Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den löseskilling, som för dylik obesuten lott erlades, vöre ock af föga nytta för den, som densamma erhölle, då den icke räckte till inköp af sådan jord, derå han kunde vara besuten; och enär billighet och eganderättens helgd i allt fall syntes fordra, att egare af huru ringa hemmanslott som helst må få förblifva i orubbad besittning af densamma, så länge han mäktar betala de utskylder, som jordlotten åtfölja, har motionären yrkat, att hval' och en må anses å hemmansdel besuten, som förmår erlägga de af samma hemmansdel utgående utskylder.
Samma motionär har ock ansett den i 2 kapitlet 3:dje § af berörde förordning innefattade föreskrift, att lägenhet, som från hemman afsöndras, skall innehålla, i de norra länen minst sex och i öfrige delar af riket minst fyra tunnland duglig jord, jemväl vara obillig, emedan tillämpning deraf medförde de sorgligaste följder för en mängd menniskor.
I samma mån skiftesverket fortginge, blefvo nemligen afsöndrade jordlägenheter undersökte, och då sällan någon sådan lägenhet funnits innehålla den egovidd, som enligt ofvanberörde föreskrift vore till afsöndring tillåten, hade i följd deraf inträffat, att de å dylika lägenheter bosatte personer blifvit drifne från sina hem och utsatte för fattigdom och elände.
I anledning häraf och då åtgärder till förekommande af dylika lägenheters innehafvares utblottande borde vidtagas, har motionären i sådant afseende föreslagit, att till omförmälde § måtte fogas det stadgande: "'att afsöndrad lägenhet, åtkommen genom köp eller undantags-aftal, vanliga torpare-kontraklcr deruti icke inbegripna, skall få bibehållas den tid afhandlingen derom bestämmer, utan afseende å den afsöndrade lägenhetens egorymd, med iakttagande likväl, att så stor afgäld årligen må erläggas, sorn uti nästföljande 4:de § bestämmes, samt att egaren af stamhemmanet hvarifrån afsöndringen skett, alltid må ega förmånsrätt att lösa den åter, då inneliafvaren vill eller af obestånd blir tvungen att lägenheten afträda.” af Riksdagsfullmäktigen Erik Eriksson, från Gefleborgs län, som förmält, att å de skogar, som tillhöra hemmanen i de norra länen, funnos en mängd odlings-lägenheter, hvilka skola förblifva obegagnade och således onyttige för hemmansegarne, om det icke tillätes dem att åt andre personer upplåta dylika lägenheter, helst många sådane lägenhe - 1 2 Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 14. ter äro belägna på betydligt afstånd från gårdarne oell hemmansegarne sjelfve sakna både tid och tillgångar att försätta dem i fruktbart skick.
Enligt motionärens åsigt vore det ock mindre välbetänkt, att lagstiftningen, genom förbud mot afsöndrande från hemman af lägenheter under viss bestämd vidd, lade hinder i vägen för jordens uppodlande i de orter, der den ännu icke är så fruktbärande, som den kan och bör blifva.
Det påstående, alt fattigdomens tilltagande skulle blifva följden af en mera vidsträckt frihet i fråga om jords afsöndrande från hemman, än nu eger rum, vore icke grundad på kännedom om verkliga förhållandet derutinnan, enär det funnes af erfarenheten styrkt, att den flitige och ordentlige arbetaren förvärfvade sitt uppehälle lättare med jordbruk, än genom något annat näringsfång; och då hos en dylik arbetare tillfredsställelsen öfver att se sitt eget anbete tillväxa, jemte medvetandet deraf, att han och hans afkomlingar under en längre framtid finge njuta frukterne af sina egna händers verk, alltid skulle alstra håg och lust att vidare fortgå på den väg han beträdt, hade det allmänna icke att befara att af honom lida någon tunga.
Med föranledande häraf har motionären vrkat: att, derest å hemmans utmark finnas odlingslägenheter, men hemmansegaren ej vilt eller mägtar dem begagna, det må vara honom tillåtet att dylika lägenheter, utan afseende derå, att de utgöra i Gefleborgs. VesterNorrlands> Jemtlands, Vester- och Norrbottens län mindre än sex samt i öfrige delar af riket mindre än fyra tunnland, till annan pä viss tid upplåta: dock med vilkor att, på sätt nu stadgadt är, lägenheten skall vid den betingade lidens slut utan lösen till hemmanet återfalla.
