Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hvarför narrade Du oss att det icke var
det äfven för att lugna Er.
Jag trodde sjelf det inga var, och då sade jag
nu också tro mig när jag yppar för Dig mina hemligaste tankar.
Jag tror Dig när Du säger det; men Du skall
fantasier och inbillningar.
Men Du får icke komma med Ditt vanliga om
Du tycks ha anledning att frukta något sådant.
och Din klentrogenhet. -- Nåväl, men Du får icke tala om det för någon -- lofva mig det!
Jag fruktar icke något, men jag känner Dig
Jag lofvar det!
ligt:
Jag eger half bevisning på att Maurice är skyldig, eller åtminstone grundade misstankar...
Jo, kan Du tänka Dig, fastän det är förskräck-
Du säger!
från mig i skogen, sade han sig vilja se Marion
Hör på, får Du döma.
-- När Maurice skildes
ensam, medan modren var ute.
Nu uppdagas efteråt att han råkat modren!
Han har således ljugit för mig!
FJERDE AKTEN ADOLPHE.
godt, men hur kan man deraf sluta till att han begått mordet?
Det sista är möjligt och motivet kan ju vara
Du inte det? -- Förstår
Du inte?
mig endast angifva honom, så få vi se om han kan konstatera alibi.
Derför att Du inte vill! -- Men då återstår
Du, liksom han, är på gränsen -- af
Låt mig säga Dig hela den bittra
sinnessjuka.
Ni äro gripna af misstänksamhetens onda samvetena.
demoner och sarga hvarandra med de till hälften
Få höra om jag nu gissar rätt:
Han misstänker
också Dig för att ha dödat hans barn?
Ja, så vanvettig är han!
egna ej!
Du kallar hans misstankar vanvettiga, men Dina
tänker honom orättvist.
Bevisa Du först motsatsen, eller att jag miss-
tion har ådalagt att Marion dött i en känd sjukdom, hvars konstiga namn jag glömt.
Ja, och det är lätt gjordt! -- Förnyad obduk-
Protokollet står tryckt i dagens tidning.
Det tror jag inte på; det kan vara förfalskadt.
veta det öfverskridit gränsen.
Akta
Dig framför i fängelset.
Akta Dig!
Akta Dig, eller har Du utan att
allt att utslunga beskyllningar som kunna föra Dig Han lägger handen på hennes hufvud.
Du hatar Maurice?
Gränslöst.
kommen!
När kärlek blir hat, då var kärleken redan an-
HENRIETTE. lugnare.
alla förstår mig!
Tala Du, som ensam af
Men Du vill inte ha några predikningar.
Har Du inte annat att bjuda på?
Inte annat.
Men de ha hjelpt mig.
Predika då!
knifven i Din egen böld, ty det är der Ditt onda sitter!
Försök att vända Ditt hat mot Dig sjelf.
Förklara Dig!
fälle odla Ert samvete tillsammans.
Afbryt
Skiljs först från Maurice, att Ni icke får till-
artistbana som icke var betingad af någon annan ten och glada lifvet -- Du ser hur pass gladt det var.
Res hem till Din mor...
kallelse än att komma ut, som det heter, till frihe-
Någon annorstädes då!
hemlighet och att jag vet hvarför Du icke mottog utmärkelsen!
Adolphe, jag antager
Du vet att jag gissat Din
Förmodar
Du förstod halfqväden visa?
Nåja! -- Men hur gjorde Du för att få lugn?
skuld, fick ånger, beslöt att bättra mig, och inrättade mitt lif som en botgörares.
Som jag antydt: jag blef medveten om min
vete som jag?
Är ångern en nåd man får liksom tron?
Hur skall man få ånger, då man saknar sam-
att den sökes. -- Sök!
Allt är nåd; men Du vet man får den icke utan
HENRIETTE tyst.
Du hårdna och ramla ner i det ohjelpliga.
HENRIETTE efter en tystnad.
Men låt icke ansökningstiden gå ut, ty då kan
Är samvete fruktan för straffet?
sämres ogerningar.
Nej, det är vår bättre menniskas afsky för vår
Då har jag bestämdt samvete också?
Visst har Du det; men...
Säg Adolphe, är Du hvad man kallar religiös?
