Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om konungamaktens utöfning: A) I allmänhet, §§ 24—35; B) I hänseende till krigsväsendet, §§ 36—41; C) I förhållande till främmande magter, §§ 42—47; D) När Styrelsen icke föres af Konungen, §§ 48—67; Kap. 4.
Om rikenas bidrag till gemensamma föremål; A) I allmänhet, §§ 68—73; B) Till krigsväsendet, §§ 71—87; C) Till den utrikes handelns och sjöfartens befrämjande, §§ 88—95; Kap. 5, Om ansvar för behandlingen af rikenas gemensamma angelägenheter och om redovisning för deras samfälda medel, §§ 96—121; Kap. 6.
Allmänna stadganden, §§ 122—150.
Den i 1 § af detta förslag intagna bestämmelse, att Sverige och Norge skola oupplösligen vara förenade under en Konung »med inbördes likhet och sido-ordnad ställning, ); har i det följande af förslaget blifvit så tillämpad, att i Nämnder för val af Konung, thronföljare eller mellantids-regent; i mellantids-regering; i Jury för bedömande af åtal emot vald regent, ledamot af mellantids-regering, Slats-minister för utrikes ärendena, ledamot af förenadt Stats-Råd m. fl.; i liqvidations-kommittéer öfver gemensamma utgifter, samt i kongress för afgörande af frågor, i hvilka båda rikenas representationer fattat olika beslut, Norge skulle ega att invälja lika många ledamöter som Sverige; att sistnämnda lands hittills bevarade rättighet, att genom sin Stats-minister för utrikes ärendena haudhafva de diplomatiska angelägenheterna skulle upphöra, i det tillträde till nämnda Statsministers-embete skulle lemnäs öppet äfven; för Norrmän; samt att stor Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskollels Betänkande N:o 37. 23 omsorg synes hafva blifvit nedlagd derpå, att i alla ceremoniela eller rang-förhållanden förekomma hvarje sken af företräde för det ena riket framför det andra.
Deremot halva i fråga om bidragen till de gemensamma utgifterna till Konungen och Konungahuset, Regent, Utrikes ärendenas förvaltning samt lill det gemensamma krigsväsendet en annan grund antagits såsom riktig, i det dessa skulle utgå efter förhållandet emellan de båda rikenas folkmängd och således Sveriges b;drag blifva i det närmaste två och en half gånger så stora som Norges, under det att till sistnämnde lands förmån skulle komma att bibehållas en sådan inskränkning i afseende på begagnandet af dess armée till gemensamt försvar, att den vida större delen deraf eller landtvärnet icke skulle få begagnas utom Norges gränser, utan Slorthingets samtycke, och i intet fall utom de förenade rikenas område, en inskränkning, hvartill icke någon motsvarighet finnes å Sveriges sida.
Ur Kommittéens betänkande torde, med särskildt afseende å de väckta motionerna, böra anföras följande: »Den Norska Grundlagens histoiia, dess innehåll och det sätt, på hvilket den, „efter föregående underhandlingar mellan Svenska Kommissarier, å ena sidan, och Norska »Storlhinget, å den andra, blef antagen, visa, att Norges Grundlag, med hänseende till de »grundsatser och stadganden, sorn vidkomma föreningen med Sverige, nödvändigt måste »betraktas och gälla såsom det ursprungliga unionsdokumentet mellan Sverige och Norge.» »Riks-akten har af Norges Grundlag upptagit de väsendtligaste sladganden rörande »rikenas gemensamma angelägenheter, som denna innehåller, men icke alla; den har ökat »dessa grundlagsbud, angående föreningen med några högst nödiga tillägg, men de inne»hålla ej på långt när alla de stadganden, som saknas i Grundlagen, rörande sådana in»bördes förhållanden och gemensamma angelägenheter, som genom rikenas förening upp»kommit.
Häraf är en naturlig följd, att hvarken i Norges Grundlag eller i Riksakten »finnas uttryckliga stadganden angående åtskilliga ämnen, som nödvändigt röra förenin»gen; stadganden, som måste vara öfverensstämmande och 1 ka gällande för begge de »förenade rikena; och som det ena riket för sin del icke må kunna förändra, utan det »andras samtycke.
