Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är här alltså icke fråga om bad och afrifningar, s o m skola före- skrifvas af läkare, utan uteslutande om sådana, som skola befordra hudens renhållning.
Man kan utan att göra sig skyldig till öfverdrift djärft på- stå, att särskildt under vintermånaderna härskar en nästan allmän vattuskräck.
Till och med i våningar, där man kan glädja sig åt den prisvärda inrättningen af badrum, göres en alltför sparsam användning af desamma.
Rädslan för förkylning, en i alla lager af befolkningen utan afseende ti 11 partifärg eller trosbekännelse allmänt utbredd sjuk- lig föreställning, bär skulden till liknöjdheten för hudens vård, ehuru den är nödvändig för hälsans bevarande o c h vårt allmänna välbefinnande under de kallare månaderna.
Men ingen bör försumma att själf bekämpa och kämpa mot denna öfver- drifna » nationalrädsla » för förkylning för att slut- ligen öfvervinna den genom en förnuftig hygien eller, o m man så vill, genom hygieniskt förstånd.
En frisk människa, som icke bär sig dumt åt vid de anbefallna aftvättningarna o c h baden, förkyler sig öfver hufvud icke på detta sätt.
Afrifningar med ljumt vatten, det vill säga 22 till 24 grader, skola bekomma de allra flesta människor förträff- ligt och i hygieniskt afseende vara alldeles nog.
Den, som i hygieniskt afseende vill ge sin hud en förnuftig vård om vintern, bör minst två gånger i veckan företaga en dylik aftvättning med ljumt vatten, eller om tillfälle finnes, nyttja bad.
Det gynsamma resultatet skall icke länge låta vänta på sig.
Välbefinnandet skall ökas, om också den verkan är öfverdrifven, som en gift dam tillade desamma, i det hon, när hennes man var vid dåligt humör, uppmanade h o n o m att taga ett varmt bad — hvilket hjälpte.
Medlet kan kanske äfven rekommenderas af äkta män.
Kronprinsessans österländska väfnader.
år kronprinsessa företager minsann icke utan utbyte de långa utländska resor, till hvilka hälsoskäl förmå henne.
Hon ser sig under dessa resor om med öppna ögon, iakttar och urskiljer med den finast odlade smak.
Frän.sina senaste besök i Orienten har hon så sammanbragt och hemfört en dyrbar och synnerligen intressant samling af dräkter och väfnader från Kairos och Alex^ndrias basarer och under de senast gångna dagarne välvilligt låtit utställa densamma 21 i Handarbetets vänners lokal, ett tillfälle för alla utöfvare och älskare af textil slöjd att göra stilstudier från orter, som sedau urgammalt äro världsberyktade för sin konstfärdighet i denna väg.
Också ha hufvudstadens damer och öfriga kännare flitigt begagnat sig däraf.
Vid ett besök bländas betraktarens blickar främst af den varma färgprakt, som råder i dessa sydländska alster af väfstölens och nålens konst.
Midt i den ena af salame fästes upp- märksamheten af en bruddräkt i rödt siden och guldbroderier, en skänk till kronprinsessan af khediven.
Ett längt släp bak och ett dito — fram, se där det för västerländska damer Dågot öfverraskande arrangement, som känne- tecknar denna högtidsdräkt.
På ett annat håll skåda vi den egyptiska kvinnan i hvardagslag, sådan hon dagligdags mötes på Kairos gator i sin djupt slöjade, fot- sida och veckrika dräkt, hvilken afundsamt förtar all åsyn af kroppens smidiga behag och anletets fägring, så när som på ögonens mörka eld, hvilken brinner genom den smala springan mellan pannans och ansiktets dok.
Öfverallt täckas väggarna af broderade dukar och schalar, små och stora, i de mest växlande mönster och färger.
Särskildt att framhålla äro tvänne stora broderade Mekkadukar med arabiska inskrifter, blomstersirade kaschmirdukar och utsökta persiska stoffer.
