Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och att Portugals drottning kan den konsten, där- om vittnar den otvungna tillgifvenhet, hvar- med folket på landsbygden skyndar att kyssa handen på » sin rara flicka », då hen- nes väg för förbi deras kojor.
Men icke blott till de små i samhället sträcker sig hennes landsmoderliga intresse, det räcker till för alla samhällsklasser.
Sär- skildt äro den inhemska konstens och konst- industriens utöfvare föremål för hennes of- fervilliga beskydd — hon är också själf, likt sin höge make, en anspråkslös, men talangfull amatörmålarinna.
Och hvarhelst det f. ö. kräfves att gifva prof på foster- ländskhet, där finner man alltid drottningen i främsta ledet, äfven om det gäller att af- säga sig en del af civillistan.
Den allvarliga blick för sin maktpålig- gande uppgift, som hon sålunda visar sig äga, i förening med den flärdlöshet, hon ådagalägger i sitt yttre uppträdande, äro en borgen för, att hennes bägge söner i sin mor hafva en uppfostrarinna, som skall kunna göra dem värdiga att ärfva den kärlek, hon åtnjuter af sitt folk.
Och hen- nes höge make har säkerligen flere än en gång med tillämpning på sig själf upprepat det portugisiska ordspråket: Den som har vunnit en god maka, han har vunnit lyckan.
Göran Björkman.
• — * — A-ntonio Feijö * - Som en dröm.
Det var den tid, då höet in blir bärgadt och ängens doft förtros åt ladans vård.
Med hy, som sommarsolen kopparfärgat, rastade männen vid en gärdesgård.
* Senhor Antonio de Castro Feijö, Portugals chargé d ' affaires vid de skandinaviska hofven och en af de främste bland sitt lands sam- tida skalder, är född år 1860 och härstammar från en med de sveviske konungarne befryn- dad, urgammal, galicisk ätt, som skänkt den ibe- riska halfön flere bemärkte män, bland dem » Spaniens Bacon », den i förra århundradets för- sta hälft verksamme benediktinermunken Padre Benito Jerömino Feijöo samt den käcke artilleri- officeren Don Miguel Feijöo y Pardinas, som i Flickorna flinkt med sina räfsor förde i vålmar hop den skörd, som lien gjort.
Solen, som sjönk, en vemodssträng berörde, hvars klang jag blott i landets stillhet sport.
Då mötte, väna räfserslca, mitt öga ditt varma öga, i hvars djupa haf jag än i minnet plär min ande löga, då lifvets luft käns tyngande och kvaf.
Mins du den stunden, då min lefnads bana korsade din?
Det var blott en selmnd.
Hur kunde ett itgod afton h ekon dana, som än jag dallra hör i hvarje stund?
Hur kunde i min själ din bild sig rista så fast, att den jag ser, hvarhelst jag går?
Den är mitt stöd, då jag vill modet mista — murgrönans stöd åt mur, som vittrad står.
Det var den tid, då höet in man bärgar.
Ti möttes, ljufva räfserslca, ej mer.
Och där vi möttes, vinterm storm nu härjar ..
Hvem vet, i vår, hur lifvet då sig ter?
55 Professor Egen.
K an bär ett annat namn, denne lärde man, men i tysthet benämnes han antingen » gubben mot strömmen » eller ock- så » professor Egen ».
Detta kommer sig där - af, att han förbehåller sig rättigheten att ha sina egna själfständiga tankar och åsik- ter om så väl stora ting som små, och fast- än han förefaller tämligen fåordig, är han känd för att vid påkallade tillfällen uttala sig med den största oförbehållsamhet.
Men dock kunde icke hans egen köttsliga syster, lektorskan Bern, ana, att hon denna solklara sommardag skulle komma i konflikt med honom i ett alldeles solklart ämne.
