Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti en hos Vällofi. Borgare-Ståndet väckt 6ch till Lag-Utskottet remitterad motion, har Herr L. V. Henschen föreslagit, bland annat, att, med upphäfvande af stadgandena i ofvanberörda lagrum och Kongl. Brefvet den 10 Augusti 1763, enligt hvilka så kallade dana-arf böra tillfalla statsverket, måtte förordnas, “att, i händelse icke någon veterligen har rätt till arfvet, kommunen, vare sig socken eller stad, der den aflidne vid dödsfallet hade sitt rätta hemvist, bör taga arfvet, som således icke i något fall bör tillkomma kronan.“
Grunden till lagens stadganden om dana-arf ligger otvifvelaktigt deruti, att qvarlåtenskap efter död person, som ej efterlemnar känd arfvinge, måste betraktas såsom res mälius, och, enligt rättsbegrepp, som äro öfver hela den civiliserade verlden antagna, höra sådana föremål det allmänna till.
Att låta kommunen i detta afseende inträda i Statens rätt och ställe, skulle derföre antingen leda till inkonseqvenser eller draga med sig följder, hvilka det vore svårt att på förhand beräkna.
Särskildt bör iakttagas, att dana-arf inträffar, så snart veterliga arfvingar ej finnas;, det ligger alltså icke utom möjlighetens gränser, att framdeles arfvingar kunna uppträda med rättmätiga anspråk på utbekommande af dana-arf.
Men, isynnerhet om detta är af någon betydenhet, kan man icke alltid hos kommunen påräkna förmåga Lag-Utslcottets Betänkande N:o 12.
11 och god vilja att återbära detsamma, sedan det redan blifvit till allmännyttiga företag användt, hvaremot Statens kassa måste anses för det säkraste förvaringsrum arfvingarne kunnat finna, likasom ock Statens beredvillighet att göra arfvingarne rätt är utom allt tvifvel.
Motionen torde närmast vara föranledd af den omständigheten, att Rikets
Ständer vid åtskilliga tillfällen under sednare riksdagar tillåtit, att dana-arf, som uppgått till mindre belopp, fått öfveriemnas åt kommunerna, oftast för att till något visst uppgifvet ändamål användas.
Dessa undantag torde emellertid icke böra upphöjas till regel, då man ej med visshet kan förutse samma frikostighet hos representationen, för den händelse, att inom en mindre kommun ett dana-arf af större betydenhet skulle inträffa; och pröfningen af de frågor om öfverlåtelser af dana-arf, som tid efter annan uppkomma, lära icke medföra så synnerligt besvär för Rikets Ständer, att endast af denna anledning en lagförändring kan vara af nöden, ej heller har, såvidt Utskottet erfarit, någon annan olägenhet af det ifrågavarande stadgandet försports.
Enär Utskottet icke funnit något skäl att understödja det ifrågavarande förslaget, får Utskottet alltså vördsamt hemställa, att detsamma icke måtte af Rikets Ständer bifallas.
Stockholn den 15 December 1865.
Reservationer: af Herr Henschen. af Riksdags-fullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län, som, enär kommunen haft skyldighet att underhålla den aflidne, i händelse han sjelf saknade tillgång dertill, ansåg samma kommun böra tillerkännas rätt till den aflidnes qvarlåtenskap, i fall sådan finnes och laga arfvingar icke äro kände.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. i N:o 13.
Ank. till Exp.-Utsk. den 18 Dec. 1868, kl. 12 midd.
Betänkander, i anledning af dels Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer om antagande af en författning, angående arfsrätt för oäkta barn, dels ock enskild motion i samma ämne.
Ifrågavarande nådiga Proposition är af följande lydelse: »Uti underdånig skrifvelse den 6 December 1863 hade Rikets
Ständer framställt förslag till förordning angående rätt för oäkta barn att taga arf efter sin moder.
Kongl. Moj-.t, som, i följd af de mot Rikets Ständers förslag gjorda anmärkningar, funnit
Sig icke kunna detsamma bifalla, men likväl ansett förändring i denna del af lagstiftningen vara af behofvet påkallad, har derföre låtit upprätta ett förslag i ämnet, hvilket, genom att från de oäkta barnens arfsrätt undantaga sådan egendom, som utgör bröstarfvinges laglott, lemnar orubbad grundsatsen om det lagliga äktenskapet såsom familjens grund samt för öfrigt stöder de oäkta barnens rätt till arf efter modren på en förutsättning af den aflidnas ej tillkännagifna yttersta vilja; varande närmare moliver för de föreslagna stadgandena upptagna i härvid fogado Stats-Råds-protokoll.