Dessa motioner, hvilka blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterade, men nämnde Utskott ansett böra jemväl af Lag-Utskottet behandlas, hafva Utskotten gemensamt tagit i öfvervägande, och få till en början erinra, att de för närvarande gällande föreskrifter i ämnet bestämma, i afseende å hemmansklyfning: att densamma ej får utsträckas längre, än att åbo kan vara ä utklufven hemmansdel besuten, hvarmed, enligt lista kap. 2:dra § i Kongl, förordningen den 19 December 1827, förstås, att af hemmansdelens afkastning, icke allenast de med hemmanet förenade allmänna utskylder kunna utgöras, utan äfven ett hushåll af minst tre arbetsföra personer underhållas samt derförutan m häst eller ett par dragoxar två eller tre kor och fem eller sex får eller getter vinter- och sommarfödas; samt i afseende å jordafsöndring: att från hemman afsöndrad lägenhet, skall, utom i närheten af städerna, innehålla i de norra länen minst sex och i öfrige delar af riket minst fyra tunnland duglig jord.
Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 14. 13
En vidsträcktare rättighet till hemmansklyfning och jordafsöndring, än den sålunda medgifna, skulle, enligt Utskottens åsigt, icke allenast medföra osäkerhet för staten att utfå de för dess behof bestämda och påräknade, af jorden utgående, allmänna utskylder, utan ock förleda sådana personer, som hänföras af begäret efter en skenbart oberoende ställning, till bosättning å egolotter och jordstycken, deraf ringa eller ingen afkastning vore att påräkna.
Desse personer, som saknade andre utvägar för sin bergning än den, de genom tillfällig arbetsförtjenst kunde sig bereda, skulle, när denna utväg af en eller annan anledning upphörde, otvifvelaktig! komma att falla fattigförsörjningen till last.
Utom de betänkliga följder, som sålunda af en vidsträcktare rätt till jordafsöndring skulle uppkomma, torde derjemte böra tagas i betraktande, att den tid och arbetskraft, som å uppodlingen och skötseln af mindre jordlägenheter användes, är så betydlig, att lägenhetens liela afkastning sällan, om någonsin, förslår att densamma ersätta, samt att således genom arbets-kraftens användande å dylika mindre lönande uppodlingar ej mindre den enskilde än staten får vidkännas förluster, större i samma mån, som sönderdelningen af jorden blifver vidsträcktare och mera allmän.
Efter att sålunda hafva angifvit de grunder, sorn, enligt Utskottens åsigt, i allmänhet förefinnas emot de föreslagna förändringarne i Kongl, förordningen den 19 December 1827, få Utskotten, hvad serskildt angår den del af riksdagsfu-llmäktigen Tobias Linds motion deruti, under förutsättning, att de i Irsta kap. 2 § af berörde Kongl, förordning meddelade bestämmelser angående besutenhet skola innefatta allt för stränga fordringar, åtminstone med hänsigt till förhållanden i motionärens hemort, blifvit yrkadt, att egare af hemmansdel må anses å densamma besuten, allenast han förmår utgöra de med hemmansdelen förenade onera och utskylder, erinra, det ett stadgande i denna syftning skulle leda till den största tänkbara utsträckning af hemmansklyfningen.
Och då, af skäl som härofvan blifvit anförde, Utskotten anse någon ändring i nu gällande föreskrifter angående grunderne för hemmansklyfningen icke höra ega rum, samt ofvanberörde Kongl, förordning, dels i 1 kap. 3 § medgifver, att, om en hemmans-åbo af andra näringar, som till hemmanet höra eller af dess belägenhet bero. kan hafva säker och ständig förtjenst, sådant jemväl må, vid fråga om besutenhet, i beräkning dertill ingå, dels ock i samma kap. 9 § innefattar stadgande, huru förfaras bör i händelse, till följd af serskilde förhållanden inom något län, jemkning eller förändring i de rörande grunderne för hemmansklyfning med - 14 Lag- och Ehonomi-TJtskottens Betänkande, N:o 14. delade föreskrifter, skulle för samma län finnas af nöden, kunna Utskotten icke understödja motionärens ofvanberörde yrkande, utan hemställa, att Tobias Linds nu omförmälda framställning må af Jlikets Ständer lemnäs utan afseende.
