Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Finnande på dessa skäl nödigt, att saken gjordes till föremål för laglig undersökning, förordnade jag åklagare att derom göra framställning hos Stockholms samfälda Rådstufvurätt, och att, sedan slik undersökning för sig gått, föra emot vederbörande den talan, hvartill de utredda förhållandena gåfve anledning.
Efter det saken, i följd häraf, blifvit hos bemälda Rådstufvurätt anbängiggjord och handlagd, beslöt Rådstufvurätten, den 6 Februari 1863, det utslag: att alldenstund upplyst vore, att bemälde protokollsförande, under det han, på grund af förordnande, förestått Civil-notarie-befattning vid Rådstufvurätten, med sin underskrift försett ett utdrag af Rättens protokoll för den 14 Juli 1862, hvilket protokollsutdrag, som blifvit utskrifvet på tvenne ark med derefter beräknad och åtecknad lösen, innehållit i allmänhet ett så ringa antal bokstäfver å hvarje rad, alt, om den i 7 § af Kongl, Förordningen angående expeditionslösen den 30 November 1855 meddelade föreskrift, alt hvar rad skall innehålla minst tretiosex bokstäfver, icke blifvit öfverträdd, expeditionen ej skolat upptaga mer än ett ark; fördenskull och då den sålunda felaktiga expeditionen kommit i ena parten, Skepparens Sellholms, hand, utan att protokollsföranden gittat bestämdt bestrida, att han den åtecknade lösen uppburit, än mindre ett motsatt förhållande i bevis leda, funne Rådstufvurätten, ulan afseende derå, att Sellholm, som saken hos Justitie-Ombudsmannen till åta! anmält, sin talan sedermera återkallat, under förmälan, att expeditionen blifvit utlemnad af misstag och utan att lösen derför uppburits, protokollsföranden, mot hvilken det i allt fall qvarstode, att han underlåtit om den felaktiga handlingen taga sådan vård, att den icke 63 möjligen kunnat till annans skada missbrukas, hafva, för hvad emot honom sålunda förekommit, gjort sig förfallen att, jemlikt '17 § i meråberopade Kongl. Förordning, böta Tjugu Riksdaler Riksmynt; men enär målsäganden, hvilken, enligt 21 § af samma författning, varit till en tredjedel af böterna berättigad, all talan i saken återkallat, och således måste anses hafva sin rätt till bötesandelen frånträdt, hade den sakfiilde endast att återstoden af böterna, Tretton Riksdaler tretiotre öre Riksmynt, utgifva.
I detta utslag är ändring å min sida icke sökt.
Uti två särskilda till mig ingifna skrifter hafva sådana klagomål blifvit anförda emot Dombafvanden i Svärdsjö tingslag, att jag ansett mig icke böra undandraga klagandena mitt biträde till att få deras påståenden i laga ordning pröfvade.
De öfverklagade förhållandena kunna korteligen framställas sålunda: 1:o. Efter det att, den 29 November 1858, vid Svärdsjö
Häradsrätt lagfart blifvit sökt, på grund af ett utaf Mårtens Hans Ersson i Backanäs och hans hustru Karin Hansdotter den 27 November samma år utfärdadt köpebref, hvarigenom de till Jan Ersson i Arnbo försålt hälften i det så kallade Mårtenshemmanet inom Backabro skifleslag, innehållande 238 snesland 3^ bandland reducerad jord, med tillhörigheter, samt derjemte vid Häradsrätten är vordet företedi skriftligt instrument öfver en den 6
Maj 1857 förrattad uppteckning å Mårten Hans Anderssons i Backanäs och denne hustrus, Brita Danielsdotters, fasta och lösa egendom, hvilken handling, enligt Häradsrättens lagfartsprotokoll, skulle utvisa, att Hans Andersson och Brita
Danielsdotter till sin måg och dotter, förrbemälde Hans Ersson och Karin Hansdotter, öfverlåta sitt hemman i Backanäs, och Nämnden intygat, att den försålda fastigheten vid storskiftet tilldelats säljarne, i utbyte mot sislberörda hemmansdel, hade Häradsrätten samma dag å köpet meddelat första uppbudet, hvarefter lagfarten fortgått.
