Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sätt upp handen till håret, som om du fäste
blomman.
Så skulle jag
ta dig!
Det skulle bli innehåll.
Ett helt poem.
En toalett!
Banalt, kära Wille! THORIN. toalett.
Du har inte klädt dig till hvardags, Banalt!
Nej tack, det ä' ingen vanlig
och inte för några salongsdjur heller.
Bara för en.
Det ligger nå'nting särskildt i klädningen Någonting... någonting...
Kom och tag mig?
THORIN. någonting -- »för hans skull».
»För hans skull?
...» THORIN. Ä' det rätt?
HANNA (med bortvändt hufvud).
THORIN (fattar hennes hand med Tack ska du ha, Hanna!
HANNA (sakta och förvånad!).
Tack?...
THORIN. det minsta...
För min skull, för att gå på Om du visste, hvad det gör godt.
Bara ett fast, kamratlikt handtag).
Inte alls det.
Någonting... HANNA (dröjande och leende). och i den där luggen på sned och i blomman.
»hyllan»!
Det ä' ingen, som rört ett finger för min skull på, jag vet inte när.
Kort hår, lång hals och går på sned som en flundra.
Det ä' bara att skratta åt, det.
Men, Wille... THORIN. menar, jag ä' inte så gammal, som jag ä' ung, liten mot alla andra som ä' stora, föräldrarna och syskonen och kamraterna.
De ä' aldrig Men jag kan, jag. små.
De kan inte glädja sig åt barnsligheter.
Käraste Wille...
THORIN. ä' den vackraste flicka jag har sett.
Ta mig på femte raden!
Du ä' söt, Hanna!
Du ä' öfverdådig!
Du Jag ä' inte så stor, som jag ä' gammal, jag HANNA.
det vill säga, jag ä' liten ibland, ser du, mycket
nitton, ä' du inte det! -- Hej, vi ska ha lifvadt HANNA. ska bli med den där femte raden.
THORIN. Törs du gå på någon annan, då?
Ser du, Wille, jag vet inte riktigt, hur det
Ja, men, då få vi väl lof att gå på femte, då.
HANNA. snart komma hem, och om jag då ä' ute... THORIN. aldrig sluta förrän framåt tolf. HANNA. i hufvudet...
Någon kommer nog snart.
THORIN. när man ä' en flundra, så ä' man också dum som en flundra.
Käraste Wille!...
THORIN. Ajö! HANNA.
Nej, gå inte än!
Någon kommer ju snart.
HANNA. jag...
Om det också inte var för din skull, som THORIN. sagdt, så var det nog för min skull också?
Som du stilat upp dig!
Hör du, allvarsamt Någon! -- Jaså, på det viset... (Paus.)
Ja, Det förstås, men i kväll, efter jag har ondt
Men sådana där tillställningar bruka ju Jag vet inte, om jag törs alls.
De kan
THORIN. få mig »olyckligt kär».
Af välvilja för mig.
För att HANNA.
Hvad pratar du för något?
THORIN. (Härmar henne.)
Ä' jag lika söt som Bertha Lindfelt?
Säg någon ordentlig komplimang! -- En målargesäll får ju alltid lof att vara olyckligt kär.
Det hör till yrket, det.
Nej men, Wille, skulle jag...?
THORIN. närliga utveckling, vet jag.
Som vän och bedin plikt att göra mig olycklig.
HANNA. var mest för dig i världen och allting annat bara småsaker.
THORIN (skrattar).
Herre Gud, konsten, ja!
Den ä' stor.
Den går upp i himlen.
Men jag ä' liten.
Det rår jag inte för, och jag tycker om småsaker.
Jag vill ha värme.
Ser du, Wille, jag trodde alltid, att konsten Af pur omtanke och intresse för min konstI fall Bertha Lindfelt skulle vara på retur.
skyddare af de fria konsterna ä' det ju rent af
har också blod som du, och den som har blod,
Ja, ut i solen!
Vi måste ha sol!
