Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anförande till Protocollet i II. H. S. Const.
Utsk. den 7 Augusti 1812 af Grefve Mörner, Adolf Göran.
Den 7 Augusti 1812 367 frågan om ersättning för förfärdigade capotter i sin mon lika väl gemenskap med beskattningsrätten, som frågan om Conscription, med Ständernas rätt att vidtaga medel, och stifta lagar till allmänt försvar.
Att en sådan blandning af höga och triviala mål skulle inskränka tankeflygten, vore en högst beklagelig följd, enär en sådan blandning af ämnen icke en gång i Konungens Conseil kan undvikas, enär den åtminstone är oskiljaktig ifrån hvarje Embetsmans befattning som, vid en större verkningskrets, måste igenom detaillernas granskning, bereda det helas fullkomlighet och bevaka enskildtas, likasom det Allmännas rättigheter.
Att, till minskning i Ständernas göromål, utvidga folkets Petitions rättighet och inrätta Oeconomi® Comitéer, med vidsträktare verkningskrets än den nuvarande hushålls sällskap, är visserligen en både populair och måhända i flera afseenden nyttig tanka, som också uti en något olika form, redan blifvit i en trykt skrift (Blandade ämnen) förut yrkad; men innan denna idée kan verkställas, torde det fordra en nogare undersökning huruvida Petitionsrättigheten skulle, hos en dervid ovan Nation, rätt begagnas, huruvida icke Oeconomi® Comitéernas ökade magt, kunde blifva en anledning till uppehåll, snarare än till skyndsam verkställighet.
Att imedlertid, innan detta blifvit afgjordt, utur Regerings Formen utesluta Allmänna Besvärs och Oeconomi® Utskottet, med alt hvad om Ständernas befattning i detta afseende är sagdt, kan jag så mycket mindre för min del bifalla, som jag tror Nationen skulle derigenom förlora en rättighet, utan att hafva någon annan i stället, och som jag vill hoppas, att, ju längre närvarande Constitution äger bestånd, ju mera skola Besvärs och Oeconomi®-Utskottets göromål få en ädlare och högre rigtning.
Jag tror icke heller man kan med skäl säga, att detta Utskotts göromål uppehållit de öfriga Riksdags-Ärendernas gång.
Det har, i min tanka, icke uptagit annan tid än den, som under afbidan af de öfriga Ärendernas beredning varit ledig; och Oeconomi® Utskottets befattning är till sin natur icke sådan att den skulle kunna uppehålla någon Riksdags afslutande.
Om det skulle anföras, att frågan om Bränvins rättighetens inskränkning och reglerande uptagit en stor del af Ständernas tid, så lärer man å andra sidan ej kunna neka, att sådant bör tillskrifvas ämnets, icke Utskottets, beskaffenhet, och att, likasom
Ständerna i detta mål föga lära vilja afstå sin rättighet till deltagande i beslutet, så har också detta ämne, långt innan närvarande RegeringsForms inrättning, utgjort ett föremål för deras upmärksamhet.
Hvad som, vid detta tillfälle, i afseende på Ståndens pröfnings rättighet, vid motioners uptagande blifvit föreslagit, har mycken likhet med hvad jag, vid 2 :ne föregående Riksdagar, i afseende på förståndet af 56 § i Regerings Formen, sökt göra gällande.
Jag har nemligen trott en skillnad borde vara imellan Individuens rättighet att väcka en fråga, och Ståndets att remittera den; Jag 368 Den 7 Augusti 1812 har trott att denna sednare, såsom medförande en oundviklig pröfning och ett sluteligt afgörande icke borde bero af en enda individu; att dennes rätt vore fullkomligen iagttagen derigenom, att han fått i Ståndet anmäla sitt åliggande; att det vore Ståndet, som borde afgöra huruvida den väckta frågan vore värd upmärksamhet, att Ståndets bifall till remiss borde betyda hvarken mer eller mindre än detta.
Jag bekänner att jag till en hufvudsaklig del blifvit förd till denna tanka, af den mängd öfverflödiga, för att ej säga skadeliga motioner, jag vid 1809 års Riksdag hörde anföras.
Men sedan min framställning hvarken då eller vid 1810 års Urtima Riksdag blef antagen, sedan jag erfarit, att vanan vid rättighetens utöfning, minskat dess missbruk, att igenom nu antagne method, discussionerna inom Stånden, åtminstone till en stor del, igenom målets utredning förkortas, ofta förekommas, har jag trott att min farhoga för möjliga olägenheter vore till äfventyrs ogrundad, att åtminstone det borde lemnäs till framtiden att afgöras, huruvida behofvet skulle påkalla rättelse. 2 :o.
