Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Säkert skulle det icke kunna v " ara till skada, om nivån för barmorskornas allmänbildning höjdes.
Det skulle vara till nytta både för kåren och för — patienterna.
Men — detta torde nog i alla händelser länge förblifva ett önskningsmål.
T y det är mycket, som gör, att de bildade klassernas unga kvinnor blott i nödfall tillgripa utvä- gen att blifva barnmorskor.
Därtill bidrager ej blott den ringa ekonomiska ersättning, som yrket skänker, utan väl i högre grad att dessa klassers kvinnor i regel ej äro vana vid eller egnade att utstå det tunga och hårda arbete, som med barnmorskans kall är förenadt.
Det skall starka och kraftiga kvinnor till det!
* Undervisningsskolor för barnmorskor finnas i Stockholm, Göteborg och Lund.
Den som vill blifva intagen som elev i nå- gon af dessa anstalter, skall till landshöfdings- embetet i det län, där den sökande bor, ingifva en till k. medicinalstyrelsen ställd, egenhän- digt skrifven ansökan därom så tidigt, att den- samma kan före januari eller juli månad till medicinalstyrelsen insändas.
Följande intyg måste medfölja ansökningen: l:o) bestyrkande af vederbörande pastors- embete att sökanden vid lärotidens början uppnått en lefnadsålder af åtminstone 22 år, men icke öfverskridit 35, samt att hon är välfrejdad och eger god kristendomskunskap; med uppgift därjämte om hennes födelseort och hemvist, samt huru hon dittills sig för- sörjt; 2:o) läkarebevis, hvarigenom styrkes att sökanden är frisk, har stadig helsa, är fri från kroppslyten och för öfrigt synes vara till barnmorska lämplig; 3:o) intyg om att den sökande vid för än- damålet företagen pröfning visat sig ega full färdighet att läsa svenskt och latinskt tryck, äfvensom förmåga att nöjaktigt redogöra för det lästa och någorlunda felfritt uppskrifva ett dikteradt stycke, färdighet i de fyra räk- nesätten i hela tal och i enkel hufvud- räkning samt slutligen i konsten att skrifva en läslig handstil; 4:o) intyg af trenne i orten bosatta väl- kända män därom, att sökanden eger erforder- liga medel såväl för sitt uppehälle under lä- rotiden som till inköp af nödiga instrument efter lärotidens slut.
Vid läroanstalten i Lund finnes en del fri- platser.
Den som önskar åtnjuta fri under- visning därstädes bör, i stället för det här sistnämnda intyget vidfoga behörigt kommunal- stämmoprotokoll, hvarigenom styrkes, att sö- kanden af någon landsförsamling, som lemnar årligt bidrag till samma anstalt, blifvit kal- lad att efter slutad lärotid till ordinarie barn- morska med bestämda lönevilkor antagas, och att församlingen förbundit sig att bekosta hennes underhåll under lärotiden samt förse henne med nödiga instrumenter.
* * Undervisningen är alltid fri, blott under- hållet å anstalten måste eleven själf bekosta.
Men detta fordrar ej så ringa kapital.
Kursen räcker nämligen 1 år, indeladt på följande sätt.
De första 6 månaderna, då eleven dagli- gen deltager i » skötningen » af mödrarna och barnen, får eleven fritt bo inom anstalten.
Därpå följande tre månader måste eleven bo utom anstalten, som blott besökes vid lek- tionstimmarne.
Därmed är kursen i allmän föreläsningskonst afslutad.
Men så vidtager för dem som erhållit minst betyget » beröm- lig », en ytterligare 3 månaders kurs i instru- mentalförlossningskonst.
Elev från landsorten måste således ega medel till uppehälle under 1 år och till bo- stad under ett hälft.
Vid härvarande barn- morskeanstalt å Söder är mathållningen för eleverna så ordnad, att en af dessa alltid i tur och ordning omhänderhar inköp och lagning af elevernas middagsmål, till kostnaden för hvilket alla bidra med samma del.