Efter att i ämnet hafva hört Högste
Domstolen, hvars protokoll jemväl bifogas, vill Kongl. Maj:t alltså, jemlikt 87 § Regeringsformen, till Rikets Ständers antagande framställa följande förslag till Förordning angående arfsrätt för oäkta barn: »Med ändring af hvad 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken stadgar derom att barn, som äro aliade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, att oäkta barn, som ej är afladt under modrens äktenskap eller i förbudna led, må, derest modren låtit såsom sitt barn anteckna det i kyrkoboken för deu församling, i hvilken hon Bih. till R.
7 Sami. 1 Afd. 4 Haft. 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. dä var kyrkoskrifven, lika med äkta barn taga arf efter sin moder i den egendom, som ej utgör bröstarfvinges laglott».
Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl Nåd och Ynnest städse välbevågen.
Louis De Geer.»
Denna nådiga Proposition har af samtliga Riks-Stånden blifvit remitterad till Lag-Utskottet, som tillika fått emottaga de i Stats-Rådet och hos Konungens Högsta Domstol i ämnet förda protokoll.
I sammanhang härmed har Utskottet att utlåta sig öfver en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Utskottet remitterad motion af Riksdagsfullmägtigen Per Östman från Wester-Norrlands län, deri denne föreslagit, »att Rikets Ständer måtte för sin del förklara, att, med upphäfvande af 7 § i 8 Kapitlet ÄrfdaBalken, oäkta barn ega att i alla afseenden taga arf som äkta barn, samt att, om någon inför prest eller i tvänne vittnens närvaro erkänt sig vara fader till ett utom äktenskapet födt barn, han då skall anses såsom dess fader.»
Den af Rikets Sländer vid sisthållna riksdag beslutade författning i ämnet, som medelst ofvanberörda underdåniga skrifvelse hos Kongl. Majit anmäldes, innehöll, att, med ändring af hvad i 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken funnes stadgadt derom, att barn, som äro aöade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, skulle oäkta barn jemväl taga arf elter sin moder lika med äkta barn.
Enligt hvad Kongl. Majit i Dess nådiga Skrifvelse den 31 sistlidne Oktober gifvit Rikets nu församlade Ständer tillkänna, har Kongl. Majit vid granskningen af detta förslag, och sedan Stats-Rädets samt Högsta
Domstolens yttranden blifvit inhemtade, funnit Sig icke kunna godkänna detsamma.
Det hade nemligen kommit under Kongl.
Majits öfvervägande, hurusom arfsrätten, hvilken icke kunde hänföras till de medfödda rättigheter, som vore grundade i sjelfva den menskliga naturen, hittills i den svenska lagstiftningen hufvudsakligen ingått såsom en familjerätt, ehuru deu visserligen i väsendtlig mån begränsats och gjorts vilkorlig genom testamentsrätten.
Att, på sätt som skett i Rikets Ständers förslag, utsträcka den ovilkorliga familjerätten till oäkta barn genom att tillägga dem arfsrätt efter moder lika med Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. 3 äkta barn, jemväl i bröstarfvinge» laglott, hade Kongl. Maj:t funnit vara ett erkännande af en annan grund för familjen än det lagliga äktenskapet, och dertill kunde Kongl. Maj:t icke gilva Sitt samtycke.
Emot Rikets Ständers förslag, enligt hvilket för barnets arfsrätt ej erfordrades, att detsamma blifvit af modren i lifstiden erkändt. hade vidare blifvit erinradt, att ett sådant erkännande af modren likväl vore ett vilkor för den presumtion af den aflidnas ej tillkännagifna yttersta vilja, sorn skulle kunna antagas såsom grund för ifrågavarande arfsrätt.
Att billighetskänsla!! påfordrar en förändring af lagstiftningen, hvarigenom åt oäkta born beredes tillfälle att njuta arf i vidsträcktare mån, än för närvarande är genom lagen bestämdt, äfvensom att en dylik förändring hvarken strider emot det allmänna rättsmedvetandet eller kan antagas medföra någon ökad våda för sedligheten, hafva Rikets Ständer redan genom deras vid sisthållna riksdag fattade beslut i ämnet uttalat.
