Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Flertalet af de röstande kan sammanstämma i gillande eller ogillande af käromålet; men de kunna stödja sina meningar på grunder, som icke sammanstämma, icke stå att förenas; hälften af flertalet kan antaga en grund, som upphäfver den, hvarpå andra hälften stödjer sin mening, fastän slutföljden (hvad i dom kallas slutet) domslutet blir för båda meningarna gemensamt.
Då nu dom skall fästas på skäl, men för det gemensama slutet ej linnes något gemensamt skäl; kan ej mer än ettdera af de stridiga skälen anföras; och då kunna ej heller de röster räknas, som icke gilla detta skäl.
Under ett sådant förhållande med flertalet, kan en minoritet finnas, hvars antal dock är öfverlägset hvardera af flertalets fraktioner; och denna kan sammanstämma både i slutet och i dess grunder.
Denna minoritet utgör alltså majoritet i afseende på grunderna; och såvida slutet skall härflyta från dessa; gifves ingen annan möjlighet, än att antaga det slut, som härflyter från de sålunda genom majoritet öfvervägande grunderna.
De öfverröslade grundernes sammanträffande i gemensamt slut bevisar också icke antaglighet en af detta slut, så vida dess giltighet måste bero af dess grunder, men grunderne icke stå tillsammans med hvarandra, och ingendera af dem har för sig så stort antal af röster, som minoritetens mening (följaktligen ej heller någondera så stor presumtion om giltighet, som denna).
Sådan är lagens åsigt, då den om tvistemål förordnar, att det som gäller är ”de flestas mening, som på en grund sig stödja, ändå att flera ”meningar äro, som af olika grunder komma”.
Lagförslaget afviker från denna åsigt, gör ingen skillnad imellan öfverensstämmelse i slut och öfverensstämmelse i grunder, utan föreskrifver, att ”om särskilda meningar sam - 77 ”manstämma i en del, men ej i allt, de då skola till hvarannan jemkas, ”och det gälla för rättens beslut, hvari de fleste sammanstämma”.
Jag föreställer mig en skuldfordringstvist, hvari 7 ledamöter döma.
Två af dem förklara skuldsedeln falsk; två andra döma krafvet föråldradt; de sammanstämma således i det slut, att fordringen skall ogillas.
Men de tre finna hvarken skuldebrefvet vara falskt eller krafvet föråldradt, utan fastställa fordringen.
Desse tre gifva således dom efter svensk lag, men icke efter lagförslaget.
Ty enligt detta måste antingen de fyra förklaras sammanstämma i allt, då de sammanstämma i hela slutet, eller ock skola de anses sammanstämma hlott i den del, som är slutet, och icke i den, som är grunderna; och i sednare fallet skola de derutinnan sammanfogas genom jemnkning.
Huru skall denna jemnkning tillgå?
Skall domen säga både att skuldebrefvet är falskt och att krafvet är föråldrat?
Oberäknad oförenligheten af dessa två domskäl i en dom, kan det ju hända, att de, som anse krafvet föråldradt, och derföre icke pröfva frågan om skuldebrefvets äkthet, ej heller ville förklara det falskt, i fall de pröfvade den.
De åter, som anse skuldebrefvet falskt, kunna icke medgifva, att de ansett krafvet föråldradt, emedan de ej så ansett det.
Domen kan således icke genom denna sammanjemnkning motifveras, ”fästas på skäl och lag”.
Man måste då tillgripa hlott ettdera af skälen — och hvilkeldera?
Det ena är af lika många röster ogilladt, som det andra.
Det återstår då troligen ingen möjlighet att efter flertalets i slutet sammanstämmande mening motifvera en dom; den måste blifva omotifverad eller ock blir af dessa flertalets röster ingen dom.
Jag föreställer mig likaledes en rågångstvist, der 7 ledamöter döma, ibland hvilka två säga, att den å kärande sidan yrkade rågången är laglig såsom urgammal, två deremot gilla den på grund af förlikning, men tre förklara den på ingendera grunden giltig, utan döma till samfällighet.
De som ansett den urgammal, gilla icke förlikningen; de som antaga denna, erkänna icke uråldrigheten; och ingen motifverad dom kan af deras sammanslagna eller sammanjemnkade meningar uppställas, ehuru de i slutet äro enahanda.
Deremot måste, med fullt skäl, de tre rösterne, som varit ense i grunden för sin mening, utgöra majoritet i båda målen.
