Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pris för sista kvartalet af Idun 2 kr.
För sista halfåret endast 2 kr.
Äfven kvartalsprenumeranter på Iduns mode- tidning, Barngarderoben och Kamraten ' erinras om kvartalsskiftet.
Österländska skönhetstyper.
Några anteckningar för Idun af A x e l En.
(Forts. o. slut fr. n:r 35).
Afven kvinnorna i Birma-l&amp;nået äga tal- rika representanter för skönhet och kvinn- liga behag.
Men det är här, som gränsen för de sneda ögonen börjar, och den som ej tycker om att se sneda ögon, bör därför ej följa mina anteckningar längre.
Birmanskorna äro till lynnet glada och otvungna.
Många af dem äro knappast mindre förtjusande än japanesiskorna, om hvilka de föröfrigt i mycket annat starkt påminna.
Detta är så mycket egendomligare, som de ursprungligen insupit hinduernas så- väl religiösa som borgerliga vanor.
I mot- sats till österns kvinnor i allmänhet äga birmanskorna nära nog lika stor personlig frihet som deras europeiska systrar.
I själf- va verket är birmanskan mera en evidence än männen därstädes, som icke alls göra någon invändning mot, att deras kvinnor deltaga i, ja, ofta ensamma utföra manliga sysslor.
Alltså ett litet Europa i smått.
Det finns många olika raser i Birmalandet, men den mongoliska typen är förhärskande.
Kroppslängden blir här mindre än européer- nas normallängd äro och kindknotorna mera utstående, liksom näsan kortare och bredare som på kinesiskorna.
H y n öfvergår här från den vackra djupa bronstonen till en mera gulblek nyans.
Deras tänder få allt mer utseende af små, bländhvita pärlor, me- dan håret antar en glänsande sotsvart färg.
Hvad de sneda ögonen beträffar, ut- göra dessa ännu icke något starkt känne- märke på typen, och ej heller hafva de ännu krupit ihop till den kinesiska litenheten.
För en tjugu år sedan fanns det vid.
konungens af Öfre-Birmas hof en » drottning », som beskrifves sålunda af en resande ame- rikan: » En så vacker varelse tror jag mig förr aldrig förr hafva sett och torde nog aldrig få se hennes like i världen.
Hon var, skulle man med skäl kunna säga, en af paradisets » Houris », en orientalsk pärla af sällsynt skönhet och öfverjordisk glans. » Det säges och ej utan tillförlitlighet, att birmanernas kaukasiska typlikhet kan bero på den starka invasion af israelitiska ele- ment, som landet haft att mottaga sedan långliga tider.
Detta gäller särskildt den Kareniska stammen, i hvilken man dock egendomligt nog äfven påträffar kvinnor och män med brunt hår och bruna, ja, blå ögon.
En mycket egendomlig dräkt bäres af de s. k.
» röda karenskorna ».
En stor röd tur- ban, stundom svart, hvilar på hufvdet.
Från högra skuldran nedfaller ett slags röd, romersk toga, som ordnas i smakfulla veck.
Den vänstra armen är merendels bar.
Ett slags schal lindas vidare om midjan och 6 u t i, Af Klädes, Stickylle oeh Ull NOrrkÖDingS Ullspinneri tillverkas alla slags Herr- o. Damtyger samt Konst- väfnader 1 starka och vackra kvalitéer.
Slöjdgatan 7, stwm, Aiim.
70 96.
Billiga arbetslöner: Klädninnstyg, 8 — 9 kv.
br., pr mtrkr.
1,20, Kostym - o.Kapptyg 1,75, Filtar3å 5kr.
Ylle af hämtas!
t v ä t t o. f ä r g n i n g emott.
« 2
ID UN 310 U r notisboken.
t Viktor Rydberg.
Oväntadt kom i lördags budskapet, att den store skalden och tänkaren Viktor Rydberg samma dag på middagen kl. 1,15 aflidit å Djursholm.
Med honom har den svenska ve- tenskapen och den svenska vitterheten förlorat en af sina ädlaste och störste.
