Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Studie af Hellen Lindgren.
AnnemCharlotte LefPler, D: ssa Di Cajanello.
Ur Zifvet.
Femte samlingen.
Kvinlighet och erotik II.
Victoria Benedictsson (Ernst Ahlgren), en själfbiografi ur bref och anteckningar, samlade och utgifne af Axel Lundegird.
Ernst Ahlgren och Axel Landegard.
D e n Bergtagna, en kärlekens tragedi.
Z. Hiiggströms förlagsexpedition.
I allmanhet bestir kritikens uppgift i att pipeka fel och för- tjiinster i ett arbete eller ock itergifva det helt objektivt i en s&amp; att siiiga förklarad dager.
Dock kan det ibland intriiffa, att ett arbete ar sildant, att kritikern finner det som helhet förfeladt.
Det kan vara ett duktigt arbete, kanske röja ovanlig talang, men det tir icke derpti det beror i detta fall.
Det kan vara nhgot grundfel i planen, som kritikern tror sig upptacka och som genom ingen detaljernas finhet kan afplanas, lika litet som ett hus med vacklande grund nigonsin kau fylla sitt andamil genom prhktiga arkitektoniska detaljer, ty den radi- kala skefheten kan icke genom sidana försonas.
Och ett shdant intryck ger oss Kvi&amp;qhet och erotik; denna bok lider af ett obotligt organiskt fel i hela sin sammansattning.
Det &amp; r ett försbk i en ny riktning och som sidant allt erktbnnande vardt.
har velat skildra klnslolifvet, som ofta ar en galenskap för vtlrl- den.
Denna nya genre fordrar alldeles sarskilda förutstittningar, och utan att p i ringaste satt inltita oss p&amp; frilgan, om författarinnan eger dessa eller icke - har tyckes hon oss icke ha visat dem.
Experi- mentatorns ratt att misslyckas kan hon imellertid siledes göra ansprik p&amp;, och hvad som galler om denna nya genre fAr naturligtvis icke an- ses galls om hennes författarskap i öfrigt, der hon a5agt fullgiltiga bevis p i sin ovanliga förrniga.
Ocksi i stilen tyckes det oss ligga en osakerhet, som smakar af nybörjare, och detta tlr icke heller under- ligt.
Hon tir van att skrifva med reserv och kritiskt, och hon skall nu skildra entusiastiskt, med glöd.
Man erinrar sig ovilkorligen fru Staëls ord om sig sjalf: " iiar jag &amp; r kar, s&amp; s t i r det alltid bredvid mig en ' del af mig sjalf, som skrattar i t den del deraf, som a r för- alskad. "
Det tycks som om fbrstindsmanniskan har ocksh ibland stod bredvid, icke precis skrattande meo snarare formanande och ursäk- tande.
Detta kritiska jag, som s t i r bredvid det handlande och kan- Dagny.
nande, blir för de reflekterande naturerna en bbrda, som de ofta söka afkasta.
Man finner derför sa ofta nu för tiden, att just de mest glän- sande teoretiska begilfningarna, de som tyckas vara fOdda att vara systemets min, garns yrka p&amp; impulsens rattaoch matwlifvets lycka.
Hos var fbrfattarinna &amp; r det exempelvis intressant att finna, att just hon, som analyserar s&amp; bra och drifver logiken s i Iiinet, upptrader som lofprisare af det omedelbara af helheten i stilmingen, likasom hennes gamla älsklingstes sar att forharliga glömskan af de socida fordringarna och gransmarkena.
VAr hufvudanwarkning mot denna bok &amp; r, som nyss sades, ingen- ting som rör detaijerna, den ar kort och godt detta: deia egep ingefl ädelhet i stdmninge~.
Vi försts forfattarinnlans mening: hon menar, att denna kärlek ar fin, ja upphöjd och ideal, hon uttrycker det ju ngstan med tydliga ord.
Och vi milste &amp; nd&amp; fasth811a sid var isigt, som är den rakt motsatta, att den ar ofin, ja grof, och verkar f r h - stötande.