Men somliga tror, att man kan lefva utan.
HANNA. går ut ur sitt hål, så kommer solen till en.
Och om man bara
Kära Wille, du skulle ofta gå ut ur ditt som nu, så fick du mycket sol.
Jag håller af dig mer än förr.
Och säg, ä' det inte sol?
THORIN. Jo.
HANNA. göra »för din skull». -- Inte klä på mig, det Hvad jag gärna ville...
Om jag ändå visste något, som jag kunde
passar inte oss emellan -- men någonting annat.
THORIN. gå.
Jag får lof att säga till Karin, att det inte kan bli något af. HANNA.
Stanna här!
Men om någon kommer?
HANNA. om dig i förmiddags.
Åh, vi ska ha trefligt!
Hvad gör det!
Walter tyckte ju så mycket Ja, du ä' hygglig.
Men nu ska jag
Jag har skrifvit till honom, sa han kommer snart. om du visste...
(För honom till salsdörren.)
THORIN. lifvet!
Champagne och drufvor!
Här lefs glada HANNA.
Du ska vara med.
THORIN. Karin.
Då går jag och säger åt HANNA.
Ja, gör det, och skynda dig igen.
THORIN (vid dörren).
HANNA. ännu.
Det behöfver du väl inte säga THORIN. igen.
Jo, jag säger det nu, för jag kommer inte HANNA.
THORIN. Tack ska du ha i alla fall.
Hvad tackar du för, när du inte vill komma?
För att du ändå ville göra något »för min skull».
-- Och nu klifver jag ur vägen.
Åh fy, säg inte så där!
Åh fy, sjåpa dig inte så där!
HANNA (långsamt och med uttryck).
Du ä' rar!
Det ringer.) Hvem kan BERGENHJELM. dags...
Se Thorin! Ä' du på ut- eller ingång?
Jag höll på att taga afsked, och fortsätter.
Bergenhjelm och Hanna gå in.)
BERGENHJELM (lägger handskar och käpp på ett bord.) Charmant!
(Figurerar God afton!
Jag glömde i mid-
det vara!
(De gå ut.) Ernst!
mot Hanna.)
Migrän i ros och lilja och klara ögons glans!
Det klär!
Ä' du tokig!
BERGENHJELM (som förut).
Åkta min klädning!
(Svänger om med henne.)
BERGENHJELM (mönstrar henne).
Du tänker väl inte gå till Lunells?
Jo, jag funderade på, om jag inte skulle orka ändå.
Tänk på din helsa!
HANNA. middags?
Hvad var det, du glömde i BERGENHJELM. så du kan inte tro.
Ibland kommer jag inte det klär, det klär...!
BERGENHJELM. klär...
Migrän, så att man hoppar, det klär, det HANNA. glömde i middags, så får du gå bums.
Jag fick inte tag på dem, när jag kom hem, så jag måste ha tappat dem här nå'nstans.
Nej, gå du åt andra sidan.
Nå, sök!
Ja, Gud bevars.
(På alla fyra.)
Ä' det roligt?
Roligt!
BERGENHJELM. trefligare.
Vi går ned på isen i stället.
Vet du, jag tror, man kan hitta på något Det ä' bäst, vi söker då.
(De söka bägge två.)
Jo, det var sant, det var mina nycklar.
Om du inte genast säger, hvad det var, du Jo, det var... det var...
Jag ä' så distrait,
ihåg nå'nting.
(Figurerar.)
Migrän i rosenknoppar, HANNA (stampande).
På isen!
Kors, nu ringer det igen.
BERGENHJELM. inte ä' någon hemma.
Låt dem ringa, så begriper de väl, att det HANNA (leende).
Nej, jag vet, hvem det ä'. till de inre rummen och gömmer sig i portièren.)
(Går ut och öppnar.
Bergenhjelm drar sig åt dörren KONSULINNAN HORNER (i tamburen).
God afton, lilla Hanna!
De ha väl inte gått?
