Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Afven i afseende på denna § har Utskottet ej funnit den innehålla något stadgande, som ändrar åtgärderna vid Sveriges styrelse.
De Norrska Stats-Rådens närvaro vid gemensamma ärendens behandling är en naturlig följd af sjelfva Föreningen och har alldeles ingen inflytelse på styrelsen af Sveriges enskilda angelägenheter.
Utskottet tror sig härvid allenast böra anmärka, Memorial N:o 2. 759 att, till bibehållande af jemlikhet i rättigheter, det vore angeläget i sammanhang härmed stadga, att, då inför Konungen i det Norrska StatsRådet, enär och ehvar det är samla dt, ämnen förehafvas, som angå båda Rikena, trerme Ledamöter af det Svenska Stats-Rådet der äfven må hafva säte och stämma.
Af samma egenskap att, såsom en omedelbar följd af bägge Rikenas Förening, utan rubbning af våra Grundförfattningar kunna och böra medgifvas, äro §§ 39, 40, 41, 42 och 43 i den Norrska Grundlagen, så lydande: 39 §.
Dör Konungen, medan Thronföljaren ännu är omyndig, skall Norrska och Svenska Stats-Rådet genast sammanträda, för att gemensamt utfärda kallelse till Storting i Norrige och Riksdag i Sverige. 40 §.
Intill dess hägge Rikenas Representanter äro församlade och hafva förordnat om Regeringen under Konungens minderårighet, skall ett af lika antal Norrske och Svenske Ledamöter sammansatt Stats-Ilåd förestå Rikenas styrelse, med iakttagande af dessas ömsesidiga Grundlagar.
Den Norrske och den Svenske Stats-Ministern, sorn hafva säte i förenämnda sammansatta
Råd, skola draga lott om hvilkendera derstädes skall föra ordet. 41 §.
De i föregående 39 och 40 §§ gifna föreskrifter skola äfven äga rum, då det, till följe af Svenska Regerings-Formen, tillkommer Svenska Stats-Rådet att i egenskap af sådant föra Regeringen. 760 Riksdagen 1815. 42 §.
Rörande de närmare stadganden, som äro nödvändiga vid de i 39, 40 och 41 §§ anförda tillfällen, föreslår Konungen, för nästa Storting i Norrige och Riksdag i Sverige, en lag, byggd på grundsatsen om fullkomlig jemlikhet bägge Rikena emellan. 43 §.
Valet af Förmyndare, som skola föra styrelsen under Konungens minderårighet, skall verkställas efter samma föreskrift och på samma sätt, som förut i 7 § är stadgadt angående valet af Thronföljare.
Erkännandet af en fullkomlig jemlikhet bägge Rikena emellan, medgifvandet att bägge Rikenas Stats-Råd till lika antal ina sammanträda vid de tillfällen, då, enligt Sveriges nu gällande Grundlag, Rikets styrelse föres af Stats-Rådet, anser Utskottet vara en naturlig följd af bägge Rikenas förening och ej medföra någon rubbning eller ändring i Sveriges Grundlagar, utan blott höra till de stadganden och vilkor för bägge Rikenas förening, hvaraf hvartdera Rikets Grundförfattning för inre styrelsen icke ens lärer böra kunna komma att bero.
Stadgandet om lottningen mellan den Svenske och Norrske Stats-Ministern om rättigheten att i det gemensamma Stats-Rådet föra ordet, får Constitutions-Utskottet föreslå måtte så bestämmas, att den Svenske JustitiavStats-Ministern och den Norrske Stats-Ministern, vid bägge StatsRådens första sammanträde, skola draga lott om hvilkendera der först skall föra ordet; och att Ordföranden sedermera, efter den genom denna lottning faststälde ordning, hvar åttonde dag må ombytas, så att hvardera Stats-Ministern, Memorial N:o 2. 761 den ena efter den andra, och endast en vecka, niå föra ordet.