Bon tror, att hon har byggt ett tempel bt karleken, ocb det &amp; r sant., att hon satt dit en och annan kolonn och en och annan hvalfbage, som pekar mot en hbgre och friare luft, men hrad hjilper det, nar det hela lika fullt kan bebos af Venus vulgivaga?
Om boken vore objektiv, vore det en annan sak.
Hvem beundrar icke Vilhelm Meister och trots dess ohöljda cynism, hvem kan taga egentlig anstöt af Maupassants lyarni des fmmes, som behandlar en af den bjorden, som fatt namn Circes svin.
Nej, det &amp; r författarinnans beundran för sitt par lotusatare, vi icke kunna förlika oss med, boken innehiiller icke tv&amp; bufviadpersoner men en hjälte och en hjlltinna.
Denna etikett af advokatyr för desss som alskvarda, ja till och med hvad kvinnan vidkommer som moraliska personer, kunna si icke ens förstf.
Idealiseringen af dem, understry- kandet af deras goda afsigter ar det, som vi i trots af allt hvsd Pepitras bröllop slger, finna gammalmodig och traikig.
Att begä romrsntiskla darskaper, att handla som ett stort barn, ar mänskligt javisst, men att göra ansprAk p&amp; att samtidigt vara samvetsöm, socialt ostrafflig och jag vet icke hvad, det tlr begreppsförvirring.
Den Iörlorade sonen kan vara en poetisk figur och ha rattighet att anse sig biitwe &amp; n nagopa fariseisk broder, men skall han poetiskt behandlas, maste han, sbltinge han ater draf, behandlas afitingen objektivt eller fran peecauisgnipunkten.
Och dessa personers sak är hopplöst förlorad ilfven frAn iistetisk syn- punkt.
Deras kärleksfriisseri till exempel: de Pemns icke ens draggen kvar pai karleksdrycken, ntir de tömma den, och l&amp; dem garns göra det., men kom icke sedan och pist&amp; att de Mro själsaristokrater.
Och i forbigaende sagdt: faran med den subjektiva frarnsttlllnin-.
gen, den entusiastiskt gillande eller ogillande, som sa mycket förordats just nyss i tv&amp; kiindn broschyrer, a r just denna: författaren kan g&amp; och föralska sig i ett Bizarrt ideal, som exempelvis romantikerna gjorde, och detta vill han sedan phtvinga lasaren; kan han deremot hitta p&amp; en gestalt, som &amp; r vard just den portion entusiasm han ger den, m&amp; han d&amp; garna vara subjektiv!
Men det itersthr att söka leda dessa anmarkningar i bevis.
Der- till finnes intet annat medel, nar anmarkningarna som har galla en hel bok, an en summarisk redogörelse.
Denna redogörelse kommer naturligtvis att betona just det i boken, som lemnar stöd för den har framstalda uppfattningeii.
Om den harigenom kommer att verka som en ensidig framstallning, &amp; r detta nhgot, som icke kan hjllpas.
bfven kritikern hrr en sak att försvara, och har han en uppfattning s6 grundolik författarens, ar hans enda medel att ge ett referat, en- sidigt i den mening, att det betonar hans sthdpunkt.
* * * Hur svht det a r att beskrifva den manliga hufvudpersonen!
Han a r ntigonting midt emellan vsrldsman-förförare och.
skriftstiillare, midt emellan barn och gubbe och föröfrigt ar han markis, mera fransman an italienare i sin antitetiska och blaserade ton mec tillika naiv, &amp; h s&amp; naiv, att han deklamerar 18nga versstycken i tid och otid och tillika smeksam och pojkaktig ja han kanske h d 6 ar italienare.
Men det %r markvardigt, hvad han inger oss för ett misstroende.
Lasaren tror icke p6 honom - lyckligtvis gör Alie det s&amp; mycket mer obetingadt.
Alie ar en svensk flicka af det der utmarkta slaget, som ghr och gör godt ht alla sina bekanta, men and8 &amp; r hon inte nhgot trhkigt dygdemönster utan uppslup- pen och trotsig och ostyrig och med slumrande passioner, som blott behöfva ett föremil och vanta pk ett tillfalle.