Dessa äro de ofullkomligheter i nu gällande föreningshandlingar, som »trängande påkalla Riks aktens Öfverseende.» »Kommittéens Norska ledamöter tillåta sig i underdånighet förklara, att de be»trakta de förändringar i Norges Grundlags § 25, hvilka uppkomma genom de i Kommit* »téens förslag upptagna stadganden, såsom betydliga eftergifter å Norges sida, men hvilka »genomförandet af likhets-grundsatsen och afseende å föreningens väl fordra, samt att de »blott gifvit sina röster för dessa eftergifter under den förutsättning och med det vilkor »att, hvarhelst genomförandet af likhets-grundsatsen och föreningens väl fordra någon så»dan eftergift å Svenska sidan, densamma måtte medgifvas med lika broderlig välvilja. »De Norska ledamöterne hafva ansett att ett sådant fall är för handen uti stadgandet i »Norska Grundlagens § 14, hvarigenom åt Svensk man är lemnad lika rätt med Norsk 24 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. natt bekläda Norges högsta och vigtigaste embete, utan att någon motsvarande rättighet när gifven åt Norsk man i Sverige.»
I fråga om de båda rikenas ömsesidiga handelsförhållanden stadgades redan år 1815, i det tullen för spanmål, fisk och viktualievaror af alla slag, som sjöledes fördes från det ena riket till det andra, bestämdes till hälften af hvad för samma varor, införda från annan utländsk hamn, erlades, samt in- oell utförseln landvägen af hästar, kreatur, spanmål och viktualier alldeles frigafs.
Sedan åtskilliga förslag till mera omfattande lättnader i den ömsesidiga handelsgemenskapen blifvit framställda, ledde dessa omsider till utfärdande af den så kallade Meilan-rikslagen af den 24 Maj 1825 i Sverige och den 4 Augusti 1827 i Norge.
Efter det emellertid tvister uppstått rörande tillämpningen af nyssnämnde författning, nedsattes en Kommitté år 1845 i Christiania af Svenske och Norske män, för att öfverlägga om hvilka förändringar uti gällande stadganden skulle för gemensamt bästa kunna anses ändamålsenliga.
Inom denna Kommitté befunnos dock meningarne så delade, att de endast blefvo eniga om det förslag, att utländska varor äfven oförtullade skulle kunna såsom transitogods landvågen införas från det ena riket till det andra, äfvensom om grunderna för naturalisation af fartyg.
Kommittéens betänkande blef sedan föremål för långvariga förhandlingar mellan begge rikenas Regeringar; men då icke någon enighet kunde åstadkommas, fick ärendet, i enlighet med Kongl. Resolutionen den 4 Maj 1852, tills vidare bero.
Under tiden hade ett sockerraffinaderi vid Fredrikshall år 1850 blifvit ånyo upplaget, hvilket, enligt äldre privilegier, egde att åtnjuta förmåner i afseende ä tullen, hvilka kunde menligt inverka för Sverige.
Sedan de härigenom uppkomna förhållanden varit föremål för öfverläggningar så väl hos Rikets Ständer, som hos Storthinget, förordnades ånyo en Kommitté af Svenske och Norske män, som år 1856 sammanträdde i Stockholm och utarbetade förslag till ny lag rörande handelsförhållandena mellan de båda rikena, hvilket förslag af Kongl. Maj! förelädes sä väl Rikets Ständer, som Norges Storthing, och jemväl af Rikets Ständer antogs, men deremot icke vann Storihingets bifall.
I afseende på rättsförhållandena mellan de båda rikenas invånare, hade i Norge den 11 September 1818 och i Sverige den 1 Juni 1819 en Kongl. Förordning blifvit utfärdad angående dem, som i ena riket begingo brott och sedermera till det andra riket afveko.
Då emellertid denna under tidens lopp befunnits otillräcklig för upprätthållande af tillbörligt rättstillstånd de båda rikena emellan, anhölio Rikets Ständer, i skrifvelse den 13 Augusti 1851, att Kongl. Maj-.t måtte träffa åtgärder för ömsesidigt ordnande af förhållandet emellan rikena, med hänsigt till förpliglelsen för det ena rikets invånare att lyda kallelser, utfärdade af embetsmyndighet i det andra riket, och till verkställighet af de på begge sidor gifna domar m. m.
För sådant ändamål förordnades år 1855 en Kommitté af Svenske och Norske män, som den 6 Augusti samma år afgaf förslag till lag rörande ömsesidig verkställighet i godo af laga kraftvunna domar och utslag de begge Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskotlets eBtänkande N:o 37. 25 begge rikena emellan.