Detta stadgande anser Utskottet enligast med den jemlikhetsgrundsats, som mellan bägge
Rikena är yrkad och synes böra fastställas.
Vid dessa §§ har likväl
Utskottet trott sig ej böra förbigå att fästa Riksens Ständers uppmärksamhet dervid, att de^ väl äro i fullkomlig öfverensstämmelse med de*Svenska Grundlagarnes dermed i sammanhang stående, hittills gällande stadganden; men att just i denna stund, i anledning af Konungens Rådiga Proposition om afgörande af förslaget till ändring i den 41 och dermed i sammanhang stående §§ i Regeringsformen, Riksens Ständers pröfning finnas underkastade förslag, hvilka, derest de i alla deri befintliga särskildta stadganden vunne Riksens Ständers bifall, skulle medföra oförenliga skiljaktigheter mellen Sveriges Grundlagar och de nu anförda §§ i Norrska Grundlagen.
Det var äfven med afseende derpå, som ConstitutionsUtskottet, i dess Betänkande i anledning af Konungens Nådiga Proposition om uppskof med de hvilande Grundlagsfrågor, till Riksens Ständer hemstälde. att vid afgörandet af förslaget till förändring i 41 § göra afseende på dess sammanhang med 8 § Norrska Grundlagen.
Det kan ej undfalla Riksens Ständer, att, derest genom ett fullkomligt gillande af förslaget till ändring i denea § Riksens Ständer skulle stadga, att
Konungen ägde rätt att före sin död förordna Förmyndare för sin omyndige Efterträdare, det vare sig en fullmyndig Arf-Furste eller andre personer, den föreslagna Samregeringen af Svenska och Norrska Stats-Rådet icke mera kunde äga rum.
Om detta medgifves, har Utskottet 762 Riksdagen 1815. ansett för dess pligt att derpå vända Riksens Ständers uppmärksamhet, dels på det inom sig stridande beslut ej af Riksens Ständer måga kunna fattas, dels på det Riksens Ständer efter de beslut, de i afseende på den 41 §:n fatta, måtte kunna jemka sina bestämningar rörande de ofvan uppräknade §§ i den Norrska Grundlagen. 44 § i Norrska Grundlagen lyder:
De Norrmän, som vid de i 40 och 41 §§ anförda tillfällen deltaga i Regeringen, skola inför Norrska Stortinget aflägga följande
Jag lofvar och svär att vilja förestå Regeringen i enlighet med Constitutionen och lagarne, så sant mig Gud hjelpe och Hans heliga ord!
De Svenske aflägga Ed inför Sveriges Rikes Ständer.
Hålles ej Storting eller Riksdag vid denna tid, nedlägges
Eden skriftligen i Stats-Rädet och förnyas sedan pä nästa Storting eller Riksdag.
Beträffande denna § lära Riksens Ständer finna, att den innehåller blott en reglementarisk författning, som ingenting ändrar i Sveriges Grundförfattningar. 47 § i Norrska Grundlagen:
Den omyndige Konungens uppfostran bör, i händelse Hans
Fader icke derom aflemnat något skriftligt stadgande, handliafvas på det i 7 och 43 §§ föreskrifna sätt.
Det bör vara en ovilkorlig regel, att den omyndige Konungen erhåller tillräcklig undervisning i Norrska språket.
Memorial N:o 2. 763 Utskottet har trott sig böra tillstyrka föreskriften i denna § men dock dervid till Riksens Ständers uppmärksamhet framställa, att, enligt den Svenska Grundlagen, den omyndige
Konungens uppfostran skötes af den lagligen tillsatte Förmyndaren, och att något särskildt stadgande i detta afseende af den döde Konungen är utan all kraft.
Billigheten af den föreskrift, att en Svensk och Norrsk Kron-Prins ofelbart skall erhålla undervisning i det Norrska språket, lärer ej kunna bestridas, hälst fordran deraf är ett uttryck af en sann Nationel anda, och en ren känsla af det Norrska folkets önskan att genom en obehindrad förtrolighet njuta sin nya Regerings vård och villigt kunna uppfylla sina pligter.
