Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Makt anhållit att för bedrifvande af bruks- och sågverksrörelse inom Norrbottens län få besitta ett stort an(al inom nämnda län belägna, till namn uppgifna och enligt i afskrift företedt salubref till bolaget försålda fasta egendomar, bruk och sågverk, så har — utan att det ansetts nödigt att nämnda bolag, deruti, efter hvad i ansökningen uppgifvits, Svenske män skulle till icke obetydlig del vara intressenter, underställt sin bolagsordning Kongl. Maj:ts nådiga pröfning och godkännande, eller någon undersökning skett derom huruvida den bolags-ordning, som bolaget må hafva för sig antagit, kan med Svensk lag stå tillsammans, eller ens om uppgiften att bolaget blifvit stiftadt under den i England sedan år 1862 gällande lag för bolag och den 25 Februari 1864 derstädes behörigen registreradt, är med verkliga förhållandet öfverensstämmande, ännu mindre angående hvilka, som i bolaget äro delegare eller hvad garantier detsamma i afseende på soliditet med mera kunnat erbjuda, — Stats-Rådet tillstyrkt meddelande af tillåtelse åt bolaget att besitta de inköpta fastigheterna, hvilka omfatta en icke ringa del af provinsen Norrbotten och till rymden säkerligen äro större, än månget Tyskt furstendöme, och att derå söka lagfart, utan andra vilkor, än att bolaget alltid skulle hafva ett inom länet bosatt ombud, hvilket skulle ega att i angelägenheter, de der anginge eller härflöte af den rörelse, hvilken bolaget kunde komma att i riket bedrifva, eller eljest rörde de omnämnda egendomarne, vid domstolar och andra embetsmyndigheter å bolagets vägnar svara, och hvilket ombuds namn och vistelseort bolaget skulle ofördröjligen hos Konungens Befallningshafvande i länet uppgifva, likasom bolaget borde på enahanda sätt anmäla inträffande ombyten af sådant ombud, allt vid äfventyr att, om föreskriften derom skulle finnas icke vara iakttagen, Konungens Befallningshafvande skulle ega att, uppå anmälan, i förekommande fall så beskaffadt ombud å bolagets vägnar med laga verkan utse; att efter det Kongl. Maj:t, uppå framställning af Chefen för Ingeniör-korpsen, täckts, genom nådigt Bref af den 3 Augusti 1839, förordna att den inkomst af vallhö, hvilken enligt förut gällande stadganden och fördelningsgrunder var, såsom en bestämd löneförmån, tillerkänd fortifikations-befälhafvarne å rikets fästningar, skulle vid dåvarande innehafvares död, befordran eller förflyttning till annan tjenstgöringsort, ingå till bildande af en så kallad besparingskassa,
ställd under Chefens för
Ingeniör-korpsen disposition för att användas till förbättrande af äldre officerares inkomster, hvilka tjenstgjorde på dyra stationsorter, äfvensom till understöd för yngre lönlösa officerare, men den förändring häruti sedermera, efter hvad ett Kongl. Bref af den 18 Mars 1862 utvisar, blifvit vidtagen, att i anledning af ett utaf Chefen för Ingeniör-korpsen till Kongl.
Majrts nådiga stadfästelse öfverlemnadt förslag till en enskild pensions-inrättning för Ingeniör-korpsens befäl,hvarigenom åt korpsens medlemmar skulle tillförsäkras ett tillökadt pensionsbelopp af minst 1,000
Riksdaler utöfver den vanliga pensionen, Kongl. Maj:t, jemte förklarande att Kongl.
Maj:t väl funnit den ifrågaställa pensions-inrättningen kunna blifva gagnelig, men att stiftelsen, om den komme till stånd, helst borde, såsom äfven beroende af frivilliga bidrag, förvaltas efter det reglemente, hvarom delegarne sjelfve kunde i behörig ordning öfverenskomma utan någon af Kongl. Maj:t derå meddelad stadfästelse, likväl, för ändamålets befrämjande, medgifvit att dertill må användas såväl den i Kongl. Brefvet den 3 Bih. till B.
Prot. 1865 dt 1866. 8 Sami. 7 Höft. 2 10 , Konstitutions-Utskottets Memoria,l N:o 8.