(Nödgar Hanna baklänges in.)
Jo, för längesedan.
KONSULINNAN. skap. -- Än du själf, lilla Hanna?
(Mönstrar hennes dräkt.)
Kanske vi följs åt?
HANNA. så'n hufvudvärk.
För en stund sedan blef jag ändå.
Men nu ä' jag så olustig igen.
KONSULINNAN. att de redan gått!
Ja, jag ska tala om, att jag Stackars liten!
Det var ett spektakel!
Tänk, Nej, jag tror inte, jag kan.
Jag har en Så tråkigt!
Jag trodde, vi skulle få säll-
visserligen litet bättre, så jag tänkte försöka gå
hade ett annat ärende också.
Jag ville så gärna för jag funderar på att montera min likadant.
se ett tag till på den där vackra, nya sofkudden, (Går fram till soffan.
Får se käppen och handskarna.)
Nej, så elegant!
Ja se, herrarna här i huset ha då alltid varit ena exemplar.
Gentlemän från fingerspetsarna ned till tåspetsarna!
Får man inte se dem heller i eftermiddag?
Jo, det tror jag alldeles säkert.
KONSULINNAN. vacker!
Så, och så, och så!
Tack för länge?
Ajö!
Det var roligt!
Åh, hvad den kudden är
min lilla ängel.
Nu har jag väl inte stört dig HANNA.
KONSULINNAN (vänder om.) kudden.)
Ah, broderier och linneskåp, det ä' min HANNA.
KONSULINNAN (går några steg inåt). till fönstret.)
Och en sådan utsikt!
Jag skulle En förtjusande salong, det här!
(Går fram
Hur var det där uppe i hörnet?
dröm! -- Förlåt, mitt söta barn.
Nu går jag.
försaka sommarnöje för ett fönster åt Drottninggatan!
Här skulle man kunna sitta hela dagen.
Hm...!
Jag ber om ursäkt, min lilla ängel.
Nu ska du slippa mig.
HANNA (följer henne ut.)
KONSULINNAN (knackar på tamburdörren, så all Hanna måste låsa upp igen).
Jag skulle bara säga...
(Gör våld på sig.)
KONSULINNAN.
Ajö! (Går.)
BERGENHJELM (kommer fram bakom portièren och går emot Hanna).
HANNA. gömma sig.
Jag tyckte, det var illa, jag.
Man ska aldrig BERGENHJELM. hon ha tänkt, om hon sett oss här tillsammans, när vi borde ha varit på annat håll?
Och hvad skulle hon ha sagt!
Sagt.
Det finns ingen, som författar romaner så bra, som ett gammalt fruntimmer, som inte kan säga ajö.
Nå, men dina nycklar, då?
Men, du store sankt Antonius, hvad skulle
Det var då väl, att jag hann gömma mig.
BERGENHJELM. skulle fått hjälpa till att leta.
Det hade varit Ja visst, ja.
Mina nycklar, för tusan!
en hälsosam motion för gumman.
Men så hade hon nog tagit mig i släptåg till Lunells, och det ä' alldeles för tidigt att komma dit före tio.
Till supén?
HANNA (med fingret i luften).
Jo, du ä' skön!
BERGENHJELM (på samma sätt).
Och du ä' skönare!
HANNA. jag ä' snål?
HANNA. ger mig något igen.
Jag vill aldrig ge något åt dem, som inte BERGENHJELM.
Det var en liten förståndig princip!
Och hos Lunells ger man ingenting igen.
De där herrarna, som kommer in och bockar sig och talar om operan och »hur mycket fröken dansat i vinter», har ingenting att ge och inte de stackars, gamla tanterna heller.
Kanske om Nej, jag ä' bara snål.
Om du visste, hvad BERGENHJELM.
man fick dem en och en och i hvardagslag, men inte så där på pinne.
Jag har hört deras färdigsvarfvade fraser hundra gånger förut, och det mar af min bästa ungdom.
vore ett oförsvarligt slöseri att ge dem fem timBERGENHJELM.