48 § i Norrska Grundlagen lyder:
Är den manliga Konungaätten utdöd, och ingen Thronföljare uthorad, dä skall ett nytt Konungahus väljas, pä det i 7 § stadgade sätt.
Rörande denna § har Utskottet allenast trott sig böra anmäla, att den till alla delar beror at de föregående §§, hvarmed den står i sammanhang, och således tillika med dem måste med o ’ gifvas eller förfalla.
Sedan nu Utskottet inför Riksens
Ständer gjort reda så väl för dess förfarande att noga pröfva de delar af den Norrska Regerings-Formen, som med de Svenska Grundlagarne stå i sammanhang, sorn Utskottets i följe af denna pröfning stadgade tänkesätt, återstår allenast att uppgifva: l:o att Utskottet anser de förhållanden, som till följe af Föreningen emellan Sverige och Norrige uppkommit, väl i det afseende Constitutionella, att de bestämma vilkoren för dessa 764 Riksdagen 1815. bägge Rikens förening under en gemensam Styrelse, men ej af den egenskap, att de såsom i något afseende medförande ändring i grunderna för någotdera Rikets inre samhällsförening och styrelse, till deras bestämning behöfva vara underkastade det behandlingssätt, sorn den Svenska Grundlagen för afgörande af Grundlagsfrågor föreskrifver; 2:o att Constitutions-Utskottet, i sammanhang dermed, tillstyrker, att en särskild Riks-Act, till bestämmande af de Constitutionella förhållanden, sorn till följe af Föreningen emellan Sverige och Norrige uppkommit, måtte upprättas och Riksens Ständer i Sverige och Stortinget i Norrige föreläggas, och för hvars hufvudinnehåll Utskottet anser sig i detta sitt vördsamma Betänkande hafva utvecklat de grunder, Riksens Ständer till Hans Kongl. Maj:t i underdånighet torde böra öfverlemna.
Utskottet får här allenast i korthet anmäla, att det hos sig stadgat dessa meningar på de grunder, att, efter en noga pröfning, ingen anledning förefunnits, det någon förändring i Sveriges enskilda lagar vid detta tillfälle kunde behöfva äga rum; att Utskottet betraktat, det den grundsats, att försvåra förändringar i Grundlagen för Statens borgerliga förening, på intet sätt kan vara användbar på stadganden rörande tvänne Staters inbördes politiska förbindelse; att det funnit en borgen för orubbligheten af hvardera Statens enskilda Grundlagar ligga deri, att de ej måtte bero af den förening emellan tvänne sjelfständiga Stater, som alltid är mei'a tillfällig än en hel Nations, genom samhällscontractet: grunder, hvilka inför Utskottet blifvit tydligen utvecklade i det Dictamen till Utskottets Protocoll af Herr Silverstolpe, A. G., hvilket Con - Rilaga A till Mern.
N:o 2. 765 stitutions-Utskottet härjemte, såsom innefattande utförligare skäl till dess tillstyrkande, Infogar och till Riksens Ständer vördsamt öfverlemnar.
På Höglofh Ridderskapet och Adelns vägnar Rudolf Cederström.
På Idögv.
Preste-Ståndets vägnar C. v. Rosenstein.
På Vällofl. Borgare-Ståndets vägnar J. Wegelin.
På Hederv. Bonde-Ståndets vägnar A. J:son Hyckert. G. A. Silverstolpe.
Härmed följa 5 bilagor (A—E).