Likaledes torde derigenom kunna anses vara från Rikets Ständers sida antaget, att den arfsrätt, som för oäkta barn kan ifrågakomma, endast bör omfatta arfvet efter modren, och att den sålunda icke, på sätt Östman yrkat, bör sträcka sig äfven till fadrens qvarlåtenskap.
Hvad åter beträffar det läll, att moder efterlemnar både äkta och oäkta barn, derom Rikets
Ständers ofvanberörda förslag icke innehåller någon särskild bestämmelse, så har det med afseende på vigten att bevara familjerättens betydelse, för så vidt densamma ännu utgör arfsrältens grund, synts Utskottet vara fullt lämpligt, att, på sätt det nådiga förslaget innehåller, de oäkta barnens arfsrätt inskränkes till den del af modrens qvarlåtenskap, deröfver hon egt att genom testamente förordna, samt att, i följd deraf, om jemväl äkta barn finnas, dessa må för sin del behålla den hälft af modrens qvarlåtenskap, som enligt Kongl.
Förordningen den 21 December 1857 utgör bröstarfvinge» laglott, och endast i den återstående hälften dela lika med de oäkta barnen.
De inom Konungens Högsta Domstol anförda skäl, hvilka hafva föranledt dertill, att oäkta barn, aliade under modrens äktenskap eller i förbudna led, blifvit från arfsrälten uteslutna, hafva äfven synts Utskottet fullt giltiga.
Både lag och Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. sed påkalla en sådan inskränkning; lagen, i det den såsom brott, och dertill såsom groft brott, stämplar såväl hor som blodskam, men anser qvinnans förseelse genom lönskaläge icke ens höra under Statens straffrätt; — seden, i det att allmänna föreställningssättet, som har stort undseende med qvinnans strafflösa öfverträdelse af morallagen, visar mot hennes öfverträdelse af kriminallagen lika mycken stränghet.
Modrens erkännande af ett i hordom eller blodskam adadt barn måste alltid komma att innebära erkännandet af ett brott, som, der det vore förhemligadt under hennes lifstid, skulle drabba endast hennes efter lefvande man eller barn eller andra anhöriga
För ett barn, hvars arlsanspråk skulle stödjas på en dylik grund, borde arfsrätten vara värd, om möjligt, mindre än intet.
Det oaktadt är alldeles icke osannolikt, att understundom den ekonomiska fördelen kan. med förqväfvande af alla betänkligheter i andra afseenden, förmå någon att efter sin moder göra gällande en på hennes erkännande af begånget brott grundad arfsrätt; men det är föga troligt, att den allmänna rättskänslan tillfredsställdes af ett förfarande, som sedlighetskänslan ej kunde undgå att ogilla.
Bättre vore för en sådan arfvinge, att hans börd finge förblifva dold i ett mörker, som samhället än mindre har intresse att skingra.
I dessa undantagsfall synes det, med afseende på nödvändigheten att skona den allmänna sedlighetskänslan, vara lämpligast att låta barnets rätt vara beroende af föräldrarnes testamentariska förordnande.
Att icke, på sätt tillförene hos Rikets Ständer och nu jemväl inom Konungens Högsta Domstol varit ifrågastäldt, alla barn, aliade i hordom och således äfven de, som adats af gift man med ogift qvinna, utan endast de, som äro aliade under modrens äktenskap i enkelt eller tväfaldt hor, blifvit från arfsrätten uteslutna, har synts Utskottet ega en god grund deruti, att eljest modrens slägtingar egde anledning att anställa en paternitetsbevisning, sorn kunde sprida oro och strid inom den brottslige fadrens familj.
Föreskriften i det nådiga förslaget, att oäkta barns arfsrätt skall vara beroende af modrens åtgärd alt låta detsamma såsom sitt barn antecknas i kyrkoboken, icke allenast lämpar sig för den af Kongl. Maj:t antagna grunden för ifrågavarande lagstiftning, enligt hvilken densamma skulle hvila på en presumtion om den aflidnas ej tillkännagifna yttersta vilja, utan den torde äfven utgöra en uppmuntran för barnaföderskan att, oftare än nu sker, genom ett öppet erkännande förbinda sig lill fullgörande af de moderspligter, hvilka redan enligt lag åligga henne.
