Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Constans sjunker tillbaka i soffan.) Sjette Scenen.
DE FÖRRE. EN KAMMARTJENARE.
Grefve Löfvenstråle.
KAMMARTJENAREN.
Åter han.
Säg att jag är borta ... vänta ... bed honom stiga in.
Ni är icke... B.
58 B. LÖFVENSTRÅLE.
(Då han börjar tala, lyfter Constans upp sitt hufvud, lyssnande.)
Ers Excellens väntade kanske min äldre bror?
Jag kommer, för att till Ers Excellens öfverlemna ett exemplar af detta arbete.
Finnes i det någon god frugt, eller något frö dertill, är jag nöjd. (Constans stiger upp och nalkas B.
Min far! (B.
Löfvenstråle och Constans blicka på hvarandra.)
CONSTANS (drar sig tillbaka för B.
Löfvenstråle, under det hon oupphörligt stirrar på honom).
CONSTANS (fattar sin far i armen).
Han, som, lik ett mägtigt försynens redskap, återskänkte mig lifvet; han ... det är han...
Min Gud, att jag skulle träffa henne! CONSTANS. B.
Detta öga?
Jag såg det bland lågorna.
Denna röst ... ja, jag hörde den, då murarne störtade omkring oss.
Det dåliga, det lastfulla, det usla kan mångdubbla sig i tusende gestalter; icke det goda, det ädla, det herrliga.
Af allt, som är godt, har himmelen gifvit oss blott ett exemplar.
Alla tro sig ega detta enda ... men de flesta ega blott copiorna.
Ni och ingen annan räddade mig.
Nåväl då ... jag var den lycklige.
CONSTANS. B.
Nu är jag frisk, nu är jag stark, nu är jag lycklig.
Mitt hjerta trycktes af ett dödande qval; ah, huru glad jag känner mig.
(Betraktar honom.)
Hvarföre var ni ej född en kojans arma son, klädd i vadmal, omhvärfd af lidanden, tryckt af bekymmer, att också jag hade fått rädda er, lyfta er.
Kom mina vänner!
(Constans, B. Löfvenstråle och Kammarmamsellen aflägsna sig åt sidan.) RIKSRÅDET.
59 RIKSRÅDET (går ett par steg åt sidodörren; men stadnar derefter och fixerar Höppener).
Ni är ju Konungens vän?
Konungen har ingen tillgifnare tjenare än mig, så länge Konungen är folkets vän.
Ett rum. A.
LÖFVENSTRÅLE, LILJEBORG, HAGELSKÖLD med flera sammansvurne.
Vi komma från Riksrådet.
Lemnade till oss sjelfve, måste vi vara desto beslutsammare.
Ja, ja! A.
Tiden är dyrbarare nu, än någonsin.
Ären J öfvertygade om att hvad vi, Liljeborg och jag, besluta, göres i partiets gemensamma intresse; och ären J villige att lyda oss?
Vi äro det.
Du har rätt! A.
Äro alla, oss tillgifne, samlade hemma hos er?
Jag har uppsatt några punkter, som jag önskar underskrifna.
60 FLERE. A.
Vi måste sprida oro och missnöje inom landet, vi måste sjelfve, och genom våra vänner, ställa oss i correspondens med alla de orter, der vi ega några relationer.
En stor rörelse, ett utbrott af häftigt missnöje måste först ega rum här i hufvudstaden, för att gå som en elektrisk stöt genom landsorterne.
Det skall lifva sinnena, kasta eld i opinionerna.
Tiden hastar.
Utbrottet måste ega rum redan i afton.
Se här mitt förslag.
Läsen sjelfve.
(Papperet cirkulerar under det följande mellan de sammansvurne, hvilka dels tyst tala och rådslå med hvarandra, dels underskrifva, den ene efter den andre, papperet.
Ett equipage har stadnat utanför porten; och ett fruntimmer deri anhåller om tillträde.
Vi ha nu ej tid att tänka på några fruntimmer.
HAGELSKÖLD (som under tiden stått tyst, lutad mot ett hörn af rummet).
LILJEBORG. KAMMARTJENAREN.
Du är en prosaist eller egoist, bror, som ej har tid att tänka på fruntimmer; jag åter har aldrig tid att tänka på något annat.
KAMMARTJENAREN. A.
Hon säger sig ha vigtiga angelägenheter att meddela.
Vigtiga angelägenheter?
Låtom oss taga emot henne?