Han var född i Jönköping den 18 december] 828 och sålunda vid sin död nära 67 år.
Från 1855 var han bosatt i Göteborg, där han id- kade publicistisk verksamhet i Göteborgs Han- dels- och Sjöfartstidning.
Efter att i 21 år hafva varit fast medarbetare i nämnda tidning, erhöll han af styrelsen för Göteborgs stads undervisningsfond uppdrag att hålla föreläsnin- gar i filosofi och kulturhistoria därstädes.
Un- der sin Göteborgstid utgaf han sina mest be- kanta verk » Den siste athenaren » samt den uppseendeväckande skriften » Bibelns lära om Kristus ».
År ' 1877 invaldes han till medlem af Svenska akademien.
År 1884 flyttade han till Stockholm, dit han af styrelsen för Hög- skolan kallats till professor i kulturhistoria.
Hans föreläsningar vid högskolan skulle för några dagar sedan hafva tagit sin början för terminen, men blefvo inställda på grund af hans sjukdom, en svårartad tarmkatarr.
Till sin person var Rydberg den blidaste och anspråkslösaste, man gärna kan tänka sig.
Han var i lika hög grad en ädel människa att älska, som ett snille att beundra.
I sitt hem — under de senaste åren den vackra vil- lan Ekeliden på Djursholm — njöt han också den renaste lycka.
1 en omgifning, som fullt tillfredsställde hans fint utvecklade känsliga skönhetssinne, omhuldades han där af den öm- maste makas outtröttliga omsorger.
Han hade år 1878 trädt i äktenskap med Susen Hassel- blad, af en känd Göteborgssläkt.
Som den närmast sörjande vid den öppnade griften står nu denna hängifna maka, men hennes sorg delas i alla svenska hem, som lärt älska den hädangångnes storsinnade diktning.
Drottningens välgörenhet vid JTok.
Or- tens fattige förlorade vid drottningens af resa från Hok en uppoffrande välgörarinna.
Redan strax efter hennes ankomst dit började hon närma sig de i skilda afseenden nödställda och på allt sätt hjälpa, och sedan blef det bruk att gå till Hok och omtala sin nöd och sina behof.
Drott- ningen syntes ej besvärad af dessa besök.
Fast- mer berättas, att hon själf rätt ofta uppsökt eller låtit uppsöka sådana fattige, hvilka ej vågat vän- da sig till henne.
Till förebyggande af missbruk hafva de besö- kande fått förete prästbevis, utvisande arten och graden af deras nödställdhet, och efter dettas in- nehåll hafva alla fått hjälp, antingen penningar eller matvaror.
Drottningen har vunnit allas hjärtan, och sär- skildt i de lägsta kojorna och vid sjuklägren hör man henne prisas af alla, från det lilla barnet till åldringen.
I lördags afled härstädes i den höga åldern af 93 % år änkefru Sophie Emilie Nordström, änka efter den på sin tid bekante riksdagsmannen i prästeståndet, kyrkoherden i Gefle, teologie doktorn Abraham Nordström.
Den vördade gamla sörjes närmast af barn och barn barn.
Bland de förra är kanslisekreteraren i ecklesiastik-departementet, filos, doktor Simon Nordström.
operan hav tvänne gånger under den se- nast förflutna veckan uppfört » Trollflöjten;), båda gångerna för fullsatt salong.
Det oaktadt har direktionen redan flödgats nedlägga den klassiska operan, enär dess vackra, men skrymmande de- korationer lade hinder i vägen för deii öfriga repertoaren.
— Hvad den första föreställningen beträffar, hvilken vi bevistade, togs priset här naturligtvis af fru Östberg som nattens drottning; och dock föreföll den framstående sångerskan denna afton ej fullt disponerad.
Fröken Kragballe återgaf för första gången Rammas parti.
Hon tycktes emellertid ej rätt lämpa sig härför Rösten är nog ganska vacker och nätt, men föredraget tämligen ytligt och stundom slarfvigt.
Den ge- nuint danska dialekten måste gifvetvis bortarbe- tas.