Hennes f. d. förerniii, Rikard, har gátt och gift sig med en korrekt liten gás, Aagot, som blir sjuk och behöfver resa utomlands, och d&amp; följer den uppoffrande Alie med.
Rikard följer ocksti med och dernere traffa de btida da- merna markisen.
Men nar Alie ftir se markisen, verkar det som en uppenbarelse p&amp; henne, hon börjar p&amp; att dromma: det a r han.
badar tillsammans, och man simmar tillsammans, och man kommer till en grotta genom hans försorg, och markisen blir nargtingen, men Alie blir inte ond anda.
E n annan ging r i k a r markisen att bli förbittrad p&amp; henne, och d i kastar han henne handlöst i f r h sig p&amp; en bank, men Alie blir inte ond 8ndti.
Och en tredje gBng kryper han in till henne genom fönstret, meii Alie blir i alla fall inte ond.
Och det oaktadt har man miss- tankt, att denna författarinna skulle vilja predika, att kvinnorna icke -.
böra förlilta!
Imellertid &amp; r Alie hela tiden en praktisk och klok flicka; man skulle inte tro det, men hvar gkng markisen trycker heniies hand eller kysser henne, SA verksttiller hon analyser dels af honom och äels af sig själf, P&amp; samma sätt med honom.
Och s&amp; langa iiro dessa ut- redningar, att de egentligen tj8na att 6fvertyga ' lllsaren, att de begge ha ondt samvete.
Detta &amp; r visserligen en fördel för personernas mo- raliska karaktar men verkar allt annat 8.n vederkvickande ps läsaren.
Slutligen skall uppgörelsen ske, och deras förhhllande narrnare bestammas.
I det samtal, som eger rum, bestlmmes imellertid ingen- ting alls.
Han f&amp; veta, att de nu tillhöra hvarandra helt - .men det visste man ju förut.
Dock en sak till falr man veta, nämligen att det ar denna hela hangifvenhet, som framför allt behagar markisen.
Man anar ocksh dunkelt, att han vill ha den annu helare tills vi- dare obekant p&amp; hvad sätt, ty det ar galtani, som först löses p&amp; slutet, Han ger tillkänna, att hans framtidsutsigter äro förstörda, om han gifter sig fattigt, men tillika att han icke amnar öfvergifva Alie, och vidare 6fverenskomma de bada, att de icke kunna lefva i fri karlek.
$ %ledes icke aktenskap, icke fri karlek, ic&amp;e skilsmessa - virt logisks för- s t h d star alldeles stilla och det tycks ocksik deras g6ra och förfst- tarinnans ocksil, ty nu anvander hon en s&amp; kallad gudamaskin, nam- ligen Rikard för att föra handlingen vidare.
Sedan markisen försakret Alie om sin fortfarande högaktning och sedan Rikard fatt tillf~lle att dumma sig med markisen, med Alie och med sin hustru - det ar hans specialitet fbr öfrigt - s i far hvar och en till sitt ock de 81- skande skiljas ht.
Hvad gör nu markisen?
Ingenting, men det ar hans specialitet.
Jo, i bref forsakrar han om sin fortfarande karlek.
Det ar icke mycket, men det foranleder Alie att Bita, sig anställa hos hans tant som förelsserska.
Man skulle kunna tro, att detta hos den kloka Alie betydde ett försök att f&amp; ett giftermil till stind, ett försök, hvars medel man kunde ogilla, men hvars syfte itminstone vore högst lof- värdt.
Men nej, Alie ar höjd öfver s&amp;dana, egoistiska berakningar, försäkrar oss författarinnan.
Bi &amp; ro af annan tanke, och det fastln det ar bra djarft att säga, att en f0rfattare icke förstlic sin egen mo- dell.
Men latom oss fortsatta.
De b&amp;da alskande arrangera karleks- möten i hennes rum men finna detta icke riktigt angenamt p&amp; langd, dA tjänstfolket pratar och världen tir s&amp; odragligt nyfi-ken, och s&amp; be- sluta de att dra sig tillbaka till ett Tyrolerhotell, des de kunna vara riktigt ostörda med sin kgrlek och sin lycka.