(Kammartjenaren går.)
61 Tionde Scenen.
DE FÖRRE, utom KAMMARTJENAREN.
Ett fruntimmer! som daggdroppen lifvar en vissnande heliotrop, lifvar detta ord mina sinnen.
Sköna qvinna, smek min panna med din hand, då jag är död, och jag skall åter slå upp mina ögon.
Ett heslöjadt fruntimmer inträder.
En lätt kappa betäcker henne.
De sammansvurne dela sig på båda sidorne om henne.
Jag söker Grefve Löfvenstråle!
DET OKÄNDA FRUNTIMRET. A.
DEN OKÄNDA.
Jag har ett bref att aflemna till er.
Från hvem?
Om ni så vill ... från er goda stjerna.
Gratulerar, himmelriket corresponderar med bror.
Hvem är ni? A.
Det är en hemlig artikel i min diplomatiska beskickning.
Englarne veta icke sjelfve sina namn; det är blott vi menniskor, som ha reda derpå.
Blott i närvaron af en enda darrar mitt hjerta på ett eget sätt.
Ni är...
62 A.
LÖFVENSTRÅLE (läser brefvet).
Vi äro omhvärfde af spioner.
Om vi ej genast öfvergifva våra planer, äro vi förlorade.
(Vänder sig till de öfriga.)
Stängen dörrarne.!
(Dörrarne stängas.
Löfvenstråle fortsätter läsningen.)
Lagarnes verkställare äro oss på spåren.
Konungen känner våra afsigter.
Er vän ... (Kastar brefvet ifrån sig.)
Lumpna skrämskott!
Folket tror på pratet; regeringarne på skenet; men inför lagarne gälla blott fakta.
Den legala spårjagten skall ej förmå att vädra upp våra vägar.
(Till den Okända.)
Dörrarne äro stängda, min sköna okända.
Ni slipper ej ut härifrån, förr än jag vet hvem ni är, och från hvilken ni kommit.
DEN OKÄNDA (fattar Hagelskölds arm).
HAGELSKÖLD (afsides till den okända).
DEN OKÄNDA (efter en oviss strid med sig sjelf).
Fräls mig härifrån!
Bort med slöjan!
Ger ni mig blomman i er hand?
(Hon ger honom blomman.) HAGELSKÖLD.
DEN OKÄNDA (till Hagelsköld).
Jag förklarar mig för detta fruntimmers riddare.
Hon har kommit hit i förtroende på vår redlighet; hon måste få aflägsna sig så, som hon har kommit: okänd.
Icke denna gången.
Bakom den der slöjan gömmer sig en intrig.
Vi måste lära känna våra spioner.
Huru har ni vågat er hit?
Äfven qvinnan har mod, då hon vill det, som är godt.
DEN OKÄNDA. A.
63 A. LÖFVENSTRÅLE.
Ännu en gång, hvem är ni?
Ett tre-väplingsblad växte i skogen: bladen hette hopp, kärlek och tro.
En stormvind sönderslet det.
Jag är ...
Jag måste lära känna er.
(Han tager ett steg mot henne.) Skydda mig!
Tillbaka!
LÖFVENSTRÅLE (utsträcker sin hand, för att bortrycka slöjan.)
DEN OKÄNDA (träder ett steg tillbaka.)
Håll, min herre!
Ingen skall kunna säga sig ha' ryckt slöjan af mig.
Jag har ingenting att frukta här, och har mod nog att sjelf slå den tillbaka.
Fru Augusti! HAGELSKÖLD.
Hvilka drag!
Främmande och bekanta på en och samma gång.
Under ett okändt skimmer af friska rosor möter min blick fragmenter af välkända liljor.
Jag måste ha sett er förr ... nej ... jag har icke sett er förr.
Hvilket slägttycke emellan minnets bleka och hoppets röda blomma.
Min Gud, nu vet jag ... det är något af min systers i dessa friska, vårfriska drag; men hon var sjuk, här är hälsa; hennes blick var matt, denna är full af eld; hon var täck, denna är skön.
Hvilken stolt panna!
Ni har öfverraskat mig.
Då jag ser er, tror jag mig se en välbekant, i min själ ofta sedd gestalt.
Ni är det ideal, som jag i lyckliga stunder drömt mig.
Ju mera man har sett af verlden, desto mera likhet finner man öfverallt.
Stjernan i skyn har en stjerna i vågen.
64 A.
Det klappar här.