Öfver denna Häradsrättens åtgärd anförde Mårten Hans Andersson, i den ena af de ofvanomförmälda skrifterna, klagomål, under förmenande, att han och hans hustru icke afhändt sig äganderätten till den sålunda försålda fastigheten, och till stöd för detta påstående bifogades, i bestyrkt afskrift, ett vidimeradt transsumt af ofvanberörda den 6
Maj 1857 förrättade, af Hans Andersson och hans hustru, samt Hans Ersson och dennes hustru, underskrifna bouppteckning, i hvilken handling Hans Andersson och hans hustru förklarat, att de voro sinnade öfverlemna hemmanets vård och skötsel åt mågen Hans Ersson och hans hustru Karin Hansdotter, mot vilkor att desse det upptecknade boet väl vårdade och förestode; och att Hans Andersson och hans hustru skulle äga, i händelse misshushållning uppkomme, att detsamma återtaga; hvarjemte omförmälda bouppteckning, hvari tillgångarne funnos utförda till värde af 4,618 Riksdaler 2 sk. 9 rst., deribland 2,402 Riksdaler 32 sk. 9 rst. för jord, samt skulder och an - 64 dra afkortningar till 2,814 Riksdaler, upptog i sammanhang med sistberörda anteckning om skulden, under öfverskrift: »hvartill afföres», bland annat, hälften i fastigheten till värde af 1201 Riksdaler 16 sk. 4 4 rst., allt Riksgäldsmynt. 2:0.
Uti ett vid nämnda Häradsrätt anhängigt mål emellan Korså Bruksägare, å ena, och Anders Svedberg i Källänget, å andra sidan, angående, bland annat, Bruksägarnes påstående om Svedbergs förpligtande att återbetala 150 Riksdaler Riksmynt, dem
Svedberg skulle hafva uppburit i afräkning å köpeskillingen för en af honom, enligt köpebref den 3 April 1854, till Bruksägarne försåld lägenhet, Utanheden kallad, hvilken Svedberg sedermera till annan man föryttrat, hade Häradsrätten, efter det Svedberg — jemte förmälan, att Inspektoren 0, hvilken å Bruksägarnes vägnar med Svedberg pet skulle återgå, — förklarat, att han icke bekommit något af köpeskillingen, samt Bruksägarnes ombud begärt, att bemälde Ö, hvilken då mera vore skild från Inspeklorsbefattningen vid Korså bruk, måtte varda på vittnesed i målet hörd, men Svedberg anmält jäf emot Ö, såsom den der uppgjort köpet och »tillställt allt detta trassel», genom beslut den 16 Mars 1859, enär tvist icke vore om tillkomsten af nämnda köp eller beskaffenheten af den deröfver upprättade afhandlingcn, ansett 0. icke vara jäfvig att i målet vittna, dock att Häradsrätten vid sakens slut ville pröfva verkan af 0:s utsaao.
• o Ä nästföljande ting tilläde Häradsrätten, genom utslag den 4 Maj 1860, 0:s vittnesmål laga verkan, samt förpligtade Svedberg, på grund af hvad i målet förekommit, att, der han gitte, med ed sig värja och intyga, att han icke i afbetalning å köpeskillingen för den jord, Utanheden kallad, som han genom salubref den 3 April 1854 till Korså Bruksägare försålt, uppburit 150 Riksdaler Riksmynt, eller något belopp derunder, och hvilket i sådant fall det ålåge Svedberg att edeligen upp gifva.