Augusti 1839 omförmälda bespariugskassa, som ock de till densamma inflytande vallhömedel från rikets fästningar, med undantag endast af 2,000 Riksdaler årligen, hvilka fortfarande borde, på sätt förut skett, och i öfverensstämmelse med föreskrifterna i nyss åberopade Kongl, Bref användas; så har, uppå derom af Chefen för Ingeniörkorpsen framställda yrkanden och utan att, så vidt af Statsråds-protokollen kunnat inhemtas, någon undersökning egt rum, huruvida den förmån, Kongl. Maj:t sålunda behagat af nåd och utan Ständernas medverkan bevilja den Statsverket nu mera frånskiljda besparingskassan, varit af beskaffenhet, att kunna berättiga kassan till ersättningsanspråk emot Kronan eller innehafvare af Kronans rätt, icke allenast ledamöterna uti den af Kongl. Maj:t tillförordnade Regering dels genom beslut den 4 Juli 1865 förpligtat bolaget för jernvägsanläggning emellan Landskrona och Eslöfs jernvägsstation att för åtskillig
Kronans mark, som blifvit upplåten för banans inledande till staden och den derstädes afsedda bangård, och hvarutaf en del varit för besparingskassans räkning utarrenderad, en annan mindre del åter åt en materialvakt upplåten, en tredje lott om 8,4 kappland af Krigs-kollegium på arrende åt enskild person upplåten emot en årlig afgäld af 18 Riksdaler, som dock förklarats hafva rätteligen bort tillfalla besparingskassan; samt ändtligen en fjerde lott, hvilken, oaktadt den, genom köp redan den 4 Maj 1776, tillfallit Kongl. Maj:t och Kronan, likväl alltsedan varit åt säljaren och hans arfvingar utan afgift upplåten och äfven vid tiden för afträdandet till bolaget af två sådana innehades, men på hvars afkomst besparingskassan gjort anspråk på den grund att jorden inköpts för att i sammanhang med den så kallade Rörsjön bereda en öfversvämning framför östra fästnings-frontonen, till Ingeniör-korpsens besparingskassa för all framtid utgifva en årlig afgäld af 813 Riksdaler, beräknadt från den tid bolaget kommit i besittning af marken, dels ock genom beslut den 11 i samma månad och år förpligtat bolaget för jernvägsanläggning emellan Christianstad och Hessleholm att såsom afgäld för en till nämnda jernvägs-anläggning använd del af bastionen Drottningen vid Christianstad årligen till Ingeniör-korpsens besparingskassa erlägga 8 Riksdaler 37 öre, oaktadt båda dessa bolag varit, enligt Rikets Ständers skrifvelse af den 14 September 1863, berättigade att utan kostnad eller årlig ersättning undfå upplåtelse af sådan för jernvägsanläggningarne erforderlig, Kronan tillhörig jord, som stod under dess omedelbara disposition, med undantag endast för boställsjord samt annan åt enskild person med åborätt eller annorledes upplåten kronojord, utan ock Hans Excellens Herr JustitieStatsministern och Stats-Rådets öfrige vid tillfället närvarande ledamöter den 30 Augusti 1864 tillstyrkt Fångvårds-styrelsens förpligtande att till meranämnda besparingskassa såsom ersättning för mistad inkomst af vallhö, till följd af några på Fångvårds-styrelsens föranstaltande och bekostnad vidtagna förändringar i bastionen Banér å Malmö citadell, årligen af fångvårdsmedlen utgifva 40 Riksdaler; att, sedan Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse den 12 Maj 1860, anhållit det Kongl. Maj:t täcktes i nåder tillse huruvida genom förändring i uppbördssättet af indelta räntor och kronotionde, anslagen åt militäre tjenstemän, någon lättnad i berörde besvär kunde de skattskyldige beredas, samt ej mindre samtliga läns styrelser än ock lönings-direktionerne vid de indelta regementena blifvit öfver denna skrifvelse hörde, hvarefter först Krigs- och Kammar-kollegierna,
och sedermera Stats-kontoret och Kammar-rätten samt slutligen den af Kongl. Maj:t i nåder tilliörordnade Landtförsvars-komité underdåniga utlåtanden afgifvit, hvilka, ehuru i vissa delar skiljaktiga, dock sammanstämt uti att anse den ifrågasatta förändringen nyttig och ändamålsenlig; så har, vid ärendets föredragning hos Kongl.