Hvilken magt, obekant och ändock bekant, tjusar mig icke i hennes blick.
Huru förolämpade du icke henne härom afton.
Skönhet och dygd hämna sig på detta sätt.
Och ni är fru Augusti? A.
Jag är ibland en stolt, befallande drottning, ibland en ödmjuk botgörerska; jag är ibland en lekande, glad, sjungande eller dansande sylfid, men ibland en gammal, utlefvad, bedagad, vid verlden trött matrona.
Ja, mina herrar, jag är fru Augusti.
Tillåten J mig nu att få lemna er.
Hon går.)
DE FÖRRE, utom FRU AUGUSTI.
Jag följer fru Augusti. HAGELSKÖLD.
Skrifver du ej först under?
Nej! J ären klokare än jag, det är er lycka.
Jag är tokigare än ni, det är min lycka.
Men jag vill ej byta bort min lycka med er.
DE FÖRRE, utom HAGELSKÖLD.
Underskrifningen fortfar.
Du har icke glömt ditt löfte?
Om min syster?
65 LILJEBORG. A. LÖFVENSTRÅLE.
Var lugn, min vän! (Afsides.
Han sjunker i betraktelser.)
Hvilket underbart intryck denna qvinna gjorde på mitt hjerta?
(Spritter upp.)
Till verket, ja!
Bort med alla drömmar; handling och verklighet ropa oss.
Det politiska fälttåget vinkar oss.
Revolutionen nalkas: hjulen rulla gnistrande kring axlarne: det flåsande, af vilda krafter, eldade spannet, fanatism och anarki, störta skenande fram: tyglarne ligga i våra händer.
Innan kort ... segren är vår.
(Han stannar i full inspiration.) Fjortonde Scenen.
LÖFVENSTRÅLE. kommer hastigt inspringande.
Jag har gjort en fånge!
En fånge? C.
Då jag begaf mig hit, förföljdes jag af en i sin kappa väl insvept främmande person.
En spion naturligtvis.
Anländ till porten, grep jag mannen i kragen och, utan att han gjorde motstånd, bemägtigade jag mig honom.
Dömen honom nu.
Höppener!
HÖPPENER (afkastar kappan, med lugn hållning).
Vill man fånga björnar, skall man uppsöka dem i idet.
Huru vågar ni intränga här?
66 HÖPPENER.
Jag kommer från ministern.
Han har uppmanat mig att ännu en gång bjuda er sin hand.
Jag räcker er den.
Helsa din minister och säg, att vi numera ej söka hans vänskap.
Jag får då säga er, mina herrar, att jag fått i uppdrag att uppteckna edra namn ... d. v. s. att räkna edra hufvuden.
Jag har en säker blick och ett godt minne: edra hufvuden äro redan räknade.
Skola vi underkasta oss en sådan förolämpning?
Ega vi icke hemfridens rätt?
Redan länge hafva tvenne partier sönderslitit hvarandra och fäderneslandet.
Hatet dem emellan har födt hämnd, hämnden förföljelse, förföljelsen upplösning och en fortsatt gäsande revolution under fredliga former.
Strömmar af blod hafva flutit, hvälfningar hafva skakat rikets inre frid.
Med frihetens namn på sina läppar har den enskilda ärelystnaden undergräft friheten.
Då lagen var tydlig, har bokstafven blifvit vrängd; då den uppenbart stridt mot afsigten ... har den blifvit bruten.
De rådande partierne hafva ställt sig öfver all lag, och lagarne blott haft ett rättesnöre ... deras opinioner, inför hvilkas magtbud hvarje god medborgare darrat.
Och detta hafven J kallat ... frihet.
Flertalets tanka har fört sin spira öfver landet, styrt i rådet, beslutat vid riksmötena.
Nationens herrskande viljor ... utgöra rikets vilja.
Sverige vill hafva en stark Konung, och ett fritt, till sina lagliga rättigheter vårdadt och skyddadt folk; men deremellan hvarken hattar eller mössor, hvarken små eller stora tyranner.
(Höppener har under detta dragit sig till bordet, der det underskrifna papperet ligger.
Han får se HÖPPENER.
LILJEBORG. HÖPPENER. A.
67 det.)
Ah, ... J hafven i dag undgått Riksrådet! J viljen nu ej mottaga den hand, han räcker er genom mig?
Mig skolen J icke undgå.
(Han griper papperet med högra handen och höjer det öfver sitt hufvud.)