» Käre Svante, » säger hon pustande af värme och ifver, » jag har hufvudstupa rest in från vårt sommarnöje för att säga dig, att vår svåger aflidit i natt; jag har fått telegram. » » Gud ske lof och tack, att hans lidande förbytts till frid! » säger professor Egen med innerlig rörelse.
» Ja, det förstås, någon sorg kan det j u ej vara för någon, men o m något dödsfall kommit olägligt, så är det väl detta, sorg- dräkter — — » » Hör nu, Malvina!
Det kan väl ej falla dig in att klä ut dig och dina flickor nu igen? » • » Klä ut!
Så du talar! » » Ja, det är j u ej en månad, sedan Lilly kläddes ut till rättvikskulla och din Maud till — jag minnes ej hvad för något.
Möj- ligen kan detta vara rätt bra på landet, fast jag ej förstår, hvad det kan ligga för dessa dagar utmärkt sig i striderna mot Cubas insurgenthorder.
Jsamnet Feijö har uppkommit af det galiciska fai so (på latin: fac solus, d. ä.: red dig ensam I), syftande på en hjältebragd af ättens stamfader Don Tibalte, som vid en sam- mandrabbning nära Compostela med arabhöf dingen Almanzor ensam stred mot och beseg- rade 6 moriske krigare.
behag uti att bära en frygisk vadmalsmössa på nacken, då man kan få hattar, som äro lätta och skydda ögonen mot allt för starkt solljus och vågglitter.
Men i den utklädna- den ligger åtminstone ej något bedrägligt, ty ingen människa i världen tar dina blod- fattiga döttrar för annat än hyperfina stads- barn; annorlunda är det med det dukailar sorgdräkt. » » Men Svante då!
Det är ju alldeles tvunget. » » Hvem och hvilka tvinga dig till att stöka ut er som hemska svarta spöken, ägnade att skrämma hästar?
Hvem och hvilka kunna tvinga förnuftiga människor att någon- sin — för att ej särskildt tala o m som- marhettan — svepa in sig i en massa svart tungt tyg och i en hufvudbonad med bly- bitar — — » » Blybitarne sättas dit som motvikt för den långa krusflorsslöjan och har ej något af seende på sorgen, » af bryter fru Malvina.
» Således ingen tillökning i sorgdräktens symbolik? » småler professorn med retsamt lugn.
» Men allvarsamt taladt, kära Malvina, tycker du ej att mänskligheten vid det här laget kunde ha framskridit så pass långt i kultur, att vi vid dödsfall — — » » Kläda oss i högrödt eller kanske brand- gult, » af bryter åter fru Malvina och slän- ger af sig kappan; hetare är b o n nu, än då hon kom in.
» I Kina samt i en socken i Dalarne är sorgdräkten gul, » upplyser professorn och slår i ett glas vatten åt systern, » men min tanke är, att vi hvarken genom den ena eller andra färgen böra, vare sig annonsera en verklig sorg eller hyckla en föregifven. » » Vördnaden, pieteten för den aflidne, del- tagandet för hans efterlämnade.
» » Tycker du få ett värdigt uttryck genom att ni kvinnor anlägga den mest fula och olämpliga dräkt, man kan få se under Guds blå himmel, eller genom att ni knyta en florsremsa kring armen på edra män, något som ovillkorligen påminner om H. C. Andersens änkekråka, som sörjde med en svart ullgarnstråd kring det ena benet.
— Jag har inte talat ut ännu, kära Malvina, du får ha tålamod med ' gubben mot ström- men '.
— Om en eller annan utklädnad verk- ligen är ett sant naturligt uttryck för sorg och smärta, hvarför bar då ej din äldsta dotter hatt m e d blykulor och svart slöja, när hennes käraste vän i fjol ljöt vådadöd?
De voro icke ' ringförlofvade ' vill du säga; för- bindelsen dem emellan hade ej hunnit blif- va eklaterad; därför skulle stackars Martha låtsa om ingenting, utan klä sig i rosenrödt, gå på landshöfdingens bal och ingen män- niska borde få visa henne annat slags del- tagande än att se till, att hon jämt blef uppbjuden till dans.