Den 17 September 1860, den dag, som för edgången var utsatt, instälde sig Svedberg och medgaf, att Ö, lemnat honom 150 Riksdaler, ehuru icke såsom afbetalning å köpeskillingen, utan derföre, att Svedberg skulle samtycka till köpets återgång, samt såsom ersättning för resor och besvär i anledning af köpet, dock att Svedberg, som af berörda anledning varit nödsakad sjelf eller genom andra företaga tre särskilda resor, ville för dem jemte sitt öfriga besvär och köpets återgång åtnöjas med 50 Riksdaler och till Bruksägarne återlemna öfriga 100 Riksdaler, samt erbjöd sig att aflägga eden, i enlighet med omförmälda uppgift.
Bruksägarnes ombud förmente, att Svedberg, med anledning af den förklaring, han sålunda afgifvit, icke kunde gå eden eller borde sådant tillåtas.
Häradsrätten förklarade, genom utslag vid tingets slut, den 29 November 1860, att den ed, Svedberg, på sätt berördt vore, erbjudit sig aflägga, icke vore i öfverensstämmelse med ådömd a eden, och att, vid sådant förhållande, Svedberg åt denna ed brustit, samt förthy och då Svedberg icke styrkt den af honom i förutnämnda hänseende uppgifna fordran, ålade honom, 65 honom, bland annat, att till Korså Bruksägare genast betala 150 Riksdaler Riksmynt jemte fem procents ränta derå från lagsökningsdagen till dess betalning följde.
I anledning häraf insände Svedberg till Justitie-Ombudsmans-Expeditionen en skrift af den 5 September 1862, den andra af de här ofvan först omförmälda, hvaruti han klagade deröfver, alt Häradsrätten tillagt Inspektoren Ö:s vittnesmål laga verkan, och att Svedberg icke fått den honom ådömda värjemålseden aflägga, samt hemstälde, om icke Domhafvanden borde lill Svedberg återbära det af honom, till följd af Häradsrättens utslag, erlagda belopp, 150 Riksdaler Riksmynt.
Uti de förklaringar, jag öfver nämnda klagoskrifter infordrade, androg Domhafvanden hufvudsakligen, att han i fråga om den af Svedberg förda klagan åberopade innehållet af protokollerna i målet; och, med afseende på Mårtens Hans Anderssons klagoskrift, att, då ofvanberörda bouppteckning, tillkommen för att boets skulder måtte af Hans Ersson och hans hustru öfvertagas och gäldas, innehölle, att för nämnda ändamål afsatts och anslagits mer än halfva fastigheten, samt häraf syntes följa, att Hans Ersson varit berättigad föryttra den sålunda afsatta egendomen, enär på annat sätt gälden icke kunnat betalas, försäljningen af samma fastighetshälft icke borde antagas hafva skett annorlunda, än med Hans Anderssons begifvande, hvilket Domhafvanden ansett styrkt genom Nämndens ofvananförda intyg derom, att Hans Ersson och hans hustru vid storskiftet fått sig tilldelad den försålda hemmansdelen i utbyte emot den till dem upplåtna; hvarförutan Domhafvanden företett ett af Styresmannen för Storskiftesverket i Dalarne utfärdadt bevis att, under storskiftet i Svärdsjö och vid åbodelning af Backabro bys inägor åren 1857 och 1858, Mårtens Hans Ersson blifvit uppgifven och i delningshandlingarna antecknad såsom ägare af hemmanet Litt. A, utgörande 426 snesland 6TW handland.
I den skrifvelse, jag aflät till Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt rörande förevarande aktionsmål, anmärkte jag, alt det flygtigaste genomläsande af inledningen till förrberörda bouppteckning uppenbarade, att handlingen blifvit upprättad i anledning deraf, att Mårtens Hans Andersson och hans hustru vöre sinnade att öfverlemna hemmanets vård och skötsel åt mågen och dottren emot vilkor, att det väl vårdades och förestodes, samt med det förbehåll att, om misshushållning skulle uppstå, Hans Andersson och hans hustru kunde alltsammans återtaga; att den slutföljd Domhafvanden velat härleda af det i bouppteckningsinstrumentet förekommande uttryck, att halfva fastigheten och en del af lösörena afsattes och anslogos till skuldernas betalande, vore stridande icke endast emot handlingens tydliga ordalydelse och ortens sed, utan ock emot 10 kap. 1 § Jordabalken; att, om än det i Styresmannens vid Storskiftesverket intyg omnämnda hemman Litt.