Beträffande åter de af motionärerne i fråga om jordlägenheters afsöndrande från hemman framställda förslag, nemligen af Herr Kontraktsprosten Forssell, att dylik afsöndring på viss tid måtte från hemman öfver hela riket få ske, så snart den lägenhet, som afsöndras, utgör minst ett halft tunnland; af Tobias Lind, att afsöndrad lägenhet, åtkommen genom köp, eller undantags-aftal, skall, fastän den icke innehåller den till afsöndring tillåtne egovidd, få bibehållas den tid, som i upplåtelse-afhandlingen blifvit bestämd; och af Erik Eriksson, att odlingslägenheter å hemmans utmark, om hemmansinnehafvare!) ej vill eller kan dem begagna, må utan afseende derå, att de icke innehålla den för tillåtelse till afsöndring bestämda minsta jordrymd, kunna på viss tid till andre upplåtas; så få Utskotten, med åberopande af hvad ofvan blifvit anfördt, i öfrigt förklara, att, enligt Utskottens åsigt, en från hemman afsöndrad lägenhet i allmänhet, och der icke, såsom i närheten af städer, tillfälle till arbetsförtjenst alltid kan vara att med säkerhet påräkna, bör innehålla den rymd och godhet, att dess afkastning må kunna åtminstone i hufvudsaklig mån vara tillräcklig till innehafvarens och hans hushålls bergning och utkomst.
Värdet af odlingsbar, men ouppodlad jord, är dessutom i den ojemförligt största delen af riket så lågt, att äfven den mindre bemedlade icke är utestängd från möjligheten att förvärfva sig en jordlägenhet af så stor rymd, att den, enligt nu gällande föreskrifter, får från hemman afsöndras.
Vid sådant förhållande och då derutinnan, att odlingslägenhet är belägen å hemmans utmark och att hemmansegaren ej sjelf vill densamma begagna, Utskotten icke finna något skäl till undantag från de i allmänhet, i fråga om jordafsöndring, gällande stadganden, samt deraf, att en i strid mot gällande föreskrifter från hemman afsöndrad lägenhet blifvit förvärfvad genom köp eller undantags-aftal, icke skäligen kan hemtas anledning till upphäfvande af stadgandet om innehafvarens skyldighet att lägenheten afträda, då påstående der. om i vederbörlig ordning väckes, få Utskotten tillstyrka, att ifrågavarande förslag icke måtte bifallas.
Vidkommande slutligen Herr Prosten Forssells förslag till ändring i föreskrifterne angående hvad iakttagas bör med afhandling om lägenhet, som på viss tid är från hemman afsöndrad, få Utskotten, då pröfningen af den i afhandlingen bestämda afgäldens be - Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 14.
15 lopp, hvilken pröfning nu tillhör Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, icke lämpligen kan öfverlemnas till Häradsrätt, samt
Häradsrätten icke eller torde böra meddela något yttrande angående afsöndringens lagenlighet förr, än talan derom blifvit af vederbörande i behörig ordning väckt, vördsamt hemställa, att berörde förslag må lemnäs utan afseende.
Reservationer: af Herr Doktor Björling; ''Emot Utskottens ofvanstående betänkande får jag reservera mig på följande skäl.
Det undfaller ingen, som äfven blott ytligt betraktat de sednare tilldragelserna i Europa samt de rörelser, som genomgå den närvarande tiden, att hos den så kallade tjenande eller arbetsklassen uppvaknat ett starkt sträfvande att bereda sig en fastare ställning i samhället.
Man må ej undra härpå, ty detta sträfvande är en naturlig följd af det oafvisliga behofvet, som finnes i menniskonaturen, att bereda sig ett säkert hemvist på fädernejorden.
Vid högre framskriden bildning gör sig detta behof gällande och kan ej undertryckas.
Den arbetande klassen eger i allmänhet ej någon fast ställning, utan den är merändels en lös befolkning, som flyttar från ställe till ställe, och är i saknad af någon säker bostad; men behofvet af en sådan har mägtigt vaknat, och arbetarne sträfva nu af alla krafter att tillfredsställa detta behof, och då detta ej så lätt sker på den rätta och ordentliga vägen, så hafva de stundom försökt att genom kommunism och socialism tilIröfva sig det efterlängtade oberoendet.