Sammanställ nu detta och så oändligt många liknande dödsfall och andra ännu tyngre sorger och kval med den maskerc.d, du nu har i sinnet! » » Här är jju ej fråga o m den djupa sorg- dräkten, » invände fru Malvina retligt.
» Det är j u sant, bruket föreskrifver j u en noga beteckning för sorgens olika gra- der, liksom för dess aftagande efter vissa förutbestämda veckor och månader.
Malvina, tror du verkligen, att du löste mig från sorgen och saknaden efter min maka, när du löste sorgfloret af min hatt och min vänstra rockärm, emedan sorgetiden var ute, som du sade?
— Jag skall ej vidare tala om mig, men tror du ej, att hundradetals sorgtyngda människor hellre skulle vilja dölja sin smärta under en obemärkt, en van- lig dräkt, än bära den till allmänt beskådande bakom en reglementerad slöja?
Hur bittert kännes det ej, att gå förbi människor och veta, att de fått anledning att rifva och slita i sär, stundom af ännu svårare art, än det döden slagit!
En stigande kultur — — » » Tillåter naturligtvis ej heller att man klär h k?
» hugger hon af.
» Tillåter ej att man kläder ut stoftet, nej, naturligtvis, » upptager han den nya fråga, som hon oförsiktigt råkar väcka.
» Jag vet visserligen ej, hur pass frigjorda våra bilda- de klasser nu blifvit från detta slags maske- radupptåg, ty sedan jag ägnat de lefvande all den omsorg, mina patienter ha rätt att kräfva af mig, är mitt samvete lugnt, i fall någon af dem måste skatta åt förgängelsen, och jag går ej att se dem ligga på parad i likkistan.
Men mina vägar föra mig ibland in i de fattigas hem, och där har jag råkat få skåda samma utmärglade skelett, i hvil- ket lifslågan brunnit så länge, att det väckt en förlåtlig otålighet hos far eller mor, ligga lik i en bruds förklädnad, eller ock i något, som de stackars fattige kallade ' sky ', och som äfven tjänade till att kittla fåfängan och väcka ' de andres ' afund.
— Säg ingen- ting, Malvina!
Jag vet, att detta är något som åtminstone har varit m o d i vår klass och är ett af de bedröfliga arf, en falsk bildning lämnar åt våra okunnigare medmänniskor.
Kanske svepa vi nu helt enkelt våra döda så som det ägnar stoft, som skall gömmas i jord eller förintas i eld.
— Det var sant, jag sänder en större ask, fylld m e d blommor, till vår svågers kista samt något annat till hans barn, men detta rör ingen annan, och det var egent- ligen ej o m likklädsel jag ämnade säga några ord nu, utan om hoppet, att en stigande kultur, ett verkligt framåtskridande.
» » För allt i världen, Svante, tala ej med mig o m sådant!
Jag är ej för abstrakta ting, utan håller mig blygsamt till de kon- kreta! » värjde sig lektorskan Bern och sprättade med broderns pennknif bort ett knippe penseer från sin hatt.
» Du har rätt, syster.
Men kanske du anser vår syster Agnes för ett konkret ting » — Ja så, det gör du!
Och hennes dotter m e d?
Nåväl, dessa två konkreta substantiv blefvo för knappast tre veckor sedan af vår svåger, skoladjunkten, under större bekymmer, än han ensam kunde bära, utrustade för sommarvistelsen ute bland eder.
Klä nu du och dina tre flickor ut er till svarta spöken, så måste Agnes och hen- nes dotter göra det samma, ty jag tilltror dem ej att ha nog karaktär att helt enkelt säga: Vi ha ej råd att hyckla sorg, äfven om vi hade lust.
— Men du, Malvina, du är j u en liten centralsol i ett lysande pla- netsystem, sprid du nu en skymt af san- ning öfver denna del af sällskapslifvet.