Vid det den värde Författaren behagat anföra angående Justiti® Ombudsmans Embetet vore må hända tillfälle till en vidlöftig afhandling både för och emot.
För att imedlertid icke synas undvika att yttra min tanka, torde det tillåtas mig få åberopa mig ett i Litteratur Journalen för år 1811, N :o 241 infördt yttrande* som med min öfvertygelse närmast öfverensstämmer.
Men då frågan om detta Embetes tillvarelse längesedan inom Riks-Stånden är väckt, och hvilar till Riksens Ständers afgörande, tror jag att något vidare svar derå ifrån närvarande Constitutions-Utskott icke är af nöden. 3 :o. Deremot torde anförandet angående Opinions Nämnden fordra en närmare utveckling.
I förbigående får jag erhindra, att ordet Opinions Nämnd finnes ingenstädes i våra Grundlagar, att om det kommit i allmänt bruk, berättigar det likväl icke till någon allmän slutsats.
Ilvad åter sjelfva frågan angår, synes den hufvudsakligen bero på uplösningen af det problem, huru man skall förena grundsatsen af Högsta Domare magt ens oberoende, med den Samhällets fordran, att icke samma Magt skall utgöra en aldeles ocontr ollerad och oförbättrelig del af Lagskipning en?
Om en man, som vid dess tillsättande ansetts värdig sin plats, sedermera icke skulle blifva det; om sjelfva säkerheten om besittningen skulle verka mera svaghet för frestelserna, om ändteligen ett fortsatt nekande att emottaga tjenstledighet, skulle åt ålderdomsbräckligheterna gifva ett hufvudsakligt inflytande; om, under en sådan ställning, ingen utväg gåfves att skilja en eller flera sådana personer från deras befattning, skulle icke då en sådan Corps utgöra likasom en Status in Statu och hvad blefve väl följden af en sådan sjelfständighet hos Embetsmän, som icke vore ansvariga för annat än uppenbara grofva förseelser?
Den 7 Augusti 1812 369
Man torde svara, att Konungen borde i sådant fall hafva rättighet entlediga dem.
Jag vill icke neka, att det är mera tillfredställande att blifva dömd af sin Konung än sina likar; men jag frågar hvad blifver i det fallet
Domare magtens oberoende?
Och vore väl altid
Domaren derföre säkrare om ett opartiskt bedömmande?
Hvem svarar före, att icke en lömsk förtalare kunde i tysthet hos Regenten förklena dess tänkesätt, när den icke kunde angripa dess gerningar, och huru, i fall en sådan vunne förtroende, kunna förvara sig?
Man torde härvid invända, att det är just den närvarande Lagens olämplighet till en Nation, hvilken icke synes hafva tillräcklig dygd eller mognad för dess utöfning, hvilken ofta småagtig i sina vuer och afvundsfull i sina omdömen, är mera fallen till ovilja, än till ett rättvist bedömmande af de högt upsatte Embetsmännen, att det är denna sinnenas benägenhet, som fordrar Lagens afskafliande.
Men jag frågar, äro ännu de olägenheter man rönt, så betydliga, att de öfverväga dem, som ett förändradt förhållande kunde i en framtid medföra?
Hvad bevisar detta annat, än att man nu lärt att visare begagna en rättighet, vid hvilken man första gången var mindre försigtig, och för öfrigt, hvem har afgjort, att denna minoritet verkat på Nationens omdöme?
Just derföre att dessa Ständernas Electorer äro menniskor som alla andra, underkastade misstag och passioner; just derföre är det icke efter någras, men pluralitetens beslut, som man velat att Nämndens Utslag skulle anses äga någon kraft, just derföre har man äfven fordrat ett sammanstämmande af två tredjedelar af de röstande, innan någon Domstolens Ledamot kunde ifrån sin plats entledigas.
I alt annat fall, huru skulle icke den uplysta delen af Nationen, och snart med densamma äfven allmänheten erkänna, att en Cabal gifvits, eller ett origtigt begrepp blifvit upfattat, att således Högste Domstolens Ledamöter blifvit oförtjent angripna?
Det är ömt, och kan vara sårande att, genom en sluten sedel, finna sig orätt bedömd, och om ett lindrigare medel, till samma ändamåls vinnande, gifves, skall jag gerna både föreslå och antaga det.