A vore samma fastighet, hvarom fråga uppstått, intyget dock icke innehölle, hvilken person uppgifvit Hans Ersson såsom ägare till hemmanet, likasom ock Nämndens åberopade intyg endast bekräftade, att Hans Ersson och hans hustru tilldelats vid storskiftet den fastighet, de sedermera försålt; och att, i allt fall, det förhållande, att en person vid storskifte uppgifves såsom ägare till eller 9 66 får sig tilldelad en fastighet, icke i och för sig innefattade något laga fång; hvarföre jag ansåg Häradsrättens åtgärd att meddela lagfart på Hans Erssons i fråga varande försäljning hafva varit lagstridig, föranledd af bristande uppmärksamhet, eller af vårdslöshet.
I fråga åter om behandlingen af målet emellan Svedberg och Korså Bruksägare anförde jag uti samma skrifvelse, att undersökningen vid Häradsrätten syntes bekräfta, det Inspektoren Ö. både ingått och upphäfvit det i fråga varande fastighetsköpet, på egen hand, eller åtminstone utan uttryckligt bemyndigande af Korså Bruksägare; att, i händelse O. vid redovisning för de 150 Riksdaler, han för berörda handel utgifvit, kunde styrka, att utgiften bestått i afbetalning å ett köp, som återgått, och att i följd deraf nämnda afbetalning skulle återbäras, någon utsigt förefunnits, att utgiften skolat blifva af Bruksägarne gillad, hvaremot ett sådant godkännande föga varit att vänta, om den utgifna summan användts till godtgörelse för återgång af ett köp, som utan Bruksägarnes bemyndigande blifvit uppgjordt och upphäfvet, samt för tidsspillan och besvär, som O. derigenom tillskyndat säljaren; att, då Bruksägarne i slikt fall utan tvifvel ägde rättmätigt anspråk, att
O. skulle sjelf vidkännas en så beskaffad utgift, det, efter min tanke, väl icke kunde nekas, att O. af saken haft att vänta nytta eller skada och förthy icke bordt, emot 17 kap. 7 § Rättegångsbalken, såsom vittne godkännas; att Svedbergs förklarande vid edgångstillfället, att han väl bekommit 150 Riksdaler för att medgifva köpets återgång samt i ersättning för resor och besvär, men att han för dessa sina besvär och för köpets återgång då åtnöjdes med 50
Riksdaler i ett för allt och ville återlemna 100 Riksdaler, ej innebure, att Svedberg undandroge sig svärja derpå, att han, såsom edgångsbeslutet stadgade, icke i afbetalning å köpeskillingen uppburit 150
Riksdaler eller något belopp derunder; att, då således den af Svedberg erbjudna eden ej stöde i strid med den af Häradsrätten förelagda, det vore svårt att inse, huru
Häradsrätten kunnat meddela slutligt utslag af ofvanberörda lydelse, så vida icke detta skett på grund af något Svedbergs yttrande, som i protokollet icke influtit eller ock blifvit orätt återgifvet; och att följaktligen i hvad fall som helst fel syntes vara begånget af den beskaffenhet, att ansvar derför borde yrkas; i anseende hvartill jag uppdrog åt Advokatfiskalsembetet att för Häradsrättens anmärkta åtgärder lagligen tilltala Domhafvanden.