De hafva i hvarje fall ej mer än två röster emot sig; ty ehuru de, som i första exemplet dömt skuldebrefvet föråldradt, möjligen äfven ansett det falskt; hafva de dock icke utsagt denna mening (emedan den eljest skulle göra pluralitet, tillsammans med de två öfriga); och deras röster kunna således icke motväga, men möj - 78 ligen understödja de tre i frågan om äktheten.
De sorn dömt det vara falskt, hafva deremot förutsatt, att det icke var föråldradt, och således deruti bestämdt understödt de tre ledamöternes mening.
De åter, som i andrå exemplet dömt rågången vara uråldrig, hafva i förlikningens ogillande bestämdt understödt de tre rösterna; och de, sorn gillat förlikningen, hafva icke yttrat sig oin uråhlrigheten, eller ock hafva de ogillat den, således i förra fallet icke motvägt, och i det senare bestämdt understödt de tre rösterna.
Ett annat förhållande uppstår, i fall dessa samma mål afgöras af fem ledamöter, och ibland dessa yppa sig skiljaktiga meningar af samma art, men så fördelade, att ingendera tillhörer mer än två ledamöter, ehuru de tre Sammanstämma i ett gemensamt slut, äfvensom i fall det händer, att af sju ledamöter tre förena sig om en grund, tre om en annan, och en blir ensam om den tredje grunden, men deraf härleder samma slut, sorn tre af de öfriga antagit.
Skall äfven då den ledamoten, som är ensam om sina grunder, icke kunna anses förstärka deras mening, med hvilka han sammanträffar i ett gemensamt slut? och skall således den motsatta meningen råda, i fall det är den, som af äldsta ledamoten yttras?
— Så tror jag lagen böra rätteligen förstås; men vid fråga om hvad som bör stadgas vore det kanhända större skäl att anse den ensama rösten såsom en förstärkning till dem, med hvilka den i slutet sammanstämmer, än att lägga större vigt på äldsta ledamotens företräde.
Ännu ett fall kan förekomma, som hvarken efter lagen eller lagförslaget låter lösa sig.
Ibland sju ledamöter kunna tre och tre, eller bland fem ledamöter två och två, vara ense, men den sjunde eller femte yttra en särskild mening, som antingen blott i slutet eller ock hvarken till grunder eller slut instämmer med någondera af de öfriga.
Om nu denne sjunde eller femte är ordföranden; huru förhåller sig då med majoriteten imellan de tre mot tre eller två mot två?
Skall företrädet lemnäs åt dem, bland hvilka finnes den äldste ledamoten näst ordföranden?
Denna utväg öfverensstämmer med den ancieunetetsprincip, hvarpå ordförandens företräde är grundadt; och efter denna principt hvilken jag trott mig icke kunna ogilla, har jag således bordt tillstyrka, att i nu beskrifna fall den meningen skall gälla, som af den äldsta näst ordföranden bifalles.
Imedlertid gifves det ett inkast, som skulle kunna tjena till försök att göra lagförslagets uppställning användbar.
Lagförslaget upptager i 1 RE 8: 4. det fall, att i hufvudsaken äro flera frågor, och föreskrifver, att dessa 79 då skola noga urskiljas och till öfverläggning och omröstning hvar för sig uppställas i den ordning, som med sakens beskaffenhet instämmer.
Denna föreskrift skulle kunna så tillämpas, att med frågor förstodes ej blott särskilda (materiella) tvistämnen eller slämningspunkter, utan ock särskilda åsigter af hvarje ämne; och med tillämpning häraf på förevarande exempel kunde det sägas, att omröstning bör föregå först i frågan om föråldring, och sedan i frågan om skuldsedelns äkthet — först i frågan om rågångsforlikningens bestånd, och sedan om rågångens uråldrighet.
Men derigenom måste hända, att de tre ledamöter, som ogilla anmärkningarna mot krafvel, öfverrösta de två, som i hvarje fall gilla dessa anmärkningar, och att de tre, som ogilla både förlikningen och rågångens uråldrighet, likaledes öfverrösta de öfriga i hvardera af dessa två frågor, så att utgången i båda målen blir densamma, som den vid tillämpning af lagens nu varande föreskrift bör blifva.
Härvid möter likväl ej blott den ovisshet eller rent af godtycklighet, som måste förutsättas i en så beskaffad tillämpning, då lagens innehåll vore så obestämdt eller åtminstone otydligt, som det åberopade stället i lagförslaget; utan det skulle troligen icke ens lyckas alt genom en bestämd föreskrift vinna samma ändamål, som den varande lagen afser.