Men i brist deraf är frågan nu, om olägenheten för den enskildte är större än den, som af ett motsatt förhållande kunde upkomma för Samhället?
Jag vet rätt väl, att, om 103 § i RegeringsFormen varit borta utur vår Grundlag, skulle det utan tvifvel beredt densamma ett större antal anhängare; men jag frågar ännu en gång, äro en del enskildtes, vid sina tillfällen äfven icke 24 370 Den 7 Augusti 1812 obilliga missnöjen ett skäl att förkasta hela stadgandet?
Om det icke gifves någon annan utväg att bibehålla Domare Magten i det slags beroende af Allmänna omdömet, från hvilket den icke synes böra vara befriad, är det med fullt skäl, som man anser detta voteringssätt såsom så högt sårande för Individuernes heder eller lugn?
Jag högagtar på det högsta den granlagenhet om enskildtes säkerhet i dessa afseenden, som den värde Författaren, vid flera tillfällen yttrat, och jag önskar med honom, att hvar och en måtte till sina rättigheter njuta den helgd, som man med skäl kan fordra.
Men för att veta hvad som i sådant fall kan begäras, låtom oss betragta hvad som kan förloras, hvad som kan erhållas.
— Jag kan, för min del, icke antaga, att ett eller annat Nej, vid en sådan Nämnds votering, kan anses såsom ett bevis att Domstolens Ledamöter derföre förlorat någon betydlig del af nationens förtroende, ännu mindre att deras heder är angripen.
Jag vet, att man definierat ordet heder med andras goda omdöme om en persons värde och förhållande, men man måste också medgifva, att det är icke en eller annans, men Allmänhetens och i synnerhet de uplystas och rättsinnigas goda omdöme, söm utgör målet för den redlige mannens önskningar, och att detta goda omdöme icke grundas på ögonblicks intryck, på partiella motgångar, eller vundna fördelar; Men på en hel lefnads ådagalagde bevis af redlig duglighet och sannt värde.
Hvem kan hindra att icke hans gerningar skola bereda rättvisa åt hans rygte?
Jag vet att förtjensten ofta blifvit misskänd, att den ibland lidit oförrätter; men jag frågar, har det länge varit af Allmänheten.
Jag tror derföre att en man visserligen kan smädas och någon gång misskännas, men jag tror ej han kan vanhedras, utan genom sitt eget upförande.
Jag undrar visserligen icke på den grad af känslighet, som smädelsen i sednare tider väckt, och jag är långt ifrån att taga denna sednares försvar, men då jag väl kan finna att förtrytelse deraf kan upkomma, kan jag aldrig begripa att enskiltes heder och anseende kunna, i längden annat än genom eget förvållande, förloras.
Just derföre att heder och ära bero af Opinion, finner jag ej, att en eller annan enskildt man kan anses äga rättighet eller förmåga, att, genom sitt omdöme, bestämma Allmänhetens.
Jag tror att den angripne har altid den utväg öfrig att låta sina gerningar tala, och af tiden och uplysningen vänta uprättelse.
Ännu mindre kan jag inse att en Corps, sådan som Högsta
Domstolen kan af en eller annan obetänksam Voterings
Sedel lida något till sitt anseende.
Alt hvad som deraf i det högsta kan slutas, är att en eller annan af Domstolens Ledamöter haft någon ovän bland de voterande, eller att, bland dem Den 7 Augusti 1812 371 funnits olika sätt att se saker eller måhända någon lättsinnigt röstande, och intet-dera synes mig kunna verka på Domstolens anseende hos Nationen.
Att imedlertid detta kan sättas i fråga, är visserligen en olägenhet; men kunna alla sådana afhjelpas?
Det är för den enskildte Medborgaren ofta af mera vigt, att ej hos sin Regent förtalas, än om han skulle blifva det inför Allmänheten, likväl gifves icke någon utväg att förekomma det icke en lömsk smädare kan dikta afsigter eller vanställa gerningar, för att utestänga en medtäflare eller hämnas på en ovän, och i detta fall har den anklagade intet medel öfrigt till sitt försvar, ingen tillflygt annan än Regentens rättvisa och uplysning.
När misstankar kunde väckas äfven hos Henric 4 emot Sully, måste en sådan möjlighet åtminstone kunna supponeras, och jag har dermed endast velat visa att det ges ömmande händelser, hvilka ej kunna förekommas, att derföre vid valet imellan svårigheter, är det den minsta, som måste väljas.