Inte ett spår.
religion för något?
Det är så underligt alltsammans.
-- Hvad är
kan säga det.
Det förefaller mig ibland vara ett samvete...
Ja ser Du, det vet jag inte! och jag tror ingen
straff, ty ingen får religion som icke har ett ondt
skall göra.
Farväl Adolphe!
Ja, det är ett straff...
Nu vet jag hvad jag
Du reser?
vän!
Farväl Fru Cathérine!
Ja, jag reser.
Dit Du sade. -- Farväl min
Ska det bära af så hastigt?
Vill Du att jag skall följa Dig?
sam som jag kom hit in, en vårdag, troende mig
Det ska vi inte göra!
Jag vill gå ensam, en-
höra hit, dit jag icke hörde; troende att det fanns Går.
något som kallades frihet, som icke fins!
och att hon aldrig kommit hit!
Jag önskade att aldrig denna dam kom igen,
gift här?
Och i alla fall förtjenar hon medlidande, obegränsadt medlidande!
Hvem vet, om icke hon har haft någon upp-
Det förnekar jag inte, ty det förtjena vi alla....
Hon har till och med gjort mindre ondt än vi... FRU CATHÉRINE.
Möjligt, men icke troligt.
har Ni aldrig gjort något ondt?
Alltid är Ni sträng, Fru Cathérine; säg en sak;
BROTT OCH BROTT FRU CATHÉRINE häpen.
Men den som har gått ner sig på svag is har rättighet och skyldighet säga åt andra: gå inte dit!
Svartsjuke Neapolitanaren
PERSONERNE. D ON DIEGO, Hertig af Casano, Riddare af Gyldene Skinnet, Capitaine Général och StatsMinister hos Kejsaren såsom Konung af Neapel. D ONNA ELVIRE, Hertigens af Casano hustru. D ON FERNAND, Grefve af Belmir, Casanos brorson, eremit under namn af THEOTIME. D ON ALONZO, Don Diegos och Donna Elvires son, ett barn af tie år.
D ON CARLOS, Capitaine af Neapolitanska Gardet.
FABIO, Don Diegos Hofmästare.
En okänd.
Vakt.
Don Diegos Betjenter.
Scenen är under Första
Acten i en hermitage bredvid ett gammalt slott, tillhörigt Hertigen af Casano, några Italienska mil från Neapel, och i de öfriga Acter i sjelfva slottet.
Händelsen sker under Kejser Carl V:s tid på 1530:talet.
NEAPOLITANAREN. _______
Theatern föreställer till venster om åskådarne det inre af en eremits boning.
I fonden ses en dörr med en tapet före , som leder till det inre rummet: på sidan en bönestol framför ett stort brunt trädkors , framför hvilket hänger en brinnande lampa.
På bönestolen ligger en dödskalle, och midtemot står ett timglas.
Längre bort står ett träbord med böcker och papper på.
Två halmstolar utgöra alla möblerna.
Högra sidan föreställer en tjock skog.
Längst fram formera träden ett hvalf: vid fonden synes landsvägen , och på afstånd ett högt berg , hvarpå ligger ett gammalt Götiskt slott:
Vid ingången af eremitens hus äro några stockrosor planterade , och midtemot står en stenbänk framför ett stort stenkors.
Ouverturen bör beteckna början till ett oväder: åskan höres på långt håll; den tar till och blir ganska stark.
Då rideauen upplyftes synes den delen af scenen , som är skog , förmörkad , och stark blixt som endast upplyser den.
Man hör åskan slå ner , och genast stannar dundret , men ett starkt regn höres strax efter.
Orchestern stannar härvid och Theotime inkommer ur den inre delen af sin boning.
Regnet fortfar en stund, och mörkret skingras ej förr än vid det tecken, som vid scenen sättes, då dagen återtager sitt rum.
SVARTSJUKE
FÖRSTA ACTEN. FÖRSTA SCENEN. THEOTIME ensam i sin hydda.
I denna enslighet ... åt Himlen allena egnad... O Du! till hvars dyrkan jag mig helgat...
Herr-
90 skare öfver vår själ!
Kan Du ej ur mitt hjerta utplåna den låga, som hvar dag mer stark, mer tärande, återkallar minnet af en olycklig kärlek?