Då ä' det bättre att ge dem åt mig.
Hvad har du att ge igen, då?
BERGENHJELM. som ä' med på alla dina dumheter och har flera på eget förlag.
HANNA. sin ungdom på dumheter?
Tycker du, det ä' bästa sättet att använda BERGENHJELM.
Ja, åtminstone så här om kvällarna.
HANNA. jag ger mig själf?
Vet du, hvad jag helst vill ha igen, när BERGENHJELM.
Nej, jag ä' inte slängd i att gissa gåtor.
HANNA. än att bli insläppt till en människa, att få se ända till botten af henne.
Hvavför ska man Öppen väg.
Det finns ingenting skönare, Mig själf, förstås, en glad och treflig garçon,
stänga igen om sig, som man gör, och hvarför
ska man alltid vara herre och dam för hvarann?
Hvarför kan man helt enkelt inte vara två människor?
Ack ja. två själar, som förstå hvarann!
HANNA. skönaste ä, att, när man förstår en människa, så håller man också af henne.
BERGENHJELM. flickor och gossar och damer och herrar, som du förstår?
BERGENHJELM. förstå så mycket.
Men då ä' det ju nästan »omojaliskt» att HANNA. mer verkligen för sent till Lunells.
Vill du inte förstå mig litet med?
HANNA. lisk»?
Du vill väl inte, att jag ska vara »omojaBERGENHJELM (förtjust). ligaste, som finns.
Jo, det vill jag visst, det!
Det ä' det roHANNA (stampande).
Grå din väg!
Genast.
Du ä' obehaglig! -- Du komHANNA.
Håller du verkligen af allihop, alla små Två!
Jag vill förstå många, jag!
BERGENHJELM (bockar och går några steg).
Hur långt?
Så långt vägen räcker.
BERGENHJELM (med värdighet). som ä' »omojaliskt», men jag går aldrig för långt.
HANNA (med ett halft leende). både ord och mening.
Du ä' ohjälplig!
Allting ska du vända bort, BERGENHJELM.
Och du vänder bort ansiktet.
HANNA (ser på honom igen).
BERGENHJELM. bli... du kan inte låta bli att dra på mun...
Puh...!
BERGENHJELM (tar henne i båda händerna).
Jo...!
Säg du, Hanna, det finns Ah, du kan inte låta bli... du kan inte låta Ne-ej, min fröken.
Nog håller jag på det,
nå'nting hos mig också, som du förstår?
Vi ha lifsglädjen, bägge två.
Jag vill lefva, jag vill roligt.
Och det vill du med.
HANNA. jag har vingar!
Ja, Ernst, det vill jag!
Jag vill flyga, medan njuta min glada ungdom, jag vill ut och ha
Det var då ett välsignadt ringande!
HANNA (öppnar). jag öppna köksvägen.
(Springer genom salongen åt salen.)
Ursäkta mig ett tag.
Sök efter nycklarna!
Ja så! -- Var snäll och vänta litet, så ska
med någonting i fickan, som låter som en nyckelknippa.
En nyckel sättes i utifrån i tamburlåset, dörren öppnas, och Walter kommer in.) WALTER. spatserar!
Hvad för något!
Går du ensam bär och BERGENHJELM (letar). i middags.
När jag kom hem för att snygga
Ja, jag måtte ha tappat mina nycklar här
(Bergenhjelm går omkring några slag och skramlar
mig för att gå till Lunells, så var det täft.
Jag knippan weg!
Jag tycker, jag kommer ihåg, att jag satt och lekte med den här.
WALTER. mer än Hanna, som ä' dålig.
kunde inte få mig en skjortknapp en gång.
Hur kom du in då?
Det ä' ju ingen hemma BERGENHJELM.
Jo, en af jungfrurna stod just på utgång,
och hon släppte in mig.
WALTER. också.
Då kunde hon väl ha hjälpt dig att leta
BERGENHJELM. och när det ändå bara var att smälla igen kunde reda mig ensam.