Jäg bekänner att det är under denna synpunkt, som jag anser 103 § :s stadgande.
Likväl skulle jag önska att det närvarande kunde, igenom sin form, få någon ting mindre obehagligt.
Jag tror det ligger i första frågans beskaffenhet, och att det är den. som kunde afhjelpas.
Om 103 § så vida förändrades, att ifrån ordet ådragit till och med ordet förthy, som i 1 mom. förekommer, hela strophen utginge och meningen blefve följande likväl kunde anses höra ifrån utöfningen af Konungens
Domsrätt skiljas, så tror jag att detta uteslutande icke skulle hos Nämnden minska begreppet om sakens vigt, men väl det obehagliga af Voteringen för dem, som vore föremål derföre.
Om sedermera hela första Voteringen uteslötes och efter ordet tillsamman följande infördes: »Hvarje af de röstande inlemne då en sluten, hoprullad och omärkt sedel, som antingen icke innehåller något namn, och då utmärker, att den röstande ansett alla Högsta Domstolens Ledamöter böra bibehållas, eller genom upgift af ett eller flera namn, utmärker den eller de, som den röstande ansett böra ifrån Embetet skiljas.
Befinnes vid öpnandet af de öfriga, att en eller flera af Domstolens Ledamöter, fått mer än en tredjedel af de röstande emot sig, anställes ny Votering om de 3:ne ibland Högsta Domstolens Ledamöter, mot hvilken de flesta rösterna sig förenat, och skall då två tredjedelar af rösterna erfordras för att Riksens Ständer må kunna hos Konungen anmäla att den eller de blifvit ansedde böra ifrån Justitia' Råds Embetet entledigas.
Till dess att någon bättre utväg än denna blifvit uttänkt att vinna det förstnämnde ändamålet, är detta, efter min tanka, den enda förbättring, jag tror § kan undergå, men som möjligtvis 372 Den 7 Augusti 1812 ännu genom en redigare ordställning torde vid mera ledighet, kunna blifva mera verkelig. 4:o. Hvad Memorialets värde Författare anmärkt om Voteringen med slutna sedlar, gör visserligen heder åt hans känsla af Göthiskt och Svenskt mannamod och oförställd redighet, men är, frugtar jag, icke nog afpassadt efter närvarande tidehvarfs seder och personers igenom mångartade förbindelser altför invecklade enskilta förhållanden.
Det torde vara lika fåfängt, att i detta afseende vilja förändra en åldrig vana, hvilken vunnit burskap, som det just af detta skäl, och under ett sådant samhällsskick torde vara mindre underligt, att en Riddersman vågade på RiksSalen inför Konung Gustaf III begära detta Voteringssätt, och utmärka det såsom hjertats sanna tolk.
Montesquieu har också på visst sätt förklarat detta, då han säger: »Sans doute, que lorsque le peuple donne ses suffrages, ils doivent étre publics.
II fant que le petit peuple soit éclairé par les principaux et contenu pär la gravité de certains personnages.
Mais lorsque dans une Aristokratie le corps des Nobles donne les suffrages, ou dans une
Démocratie le senat, comme il n’est lå question que de prévenir les brigues, les suffrages ne sauroient étre trop. secrets».
Esprit des Lois, Tom.
1 Liv. II Ch. II.1 Jag tror icke att detta är helt och hållet lämpeligt till Sverige, men jag tror icke heller, att Engelska Parlamentets voteringssätt kan tjena till efterdöme i vår Statsförfattning.
Parlamentets fortsatta tillvarelse gör det till en mans hela kallelse att vara folksrepresentant, då härstädes den är endast ett Interims updrag.
Sådant förutsätter genast en olikhet i ställning och beroende, som för denna frågas afgörande är af yttersta vigt, och som icke lärer medgifva någon förändring i de omnämnde §§ af Regeringsformen. 5 :o. Frågan om förändring af Stats Secreterare Inrättningen är deremot ibland dem, som fordra en noga granskning och utarbetning.
Jag har längesedan med mycket nöje läst den omnämnde af handlingen,2 men är ännu icke rätt säker huruvida RegeringsFormen för införande af en sådan förändring lägger något väsenteligt hinder.
1 Citatet är icke fullständigt.
Det lyder i sin helhet:
Sans doute que ... publics; et ceci doit étre regardé comme une loi fondamentale de la démocratie.
II faut que le petit peuple ... personnages.
Ainsi, dans la république romaine, en rendant les suffrages secrets, on détruisit tout; il ne fut plus possible d’éclairer une populace qui se perdoit. Mais, lorsque ... trop secrets.