Maj.t den 25 April 1865, Herr
Departements-chefen och föredraganden för Landtför - Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 8. 11 svars-ärenden, med afseende hufvudsakligen på de många oundgängliga utgifter, som måste till försvarsverkets ordnande äskas af Rikets Ständer, och då för vinnande af det utaf Ständerna åsyftade ändamål särskilda, till betydligt belopp uppgående medel skulle, enligt Herr Departements-chefens åsigt, vara erforderliga, funnit betänkligt tillstyrka nådig Proposition i förevarande hänseende, och derföre hemställt att frågan rörande förändring i allmänna uppbördssättet för arméen måtte för närvarande lemnäs utan åtgärd, i och hvarmed denna förut af Kongl. Majit genom nådiga Propositioner den 13 November 1820 och den 7 Maj 1834 samt nådig Skrifvelse den 27 Januari 1840 väckta, samt äfven en gång, eller den 24 Maj 1845, af Rikets Ständer beslutade, till lindring för de högst beskattade bland landets jordbrukare syftande förändring blifvit lör denna gång undanskjuten; samt slutligen att, oaktadt Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse af den 4 December 1863, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angående
Krigs-kollegii ombildning till en arméförvaltning, jemte det Rikets Ständer medgifvit en sådan Krigskollegii förändring och att, om Kongl. Majit funne lämpligt att före denna riksdag gå i författning om inrättande af en arméförvaltning i enlighet med de af Ständerna uppgifna grunder, det beviljade anslaget till Krigs-kollegium skulle få för sådant ändamål användas, tillika härvid fästat det förbehåll att
Statsverkets utgifter icke finge derutöfver ökas till följd af anspråk af de i Krigs-kollegium anställde embets- och tjenstemän, samt Rikets Ständer förut, med stöd af Kongl. Majits vid 1856—1858 års riksdag gjorda nådiga framställning om öfverflyttning på Riks-staten af den del af aflöningen för Krigs-kollegium och Utredningsförråd en, hvilken med särskildt uppgifna belopp utginge från åtskilliga under Kollegii förvaltning ställda kassor och särskilda medel, under den 27 Januari 1858 beslutat, det ifrågavarande kassor och fonder skulle då och för framtiden från alla utgifter i berörda hänseende befrias; så har Herr Statsrådet och Chefen för Landtförsvars-departementet den 28 Februari 1865 underställt Kongl. Majits nådiga godkännande ett förslag rörande den nya Arméförvaltningens ordnande och den i sammanhang härmed för en del Krigskollegii embets- och tjenstemän uppkommande indragningsstat, utvisande en brist i det beräknade årliga anslaget af 4,700 Riksdaler, och tillika föreslagit att denna brist, hvilken Herr Departements-chefen ansett tilläfventyrs komma att efter slutet af första året efter den nya organisationens införande till största delen försvinna, skulle få betäckas genom tillskott från den Förenade Mötespassevolans-fonden, hvilken dock är en af de kassor, som uti Rikets Ständers skrifvelse af den 27 Januari 1858 finnas särskildt omnämnda, samt dessa Herr Statsrådet och Departements-chefens hemställanden och förslag blifvit af Stats-Rådets öfriga ledamöter i underdånighet tillstyrkta.
Af Herr Trolle, C A.: “I betraktande af, — å ena sidan: att i underdånig skrifvelse den 21 November 1863, rörande Ingifvande af räntan för försträckningar.
Rikets Ständer—med omförmälande, bland annat, att “om icke fullgiltiga skäl till inskränkning i ränteaftalet förut funnits i bristen på bankanstalter och andra kreditinrättningar, så bortfalla dessa i och med detsamma hindren för sådanas uppkomst borttagas och dylika välordnade uppstå", att “då bankväsendet äfvensom andra kreditanstalter, afsedda för särskilda slags behof, såsom sparbanker och hypotheksföreningar, här i landet redan hunnit den utveckling och tagit en sådan rigtning att, om desamma fortfarande få ega bestånd och än vidare fortgå, något förtryck af långifvare mot de lånebehöfvande icke behöfver fruktas, synes icke heller någon betänklighet härutinnan mera böra hindra tillämpningen af en i sig sjelf rigtig grundsats"; i nära, om än icke omedelbart, sammanhang 12 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 8. dermed sig yttrat: “Skulle åter betänklighet från jordbrukarnes sida härröra af ett antagande, att ändamålsenliga lånetillfallen för jordbrukets behof ännu icke funnos i tillräcklig mån, så torde allenast behöfva hänvisas på de numera öfver hela landet verksamma hypoteksförening arne samt erinras, att icke hvarje slag af skuldsättning och till hvad belopp som helst bidrager till en helsosam utveckling af den vigtiga näringen eller dess idkares varaktiga välståndOch med afseende derå att förändringen emellertid vore af en så omfattande vigt, att varsamhet med dess införande icke bör underlåtas, erfarenhet om verkningarne i en eller annan rigtning önskvärd innan densamma i hela sin vidd genomföres samt landets vigtigaste modernäring, jordbruket, torde vara ömtåligast för förändringar, Rikets Ständer inskränkt densamma till de i handeln och förädlingsindustrien vanligen förekommande försträckningar på kortare tid med uteslutande af lån mot säkerhet i fäst egendom, samt slutligen, då det för öfrigt vore önskvärdt, att öfvergången från bunden till fri ränta må ske utan känbar olägenhet och att derföre en så gynnsam tidpunkt för förändringen som möjligt bör väljas — Rikets Ständer ansågo sig böra åt Kongl.