Dictamen af Axel Gabriel Silverstolpe.*)
Af lika vigt med de frågor, af hvilka sjelfva sambandet mellan Sverige och Norrige beror, och måhända af on ännu större, är den frågan, så i afseende på närvarande som kommande tider, huruvida den delen af det i både Sveriges och Norriges Grundlagar stadgade behandlingssätt af Constitutions-frågor, att de, efter beredning vid EN Riksdag., böra hvila till en annan, är till ofvanberörde frågor lämplig? *) Tryckt i Bihang till riksståndens protokoll II: 498 o. följ.
Originalskriften härtill saknas i konstitutionsutskottets handlingar vid 1815 års riksdag. 766 Riksdagen 1815.
Jag framställer särskildt detta ämne af det skäl, att det mer än många äger en sida, hvilken likasom brådskar att framställa sig, en annan, som ej upptäckes förrän efter en kallare pröfning; att den förra uppkommer lätt och omedelbart af det begrepp, man fäster vid en term, den sednare af de flera slutledningar, man med tankemöda måste göra från en princip; och att ett rigtigt bestämmande af det förra och en ovrängd fram. ställning af de sednare synas mig tillsammans utgöra det enda sätt att oförhastadt komma till afgörande at denna fråga.
Den, som genom vår nu några-åriga lyckliga vana skulle i begreppet hafva oskiljaktigt förenat en Constitutions-frågas natur med dess behandlingssätt, hyser visserligen just deruti ett i afseende på upprätthållandet at Sveriges enskilda Grundlagar nyttigt tänkesätt; men detta tänkesätt kan möjligen vara otillämpligt till andra Grundlagar, emedan de nämnde 2:ne begreppens förenande oskiljaktigt, är i sig sjelft icke annat än förblandning.
En Constitutions-fråga, i sin natur betraktad, är icke annat än en af grundvalarna, hvaruppå någon slags samfällighet hvilar.
Denna egenskap af grundval utgör dess väsende.
En sådan frågas behandlingssätt åter är ingenting mer än formen för dess tillkomst eller dess förändrande; det tillägger eller fråntager icke frågan dess natur af constitutionel; och den förblifver alltid sådan genom sig sjelf, ehurudan ock formen för dess behandling må vara.
Sveriges Constitution förblifver således alltid Constitution, antingen förändringar deri skulle lagligen tillvägabringas genast, eller efter hvila; och med termen Constitutions-fråga följer icke, såsom nödvändigt förbundet, begreppet om uppskof till annan tid med dess afgörande.
Annat är, att det följer tillfälligen, för Sverige enskildt; och i denna behandlingsform ligger, efter min tanke, så mycken vishet, att det är den, jag hufvudsakligen anser för det palladium, hvarvid Svenska Constitutionens bestånd är häftadt.
Af dessa slutledningar synes mig följa, att de frågor, som röra sambandet mellan Sverige och Norrige, kunna vara verkliga Constitutions-frågor, utan att derföre nödvändigt behöfva behandlas på det sätt, som dc rent Svenska eller de rent Norrska.
N:o 2. 767 Förutsättes denna slutsats, så uppkommer i ordningen den frågan, huruvida de det böra?
Till utrönande häraf torde först böra urskiljas, hvad det är, som sammantaget af hvardera utaf dessa 3:ne slags Gruiullags-stadganden constituerar?
Sammantaget af de Svenska Grundlags-stadganden, det är Svenska Constitutionen, constituerar till full och ovilkorlig samhällighet, till ett Folk, med likhet i rättigheter och pligter, med en Representation och en Styrelse, de menniskor, som bebo det Svenska området; likaså Norrska Constitutionen, de menniskor, som bebo det Norrska.
Hvar för sig bestämmer således den inre samhällighets-form, som constituerar hvartdera områdets olika folkmassor till en Stat, existerande i och genom sig och utan gifven gemenskap med någon annan.
Visserligen hela massan af Skandinaviens inbyggare, men icke ännu till ett fullständigt helt, utan till partiel och vilkorlig samhällighet, till 2:ne Folk med betydande skiljaktighet i rättigheter och pligter, med hvar sin särskildta Representation — med enhet blott i sin Styrelse.