(Citerat efter De L’Ésprit des Lois ... A Paris, de rimprimerie et de la fonderie stéréotypes de Pierre Didot l’ainé, et de Firmin Didot, Au XII.
(1803).) 2 Löwenhjelm hade jämte sitt memorial till utskottet överlämnat en av honom författad avhandling i detta ämne, som finnes införd i Krigsvetenskapsakademiens handlingar för år 1808, tryckta 1811.
Den 7 Augusti 1812 373 6 :o.
Mera olika äro mina tankar med den värde Författarens, i anseende till 81 § RegeringsFormen om Grundlagsfrågors upskjutande.
Det torde vara märkeligt att denna § som medgifver Grundlagens förändring i en viss ordning, för upskofvet dermed, blifvit mera critiserad, än det stadgande i alla föregående RegeringsFormer, som bjöd deras eviga oföränderlighet.
Den coereitiva kraften saknas lika mycket i båda dessa fall, men synes i det förra icke mera oumbärlig, än många andra stadganden, hvilka angå de Lagstiftande och den Verkställande Magtens inbördes förhållanden.
Stånden äro, under sina öfverläggningar och beslut, bundne vid vissa formaliteter och inskränkningar.
Om de ej iagttaga dem, kunna väl föreställningar deremot göras, men någon egentlig Coercitiv kraft, som kan tvinga till formens återställande, torde åtminstone ej altid vara att finna.
Ännu mindre kan den gifvas i de fall, då alla de Corpser, som föreställa Samhälls magten, förena sig om ett och samma beslut.
Ännu har ingen Statsförfattning kunnat upvisa en sådan kraft, och förmodeligen lärer den ej kunna tillskapas.
Sieyés insåg denna brist, och föreslog derföre sin Jury Constitutionnaire.
Således sade man, har uti Indiska mythologien blifvit upgifvit, att Jordklotet bars af en elephant, och denne åter af en sköldpadda, men då man frågade hvem som bar denna, har ingen kunnat besvara det.
På samma sätt är det ock med den yttersta Controllen uti hvarje Samhälle; Den gifves ingenstädes, eller finnes den endast i Allmänna tänkesättet, som verkar och ger riktning åt dem, som äro kallade, att handla i Allmänhetens namn; och som genom allas agtning för Lagen, gör den till en kraft, mägtigare än allt motstånd af ögonblickliga intryck eller intressen.
Men derföre att all annan tydlig coercitiv kraft måste saknas, är det väl oklokt, är det väl obilligt att föreskrifva former för Lagförändringar, att imellan sättet af Grundlagars och andra Författningars omskapning, upföra en skillnad, att således åt den förras bestånd söka förvara en större säkerhet, och bereda ett mognare och visare beslut, genom en långsammare och från ögonblickets intryck afskiljd pröfning?
Den värde Författaren har anmärkt, att ett sådant stadgande är illusoriskt, och jag har medgifvit att det kan hinderås.
Men om detta inträffar med en stor del af menskliga Författningar, är det väl derföre sagdt, att inga sådane böra gifvas, att frugtan för föreskriftens uragtlåtande bör utesluta all omtanka att gifva den?
Den värde Författaren har ansett det stadgande, hvarigenom Grundlagens förändring till en tid af fem år upskjutes, såsom irrationelt, emedan föregående Ständers vishet icke har något skäligt anspråk att anses öfverträffa de efterföljandes, emedan en förbindelse med sig sjelf, likasom en Ed man gjort åt 374 Den 7 Augusti 1812 sig sjelf icke är bindande.
I förbigående får jag likväl, hvad det sednare angår, anmärka, att det gifves menniskor, som gjort åt sig sjelfva sådana löften, hvilka de obrottsligen iagttagit, att den ursäkt att man har försvurit det eller det, i alla fall, der ämnet för en sådan förbindelse varit tillåtligt, altid ansetts gällande.
Den man, hvilken erkänt nyttan oell nödvändigheten af en pligtförbindelse, bör väl lika heligt upfylla den, antingen den angår honom sjelf eller andra.
Hvad åter den förra frågan angår, så har det utan tvifvel icke varit i afseende på förra Ständers högre vishet, men i afseende på Lagens en gång vundna tillvarelse och Samhällets behof af dess stadga oell varagtighet, som man antagit att täta förändringar i Samhällets Grundförfattningar böra undvikas och försvåras.