Om med särskilda frågor måste förstås särskilda äsigter af ett och samma tvistämne, och öfver hvarje sådan åsigt skäll särskildt röstas; så kan hvarje domskäl, som af en ledamot vid voteringen begagnas, komma att göras till föremål för en egen omröstning.
Det är lätt att i de uppgifna exemplen föreställa sig, huru vid behandlingen af de särskilda frågorna, såsom af parterna framställda tvistämnen, öfver hvilka hvart för sig röstas, likväl i hvardera frågan uppstå skiljaktiga meningar om grunder för denna frågas afgörande, såsom t. ex. att i afseende på föråldringen en del af ledamöterna anser den bero af sjelfva skuldsedelns ålder, en annan del betraktar fordringens uppkomst, och en tredje skiljer sig i afseende på preskriptionstidens rätta början.
Den ena af dessa meningar, som ogillar preskriptionen, antages af tre, men af de öfriga två meningarna, som gilla den, bifalles hvardera af två ledamöter.
Då visar sig i föråldringsfrågan alldeles samma förhållande, som förut anmärktes i hela tvistens afgörande; och utgången af denna särskilda fråga kan lika litet genom motifveradt beslut uppställas, i fall rösterne ej få betraktas efter grunderna, utan skola sammanföras efter det slut, hvari de utfalla.
Huru länge på detta sätt argumenterne upplösas i sina beståndsdelar, och hvarje ny grad, såsom en ny fråga, göres till föremål för om - 80 röstning; så måste, dock någon grad blifva den sista, i fall något slut på öfverläggning och röstande skall vinnas; och så snart en fråga blir den sista, och skall besvaras utan ytterligare upplösning i sina beståndsdelar, måste omröstningssättet blifva det, sorn lagen nu föreskrifver, derest ett motifveradt beslut skall genom omröstningen kunna åstadkommas.
Om rigtigheten af grunden för denna lagens föreskrift torde således föga tvifvel kunna uppstå.
Onekligen kunna i tillämpningen besynnerligheter inträffa, hvilka föga i något ämne stå att förebygga.
Det kunde t. ex. hända, att bland fem eller sju ledamöter, sorn röstade, ingen med den andra förenade sig i grunden för sin mening, men äldste ledamoten äfven i slutet vore ensam, då deremot alle de öfrige förenade sig i ett motsatt slut.
Det skulle, i sådan händelse, förefalla besynnerligt, att de fyra eller sex rösterne, som sammanstämde i ett slut, ej finge gälla mot den ensama, som stadgade motsatsen; men då i sjelfva verket ingen öfverensstämmelse funnes imellan dessa fyra eller sex röster, utan hvar för sig stöde ensam på sin grund; vore ej helier någon anledning för hand att fästa större vigt vid dem hvar för sig, än om cle- utfallit hvar i sitt särskilda resultat.
Från huru många falska förutsättningar en sats än må kunna härledas; så blir devi dock derföre icke genom dessa härledningar mera grundad.
Det är från grundernes gemensamhet allena, som den större presumtionen om giltighet i en af flera understödd sats uppkommer.
Äldsta ledamotens röst är således den enda majoritet, som kan i förevarande fall blifva gällande, så vida den regel skall bibehållas, efter hvilken denna röst i allmänhet äger företräde.
Händelsen är imedlertid en besynnerlighet, som torde kunna hänföras till dem, om hvilka det vid nu varande lags fastställande sades, att de, '”såsom sällan förefallande, vore efter noga öfvervägande utelemnade”.
Att två röster, som i grunder och slut sammanstämma, äro afgörande mot fem, som hvar på sin stridiga grund komma till ett gemensamt slut, derom bör ingen tvekan uppstå.
Hvarje inkast emot det i fråga varande omröstningssättet måste slutligen träffa den grundsats, ifrån hvilken det utgår, den, att J’all dom bör fä”stas få skäl och lag”.
Det är denna grundsats, som ej kan upprätthållas genom något annat omröstningssätt.
Och denna grundsats torde väl föga behöfva försvaras.
Utan skäl och lag gifves endast godtycke; och lagen har ej orätt uppställt detta gent emot sin grundsats genom tillägget: ”och ej på qodtyckoTy det gäller i sjelfva verket ingenting mindre, än valet imellan godtycke 81 godtycke och lag.