Den yttre apparitionen är det bästa.
Hr Lundmark hade en särdeles lycklig afton som Tamino, och hr Sellergrens Sarastro är sedan före- gående repriser lika välkänd som hr Lundqvists talare.
Fröken Sparrman, hr Lejdström och hr Johanson hade öfvertagit Papagenas, Papagenos och Monostatos ' roller, åt hvilka de gåfvo ett er- kännansvärd tutförande.
Tärnornas och geniernas ej oviktiga partier hade likaledes erhållit goda representanter i fröknarna Karlsolm, Frödin och fru Almati-Rundberg samt fru Lindström, frök- narna Lindegren och Oisen.
» Carmen » gafs åter i måndags inför till sista plats fullsatt salong.
Denna föreställning gjorde ej samma goda intryck som den näst föregående.
Största intresset samlade sig naturligtvis äfven nu kring hr Morello (don José), hvilken ock på grund af sitt förträffliga spel blef föremål för publikens lifliga hyllning.
Fru Almati-Eundbergs framställning af Carmen lämnade åtskilligt öfrigt att önska.
Fröken Karlsolm föreföll ej heller väl disponerad.
I stället för hr Söderman, som blifvit hes, fick man i toreadorens parti höra och se hr Lejdström, hvars krafter i intet hänseende räckte till för detta fordrande parti.
Dramatiska teatern förde i lördags fram sitt första nya program för spelåret.
Vi våga dock lifligt hoppas, att arten af denna olyckliga in- ledningsföreställning ej på något vis måtte bli kännetecknande för hvad teatern hädanefter äm- nar bjuda af konstnärligt allvar eller för den värdighet och urskilning vid valet af repertoar, man måste ha rätt att fordra af en scen med Dramatiska teaterns ställning.
Inledningsstycket utgjordes af ett litet en akts svenskt original, ett dramatiskt debutarbete af Fredrik Nycander, benämndt » Sonen ».
Mot det- tas antagande må mindre invändas, då en allvar- ligt sträfvande talang väl kan förtjäna och hafva nytta af en dylik uppmuntran, äfven om visser- ligen af detta oklara och famlande försök fram- gick, att den unge författaren ännu har ett stycke väg kvar till full mognad och behärskning.
Det lilla stycket inrymde likväl erkännansvärda ansatser, om också dessa snarare af lyrisk än dramatisk art.
Det är ju äfven som lyrisk skald hr Nycander hitintills gjort sig förmånligast be- märkt.
De uppträdande gjorde förvisso sitt bästa att fylla ut den ojämna diktväfnaden; det var ock krafter sådana som hr Hillberg och fruarna Fahlman och Sandell, som gingo i elden för hr N:s sak.
Angående hvad sedan följde, anse vi oss så mycket hellre kunna fatta oss kort, som Meilhac och Halévys » Lilla markisinnan » — långt innan detta läses — väl för alltid försvunnit från Dra- matiska teaterns scen.
En viss fond af kvick- het kan man icke frånkänna denna parisiska » sedekomedi », men dess ohöljda frivolitet ver- kade så pinsamt, att själfva denna trogna, tål- modiga, nog så härdade stockholmska premiére- publik förmåddes till ljudliga och allvarsamt menade protester.
Må de nu ock allvarsamt upp- tagas och lända till varaktig förbättring.
Vasateatern har nu, i stället för » Ugglan » af Finne, som förpjäs till den fortfarande lifskraf- tiga komedien » Maskeraden » upptagit den lilla franska interiören » En omvändelse » af Charles de Courcy.
Den täcka lilla pjäsen utmärker sig genom elegans i tekniken och ' rö; sig om den skäligen enkla psykologiska utvecklingeu hos en ung hu- De båda författarinnorna, fru Sofie Elkan stru från frestelsen för små snedsprång till plikt- (känd under pseudonymen Rust Roest) och frö- känslans af en varm kärlek underlättade seger.
ken Selma Lagerlöf begifva sig i början af nästa Den har förut gifvits pA Dramatiska teatern med månad till Italien för att stanna där öfver vintern.
hr FVedrikson och fru Fahlman i Raoul de Briches och Regine de Champolines roller.