Majit öfverlemna att bestämma när densamma bör försiggå, derest det bilagda lagförslaget vunne Kongl. Majits nådiga bifall; att Bonde-Ståndet till Kongl. Majit ingått med underdåniga påminnelser hurusom Rikets Ständer vid nästförutgångna riksdag för sin del icke antagit Kongl. Majits nådiga Proposition i enahanda syftning just derföre, att de klasser, som man sålunda afsåge att skydda, med oro och bekymmer mottoge densamma, och i en tid sådan som den närvarande, då penningebrist och egendoms afträdande i hela landet förspörjes, olyckor af många slag torde genom förändringens vidtagande uppstå, hvadan Bonde-Ståndet anhållit om vidare utredning af frågan och derefter ny framställning till kommande Ständer, — och slutligen att nära nog alla de ledamöter af Konungens Högste Domstol, som yttrande i ärendet afgifvit, på anförda skäl den ifrågaställda förändringen i underdånighet afstyrkt; — Men, å andra sidan, att Konungens rådgifvare, då ärendet den 13 September 1864 hos Kongl. Majit förekom till afgörande, i underdånighet tillstyrkt nådigt bifall till ifrågavarande lag på de skäl, som upptagas i Kongl. Majits nådiga Proposition i ämnet till föregående riksdag, och sig i öfrigt utlåtit, hvad anginge tidpunkten för förändringens genomförande, att penningeställningen visserligen icke vore sådan, att man deraf kan berättigas draga den slutsatsen att räntans
Digifvande kunde ske utan att märkbara verkningar deraf omedelbart uppstå, men att åter någon gynsammare tidpunkt derför torde icke såsom sannolik kunna motses före kommande riksdag, än dåvarande, sedan allmänt fredslugn i Europa inträdt och Sverige, under goda utsigter för de flesta af sina exportartiklar, till större delen äfven fått god skörd: hvarförutan Stats-Rådet yttrat: att ehuru det utan tvifvel vore lyckligt, om förändringen skedde i en tidpunkt, då räntan såväl in- som utomlands stöde lägre än den i lag nu medgifna, men att det vore just i tid af hög ränta som friheten behöfdes och behofvet kunde bli så starkt, att förändringen saklöst ej kunde uppskjutas: att lagens maximum blifvit kringgånget utan att de lånebehöfvande, som sålunda gått miste om fördelen af den bundna räntan, kommit i åtnjutande al de med den fria räntan förenade fördelar, bland hvilka den vore af synnerlig vigt, att rätta naturliga priset på penningar blefve allmänt kändt: att denna kännedom icke fullständigt kunde vinnas så länge den verkliga räntan icke finge noteras, då den öfverstege den lagliga och deraf uppstode hinder icke allenast för kapitalernas naturliga strömning till de penningemarknader, der räntan vore hög, utan ock för lånebehöfvande att uppsöka penningarne, der räntan vore låg; dertill komme att mången i förlitande på den fixerade räntan inläte sig i företag, som icke kunde återgälda Konstitutions-Utskottets Memorial K:o 8.
13 en högre ränta å det nedlagda kapitalet, hvaremot penningarnes dyrhet, då den vore allmänt kunnig, afhölle från dylika spekulationer, eggade till sparsamhet och verkade återhållande mot frestelsen att låna mera än som vore oundgängligen nödigt: att härigenom klefve tillgången lör de nödvändiga lånen mera tillräcklig, och räntan bringades åter på ett naturligt sätt att falla; och hemställde slutligen Stats-Rådet på dessa grunder, att Kongl.