— Hör, Malvina, d u!
» — — • — Malvina hade hört nog och var redan utom dörren.
Några minuter därefter satt hon vid en kopp förmiddagsté hos sin allra bästa väninna (som blott ägde två förtrog- na väninnor utom lektorskan Bern) och för- trodde denna, att hennes bror verkligen för- tjänade både att kallas » gubben mot ström- men » och » professor Egen. » Och väninnan, som samma eftermiddag för sina två andra förtrogna relaterade professorns vränga åsik- ter, tillade som sin bestämda mening, att han ej var någon kristen människa.
» Hon har lämnat sina penséer kvar hos mig, kanske det ändå betyder något, bety- der, att hon tänker på mina ord, » mumlar professorn, som ännu på gamla dagar är en optimistisk drömmare.
Aue.
é Iduns läkarartiklar.
Några ord om nervositet och s. k. nervösa sjukdomar, af Professor F. Lennma / m.
] C \ land de olika delar, af hvilka människo- - kroppen är uppbyggd, spelar nervsystemet på visst sätt den viktigaste rollen.
Alla krop- pens öfriga organ stå nämligen i direkt be- roende af nervsystemet, för hvilket ändamål hjärnan, nervsystemets högsta del, genom nerv- trådar stå i förbindelse med kroppens alla delar.
Genom nervsystemet förmedlas all vår uppfattning af den utom oss varande världen, allt hvad vi erfara genom våra yttre sinnen, genom vår syn, hörsel, lukt, smak och känsel, kommer till vårt medvetande förmedels våra nerver.
Allt arbete, som oupphörligt försiggår inom vår kropp för dess vidmakthållande, såsom blodomloppet, andningen, matsmältningen, kör- telafsöndringarna m. m., allt detta sker under beständig ledning och kontroll af nervsystemet, Vid hvarje form af kroppsarbete tages nerver- nas verksamhet i anspråk, och allt slags in- tellektuelt arbete förmedlas af en direkt verk- samhet hos hjärnan.
Allt hvad vi äro vana att betrakta såsom yttringar af vårt själslif, allt hvad vi förnimma och tänka, hvad vi tro och veta, hvad vi minnas, hvad vi hoppas och frukta, all vår glädje och sorg, vår kärlek och hat, allt detta och mycket mer har sitt ma- teriella underlag uti lifsverksamheten i vårt centrala nervsystem.
Nervsystemet är väl skickadt att uppfylla alla dessa olikartade fordringar, men liksom för allt annat förgängligt är en viss gräns satt för dess förmåga.
Öfverskrides denna gräns, så uppträda snart sjukliga symptom, och denna gräns öfverskrides tyvärr alltför ofta.
Ändamålet med dessa rader är att i korthet påpeka betydelsen af de s. k. nervösa sjuk- domarna och att särskildt fästa uppmärksam- heten på deras orsaker och angifva möjlighe- ten af deras förebyggande.
Namnet nervösa sjukdomar är något egendomligt, det användes blott i populär bemärkelse och tarfvar därför några ord till förklaring.
Nervsystemet är, liksom kroppens andra organ, utsatt för en hel del sjukdomar, beroende på inflammationer, yttre skador, svulstbildningar m. m., hvilka sjukdomsorsaker framkalla mer eller mindre svåra anatomiska förändringar af nervsystemet.
Dessa sjukdomar, i och för sig, falla alldeles utanför det kapitel, som nu intresserar oss.
Med de nervösa sjukdomarna eller, såsom de hellre böra benämnas, de funktionella nervsjuk- domarna menar man sådana sjukdomar, där inga upptäckbara anatomiska förändringar före- finnas, men där nervsystemet, till följd af vissa, här nedan angifna orsaker, ej längre full- gör sitt arbete på samma sätt som hos en fullt frisk individ, utan har förlorat en del af sin spänstighet och blifvit försatt i ett tillstånd, som enklast kan kännetecknas dels såsom trött- het, dels såsom öfverdrifven retlighet.