Dessa in- nehas på Vasateatern af hr Svennberg och fru 1895 Håkansson, som gjorde detta stycke själshistoria synnerligen njutbart.
Stycket i sin helhet och i s3 nnerhet finalen med hr Svennbergs ypperliga stumma spel, väckte på premieren den talrika publikens lifligaste er- kännande.
T Filharmoniska sällskapet höll i lördags en talrikt besökt ordinarie valsammankomst.
Då sällska- pets nitiske och skicklige dirigent, kapellmästaren A.
Hallen, af sin verksamhet vid k. operan var för- hindrad att vidare kvarstå i denna egenskap, valde sällskapet till sin dirigent enhälligt director musices vid Upsala universitet hr I.
E. Heden- blad.
Till ledamöter i sällskapets styrelse om- valdes kammarherren A. Burén (ordförande), assessorn friherre E. von Otter (v. ordförande), ingeniören Erik N.
Jonsson (kassaförvaltare) och notarien E. Fahlstedt (sekreterare) samt nyvaldes fru Iris Lundquisi, född Hoflund, och fru Emilie d ' Ailly, född Uggla.
Till suppleanter i styrelsen omvaldes fru Amelie Carlström, född Amilon, och e. o. biblioteksamanuensen filos, doktor M. Bohe- man.
Såsom ordinarie repetitionsdag bestämdes mån- dagen.
Första repetitionen under nya arbetsåret hålles måndagen d.
7 oktober.
The Fisk Jubilee Singers ha nu hållit afskeds- konserter hvarenda dag i denna vecka och hafva förunderligt nog ständigt haft att glädja sig åt fulla hus.
En enastående framgång!
Aulinska kvartetten begynner sina kammarmusik- soaréer den 15 oktober.
Abonnemangsbiljetter finnas redan tillgängliga hos hrr musikhandlare.
Den 21 oktober anträder kvartetten en tourné till Norrland, hvarunder 10 konserter komma att gifvas.
Undervisning i pianospelning meddelas fortfarande i hr Richard Anderssons berömda pianoskola, äfvensom af hr Knut Bäck och fröken Hedvig Svenson, till kvilkas annonser vi hänvisa.
Bells hatt.
Från engelskan af Ellen Bergström.
Ändtligen fann hon i en ansedd modehandel på Oxford street, hvad bon sökte.
Butiken låg i ett hörn, och Bells hatt satt i det åt sidogatan vettande fönstret, där i allmänhet de enklare hat- tarne hade sin plats.
När man sett sig trött på alla de bedårande hufvudbonader, med hvilka det skyltades i bodens förnämsta fönster, vände man om hörnet för att äfven taga i skärskådande mer alldagliga hattar, som här helt anspråkslöst presenterade sig för betraktaren.
En svart katt med ett violett sammetsband om halsen satt i fönstret som pendant till Bells hatt, hvilken var en smakfull sammansättning af svarta spetsar, stenkolsaigretter och violer.
Blommorna sågo så naturliga och lefvande ut samt VOKO så ledigt ordnade, att man nära nog måste undra på, huru de kommit dit, och vore färdig att an- • taga, att hatten blifvit kvarglömd i skogen och återfunnen följande morgon, öfvervuxen med violer.
» Just den där, » ropade Bell gladt; » den vill jag ha.&gt; » Det är icke något pris utsatt på den, » sade Jenny fundersamt.
» Nej, men det är icke möjligt, att den kan kosta öfver tjugu.
En sådan där liten luftig tingest af spetsar, » svarade Bell.
» Men man får allt betala rätt dyrt för sådana där små luftiga tingestar, när det är fråga om att sätta dem pä sig, » invände Jenny förnum- stigt.
De båda systrarna skrattade, och bror Tom gjorde den anmärkningen, att han skulle vilja köpa katten, hvarpå alla tre gingo in i boden.