I tvänne skåp utställas öfver hundra beundrarisvärdt fina, myc- ket små dukar med broderade midtornament.
Guldbroderade handdukar, väfnader från Rho- dos och Sinaihalfön, sadeltäcken, asiatiska mat- tor, bönemattor från Mekka, alster af modern konst vid sidan af oskattbara gulnade lämningar från en aflägsen forntid vittna i täflan om den fruktbara fantasi, som hämtat och hämtar sina färger och sin inspiration under en sol, mer glödande och lifgifvande än vår.
Vid de för- tjänstfulla sträfvanden att odla vår egen in- hemska textila konst, för hvilka Handarbetets vänner under det senaste årtiondet framgångs- rikt gått i spetsen, ha emellertid redan förut österländska inflytelser befruktande fått göra sig gällande.
Och ett nytt tillfälle till » käll- studier » af det värde, som kronprinsessan nu här beredt, kan endast vara ägnadt att tillföra ytterligare friska uppslag och krafter.
Ett nationalverk, om något, har i dessa dagar börjat ulgifvas, i o c h med att det första häftet af Ordbok öfver svenska språket, utgifven af Sven- ska akademien, utsändts från C. W. K. Gleerups förlag i Lund.
Utstyrseln är synnerligen gedi- gen o c h värdig, o c h denna vackra begynnelse ta- lar bäst för sig själf.
Den visar, alt ordboken ej blott skall gifva oss vårt modersmåls historia lik- som en redogörelse för vår egen tids språkbruk, utan på sätt o c h vis blir en framställning af hela vår odlings utveckling, en praktisk uppslagsbok för själfstudium, ett monumentalt vetenskapligt verk, som bör inta en hedersplats i hvarje svenskt hem, som kan vara i tillfälle förskaffa sig det- samma.
Subskriptionspriset har ock satts så lågt och fördelas på en så lång tidsrymd, att kostna- den blott belöper sig till ungefär 7 kr.
pr år, en utgift, s o m ingen bör kunna ångra, då man på samma gång därmed gagnar en fosterländsk sak.
Första häftet finnes till påseende i alla boklådor, där äfven subskription moltages.
22 1894 Frigörelse.
År 1915.
AfCorde.
» SPvkapelsens mästerverk », s o m kvinnan förr kallades efter någon middag, när her- rarne börjat blifva högstämda och höllo tal, hade under midten af nittonde århundradet begynt att anses sorn människa, med en liten tillstymmelse till själ och en aning till hjärna.
Detta tack vare den lilla modiga förkämpen, mamsell Fredrika.
Det var en början i blyg- samma proportioner, som såg ut att behöfva århundradens tillväxt, innan kvinnan skulle D å fram att blifva likställd med skapelsens herre.
Hjärnan vägde mindre än deras, som sitta i tjocka skallar, och hur det egentligen hängde ihop med själen, det hade ingen kom- mit på det klara med.
Herrarne hade icke hittat sin egen, därför kunde ingen jämförelse äga r u m.
Som sagdt, kvinnan hade fått eu del fri- och rättigheter, och den blyga stängeln reste p å hufvudet fortare än någon anat.
Hon fick ett sätt att se herrarna rätt i ansiktet, när hon mötte dem, som stötte gammaldags män, hvilka tyckte om att se nedslagna ögon.
Förr hade hon också snörpt så allra näpnast på munnen, för att den skulle se liten och söt ut, nu gjorde hon det icke oftare, än den råa väderleken föranledde det.
Hon tyckte nära på, att hon hade rättig- het att gå ut ensam efter kl. 7 e. m., under det att en hederlig kvinna förr i världen al- drig hade ute att göra.
Hon fick åtminstone skylla sig själf för följderna, hade herrarne sagt, om hon gjorde något så dumdristigt.
Nu riskerade hon just ingenting före kl. 10 e.
na., men sedan ansågo somliga herrar den ensamma för fågelfri.