De äro sammanbundne, till det yttre genom gemensamhet i kraft till upprätthållande af bägges sjelfständighet, till det inre genom hörsamheten åt en gemensam verkställande myndighet; de äro särskilda i allt annat, i allt hvad som kommer under namn af borgerlig frihet, af inre lagstiftning, af oeconomiska, af financiella förhållanden.
De punkter, hvari de sammanträffa, äro alltså ännu vida färre än de, hvari de skilja sig: bägge Rikena kunna, om man så vill, sägas utgöra en Stat, men i sådant fall endast en i tätaste måtto politisk, icke ännu en borgerlig; eller nämnom den äfven, för korthetens skull, en Stat, det återstår dem likväl att bli ett Folk.
Är denna urskillning rigtig, så måste ock medgifvas, att hvartdera landets interesse att sammanhållas med det andra är icke af det medborgerliga slaget, utan af det politiska; och att denna sammanhållning hvilar ej på hvartdera landets alla särskilde medborgares begär 768 Riksdagen 1815. att känna sig individuelt lycklige, utan på begäret hos hvardera folkmassan i sammantag, att veta sig icke af yttre våld kunna kufvas.
Det är således för sin Sjelf ständighets skull Norrige velat förenas med Sverige; det är för att interessera Sverige i denna Sjelfständighet, det är för att i gemensamheten få ett kraftigt medel till dess upprätthållande, som Norrige äfven underkastat sig samma Styrelse som Sverige.
Det är icke för sin Frihets skull: denna har det trott sig försäkra genom sin särskilda Grundlag, likasom Sverige genom sin.
Af dessa framställningar synes mig främst och ovrängdt följa, att de af Kongl.
Maj:t nu till Riksens Ständer öfverlemnade constitutionella frågor rörande Norrige äro till sin natur mycket skiljaktiga från dem, som innefattas i Sveriges Grundlagar; att de åsyfta ej annat, än att fastställa förhållandet mellan Sverige och Norrige såsom en enda politisk Stat, icke som en borgerlig; och att, efter min öfvertygelse, Acten, hvarigenom de skulle antagas, alltså bör vara en helt annan än vår Regerings-Form, och denna förblifva orubbligen egnad åt Sveriges enskildta inre samhällsskick, så länge Norrige, enligt sin medgifna rättighet, fortfar att äga en för sitt.
Är det nu, såsom jag förmenar, obestridligt, att Sveriges och Norriges förhållande till hvarandra är icke borgerligt, utan politiskt; att båda Nationernas interessen icke kunna vara på långt när så förbundna, så i hvarandra inväfda, som individuernas i en Nation, hvilken ovilkorligen utgör ett helt; att således sambandet mellan bägge Staterna måste kunna vara underkastadt eventuella skiften, äfven sådana som icke af någondera Staten bero; att båda Nationerna, oaktadt sin ärliga böjelse för hvarandra, kunna från hvarandra af yttre omständigheter lösrifvas, så länge ännu ej ett fullständigt samhällscontract, lika gällande för alla Skandinaviens invånare, tryckt på hvarjes interesse stämpeln af införlifning med det helas; är, säger jag, detta allt obestridligt, så lärer ock, efter mitt omdöme, följa, att de nu framstälda constitutionella stadganden för sambandet omöjligen kunna tänkas så orubbliga, som stadgandena rörande hvardera Rikets inre samhällighet: och af denna, understundom oförekomligen rubbliga beskaffenhet synes Bilaga A till Mein. N:o 2. 769 mig den slutföljd naturlig, att ali uppskofstid för afgörandet af sådana stadganden, sorn röra bägge Staternas Förening, är, icke tillfälligen för denna tidpunkt, utan i sin grund, stridande mot ändamålet; att den skulle när som hälst kunna vara vådlig i afseende på Staternas sammanhållande; och, jag säger mer, skulle vara illa beräknad i afseende på möjligheten och förhoppningarna att allt mer tillknyta föreningsbandet.