Morgon- och aftonmål skaffar hvar och en för sig.
Den dagliga underhållskostnaden kan be- räknas till lägst en krona pr dag.
De första 6 månaderna af kursen äro na- turligen de mest ansträngande, då eleven stän- digt måste vara färdig att bistå och sköta de sjuka natt och dag.
Eleverna få dessutom vidmakthålla all ren- göring i anstaltens salar och lokaler, eldning, städning o. s. v. ett arbete som kan vara ganska ansträngande.
Hvarje dag å vissa tider lemnas teoretisk undervisning af därtill utsedda lärare, dok- torer och professorer.
* * * Efter att ha utexaminerats kan barnmorska söka sig fast plats i kommun eller slå sig ned som enskildt praktiserande.
Som i början af denna uppsats antyddes, äro de flesta lönerna mycket små — varie- rande mellan 1 — 300 kr.
pr år jämte ibland husrum och vedbrand.
Därtill kommer en viss låg, bestämd betalning för hvarje för- lösning.
Denna ersättning är mycket vexlande.
I allmänhet äro barnmorskorna bättre aflö- nade i norra än i södra delen af landet.
I städerna kunna de naturligtvis ännu mera uppdrifva sina inkomster, ehuru dessa sällan af lön och praktik uppgå till öfver 12 å 1500 kr.
Barnmorskans arbete är i hög grad sli- tande, och krafterna aftaga snart.
Behofvet af en pensionsinrättning har därför länge va- rit känbart.
Man har också bildat en enskild sådan, hvars kapitaler f. n. uppgå till omkring 30000 kronor.
Men man hoppas, att staten skall ingripa till barnmorskornas förmån.
V i d allmänt barn- morskemöte i Stockholm 1888 afgafs till ko- nungen en med 1315 underskrifter försedd petition i detta syfte, och frågan har sedan varit före i riksdagen.
Riksdagen har skrif- vit till k. mt om saken, och det ligger nu i regeringens hand att till riksdagen inkomma med förslag om en pensionsinrättning för barn- morskor, hvarigenom dessa på sin ålderdom kunna frias från nöd.
Somliga kommuner gifva sina gamla barn- morskor pension, men på många håll i lands- bygden sitta dessa kvar, långt sedan de af ålderdom blifvit odugliga att utöfva sitt yrke.
Kommunen, som icke vill gifva pension, skäms för att låta barnmorskan komma på fattigvården, sedan hon slitit ut sig.
Hellre låta de sina hustrur bli vanvårdade.
Barnmorskorna, hvilkas antal i själfva ver- ket enligt senaste offieiela uppgift (1889) upp- gick till omkring 2,508, däraf 177 i huf- vudstaden, ha under de senare åren börjat organisera sig i syfte att höja kåren i alla afseenden.
Man har därför bildat barnmor- skesällskap i de flesta större städer och or- ter.
Flere af dessa sällskap fungera dess- utom som sjukkassor.
Det första sjuksäll- skapet bildades i Göteborg 1885, det andra i Stockholm 1886.
Kåren har ock sitt eget pressorgan » Jordemodren ».
* Barmorskan har ett stort ansvar, icke al- lenast moraliskt, utan äfven juridiskt, och hon kan ställas till åtal, där hon icke med skicklighet eller nit uppfyllt sitt kall.
A n - gående ansvarslagen för barnmorskor hänvis- sas till reglementet af den 28 nov.
1856 med senare ändringar.
Intill 1887 skulle barnmorska äfven vara edsvuren.
Men i anledning af riksdagens skrifvelse till k. mt den 8 mars 1886 om af- skaffande af vissa eder borttogs barmorskeeden den 13 juli 1887 och ersattes af en enkel erinran om med yrket förenade åligganden och ansvar.
Fru Emilie Flygare-Carlén, den fräjdade författarinnan, ingick den 8 dennes i sitt 85:te lefnadsår och fick med anledning däraf under da- gens lopp mottaga besök af släktingar samt när- nare och fjärmare bekanta och vänner.
