätten försvaras; men häraf följer äfven, att densamma icke kan ega rum i annan händelse, än att konnässementet blifvit stäldt till viss person, och ej ensamt till innehafvaren.
Och Utskottet, som alltså understödjer omförmälda yrkande, hemställer följaktligen, att i punkten i den af Utskottet föreslagna författningen måtte erhålla följande förändrade lydelse:
Den, som från annan ort till försäljning emottagit varor, eller till honom eller hans ordres stäldt konnässement derå, samt på hlifvande köpeskilling för varorna lemnat förskott, eller i och för för säljning suppdrag et haft omkostnad, njute för sådant förskott och omkostnad med ränta, i händelse förskottstagaren före försäljningen gör konkurs, förmånsrätt utur värdet af varorna, derest de finnas till för skottsgifvar ens förfogande eller under hans vård.
Blifvande till följd häraf Utskottets förslag, vid hvilket någon anmärkning i öfrigt inom Riks-Stånden icke blifvit gjord, endast med denna förändring tull förnyad pröfning af Rikets Ständer härmedelst vördsamligen återlemnadt.
Stockholm den April i845. 4 Lag-Utskottets Utlåtande, N;o 108.
Ant. till Exp.-Utsk. d. 25 April, kl. 7 e. as.
Utlåtande, f anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 92 öfver väckta motioner om förändring af 17 Kap. 2 § llättegängs-Balken, angående den kraft till bevisning, som bör tillkomma böcker öfver handel och köpenskap.
Genom serskild» från Rikjs-Slånden till Lag-Utskottet ankomna Protokolls-Utdrag inhemtas, att berörde Belänkande blifvit bifallet af Högv.
Preste-Ståndet i sin helhet och af Vällofl. Borgare-Ståndet endast med den förändring, som Herr Lagergren, i sin mot Betänkandet afgifua reservation, påyrkat, eller med uieslutande af följande period af föreslagna författningens 3 § nemligen:
Beropar sig både kärande och svarande på handelsbok, och är bokföringen dem emellan skiljaktig; vare då den till edgång berättigad, hvilken kan förete bref eller skriftlig reqvisition, eller faktura, eller konnässement, eller forsedel, eller annan handling, som till styrka för bokföringen länder"; men att detsamma deremot blifvit till Utskottet återförvisadt af ölrige två Riks-Stånd, på grund af åtskilliga anmärkningar, som hufvudsakligen blifvit framställda, hos Höglofl.
Riddeiskapet och Adeln: af Herr Friherre Raab, A. Chr., hvilken anfört: att om det vore ■vådligt tillåta handlande att med ed bekräfta deras fordringsanspråk, så syntes det än mera farligt, att medgifva köpare rättigheten alt befria sig från anspråken genom ed; alt Utskottet således, för att undvika detta ömsesidigt menliga förhållande, bordt taga steget ut och dermed föreslå, att den, som utborgar varor, alltid skulle vara skyldig lemna motbok, och att liandelsboken derförutan ej egde någon bevisande kraft; samt att, enligt denna Herr Friherrens åsigt, i och 2 §§ i Utskottets förslag borde komma att lyda sålunda: 1 §.
Handlandes bok medför öfver skedd utborgning icke bevis emot annan, än handlande, med mindre än att motbok lemnad blifvit;’* och 5 Lag-U tslottets Utlåtande, N;o 108. 7 §.
”Har handlande tillställt den, som varor af honom borgat, motbok, deri tecknadt finnes hvad borgadt och betaldt blifvit, och kan ej fel deri visas, gälle den bok för fullt bevis, der den, som motbok åberopar, gitter med gäldenärens skriftliga qvitto eller annorledes styrka, att han motbok äskat och emottagit.