Likvisst hände det, att den kaxiga fröken kunde svara herrn, som bad o m att få göra sällskap: » Om lilla herrn är rädd att gå ensam, så går det visst au att få följa med. » H o n bÖTJade få litet bättre boklig uppfost- ran, hon behöfde icke längre läsa Sveriges geografi på fransyska, icke heller » Allmän historia i sammandrag för fruntimmer », en bok på några ark, som gaf forntidskvinnan lagom vetande.
Hon rent af lärde och läste o p a s s a n d e saker.
Efter några år var hon nog förmäten att slå i sig latin och äflas med examina.
Det var tillräckligt att gifva döds- stöten åt latinet; när till och med det där könet kunde lära sig det på några terminer, var det väl icke värdt att nöta halfva lifvet for de tunga hjärnorna med det plugget.
Annat var det, när de fingo vara ensamma om lärdomen och slå ikring sig med fraser, som inte lilla fruntimret begrep, och som de mindes, att de själfva hade förstått på skol- tiden.
I tjugonde århundradet ä r också la- tinet ett sedeförderfvande och förbjudet språk i gossklasserna, det passar endast för frigjorda k-kvinnor.
Ordet stafvas så, sedan kvinnan själf sitter i akademien och gör om o r d b o k e D.
Antagligen är det symbol för a t t hon är god för två.
Hon skaffade sig snart en egen klubb, dels en stor gemensam, dels en mera enskild geni- klubb, där alla intressanta frågor diskutera- des, och där hon fick öfva sig i att blifva talare.
Ty nu föllo skrankorna allt mer och mer, hon var rent af manlig, t a l t e om skulle nödgas hålla sig med Posttidningen för att söka efter sina ordensutnämningar.
Ännu behöfde hon endast läsa tre tidnin- gar om dagen af olika färg för att skaffa sig en öfvertygelse.
Hou hann naturligtvis icke med mer än telegram, dödsannonser (i och för arfsintressen), samt » ledarn ».
Mor- mödrarna skulle aldrig hafva förstått det or- det, och hade de fått veta, att det betydde gräl och otidighet i politik, skulle de hafva förfasat sig.
På deras tid hvarken läste de tidningar eller grälade, det gjorde mannen ensam på hustrun.
Och hon bara teg, tog emot och smålog i all underdånighet, lycklig att äga en försörjare och ofelbar föresyn.
Lyckliga tid för mannen!
Han satt där så enväldig och lugn i sin maktfullkomlighet och njöt af sin tillvaro, okunnig om hur han blef lindad om fingret och lurad af den lilla förtjusande, mjuka silkestasseu, som på sitt vis utmärkt bra visste att drifva sin vilja igenom.
All den där » sant kvinnliga doften » för- svann, hvartefter frigörelsen gjorde framsteg, och kvinnan blef » gladt naturlig », skaffade sig skodon som fötterna rymdes i och gick liksom på egen mark, stadigt på sina breda klackar, för att visa, att nu behöfde hon icke vingla och stödas längre.
Hon lade alldeles bort det där koketteriet med hängif- ven kärlek för barn; det hade varit onatur- ligt förr, om hon icke älskat hvarenda otäck unge som fanns till.
Nu gjorde hon det bara ibland, om det var hennes egen — och det icke fick syskon.
Ännu hade hon mycket att sträfva efter; nya banor öppnades visserligen för hvarje år; hon var advokat (hvilket alltid legat för hen- nes begåfning), utmärkt detektiv, hon märkte timmer, seglade skepp och körde spårvagnar, men de bästa bitarna fattades.
Bankdirektör, minister, riksdagskvinna och general var bon icke.
Hennes ärelystnad hade inga gränser mer, och hon kände sin makt.
Männen hade fått gifva med sig tum för tum, och frigörel- sen, som såg ut att draga århundraden, hade som genom ett trollslag fortskridit till denna punkt på ett hälft!