Fru Car- léns helsotillstånd är i betraktande af hennes höga ålder ännu tillfredsställande godt, o c h efter den förlidet år vidtagna ögonoperationen har hon i så pass grad återfått sin syn, att hon, om än dun- kelt, kan urskilja föremålen i sin omgifning.
* Kvinna läroverksadjunkt.
kand. fröken Helga binder (dotter till aflidne domprosten Linder) att under instundande hösttermin uppehålla en ledig adjunktur i svenska och tyska språken samt ma- tematik vid högre allmänna läroverket i Vestervik.
Detta torde vara första gången svensk kvinna fått förordnande alt vara adjunkt.
* Svenska kvinliga missionärer i Afrika.
Till missionsstationen Oskarsberg i Sydafrika åter- vände nyligen fröken Ida Jonathanson efter ett års tjänstledighet för att å nyo öfvertaga missions- skolan därstädes.
Fröken Hedvig Posse, som i nära • &amp; år förestått Oskarsbergs barnhem för kaf- ferflickor, har erhållit ett års tjänstledighet och anlände efter en lycklig resa till London den 2 dennes.
Fröken P. kommer under vistelsen i hem- landet att genomgå en kurs i sjukvård för att yt- terligare utbilda sig för arbetet på missionsstället.
I sitt 100:e är ingick i onsdags fru Anna Beata Horner i Skuttunge, enka sedan 1851 efter komministern därstädes J.
H. Horner.
Oaktadt den höga åldern, är hon ännu hvarje dag i verk- samhet samt eger sina själsförmögenheter i full besittning, om ock hennes syn är temligen försva- gad.
Den lyckönskningsskål, som under aftonens lopp utbragtes för den gamla af 85-årige prosten P. Pettersson i Björklinge, besvarades af henne med reda och sammanhållning.
En verklighetsskildring för Idun af C 0.
» jEDet skulle vara mig kärt, om brytningen kunde försiggå med så litet uppseende som möjligt, och jag återkommer därför till min plan, att jag reser härifrån i middag.
Det ser naturligare ut för mig, som har affärer om hand, att blifva bortkallad per telegraf, » » Och hur länge behöfver jag stanna kvar? » frå- gade Isabella.
» Så länge du själf önskar », svarade grefven, och tillade bittert: » då jag ej kommer tillbaka, är det ju ingenting, som kvarhåller dig här. » » Nej, det är sannt. » » Så snart jag kommit till Göteborg, skall jag göra min uppvaktning hos din far o c h återlemna ringen.
Sedan reser jag väl bort under någon tid och skall dessutom försöka att få min verk- samhet förlagd till en annan plats. » Isabella gjorde en bifallande böjning med huf- vudet.
Allt var nu sagdt och hade j u gått så lätt och lugnt, som hade det blott varit fråga om en helt vanlig öfverenskommelse.
Ingen tvist, inga tårar, o c h nu återstod blott att gå, han till telegrafen, hon.
ja, det gjorde henne detsamma.
Hon tyckte sig aldrig mer kunna få intresse för något.
Men ändokk gingo de ej, utan sutto där tysta, så nära och dock så skilda.
Slutligen bröt Nils tystnaden.
» Förlåt mig, Isabella », sade han, » skulle det vara ogrannlaga att fråga, hvilken den innersta orsaken till detta steg ä r?
Naturligtvis kan det ej uteslutande hafva kommit af min önskan, att du ej skulle sysselsätta dig så mycket med den där herrn.
Det faller mig icke in, att du hyser något som helst intresse för honom. » » Nej, visst inte », svarade Isabella liknöjdt.
» Jag hade ej heller ens märkt det eller brytt mig därom, om ej Blenda gjort mig uppmärksam därpå.
Då tänkte jag.
» » Blenda », afbröt flickan.
» Ogillade äfven hon det?
Men hvarför sade hon då ej själf till mig därom?