En uppgift för vår tid, ifall den förstår sig sjelf och aktar på tidens tecken, är derföre dels att befordra arbetarnes bemödande att på ordentlig väg bereda sig ett fast hemvist, dels att med allvar undertrycka dessa bemödanden, då de förirra sig på olofliga och samhällsomstörtande vägar.
Afven i vårt land hafva arbetarne börjat sträfva till större oberoende och en orolig rörelse har försports från samhällets djup.
Det finnes i vårt samhälle bland den arbetande, klassen, likasom bland andra samhällsklasser, en stor blandning af ordentliga och oordentliga menniskor.
De förra bemöda sig att genom flit och arbetsamhet bereda sig mera oberoende och en fastare ställning för framtiden, de sednare lefva blott för dagen och nedsjunka ofta i ett djuriskt njutningsbegär.
Det tillhör vårt samhälle att underhjelpa 16 Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 14. de förra i deras bemödanden och framför allt laga så, att de vid sitt sträfvande till en bättre framtid ej jagas af obilliga samhällslagar tillbaka till de oordentligas skara och tvingas att bland dem förblifva utan utsigt att kunna höja sig från sin osäkra och beroende belägenhet.
Försummar samhället detta, så är fara värdt, att den tid kommer, då det blifver ganska svårt att sätta en säker damm emot oordningen och oron.
Det finnes äfven ett annat behof, som sammanvuxit med längtan efter en säker bostad, och som förmår arbetaren till stora ansträngningar för framtiden.
Han vill nemligen vid egen härd samla omkring sig älskade föremål, han vill förvandla sin bostad till ett hem, i detta ords egentligaste mening, vid hvilket han bindes genom familjelifvets fasta band, och genom hvilket fäderneslandet och fosterjorden får för honom sitt högsta värde.
För detta mål sträfvar han gerna; och hoppet att nå detsamma uppehåller hans mod oeh stålsätter hans arm till nya arbeten och mödor.
Det blifvande hemmet är hans framtid och han spar för denna af sin arbetsförtjenst.
Tag bort hoppet om detta hem och arbetaren har ej någon framtid, han eger blott sin närvarande osäkra belägenhet och utsigten till en tröstlös ålderdom; och ej allenast det, utan han eger knappast mera något fosterland, för hvilket han vill våga lif och blod.
Man har väl sagt, att äfven med de lagar, som nu gälla för jordafsöndringen, en utväg är öppnad för den ordentlige arbetaren att förskaffa sig en egen jordtorfva, och på den grunda ett eget hem, då det nemligen tillätes honom att på viss tid köpa 6 å 4 tunnland jord, och då på de liesta ställen den odlingsbara jorden fås för så godt pris, att detta köp torde blifva honom lätt.
Men man vet dock, att med undantag af Norrland odlings bar och god jord i Sverige ej fås för så godt pris, att icke värdet på 4 tunnland blifver en stor summa för arbetaren.
Då nu dertill kommer, att den betydligaste kostnaden dock utgöres af det, som skall utgifvas för uppbyggandet af nödiga hus, så inser man lätt, att värdet af några tunnland jord, lagdt till denna kostnad, i de liesta fall öfverstiger hvad den för dagspenning på landet tjenande arbetaren kan hopspara.
Skulle det åter tillåtas honom att få på bestämd tid tillköpa sig blott i tunnland jord, så skulle omkostnaderna för hus och jord väl ej uppgå till stort mer än hälften af kostnaden för de 4 tunnlanden med nödiga hus, och jag tror då, att det vore för en ordentlig arbetare möjligt att på 15 å 20 år hopspara de dertill nödiga penningarne.
Med de lagar, som nu gälla för jord-afsöndring, anser jag derföre det blifva i de flesta fall omöjligt för arbetaren att förskaffa sig ett eget hem och en oberoende ställning.
Om nu följden Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 14.
17 nu följden häraf endast skulle blifva den, att arbetarne lemnade all tanka på och allt hopp om det egna hemmet, samt nöjde sig med att ensamma och i ett flyttande tillstånd tillbringa ett beroende lif, så vore detta, huru hårdt det än är, den minsta olägenheten; men nu kunna de ej kufva behofvet att sjelfva, såsom husfäder, hafva ett eget hem, och för att tillfredsställa detta behof, så blifva de statdrängar eller stattorpare, gifta sig och tillskapa ett hem och en lycka, som hvila? på ingen annan grund än husbondens godtycke, en i sanning lös grundval.