Vid foten af detta altare, bland dessa dödens tecken ... hvad namn, hvad minne vågar jag anförtro dessa murar!
Men Du vet, o Gud!...
Elvire är allt hvad jag älskar...
Elvire...
Elvire rår ännu i ett hjerta, som hon skilt ifrån verldens umgänge, och ur djupet af dödens rike, der hon hvilar, herrskar hon öfver mig med samma makt, som då, i dess första vår, hoppet och skönheten styrkte för henne den dyrkan, som evigt är införlifvad med min själ...
Belmir, hvad säger du?
Med hvad brottslig oro uppfyller du denna boning?...
Du är ej mer den ömma Grefven af Belmir...
Du är skild från verlden...
Du är Theotime, en åt Himlens dyrkan helgad man, åt barmhertighet, åt dygdens tjenst...
Uppfyll det kall du sjelf valt, och bryt ej mera mot den skyldighet du dig pålagt!...
Om du ej kan utplåna en älskad bild ur ditt hjerta, så qväf dock din kärlek, din sorg, och haf åtminstone nog mod att dölja din förtviflan...
(Han kastar sig med ansigtet ned framför korset.)
THEOTIME. E N O KÄND . Förlåt att i denna nattens mörker, under en tid ämnad åt hvilan, jag vågar rubba den djupa D EN O KÄNDE .
A N D R A S CE N E N .
91 tystnad, som här råder, och störa edra heliga betraktelser!
Frukta ej, min Herre, att mig oroa.
Min hydda och mitt bröst äro lika öppna för dem, som behöfva min hjelp eller mina råd; och det Väsende, åt hvars dyrkan mina timmar uppoffras, anser med största behag den tjenst, som egnas våra likar.
Edra tänkesätt äro kända på denna ort...
Det ärende jag nu har, är ett bevis derpå... en hemlighet af mycken vigt... (ser sig omkring.)
Tala, min Herre.
Vi äro ensame.
En gammal man, vid ett slott i denna nejd, nära att skiljas från verlden... uppfylld af oro, samvetsagg och ånger... har på sin dödssäng öfverlemnat mig detta bref, för att eder tillställas ..
.Tag det emot, och besörj att det öfverlemnas till sin ägare.
Ett bref till Kejsaren!
Döm om dess angelägenhet.
D EN O KÄNDE . T HEOTIME . T HEOTIME . D EN O KÄNDE . T HEOTIME . D EN O KÄNDE . T HEOTIME .
Men huru skall jag våga söka tillträde vid Hofvet?
En person af mitt stånd... mitt utseende... min drägt...
92 D EN O KÄNDE .
Om ej dygden och en helig vandel skulle drista träda fram för dem som regera verlden, hvem skall då ha djerfhet att göra det?
Kejsaren är upplyst.
En man af eder vishet skall af honom snarare emottagas, än en annan som all höghetens fåfänga glans betäcker...
Detta bref innehåller döende menniskas sista bekännelse...
En annans lif beror derpå...
Det är allt hvad jag derom vet.
Det gör mig tillfyllest.
Men hvem har det skrifvit?
Hvem skall jag underrätta?
För dem som likna er, är en god gerning mera dyrbar då föremålet är okändt och den göres utan afseende på belöning.
Edert tänkesätt är ädelt.
I morgon skall brefvet lemnas till Kejsaren.
Men ännu en sak af största vigt:
Detta bref får ej falla i Hertigens af Casano händer.
Er vilja skall uppfyllas.
(Den okände går.)
Casano... min farbror... orsaken till mina olyckor... detta eviga föremål för mitt hat ... och som jag aldrig sett!
Hvad betyder denna hemlighet?
... mitt hjerta brinner af åtrå att den T HEOTIME . D EN O KÄNDE . T HEOTIME . D EN O KÄNDE . T HEOTIME .
93 upptäcka.
Svaga Theotime!
Glömmer du än hvem du nu är?... hvad ditt stånd, din pligt äskar...
Qväf, och för evigt, allt minne af din fordna varelse... af Grefvens af Belmir öden?
(Han går in i inre rummet.)
FABIO.
ALONZO. F ABIO .
T R E D J E S CE N E N .