Hon kunde väl f ö r s t å.
» hon hejdade sig och mumlade resten för sig själf.
» Huru? » utropade Nils.
» Skulle Blenda passat bättre än din fästman att gifva dig ett råd?
Äro ni så goda vänner? » » Ja », svarade Isabella lifligare, » hon har varit den enda, som på sista tiden alltid visat sig vän- lig och deltagande mot mig.
Jag tror, att hennes råd varit förestafvade af verklig vänskap. » Nils blef allt mera förvånad.
Det var j u hon, som alltid påpekat fästmöns fel och därigenom ytterligare förvärrat saken, ty Blenda hade genom det högmodigt ringaktande sätt, hvarmed hon fram- ställt sina anmärkningar, alltid retat honom till onödigt stor häftighet.
En tanke, som han likväl knappast ville gifva form, kom honom att fram- kasta frågan: » Har hon talat om mig?
Gifvit nå- gra råd.
? » Då Isabella tvekade, dröjde med svaret, tillfogade han allt lifligare: » Dölj ingen- ting för mig.
Det är j u om min egen syster det är fråga, och ditt svar är kanske viktigare än vi kunna ana. » » Ja, jag vet ej egentligen, hvad jag skall säga », började hon villrådig.
» Hon har ej sagt något annat, än hvad jag bort förstå af mig själf.
Att ditt val öfverraskat din släkt, och att du nu må- hända därför kände dig missnöjd, det brydde jag mig ej mycket o m, helst hon helt vänligt tillade, att de, sedan de lärt känna mig, fullt försonat sig med det skedda, och jag, kanske allt för djärft, vågade hoppas att kunna värdigt fylla min plats som din hustru.
Hennes antydningar om diLt nå- got häftiga lynne och din oböjliga herrsklystnad behöfde jag j u ej heller, då jag dagligen såg nya bevis därpå, och för hennes välmenta råd att för den framtida husfridens o c h lyckans skull afsäga mig all egen vilja, kan jag blott vara tacksam, ehuru jag insåg min oförmåga till ett dylikt offer. » Genom uppräknandet af alla dessa oförrätter, hade hon lalat sig varm, och hon kände en viss till- fredsställelse öfver alt hafva fått säga honom detta utan omsvep.
Nils trodde knappast sina öron.
Att hans egen käraste syster, hans barndomsvän, den med all sin stolthet så milda, älskliga Blenda skulle kun- nat göra sig skyldig till en dylik dubbelhet!
Ty han förstod nu allt.
Med sin kännedom om hans karaktär var det henne lätt att reta upp h o n o m, och sedan hade hon skrämt Isabella för hans vilda, oböjliga lynne.
Men på samma gång bör- jade ett svagt hopp att uppstiga inom honom.
Om han kunde förmå Isabella att förstå honom rätt, att fatta det hans häftighet blott låg på ytan, och att det var långt från hans tankar att vilja kufva henne, att han i själfva verket önskade i allt göra henne till viljes, samt slutligen att det blott varit olyckliga tillfälligheter, som nu låtit honom framstå som en tyrann.
Visserligen finge systern uppoffras, men hon hade genom sitt hjärt- lösa uppförande ej gjort sig förtjänt af bättre.
Han började därför med af undertryckt rörelse darrande röst: » Vill du vara god och höra mig med lugn en stund.
Du har framställt en svår anklagelse mot mig, och jag bör j u försvara mig.
Du har sagt, att jag varit hård och fordrande, och jag medgif- ver det.
Jag går så långt, att jag erkänner mig ibland hafva brukat ord, hvilka icke anstått mig, och som jag aldrig förr nyttjat mot någon kvin- na.
jag har alltid ångrat dem, då det varit för sent.
Men jag har till detta mitt uppförande blif- vit retad på ett sätt, som du ej kan ana.
Du vet redan, att Blenda förorsakade min häftighet i går, men du vet ej huru.