Bell berättade efteråt för sin mamma, att in- genting gör en flicka fulare än att profva hattar.
När den första och andra blifvit utan framgång profvade, kan man vara öfvertygad om att se ännu sämre ut i den tredje.
Efter den sjätte förlorar man helt och hållet all omdömesförmåga, och vid den åttonde får man af sky.
Bell hade " profvat en mängd hattar, innan hon kom till fru Best, och vid sitt inträde i butiken blef hon med nedslagenhet varse sitt ansikte i spegeln.
Hon hade aldrig varit ansedd som någon skönhet, men
189 5 folk i allmänhet tillerkände henne epitetet täck.
Men, uttröttad och uttråkad som hon nu var af att profva hattar, föreföll hon sig själf ordent- ligt ful.
» Jenny, » hviskade hon, » jag är verkligen allt- för ryslig i dag för att kunna profva ut en hatt, som vi bli nöjda med. » » Ah, » svarade Jenny, » om du bara ser någor- lunda ut i den i dag, kommer den med all sä- kerhet att kläda dig riktigt bra i morgon.
Sätt den på dig, skall jag säga hvad jag tycker! » Några af fru Bests fina kunder befunno sig i butiken, men det var ingen trängsel.
Bell be- skref med sin behagliga och välljudande röst den svarta spetshatten.
Därvid vände sig en ung man om och såg på henne.
Han satt i en stol bredvid ett äldre fruntimmer, som var ifrigt upp- tagen af att välja ut ett par mössor, och som behöfde tid att bestämma sig.
Hon besvärade honom ej med att afgifva något omdöme, och han satt och väntade tålmodigt.
» Jag förstår, hvilken af hattarne fröken me- nar, och skall genast taga hit den, » sade det kvinnliga biträdet artigt, » Den skall väl prof- vas? » Bell tog af sig den svarta sammetshatten, som tjänat ut, och blottade ett hufvud, öfvertäckt af små blonda, krusiga lockar.
Hon skämdes för dessa ostyriga lockar och försökte att med båda händerna släta till dem, något som visade sig alldeles resultatlöst.
Denna rörelse måtte ha roat den omförmälde unge mannen, ty han vred på mustascherna, för att dölja ett leende.
» Är det denna hatt, fröken menar? » frågade biträdet.
Ja, just den var det.
Det kritiska ögonblic- ket var inne, och Jenny stod och betraktade sin syster med riktig granskaremin och ej utan en viss orolig spänning.
Men i ett nu var all oro borta.
Hatten var öfver all förväntan klädsam.
Den satt så väl på de blonda lockarna och för- länade rent af ny fraicheur åt det lilla trötta ansiktet och glans åt ögonen.
» Den är som enkom beställd åt mig, Jenny, och jag tager den, » sade Bell utan tvekan.
» Jag var från början säker på, att den skulle passa. » » Det är den klädsammaste och sötaste hatt, du någonsin haft, Bell! » utropade Jenny i upp- riktig beundran.
Herrn med mustascherna iakttog under syn- bart intresse den lilla scenen.
Hans lifiiga bruna ögon spelade af munterhet, allt under det han ifrigt snodde sina mustascher.
De båda flickorna voro så okonstlade och naiva och med lif och själ upptagna af sin sak.
Ingen annan i buti- ken gaf akt på dem, och den gamla damen var ännu fördjupad i funderingar rörande sina mössor.
» Hatten passar fröken utomordentligt väl, » sade biträdet artigt.
Det var den ofta upprepade frasen, som.
uttalades under förutseende af att en så lätt tillfredsställd kund komme att föror- saka bra litet besvär.
» Ja, » sade Bell, med en blick i spegeln, » den gör det.
Så jag bestämmer mig för den.
Hvad kostar den? » » Trettiofem och femtio, » var det förbindliga svaret.
Ett litet rop halkade ofrivilligt öfver Jennys läppar.
Bells förnöjda uttryck flydde ögonblick- ligt sin kos.
Men beslutsamt tog hon genast af sig den så ifrigt åtrådda hatten och sade i be- stämd ton: » Jag kan ej gå högre än till tjugu.