(Man ser Diego hastigt komma fram mellan träden, åtföljd af Fabio , som bär den unga Alonzo.)
Hvilken olycklig händelse!...
Så nära ert slott, hade vi snart blifvit krossade tillika med hästarna och vagnen, genom detta förskräckliga fall.
Säg snarare: hvilken lycka! att under nattens mörker, störtade ifrån en gruflig brant, undvika döden...
Men är du säker att ej min son är sårad?
Ja, Herre; men han dör snart af matthet, om ni ej tillåter oss söka ett ögonblicks hvila i denna koja, dit eldskenet lockat våra steg.
Du vet, Fabio, hur angeläget det för mig är att snart komma fram till slottet, efter denna persons död, i hvars sköte alla mina angelägenheter och de största hemligheter varit anförtrodde...
Du vet att jag i hela denna nejd ej bör iD IEGO . F ABIO . D IEGO .
94 genkännas...
En timmas uppehåll kan röja allt och blottställa mig för stora olyckor...
Men gå, sök skydd för ovädret i denna hydda, under det jag tillbringar det öfriga af natten i skogen under något träd.
Nämn allenast ej att du tillhör Hertigen af Casano.
Men, Herre!
Regnet, stormen, åskan... och hvem skulle här er igenkänna?
Gå, uppfyll min vilja, vårda min son och lemna mig åt mitt öde.
Diego går in i skogen säger han:)
F ABIO .
D IEGO .
(Fabio nalkas hyddan och klappar på dörren.
Afundsvärda tillstånd!
Hvarföre känner jag ej som han, med lugnet i hjertat, inga andra stormar än dem som skaka dessa skogar, ingen annan fasa än ljungeldens?
THEOTIME, som kommer ut.
FABIO med ALONZO. Hvem ni är som vistas i denna boning, haf medlidande med en resande, som under nattens mörker blifvit störtad utför bergsbranterna och söker här fristad för ovädret, jemte detta späda barn, som snart förgås af matthet.
Jas har valt till mitt hemvist detta ödsliga T HEOTIME . F ABIO .
F J E R D E S CE N E N .
95 ställe vid landsvägen, för att stundom kunna äga det nöje ni nu tillbjuder mig.
Känslan af egna olyckor har lärt mig att taga del i andras...
(De gå in) Välkommen i min hydda!
Ni skall finna här tarflighet och lugn: det är allt hvad
Theotime äger, och allt hvad han äger tillbjuder han er.
Ni Eremiten Theotime?
Min tacksamhet för den tjenst ni visar mig, ökas genom den vördnad jag länge hyst för ert namn.
Tag emot detta barn: dess hvila är mig kärare än min egen.
Min Herre, jag märker ni har en faders hjerta.
(Han betraktar Alonzo) Men hvad ser jag?
Hvilken likhet!
Hvem är ni?...
Hvems är detta barn?
Lefva dess föräldrar?
Lefver dess mor?
Ja, dess föräldrar lefva, men okände i verlden... i ett ringa stånd har aldrig deras namn förtjent någon uppmärksamhet.
(Afsides) Himmel!
Månn han känt Casanos son?
T HEOTIME med häftighet för sig sjelf, i det han tar emot barnet och
T HEOTIME .
F ABIO med förvirring.
Förtjusande bild!
Är du en engel lemnad af Himmelen att trösta min sorg? eller en plågoande, utsänd att upprifva mina sår?...
Hvilken häpenhet vid detta barnets åsyn?
F ABIO afsides.
kysser det:
96 (Till Theotime) Jag bör ej dölja för er, att mitt namn är Fabio.
Förlåt min förvirring...
Förlåt min nyfikenhet!...
Detta barns anletsdrag upplifvade i mitt minne hågkomsten af en person, som ej mera är till och som ägt en stor del i mina händelser.
Min fruktan var fåfäng.
Han känner ej Casanos son.
(Åskan fortfar och kastar ned träd i skogen.)
Ovädret fortfar, mörkret ökar sig.
Tillåt mig visa eder det rum jag utsett till eder hvila.
(De gå in i det inre rummet.)
De gå till hvila: deras ögon kunna tillslutas af sömnen, och deras hjertan utestänga bekymret.
Men du, Casano!...
Olycklige Casano!...