Att här framlägga de för samhället vådliga följderna af stattorpare-systemet, anser jag öfverflödigt; de äro tillräckligt bekanta, och de kringvandrande familjer, som irra utan hem kring landet, äro derpå ett bedröfligt bevis.
För att förekomma detta onda, känner jag ingen bättre utväg än den, motionären föreslagit, hvarvid jag dock vill göra den modifikation, att jordafsöndringen å landet ej må tillåtas till mindre del än ett tunnland.
Emot detta förslag hafva tvänne hufvudsakliga invändningar blifvit gjorda.
Man har för det första sagt, att man derigenom skulle tillskapa proletärer, då man lockade arbetaren att sätta sig ned på en jordlott, som vore allt för liten för att kunna föda honom med hustru och barn, äfvensom att man på detta sätt skulle indraga inom socknarne oordentligt folk, som blott skulle förfalla i sedeslöshet och uselhet, samt att den sannolika följden af allt detta skulle blifva fattigvårdens betungande med nya fattighjon.
Härtill svaras, att meningen med den begärda lagförändringen ingalunda kan vara, att arbetaren skulle försörja sig genom afkastningen af det afsöndrade tunnlandet, ty detta vore verkligen en orimlighet, utan meningen är, att arbetaren skall hafva till sitt hufvudsakliga försörjningsmedel sitt arbete, men att han dertill skall hafva dels ett eget hem och en fast bostad, dels ock någon, om ock ringa, hjelp för sin föda af det tunnland, på hvilket han nedsatt sig.
Följden skall blifva, att han ej, såsom en stattorpare, beror af en husbondes godtycke och derföre ej behöfver frukta att när som helst blifva bortkörd, samt att han kan i någon mån sätta ett högre pris på sitt arbete, då ögonblickets behof af husrum och det allra nödvändigaste ej tvingar honom att sälja det för det lägsta pris.
På sådant sätt skall den ordentlige arbetarens välstånd genom den föreslagna lagförändringen bestämdt tilltaga, ty sedan han skuldfritt inköpt och bebyggt det afsöndrade tunnlandet, skall han nödvändigt för framtiden kunna afsätta mera af sin arbetsförtjenst, än han förr gjort, och derigenom småningom bereda sig tillfälle att utvidga sin jordlott.
Långt ifrån att den föreslagna lagförändringen skall Bill. tilt B.
Brot. 1850—1851. 7 Sami. 3 Afd. 3 lläft. 3 18 Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 14. gifva anledning till fattigvårdens betungande, tror jag derföre tvärtom, att stattorparne, som nu med sina familjer äro de, som oftast falla socknarnes fattigvård till last, härigenom skola minskas och sålunda en stor lättnad i framtiden beredas för fattigvårds-samhällena.
Den fruktan åter, som somliga hyst, att oordentligt folk derigenom skulle indragas i församlingarne, är helt och hållet onödig, enär man väl ej kan tänka sig, att en arbetare, som haft den ordentlighet och omtanka, att under en längre tid årligen spara af sin arbetsförtjenst, skall, sedan han fått en fastare ställning, förfalla i oordentlighet.
Om någon oordentlig menniska skulle genom den föreslagna lagförändringen intränga sig i ett samhälle, så kunde det derföre endast vara en sådan, som erhållit penningar att köpa det afsöndrade tunnlandet, ej genom sparsamhet, utan på annat sätt, såsom genom arf eller något dylikt, men detta kunde endast sällan och blott undantagsvis inträtia.
Det andra hufvudsakliga inkastet emot den föreslagna lagförändringen är, att jordegendomarna, genom densamma, skulle söndras i många små lotter, hvilket vore högst ofördelaktigt för fäderneslandet, enär derigenom en allmän obesutenhet och oförmåga att rätt uppodla jorden skulle uppkomma.
Men härtill svaras, dels att här är ej fråga om hemmansklyfning, utan blott om afsöndring på bestämd tid (högst 50 år), dels att ingen ordentlig jordegare tillåter någon sådan afsöndring från sin egendom, hvarigenom den skulle i ringaste mån nedsättas till sin förmåga att underhålla en besuten man.
