Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det första eller, efter UtskoLtets åsigt, enda hufvudsakliga motivet till ofta åberopade Kongl. Bref åter synes mig icke vara rätt uppfattadt,, då det framställes såsom åsyftande, att förekomma enfaldige undersåtare$ inneslutande i svåra fängelser under en långsam rättegång.
Utskottet har nemligen gjort den långsamma rättegången till hufvudsak; hvaremot, enligt ordställningen i det Kongl. Brefvet, inneslutandet i fängelse är lika mycket hufvudsak, som den dermed genom ordet och sammanbundna meningen; ”under en långsam rättegång sä utblottade” etc., och jag tror således icke allenast, att det Kongl. Brefvet, rätt tolkad t, ovilkorligt måste så förstås, att häktande ej bör komma i fråga förr, än afgjordt är, att rånsakningen skall fortgå, utan äfven att, då det visat sig, att mottsatta meningar derom gjort sig gällande, en lagförklaring är nödig och påtagligen härledes från det Kongl. Brefvels lydelse.
Att en så beskaffad lagförklaring äfven kan, emot Utskottets mening, härledas från erkänd rättsgrund, återstår att visa, och denna rättsgrund är, efter min åsigt, den, alt rättigheten att ådagalägga sin oskuld och, i händelse han är oskyldig, utföra reconventionstalan för sitt oförtjenta lidande emot den, som detsamma vållat, aldrig skull kunna betagas någon, som för brott i häkte inmanas.
Utvecklingen af denna rättsgrund vill jag försöka i den ordning
Utskottets utlåtande dertill gifver anledning.
Den eftergift, yttrar sig Utskottet, hvarom tjyj års Kongl. Bref handlar, är en nådebevisning, hvarpå den tilltalade ej har något lagligt anspråk.
Detta raisonement. är, efter min öfvertygelse, fullkomligt grundfalsk t.
Nåd kan icke tänkas annorlunda, än i följd af å dömd t straff, hvilket icke eger rum, när Konungen anbefaller målets nedläggande.
Man kan ju länka sig möjligheten, att den för fasteligt tal häktade och tilltalade är oskyldig, och således måste frikännas, samt återvinna fiihelen. på grund af en obestridlig rättighet, om ransakningen finge fortgå.
Månne eftergiften äfven för detta fall vore en nådebevisning?
Jag tror det icke, men deremot anser jag häktandet innefatta ett våld och en kränkning af all rättsgrund, just derföre, att eftergiften gör ådagaläggandet af hans oskuld och utförandet af reconventionstalan otänk hare.
Är den häktade oskyldig, så argumenterar Utskottet vidare, så. eger han fordra upprättelse och ansvar å den,, som låtit olagligen häkta, utan hinder deraf, att Kongl. May.t tillåtit åtalets• nedläggande.
En annan tydning af det Kongl. Brefvet anser Utskottet vara ett uppenbart Lcig-Ulskottets Utlåtande N:o 18 4- missförstånd.
Jag är deremot öfvertygad, att den tydning Utskottet gifvit åt 1777 års Kongl.
Bref innefattar det mest i ögonen fallande missförstånd och man måste i sanning hänföras af detta missförstånd, samt helt och hållet förbise det förut antydda andra motivet till det Kongl.
Brefvet för att komma till samma resultat, som Utskottet.
Med reconvention förstås den ersättnings- och ansvarstalan, som någon oskäligt anklagad och tilltalad anställer emot angifvare» eller anklagaren, sedan den förre blifvit oskyldig förklarad och genom
Dom från tillvitelsen frikänd.
Rigtiglieten af denna utaf forntidens Jurister godkända definition torde näppeligen kunna jäfvas eller vederläggas af den närvarande tidens lagkloke, och den omständighet, att reconventionstalan någon gång anställes genast efter angifvelsen och åtalet, samt i bredd dermed utföres, lärer ej kunna minska definitionens tillämplighet, enär samma talan i allt fall icke kan pröfvas förr, än efter det hufvudfrågan blifvit afgjord.