Nej, hon hade så brådtom till sin lilla vän,
dörren, när jag gick ut, så tjckte jag, att jag WALTER.
Jag undrar, om Hanna sofver?
(Går emot dörren till de inre rummen) BERGENHJELM.
Stör henne inte!
Jag ska bara knacka sakta.
BERGENHJELM. svagt.)
Gå inte så hårdt! (Walter knackar WALTER (utanför. Sakta).
Hanna!...
BERGENHJELM. lilla stackaren!
Ska du väcka upp den WALTER (kommer ut igen). fått tag i nycklarna?
Hon tycks sofva riktigt godt. -- Har du BERGENHJELM.
Nej, jag får visst uppge hoppet och låta dyrka upp lådorna.
-- Ska du bli hemma och agera engel på vakt åt lilla Hanna?
WALTER. glömt några papper, som jag måste hem efter.
Får vi sällskap?
WALTER (går mot dörren till de inre rummen).
Jag tyckte, hon ropade.
Tyckte du det?
WALTER (går in och lyssnar igen).
Då gå vi väl då.
(Kommer ut.)
Nej, hon sofver godt.
Ja, framåt marsch! (De gå.)
HANNA (slår händerna mot hvarandra, som för att befria dem från någonting påkommet).
Så där ja! -- Hvar ä' du någonstans?
Nej, jag ska tillbaka till banken.
(Tittar bakom portièrerna och in i de närliggande rummen.
Sätter sig i soffan.)
Det var inte värdt, du försöker skrämma mig.
Jag ser dig, lilla Ernst, jag ser dig!
Gör dig nu inte löjlig, utan kom fram att du får lof att gå nu, antingen med eller
bara!
Jag ska tala om för dig, utan nycklar, för jag tänker inte sitta här och
bålla dig sällskap.
Om du inte kommer fram, så går jag min väg ändå.
(Stiger upp och
ser sig omkring.
Tittar ut i tamburen.)
Han har gått! igen!
Hon öppnar.)
Har du gått och kommer BERGENHJELM.
Jag följde bara ner Walter.
Walter! -- Har Walter varit hemma?
BERGENHJELM. ute.
Han skulle bara hämta några papper, som han glömt.
Frågade han inte efter mig?
BERGENHJELM. öfvertygade sig om, att du låg och sof.
Men du sa honom väl, att jag inte gjorde det?
Då hade han inte trott på mina nycklar.
På dina nycklar?
BERGENHJELM. man får behandla dem delikat och på alla sätt undvika att sätta deras fantasi i verksamhet.
Hvad ä' det där för prat!
Ja, människor ä' ju alltid så misstrogna, så Herre gud, så dum kunde jag väl inte vara!
Nej, han gick bara in och knackade och Ja, han var uppe ett tag, medan du var
BERGENHJELM. uppe för din skull.
Hvem vet, han kunde ha trott, att jag var HANNA.
om din mani att gömma dig och göra affär af saker, som inte ä' nå'nting alls.
BERGENHJELM. hakan i vädret!
(Klappar sakta i händerna.)
Sa han inte något annat?
BERGENHJELM. dig och säga, att han inte ville störa.
Du måtte inte ha följt honom långt?
BERGENHJELM. för att köpa mig en hvit halsduk.
Jag var rädd, att du skulle bli orolig.
Sa han inte, att han skulle komma igen?
BERGENHJELM. ligt brådtom.
Farbror hade lassat på honom börja eller sluta.
Nej, han påstod, att han hade så förskräckJag smet naturligtvis vid första gathörn Jo, han bad mig gå upp igen och väcka Ah, du ä' gudomlig, när du sätter lilla Så enfaldig ä' han inte.
Jag tycker inte
en massa göra, så han visste inte hvar han skulle
Talade han om Lunells, då?
BERGENHJELM. hämta?
Ja, om han fick tid, skulle han gå dit och HANNA (vänder sig bort).