Vigselformuläret, som varit henne misshagligt i många fall, blef detta ännu mera efter 1893 års kyrko- möte, då det hotade att blifva ändå mer mot- bjudande och förolämpande.
Ett stort kvin- nomöte utlystes öfver hela landet.
Som re- sultat af detta möte beslöts, att ingen svensk kvinna vidare skulle gifta sig, förrän formu- läret blifvit ändradt efter hennes godtfinnan- de.
Inga förnärmande uttryck om att » hu- stru skall täckas den make hon är gifven », ej heller något om nöd och lust o. s. v. får förekomma.
Kronprinsessan på Corfu.
kommer att tillbringa vintern * En medarbetarinnas bröllop.
Den 11 d:s sammanvigdes i Paris forskningsresanden mi Jules Claine med den kända svenska författarinnan Jane Gernandt, äfven i Iduns spalter en ej sällan, men aldrig för ofta sedd medarbetarinna.
En af våra högst skattade manliga pennor har förbehållit sig att för Iduns läsarinnor få beledsaga den unga brudens porträtt med en skildring af hen- nes konstnärliga verksamhet.
Alltså återkomma vi — mycket snart!
in- komster, befordran och försnillningar med sak- kännedom, alldeles som hon förr gjorde om » söta » hattar och » vådligt stiliga » klädningar.
Hon längtade blott till den dag, då hon Två författarinnor, båda väl kända för Iduns läsarinnor, gästa för närvarande hufvudstaden i lite- rära ärenden, nämligen frn Sofie Elkan (Kust Koest) och fröken Selma Lagerlöf.
Den förra har en ny roman i görningen, den andra ett större poetiskt diktverk.
Våra kvinnor hedra sig allt mer inom vår unga vitterhet.
* En syster till skalden Jiöttiger, änkefru Charlotta Ekman, född Bottiger, afied i TJpsala den 11 dennes i en ålder af öfver 90 år.
Den aflidna var änka efter lektor Ekman i Vexjö.
Enligt den nyutkomna nittonde årgången af Sveriges ridderskaps och adels kalender är hufvudmannen för adliga ätten Uhr, sjökaptenen David af Ubr, bosatt i Kapstaden i Sydamerika och sedan 1884 gift med negrinnan Jeni Smitt.
Ifrågavarande svarta dam är alltså sedan 10 år tillbaka införlifvad med svenska riddarhuset.
* Svensk hemslöjd I början af förra året med- delade vi, huru fru Nanny Nauckhoff på Mösa i närheten af Enköping genom att lära kvinnor ur arbetsklassen väfva kostymtyger liknande engelsk cheviot af garn, som hon anskaffade, och försäljning af tygerna satt i gång en hemslöjdsindustri, som lofvade att kunna fä stor spridninng.
Då det kan vara af intresse för dem af tidningens läsarinnor, som äro vänner af den svenska hemslöjden, att fa reda pä, huru nämnda industri utvecklat sig, hafva vi skaffat oss några upplysningar därom.
Tillverkningen har under det gångna året mer än fördubblats mot året förut och har den uppgått till 2000 meter, som försålts till de mest spridda delar af Sverige och äfven till Norge.
I år hafva utom herrkostymer äfven klädningstyger väfts.
Rätt mycket besvär måtte dock vara förenadt med en dylik industri, där garn skall anskaffas och utlämnas, väfven mottagas och öfverses, beställningar afsändas och korrespondens föras.
Under året har afsändts 200 paket, mottagits och besvarats omkring 500 bref.
Tacksamheten från de kvinnor, som få väfva, är btor, då de genom sitt arbete kuuna skaffa ett ej ringa bidrag till statkarlens och daglönarens små löner.
i Segerns ängel ».
Fröken Kale Marsden, den af oss förut omtalade unga engelska, som förvärfvat sig ett namn genom sin uppoffrande verksamhet för de spetälska i Sibirien, har nyligen från drottning Victoria fått mottoga en egenhändig rekommenda- tionsskrifvelse, hvari drottningen i mänsklighetens namn beder alla att lämna fröken Marsden nödigt understöd.