Jag föreställer mig, att någon häktas och ställes under tilltal för förment eller verkligen lasteligt tal om någon af de höga Kongl. Personerne.
Inför Domstolen eller Policemyndigheten nekar han helt och hållet eller förklarar sine ord så, att det lasteliga bortfaller och ett missförslådt oskadligt prat återstår.
Angifvaren åberopar bevisning genom vittnen för att styrka verkligheten af det lasteliga talet, Domaren är likväl enligt det Kongl. Brefvet ovilkorligen förhindrad, att sträcka sin åtgärd längre, än alt till Kongl. Maj:t inberätta det angifna brottets beskaffenhet och kan icke heller frigifva den häktade, emot hvilken den åberopade bevisningen ännu ej fått göra sig gällande.
Maj:t finner från sin upphöjda ståndpunkt, att det angifna lasteliga talet antingen är af den obetydlighet,, att det ej förtjenar alt beifras eller ock af sådan beskaffenhet, att det ej bör tilldraga sig en allmännare uppmärksamhet, samt anbefaller förthy åtalets nedläggande, hvaraf den häktades frigifvelse måste blifva en nödvändig följd, så framt han icke kan förjgiaras vansinnig och såsom sådan insättas å dårhus, hvilket någon gång lärer hafva handt.
Nu anställer den frigifne reconventionstalan emot den, som föranledt häktandet, hvilket äfven, efter min åsigt, icke kan honom betagas, och angifvaren begär, att få förete den af honom förut åberopade bevisning, för att dermed styrka det lasteliga talets verklighet och med detsamma häktandets laglighet, den enda utväg, han eger för att freda sig från föijderne af en rättmätig reconventionstalan, och tilläfventyrs begär äfven anställaren af denna talan, att få höra vittnen till bestyrkande af sin oskuld.
Nu frågas, kan Domaren företaga sig den sålunda äskade undersökningen om en förbrytelse, hvarom Konungen förklarat undersökning ej få ega rum.
Jag Jag-Utshottels Utlåtande N:o> 184• i5 svarar härtill, med all högaktning för Höglofl.
Lag-Utskottets auctoritet, utan tvekan Nej och förklarar., att, om en sådan händelse skalle inträffa vid den Domstol, der jag eger en röst, jag aldrig kan stanna i annat beslut, än det, att, då Konungen, på grund af bestående Lag, anbefallt målets nedläggande, någon vidare undersökning om det angifne lasteliga talet pro & contra ej får ega rum.
Hvilke besynnerliga anomalier skulle blifva följder af ett annat procedere, är lätt att inse.
Utfaller nemligen bevisningen emot anställaren af reconventionstalan, så måste han ju fällas åt saken, ehuru Konungen förklarat någon sådan icke ega rum, jemte det alt angifvaren frikännes från reconventionen.
Inträffar åter motsatsen, så förfelas så väl i detta, som i förra fallet, det politiska ändamålet med 1777 års Kongl.
Bref, eller att förekomma offentlighet åt förbrytelser af denna art, och den enorma besynnerlighet skulle af allt detta kunna blifva en följd, att Konungen sattes i nödvändighet att döma i sak, hvars nedläggande han förut befallt, och att gifva nåd, der nådebevisning j efter Utskottets förmenande, redan egt rum.
Jag har nu från den låga ståndpunkt, jag vet mig såsom jurist innehafva, bedömt frågan och kan icke rubbas i den öfvertygelse, alt Utskottet bort tillstyrka bifall å Herr Dalmans motion.
Jag har väl häremot hört den välljudande fras nyttjas, att Konungen, på sådant sätt, skulle komma att sakna det skydd af Lag, som hans ringaste undersåte åtnjuter; men, utom det att urbota ansvar ej följer på skymfliga yttranden och lillmälen emot enskilde, och följaktligen icke heller frihetens förlust, så lärer olämpligheten af denna jemförelse nogsamt kunna inses, utan alt den hehöfver göras åskådlig.