I kraft af hvad jag nu anser mig hafva utredt, tror jag alltså, att merberörde frågor, och alla framtida af enahanda beskaffenhet, ehuru under en viss inskränkt synpunkt constitutionella, icke böra i afseende på afgöringstiden behandlas så, sorn stadgandena rörande vårt inre constitutionella skick, utan, bestämdt sagdt, nu och alltid afgöras genast.
Men jag tror derjemte, och äfven af denna grund, att det nya, vid våra Grundlagars upprättande oförutsedda, eller åtminstone icke då trodda, förhållande, som uppkommit mellan Sverige och Norrige, bör i en särskild
Lag uppfattas och fastställas, på det, i den oförmodade och beklagliga, men visserligen tänkbara händelse af forén i ngsb an dets upplösning, Sveriges enskilda Constitution, lika som Norriges, ej måtte då å nyo behöfva förändring, för att vidmagthålla hvardera Staten vid det skick, densamma såsom särskildt var ämnad att äga.
Hvad jag hittills haft den äran anföra, har jag härledt ur en grundprincip, den om förevarande frågors beskaffenhet.
Äro härledningarne rigtiga, så är det ock deruppå, som våra öfvertygelser och våra tillstyrkanden förnämligast böra grunda sig.
Klokheten för tillfället må komma Sanningen till understöd; men vore Klokheten icke i följe med Sanningen, så vore det den sednares ensamma råd, som jag ville tillstyrka att hörsamma.
Det är af detta skäl jag ej förr än nu utheder mig få framställa, hvartill den förra kan synas förmana.
Jag är för min del för mycket öfvertygad om nödvändigheten af rättsgrunder för handlingssättet mellan Stater, för att icke antaga, det en så till sägandes Constitution öfver Stater mäste finnas, likasom det måste finnas en öfver Medborgare och deras Styrelse.
Denna Constitution är Folkrätten.
Enligt denna
Rätts föreskrifter måste emellan 2:ne tvistande Stater ett biläggningsmedel finnas: detta medel ligger i Traktater, och, 33 770 Riksdagen 1815. vare rle frivilliga eller nödtvungna, om de icke hållas, är all rättvisa upphörd mellan Nationer.
Jag tror, på dessa skäl, att, sedan Konungariket Danmark, allt sedan Freden 1810, genom årliga ingrepp deremot hade blottställt sig för Sveriges beifrande af sin rätt, sedan Sverige, återkommet till förmågan att densamma hämna, hade aftvungit Danmark Freds-Traktaten i Kiel, och sedan, genom denna Traktat, Konungariket Norrige var icke blott afsöndradt ifrån Danmark, utan Sverige formligen underkastad!, ägde mer, upprigtigt sagdt, Norrska Folket ingen rätt att undandraga sig Sveriges besittning.
Meit det Norrska Folket, gynnadt och lifvadt af omständigheter, dem Sverige ej för ögonblicket kunde förebygga eller nedslå, trodde sig om förmågan att bryhl detta contractsvilkor för Danmarks fred; Sjelfständighetskänslan föddes: det trodde sig om att bero hvarken af sin förra Herre, eller af den sednare.
Då framsteg den store
Man, som ombestyrde Sveriges öden, utrustad med förmågan att kufva de hetsiga, och med förmågan att vinna de ädla.
Midt under loppet af sin framgång frågade
Han sig sjelf, hvilkendera Han borde använda?
Hans begrepp om sann ära och verklig nytta gåfvo utslaget.
Han hade lärt känna de Nordiska Folkens lynne; Han hade insett deras behof att älska sin Styrelse, och deras trofasthet, när de älskade.
I Norrska Folkets opposition ville
Han ej se annat än ett missförstånd ora principer; Han högaktade den grund, hvarur den härllöf: begäret till lagbunden frihet; och Han visste, att Svenska Folkets tanke aldrig varit att i det Norrska förvärfva trälar att förtrycka, utan bröder att omfatta.