Åt de olika sjukliga symptom, som böra hänföras till de funktionella nervsjukdomarna, har man nu gifvit olika namn, och en stor del af dem, ehuru visserligen ej alla, innefat- tas under de tillstånd, som man benämnt ner- vositet, neurasteni och hysteri.
Med nerv- svaghet menar man i allmänhet antingen ner- vositet eller neurasteni.
Nervositet hör kanske helst anses såsom blott och bart en egendom- lig svaghet och lättretlighet i nervsystemet, hvilken vållar att individer med denna slags konstitution lätt bli neurasteniska och hyste- riska, eller ock kan man definiera den såsom den lindrigaste formen af vare sig neurasteni eller hysteri.
Vid neurasteni finner man en betydlig grad af trötthet eller rättare sagdt uttröttbarhet såväl hos de psykiska som de kroppsliga förmögenheterna, åtföljd af stegrad psykisk retbarhet med därpå beroende hypo- kondriska föreställningar.
Vid hysteri är den stegrade psykiska retbarheten eller den s. k. suggestibiliteten det mest framträdande symp- tomet; denna suggestibilitet är så stark, att genom de allra obetydligaste retmedel, ofta blotta föreställningar, särdeles storartade verk- ningar komma till stånd, såsom t. ex. förlam- ningar, känslolöshet, krampanfall o. s. v. De olika funktionella neuroserna, af hvilka vi här namngifvit de viktigaste, äro ej skarpt skilda åt, utan öfvergå utan bestämd gräns i hvarandra, liksom ock gränsen mellan dem och den fullkomliga hälsan är tämligen obestämd.
Man har ansett, att dessa sjukdomar i vår tid skulle vara vanligare än någonsin förr, och man talar därför ock om vår nervösa tidsålder, vårt nervösa århundrade.
De fleste författare, som sysselsatt sig med detta ämne, äro ense därom, att vi äro mera nervösa än våra för- fäder, och för giltigheten af detta antagande talar den omständigheten, att de orsaker, hvilka framkalla nervositet och dess följder, och om hvilka strax skall ordas, utan tvifvel till följd af våra sociala förhållanden verka mera inten- sivt på oss än på föregående generationer.
Emellertid är det nämnda antagandet ej fullt bevisadt, och det motsäges direkt af vissa for- skare.
Studerar man medicinens historia, så finner man ock, att dessa sjukdomar alltid varit vanliga, ehuru de gått under växlande namn.
Jag behöfver exempelvis blott erinra om de egendomliga epidemier af nervösa åkom- mor, som härjade under medeltiden och långt in i nyare tiden, och som gåfvo anledning till häxeriförföljelserna.
Den berömde Sydcnham, sjuttonde århundradets mest framstående läkare, antager på sin tid, att hälften af alla kroniska sjukdomar bero på hysteri.
Man finner så- sålunda, att det kanske ej är med rätta, som vår tid yfves öfver epitetet nervös gent emot föregående tidehvarf; det är åtminstone fort- farande en öppen fråga, huru härmed kan för- hålla sig.
De nervösa sjukdomarna äro mycket vanliga, de skona ingen ålder och intet kön, man kan ej säga, om de oftare förekomma hos män eller kvinnor, under ålderdomen, mannaåldern eller barndomen.
Alla folkslag, alla raser drab- bas af desamma, intet yrke, ingen sysselsätt- ning, intet stånd skyddar för dem, de äro lika hemmastadda i de rikes palats som i de fat- tiges kojor.
Hvilka äro nu de orsaker, som frambringa
de funktionella nervsjukdomarna?
De äro många och växlande, och man kan säga, att allting, som kan verka slitande och ansträn- gande på nervsystemet, kan varda till en sådan orsak.