Då hon fann, att jag ej brydde mig om ditt lilla koketteri med doktorn, drog hon först fram sällskapets klander och in- blandade slutligen min mors namn.
Då gaf jag v i k a.
märk, att jag gaf vika för hennes allvar- liga framställningar.
Hvem klagade på eftermid- dagen, att mamma ej fick sofva för din musik?
Blenda!
Du har kanske ej märkt, huru ömtålig jag är, när det gäller min mor, men Blenda vet det.
Hvem har alltid uppfångat och, så att säga, fastslagit samt sedan utlagt de yttranden, som du stundom i skämtande öfvermod fällt?
Blenda och åter Blenda.
Och så har det varit sedan första stund.
Påminn dig vårt skämt om vår lilla antika stad.
I annat fall skulle jag hafva skrat- tat däråt, nu blef jag ond däröfver, sedan Blenda fått göra sina reflektioner.
Jag inser alltsammans nu.
Och under tiden utlägger hon min retlighet, mina utbrott af dåligt lynne därhän, att jag af dig skulle fordra en slafvisk lydnad, hon sätter din stolthet mot min så kallade hersklystnad och står slutligen vid målet, då du bryter vår för- bindelse. » Man ser, att grefven ej var jurist förgäfves.
Han förstod att kombinera och draga slutsatser.
Isa- bella hade till en början med dof likgiltighet lyss- nat till honom, men allt efter som hans tal fram- skred, blef hennes intresse större, hennes ögon fastades med häpnad på hans allvarliga drag, o c h då han nu gjorde en paus, öppnade hon läpparne för att svara.
Han förekom henne likväl o c h fort- satte, nu anslående en ton, som trängde djupt ned i den upprörda flickans hjärta.
» Men en sak hade hon ej tagit med i räkning.
Hon litade på, att min stolthet skulle förbjuda mig att söka en förklaring, skulle bringa mig att med ett sken af likgiltighet foga mig efter din ön- skan.
Men », tillade han, och rösten antog en allt varmare klang, » hon anade ej, att stoltheten smäl- ter som snö för den uppriktiga kärleken, o c h alt jag af ingenting i världen skulle låta afhålla mig att söka kvarhålla min lefnads lycka, då den ho- tade att glida mig ur händerna.
Icke sannt », fortsatte han och fattade den unga flickans hand, den hon efter ett svagt motstånd lät honom be- hålla, » du älskade mig j u förr?
Icke kan väl denna kärlek så hastigt hafva slocknat?
Du vet nu, hvad som trängt sig emellan oss.
unna mig tid att öfvertyga dig om, att din fruktan varit ogrundad, att jag ingenting högre önskar, än att min älskades framtid må blifva lika ljus och le- ende, som vi alltid utmålat den. » Han hade smygt sin arm omkring hennes lif, och hennes hufvud hvilade nu vid hans bröst.
» Jag önskar ju ingenting högre », hviskade hon, » än att få vara hos dig.
Men », tillade hon och höjde de tårfulla ögonen mot honom, » var vänlig mot mig.
_ Jag har j u alltid varit van vid kärlek från de mina och kan ej lefva den förutan! » Han bortkysste lårarne.
Vid frukosten voro de förlofvade stilla och all- varliga.
En sömnlös natt fick bära skulden för Isabellas rödkantade ögon och bleka kinder.
Un- der förevändning att hon behöfde hvila, drog hon sig genast tillbaka till sitt rum o c h reglade dör- ren för att få vara ostörd.
Nils åter lånade sin brors häst för att rida ut till Eriksborg.
Då allt nu åter var godt, förlät han gärna Blenda hennes lilla intrig, som blott tjänat att ännu fastare förena h o n o m med fäst- mön, sedan de, kanske för första gången, talat allvarligt med hvarandra.
Men då han nu lug- nare tänkte på systern, väckte hennes sinnestill- stånd hans oro.
Denna dubbelhet, detta intrig- spel, som ej kunde hafva annan orsak än ett van-
sinnigt uppdrifvet högmod, var henne så olikt, att han fruktade någon sjukdom.