Jag har alltid med harm och ovilja hört omtalas brott emot 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken och jag skall alltid göra det, emedan jag anser Majestätets helgd och värdighet så nära och innerligt införlifvade med samhällets eget väl och anseende, alt de aldrig kunna eller böra betraktas isolerade, men jag skall deraf icke förledas, att se vådor, der de icke finnas, eller att lemna medborgares välfärd i beroende af godtycket och en ofullständig lagstiftning.
Jag vågar således föreslå, det Rikets Höglofl.
Ständer, för deras del, besluta en så beskaffad förklaring af 1 Cap. 2 §.
Straff-Balken och Kongl. Brefvet den 25 September 1777, att ej någon må häktas för brott emot 5 Cap. j §.
Missgernings-Balken förr, än efter det Konungen förklarat undersökningen böra fortgå.
I öfrigt åberopar jag innehållet af min förra reservation;” af Johannes Andersson från Calmar Län: ”Jag instämmer till alla delar i Rådman Holms högst upplysande reservation emot Lag-Utskottets i6 Lag~Ut slottets Utlåtande N:o 184. envishet — ty så vågar jag kalla det — att, oaktadt Lag-Utskottet icke förmått vederlägga ett enda af de skäl, hvilka emot Utskottets förra Betänkande blifvit inom fyra Riksstånd anförda, likväl vidblifva samma Betänkande.
Jag anhåller likväl, att få upptaga ett af de s. k. skäl, hvarmed Lagutskottet sökt skydda sig, men hvilket Ilerr Holm icke ens torde ansett förtjent att upptagas.
Detta rörer frågan om häktning i tryckfrihetsmål.
Ålskillige Ledamöter hade, i detta afseende, erinrat om det förhållande, att häktning i dylika mål ej kan ega rum förr, än Juryn yttrat, huruvida skriften varit brottslig eller icke.
Utskottet har deremot förmenat, att någon giltig anledning icke förefunnes för
Domaren att underlåta omedelbart häkta den tilltalade äfven i dessa mål, så framt anklagelsen ginge å lif eller kropp.
Denna naiva bekännelse af majoritetens hjertans tankar och detta prof på dess juridiska förstånd förtjenar i sanning en serskild uppmärksamhet; ty för det första gifves väl ingenting orimligare, än att Domaren skulle kunna resolvera häkte för ett brott, hvars art och beskaffenhet samme
Domare aldrig kan komma att pröfva, och hvilket aldrig kan blifva föremål för någon annans pröfning än en edsvuren Jurys.
Skulle denna förklara skriften (obs. icke författaren) skyldig, då först inträder
Domarens rätt att bestämma straffet enligt Lag.
Om denna rätt förr inträdde, så skulle följden deraf blifva, alt en anklagad, som blifvit frikänd, men likväl under rättegången varit häktad, antingen ovilkorligen vore berättigad alt fordra fästningsstraff å
Domaren för olaga arrestering, eller ock skulle det förhållande inträffa, att Hof-Rätten skulle ingå i pröfning, huruvida den skrift, som Juryn förklarat obrottslig, likväl icke vore af straffvärdt innehåll.
För det andra — och något annat erfordras icke för att beslå Utskottet — bör man ihågkomma, att Tryckfrihetslagen stadgar en serskild Rättegångsordning för tryckfrihetsmål, hvari icke ett ord förekommer om någon rättighet för åklagare att vid åtalets början yrka häkte eller för
Domare att pröfva, huruvida det skall ega rum eller icke.
Att nu fastställa den grundsats, som LagUtskottet synes hylla, nemligen: att något giltigt skäl icke finnes att underlåta häkla derföre, att det icke är uttryckligen förb judeth synes vara nog långt gånget.