— En man, som, efter ögonblickets intryck, ändrar öfvertygelse, blifver merändels i samma nion mindre ansedd, sorn han oftare synes vacklande i sina grundsatser.
Så torde äfven till en stor del förhålla sig med ett Samhälle; och stadgan i dess Styrelse grunder, torde utgöra en ej obetydlig beredelse, om ej en del af dess inre styrka.
Jag har läst någorstädes, att menniskan, skapad att böja sig under Naturnödvändighetens I.ag, har behof af dess oföränderlighet, och jag tror att detta gäller äfven i afseende på Samhällen.
Vanan gör olägenheterna mindre känbara, och då de ej äro hufudsakeliga, har fördragligheten dermed mera fördel för det.
Allmänna än en vacklande ombytlighet, af samma skäl, som man altid handlar säkrare när man vet, hvarefter man skall rätta sig, än då man är i ovisshet hvad man kan göra eller ej.
Kan derföre ett upskof, som befriar Grundlagen ifrån att blifva en följd af ögonblickets hugskott, som söker att, genom tiden och eftertankan bereda en mognad öfvertygelse, hvilken skulle ansvara både för förändringens nytta och dess varagtighet, kan väl ett sådant stadgande anses såsom skadligt?
Den värde Författaren anför 2 :ne exempel.
Felet åter, som ej tillhörde Grundlagen, var endast, att Ständerna någonsin fattat det beslut att Bränvinstillverkningen ej skulle, vid inträffande sädesbrist, kunna inställas.
Hvad åter det sednare exemplet angår, så bevisar hvad som skedt i detta afseende, att sådane ämnen, hvilka egentligen icke äro Lagfrågor, men Förvaltnings mått och steg, och förutsätta ett verkeligt behof, altid komma att rättas efter de fordringar, som Samhällets väl kräfver.
När Riksens Ständer nyttjade sin rätt, att i öfverensstämmelse med Konungen, om Riks-Styrelsen, i händelse af Dess sjuklighet, förordna, och att dermed förena en annan underdånig önskan, om Thronföljarens deltagande i densamma, Den 7 Augusti 1812 375 gjorde de egenteligen ingen förändring i Grundlagen, de sörjde endast för möjliga händelser och närvarande behof.
Landt-Marskalken hade då, enligt sin ed, nödgats vägra honom ordet, och då först hade förslaget fått den revolutionaira form, hvarföre det nu vore högst orättvist att beskylla det.
Den värde författaren lärer icke heller vägra att erkänna, att det är ej blott ovissheten om bifall, men agtningen för Lagen, som kräfver dess iagttagande; emedan om Individuen kan sätta sig öfver densamma, gifves ej mera hvarken ordning eller säkerhet.
Af dessa skäl, af behofvet af Lagens varagtighet för dess kraft, och af Samhällets fördel deraf, kan jag, för min del, icke tillstyrka någon förändring i 81 § af RegeringsFormen.
I anseende till hvad den värde Författaren anfört om för vidlyftiga utanverk i vår RegeringsForm, så medgifver jag alt för gerna att några af dess stadganden kunna synas nog
Reglementariska för en lag af denna beskaffenhet.
Men innan det blifvit nogare utredt hvad som hörer till Regeringssättets hufvudgrunder, och hvad som kan, utan skada, derifrån afsöndras, tror jag det är bättre tåla ofullkomligheterna än tillvägabringa några, till sin hela omfattning ej beräknade förändringar.
Slutligen återstår mig endast den önskan, att den värde Författaren, oaktadt olikheten i vårt satt att se vissa ämnen, behagade vara öfvertygad att jag altid skall med nöje göra rättvisa åt dess snille och insigter.
Föredrogs ett af Förste Expeditions-Secreteraren Herr Pehr af Forsselles ingifvet Memorial af den 1 Augusti, med förslag att Justitia1 Ombudsmans-Embetet, uppå anförde skäl, måtte varda afskaffadt.
Lades på bordet, för att att afgöras i sammanhang med den af Grefve Löwenhjelm i lika ändamål väckte1 fråga.
Utskottet åtskildes Kl. ty 2.
1 Dessa båda meningar, liksom af Forselles’ memorial återfinnas i C. U. M. 1810—1815, sid. 633 ff. 376 Bilaga till protokollet den 7 aug. 1812 Regeringsrådet Hallenstjernas anförande.1
Constitutions Utskottet ieke behagat uptaga och låta under öfverläggning komma hvad jag så väl i mit Memorial af d. 4 förl. månad som i mit svar på Tit.