Själf tyekte han sig ej kunna närma sig henne, det hade, såsom han kände det, varit att tala i egen sak.
Därnäst tänkte han på modern, men henne ville han ej göra bekymrad.
Han beslöt därför alt tala med hennes fästman, på hvars takt och grannlagenhet han visste sig kunna lita.
Då deras bröllop j u också stod, snart sagdt, för dörren, var det så mycket naturligare, att han anförtrodde h o n o m sina bekymmer rörande bruden.
Han mottogs af baronen med öppna armar och utropet: » Hvilken lycklig vind har fört dig hit?
Jag kände mig så ensam o c h melankolisk, att jag var hälft besluten resa in till er för att få någon alt tala med. » » Det passar alldeles förträffligt », genmälde Nils, » ty i själfva verket hoppades jag nästan att få dig med mig tillbaka.
Men först skulle jag dock vilja säga dig några ord. » » Hvad du ser allvarsam ut.
Det har väl inte händt något ledsam? » » Jag vet icke rätt, hur j a g skall svara.
Det är därom jag ville rådgöra med dig. » » Så tänd en cigarr och låt oss sedan taga en promenad i parken, så att jag får veta, hvad du har på hjärtat. » Så skonsamt som möjligt redogjorde Nils för det skedda och slutade med en b ö n o m tillgift, i händelse han handlat illa, genom att delgifva baronen förhållandet.
Denne hade blifvit mycket allvar ' ig.
» För ingen del », svarade han, » jag är dig tvärt- om mycken tack skyldig.
Jag har själf en tid varit orolig för Blendas helsa, men hoppades, att brunnsdrickniugen o c h ett gladare sällskapslif skulle friska upp henne.
Det var till stor del därför jag föreslog sällskapsspektaklet, ty då vet jag, att det alltid går muntert till.
Men detta rik- ligt skrämmer mig, ty däri har du fullkomligt rätt, att i sitt friska tillstånd skulle hon ej ens kun- nat falla på den idén att handla så.
Jag måste tala vid henne.
A h l » utropade han, och den an- nars så sansade hofmannen darrade af rörelse, » ni vela icke, huru högt jag älskar henne!
Det låter löjligt af mig att tala så här som en föräl- skad pojke, men det var j u nästan i mina pojk- år jag först lärde mig hålla henne kär.
Hade ej den olyckliga episoden med den där unge läkaren kommit i vägen, skulle hon kanske redan för tio år sedan varit min maka, men så behöfde hon glömma, och då vi blifvo äldre, blygdes jag att spela älskare, utan blef i stället vår förbindelse ett » resonnemangsparti ».
Hon tyckes nöjd där- med, o c h jag är blott alltför glad att, på hvilka vilkor s o m helst, få kalla henne min och erhålla rättighet att omhulda och skydda henne. » Han tystnade o c h såg med ett svagt leende på gref- ven.
» Du undrar väl, hvad som tagit åt mig, som så här biktar mig för dig, men jag blef verkligen så upprörd af din berättelse, att jag en smula förlorat min vanliga själfbeherrskning.
Och brö- der emellan gör det j u ingenting.
Du ser åtmin- stone, alt jag bör känna Blenda lika bra, om ej bättre än ni.
Man tänker ej oafbrutet på o c h observerar en person i så många år, utan att få noga reda på dess karaktär. » väl ett tvifvel börjat insmyga sig.
Sten hade i går skämtande sagt, att staden var hundra år- efter sin tid, men att hon, Blenda, var minst två hundra.
Var det verkligen s å?
Voro hennes åsikter rent af föråldrade?
Och dessutom, fort- satte hon sin allvarliga själfpröfning, var det verk- ligen endast omsorgen o m familjens ära, s o m låg henne o m hjärtat?
Hade hon ej också, o m än till en viss grad omedvetet, låtit inverka på sig af harmen, att brodern nu skulle få göra, hvad som blef henne förnekadt?