I hvad mon häkte eger rum i andra länder, der Juryinrättningen är införd, kan naturligtvis icke vara mig närmare bekant, men så myckejt vet jag af sakkunnige personer, att i de mål, der häktning anbefalles af Magistratspersoner, detta grundar sig på serskild Författning, och har afseende endast Lag-Utskottets Utlåtande N:o 184 17 endast å brott, der liäktningsrättigheten tillhör den Policemyndighet, hvilken är skyldig vaka öfver allmänna säkerheten.
Detta tål således alldeles ingen jemförelse med ett tryckfrihetsbrott, der det är skriften , och icke författaren, sorn kan vara vådlig för allmänna säkerheten; hvarföre ock den förra, eller skriften, i början af rättegången lagligen kan beläggas med qvai’stad.
Af dessa skäl synes det mig alldeles klart, att häktning i tryckfrihetsmål icke lagligen kan ega rum förr, än Juryn förklarat skriften skyldig — ett motsatt förhållande är ock efter Juryinrättningens införande utan exempel i Sverige — Följaktligen lärer det i Betänkandet gjorda försök att bortblanda denna enkla sak komma att räknas till de misslyckade.
Jag fortfar att tillstyrka bifall å Herr Dalmans motion;” af Lars Hansson från Bohus Län, hvilken förmält sig i så måtto instämma med Herr Professor Grubbe, som Lars Hansson trodde ett stadgande vara behöfligt, hvarigenom uttryckeligen förklarades, att Kongl.
Maj:ts Beslut om åtalets nedläggande icke hindrar hvarken den, som förmenar sig vara häktad utan skäl, att utföra om ansvar och upprättelse härföre, eller den, emot hvilken sådan reconventionstalan anställes, att åstadkomma den bevisning, han till sitt värjande kan finna nödigt åberopa.
Rättelse i io:de Häftet'.
Sid. 10, rad. ao, står: i 22 och 34 : läs: i 3./ Bihang till R.
Prot. 1S34 och <835.
I.de Sam!.
Usta Afd. laira Band. 3 1 %:te Häftet.
STOCKHOLM, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, i835. Lig-Ulskottels Betänkande N:o i85. t N:o 185.
Ånlom till Exp.-Utsk. den 16 Maji kl. r. e. m.
Maj.ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående Lag för inrikes vexlar.
Uti Nådigt svar å Riks-Salen den 11 innevarande månad, har Kongl. Majit meddelat Rikets Ständer da skäl, hvarföre Kongl. Majit funnit
Sig hindrad nit lemna Dess samtycke till Rikets Ständers i underdånighet insända förslag till Vexel-Lag, men tillika förklarat, ali Kongl. Majit, sorn, till den inhemska industriens ytterligare upplifvande och förkofran, länge önskat se en sådan lagstiftning om inrikes vexlar införd, som den Rikets Ständer nu åsyftat, ville, genom contra-proposition, föreslå Rikets Ständer en Lag för inrikes vexlar, af enahanda lydelse med Rikets Ständers eget förslag, utom att från detsamma blefvs uteslutet, hvad som kunde hafva tillämpning endast på vexlar, dragne emellan Sverige och utrikes ort; ecb hafva Rikets Ständer samma dag fått emottaga omförförmälda contra-proposition, innefattande ett så lydande Lagförslag: ”Lag för InrikesVexlar.
I- C AP.
Om formen för Vexel. i. §.