Måhända kastade
Han äfven in i en nära framtid en mera föreseende blick på hela Europas belägenhet än någon af Hans samtida; måhända ville Han derjemte undfly ända till skymten af jemförelse med en och annan till välde återkommen Regent, som sågs begagna sin lycka till våldförande af sina undersåtares rättigheter och nedqväfvando af deras röst; och säkert kände Han inom sin egen själ, att man till en tid lyder af tvång, men att man älskar oupphörligt af frihet.
Så blef utan allt tvifvel det beslut föranledt, som grundläde Conventionen i Moss, hvilken förbytte det Norrska Folket, från underkastadt, till underhandlande.
Från denna stund upphörde Sveriges egentliga be - Bilaga A till Mern.
N:o 2. 771 sittningsrätt till Norrska Riket, och ett frivillighetsförhållande Nationerna emellan uppkom.
Det förra var i grunden ingen förlust: jag upprepar det, Sverige hade aldrig velat förtrycka Norrige.
Det sednare är det enda pålitliga, om det rätt besinnas; men allt beror derpå, att den hand, som räckes, icke ens må, så till sägandes, kunna tro, att den skall stötas tillbaka.
Det Norrska Folket är efter en långvarig despotism nyss uppvaknadt till frihet; det kan ej ännu äga den medkänsla af egen kraft, som hindrar all misstanke att födas; det måste mötas med förtroende, och då äger det nog Nordisk redbarhet att blifva Svenskt.
Föreningen till gemensamt delad Frihet må på detta sätt blifva en verkan af öfvertygelsen och tiden.
Föreningen till gemensam
Sjelfständighet är den, som närvarande tidpunkt är ämnad att bevittna.
Om det är bägge Staterna kärt att tillsammans utgöra, näst det Britanniska Riket, det mest oberoende land i Europa; då lärer det böra med full beredvillighet iakttagas, detta förbindelse-mf, som ej förr än efter mångå sekler åter inträffat, och, å nyo undsluppet, kunde förbytas i en ohandgriplig skuggbild.
Jag förstår, att den, som haft rättigheter att åberopa, behöfver vara ädel för att frångå sina anspråk, för att behandla såsom jemlike den, han kunnat förbinda.
Men detta exempel af ädelhet är en gång gifvet af en Man, som djupt känner halten både af rättigheter och af ära.
Denna vägledning kan Svenska Nationen med trygghet följa.
Och ville man äfven påstå, att yrkandet om ädelmod mot ett Folk, som likväl ej är oss underlägset i förmågan till värderliga egenskaper, hyser i sig någonting mer skimrande än verkligt; så står likväl tätt vid sidan af detta yrkande åtanken på Sveriges, på Skandinaviens förmån, på ett långvarigt väl eller ve för tre millioner menniskor, hvilka bebo dess yta, och hvilka nu blott afvakta stunden att blifva tolkar för sin egen och sina efterkomlingars eviga erkänsla; och ytterst står den stora sanningen att besinna, att det alltid är öfvertygelsen och den ömsesidiga aktningen, som knyta de band, hvilka icke befara att upplösas. 772 Riksdagen 1815.
Utdrag af Constitutions- Utslcottets Protocoll den 25 April 1815. S. D. Herr Munde af Rosenschöld förbehöll, att Utskottets Memorial rörande Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om de nja Constitutionella förhållanden, som till följe af Föreningen emellan Sverige och Norrige uppkommit, måtte till Riksens Ständer åtfölja hans så lydande yttrande: »Vid afgörandet af den vigtigaste fråga, som kan någonsin blifva underkastad votering, finner jag denna böra verkställas genom hvar och en rösts muntliga afgifvande till Protocollet, eller genom den så kallade Appel nominal, och icke genom slutna sedlar.