Och o m så var.
huru kunde h o n af en så oädel bevekelsegrund hafva hjärta att krossa två människors lycka?
Och den ena af dem hennes älskade broder!
T y det hjälpte ej, att hon gång på gång sade sig, att hon handlat för hans bästa, och att det med de- ras lynnen nog ändock till slut gått därhän, äf- ven o m hon icke påskyndat utvecklingen.
Då hon nu börjat lyfta slöjan från sitt inre, framstod allt i ett klarare o c h helt annat ljus, och hon såg med bäfvan, i hvilken afgrund hon varit nära att falla.
Men ännu kunde hon måhända godtgöra hvad hon brutit.
Förödmjuka sig__ inför henne som.
Den gamla demonen lyfte åter sitt huf- vud.
hennes stolthet var ännu ej kufvad.
Men den skulle kufvas!
Hon insåg allt tydligare, att hon aldrig skulle få lugn, förrän hon vunnit denna seger öfver sig själf.
Hvarför ej genast gå till Isabella?
Ju förr det var öfver, desto bättre, o c h hon misstrodde sig själf.
Nu kände hon sig i stånd till detta steg.
visste hon väl, o m ej de onda tankarne åter kunde vakna?
Nej, nu, just nu, var stunden, då hon skulle ödmjuka sig för att segra.
svär j a g dig, att han skall blifva den bästa make.
Jag skall äfven för h o n o m bekänna mitt låga be- teende och framhålla, huru lätt hans häftighet kun- nat medföra de svåraste följder, o c h han skall taga varning däraf. » Hon tystnade o c h slod med sammanknäppta händer, liksom väntande sin d o m.
Äfven Isabella var förstummad.
Rörelsen kväfde hennes röst.
Det var för henne djupt gripande att se den stolta flickan så ödmjukt bedjande o m förlåtelse icke för sig själf, utan för sin älskade bror, hvars lycka hon trodde hotad.
Hvilka herrliga skatter lågo ej begrafna under denne stela o c h kalla yta.
Blenda uttydde dock hennes tystnad på annat sätt.
Hon slog upp ögonen o c h ropade ångestfullt: » Ä r det dig omöjligt att förlåta h o n o m?
» Svaret blef en handtryckning, och snart sutto de båda herrarne till häst på väg till staden.
Föremålet för deras samtal satt emellertid s o m vanligt stilla vid sitt broderi.
Men hon var ej lugn.
Broderns dystra anlete och hans fästmös förgråtna ögon föresväfvade henne ständigt s o m en tyst förebråelse.
Förgäfves upprepade hon in- om sig, att hon handlat rätt, och att hon borde vara glad öfver, hvad som skett.
Tillfredsställel- sen ville ej infinna sig.
För hennes själ fram- stod de båda ungas förtviflan öfver förlusten af deras lycka, s o m hon förintat, moderns sorg öfver sina grusade förhoppningar, den skandal, som den brutna förlofningen skulle framkalla — allt detta gick omkring i hennes hufvud, och hon önskade att hafva någon att tala med, blott för att komma från dessa tankar.
Men Isabella var ännu kvar i sitt rum.
grät hon ännu, eller hade hon som- nat från sin s o r g?
De öfriga hade gått ut, och hon var ensam och kunde ej göra annat än länka och tänka.
Isabella gick ett steg närmare o c h sade med af rörelse darrande röst: » Men j a g har ju redan gjort det.
Vi hafva talats vid uppriktigt och äro närmare förenade än någonsin. » Blenda höjde sina sköna, tårfyllda ögon i stum tacksägelse mot höjden.
Sedan sade hon sakta: » Jag inser nog, att det nu skall vara dig omöjligt att tänka på mig utan ovilja, men då du med ti- den blifvit öfvertygad om m i n.
» Isabella lät henne ej tala ut.
Hon drog henne till sig i en varm omfamning, och den olyckliga Blendas högt spända känslor upplöste sig i en häftig gråt vid svägerskans bröst.