Detta förslag förelädes af Kongl. Maj:t år 1857 Rikets Ständer och Storihinget samt b!ef af Rikets Ständer antaget, mea af Storthinget afslaget, på grund hufvudsakligen af följande i Storthingets Konstitutions-kommittés betänkande angifna skäl. »Den emellan Norge och Sverige bestående politiska förening synes icke med»föra någon nödvändighet af ömsesidig omedelbar verkställighet af domar.
Att sådant »finnes emellan de förenade Nordamerikanska Staterna, deraf kan icke dragas någon följd »för rikena Norge och Sverige, hvilkas förening är af en helt annan beskaffenhet.
Sär»skild betänklighet för Norge att ingå pä den ömsesidiga, alldeles omedelbara exekutio»nen af domar torde måhända icke utan allt fog kunna hemtas från de klagomål, som »till och med i Sverige, och det just på nuvarande riksdag, blifvit framställda öfver det »mindre tillfredsställande i den befintliga ordningen vid protokoilsföringen, särdeles af »vittnesmål o. s. v. vid de Svenska landtdomstolarne, hvilka klagomål också framkallat »förslag till bättre garantier härutinnan, äfvensom från den i bristen af ett sakförare»stånd i Sverige liggande svårighet för en hvar och isynnerhet för utländningen, att er»hålla vederbörligt biträde vid de Svenska domstolarne.
De i Sverige stadgade former »för ändrings sökande, som äro helt och hållet afvikande från våra och lemna hos oss »helt okända, korta tiderum till talans fullföljande, föröka också i hög grad vigten af den »anförda, frän bristen af dugligt och lätt tillgängligt biträde för sakers utförande i Sve»rige hemtade betänklighet.
Slutligen kan emot antagandet af en lag af ifrågavarande »innehåll öfverhufvud anföras, att öfriga internationela bestämmelser mellan rikena i hit»hörande ämnen måhända borde underkasias en allmän granskning, och hvad deraf bi»behölles intagas i en mera allmän öfverenskommelse.
Det torde nemligen, i afseende »på de i lagen af den 11 September 1818 intagna föreskriften, vara tvifvelaktigt om raan »icke gått för långt i ömsesidiga medgifvanden, när hvartdera riket, emot folkrättens alllmänna regel, förpligtat sig, att, i anledning af hvilken förbrytelse som helst, utlemna »sina egna medborgare till det andra landet, der förbrytelsen blifvit begången; och hvad »formen angår, är det onekligen en brist, att sistnämnda lags bestämmelser icke uttryck»ligen äro grundade på ömsesidighet.»
Den 2 Augusti 1856 beslöt Kongl. Majit i gemensamt Svenskt och Norskt StatsRåd tillsättandet af en Kommission af Svenske och Norske män, under dåvarande H. K. H.
Kronprinsens ordförandeskap, för uppgörande af ett förslag till Mellan-rikslag, hvarigenom skulle lör framtiden stadgas, »i billigt förhållande till deras folkmängd, de före»nade rikenas b:drag till upprätihållande af gemensam sjelfständighet och ära», och för hvilken lags tillvägabringande Kongl. Majit tillkännagaf sig ämna påkalla Sveriges Rikes Siänders och Norska Storthingets medverkan.
Den 8 påföljande September utnämndes ledamöterne i Kommissionen, hvilken derefter sammanträdde dels i Christiania, deis i SiockBih. lill B.
St. troi. 1859 1860. 8 Sami. 10 Haft. 4 26 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Ulskollets Belänkande N:o 37. holm, och den 24 December 1856 afgaf sitt underdåniga betänkande.
Något lagförslag i anledning af detsamma bar dock ännu ej blifvit foikrepresentationerne förelagdt.
Storthing väcktes första gången fråga om S åi hållare embelets upp. häfvande.
Detta förslag blef emellertid är 1821 af Storiliinget med stor pluralitet förkasiaöt.
Vid 1848 års Storting väcktes sedermera ett förslag, att ur 14 § af Norges Grundlag utesluta orden: ^Till Ståthållare utnämnes antingen en Norrman eller en Sven-k.»
Detta förslag, som vid nästföljande Storthing af Konstitutions-Kommiitéen förordades, blef emellertid af Storthinget enstämmigt förkastadt.
Men vid samma Storthing väcktes åter förslaget att helt och hållet upphäfva Ståthållare embetet.