Härvid är i första hand att ta hänsyn till en sak, nämligen den, att ett visst skad- ligt inflytande af en viss styrka verkar betyd- ligt olika på olika individer allt efter deras olika motståndskraft, så att t. ex. en orsak, som hos en person med kraftigt, spänstigt nerv- system endast framkallar ett öfvergående obe- hag, hos en annan person med svagare nerv- system kan orsaka de allra svåraste och lång- varigaste nervösa rubbningar och lidanden.
Så- ledes, den första, och i visst afseende den vik- tigaste orsaken till här af handlade sjukdomar, är en viss egendomlig svaghet i nevsystemet, den s. k. nervösa dispositionen eller nevro- patiska konstitutionen.
Denna nervösa dispo- sition är nu i regeln medfödd, och man brukar ock därför tala om ärftlighetens betydelse för hithörande sjukdomars uppkomst.
Ärftligheten spelar som bekant en viktig roll inom sjukdomsläran, och en mängd sjuk- domar ärfvas direkt från en föregående gene- ration.
Hvad den nervösa dispositionen be- träffar, kan den antingen ärfvas såsom sådan, eller ock uppträder den hos individer, hvilkas föräldrar genom sjukdomar eller andra försva- gade inflytelser varit på ett eller annat sätt nedsatta.
I vissa familjer ser man, ofta genom ett par eller flere generationer, en utpräglad dis- position för de funktionella nervsjukdomarna, så att man ibland inom en familj knappast kan täffar en individ, som ej i mer eller mindre grad är bekajad af densamma.
Denna dispo- sition förhöjes genom de s. k. konsanguina äktenskapen; om en man och en kvinna, till- hörande samma neuropatiskt belastade familj, gifta sig med hvarandra, hemfalla deras barn ofta i särdeles hög grad åt nervösa lidanden.
Det är under dylika förhållanden, som de kon- sanguina äktenskapen äro farliga för afkomman, däremot är det ej visadt, att dessa äktenskap i och för sig, ifall båda parterna äro friska och tillhöra familjer utan sjukdomsanlag, skulle vara orsaker till några nerv- eller andra sjuk- domar.
I familjer med denna utpräglade ner- vösa disposition är man ofta ej i tillfälle att konstatera, hvad som från början vållat nervo- sitetens insteg i familjen, men man har full- giltiga skäl till det antagandet, att någon före- gående generation påverkats af några sjukdoms- orsaker af samma art, som dem jag nu skall nämna.
Ofta ser man den nervösa dispositionen hos barnen i cn familj, där föräldrarna ej företett några nervösa symtom, men däremot varit för- svagade och nedsatta af en eller annan anled- ning.
I många sådana fall kan man konstatera, att föräldrarna eller en af dem vid tiden före barnens födelse varit antingen mycket gamla, eller af någon anledning öfveransträngda af ar- bete eller sorger, eller sjukliga, eller för till- fället brutna af sjukdomar, akuta eller kroniska, eller ock utsatta för någon kronisk förgiftning, vanligen alkoholism.
Särskildt alkoholismen är härvid af stor vikt, och genom mycket vidlyf- tiga statistiska undersökningar är det till fullo bevisadt, att alkoholisters afkomlingar i högsta grad skatta åt de nervösa sjukdomarna.
Ärftligheten är som sagdt en viktig orsak till de nervösa sjukdomarne, men den är cj den enda.
Ärftligheten är så att säga en lämp- lig jordmån, där de nervösa sjukdomarna lät- tare slå rot och trifvas, ifall andra framkal- lande orsaker tillkomma.
En person med ärft- lig nervös disposition kan sålunda mycket väl hela sitt lif gå fri från de egentliga nervösa sjukdomarna, men om han blir utsatt för nå- gon af de orsaker, som direkt framkalla dessa sjukdomar, så får han en sådan sjukdom lät- tare än cn person, som ej har den ärftliga dispositionen, och han får ofta sjukdomen i svårare form äh den sistnämnde.
Men äfven förut fullt friska personer utan någon ärfd svaghet kunna, ifall dc påverkas af synnerligen intensiva framkallande orsaker, drabbas af ner- vösa åkommor.