Öfver Advokatfiskals-embetets, i enlighet härmed, afgifna memorial infordrades
Domhafvandens förklaring, hvaruti han anförde: att, enär, på sätt ett vid förklaringen fogadt intyg af kyrkoherden i Svärdsjö utvisade, i nämnda socken ofta förekomme bland allmogen, att föräldrar till son eller måg öfverläte fastighet, under vilkor att densamma få återtaga, om misshushållning dermed inträffade, men att egentliga afsigten med ett sådant vilkor icke vöre att återtaga en sålunda öfverlåten fastighet, utan endast att hafva ett band på den, å hvilken fastigheten blefve öfverlåten, att fullgöra åtagna förbindelser, samt i fråga varande fastighet, enligt hvad Nämnden vid första uppbudets sökande intygat, blifvit vid storskifte, som, så vidt det afsåg det 67 byalag, der nämnda fastighet var belägen, icke öfverklagats, tilldelad Hans Ersson, Domhafvanden ansåge, det Häradsrätten icke saknat laga skäl för åtgärden att meddela uppbud och lagfart å den af Hans Ersson och Karin Hansdotter försålda fastighet, helst antagas måste, att den vid storskiftet meddelade uppgift derom, att Hans Ersson vore ägare till fastigheten, skett af behörig person, och Hans Andersson, genom att låta såsom ägare anteckna Hans Ersson till den å honom öfverlåtna fastigheten, ostridigt frånträdt det vilkorliga i öfverlåtelsen; att, hvad anginge anmärkningen mot Häradsrättens behandling af målet emellan Korså Bruksägare och Anders Svedberg, Bruksägarne icke i fråga satt, utan deremot medgifvit Inspektoren ö:s behörighet att å Bruksägarnes vägnar afsluta köpet och å betingade köpeskillingen afbetala 150 Riksdaler; att vid sådant förhållande och enär Ö, då han aflade sitt vittnesmål, var skild från sin befattning såsom Inspektor vid Korså Bruk, Domhafvanden icke funne Ö. hafva varit mera jäfvig att i målet vittna, än hvar och en annan enskild tjenare kunde, sedan han lemnat tjensten, anses vara, att vittna om hvad han under tjenstetiden å husbondens vägnar eller enligt hans uppdrag uträttat och sysslat; och att, då Svedberg — hvilken å den för edgången bestämda dag medgifvit, att han genom Inspektoren Ö. bekommit 150
Riksdaler för köpets återgång och sina i och för detsamma hafda, föregifna resor och besvär, med förklarande tillika, att Svedberg ville åtnöjas med 50 Riksdaler samt återställa till Bruksägarne det öfriga — ingalunda bestämdt tillkännagifvit, att han ville med ed intyga, att han å öfverenskomna köpeskillingen icke bekommit mera, än 100 Riksdaler, eller något belopp derunder, utan, sedan Svedbergs vederparter ansett slik edgång icke kunna Svedberg tillåtas, och yrkat, att han måtte fällas åt saken, öfverlemnat densamma till pröfning, borde, med hänseende ej mindre till hvad under målets handläggning i öfrigt förekommit, än ock dertill, att Svedbergs uppgift, det han ville åtnöjas med 50 Riksdaler såsom ersättning för köpets återgång samt sina resor och besvär, vore hell och hållet godtycklig och allt för mycket sväfvande för att afseende derå kunnat fästas, Häradsrättens i berörda mål meddelade utslag icke anses lagstridigt.