Här har jag den fana, som skall tillintetgöra er.
Vid himmelens åska, gripen honom!
(De närvarande draga sina värjor, i afsigt att kasta sig öfver honom.
Höppener drager med venstra handen en pistol ur bröstfickan.)
Tron icke att jag kommit hit obeväpnad?
Du eller vi!
Ned med dig!
Gif dig!
LÖFVENSTRÅLE (som stått på sidan om Höppener, hastar fram och fattar med ena handen i hans arm och skjuter upp den med pistolen i vädret, då skottet smäller af; med den andra handen griper han papperet och rycker det ifrån honom).
HÖPPENER (upptager med högra handen en ny pistol.)
Släpp mig, eljest skjuter jag dig! (A.
Löfvenstråle släpper Höppener.
De draga sig tillbaka åt hvar sitt håll.)
Spärren dörrarne! A.
Den, som spärrar min väg, skjuter jag för pannan.
(Afsides till C. Löfvenstråle.)
Torde hända behöfver jag flera upplysningar af er.
Ni följer mig! C.
LÖFVENSTRÅLE (som stadnat vid Höppeners sida, afsides till honom).
Tala saktare!
(De sammansvurne röra sig hotande emot honom.
Höppener drager sig långsamt, och med upplyftad pistol, tillbaka.)
68 LILJEBORG.
Förföljen honom!
Kommen mig ej för nära!
Hvilken förfärlig jernmenniska!
Sedan jag föll i hans vald, är det förbi med mig.
(Höppener försvinner i dörren, C.
Löfvenstråle följer honom.)
C. LÖFVENSTRÅLE (afsides).
FJERDE AKTEN. (Ett rum hos B.
Löfcenstråle.
På ena sidan står ett bord med skrifdon, papper och böcker.
Fonddörren öppnas häftigt.
Hagelsköld och en Betjent inkomma.
På en stol ligga Fru Augustis utankläder och hatt.)
Här bor ett fruntimmer, hon måste bo här.
Nej, har jag sagt, nej, nej, nej! BETJENTEN. HAGELSKÖLD.
Men jag såg henne gå in här.
Ah, din herre torde ibland ha' besök af ett och annat fruntimmer?
BETJENTEN. HAGELSKÖLD.
Hör nu ... hvad var det, jag ville säga ... tyst!...
(Han tittar ut genom ett af fondfönstren.)
Vill du förtjena hederliga drikspengar? förstås, ... sakta...
(Han öppnar ett fondfönster.
Man ser ett ljus skimra i fönstret midt emot på andra sidan gatan.)
Vill du låta det här fönstret stå öppet en qvart, en halftimma, allt efter som det faller sig?
Se här drickspengar.
Kan jag tjena med så litet så...
Om jag ock skall förvandla min väns rum der midt öfver till ett observatorium, skall jag genomskåda hennes förhållande till Löfvenstråle.
HAGELSKÖLD (för sig sjelf).
70 Andra Scenen.
En, två, tre, fyra, fem, sex. Intet så dum affär.
Spottstyfrarne duga de också.
Tyst, han kommer.
LÖFVENSTRÅLE och FRU AUGUSTI från en sidodörr.
Och min bror kände icke igen dig?
AUGUSTI. B.
Nej, och återigen, nej!
Huru skulle han i mig kunna misstänka sin syster.
Förr var jag ju en liten enfaldig, beskedlig landtflicka: verlden, det offentliga lifvet, konsten, skådebanan hafva skärpt mitt omdöme och vidgat min synkrets.
Ett lätt koketteri har gifvit ton, färg och uttryck åt mina rörelser.
En fulländad toilett skänkt mitt utseende en annan pregel.
Är jag väl densamma, som förr?
(Hagelsköld intager sin plats i fönstret, midt öfver gatan.)
Hvad skall jag hitta på att roa dig med?
Ah, jag skall spela den sköna Mechtilds rôle i Birger Jarl, af Gyllenborg.
(Deklamerar.) "Jag ... sträfva till en thron?...
Min tid har der förflutit, Jag har den innehaft...
Du vet med hvad behag "
Det der var allt för pathetiskt.
Kanske heldre en bit ... ur ... ur ... ur Thetis och Pelée. (Deklamerar.)
"Låt Jofurs tända viggar braka, Låt Eols stormar jorden skaka, En ädel kärlek deråt ler.
" I dag är du alldeles oefterrättlig.