Motionären anförde dervid, bland annat, att Norges förening med Sverige medförde, utom andra förändringar i Norska Grundlagen, äfven den, att S:ä hål'are-embetet upprättades; men att, troligen redan den tiden mången insåg huru stridande detta embete genom sitt blotta namn vore emot Norges erkända sjelfständighet, såsom eget konungarike.
Det hade derföre också, efter motionärens mening, väl endast varit af nödvändighet, som man såväl i detta fall, som beträffande flere andra punkter, gifvit efter för de Svenske Kommissariernas fordringar.
Då detta förslag den 18 Juli 1854 hos Slorthinget förekom till afgörande, blef det med 72 röster mot 29 bifallet, men Konungen vägrade deu 26 påfö jande Augusti alt stadfästa deua beslut.
Innan Slorthinget ätski jdes, väcktes emellertid ånyo i samma ämnesärskilda förslag, det ena afseende blott Ståthållare embelets upphäfvande, det andra att tillika i stället inrätta ett nytt Statsministers embete, hvars innehafvare skulle vara chef för den Norska Regeringen i Christiania.
Båda dessa förslag blefvo emellertid den 2 Juli 1857 af Slorthinget förkastade, det sistnämnda med 70 röster mot 38.
De väcktes dock ånyo vid samma Storthing, och under det nu pågående har förslaget att upphäfva Ståihällare embetet och i stället inrätta ett nytt Statsministers-embete blifvit af StorJhinget nästan enhälligt antaget och lärer för närvarande bero på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning.
Utskottet öfvergår härefter till yttrande öfver de särskilda motionerna.
Herr Grefve Anckarsvärd utgår i sin motion från klander af den politik, som gjorde sig gällande, då Norge, i stället att med Sverige införlifvas, blef såsom en sjelfständig Stat med Sverige förenadt.
Onekligen vill det synas, som skulle större gemensam styrka, större inbördes fördelar kunnat blifva de begge Staterne och folken till del, om en ful komlig förening till en
Stat egt rum, än som kunde vinnas genom förening mellan två Stater, der stridiga anspråk och söndrade intressen alltid vida lättare skulle förmå att göra sig gällande.
Men det oeftergifliga vilkoret för alt v.nna dessa fördelar Allm.
Besvärs- och Ekon.-Ulskoltets Betänkande N:o 37. 27 var, alt Norges folk skulle på samma sätt uppfatfat saken och ur synpunkten af sitt bästa ingått derpå.
Då della vilkor icke uppfylldes, kunde och borde också en sådan närmare förening elier sammansmältning af de båda folken icke förverkligas.
Sveriges Rikes Ständer och folk insågo och erkände detta redan år 1815; och det borde då icke nu, nära ett kaifi sekel sednare och efter det nationaliteternes rätt tillvunnit sig vida mera afseende äu förr, ifrågasättas att man skolat förvägra ät ett beslägtadt grannfolk den rätt alt bevara och få erkänd sin egen nationalitet, som man lifligt yrkar åt andra folk. lien ehuru således den politik, som vid föreningens stiftande upptog Norge deri såsom ett fritt och sjelfständigt rike, icke förtjenar att klandras, återstår dock att, i afseende pä sättet och formerne för föreningen, bedöma huruvida dessa vid föreningens ingående blefvo s’i välbetänkt afvägda och erhöilo den tydlighet och fullständighet, som med rätta måste anses vara en oeftergiflig nödvändighet, derest föreningens höga ändamål skola, till båda rikenas bästa, uppnås.
Att så icke skett, derom har den allmänna meningen i de båda rikena länge varit ense, ehuru den, i fråga om hvad som närmast vore att, förbättra, synes hafva tagit en olika riktning, i det att i Sverige önskningar mera uttalats för åstadkommande af en närmare gemenskap medan de båda folken, i Norge åter sträfvandet gått ut pä att, snarare afvärjande än befordrande allt som kunde leda till gemenskap folken emellan för Norge förverkliga den ställning inora föreningen, som man ansett sig ega att grunda på åsigten, alt unionens hu vudprincip vore fullkomlig jemlikhet melian de båda förenade rikena.