Samtidigt har drottningen sändt den modiga och energiska kvinnan en segerns ängel i guld.
Ängeln står på en stor pärla, som föreställer jordklotet, och han håller i händerna ett band, på hvilket läses: » Victoria R.
» Teater o c h musik.
operan förbereder till uppförande Wagners härliga opera » Tannhäuser » med hr Bratbost i titel- partiet.
Sistförliden fredag återupptogs » Den stumma ».
Denna repris är så till vida ovanlig, som titelpartiet denna gång återgifves af en verklig operasångerska, nämligen fru Linden, hvilken som bekant ju också är en framstående skådespelerska.
Vi hafva ej haft tillfälle att taga denna hennes prestation i betrak- tande, men hafva från flere håll hört uppgifvas, att densamma varit mycket förtjänstfull.
Dramatiska teatern har under den senaste vec- kan öfverraskat med den numera allt för sällsynta lockelsen af ett Shakespeareprogram och, hvad mera är, tilltäppt belackarnes munnar med att skil- jas väl från uppgiften.
Det var det bekanta lust- spelet » Trettondagsafton eller Hvad ni vill », i Hag- bergs öfversättning och i sceniskt arrangement af hr E. Hjertstedt.
Detta stycke erbjuder också, som kändt, många förträffliga roller af såväl komisk kraft som lyrisk stämningsfullhet.
Främsta förtjänsten af dess framgång vid detta tillfälle är rättvisligen att tillskrifva fru Rundberg, som i den svåra dubbel- rollen Sebastian-Viola presterade ett käckt och friskt samt intagande spel.
Hyllningen gick också särskildt ut öfver henne, och premierens blomster- skörd var stor.
Af de öfriga kvinnorollerna skötte fru Hartmann kammarjungfrun med vederbörlig upp- sluppenhet; fröken Jansons Olivia verkade däremot en smula matt.
Alldeles förträfflig var hr Bmckström som Tobias Raap, en figur — det kunde man ju ock vänta — som förträffligt ligger för hans torroliga komik.
Hr Hedlunds Blek af Nosen höll sig äfven i den rätta färgen.
I den inbilske hofmästarens utspökade ko- stym presterade hr Personne ett stycke fullödigt prof på fint karaktärspel.
Hr Qriinder som narren förtjänar likaså erkännande för vackra bemödanden, ehuru nog
IDUN 1894 af dennes framställare kunnat kräfvas ett något rör- ligare och smidigare komiskt temperament.
I ett som allt gick den ovanliga reprisen öfver förväntan lyckligt och torde helt visst kunna hålla sig kvar en tid på programmet.
Enligt hvad vi försport bedrifvas för närvarande repetitionerna på det indiska skådespelet Vasanta- sena med största ifver, hvadan denna med stort in- tresse motsedda nyhet snart torde förestå Andra kammarmusiksoarén gifves nästa tisdag.
Nå- gon vidare påminnelse torde vara öfverflödig.
E f t e r åt.
Ur m o r m o r s Af Sophie brefpåse.
Linge.
Min kära Berta!
Som i en drömsyn ser jag, huru du spärrar upp dina ögon, när du läser öfverskriften på mitt bref.
Du tror mig ännu vara i Stock- holm, därifrån mitt sista bref var skrifvet, och finner mig i stället härnere på landsbygden, hos mamma, i mitt gamla hem.
Ett oförut- sedt och tillfälligt besök, tänker du.
Ack, nej, Berta!
Det är ej som du tror, och jag känner blygselns rodnad stiga upp på mina kinder, när jag nu måste berätta för dig om det rätta förhållandet.
Jag är en frånskild hustru, Berta, — en fränskild hustru!
Om du visste, hur det ordet » fränskild » skär i mina öron och — mitt hjärta.