Och msrkise~ blir nier och mer förfilskad och mer och mer orimlig och fantastisk.
Han tyc- ker om att tala oin deras skilsmessa, plötslig och ovantad, om de skuile tröttna.
Hon - säger, att han dödar henne, nar han beslirifver - -
scenen, hur hon skall finna rummet tomt och honom borta.
Den stränga Alie &amp; r besegrad och.
han jublar.
Om hon skulle tigga honom att stanna, dti - dti vet han, hvad han skall göra, men det talar han inte om.
Och SA brottas de hvem som skall fti öfverhanden, hvem som skall vara starkast och hvem som skall kunna visa en viss likgiltighet eller stolthet att vagra, när den andre ber om ntigot riktigt orimligt.
Men de gro lika svaga, och det ä r lieta kyssar och tata famntag i oändlighet, och all deras kyla ar bara komedispel, och vi befinna oss i en riktigt vesuviansk kärlekskrater, men det börjar onek- ligen bli litet enformigt, om icke för de älskande sti Atminstone för lasaren.
Och författarinnan tycks ocksk finna detsamma, ty hon erin- rar sig plötsligt sin deux ex machina.
Och lian, Rikard kommer ocksA mycket riktigt genast flygande pti Anghäeten ända ifrAn Sverige och presenterar sig som en räddande engel med det ljungande svardet i sin hand, beredd att utdrifva de älskande ur deras Eden likasom förra gtingen.
Och s&amp; nära ar han att lyckas, att redan kappsacken &amp; r d&amp; intraffar det vidunderliga - Alie tigger.
Hon packad, men vill bli dödad hellre än att slappa honom.
Och det ä r lösningen p&amp; gatan.
Ty nu förkunnar markisen: nu har hon segrat, ty nu har hon fordrat mycket af honom, och nu .ar han raddad, nu.
kanner han kraft att trotsa varlden.
.Och lösningen pti giitan var Medes denna: det är kvinnans envishet, som framkallar mannens trohet.
H611 mig kvar bara, siiger markisen.
Ofvergif mig icke, svarar Alie lydigt.
Om jag stiger, att denna roman.
&amp; r gammal- dags romantisk, ä r det för litet, den ä r munkartad.
Det ä r karlekens klosterlif, tvti alskande i en cell, studerande som kärlekens heliga bok sin Ariosto, uppkrupna under en filt.
- Uttrycken för denna religion, ceremonierna, extasen, späkningarna, botgöringarna, de ltinga prediknin- garna om nit i tjiinsten - allt finnes har.
Lifvet a r ett gyckelspel, det enda verkliga ä r karleken, frtin denna kraftkalla strömma de goda garningarna.
Tron och boppet pA den alskade Bro de tecken, i hvilka man viger sig till striden mot världen.
J a " den kärleken " - att den gör under det visste man nog, men knappast att den kunde förvandla eu SA nyktert tankande kvinna till en utopins tillbedjare i denna grad.
Hvilken förvandling!
SAg hon förut garantierna för kvinnans kiirlekslycka i stoltheten, har hon nu mirkt, att eftergifvenheten ocksti .uträttar en hel hop här i varlden, och hon liter nu mannen omskapas ocb föradlas p&amp; denna väg.
Det ar en gammal sanning, som har Ater .kommit till heders, men tyvärr pti ett stidant satt att man ej.
vet, hvart det människovärde förf.
fordom varit SA ifrig att tillforsäkra kvinnan; tagit viigen.
L i t .oss har icke strida om företradet mellan dessa olika -
uppfattningar, som nog hvardera kunna ha sitt varde, blott fraga: hur a r det kvinliga vasen beskaffadt, som nu framstillts för oss i Alie?
utrustar henne med en sardeles angslig reflexion, som g&amp; ett h&amp;r nar liknar fruktan för vilrldens omdöme, men som förf.
föredrar att kalla moderlig omtanke om den hon illskar.