Hofrätten har meddelat utslag den 11 April innevarande år och, som hvad i afseende å Häradsrättens behandling af målet emellan Korså Bruksägare och Anders Svedberg blifvit erinradt icke vore af beskaffenhet, att Häradsrätten kunde anses hafva af vårdslöshet eller annan orsak, hvarom i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken förmäles, fällt orätt dom, funnit, för hvad i denna del blifvit
Domhafvanden till last fördt, något ansvar eller ersättningsskyldighet icke äga rum; men emedan ofvanberörda, vid ansökningen om lagfart å i fråga varande köp företedda bouppteckning, lika litet som Nämndens intyg derom, att säljarne, Hans Ersson och Karin Hansdotter, vid storskifte fått den föryttrade fastigheten sig tilldelad, innefattade, att Hans Ersson och Karin Hansdotter till samma fastighet haft äganderätt, utan bouppteckningen fast heldre otvetydigt utmärkte, att Mårtens Hans Andersson och hans hustru allenast under nyttjanderätt öfverlemnat fastigheten till Hans Ersson 68 och dennes hustru; ty pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist döma Domhafvanden, såsom Häradsrättens ordförande vid ärendets behandling, att, för Häradsrättens lagstridiga förfarande, att hafva meddelat uppbud och vidare lagfart å nämnde köp, likmätigt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, böta Femtio Daler Silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kongl. Majit och Kronan, Advokatfiskal och Svärdsjö tingslag.
I fråga om klagandernes ersättningsanspråk hade jag anmodat Advokatfiskalsembetet att bereda klaganderne tillfälle att sina påståenden sjelfve vidare utveckla och styrka; och, enligt hvad handlingarne utvisa, har klagandernes ombud vant i berörda afseende hördt, men förmält sig icke önska att å hufvudmännens vägnar något vidare andraga.
Vid sådant förhållande har jag, ehuru min talan icke blifvit i alla delar bifallen, samt föreskriften rörande bötesfördelningen befinnes i så måtto ofullständig, att deri icke stadgas, det domliafvandes lott i tingslagets andel skall, jemlikt Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1790, tillfalla Lazarettet i länet, likväl ansett tillräckligt skäl icke förekomma att draga saken under Kongl.
Uti en af Bruksidkaren B. till mig ingifven skrift anfördes, att, då B. vid 1861 års vinterting hos vederbörande Häradsrätter anmälde sig till erhållande af lagfart å särskilda, i olika härader belägna fastigheter, hvilka tillfallit honom, på grund af ett emellan honom och hans då mera aflidna hustru upprättadt och laga kraftvunnet testamente, tillförordnade
Domhafvanden i nämnda härader ansett berörda testamente böra beläggas med stämpladi papper till belopp af 297 Riksdaler Riksmynt; men, enär testamenten emellan makar, enligt Bevillningsförordningen, vore befriade från afgifter, och Chartae-sigiflatae-förordningen icke gåfve anledning dertill, att testamenten, genom hvilka fast egendom öfverlätes, skulle vid lagfarts sökande med stämpladt papper beläggas, förmente B. ofvanberörda chartae-sigillatse-belopp hafva blifvit honom orätt affordradt, hvarföre han, på det tillfälle skulle honom beredas att få dessa medel restituerade, hemstälde, att jag måtte vidtaga någon åtgärd, hvarigenom bemälde
Domliafvandes förfarande blefve förklaradt icke hafva varit med gällande författningar öfverensstämmande, samt klaganden berättigades att det erlagda stämpelvärdet återbekomma.