Maj:t täcktes utfärda författningar i öfverensstämmelse med Rikets Ständers förslag, att omedelbart efter utfärdandet träda i kraft.
I betraktande häraf och vidare: att vid den tidpunkt — närmare ett år efter det Rikets Ständers förberörda skrifvelse till Kongl. Maj:t afläts — då Konungens rådgifvare tillstyrkt ifrågavarande åtgärd, allmänna hypoteksbanken ej längre förmådde upplåna penningar, mot den för densamma till fem procent begränsade räntan, och till följd deraf de flesta hypotheksföreningarnes verksamhet till jordbrukets understödjande med lån upphört, ehuru fullständiga handlingar för lån till belopp — jag tror mig ej irra mig — af 20 å 30 millioner Riksdaler derstädes funnos atiemnade; att deremot betydliga kapital, som eljest kunnat komma landtbruket till del, blifvit till följd af nya oktrojer för enskilda banker detsamma undandragna; att, ehuru landet i allmänhet lärer år 1864 erhållit en god skörd, detta förhållande dock icke kunnat i någon verksam mån bidraga till att minska det allmänt kända stora lånebehofvet, helst in- och utomlands nedtryckta sädespris i förening med, mångenstädes genom otjenligt bergningsväder, försämrad vara väsendtligen förringat värdet af det till afsalu öfverblifna span målsförrådet; att den, genom räntans ingifvande för så kallade handelns eller korta papper, ökade låneutgifning i enskilda banker icke kunnat varaktigt gagna jordbruket, aldraminst den talrika klassen af mindre jordbrukare; att dessa sednares penningeförlägenhet, hvarom Bonde-Ståndets ofvanomförmälda underdåniga skrifvelse handlar, ingalunda minskats utan fastmera i flera landsorter ökats vid och efter den tidpunkt, då räntan i viss mån frigafs, hvarom allmänt kända förhållanden, strandade bemödanden att inrätta landtbruksförlagsbanker m. m. bära vittnesbörd; och slutligen att således, hvarken tillvaron af verksamma låneinrättningar för jordbrukets behof, som Rikets Ständer i deras underdåniga skrifvelse synas förutsätta, varit i någon väsendtlig mån för handen vid den tid, då Kongl. Maj:ts nådiga beslut fattades, eller den penningeströmmens rigtning, som derigenom befordrats, kunnat i egentlig mening anses komma jordbruket tili godo, fastmera derifrån afvikit; så anser jag att i Konungens rådkammare jordbrukets vigt och behof icke tillvunnit sig den uppmärksamhet, eller blifvit så uppskattade, som, efter min tanke, ej mindre Rikets Ständer hafva afsett, än skäligen bordt ske, då det gällde att besluta ett steg på kreditlagstiftningens bana af den oberäkneliga vigt, som det ifrågavarande; Och thy tror jag, för min del, att Konstitutions-Utskottet icke saknat anledning att sådant till Rikets Ständers kännedom meddela.■< af Herr Ramsay,
A. H.: *Bland regeringsåtgärder, som utgjort föremål för Konstitutions-Utskottets öfverläggning och bedömande, har äfven varit den handelstraktat, som under nästlidna år blifvit af Kongl. Maj:t med Frankrike afslutad.
Såväl inom Utskottet, som äfven inom Stånden vid behandling af Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:o 2, angående antagande af berörda traktat, hafva olika åsigter yttrats derom, huruvida Regeringens förfarande i afseende å densamma stått i fullkomlig 14 Konstitutions-Utskottets Memorial JV.-o 8. öfverensstämmelse med grundlagens föreskrifter.
Till följd häraf och med afseende å vigten och betydelsen för framtiden af den sålunda, såvidt jag känner, för första gången väckta frågan om ej mindre Kongl. Maj:ts än äfven den andra statsmagtens rättigheter i afseende å behandlingen af ärenden af nämnda slag, har jag trott och inom Utskottet påyrkat att en utredning deraf borde uti förevarande Betänkande meddelas, äfven om, på sätt Utskottet ansett, anledning till vidtagande af någon åtgärd eller ens till anmärkning uti ifrågakomna fall icke förefunnes.
Då jag äfven uti sistberörda afseende är af skiljaktig åsigt med Utskottets pluralitet, har jag funnit mig föranlåten att försöka åstadkomma en sådan utredning.