Nen hvilka egenskaper utmarka henne för öfrigt.
Egentligen endast passion och egoha.
Hon vaknar sent till ktlnslan af sin rlttighet till lyckan, men i samma ögonblick tyckas ocksi alla andra h5lnsyn för henne föqwinna.
Och han - hurudan &amp; r han?
Uppfinningsrikt njutningslysten &amp; r viil det ord, som narmast öfversatter vart intryck af honom.
Jrag Ban icke förklara mig författarinnans misslyckande af intt göra sina personlig- heter i djupare mening sympatiska p&amp; annat satt an genom att antaga att hon haft mofieller, hvilka haft desss svagheter bredvid andra egen- skaper, som vackt hennes medkilnsle, och att hon icke lyckats f&amp; fram dessa djupare egenskaper.
Denna ' förklaring tyckes mig desto antag- ligare, som hon hittills betraktat viirlden Pinfvudsakligen negativt- kritiskt och nu för första gangen brutit med detta satiriska framstall- ningssatt för att ge oss positivt sympatiska gestalter.
Hlrigenom har hon utvidgat granserna for sin skildring, och nar det en g h g lyckats henne att bli herre öfver sitt nya stoff betecknar föra ' iidringen af metod ett framsteg.
Mhhanda 1igga.de brister vi trott oss finna i det öga som ser, men iifven i motsatt fal1 eller om dessa brister &amp; ro verkliga, torde man dock vig8 hoppas en fr8mgAnig afven p&amp; detta omrbde, der m h g a problem skulle erbjuda tacksamma sidor .At författarinnans vana och energiska penna.
När Victoria Benedictsson, hvars inre sjiilslif framlagts för oss i hennes nyligen utgifna brefvexling, ombes8rjd af h r Eundeglrd, skic- kade sina första utkast till en tidningsredlaktioo, svarades det henne, att de vor0 " spenatgrönan, och det voro de ocksi.
Hon hade " tokiga, onaturliga, vilda idéern fick hon ocksil höra.
Och i viss mening kan- ske det alltid fans nAgot tokigt, onaturligt, vildt hos denna kraftnatur.
Hon a r namligen icke hvardagsm&amp;nniska, kunde aldrig bli det, karade aldrig trifvas med kalkborgarne.
Och nilir ett hinder obevekligt reser sig i hennes vag, som nKr drömmen om en framtid som milare krossas af faderns nej, d&amp; sörjor hon ej som vanliga mtlnniskoi.
Och sedan, nar hon blef aldre och fUrsttlndigare, s&amp; var hon ocksi8 sidan, och hon skrifver ännu 87: " resignation &amp; r ett ord, lhvzars betydelse min natur inte kinner till.
Den set inte af annat $in kamp eller förtviflan.
Tam blir jag aldrig. "
Om en kansla grep henne, en st.8$ning, en - önskan, s&amp; skulle den utföras: ty den 1Bg d&amp; Bios henne icko som ett
ljumt, antingen det eller 9zlIigot annat, men som aägot ovilkorligt, ott kategoriskt imperativ för att anvanda en gammal skolterm den var för henne hennes naturs öde.
Och hon kande det sjalf blde som en tycka och en.
olycka.
Heunes var maktigare &amp; n andras, derför att hennes vilja var starkare, hennes viisens &amp; trA kunde icke böja sig under oket.
Och under ett ok skulle hon, frihetsmanniskan, dock fil böja sig under hela sitt lif, oket af instangda sml f6rhillla ' n- den, de banala smAstadsfrasernas ok, som hon s&amp; ofta tecknat.
Och det var d&amp;, nar anden svalt, hon flydde till fantasiviirlden, flydde till " den kara stora boken ", som fick mottaga hennes ' förtroenden som en van, och till hvilken hon talar med en alskares hangifvenhet.
Kufvad till det yttre kunde hon blifva men aldrig till sin inre manni- ska.
' Jag afskyrn, " jag &amp; lskarn Elro ord, som ofta hterkomnia hos henne: sötsliskig hete^ a r bland det första hon.
förklarar sig afsky, och agr man slger henne, att hon.