Det ä' just likt honom.
BERGENHJELM. en man med uppfostran.
Han ä' en björn! BERGENHJELM.
Det var ett litet nätt smeknamn!
HANNA. se om jag vaknade!
Att inte kunna vänta fem minuter för att BERGENHJELM.
Kors, när man har så brådtom...
HANNA. nio.
Men till Lunells hinner han väl.
(Går till fönstret och ser ut.)
Åh, det ä' lustigt!
HANNA (med sammanbitna tänder). att supera med mig?
(Uppsluppet.) Ernst, har du lust Ja, alltid brådtom!
Half Plikten och artigheten går framför allt hos HANNA.
BERGENHJELM. ska en flicka ha.
HANNA. salen.)
Där har jag ställt allting i ordning på brickan utom en rätt.
HANNA. själft.
Det får du göra, medan jag springer efter den stora öfverraskningen.
Åh, inbilla dig inte att bordet dukar sig Vi dukar härinne på bordet.
(Visar ut i Lust, ja!
Du ä' gudomlig!
Så'nt kurage
försvinner under ett par ögonblick och kommer tillbaka med ett stort fat ostron.)
Här kommer kalaset!--Var så god!
BERGENHJELM (sätter sig i förtjusningen).
Nej, nej! Jag ä' inte vaken.
Nyp mig!
(Bergenhjelm går efter brickan och dukar.
(Hanna nyper honom.)
Aj, satan!
(Tar för sig.)
Var det de, som ringde?
HANNA (nickar och räcker honom champagnebuteljen).
Låt det smälla, men hårdt!
(Han drar upp.)
Får jag!
(Dricker.)
Det gör ingen-
ting, att de sticker en med knappnålar rundt dals värdshus!
Nu ä' vi där!
På tu man hand!
HANNA. fick vi lof att fara ensamma.
Jag skulle ha Ja, när de andra inte ville följa med, så
Det här sticker emot!
Skål för UlriksBERGENHJELM.
roligt i dag!
(Dricker och skrattar) Tänk, BERGENHJELM.
Det skulle allt ta henne.
om Ada visste, att vi ä' på Ulriksdals värdshus!
härfva (kastar sin näsduk om Bergenhjelms hals) och dra dig hem.
Aj, aj, aj! HANNA. blick!
Kan du vara stilla och ordentlig ett ögonBERGENHJELM (måste resa sig och följa efter Hanna, som drar honom med sig).
Ada lilla!
Då skulle hon nog komina med sin garn-
HANNA (härmar Ada). bara på mig!
Inga ögon åt höger, och inga åt vänster, BERGENHJELM.
HANNA (som förut). än jag!
För du kan ändå inte se någon, som ä' sötare BERGENHJELM.
Det ä' sant, min lilla söta, vackra flicka, det ä' sant!
(Försöker kyssa henne.)
HANNA (släpper näsduken).
BERGENHJELM. bort brickan.)
Hvad i alla dar gör du!
HANNA, Jag tyckte, du sa, du ville inte ha mer.
Jag ska vara så rysligt snäll så.
(Förmår henne Hur kan man understå sig!
Ta bort kalaset, som jag bjöds på redan i förmiddags.
Har jag bjudit dig i förBERGENHJELM. champagne passade på ostron.
Du frågade mig ju, om Ä' du vild!
Ah, seså, jag ska vara snäll.
Kors, jag tyckte, det var Ada.
(Hanna tar
att sätta ner brickan igen, och håller händerna öfver den.)
HANNA (dricker och skrattar). minsann inte inviteras på kort, du!
BERGENHJELM. kvarts blick och ett åttondels småleende.
Men det var ju inte så litet.
Åh, för att vara säker... HANNA. och champagne, när du kom upp nu?
BERGENHJELM. kom in, såg jag, att det skulle bli fest.
På hvad då?
BERGENHJELM. (Kysser på fingret.)
Och på hufvudvärken, som vi kommit öfverens om.
Som vi kommit öfverens om!