Att afhjelpa de verkliga eller inbillade olägenheter, som någon gång kunna visa sig i tillämpningen af förevarande lag, låter icke göra sig för bättre pris, än att afskaffa domars motifverande, hvilket åter ej vill säga annat, än att öfverlemna rättvisan åt godtycket.
Lagförslaget vidkännes icke en sådan syftning; det bibehåller lagens ord, att i dom skola tydligen utsättas de hufvudskål och den lag, hvarå slutet grundas (Lf.
Kap. 16 § 3); det nedrifver blott med ena handen, hvad det med den andra uppbygger.
Det märker icke, att omröstningssättet gör motifverandet omöjligt.
Eller, i fall motsägelsen varit anad, skall den kanhända finna sin upplösning i den der jemkningen, hvarom redan är nämdt?
I de exempel, som äro anförda, visar sig icke någon större möjlighet att ”till hvarannan ”jemnka” de meningar, hvilka gå ut på ett och samma slut, än att sammanjemka dessa med den, som stannar i motsatt slut.
Hvad som i de förra ej behöfver sammanjemkas, är slutet, hvilket redan är gemensamt; och det öfriga består endast af grunderna, hvilka upphäfva hvarandra, och hvaraf intet qvarstår, i fall det stridiga skall bortjemkas.
”Vid sådan ”jemnkning” uppstår lätt det förutsatta ”tvifvelsmålet om hvad för rättens ”beslut hållas må”.
Utvägen i denna brydsama belägenhet kan ej vara mer än en: ”då skall ock derom röstas”.
Detta ställe skulle kunna så förstås (och måste nemligen efter bokstafven så förstås) att om ingen jemkning stått att erhålla, också ingen röstning öfver det derigenom yppade tvifvelsmål kan äga rum.
Det oaktadt må dock antagas, att i något af de framställda exemplen försök till jemkning skett och misslyckats, men att man likväl ville skrida till röstning, för att få ett utslag.
Hvarom skulle man då rösta?
— Om grunderna till krafvets ogillande eller rågångens fastställande.
— Dessa grunder låta i intetdera ämnet förlika sig.
— Skulle man uppkasta helt nya, på försök till antagande?
— Nej, dem kunde man ej ålägga sig att finna; man måste välja imellan de två stridiga meningar, som blifvit yttrade, och rösta dem imellan.
Ingendera af dem, som bekännt sig till någon af dessa meningar, kunde öfvergifva den; och utslaget måste således bero af de tre ledamöter, som ogillat båda meningarna.
Desse tre ledamöter skulle således välja, hvilkendera af två, i deras tanka falska satser behagade dem mest eller misshagade dem minst; och af detta val skulle sakens utgång bero!
Desse ledamöter, som äfven nu afgjorde saken — ensame, emedan de andres två motsatta meningar, som upphäfde hvaranJust. -Ombudsmans Emb.-Berätl. lill 1850 års riksdag. lf 82 nan, ej kunde lagas i beräkning — skulle således afgöra, icke efter sin öfvertygelse, icke på ”lag och klara skäl”, utan efter smak, d. v. s. godtycke.
Antithesen är då rigtig: det gifves emot ”skäl och lag” ej annat alternatif än ”godtycke"’.
Jemkningen vore här ett sådant.
Lagen känner icke detta jemkande i tvistemål.
Den förutsätter dock möjligheten af en sådan skiljaktighet, att ”stridighet varder, hvilket för de ”flestas mening hållas kan”, och säger, att ”då hör ock deröfver omröstas”.
Men denna omröstning är hvarken mer eller mindre, än ett nödvändigt korrektif för den händelsen, att ledamöter skulle missförstå lagens föreskrift om röstberäkningen, i hvilken händelse ingen annan utväg gifves, än pluraliteten, för att söka afhjelpa missförståndet.
Att denna utväg är någon ting helt annat, än att förändra sjelfva rösterna, ”jemnka dem till hvarannan”, kan troligen icke sättas i fråga.
Om ämnet härmed är utredt, i afseende på tvistemål; så måste frågan vidare blifva, huruvida något särskildt för brottmål behöfver föreskrifvas.
— Här måste inrymmas den grundsats, hvilken hittills i svenska lagen står med fulla bokstäfver utskrifvet! och äfven i lagförslaget, åtminstone i vissa delar deraf, hyllas, fastän icke utsagd, den rättvisa och menskliga grundsatsen för brottmålslagskipningen: domaren äger heldre fria än fälla.