Vill ni vara god och visa mig några billigare hattar. » » Fröken kan icke få någon annan, som kläder lika bra; visst ha vi äfven billigare, men — » _ Bell satte en mycket beslutsam min på sin lilla mun och vidhöll det pris, hon nämnt.
» Men det är verkligen skada, att du ej tar den, » pläderade Jenny.
» För en gång må du väl kunna tillåta dig en liten extravagans, Bell!
Det är en sådan förtjusande hatt och så klädsam se ' n! » Herrn med mustascherna gaf uppmärksamt akt på Bell.
» Nej, Jenny, » sade hon med fasthet.
» Jag har ju Kate att tänka på.
Det är icke värdt att göra affär af småsaker.
I alla händelser hade hatten ju endast räckt öfver sommaren. » Jenny drog en suck och teg.
Denna tystnad var vältaligare än ord.
Tom lekte med katten, som hoppat ned ur fönstret, och biträdet hade gått efter billigare hattar.
» O, Bell, du kommer aldrig att se så bra ut i någon annan hatt, » sade Jenny plötsligt.
» Denna är som ämnad dig af feerna.
Man skall icke vägra att mottaga deras gåfvor. » » Kan du kalla hatten en gåfva, Jenny? » Bell log litet missmodigt.
» Den är dyr och kan icke o 311 heller betalas ma haft något att skafl kommit, huru inskränkt, adliga i) '. » » Jag kan icke ' 1 vara så dyr, » sade Je.
ide hal med en bekymrad min » Inte jag hellei &gt;, al- Jag drig ana priset.
1 lies dei ur hågen, och så - sa- ken. » Biträdet kom nu och Bell gjorde sitt I dem.
Hon valde sluti och fin.
Hon tyckte o ... sade hon.
Fasonen var äi.
t kunde tusenskönorna jämföias L förstås!
Bell betalade hatten och \ au och adress.
» Var god skicka den så snart som möjligt, » sade hon.
» Miss Ormiston, St. Hugh ' s Vicarage, Clatter Lane. » Herrn med mustascherna spratt till.
En svag rodnad öfverfor hans ansikte, då han såg de unga flickorna och den lille pojken lämna buti- ken.
De gingo sin väg, utan att ens kasta en blick åt det håll, där han satt.
När de kommit ut på gatan, reste han sig och gick fram till den fröken, som skrifvit upp adressen.
Ett kort samtal följde, hvilket tycktes sluta till hans fulla belåtenhet.
Han kände i fickorna och gick därpå tillbaka till den gamla damen.
» Moster, » sade han, » vill du vara god och låna mig litet pengar; jag har inga på mig. » » Mycket gärna, » sade hon och lämnade honom den begärda summan.
» Jag är nu strax färdig att gå. » » Tack, moster, » sade han och tog guldmynten, hvarpå hon gaf order om sina mössor.
De gingo ut och satte sig i vagnen.
Han var tyst en stund, men så började han tala i ovan- ligt liflig ton.
» Moster, » sade han, » jag är ett trögdjur. » — Han gjorde denna själfbekännelse på fullaste allvar.
— » Jag har varit för lat att höra efter mina vänner.
En dag såg jag i tidningen, att gamle Ormiston fått en eländig prästsyssla i City, men därpå glömde jag alldeles bort honom. » » Ormiston?
Var icke han din lärare? » frågade fru Beaufort, » En förträfflig man, vill jag min- nas.
Han gjorde sig förtjänt af att blifva ihåg- kommen. » » Visst gjorde han det!
Och jag har totalt glömt bort honom.
Jag reste utomlands, som du minns, moster; och så kom onkel James plötsliga död och allt besväret med att sätta sig in i alla nya plikter och förhållanden.
Men nu har jag beslutit att redan i morgon dag gå och hälsa på gamle Ormiston. » » Vet du då hvar han bor? » frågade fru Beau- fort.
» Ja, han är vice pastor i St. Hugh, en ohygg- lig kyrka i Clatter Lane.