Hvem släcker den afgrund, som brinner i ditt bröst?...
... annat än döden?...
De gå till hvila... villdjuren i denna skog hvila... ja, midt under denna storm, denna blixt... i denna elementenas strid... synes mig jord och himmel njuta lugn, emot de våldsamma känslor som sönderslita mitt hjerta.
Kärlek... svartsjuka... hämd ... när skolen j upphöra att plåga den olyckliga Casano?
DIEGO kommer fram ur skogen.
F E M T E S CE N E N .
97 Casano?
(Med häftighet) Otrogna maka!
Du är ej fri, fast döden bortryckt din väktare... jag skall blifva det sjelf... min närvaro skall öka din plåga och ditt straff...
Tro ej att åtta års fångenskap under dessa hvalf hunnit försona Casanos outsläckliga hämd... och denna hemlighet, som ditt otrogna hjerta så länge döljt för mina böner, mina tårar, min förtviflan... jag måste nu veta den, eller skall i morgon, innan solens uppgång, densamma med oss begge i dödens eviga mörker insvepas.
S J E T T E S CE N E N . DIEGO.
FABIO. F ABIO .
Kom in i denna hydda, min Herre; hon bebos af en eremit...
Theotime, denne för sin dygd och gudsfruktan allmänt berömde man, har här sin boning.
Ni känner hans rykte...
ni vågar ej något att eder honom anförtro.
Hans namn är mig bekant... jäg vill följa ditt råd. stannar i det yttre.)
(De gå begge in, Fabio i det inre rummet, och Diego
Hvar är du, Casano?
I hvilket rum har du inträdt?... O Gud!
Detta heliga lugn är ej gjordt att af mitt hjerta smakas.
S J UN D E S CE N E N . DIEGO.
THEOTIME. D IEGO .
Jag har med nöje hört, att den mannen, som lemnar mig tillflykt i denna hydda, är den vise Theotime, som tillvunnit sig allas förundran.
Jag har gjort intet för att vinna menniskors förundran... jag skulle göra allt för att af dem vara glömd, om ej jag kände det hopp, att ännu någon gång kunna vara dem nyttig.
Jag tänker som ni.
Man bör tjena menniskor ... och förakta dem.
Den sällhet, detta lugn eder skänker er vishet och dygd...
Detta beröm tillkommer icke mig.
All min vishet består i att se huru litet jag är visare än andra menniskor... all min dygd, att finna hur litet jag är dygdigare än de... all min sällhet, att glömma mina fordna olyckor och skild från verlden dem undvika.
Vördnadsvärde man!
Ert tal, ert utseende, allt ingifver mig för eder person en aktning, som jag ej kan uttrycka, ett förtroende, som jag än för ingen menniska känt...
Ni ser i mig en olycklig, söndersliten af qval, som vördar edra grundsatser, men ej äger styrka att dem följa.
D IEGO . T HEOTIME infaller.
D IEGO . T HEOTIME .
99 T HEOTIME .
Jag har trott mig ifrån första början af vårt samtal i edra ögon upptäcka ett hjerta, förtärdt af en hemlig sorg.
Jag begär ej att veta ursprunget dertill; men jag har sjelf fordom känt mina plågor lindras, då jag gjutit dem i en väns sköte.
Det är sant: jag är olycklig; men ett evigt mörker betäcker mitt öde.
Min välfärd, min heder äskar att det förtiga.
Ni finner sjelf huru mycket ni kan mig upptäcka, och jag, att man ingen rätt äger till andras förtroende, innan man lemnat sitt eget...
Vet då, att under detta tak, hvars lugn ni synes skåda med afund, andas ett hjerta, fordom rof för de våldsammaste passioner, och som ännu, oaktadt det namn af vishet, hvarmed man mig hedrar, dagligen sönderslites genom blotta minnet af hvad det för evigt förlorat.
Ni har då känt kärleken... D IEGO med djup sorg. T HEOTIME . D IEGO .
Ack ja, till min plåga och till min förtviflan.
Och känner ni svartsjukan?
D IEGO häftigt.
Tiden har ej gett mig tillfälle att utösa hela kalken af kärlekens plågor...
Evigt skild ifrån den jag älskat, men förvissad om dess kärlek...