Du såg mitt lilla trefliga hem, när du var på besök hos mig för några månader sedan, och du gjorde då äfven bekantskap med min man.
Du fann honom vacker, lärd, intelligent, men — kanske något öfverlägsen.
Jag min- nes, att dina crd föllo just så.
Er bekant- skap blef dock på det hela taget mycket yt- lig, ty upptagen som han var af sina göro- mål och sitt vetenskapliga arbete, hade han ej mycken tid att sysselsätta sig med oss eller att följa oss på våra besök å tafvelutställnin- gar och museer, där vi tillbragte en god del af vår tid.
Du såg blott det yttre af vårt samlif, och vi aktade oss noga, båda två, att rubba på den konvenansens slöja, som för till- fället var bredd däröfver.
Ty redan vid den tiden hade det börjat att komma till konflikter oss emellan, ehuru ej ännu så häftiga, att de kunde leda till nägon brytning.
Men sedan.
Jag vill ej bjuda till att skil- dra för dig, Berta, den tid som ligger emellan, ty det skulle blott ånyo upprifva det ännu fär- ska och ömma såret, och skulle jag rent ut svara på den fråga, som, jag vet det, nu sväf- var på dina läppar, om hvad som var orsaken till denna disharmoni, så skulle jag hafva svårt att redogöra därför.
Måhända å ena sidan öfverdrifna fordringar och för litet öfverseende och å den andra brist på undfallenhet och håg att rätta sig efter det uppställda skemat.
Du vet, hur jag vuxit upp i frihet att disponera öfver min tid alldeles som jag behagade och ovan att lefva mitt lif efter någon viss för- stenad och förstenande metod, och nu ...
Jag vill ej klandra Christian och har måhända själf mera fel i det skedda, än hvad jag nu kan se — hade måhända bort rätta mig mera efter hans önskningar, men brytningen är nu en gång skedd, och trots den underström af smärta, som går igenom hela min varelse — ty jag älskade honom ändå — sä känner jag mig nu som fågeln i luften.
23 ligt till pass, och han blir nu utomlands några månader.
Jag åter är i mitt gamla hem, där jag återtagit alla mina forna vanor och syssel- sättningar.
För att bespara mig allt besvär ooh obehag åtog han sig realiserandet af vårt bo, men jag vet nu, att det mesta finnes kvar, inhyst i ett par rum, som stå för hans räkning.
När jag nu sitter vid skrifbordet i mitt flickrum, med utsikt öfver parken, där hösten redan färgat trädkronorna röda och gula, före- faller det mig, som om jag aldrig varit borta härifrån, och att jag endast vaknat upp från en lång, smärtsam dröm.
Men den drömmen har lämnat en domning och tyngd eftar sig, 3 0 m jag ej kan frigöra mig ifrån, och det är endast ibland som jag känner mig som den där fågeln, du vet.
Både min mor och faster Malla äro glada, men på samma gång sorgsna öfver att åter ha mig hemma.
Medaljen har två sidor, säga de.
När jag om morgnarne kommer ner för trap- pan och sätter mig intill mammas sida vid kaffebordet, är det för henne, som om rummet blefve fullt af solsken, men strax därpå för- dystrar en kall skugga hennes kära drag.
Då har medaljen vändt sin fula sida till.
Det har gjort mig godt att få utgjuta mitt hjärta för dig, du kära vän, och jag är rädd för att jag nu — då jag hai så litet att göra, men så mycket att grubbla öfver — kommer att plåga dig ofta med mina bi ef.
Och kan- ske vill du nu ej alls veta af den, som upp- fört sig så illa som din tadelvärda väninna Helfene.
* Dyra vän!
Du gjorde mig på samma gång glad och ledsen med ditt bref.
Att du har hjärta för min sorg skönjer jag klart, men jag läser där också emellan raderna någonting annat — en liten skymt af misstroende mot mitt sätt att gå tillväga gent emot Christian.