Ja, som vi kommit öfverens om.
HANNA. där har ni drömt.
Nej, hör ni, min bästa häradshöfding, det På att madame tog emot.
På toaletten.
Inte precis på det, men med detsamma jag
Var du verkligen säker på att få ostron
Jag behöfver inte mer än ett halft ord, en Det var då också en bjudning!
Du behöfver
BERGENHJELM. vid dörren.
Då drömde vi bägge två, när vi stodo där (Pekar på dörren till matsalen.)
Och så sa jag »hyss» med fingret på munnen.
Sa du inte »tyst» med fingret på munnen.
HANNA (stirrande på honom med Och det var bjudningen?
BERGENHJELM (diskret).
Ja, det var bjudningen.
Och så kom du...
Så flög jag...
Men nycklarna då?
BERGENHJELM (klappar på fickan, så det skramlat).
Här, förstås.
HANNA (springer upp och kastar
Hvad står på? serveten i ansiktet på honom).
ett underligt småleende).
HANNA. dig så mycket jag vill!
Jaså!... HANNA. aldrig!
Jag har aldrig bjudit dig.
Aldrig, aldrig, BERGENHJELM.
Men, Hanna, du kan ändå inte neka till...
HANNA. eller jag blir galen!
(Griper om ett glas på bordet.)
Gå, (Kastar sig i soffan och snyftar.) BERGENHJELM. har väl inte gjort något ondt, heller!
BERGENHJELM (faller på knä vid Du får lof att förlåta mig, om jag varit WALTER (som obemärkt kommit soffan och söker hennes händer).
Nej, men hvad ä' det! Jag Nu förstår jag dig!
Och nu känner jag BERGENHJELM.
dum.
Söta, lilla Hanna!...
in i tamburen och stått i plikerna).
dörren under de sista reEn rörande scen!
(Hanna och Bergenhjelm springa upp.)
WALTER. fall vid soffan.
Det ä' ingenting som fattas.
En liten fest.
Ostron, champagne och knäBERGENHJELM (sätter fram en stol). kvar ännu.
Var så god och slå dig ner!
Det finns litet WALTER.
Jag har ingen smak för kvarlefvor!
HANNA (nonchalant).
Hvarför kom du inte förut då?
Ödet ville inte, att jag skulle gå i vägen.
BERGENHJELM. de där nycklarna.
De finns ibland och ibland inte.
Det ä' en lång historia, I morse, när jag steg upp...
Ja, ser du, Walter, det ä' så konstigt med
tamburen och stiga på.)
(Herr och fru Hermens och Ada ha kommit in i FRU HERMENS.
Var det inte det, jag anade!...
(Ada kastar sig på en stol och gråter.) HERMENS.
Hvad är det här nu för spektakel?
Soppa på en spik, farbror!
FRU HERMENS (omfamnar Ada).
Ja, där ligger ju käppen och handskarna!
Konsulinnan har inte så dåliga ögon, hon.
Hon känner igen en sak, bara hon sett den en enda gång, hon.
Jag sa, det var omöjligt, men tyckte ändå det var bäst att gå hem så fort vi kunde...
Och så kom vi hem...
Nej, vi kom inte hem.
Ett sköfladt hem ä' inte något hem!
Mitt stackars barn!
HERMENS (nyper i champagnepå Bergenhjelm). Ä' det också spik?
Ja, ta mig fan, ä' det inte det.
buteljen, under det han ser
FRU HERMENS (sakta till Bergenhjelm).
Du har kanske rätt, Ernst.
Det ä' nog ADA (ser på Hanna).
Jag har sett det länge... länge.
Hvad ä' det du har sett länge?
Att du velat ta honom ifrån mig.
HANNA (med ett gapskratt).
Jag tror du ä' tokig!
ADA. oss olyckliga.
Det ä' rätt!
Ja, skratta du, hånskratta, sedan du gjort
spik -- i en kista.
FRU HERMENS. hem.