100 D IEGO med ökad häftighet.
Theotime, ni var aldrig olycklig...
Kärleken kan sänka oss i sorg, men han är dock vår vän ...
Svartsjukan är vår bödel.
Ni ser i mig en olycklig man, som, förvillad genom kärlekens makt, gjort hela sin slägts olycka, störtat i grafven sin far och föremålet af sin kärlek, upplyftat en af brottet beväpnad arm emot sin egen slägt, och ändteligen kastat sig sjelf i ett djup af sorg och förtviflan, som denna drägt fåfängt söker dölja, och som ensligheten af detta rum, mina tårar vid foten af detta altare, och betraktelsen af dessa dödens sinnebilder aldrig kunna stilla.
Ert öde är grymt... men ni har varit älskad.
Men skild genom min faders stränghet från dens åsyn, som jag älskade, öfvergaf jag emot hans vilja ett fädernesland, som blef mig förhatligt, och en slägt hvilken jag ej sett sedan min barndom, och som hoppades i mig finna ett stöd...
Kastad af åtskilliga skiften och af de flesta ansedd för död, blef jag efter några års förlopp underrättad, att min fader lemnat verlden af sorg öfver en förlorad son, och att min älskarinna genom tvång skulle med en annan ingå oupplösliga band...
Förtviflad skyndar T HEOTIME . D IEGO . T HEOTIME .
101 jag mig hem att hindra denna förening, eller att i dens blod som gjorde min olycka, utsläcka min hämd...
Kärleken styrde mina steg... hämd och svartsjuka beväpnade min arm...
Då jag nalkas staden... stället... det hus der mitt hjerta var fängsladt...
I samma ögonblick... O Gud!
Huru leker Din Försyn med oss dödliga!...
I samma ögonblick ser jag ur detta hus komma emot mig en mängd af folk... långsamt gående, med alla tecken af bedröfvelse...
Ack Herre!
Har ni älskat, så har ni redan gissat att man förde till grafven min älskarinna.
Ni har varit olycklig... men älskad.
Slagen som af ljungelden, darrande, faller jag på en sten...
Du skall ej dö ohämnad! ropade jag i min maktlösa förtviflan...
Du skall ej dö allena!...
Ännu återstå två offer: han, som velat lefva endast för dig, och denne tyrann, som gjort vår olycka...
Beväpnad med en dolk, efterfrågar jag hans namn... O Gud!
Döm om min förskräckelse.... min fasa!
Denna person, efter hvars blod jag törstade, som mitt brottsliga hjerta ville uppoffra, var min närmaste anhörige... den sista lemningen af vår slägt... med ett ord: min farbror...
Ert öde väcker allt mitt medlidande.
D IEGO . T HEOTIME . D IEGO .
102 T HEOTIME .
Väckt af denna grymma tidning, såsom ur en förskräcklig sömn, uppgick på en gång ett himmelskt ljus i min själ...
Beröfvad allt hvad jag kunde älska, kände jag på en gång alla band falla, som fästat mig vid verlden, och mitt hjerta blef lättadt från den börda destamma så länge tryckt.
Jag beslöt att åt Himlen helga de få dagar, som ångerns smärta kunde lemna mig öfriga...
Sedan den tiden har jag bebott denna hydda...
Man anser mig för död, och ingenting är i stånd att mera bryta de heliga förbindelser jag här ingått.
Theotime!
Edra olyckor hafva sett sitt slut; men mina kunna aldrig upphöra.
Hvem var mer än jag af ödet ämnad åt sällheten?
Född i ett högt stånd; arfvinge till stora rikedomar, Kejsarens rådgifvare och vän, förenad med det skönaste fruntimmer i Neapel... är det denna otacksamma, för hvilken mitt hjerta brinner, för hvilken jag allt uppoffrat... som, då jag äger hela hofvets afund, gör mitt öde olyckligare än den lägsta slafs... och då jag endast för henne andas, med ormar uppfyller mitt bröst...
Ni är då ej älskad!
Men vänta allt af tiden, skyldigheten och förnuftet.
Om jag endast vore hatad!...
103 Jag hade då öfrig en gnista af hopp; men... den grymma är mig otrogen.
En annan har intagit dess hjerta...