Häröfver infordrade jag utlåtande från Domhafvanden, som i skrifvelse den 30 Oktober 1862 androg, att af det vid samma skrifvelse fogade utdrag ur Häradsrättens protokoll kunde inhämtas, hurusom Bruksidkaren B. genom i fråga komna testamente icke blifvit ägare till de fastighetsandelar, å hvilka lagfart söktes, med mindre han öf ver tagit ansvaret för de fastighetsdelarne vidlådande skulder, uppgående tillsammans till 49,598 Riksdaler 65 öre Riksmynt; att, då fastig - 69 hetsandelarne sålunda förvärfvats »titulo oneroso», samt de å testamentet lagda karlebelopp (vid det förhållande nemligen, att en karta å 20 öre vid testamentets bevakning blifvit lagd å detsamma, emedan testamentet äfvenledes innefattade bestämningar till förmån för oskylda personer) vore rätt beräknade efter de penningesummor, hvilkas utgifvande B för fastigheternas förvärfvande måst sig ikläda, det icke borde kunna anses oriktigt, att testamentet blifvit med derå befintligt stämpladt papper försedt; och att, i alla händelser, om äfven Domhafvanden varit ordförande i nämnda Häradsrätter, då testamentet för i fråga varande lagfart dit ingafs, fö. sedt med endast 20 öres stämpel, samt om äfven testamentet blifvit af honom på omförmälde sätt karte radt, han likväl, vid det förhållande, att B, utan att något beslut derom af Häradsrätten blifvit fattadt eller eljest någon tvångsåtgärd anlitats, till Domhafvanden, såsom vanlig karteförsäljningsman, betalt kartemedlen, hvilka sålunda kommit Statsverket till godo, hvarefter duppletterna af de å testamentet lagda kartor af Domhafvanden blifvit till Hofrätten insända, förmodade, att jag icke ägde anledning att emot honom rikta någon talan, i följd af ofvanberörda klagoskrift, hvilken efter hans förmenande, i lyckligaste fall endast af vederbörlig embetsmyndighet kunde vinna afseende, i så måtto, att klaganden beviljades restitution af de till Kongl. Hofrätten inlemnade dupplettkartorne äfvensom tillåtelse att dem, såsom makulerade kartor, utbyta emot nya, hvilka i penningar kunde förvandlas.
Vid öfvervägande af hvad sålunda förekommit, har jag i skrifvelse till Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt den 6 December 1862 anfört, att, beträffande först
Domhafvandens nyssberörda förmodan i fråga om min behörighet att emot honom rikta talan i denna sak, jag funnit de till stöd derför andragna grunder icke förtjena afseende.
Stämpelpappersafgiften den 30 November 1860 föreskrefve skyldighet för domare att, vid ansvar för underlåtenhet deraf, tillse, det handlingar, som ingifvas till domstolen, äro med stämpel riktigt försedda och att de för öfrigt derom gifna föreskrifter blifvit iakttagna, en skyldighet, hvars fullgörande jag utan tvifvel vöre både berättigad och pligtig att å embetets vägnar utkräfva, samt befattningen med stämpelpappers försäljning, då den af domaren ombesörjdes, vore ett särskildt frivilligt åtagande, tycktes det väl ej rimligen kunna påstås, att berörda tillfälliga åtagande skulle i någon mån förändra domarens ofvanberörda skyldighet eller medföra befrielse från den dermed förenade ansvarighet, helst som, i motsatt fall, den i merberörda Kongl.
Kungörelse afsedda kontroll, så snart domaren tillika vore försäljare af det stämplade papperet, ginge förlorad; i följd hvaraf min ofvanantydda embetspligt genom sagda omständighet ingalunda minskades eller försvunne.
I sjelfva saken syntes det mig uppenbart, att, då i 7 § af nyssnämnda Kongl. Kungörelse bland de från all stämpel fria handlingar uttryckligen nämndes testamentariska förordnaden, dylika förordnanden, hvilka ej heller uppräknades ibland de laga fångs handlingar, som vid lagfart af fast egendom borde, enligt 6 § i den nådiga kungörelsen, med stämpel förses, numera, (i olikhet ro med hvad enligt föregående kungörelser angående stämpladt papper stadgadt varit), icke skulle med stämpel beläggas.
Den bevillning, som för testamente, gåfva m. m. utginge, påbjftrles i Bevillningsförordningen och uppbures på sätt och i den ordning, som der stadgades.
Det stadgande, som om förevarande fall handlade, återfunnes deremot i 36 § af 1858 års Bevillningsförordning, hvilken, enligt Kongl. Kungörelsen den 29 December 1860, skulle under år 1861 tillämpas, och innehölle, att från den bevillmngsafgift, som i samma § för testamente föreskrifves, vore befriade testamentsgifvarens maka, skyldeman i rätt upp- och nedstigande led, syskon och deras afkomlingar samt åtskilliga verk och stiftelser.