Har motbok lemnad varit, och säger den, som kräfves, alt den förkommit, eller kan handlande i motbok visa fel, som utan hans åtgärd eller vållande tillkommit; då ege han, eller den hans handelsbok hållit, rätt att den med ed styrka.” Hvarförutan Herr Fiiherren, som instämt i Herr Lagergrens ofvananmärkla reservation, hemställt, om det icke vore lämpligt, att, ehvad bevisningskraft än må tilläggas handelsbok, bestämma, det en sådan ej gällde uiöfver viss tid, t. ex. tre månader efter årets slut, helst ett dylikt stadgande skulle tvinga fordringsegare att inom nämnde tid fordra antingen kontant betalning eller skuldens omsättning i skuldebref eller vexlar, hvilket åter vore serdeles välgörande för krediten i allmänhet. af Herr Grefve Posse, E„ samt af Herr Grefve Cronhjelm, P., hvilka båda understödt Herr Friherre Raabs anmärkningar emot i och 2 §§ samt det af honom uppgjorda förslag till förändrad lydelse af samma med tillägg, dels af Herr Grefve Posse, att han jemväl biträdde den mening, som Herr G tint her uttalat i sin emot Utskottets Betänkande afgifna reservation, eller att den af Utskottet föreslagna förändringen i afseende på handelsboks vitsord borde göras generel, eller utan undantag för förhållandet emellan handlande inbördes, samt alt, i följd deraf, ur 2 § orden. emot annan än handlande, borde uteslutas, tillika med hela 3:dje § och citationen i den > hvilken åsigt Herr Rosenblad, B., instämt, och dels af Herr Grefve Cronhjelm, att ordet hatt, i slutet af 1 § borde utbytas emot denne, emedan meningen deraf blefve tydligare. af Herr Friherre Cederström, J., som hemställt, om icke för undvikande af edgång, der motbok ej blifvit lemnad, det borde föreskrifvas, att den, som utborgar varor, skulle vara pligtig taga skuldsedel eller qvitto, hvilket borde innehålla bestämd tid för betalningen, allt utan afseende på förhållandet emellan handlande inbördes eller emellan handlande och andra personer. af Herr Lagerhjelm, P., som erinrat, att den af Utskottet föreslagna 6 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 108. ”innovationen i lagen”, att den, som blifvit krafd, skulle vara skyldig att med ed fria sig från krafvel, Borde förekommas, enär personer funnos, som,
ej tillräckligt upplyste om edens vigt, ej kunde emotstå fieslelsen att missbruka densamma; utan att han likväl godkände den princip, att varuutborgare, å andra sidan, skulle ega en ovilkorlig rätt att besvärja sin handelsbok; men ansåg talaren det böra på Domarens pröfning bero, huruvida den handlande kunde anses berättigad att med ed styrka sin fordran , den der i annat fall måste underkännas, af Herr Åkerman, hvilken ansett en väsendtlig skillnad böra göras emellan den mindre och den större handeln.
Ehuru önskligt det i afseende på den förra vore, att vid försäljning af vara, som icke kontant betaldes, aftalet åtföljdes af en skriftlig handling i form af vexel eller skuldsedel, syntes likväl Utskottets förslag i denna del vara antagligt, derest i § sammanbundes med 2 mom. i 2 §, hvars 1 mom. deremot helt och hållet borde utgå, så att det komme att af Domaren bero att, i fall der motbok ej funnes, efter omsländigheterne pröfva, om för frågans lösning edgång behöfde uppdragas åt den ena eller andra parten.
Deremot borde i den större handeln, eller angående förhållandet handlande emellan, handelsbok ej medföra vitsord och således ej få bekräftas med ed.
Här borde vexlar eller skuldsedlar framtvingas, såsom säkrast ledande till ett klokt kreditsystem; och då sådant motverkades genom stadgandet i 3 §, ansåg talaren denna § böra ur förslaget försvinna, hvaremot den 4-'da borde qvarstå, såsom ett nödvändigt bihang till den första. af Herr Grefve Sparre, E.} som, hufvudsakligen instämmande med hvad.
Herrar Åkerman och Lagerhjelm anfört, utom hvad angår 3 den Herr Grefven ansett böra bibehållas, emedlertid anmärkt, att 1 § föreföll mindre tydlig.
Der stod nemligen ”galle den bok för fullt bevis, der den, som motbok åberopar, gitter med gäldenärens skriftliga qvitto eller annorledes styrka, att han motbok äskat och emottagit,” men om motbok fonnes, så beböfdes väl icke ådagaläggas, att den blifvit begärd och emottagen, emedan motbokens företeende och åberopande derom innefattade bevis.
Utskottets mening syntes dock hafva varit den, att om motbok icke funnes, då skulle med bevis styrkas, att sådan blifvit lemnad och emottagen, för att handelsboken skulle kunna gälla såsom bevisning. och af Herr von Troll, S, G., m. fl., hvilka med Herr Friherre Raab Lag-Utskottets Utlutande, N:o 108, 7 förenat sig i den åsigt, som blifvit uttryckt i Herr Lagergrens reservation ; och hos Hederv. Bonde-Ståndet: af Riksdagsfulimäktigen Ola Jeppsson från Blekinge, som emot i och 2 §§ framställt anmärkningar i enahanda syftning, som de af Herr Friherre ftaab gjorda, samt i öfrig t åberopat innehållet af Herrar Gunthers och Lagergrens omförmälda reservationer. af Riksdagsfulimäktigen Nils Strindluncl från Wester-Norrlands Län, hvilken anmärkt, att man af Utskottets förslag ej fann, huruledes förhållas borde, om i tvist emellan handlande ingendera kunde förete sådana bevis, som 3 § fordrar för handelsböckernas bestyrkande, eller då endera parten dött; samt slutligen a<f Riksdagsfulimäktigen Carl Gustaf Bruhn från Hallands Län, som, instämmande i Ola Jeppssons åsigter, dessutom, såsom olämplig, i Utskottets förslag anmärkt den rättighet, som 2 § lemnar gäldenär, att låta handlanden edfästa sin bok.