Har du sett Slafhandlarne i Smyrna, komedie i en akt?
Du är en liten stollig flicka, min kära syster.
Skadar intet.
Om fruntimmerna vore litet mera muntra och glada af sig, skulle herrarnes sura miner icke räcka längre än...
(Hon blåser med munnen.)
De frunAUGUSTI. B.
71 timmer, som rigtigt begripa att herrarne blott äro ... stora barn ... ha' aldra trefligast.
Det är lyckligt att du kan skratta.
Mig är det ej mera så lätt.
Mera än någonsin ser jag nu, huru en afgrund öppnat sig emellan vår närvarande och förra ställning.
Du skall aldrig kunna återgå till hvad du varit.
Vid det förlorade paradisets dörrar står en engel med draget svärd.
Bara prat.
Jag önskar mig ej tillbaka ... jag vill framåt i talang och i konst, i skön konst.
Ville jag likväl återvända ... så ... så ... vore det kanske icke alldeles omöjligt; jag vet nemligen en magt, som kan, om den vill, vrida svärdet ur handen på den der engeln vid paradisets dörr, en magt, som ...
Hvilken magt menar du?
Kärleken! B.
LÖFVENSTRÅLE (oroligt).
AUGUSTI (naivt). B.
LÖFVENSTRÅLE (häftigt).
AUGUSTI (glädtigt). B.
Syster, älskar du någon?
Du vill veta det, hör då:
Jag älskar icke någon, (Afsides.) men Gud vet om icke någon älskar mig.
Ifrån den stund, jag utgaf mitt arbete, mina tankar blefvo spridda, mina åsigter kända, så har vindbryggan ramlat ned emellan mig och ... slägtingar, vänner, ungdomsbekanta.
Jag står ensam.
Det är en mörk framtid för en ung man, att se sitt lif förvandladt till en oupphörligt fortsatt ... ensamhet.
Så talade du icke förr.
Man hade sårat mitt hjertas rättigheter, och min stolthet ville afkasta sig allt beroende.
Nu, sedan det är skedt...
Du måste dricka friska, fria krafter ur Höppeners manliga själ.
72 B.
Han är en ek, vuxen på folkviljans egen magra, men fasta, orubbliga klippmark; rötterna äro nästan sammanvuxne med berghällen och tyckas draga sin näring ur sjelfva dess malmhjerta.
Jag är planterad dit ... af omständigheterna.
Då stormen ej fäller honom, skakas jag af den minsta vind.
Du är kär, min bror.
Jag dör, kastad mellan tvifvel och misströstan.
På theatern har jag lärt mig, att kärleken är blott ett pathetiskt slag med handen på bröstet och en djup, mycket djup suck; att passionen är många, stora ord, rynkade ögonbryn och en förtviflad vridning med händerna.
Man kan väl dö af förtviflan ... men man stiger upp igen.
Du tror kanske du, att en flicka ej vill gifta sig med en författare ... ack jo, du ... kärleken har inga fördomar.
Skulle du ha rätt?
Syster, se på mig!
Så der ...
Ah ... din blick tänder hoppet i min själ.
Jag har haft ett mörkt ögonblick, en förskräcklig stund.
Hvarje sinne, lifligt som ditt, måste ha stunder, mörka som desse.
Men se ... der är vår vän.
Ni kommer från Riksrådet? B.
LÖFVENSTRÅLE. AUGUSTI.
Jag kommer från din bror.
(Man hör ett doft oväsende på långt afstånd.)
Jag hör! B.
73 HÖPPENER.
Pöbeln är i rörelse.
Det gäller Riksrådet.
Du skall rädda honom.
En stackare bland de sammansvurne, din hedervärda kusin, har underrättat mig om hela historien.
Tag halt och kappa!
Hatt och kappa, ja, ja!
Men hvarföre gör ni ej det sjelf?
Vid dina år är det ett nöje att uppträda som räddare.
Vid mina är det knappast en ära mer.
(Oväsendet höres åter.)
Låt mig skynda! B.
Medan du sätter på dig kappan, skall jag berätta allt.
(Alla tre ingå i ett sidorum.)
LILJEBORG. EN BETJENT.
Han bor således här.
(Till Betjenten.)
Säg till din herre, att jag vill tala vid honom.
Från hvem får jag hälsa?
BETJENTEN. A.
(Betjenten ingår i sidorummet. A.
Löfvenstråle ser sig omkring i rummet.)