&amp; r sentimental, &amp; r hon traffad i hjartat, hon stufvar undan den novell, om hvilken det yttrats, hon vill ej se den.
Fanatism kunde man kalla hennes ihardighet vid skrifbordet.
Hon tilltvingade sig sin stil.
Hon siiger p&amp; ett stalle: " Gåfvor, livad ar det?
Hvad ens energi aftvingar naturen med hiinderna klamda kring hennes strupe. "
Detta galde bokstafligen om henne.
Hennes författar- lif a r en enda läng strid, hon har tum för tum kampat sig till sin uppfattning, sin förrnilga att iltorgifva, som s&amp; srniningom höjer sig till e n koncentrering och klarhet, ' som iiarmar sig de stora europeiska mastarnes.
Hvilka vittnesbord om denna naturs gigantiska viljean- .strangningar allt detta aflagger!
Men det dagliga brottaudet med detta ' tysta arbete du min enda stora karlek efterlemnade sina spk.
Man kunde Iatt f&amp; intrycket af, att hon var hird och omanniska, och mingen, som sBg henne, fick dettu intryck, att det var niigot.
kufvadt, tillbakatriingdt hos henne, i sattet för hennes meddelande.
Hon h k t a d o varlden och öfverskattade den till en bbrjan, lat imponera p&amp; sig af den glatta varldsmannatonen, som hou innerst föraktade, .var brydd och förlagen och dolde sig bakom tystnaaen i sallskap.
Hon kande, att hon var dessa manniskor SA olik, hon som " hetsades till d8ds af stamningarn, som - i pojkaktigt ' öfvermod ger uttryck %t sin gladje med ett $0 hej .i bref och dagböcker, hon ville bevara sin vardighet inför dessa itock- holmsherrar, som striifvade att se distinguerade ut och dessa damer, som diskuterade fragor.
Men medvetandet om kraft och öfverlagsenhet vaknade p&amp; samma ghng efter stockholmsresan.
Med ett jubel, som kanske förefaller m&amp;ngen intolerant, uttalade hon sig-om stockholmskretsens svagheter: - -
det var dock blott reaktionen mot hennes förra radda vördnad för det imponerande storstadsiifvet.
Saker och trygg blir hon aldrig, hon ar den sökande och expe- rimenterande, som ej förskansar sig bakom formler, och nar realismen tog henne fingen, s %g hon genast, hved den innebar, att det sar re- lativiteten och objektiviteten den forkunnade och betydde, friheten frAn all sentimental radsia för det fula.
Men tillika bar hon sanningssöa karens misstiinksamhet mot sig sjalf, ger sig sjilf oratt och tviflar alltid, om det hon arbetar med verkligen dager och a r n %got virdt.
Och dock har hon n u fatt ett fotfaste, hon kanner sig ej 1Bngre som i bur, vhgar fritt sjunga ut sina tankar, sina stlmningar, och i och med detsamma öppnar sig kulturlifvet stort, fullt, olndligt rikt för henne och genom sin rikedom nästan plsgar det henne.
En g %ng talar hon om " recidiverande ungdomn, och hon uttrycker sitt förakt för den, sin radsla att bli raknad till de gamla damer, som svarma tllskogskrankt * Det ligger mycket i detta uttalande.
Hade hon verkligen nitt den lifvets polhöjd, den middagslinie, efter hvars passerande det skulle vara otillhtet att drömma nngdomsdrömmar.
Eller skulle verkligen n %gon förminskning i fantasins och tankens kraft ha intrldto som för henne sjalf antydde en tillbakaghg eller forminskning i lifs- kraft?
SMkert ar, att denna idé förföljer henne med en manis kraft, att hon icke kan sllippa tron p&amp; sin " tomhet ", att sjalftilliten börjar vackla, denna grund, p&amp; hvilken allt stort i förfathrvag hvilar.