Orten och tiden, hvarest samt när den utfärdas; uttrycklig benämning af vexel; om den är ensam, (sola) eller, derest flere exemplar utgifvas på en och samma penningesumma, hvilkendera i ordningen den då är, såsom första, andra, tredje fjerde, (prima, secunda, tertia, quarta,) och så vidare; den persons namn till hvilken vexeln utfärdas, kallad vexeltagare (remittent); viss penningesumma att, på grund af vexeln, uppbäras, utsatt både med bokstäfver och siffror, och hvilken summa ej må understiga a5 R;dr Silfver specie; den persons namn, hvilken i vexeln anmodas att densamma inlösa, kallad godkännare, (acceptant); orten hvarest godkännaren bor eller Bih. till R•
Prat. 1834 Och 1835. 7 Sami. 1 AJd. 2 Band. 1 i3:de Häftet. 5| T.ag-UlskuHcls Bitarilsande N'0 lS5. vistas, och hvarest betalningen ske skall; betalningstiden, hvilken kan bestämmas: a) vid uppvisandet (anfordran, vista, sigt); £) viss lid elter uppvisandet; och c) viss tid efter utgifvandet (dato) samt vexelgifvarens (Ti assen lefis) egenhändiga underskrift. 2. §■
Äro flere exemplar af en vexel utgifne och inlöses ettdera, vare de öfriga kraftlöse. 3. §•
Vexel kan vara dragen på en person, och betalbar hos en annan; den kan vara ställd att betalas till vexelgifvarén sjelf: den kan vara ställd att inlösas af vexelgilvaren sjelf på annan ort: den kan vara utfärdad å annans vägnar, efter fullmagt (procura). 4- §■ Öfverlåtelse af vexel kan ske genom öfverlåtarens blotta namnteckning (in blanco.) II.
C AF.
Om Vexelköp. 5. §•
VexelLöp kan afslutas med, eller utan Mäklares biträde. 6. §.
Vexelgifvare vare skyldig att samma dag dä veXeFslufet skett hålla den betingade vexeln, i flere exemplar när sä fordras, vexeltagare!! tillhanda, emot undfående af den (ör vexeln öfverenskomna betalning; åliggande vexeltagare/» att vexeln afhemta. [ X 7- §•
Är vexel aflemnad, utan att vexeltagare!» derföre eilagt öfverenskommen betalning, och fullgör han den icke genast, då bör vexelgifvaren, inom 8;de dagens utgång, protestera och, inom samma lid, jemväl å vexeltagare!» taga stämning till den Domstol, som i 4° §• siigs: försummas det, bafve då vexelgifvaren ej bättre rätt, än i annat skuldfordringsmål. Lag-Utskottens Betänkande Ar.o l85. 3 8. § DS tvänne eller flere exemplar af samma vexel utfärdas, vare det andra i ordningen (^secunda), äfvensom livart och ett af da följande, uti vexeitagarens liand gällande såsom qvitto å erlagd betalning till vexel, gifvaren: å betalning för ensam vexel (sola-vexel) erfordras serskildt qvitto. 9• §■ Hvar, som i egenskap af syssloman vexel upphandlar, och vill vara fri från ansvar för densammas inlösen, läte ställa vexeln på sin hufvudman, och vare då endast i ansvar derföre, att valuta lill vexelgifvaren erlägges: låter deremot sysslomannen 'Ställa vexeln på sig sjelf, blifve då, sedan han densamma öfverlåtit, för inlösen af vexeln lika ansvarig, som bade han upphandlat den för egen räkning. lil. C AP.
Om vexelns godkännande. 10. §.
Hvar, sora vexel om händer fått, att derå söka godkännande, vare, ©m han en sådan förrättning sig påtagit, skyldig att, så fort ske kan, uppvisa vexeln för honom, på hvilken den är dragen, samt äska hans uttryckliga förklarande, om han den godkänna vill, eller ej: försummas det, och förefaller emedlertid något till dens förfång, som vexeln öfversändt, vare den försumlige skyldig gifva skadestånd. 11. §.
Är vexel ställd att betalas å viss lid efter uppvisandet, då bör densamma till godkännande uppvisas, inom tre månader från utgifningsdagen. 12. §.
Den, sorn godkänner vexel, ikläder sig derigenom skyldighet, att densamma infria, och må efteråt ej kunna undandraga sig betalningen, ©m an vexelgifvaren skulle finnas hafva kommit i concurs-tillstånd, innan aceepteu meddelades. i3. §.