Och passar bra på ruinerna af ett sköfladt HANNA. hem?
Menar ni, att det ä' jag som sköflat ert FRU HERMENS.
Tag det som du vill.
FRU HERMENS. att ljuga sig sjuk för att bli kvitt dem, som aktadt och ansedt hus.
Ingenting, ty det ä' naturligtvis ingenting,
besvärar en, och i fred få sköta sina nöjen i ett HANNA (till Walter). säger om mig?
Stampar i golfvet.) Walter!
(Paus.) O, min Gud!
FRU HERMENS. tade, kära Hanna!
Det lönar sig inte att du spelar den förorätHERMENS. baskadt!
Hvad har barnet egentligen gjort för ondt?
Vi vet ju ännu ingenting.
Det ä' du, som ingenting förstår.
Nej, jag förstår verkligen ingenting.
Seså, mamma, gå nu inte på så etter förHör du, Walter! (Paus.)
Hör du, hvad de
HANNA (rusar fram till Hermens,
slår armarna krampaktigt omkring honom och gömmer fullt). ansiktet vid hans bröst.
Ångest-
Farbror!...
Farbror!... HERMENS.
Seså, min lilla flicka, var lugn!
Åh, farbror!
Lilla farbror!... HERMENS. bra flicka.
Så, så, du har ju alltid varit en snäll och HANNA. än dig.
Ingen, ingen...
Åh, farbror, jag har ingen i världen mer FRU HERMENS (till sin man). ditt barn.
Du glömmer...
Jag tycker du borde också tänka litet på HANNA (klämmer sig fast vid Hermens).
Låt dem inte säga något!
Låt dem HERMENS. Nej!
HANNA. dig!
Jag älskar dig mer än min mor, mer än Jag har ingen mer än dig...
Lilla farbror!
jag älskat någon förut.
Mycket, mycket mer!
Så, så, lilla barn...
... i hela, hela världen...
FRU HERMENS (till Ada). här att göra.
Kom, mitt stackars barn, vi ha ingenting (Tar Ada med sig och går mot de inre rummen.)
BERGENHJELM (följer efter).
Ada, jag måste säga dig ett par ord.
Jo, du måste höra på...
Nej, gå din väg och kom aldrig mer igen!
BERGENHJELM (i dörren).
Herre gud, jag vill ju bara förklara... (De gå alla tre inåt de inre rummen.)
HERMENS. med hvarann.
Nu ska jag också gå, så får ni tala ensamma HANNA (håller sig fast vid honom).
Du får inte gå ifrån mig!
WALTER. Ä' du rädd för att stå till ansvar?
HANNA (som uppvaknande). ansvar?
Till ansvar!
Och hvarför skulle jag stå till
WALTER. ting att förklara?
Inte alls?
HERMENS (klappar Hanna på hufvudet).
Talas nu vid i lugn och ro bara, så blir (Går ut genom salen.)
WALTER. blommor och knäfall.
-- Och ändå ingenting att förklara.
Walter går skrattande omkring golfvet.)
HANNA (går hastigt fram till honom).
Bed mig om förlåtelse, Walter! WALTER.
Ska jag!
Bed mig om förlåtelse! WALTER, För hvad då?
Stor toalett, stor fest, på tu man hand.
Hvarför! -- Och du har kanske heller ingenHANNA.
väl allting bra.
För att du förolämpat mig.
WALTER. hvarför du ljuger dig sjuk och stämmer hemliga möten.
HANNA. än dig, om du kommit?
Tror du, att jag hellre tog emot honom WALTER. du tog emot honom.
Det var väl en själ, du skulle studera?
WALTER. tänka mig, att det går lättast på det viset.
Och i stor toalett?
Walter!...
WALTER. har sagt förut, att du inte vet något roligare
Jag börjar förstå allting så godt nu.
Du HANNA.
Vid ostron och champagne!
Ja, jag kan Det vet jag inte heller.
Jag vet bara. att Det ska jag göra, om du först säger mig,