Men lika sakert I r att hennes sista bref gro en ung kvinuas, att hon sjilf har tillräckligt med vikingamod i sin stil för att dermed utrusta minst ett dussin vanliga kvinnor, att man aldrig tycker henne ha, last i vari- den som i en uppslagen bok s i som just nta, d i hon ömsom kritiserar, ömsom beundrar, ömsom skildrar i uttryck, som mAla och p i en kort rad kunna likasom krama musten ur en hel lifserfarenhet.
MA vi blott erinra oss uttryck sAdanla som dessa: " det fins s&amp; minga facetter pil min varelse som p&amp; en jugas " reaktionen skall iita oss, om vi hvarken ha en seg arbetskraft att stiilla upp deremot eller kunna pinta fram en smula talang att lysa upp den allmanna grildaskigheten ", " sarskildt ordet ' den fBrf6rdst skulle jag vilja plocka fjäd~earno 61 % och (om fruns alskare, den fransks " vgnnen i husetn): " Det ar fint att vara krambodstjuf, bara en sbdan der liten varelse af kött och blod quppat in sig i varorna först. "
Nej, det .vm ntlgot annat, som gjorde henne fOrstämd, det var den siniliga njutningen af tillvarons gladjekallor, som nu frin konstngrslifvet i Paris kom inströmmande pP henne, som kom henne att darra; om man i figurlig mening fAr bruka,
- ett sidant uttryck: hon hade kommit för sent till varlden.
Ungdomen satt kvar, brusande i hennes hjärna, glödande i hennes fantasi, lifvets rikedomar utbredde sina hiifvor frestande inför henne.
MBhända var der ock en frestare, som stod bredvid och sade: Allt detta vill jag gifva dig, om d u.
Vi veta ingenting med bestämdhet derom, vi veta blott, att inträ- det i världslifvet för en ensling som hon m8stc kännas p&amp; en ging som vemod och lycka, den vemodsblandade lycka, som all beröring med lifvets brokiga mingfald innebär, begransad som den ar af v&amp;rt vasen " skört som glas. "
I njutningens bfvermatt ligger dess död, och den som kan kanna som skald, har ocksii förrnigan att erfara lidandet af sin begränsning mer an nigon annan.
Dystert och hopp- löst klingar derför emot oss ur dsuna själfbiografi förgtingelsens lag- predikan, uppblandad med den ljusa stamningens vhrtoner.
Fr&amp;n Paris heter det: " det brokiga lifvet här nyttar mig icke.
Det ä r som om det icke ens unnade en rätt att dö. "
Deremot en annan g b g: " Det stora fria lifvet här &amp; r min värld.
Om jag skall lakas, s s blir det här.
De sista dagarna ha varit harliga.
Konstnärslif, sommarsol. "
Vi taga ett lingt pinsamt afsked af henne, ty hon likasom för.
svinner smilningom, tillvift.ande oss sitt farväl m h g a ganger utan att kunna besluta sig, i sista ögonblicket annu strafvar hon emot, vill hon och vill hon icke, och dock - det miste ske.
" Varlden ä r s s stor och vid och tyst, och jag &amp; r bara en liten myra, som kraflat mig trött bland de andra.
Men ett eller tv8 str8n skall jag orka dra fram ännu. "
Och nu frigöres hos henne p i en g&amp;ng barnet och den mogna kvinnan, och blid bmhet talar nu t. ex. ur beskrifningen på de gamla arbetsutfariia gummorna, som hon ser i en fransk kyrka.
Vi försts, att det &amp; r dödens narhet, som ge dessa sista sidor deras veka enkla tonfall, deras upphöjda lugn.
Och hvilken förklarad dager f&amp;r icke detta striinga ansigte, SA som vi skida det i fantasin och miniiet, när det p i detta sätt upplyses af Omhetens .solsken eller glädjens glittrande skimmer lyser fram ur det klarbruna ögat.
Man tycker man mins henne, när man läser dessa bref, s s som man aldrig förr sett eller förstitt henne.
Det förklarande ljuset ar der.
" Hemlös fagel, ving- stäckt fhgel!
- - J a men kanske kan det komnia en tid, nar du fir trycka dig in i ditt bo - - - och d s du ockss a r fri! "