Den historiska framställning af förhållandena som här ofvan blifvit gjord, visar bniu Norges Storihing, sedan det, efter Konung Oscars anträde till regeringen, fått uppfyllda nästan alla sina förut framställda önskningar i detta hänseende, sådant oaktadt, icke upphört att fortgå i sitt nyssnämnda sträfvande, ulan åter upptagit detsamma i försöken att borttaga Ståthållare embetet, till hvilket äfven Svensk man kan nämnas, under det samtidigt härmed de af Konungen framlagda och af den allmänna meningen i Sverige enstämmigt gillade förslagen om bättre ordnande af handelsförhållandena mellan de båda länderna och om domars exekutiva kraft i gods, ehuru uppgjorde af Svenske och Norake män gemensamt och uppenbart åsyftande båda rikenas bästa, af samma Storthmg förkastades.
Om, såsom Utskottet amager, allt delia otvetydigt visar bebofvei af ett bättre ordnande af förenings-förhållandena mellan de båda länderna, derest föreningen skall kunna lill båda folkens bästa, fortfara, torde det ej vara ur vägen alt undersöka i hvad mån den frän Norges sida yrkade hufvudprincip i unionen eiler de båda Staternas fullkomliga likställighet, redan verkligen flones erkänd samt huruvida den vid revision och fullstäudigande af förenings-stadgandena må kunna läggas til! grund och städse vinna tillämpning.
Uti intetdera af de båda förenings-fördragen, Norges Grundlag och Riks akten, finnes den ifrågavarande principen för föreningen med tydliga ord stadgad.
Väl äro åtskilliga bestämmelser i den sednare grundade på och öfverensstämmande med den i Svenska Konstitutions
Utskottets betänkande af den 25 April 1815 omtalade jemlikhet i 28 Allni. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. rättigheter mellan de båda rikena; men då denna aldrig i de antagna unions-akterna finnes såsom allmän grundsats fastställd, betyda naturligtvis de raedgifvanden, som i vissa fall skett, intet utöfver dessa fall, än mindre i strid mot de flere förhållanden, der sjelfva unions-akterne visa att icke någon jemlikhet varit afsedd.
Också har, till stöd för likställighets-grundsatsen, mestadels åberopats 1 § i Norges Grundlag och i Riksakten, enligt hvilka §§ Norge är reit fritt oell sjelfständigt rike.»
Men ett lands frihet och sjelfständighet förutsätter icke att det, förenadt med ett annat land, skall vara med detta fullkomligt likställigt, i synnerhet om föreningen skett med ett betydligt större och mera befolkadt land: och frihet och sjelfständighet har ett land, lika väl som en enskild person, åt sig bevarat, äfven om det, i förhållande till ett annat, icke al.lid skulle få uppträda såsom med detta »fullkomligt likställigt.»
I alla händelser lära icke de fall, der en likställighet finnes medgifven. betyda mera för erkännandet af denna såsom allmän grundsats, än de förhållanden, i afseende å hvilka unions stadgandena tydligen visa, att någon likställighet ej varit afsedd, bevisa emot erkännandet af en sådan grundsats.
Det bör dessutom erinras, att då obestridligen någon allmän likställighets grundsats icke finnes i Norges grundlag uttalad och, enligt hvad ofvan är visadt, Riks-akten, som icke heller innehålier någon sådan allmän förklaring om likställighet, tillkommit på framställning af Sveriges Rittes Ständer och i enlighet med af dem uppgjordt förslag, de förmåner, som sålunda ä* Norge medgåfves genom att, u Öfver hvad Norska Grundlagen innebar, för vissa fall medgifva likställighet, icke rätteligen kunna eller böra gifvas annan än en inskränkt tolkning och föjaktiigen ej berättiga till på-tåendet om en fullkomlig likställighet i aila hänseenden Emot en sådan tolkning talar ock det förhållande, att i Norska Grundlagen blifvit gjorda förbehåll till följd af hvi ka Norges förpligtelser i vissa fall ej äro desamma, utan mindre än Sveriges, och då äfven från Norsk sida. väl icke yrkas att Sveriges ställning i unionen sku le vara lägre än Norges, hv Iket likväl b!efve fallet om likställighet i rättigheter vore förenad med till Norges förmån gjorda oiikheter i förpligtelser så visar sig även häraf att likställighets-gruudsa .sen icke äunu är gällande och at* ic»e någon de båda rikena emellan redan ttäffad öfverenskommelse påkallar dess förverkligande.