(Forts.) * Iduns byrå och expedition hållas under månaderna j u n i — a u g u s t i öppna hvarje sbekendag k l.
* Cre flickor på vandring.
J7 \ rån e n tu.ristféirci i D a l a r n e af Mabel.
är först under de sista årtiondena, som 2) et bruket att låta den manliga ungdomen före- taga fotvandringar inom Sverige blifvit så allmänt som det nu åtminstone på somliga ställen är.
Ovanligare är däremot, att unga flickor utan man- ligt sällskap på egen hand få vandra omkring och omedelbart njuta af vårt lands härliga natur och lära känna folklifvet i all dess egendomlig- het och friskhet, som för ett stadsbarn har ett sådant behag.
Ännu finnes en mängd fäder och mödrar, som skaka sitt hufvud åt en dylik » emancipation » och säga sig aldrig vilja skicka ut sina flickor » så där på rama landsvägen ».
Men om några goda, friska och praktiska unga flickor företaga en för- ståndigt uppgjord färd, tror jag ej det skall kunna skada dem det ringaste, utan tvärtom, utom det stora nöje det bereder, äfven skall vara till stor nytta för både kropp och själ.
Det är just från en sådan vandring rundt Siljan och Orsa-sjön jag nu hemkommit, och så tänkte jag, att om Iduns ärade redaktion kanske ville öfverse med alla bristerna i min beskrifning, nå- gon ung läsarinna skulle vara road af att höra litet om vår färd.
Vi vore tre flickor på respektive 18, 19, och 20 år, som lördagen den 20 juni afreste från Stockholm till Insjön på järnväg, för att därifrån vandra och bese naturen och folklifvet i det gamla mångbesjuugna Dalarne.
Vi buro på ryggen hvar sin rensel, innehållande hvad vi ansågo oss nöd- vändigt behöfva under den till 14 dagar bestämda turen.
Kanske vår utrustning skulle kunna tjäna till någon ledning vid en liknande färd.
Klädsel: linne, kalsonger, yllestrumpor, lif stycke, flanell- kjol, en tunn och kort orlinkjol, bomullsblus, grå klädningskjol, försedd med slåar och knappar för att knäppa upp den, så att den blef alldeles kort under marschen, rymliga bruna skor, rund hatt med ett band omkring samt dessutom skärp, klocka och en slidknif.
Till att bära packningen är en turistrensel nog bäst, men som dessa äro rätt dyra, kunna de er- sättas af en påse af oljedränkt tyg, vid hvilken klufna rottingar fastsys enligt följande teckning: Rottingen gör att ränseln ej värmer allt för myc- ket på ryggen.
I hvar rensel buro vi: ett linne, ett par kal- songer, 2 par yllestrumpor, svarta skor, svamp, tvål, handduk, tandborste, kam, nattröja, bomulls- bluslif, jacka, (liknande kjolen) näsdukar, notisbok vasilinburk och ett stycke fint linne och ofvanpå renseln en regnkappa.
Dessutom hade vi hvar sitt bomullsparaply med stadig käpp att stödja på.
Följande saker funnos blott i ett exemplar, lämpligen fördelade på de olika personerna.
Hår- borste, bägare, konjak, diarrhédroppar, aseptin, borvadd, karta, Turistföreningens resehandbok, sysaker, stoppgarn samt en burk med blandad cacao och socker.
.Reskassan buro vi innanför lifstycket i en påse samt en liten summa i portmonnän.
Man bör alltid hafva godt om småmynt på landet.
Anlända till Insjön kl. 5 e. m. åto vi först i en bondstuga, och togo så våra renslar på ryggen och började vår vandring med att gå till Leksand.
Som vi öfverenskommit att så litet som möjligt använda hotel, för att därigenom få se mera af folkets lif och vanor, sofvo vi den natten i en stuga strax innan Leksandsnoret.