Han har familj, och de bo i pastorsbostället, som förr varit sjukhus.
L nderligt att de kunna lefva! » » Kära min gosse, det var förskräckliga under- rättelser du fått! » sade den gamla damen med verklig fasa.
» Stackars människor, jag hoppas de vistas vid kusten om sommaren. » De tre medlemmarne af Ormistonska familjen, hvilka återvände med omnibusen till City, voro i lycklig okunnighet om det medlidande, de väckt.
Om Bells hjärta sved vid tanken på den vackra hatt, hon så tappert afstått ifrån, visade hon åt- minstone i det yttre ingen sorg öfver sitt offer.
Det förkättrade pastorsbostället var ett smuts- färgadt hus inkiladt mellan magasin och kontor, men det var deras hem, och de älskade det.
I den skumma salen brann en eld i den öppna spisen, och far och mor, Klara och Jack sutto kring tebordet.
Kate, den föräldralösa kusinen, satt i en länstol vid elden och drack sitt té, in- svept i en schal, ty hon var sjuklig.
» Nå barn, » sade fru Ormiston, » ha ni uträttat allt hvad ni skulle i West End? » » Ja, jag tror ej vi glömt något, mamma, » sva- rade Jenny.
» Och fick du någon hatt, som passade, Bell? » » Ja, » sade Bell och log, » en ganska nätt och treflig ».
» Men hon tog inte den, hon tyckte bäst om, » sade Tom och slog sig ned bredvid Jack vid bordet.
» Hon var förtj„s .. i en med violer, men den var för dyr.
Jenny ville, att hon skulle ta ' den, men — » Bell sprang fram, men Jenny, som var när mast lade handen på hans mun, som ville skvallra om hemligheter.
Fru Ormiston förstod genast, att Tom skulle tystas, hvarför hon tillsade Klara att gifva honom marmelad.
T Extra fin Marsala » Små gossar förstå sig ej på fruntimmerssa- ker, » sade hon.
» Och så borde de ej vara så in- tagna af sin egen röst.
Kära flickor, ni äro väl rysligt hungriga?
Nu slår jag i té. » Pastor Ormiston, en man med vänliga blåa ögon och grått hår, såg kärleksfullt på alla de unga ansiktena omkring sig.
Plötsligt på- minde han sig ett annat ansikte, som var brådmoget och sorgset, och vände sig till sin systerdotter med några vänliga ord.
Kate såg tacksamt leende upp på honom.
Kate var dot- ter till en syster till pastor Ormiston, hvilken blifvit änka och strax efteråt själf plötsligt in- sjuknat och dött.
Detta hem var det enda, där den föräldralösa flickan kunde få ett skydd mot •ärldens stormar.
Många hade de varit, som beklagat den fattige prästmannen för den till- ökning i bekymren, han genom detta barn fått, men få de, som visste, huru gladt Ormistons gjorde sitt tysta offer för den hjälpbehöfvande släktingen.
Bell var den enda af familjens medlemmar, som hade några egna penningar att förfoga öf- ver.
Hennes gudmor hade testamenterat henne tusen pund, och som detta lilla kapital blifvit förmånligt placeradt, var räntan därpå till en god hjälp i hemmet.
När kusin Kate, sjuk och klen, flyttade till dem, hade Bell beslutit att göra hvad hon kunde för henne.
Våren kom med snabba steg.
Kate behöfde en ny klädning och behöfde äfven blifva muntrad och road.
Bell föresatte sig i tysthet att spara in på egna ut- gifter för att kunna tillgodose Kate, och hon var ej den, som lätteligen afstod från ett fattadt beslut.
Aprilsolen smög sig på både möjliga och omöj- liga vägar in i prästhuset.
Ormistons voro ti- digt uppe och välkomnade med tacksamt sinne dess sneda strålar, liksom de öfver hufvud tack- samt mottogo alla de små fördelar, dem mera lyckligt lottade dödliga förbise.
Bell hade burit in en kopp ehokolad till sin kusin och berättade för henne, att det lofvade bli en härlig dag.