Godkännandet af vexel uttryckes medelst påskrift af ordet godkännes 4 Lag-Utskot/efs Betänkande N:o \
SS. eller accepterasj samt uamnets undertecknande.
Accepien bör, om vexeJrt
Sr ställd på viss betalningstid efter uppvisandet, dateras, vid påföljd, att eljest betalning för vexeln kail fordras, å den deri bestämda tid, räknad från utgifningsdagen. .4. §.
Drages vexel på tvänne eller flere personer, såsom Bolagsmän, då bör godkännandet ske medelst bolagets namnteckning: gifves eljest vexel på tvänne eller flere personer, alt betalas af antingen den ena eller andra, då är enderas godkännande lika gildt, som hade vexeln på honom aliena varit stalld. i5. §■
Är vexel ställd alt betalas å annan ort, än der godkännaren bor, teckne då han å vexeln, genom hvilken person i den andra orten betalningen erlägges, och vare för densammas fullgörande sjelf ansvarig. ,6. §.
Då vexel till godkännande förcvises, bör bestämdt svar, jakande eller nekande, afgifvas inom 24 timmar derefter: sker det icke, anses godkännaran hafva vägrat accepien. *7* §•
Varder vexeln icke, inom den i 16 §. bestämda tid, godkänd, eller sker godkännandet med vilkor, eller inskränkes till en del utaf vexelna belopp, elter kan den ej anträffas, på hvilken vexeln är dragen, vare innehafvaren, sedan han deremot protesterat, berättigad till återgångslalan på sätt i 3o §. sägs. 18. §.
Derest vexelgifvaren, på den tid då vexeln utgafs, egde godkännarens ovilkorliga tillåtelse att vexeln å honom draga, vare denne förbunden att vexeln antaga, oell, om det ej sker, ansvarig för all deraf uppkommande skada, IV.
Om vexel ris betalning genom goäkännaren. l9- §•
Är vexels förfallotid bestämd lill en eller flere aiånader, då skall Lag-Utskottets Betänkande V. o i SS. 5 hvarje månad till 3o dagar räknas, den dagen oräknad, då vexeln »tgafs eiler uppvisades.
Är vexel ställd att betalas midt i månaden, vare då femtonde dagen rätter förfallodag. 20. §.
Är vexel, som finnes ställd att betalas inom viss tid efter utgifvandet eller uppvisandet till betalning förfallen, och har icke för vägrad accept redan blifvit protesterad, åligge innehafvare» , att af den person, hos hvilken penningarne skulle uppbäras, fordra betalning, samt, derest sådan icke erhålles, protestera, uti stad senast å första dagen, och på landet senast å andra dagen efter rotta betalningsdagen: kan ej denna anträffas, protestere dock innehafvare» som sagd t är: vill eller förmår ej den förre erlägga mera än en del af vexelns belopp, ankomme på innehafvaren alt emottaga, eller icke emottaga, hvad honom erbjudes, men protestere icke dess mindre för hvad som brister. 21. §.
Är vexel ställd alt betalas vid uppvisandet, vare, för dess uppvisande lill betalning, tid, som i 11 §. sägs: erhålles ej betalning, eller kan ej den person anträffas, hos hvilken penningarne uppbäras skulle, eller vill eller förmår ej denne erlägga mera än en del af vexelns belopp, protestere innehafvare» efter thy i 20 §. föreskrifvet är. 32. §.
Är af vexel-innehafvaren försummadt hvad honom efter 11, 20 och 21 §§. åligger, bafve förlorat sin vexelrätt emot godkännaren, och hålle sig till honom, såsom uti annat skuldfordringsmål: instämmes ej godkännaren till den i 4° §• omförmälde
Domstol inom ett år efter vexelns rätta betalningstid, vare Lag samma. 2 3. §.
Är vexel ställd att betalas uti något visst i landet gångbart myntslag, då bör den betalas i det mynt, hvarå den lyder: är vexeln ställd i utländskt mynt, må betalningen i Svenskt mynt erläggas efter vexelcurs. 34. §.