Den äger tillämpning så väl i bevisningen, som i beräkningen af domares röster; och då den nu först förekommer; kan jag ej undertrycka den frågan, om det är rätt, att den icke skall i lagboken finnas utskrifven.
Jag vet, att den icke är en lag, endast ett lagens motif; men skall den derföre nödvändigt uteslutas?
Är den vetenskapliga konseqventsen så ofördragsam, att den stöter sig på inflickandet af en så kort sentents, äfven om den är så helig och så betydelsefull?
Den är ju ett ordspråk i svenska folkets mun.
Vore det icke skada, örn detta ordspråk glömdes derföre, att det ej mer träffades i lagen, sorn skall vara en ”bok för folket”?
Denna urgamla regel, sådan den öfvergått från förfäderna genom deras lag, utan tvifvel förberedd genom deras förfäders tänkesätt; förty att domaren äger heldre fria, än fälla, förekommer mig såsom införlifvad med nationaläran, såsom ett historiskt vittnesbörd, att icke våld och godtycke, utan ett fritt och rättsinnadt folks vilja, skrifvit våra lagar.
Och på det man åtminstone icke af glömska må öfverträda denna regel, när man en gång måhända frestas att ändra de stadganden, som från densamma härflyta, hör den fortfara att i lagboken stå med fulla bokstäfver utskrifven. 83 I tvistemål är det endast i afseende på bevisningen, som nämnde grundsats (inner tillämpning enligt gällande lag, hvilken åter vid röstberäkningen i dessa mål, i händelse af paria vota, låter äldsta ledamotens röst afgöra så väl till kärandens, som till svarandens fördel.
I brottmål skall deremot svaranden endast genom öfvervägande antal af röster kunna fällas; och äfven när han enhälligt fälles, men halfva antalet stadgar lindrigare straff, än de öfrige, skall det lindrigare straffet ådömas, änskönt det strängare voteras af äldsta ledamoten.
Denna regel måste bibehållas i en rättegångsordning, som skall ålägga domaren att heldre fria än fälla.
Men fråga är, huruvida icke äfven med denna regel skulle kunna förenas de föreskrifter i öfrigt om röstberäkningen, som tillhöra tvistemål och redan blifvit här afhandlade.
— (Vid undersökning häraf är ännu icke fråga om sådana mål. i hvilka enhällighet eller större öfvervigt af röster kan komma att finnas nödig).
Skola rösternes grunder i brottmål, så väl som tvister, kunna tagas i beräkning?
Och skola de kunna afses likaså väl till den tilltalades skada, som till hans fördel?
Om ibland sju ledamöter tre befria på en gemensam grund, — godkänna t. ex. en framställd motbevisning — men två fälla på grund af en bevisning, som af de två öfriga ogillas, och desse åter fälla på grund af en annan bevisning, som de förre två förkasta; bör då den tillta lade anses friad eller fälld?
Om en svarande i tvistemål, vid enahanda förhållande, befrias från käromålet; gifves det väl något skäl att frånkänna en svarande i brottmål enahanda förmån?
— I fall det deremot händer, att de tre fälla på gemensam grund, men de öfrige, två och två, frikänna, på sär skilda grunder; månne den tilltalade då kan anses frikänd?
— I fall af särskild votering öfver hvarje af de stridiga befrielsegrunderna, bade dessa hvar för sig kunnat blifva förkastade med fem röster emot två.
Men deraf följer icke, att någon af de fyra skulle gillat den grund, hvarpå de tre fällt.
Således bör utgången anses innefatta frikännelse.
Men det gifves i brottmål ett annat förhållande, der en person af alla ledamöterna fälles, och det icke desto mindre kan sättas i fråga, huruvida han verkligen må anses fälld.
En mängd af vittnen kan vara hörd, af hvilka vid en sådan pröfning af vittnesmålen, som Rb. 17: 20 föreskrifver, tre ledamöter bland sju anse två vittnens utsagor så tillförlitliga, att de på dem fälla, men förkasta alla de öfrigas utsago; två ledamöter godkänna två andras, men förkasta alla de öfrigas, och ändtligen två ledamöter godkänna ännu andra två vittnens, men ej något af de öfrigas intyganden.
Fyra 84 hafva således ogillat den bevisning, hvarefter den tilltalade är fälld af de tre, och fem ogillat hvardera af de bevisningar, efter hvilka två och två hafva fällt.