Huru mycket Kongl. Brefvet, angående barnamord, den 17 Oktober 1778. med dess föreskrifter om qvinnas rättighet att i viss grad förhemliga sin nedkomst, än må hafva verkat till förqväfvande af moderskänslan hos de qvinnor, som utom äktenskapet föda barn, sä är dock denna känsla alltför djupt rotad i den menskliga naturen för att kunna alldeles utplånas, och om qvinnans öppna erkännande inför hennes själasörjare kan åt barnet bereda delaktighet i den lyckligare ställning, hvartill modren framdeles kan komma, så lärer ingen qvinna, som eger någon förhoppning Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. 8 på framtiden, underlåta att i föreskrifveo form erkänna sitt barn; likasom äfven af presterskapet lärer kunna förväntas icke allenast att det nitiskt skall bispringa barnaföderskor med råd och upplysning i detta afseende, utan äfven att det, i anseende till vigten af de kyrkoboksanteckningar, hvarom här är fråga, skall med synnerlig omsorg handhafva desamma.
Enär alltså Kongl. Majrts förslag i detta ämne, hvad utsträckningen af ifrågavarande arfsrätt angår, hufvudsakligen öfverensstämmer med Rikets Ständers vid sisthålina riksdag fattade beslut samt de särskilda bestämmelser, Kongl. Maj:t dertill fogat, synts Utskottet både nödiga och nyttiga, har Utskottet ansett sig böra tillstyrka Rikets Ständer att, utan afseende d Per Östmans motion, bifalla Kongl. Maj:ts ifrågavarande Proposition.
Af Herr Olivecrona, K., som instämt i det hufvudsakliga af den föreslagna lagförändringen, ehuru han icke, för sin del, kunnat i allo godkänna de för samma lagförändring anförda grunder.
Af Doktor Petrelli: »Ganska önskvärdt bör det visserligen erkännas vara, om åt oäkta barn kan beredas en billig förbättring uti deras ogynsamma ställning.
Men lill ett sådant önskligt mål synes mig att man bör söka komma på en helt annan väg än den, som anvisas uti Kongl. Majlis nådiga Proposition om antagandet af en författning, angående arfsrätt för oäkta barn.
Uti de motiver, som finnas vidfogade den Kongl.
Propositionen, har hans Excellens Justitie-Statsministern medgilvit. att arfsrätten uti vår lagstiftning hittills hufvudsakligen ingått såsom en familjerätt, samt derjemte förklarat, att han icke kan tillstyrka att en annan grund för familjen än det lagliga äktenskapet skulle erkännas.
Jag utgår ifrån samma premisser, men önskar att konseqvensen deraf må vidhållas, och derför kan jag icke för min del egna bifall åt den föreslagna arfsrätten för oäkta barn.
Ty ge nom erkännandet af en sådan arfsrätt icke blott rubbas den hos oss hittills gällande principen för rättighet till arf, utan tages äfven ett steg till undergräfvande af äktenskapets sedliga betydelse för samhället.
Skulle man dock, oaktadt de antydda betänkliga följderna, icke dess mindre vilja tillerkänna oäkta barn rätt till arf; så borde man väl också konseqvent genomföra hvad som ur ett sådant erkännande härflyter och icke låta bero vid de inskränkningar, som den Kongl.
Propositionen i detta afseende innehåller.
Ty om det verkligen är så, alt oäkta barn hafva rätt till arf, då bör den rätten bevaras 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. oförkränkt för dem alla, utan inskränkning, och då bör väl ock den rätten lika omsorgsfullt i lagen betryggas, som de äkta barnens.
Men när vår gällande lag gått så långt i omsorg för betryggandet af äkta barns arfsrätt, att den i 6 Kap. 1 § Årfda-Balken bevakar fostrets i moderlifvet rätt, så vida det blir lefvande framfödt; huru vårdslöst skulle det då ej vara, om lagen gåfve helt och hållet till spillo de oäkta barnens rätt till arf efter lädren, men bevakade deras arfsrätt efter modren endast på det sättet, att allt finge bero vid blotta godtycket hos barnaföderskan, som väl icke visat sig såsom ett sådant dygdemönster, att man af henne kan obetingadt påräkna någon pligtuppfyllelse i detta afseende?
Om Statens underlåtenhet att betrygga de oäkta barnens rätt till arf efter fadren kunde i viss män urskuldas genom svårigheten att bestyrka faderskapet; så kan icke en sådan undskyllan gälla för åsidosättandet af åtgärder till betryggande af deras rätt i afseende på modren.