Ett snyggt rum nog.
Jag trodde att det skulle vara sämre.
Författarne måste ha ett klent lif eljest.
Det är icke någon ström af guld, det der bläcket.
Om han ej vore så stolt, skulle jag vilja hjelpa honom.
Men herrar författare gå redan här i verlden med odödlighetens kronor så djupt nedtryckta på sina hufvuden, att de, till sin lycka, ej se sina egna lumpor.
LILJEBORG (lyfter upp en fruntimmershatt).
Odödligheten torde dock icke till den grad besvära våra snillen, att de helt och hållet glömma bort de dödli-
74 ges nöjen.
En fruntimmershatt, en dito kappa, en liten halskrage, det är meubler i ett ungkarlsrum, som ... ja, hvad fan skall jag säga.
LÖFVENSTRÅLE (tager hatten.
Häftigt.) LILJEBORG.
Denna hatt?
Du känner igen den?
Det är hennes.
Talangerne tycka om bolag.
De väfva vadmal och ... slå tillsamman.
Den der jul-leken är en lek, som snillena gerna leka hela lifvet igenom.
Ah, hvart vända sig mina tankar?
Öfverallt träder han trotsande emot mig.
Bort med honom.
Ännu hafva kärlekens passioner, dessa våldsamma, mägtiga ingifvelser, som förvandla oss till englar eller djeflar, icke blandat sig i den tysta strid, som rasar mellan oss; men darra...
HÖPPENER utkommer från sidodörren.
Han går lugnt öfver theatern och sätter sig vid bordet.
Ah, äfven han... A.
HÖPPENER (i det ögonblick, då han passerar förbi A.
Våra vägar korrsa hvarandra.
Får jag den förmån, att tala vid min herr bror?
75 Sjunde Scenen.
HAGELSKÖLD fortfar att från fönstret, snedt öfver gatan, kika in i rummet.
HÖPPENER läser i några papper, och efter en stund börjar han att skrifva, utan att synas bry sig om något, som passerar omkring honom.
Huru hafva dessa fruntimmerskläder kommit hit?
Huru de kommit hit! B.
Jag frågar: huru hafva de kommit hit? hvars äro de?
En gång förklarade ni mig, att ni var herre i ert hus.
Nu är det min ordning, att svara er: att så långt dessa rummen sträcka sig, från dörr till dörr, från fönster till fönster, från hörn till hörn, ... sträcker sig här ... min herrerätt.
Vill ni vidare veta, huru jag utöfvar denna rätt, så äro mina maximer korta.
Jag är höflig mot alla, som äro höfliga, jag är gästfri, så långt huset förmår; men den, som förolämpar mig ... den...
(Han visar på dörren.)
Hvilken förkrossande förolämpning?
Om den rike, den mägtige, af lyckans gunst smekte, stolte mannen, kan känna sig förfördelad af dessa ord, yttrade af en person, som ej förmår någonting; hvad grämelse skall icke då den fattige känna, när ännu värre, ännu mera förgiftade pilar, från den mägtiges läppar, sargande träffa hans hjerta?
Ni kan, min herr bror, med en viss allsmägtighet trampa på jorden och bjuda dess guldådror att i gyldene kaskader springa upp omkring er; då deremot jag icke engång alltid ur dess sköte kan befalla en läskande springkälla af vatten.
Om jag stod på ett fjäll, och hela menniskoslägtet befunne sig omkring mig i dalen nedanföre, skulle jag med åskans dofva röst ropa: rikeC.
76 dom, böj knä för den fattige! ty endast arbete, omtanka, kraftig verksamhet och en med mödor köpt glädje vittna om att en Gud finnes; och till de fattige skulle jag ropa: lyft upp ditt hufvud! mammon är icke din Gud!
Er bror har infunnit sig här, för att spörja: hvar hans syster är. B.
LÖFVENSTRÅLE (drager sig ett par steg, förskräckt, tillbaka). A.
Min syster?
Med den äldre broderns, den förstföddes rätt frågar jag ännu en gång: hvar är min syster?
Hon blef bortjagad från fädernehemmet, utkastad i den främmande verlden till en lekboll för ödets nyckfulla vindar; du stötte sjelf bort henne från ditt hjerta: du har förlorat din rätt öfver henne.
Så länge Guds stjerna darrar klar och strålande öfver menniskors hufvuden, kan jag aldrig förlora min rätt att fråga: hvar är min syster?