Har godkännaren brustit i betalning, vare skyldig gälda vexel-inne - 6 Lag-Utfkottcls Betänkande N.o 185. hafvaren ränta till \ för 100 i månaden, jemte full ersättning för honom åbragte kostnader. »5. §.
Varder förfallen vexel icke på förfallodagen till betalning företedd, ege innehafvaren ej rätt till ränta förr, än efter det han sedermera fordrar, men ej får, betalningen, och icke heller att, derest vexeln lyder & utländskt mynt, åtnjuta betalning efter högre curs, än den å förfallodagen, eller nästföregående vexeldag noterade, om cnrsen sedan stigit: har den fallit, vare innehafvaren skyldig åtnöjas med betalning efter gångbar curs, vid den tid, då han sig anmäler. 26. §.
År vexel godkänd, och betalar godkännaren, utan att återfå det exemplar, hvarå godkännandet finnes tecknadt, vare ej fri från betalnings-skyldighet till tredje man, hvilken samma exemplar innehåller. 27- §•
Har vexel inom rätter tid blifvit protesterad, för bristande betalning af den, på hvilken vexeln varit dragen, stånde annan person fritt, att, med den rätt i 2Q §. sägs, till heder antingen för vexelgifvaren eller någon af öfverlåtarne, betalningen erlägga, och blifve den, till hvars heder betalningen sker, i betaiiwngsbeviset uttryckligen nämnd: innehafvarens protestkostnad bör då tillika ersättas. 28. §.
Erbjuda sig flere att vexel under protest betala, efter thy i nästföregående §. sägs, vare den närmast, som till heder för vexelgifvaren, och dernäst den, som till heder för äldre öfverlåtaren betalning erlägga vill: men skulle emedlertid den, på hvilken vexeln är dragen, och emot hvilken protest för bristande betalning skett, erbjuda sig att vexeln inlösa, vare han dertill berättigad framför annan. 29- §•
Hvär, som betalar till heder för vexelgifvare eljer öfverlåtare, ege alt, med den sålunda godtgjorde inneliafvarens rätt, söka sin ersättning af vexelgifvaren, och jemväl, derest inlösen skett till öfverlåtarens heder, af ej mindre honom, än äfven dem, hvilka vexeln förut öfverlåtit, om La"-Ulskottels Betänkande N:o i85. 7 sådane linnas: håfve ock emot den, på hvilken vexeln varit dragen, lika rätt med (örre innehafvare».
Om återgångstalan. 3o §.
Sedan vexel blifvit protesterad, vare sig för bristande accept eller bristande betalning, ege innehafvaren genast fordra liqvid af vexelgifvaren och öfverlåtarne, en eller flere, såsom liff honom ansvarige, en för alla och alla för en; men är, genom någon med vexeln vidtagen åtgärd, senare öfverlåtares rätt, emot en föregående förverkad, då ege innehafvaren emot den förre ej någon talan. 3.. §.
[Iar den, som godkänt på honom dragen vexel, kommit i concurstillslånd förr, än vexeln är till betalning förfallen, kan innehafvaren jemväl, efter gjord protest, genast fordra betalningen af vexelgifvare eller öfverlåtare, efter thjr i 3o §. sägs. 32.
Vid betalning för återgången vexel, vare innehafvaren berättigad att af vexelgifvare och öfverlåtare fordra den hufvudstol, hvarå vexeln lyder, ränta till i för ioo i månaden, räknadt från vexelns rätta betalningstid, om denna är förfluten, och till dess liqvid sker, jemte ersättning för pi olestomkostnader, postpenningar för arne bref, nemligen ett fram och ett tillbaka, mäklare-arfvode till § för ioo, då mäklare blifvit begagnad, provision till ^ för ioo och mera, när provision på flera ställen bevisligen blifvit betald, samt de skäliga umgälder, sorn dessutom för innehafvaren bevisligen uppkomma.