Det påmin- ner mig om en blomknopp, som ej ännu slagit ut sä mycket, att man fullt kan gissa sig till färgen på de blomblad den gömmer, men af dess ljusare eller mörkare skiftning kan man döma till dess ungefärliga höjd på färgskalan.
Ocb din blomma, gömd som den är under det vänskapliga gröna höljet, skiftar dock i mörk- violett.
När jag skref till dig, så var det under den förutsättningen, att jag i dig skulle få en varm bundsförvant.
Jag hade behof af att öppna mitt hjärta för någon, och hvem var då närmare mitt förtroende än den, som jag alltid ansett för att vara min bästa vän.
Förvånad och äfven litet förtretad blef jag därför öfver att du ej ser hvad som händt ifrån samma syn- punkt som jag; men hur skulle du också kunna göra det?
Det är nu en hel vecka sedan jag fick ditt bref, och under den tiden har jag läst igenom det flere gånger samt alltid funnit någonting nytt att fundera på.
Mitt misshumör har så småningom öfvergått till nyfikenhet på hvad du egentligen skulle vilja säga mig, om du ej toge så mycket hänsyn till mina känslor.
Jag är dock icke något barn, som ej kan tåla att höra sanningen, och jag ber dig därför: Låt din blomma slå ut att jag må se, hvad färg den bär.
Din Heléne.
sade de gula sädeskornen, ljöd som musik för våra öron, och det lätta, hvita mjöldammet, hvilket betäckte alla föremålen därinne, var ett skönhetsflor, som vi ej nog kunde beundra.
Men utanför kvarnen, invid den skrofliga stenfoten, växte några ståtliga örter, hvilka stodo på vakt vid vårt trollslott.
Dä du först fick se dem, blef du mycket förtjust och ville bryta några af dess blommor för att med dem pryda din hatt.
Men jag varnade dig, ty det var bolmört.
Nåväl, där har du din blomma.
Den är möt k, den är giftig, men — den kan också vara mycket hälsosam.
Jag rör vid den helt varsamt — jag är rädd för att taga för stor dosis på en gång.
Du är allt bra sträng emot mig, men jag kan ej annat än tacka dig därför, ty jag tror att det gör mig godt.
Den lilla förtret jag känner däröfver rycker upp mig ur min dom- ning och kommer mina nerver att spritta af lif.
Du säger, att du redan vid ditt besök hos • oss märkte, att någonting var i olag.
Vi trodde, att vår slöja var hel, men det fanns refvor i den, och du såg genom dem ett och annat, som ej var ämnadt att komma för dina ögon.
Först nu, efteråt, erinrar jag mig ett par tillfällen, då jag ej visade mig i den bästa dager för dig, och kanske hände detta flere gånger.
Christian hade pä min födelsedag gifvit mig en kanariefågel, och ehuru jag ej tycker om att se fåglar i bur, så vårdade jag den dock efter bästa förmåga och gladde mig åt dess muntra kvitter.
En morgon, under det du var hos mig, låg emellertid den lille såugaren död på golfvet i sitt luftiga fängelse, och Christian gjorde en lätt antydan om, att jag möjligen glömt att ge honom vatten.
Detta hade verk- ligen händt ett par gånger förut, och jag kände mig mycket träffad af beskyllningen samt gaf i första hettan ett något irriteradt svar.
En annan gång, då jag satt ooh målade i vårt lilla kabinett — det var ju förtjusande?
— tappade jag penseln på en af de röda si- denstolarne.
Där blef en färgfläck, som ej gick att riktigt utplåna.
Christian, som är litet pedantisk i fråga om ordning, blef myc- ket mörk, då han fick se den, men sade in- genting.
Jag förstod emellertid, hvad han tänkte, och började att försvara mig med att ett litet missöde kunde träffa äfven den bästa.
Ack, Berta, nu efteråt börjar jag att få ögonen öppna för ett och annat.