Enligt § 12 Regeringsformen tillkommer visserligen Konungen rättighet att i afhandlingar och förbund med främmande magter ingå; men fastän nämnda § i afseende härå icke innehåller någon inskränkning, är väl tydligt och klart att Konungens berörda rättighet icke får utöfvas på sådant sätt, att densamma kommer i strid med andra bestämmelser i grundlagen.
Lika litet derföre som Konungen kan med laga verkan afsluta traktater, hvarigenom riket belastas med gäld, någon del af detsamma eller någon Kronans tillhörighet afhändas eller förpantas, rikets mynt till skrot och korn förändras, eger Konungen att ingå uti afhandlingar, som innefatta inskränkning eller ingrepp uti den beskattningsrätt, som, enligt § 57- Regeringsformen, är den andra Statsmagten uteslutande tillerkänd.
Till utöfningen af denna, beskattningsrätt hörer, enligt §§ 58—62 Regeringsformen, att icke allenast pröfva' Statsverkets behof, utan ock bestämma på hvad sätt, d. v. s. under hvilka titlar, de medel, som utöfver de ordinarie inkomsterna härtill erfordras, böra utgå.
Då till dessa beskattnings- eller bevillningstitlar höra, bland andra, tullmeälen, samt genom förenämnda traktat blifvit bestämdt och aftaladt, bland annat, att under loppet af tolf år en mängd artiklar skola få i riket införas mot til! beloppet stadgade tullafgifter, hvilka följaktligen under hela denna tid icke få derutöfver förhöjas, så torde väl uppenbart vara, att till följd af berörda bestämmelser, — enligt hvilka, efter den af komiterade för utarbetande af en ny tulltaxa uppgjorda beräkning, för de kommande åren, sedan traktaten inträdt i sin fulla tillämpning, en minskning i tullinkomsterna af omkring 2,600,000 R:dr
R:mt årligen skulle uppstå, — ifrågavarande traktat är af beskaffenhet, att på beräkningen vid bestämmandet af statsinkomsterna icke allenast kunna, utan troligen äfven komma att ega en ganska betydlig inverkan.
Det återstår visserligen ännu för representationen att genom förhöjda tullsatser på åtskilliga mera allmänt brukade artiklar, hvilka icke utgjort föremål för nämnda traktat, såsom t. ex. kaffe och tobak, söka afhjelpa den genom traktaten befarade minskningen i tullinkomsterna; men, om det antages att Konungen utan den andra Statsmagtens medverkan eger ingå och afsluta traktater, sådana som den ifrågavarande, kan ju inträffa att en kommande Regering, som t.
ex. önskar att genomföra frihandelsprincipen i dess helhet, för längre tid afslutar en handelstraktat, deruti tullsatserna å dessa äfvensom andra s. k. kassa-artiklar bestämmas till vissa lägre belopp.
Tullbevillningen, hvilken hitintills utgjort den relativt största inkomstkällan för fyllande af statsbehofven, skall då säkerligen komma att nedgå till en jemförelsevis ganska ringa summa; och nationen till följd deraf se sig nödsakad att för fyllande af statsbehofven underkasta sig en kanske mångdubblad förhöjning af den direkta beskattningen eller den s. k.
Allmänna Bevillningen, hvilken dock, enligt ordalagen i § 60 Regeringsformen, är den beskattningsgrund, som i sista rummet bör anlitas.
Om en sådan regeringsåtgärd af representationen ogillades, såsom icke med landets sannskyldiga nytta förenlig, kunde likväl rättelse deruti ej vinnas genom användande af den i § 107 Regeringsformen anvisade utväg för åvägabringande af förändring uti ett ogilladt Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 8. 15 regeringssystem, utan skulle dertill erfordras icke mindre än ett traktatsbrott med deraf följande förvecklingar och möjligen ännu olyckligare påföljd.
Till följd af hvad sålunda är vordet anfördt, torde uppenbart vara att traktater af beskaffenhet att på den fria utöfningen af nationens sjelfbeskattningsrätt ega inflytande, icke utan medverkan af representationen lagligen kunna af Konungen afslutas och att följaktligen den ifrågavarande, med Frankrike ingångna handelstraktaten, enligt rätta förståndet af vår grundlag, ovilkorligen måste, för att för nationen blifva bindande, underställas representationens godkännande.
Men härvid mötte den frågan för huru lång tid ett sådant godkännande lagligen må kunna meddelas.