Ty förklarar Staten, att oäkta barn hafva arfsrätt efter modren; så är det ock Statens pligt att tillse, det en sådan rätt blir betryggad och icke illuderas derigenom, att modren får fördölja sitt namn och icke behöfver vidkännas sitt oäkta barn.
Skall arfsrätt tillerkännas oäkta barn efter modren, så fordrar rätt visan mot dessa, att Kongl. Brefvet af den 47 Oktober 1778 upphäfves, så att det icke vidare tillätes qvinna att på okänd ort framföda barn, utan att behöfva yppa sitt namn.
Lika litet som jag kan erkänna någon giltig rättsgrund för den föreslagna förändringen i arfslagarna, lika litet kan jag öfvertyga mig, att förändringen, om den antages, kommer att bereda de oäkta barnen någon synnerlig fördel, som icke lika så väl kan vinnas utan ändring i lagen.
Det i förslaget stadgade vilkoret för att oäkta barn skulle hafva arfsrätt efter modren, möter vid sin tillämpning åtskilliga praktiska svårigheter.
Först synes anmärkningsvärd!, att icke uti försla get tydligt bestämmes, huru modren skall låta anteckna barnet såsom sitt uti kyrkoboken.
Vidare synes man hafva förbisett hvad öfriga följder af en sådan anteckning månde blifva.
Man får väl icke förgäta att, enär oäkta barn, enligt Kongl. Förordningen af den 43 Februari 1835, § 14, tillhöra modrens försörjningsort, till dess de blifva femton år, deraf lärer följa, att sedan modren låtit i kyrkoboken för den församling, i hvilken hon vid barnafödseln var kyrkoskrifven, anteckna barnet såsom sitt, anteckningen om moderskapct antingen måste medfölja uti hennes besked, hvart helst hon med barnet flyttar, tills barnet fyllt femton år, eller ock, om barnet under tiden uppfostras på annor ort, att då i barnets attest måste intagas uppgift om modren, till betryggande af icke blott barnets rätt, utan äfven samhällets.
Under sådana förhållanden måste ju anteckningen om moderskapet komma att erhålla en offentlighet, som hindrar ömtåligare barnaföderskor från att låta anteckna oäkta barn såsom sina, och genom antagandet af den nu ifrågavarande Kongl.
Propositionen om arfsrätt för oäkta barn synes ingenting kunna vinnas, utan blefve val förhållandet derefter ungefär motsvarande det redan för - Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. 7 handenvarande, så att endast sådana fallna qvinnor, som ingen förmögenhet ega, låta anteckna oäkta barn såsom sina.
Gemenligen befinna sig de barnaföderskor, som erkänna sina oäkta barn, i så torftig belägenhet, att slägtingar eller ock fattigvården måste lemna bidrag till barnens uppfostran.
Under sådana förhållanden lärer väl vid modrens frånfälle utsigten till arf för oäkta barn vara af föga eller ingen betydelse.
Skulle deremot moder till oäkta barn vara i en fördelaktigare lefnadsställning, så att den blifvande qvarlåtenskapen efter henne kunde vara af någon betydenhet, så lärer hon väl i följd af en sådan lefnadsställning föredraga att begagna den henne genom det nämnda Kongl. Brefvet af den 17 Oktober 1778 förunnade rättighet att förblifva obekant, och föga utsigt är att hon underkastar sig det i den Kongl.
Propositionen bestämda vilkoret att låta i behörig kyrkobok anteckna det oäkta barnet såsom sitt; och det så mycket mindre, som hon i allt fall genom begagnande af testamentsrätten kan se sitt oäkta barn lika väl till godo.
Bäst synes mig, att man sörjer för oäkta barn derigenom att, utan ändring i arfslagarna, redan gällande lagar behörigt tillämpas.
Genom 7 g i 8 Kap.
Arfda-Balken tillförsäkras oäkta barn rätt att njuta af fader och moder nödtorftig föda och uppfostran, till dess de sig sjelfva nära kunna.
Det är icke lagens fel, om detta stadgande icke får blifva sanning.
Genom Kongl. Förordningen af den 21 December 1857 om testamente, står det moder fritt att bereda sitt oäkta barn alla de förmåner, som nu genom den Kongl.
Propositionen åsyftas.» Af Professoren Doktor Flensburg.