Jag hade ej väntat detta.
LÖFVENSTRÅLE (afsides). A.
Med den af lagarne helgade giftomannarätten öfver min syster spörjer jag: hvar är hon?
Jag svarar dig icke. B.
Men jag viker icke från detta ställe, jag släpper dig icke ur min åsyn, förr än du besvarat min fråga: hvar är min syster?
77 B.
LÖFVENSTRÅLE (som synes ha fattat sitt beslut).
Du vill veta, hvar din syster är?
Ja! A. LÖFVENSTRÅLE.
(Han fattar dem, en på hvardera sidan, och för dem fram på avantscenen.)
När åskan går, slockna stjernor; när stora sorger tima, brista ögon.
Min syster är död.
BÅDA (släppa B.
Löfvenstråles hand).
Död! (Djup tystnad.
Löfvenstråle och Liljeborg aftägsna sig.)
HÖPPENER (uppstiger.
Lugnt och värdigt).
Jag afskyr osanningen; men, för att på en gång tillintetgöra alla framtida efterforskningar, fanns ingen annan utväg.
I sjelfva verket är hon också, för sin familj, död; ehuru hon i sin talang åter uppstått ifrån de döda, såsom konstnärinna. B.
LÖFVENSTRÅLE (som iakttagit en stunds lidande tystnad).
Nu till Riksrådet! (Går.) Nionde Scenen.
HÖPPENER (blickande i papperen).
Han har börjat ett nytt arbete.
Mycken verksamhet, mycken sjelfskapande drift.
Att se goda tankar, klädda i ett klart och mjukt språk, fägnar granskaren, liksom krigaren fägnas af en god trupp, som rör sig med jemn hållning.
HÖPPENER sätter sig.
HAGELSKÖLD tittar in genom dörren, utan att märka Höppener.
Han har lemnat huset, hon måste således vara ensam qvar.
Jag såg henne genom fönstret gå in der.
78 öfverraska henne.
(Han går till ena sidodörren och knackar på den.)
En gång till.
(Höppener följer med sin blick uppmärksamt hans rörelser.)
Jag hör ingenting: allt är tyst.
(Han vänder sig om.
Höppener reser sig upp.)
För fan, sitter den der grobianen der?
Om ursäkt, min herre, jag sökte...
HÖPPENER (lugnt).
HAGELSKÖLD (afsides). HÖPPENER.
Jag tror att jag gick vilse.
Förlåt mig, min herre!
Mjukaste tjenare!
(Vill aflägsna sig.)
(Närmar sig honom.)
Jag vill veta, hvem ni sökte.
(Dörren öppnas och Fru Augusti stadnar på tröskeln, bakom dem.)
Låt mig vara upprigtig, men lofva mig, att ni ej blir förtörnad.
Ett fruntimmer befinner sig derinne.
Jag önskade att träffa henne.
Vet ni hvilket det fruntimmer är, som är derinne?
Det vet jag, och det är just derföre...
Åter ett bekymmer.
Hennes besök här skall ge anledning till missgynnande omdömen.
Jag måste ge min sanningskärlek till spillo för hennes ära.
Hvem är då detta fruntimmer, om jag får fråga?
Det är ... åh, ni känner det nog.
HÖPPENER (afsides). HAGELSKÖLD.
79 HÖPPENER.
Visserligen känner jag henne.
Hon är ... min dotter.
Dotter?
Hon har då, Gud vare lof! en redlig och aktad far.
Men jag kan ej förstå...
Hvarför hon ingått vid scenen?
Af kärlek till konsten!
Bor hon kanske här?
Nej! Ni sjelf?
HÖPPENER (afsides).
Man måste betäcka en osanning med en annan, (Högt.)
Ja, jag bor här!
Den förbannade lurken till betjent, som skulle narra mig.
Hennes besök här gällde således icke Löfvenstråle, utan fadren.
Huru orätt har jag icke misstänkt henne.
FRU AUGUSTI träder fram.
Tack min far!
Tack herr Höppener!
Ni har räddat mitt rygte.
Följ mig hem, min far!
(Hon sätter på sig kappa och hatt.)
Är du färdig, min dotter?
(Höppener och Augusti gå.)
Den förbannade lättsinnigheten.
Från detta ögonblick afsvär jag mitt hittills förda lif ... jag skall bli en allvarsam man och tvinga dem, att skänka mig sin aktning.
HÖPPENER (till Augusti).