1 f'åga åter derom hvi ka grundsatser, som vid en revision af förenings-fördraget borde tö jas. torde det vara af synnerlig vigt au taga i beTaktande. dels under hvilken forutsä tning hittills amagna stadganden tillkommit, dels ock hvad syftemål föreningen numera lofvar att uppfylla och i hvilket eller hvilka afseenden den är af vist och betydelse för de båda rikena
Det visar sig härvid otvetydigt att man ä Sveriges sida afsäg och hoppaOes på eu sådant närmande de bå ta folken emellan, som har s n rot i ömsesidigt förtroende och att man tänkte sig det a iäuast och bäst kunna tiihägabringas derigenom, att allt tvång emot det mindre ta rika folket aflägsnades och att såmedelst den obestridliga fördelen för båda föiken af eu innerligare öret ina ficv tillfälle alt småningom mer och mer tii.v;nua sig erkännande, utan att, genom äsidosäuaude af något - Allm. Besv.- och Ekon.-VIskottets Betänkande N:o 37. 29 dera folkets anspråk, närmandet dem emellan gjordes förhatligt.
En sådan förhoppning var sä mycket naturligare, som Sveriges folk, under medvetandet af sina afsigters renhet. kunde förvänia att öfver ygelsen om den fasta sammanslutning, båda folkens väl kräfde, snart skulle föra begge in på den bana, der deras bästa snarast och säkrast kunde vinnas, helst dä åt båda de nära beslägtade nationaliteterna lika fritt utrymme lemnades att göra sig gällande.
Denna förhoppning har icke blifvit uppfylld.
Norska folket har i sin hängifvenhet för sträfvandet att bevara sin nationalitet, betraktat hvarje förslag, åsyftande att förverkliga det närmande folken emellan, som, enligt Sveriges föreställning, skulle utgöra föreningens syftemål och styrka såsom försök att på bekostnad af Norges nationalitet, sammansmälta folken, samt fördenskull afvisat hvarje tillmötesgående uti ifrågavarande riktning, och. allt efter som sympatier härför kunnat visa sig i Sverige eller i Norge, nära nog stämplat dessa såsom ett attentat eller ett förräderi mot Norges sjelfständighet och slatshöghet.
Men då saken kommit i detta skick, hvilka äro dä de fördelar, som af den politiska föreningen mellan länderna skulle heintas?
De kunna vara af (vå slag: i det yttre, större kraft till gemensamt försvar; i det inre, de fördelar, som folken ömsesidigt kunna hemta af lättad gemenskap i handel, i öfriga affärsförhållanden, i rättsligt afseende samt genom antagande af likformiga inrättningar för dessa och andra ändamål.
Men hvad dessa sistnämnda fördelar angår, så låter det ej förneka sig, att om den allmänna meningen inom de båda folken är gynsamt stämd för dem, de kunna förverkligas utan behof af någon politisk förening, ja hvad Norge vidkommer, saknas ej skäl för antagandet att de skulle läitare kunna genomföras, derest icke denna gåfve fruktan för sammansmältning en ökad kraft.
Åtminstone b ir det svårt att på annat sätt tyda den omständighet, att emot ett väckt förslag i denna syftning kunnat anföras det skäl. »tt den politiska föreningen mellan Sverige och Norge icke nödvändigt fordrade detsammas antagande, ett skäl, som naturligtvis förfaller i samma stund den politiska forén ogen ej vidare existerar.
Följden häraf blir emellertid, a t vigten och betydelsen af föreningen numera egentligen är att söka i den ökade kraft till gemen-anu försvar mot yttre fiender, som de båda länderna derigenom erhålla en vigt och betydelse, sorn är desto större, då de, hvar för sig mindre Stater, g m m sitt läge kunna utsättas för mäktiga grannars eröfringsförsök. ålen från denna synpunkt af det gemensamma försvaret, såsom föreningens egentliga syfte, ligger det ock i öppen dag hutu litet någon likställighet eger rum eller någonsin lärer kunna förverkligas.
Jentlikhet i rättigheter måste förutsätta och medföra jemlikhet i skyldigheter.
Denna regel gä ler för Sia er, som för enskilda, och der en afvikelse från densamma inirädt. der har ock jentlikheten upphört och i stället för likställigheten inträdt den med större skyliigheter betungades underordnande uuder den hvilken, sä att säga.
.lör lägre pris beräiiuas att erhålla de förmåner, den andre nödgas dyrare betala.
För del gemensamma försvaret ställer Sverige lili Uuions-konuugens disposition hela sin för' 30 Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 37. svars-styrka, medan Norge genom Grnndlagsbud betagit