Af Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län, som ansåg, att, om modren icke medhunnit att låta i kyrkoboken anteckna barnet såsom sitt, barnet det oaktadt må vara arfsberättigadt, då moderskapet behörigen styrkes.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 14. 1 H:o 14.
Ank. till Exp.-Utsk, den 29 Dec. 1865, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer, med förslag till förnyad förordning angående jords eller lägenhets af stående för allmänt behof.
Lag-Utskottet går att härmed afgifva sitt utlåtande öfver ofvanberörda nådiga Proposition, sorn, jemte de i Stats-Rådet och Högste
Domstolen i ämnet hållna protokoll, blifvit af samtliga Riks-Stånden till Utskottet remitterad och är af följande lydelse: “Med anmärkning att det ofta icke utan skäl öfverklagade förhållande, att vid afhändande af jord eller lägenhet för allmänt behof derför merendels måste erläggas en i jemförelse med det verkliga värdet alltför hög löseskilling, hade sin förnämsta grund i sjelfva den derom gällande lagstiftning, hade Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 7 November 1863 framställt förslag till förändring i vissa delar af Förordningen om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof af den 20 November 1845, sådan den blifvit ändrad genom Förordningen den 27 November 1854; men Kongl. Maj:t fann, med afseende å de mot samma förslag framställda anmärkningar, Sig icke kunna dertill lemna nådigt bifall.
Maj:t har likväl härmed velat för Rikets Ständer framställa ett i ämnet upprättadt motförslag.
Dervid har, i anledning af en hos Kongl. Maj:t, i sammanhang med väckt fråga om åtgärder till hämmande af flygsand, gjord underdånig hemställan att såsom grundsats i allmänhet borde stadgas, att innan Staten sjelf toge vård om flygsandsfält och derå nedlade kostnader, dessa fält borde tillhöra Staten under full eganderätt, blifvit i förslaget intaget det i berörda hänseende nödiga stadgande, hvartill Rikets Ständers medverkan erfordras.
I öfrigt har den granskning af gällande expropriationslag, som nu hos Kongl. Maj:t egt rum, varit inskränkt till de delar deraf, i hvilka förändringar ansetts nödiga för att undanrödja eller åtminstone förminska de olägenheter af författningens tillämpning, som föranledt Rikets Ständers omförmälda fram.
Bih. Jill B.
Brot. 1865 é 1866.
7 Sami. 1 Afd. 5 Häft. I 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 14. ställning i ämnet, fastän Kongl. Maj:t ansett det lända till större beqvämlighet för allmänheten att, i stället för att genom en särskild författning ändra vissa §§ i gällande expropriationslag, låta en ny sådan lag utfärdas, uti hvilken jemväl intogos de §§, som ej undergå förändring.
Maj:t vill alltså, med öfverlemnande af de i Stats-Rådet och Högste
Domstolen i ämnet hållna protokoll, härmed, enligt 87 § Regeringsformen, till Rikets Ständers antagande framställa ett förslag till förnyad
Förordning angående jords eller lägenhets afstående för allmänt behof, af följande lydelse: “Med upphäfvande af Kongl.
Förordningen om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof af den 20 November 1845, sådan denna Förordning blifvit ändrad genom Kongl. Förordningen den 27 November 1854, förordnas som följer: § I Der Konungen pröfvar nödigt, att jord eller lägenhet, som enskild man, menighet eller inrättning tillhörer, begagnas skall, antingen till rikets försvar, till allmän väg, bro, hamn eller lastningsplats, till torg eller gata i stad, till uttappning eller sänkning af sjö, till strömrensning, farled eller annan vattenledning, till allmän byggnad eller till dylikt allmänt behof, vare egare pligtig att afstå hvad för ändamålet fordras; njute dock den, som härigenom skada lider, ersättning derför.
Har egare af flygsandsfält försummat att derom taga sådan vård, som särskildt föreskrifven är; ege ock Konungen förordna, att det fält afstås skall; och gälle i öfrigt, i fråga om vilkoren för afträdande deraf, hvad i denna Förordning om annan jord eller lägenhet stadgas.
Är fråga om jords eller lägenhets begagnande endast för utläggning af elektriska ledningstrådar, utan att genom anläggningen eller dess framtida skötsel och vård något synnerligt men i nyttjanderätten till jorden eller lägenheten egaren tillskyndas, bör hvad för ändamålet behöfligt är upplåtas, utan att jorden eller lägenheten löses.