Kort efter vår förening har ett bref, skrifvet af henne sjelf, fallit i mina händer.
Allt sedan bär jag en afgrund i detta hjerta.
Men detta bref kan vara diktadt...
Hvad visshet äger ni om dess trovärdighet?
Hon har erkänt det, den trolösa; men det är mig omöjligt att aftvinga henne bekännelsen om den förrädarens namn, som gör min olycka.
Men glömmer ni då hederns lag?
Kan ni vara nog svag att ännu hysa en låga, som är er ovärdig?
... att uppoffra edra dagars lugn åt en maka, som förtjenar allt ert förakt?... D IEGO . (Under det följande förvandlar sig Diegos häftighet i
Ack, Theotime!
Jag kan älska den grymma...
Jag kan hata henne...
Jag förbannar den stund som först visade henne för mina ögon...
Men förakta henne...
Det står ej i min makt.
Beklagansvärda menniska!
T HEOTIME . D IEGO .
ett slags förvirring.)
Och under dessa qval, hvarmed hon mättar mitt hjerta, svär hon att hon är mig trogen...
104 att detta bref är skrifvet innan vår förening...
Än mer (med mer häftighet) skulle ni tro det?
Den grymma!
Hon svär att hon älskar mig... mig allena...
Den trolösa! O!
Måtte ej svartsjukan förblinda edra ögon?
Ni tar hennes försvar...
Blinda menniska!
Har ni ej känt kärleken?
Hvarföre denna eviga hemlighet, om hon ej ännu älskar honom?
Hvarföre denna förtigenhet för mig, om jag är älskad?
Hon fruktar att uppoffra denna förrädare, men ej att lemna qvar den dolk hon tryckt i mitt hjerta.
Jag beklagar er häftiga känsla, utan att densamma gilla...
Om detta namn en dag blir er bekant, hvad ämnar ni då?
Hvad hör jag?...
Om detta namn blir mig bekant...
Theotime!...
Min vän!
Min välgörare!...
Säg...
Skulle ni känna honom?...
Ni frälsar mig...
Ni skänker mig lifvet ... hedern...
Stilla er förvirring.
Hvad upplysning skulle jag kunna lemna er?
Men om eder maka lät sig beveka till det förtroende ni så ifrigt söker, hvad vore då er föresats?
T HEOTIME . D IEGO förvirrad.
T HEOTIME . D IEGO . T HEOTIME .
105 D IEGO häftigt.
Att med den förmätnes död hämnas min oförrätt och min förtviflan... att i hans blod utsläcka min svartsjuka, min harm och åtta års plågor.
Grymma menniska!
Det är då ej kärlek ni söker; det är blod: och ni begär af mig tröst och råd? och ni vågar träda in i denna åt den Högstes dyrkan och åt menniskokärleken helgade fristad?...
Förtär er sjelf med svartsjukans gift!...
Mördar en kanske oskyldig maka!...
Bär ibland villdjuren i denna ödemark ert tigerhjerta!
... men ohelga ej detta rum med ett raseri, som skall ådraga er himmelens straff och förbannelse.
Ack Theotime!
Ni förkrossar mitt redan sönderslitna hjerta...
Skona mig!...
Förlåt min förtviflan!..
Haf medlidande med min olycka!...
Svaga menniska!
Om ni ej genast återkommit från detta utbrott af raseri, så hade mitt hjerta evigt för eder varit tillslutet.
Ni är från denna stund min enda tillflykt...
Följ mig till det slott i denna nejd, der min olyckliga maka i åtta års tid, döljd för menniskors åsyn, tillbragt sina dagar i ett hemligt hvalf... D IEGO . T HEOTIME . D IEGO efter någon tystnad.
106 T HEOTIME .
Hvilken grymhet!
Måtte ni (Himlen ingifver mig denna tanke) måtte ni med era föreställningar, med eder vältalighet bringa henne att upptäcka denna hemlighet, på hvilken min sällhet och mitt lugn bero!
Den Högste allena kan eder dem återge.
D IEGO fattar hans hand och för den till sitt hjerta med en çon-
Här, här... sitter en dolk... djupt intryckt.
Ryck den ut, eller stöt den ner, och sluta mitt qval: det beror af er.