— I tvistemål skulle en svarande, som på detta sätt vore fälld att betala, destomer anses dertill förpligtad, som han vore det, om ock de fyra frikännt; och dom efter de tre ledamöternes mening borde således utfärdas.
Men huruvida en sådan röstberäkning är antaglig i brottmål, der deras mening skall gälla, som fria den tilltalade, änskönt han af lika många hilles, derom synes mycket tvifvel kunna uppstå.
Fallet hörer dock tilläfventyrs till de besynnerliga, om hvilka lag ej bör stiftas.
Hvad som gäller om flera meningar öfver fällande eller frikännelse, bör äfven gälla om flera meningar öfver svårare eller lindrigare straff.
När således icke absolut pluralitet utan endast minoritet eller halfva antalet dömt till det svårare straffet; bör frikännelse derifrån anses gifven, ehuru pluraliteten äfven fällt och ådömt lindrigare straff.
Men om pluraliteten eller det halfva antalet, som dömer lindrigare, icke är ense, utan två döma strängare, än de andra två; då uppstår fråga, hvilkendera af dessa senare meningarna skall gälla.
Får den strängaste meningen lemnäs utan afseende, och endast de båda lindrigare mot hvarannan beräknas; så skall, då rösterne dem imellan å båda sidor äro lika många, den lindrigaste meningen gälla.
Bör åter äfven den strängaste meningen tagas i beräkning; så synes deraf följa, att den mening skall anses rådande, sorn ligger imellan den strängaste och den lindrigaste.
Denna mathematiska uppskattningsgrund i ett moraliskt ämne har dock lagen icke ansett lämplig, utan åtnöjt sig med den föreskriften, att ”deras röster skola gälla, som kunna närmast till ”hvarandra jemkas, och gå ut på det, som lindrigast är”.
I lagförslaget åter är frågan afskuren på del sätt, att ”om för hvardera meningen äro lika ”mångå röster, den mening skall gälla, som friar eller eljest lindrigast är, ”der ej, i fråga om strafftillämpningen, meningarne till hvarannan jemnkas ”kunna”.
Lagens föreskrift är så vida klar, att icke den strängaste meningen får gälla; hvaraf följer, att de, som i del uppställda exemplet få sammanjemkas, ej kunna vara andra, än de två meningar, hvilka, sammanlagda, utgjort majoritet för den lindrigare.
Huru jemkningen skall tillgå, och huruvida deri något afseende får göras på minoritetens strängare mening, synes svårligen kunna från ordalagen härledas.
— Enligt lagförslaget deremot måste den strängaste meningen blifva gällande, när denna är antagen af flera ledamöter, än någondera af de öfriga, emedan den lindrigaste menin - 85 gen endast då skall råda, när rösterne för hvardera äro lika många och meningarne ej kunna till hvarannan jemkas.
Vid jemkning åter skall den lindrigaste meningens företräde försvinna*); och deraf synes ej annat kunna följa, än att äfven en strängare mening, än den medlersta, kan blifva gällande.
Lagförslagets antagande skulle således innebära afvikelse från grundsatsen, att heldre fria än fälla; och den otydlighet i lagen, sorn gjort en så stor svårighet vid dess tillämpning, vore härmed för ingen del afhulpen, nemligen svårigheten att veta, huru sjelfva jemkningen skulle tillgå, och huru derefter borde förhållas med utslagets motifverande, då de sammanjemkade meningarne kunde stödja sig på olika grunder.
Jag finnér ej annan utväg att föreslå, än att förutsätta, det endera af de lindrigare meningarna måste antagas, sådan den är, men att låta bero af en särskild omröstning, hvilkendera meningen det skall blifva.
Vid förevarande § återstår ännu den i mina yttranden om straffsyste met antydda frågan om större röstpluralitet, såsom vilkor för fällande i lifssaker och dem, som gälla lifstidsfängelse, (hvilket senare straff jag anser hårdare än döden).
Att en knapp pluralitet ej må vara tillräcklig, för att döma till döden, synes en skälig samvetsgrannhet hos lagstiftaren fordra.
En missgerning, som ej är säkrare bevisad, än att en domare, som genomforskat ransakningen, förklarar sig icke öfvertygad, bör ej kunna medföra dödsstraff.
Dödsdom bör således icke kunna gifvas utan enhällighet.
Häraf följer dock icke, att den, som af de flesta rösterna förklaras skyldig till döden, skall kunna undgå allt straff.