Hvad åter de oordentliga jordegarne beträffar, så finnas för dem, om de hafva någon större jordegendom, just inga anledningar att begagna sig af jordafsöndringen, enär det säkraste medel för dem att få sitt penningebehof tillfredsställd t, är att för alltid sälja (eller låta från jordegendomen genom hemmansklyfning söndra) så stor del, som i lag fordras för besutenhet, synnerligast derföre att de måste i proportion få mycket mer för den jord, de sälja med full besittningsrätt för köparen, än för den, de upplåta endast på bestämd tid.
Ar det åter frågan om en oordentlig jordegare, som ej eger större egendom än att han jemt derpå kan vara besuten, så får han väl, i ganska många fall, ej afsöndra ett tunnland, emedan ett tunnland väl ofta nog utgör mera än en tiondedel af den minsta besutna jorden, af hvilken jord man ej får, enligt 2 kap. 1 § i Kongl. Förordningen af 1827, afsöndra större rymd än en tiondedel.
Skulle åter i detta hänseende någon olägenhet i få fal uppkomma genom den föreslagna lagförändringen, så är den så obetydlig emot den skada, sorn tillfogas samhället genom de nu gällande lagar för jordafsöndring, att jag ej annat kan än reservera mig mot Utskottens beslut att oförändradt bibehålla dessa lagar.” Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N-o 14. 19 Af Hr Doktor A. Nordstrom: ”Ehuru jag icke var närvarande, då denna fråga i de sammansatta Utskotten afgjordes, får jag dock emot Utskottens deruti afgifna betänkande mig reservera och tillkännagifva, att jag, hufvudsakligen instämmande i Hr Doktor Björungs reservation, dock tror, att icke mindre än två tunnland odlingsbar jord bör få afsöndras.
Innehafvaren af en sådan jordlott kommer dä i nära likartad ställning med mindre jordtorpare och kan derpå hafva sin bergning, om han derjemte är kunnig i någon handaslöjd eller emot beting utgör arbete åt den egentlige jordegaren, hvartill tillfälle icke gerna kän komma att saknas.
På sådant sätt skulle småningom en klass af sjelfständige arbetare kunna bildas, och det för fattigvården betungande och i en framtid måhända för landet vådliga stattorparesystemet afskatfas.” Af Hr Sundblad: ”Utskotten hafva, efter min öfvertygelse, förbisett vigten af det ämne, som i motionerne vidröres.
Det omfattar en af samhällets vigtigaste frågor, nemligen den, om lagen bör eller icke bör befordra samhäUsmedlemmarnes naturliga rätt, att genom flit, omtanka och sparsamhet kunna bereda sig ett eget hem, en egen jordlott, på hvilken de må genom sitt arbete betrygga sig och de sina om skydd och de nödvändigaste behofven, under det att de genom gemensamt begagnande af sina krafter i lofliga sysselsättningar, slöjder och binäringar söka förbättra sin belägenhet och förkofra sig.
Lagstiftaren afviker icke endast från de ädla grundsatserna om menniskorätt och menniskokärlek, utan äfven från statsklokhetens enklaste principer, då han icke söker alltmer lossa medborgarne i staten ur de tvångsförhållanden, som ytterst grunda sig på under äldre tider gjorda inkräktningar afjorden och inkräktarnes bemödanden att fortfarande tvinga folket till en, mer eller mindre uppenbar, träldom under sig.
Till dessa höra alla dessa lagstiftningshinder för en friare fördelning af jorden, de högt bestämda besutenhetsvilkoren, de inskränkande stadgandena för afsöndring af jord, o. s. v. Midt under det att föredömena från de mest upplyste och förmögnaste nationer vittna för den trefnad, den belåtenhet och de framsteg, som blifvit befolkningens lott, der frihet att förvärfva jord lifvat känslan för sjelfständighet och frihet; midt under en fortskridande upplysning, som icke endast bör visa oss den moraliska pligten, utan synbarligen visar oss den materiella fördelen af att befordra de krafter, som härflyta af familjernas kärlek och verksamhet för sina hem, sin fädernejord, sina anhöriga, låta vi ännu uppbördsnitet, embetsbeqvämligheten och enskiltes egennytta, i förening med gammal fördom, lägga hinder i vägen för en friare besittningsrätt af jord. 20 Lag- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 14.
Jag kan omöjligt förena mig i den åsigt, att statens, kommunens eller menigheternas, eller ens de förut varande jordegarnes säkerhet och fördel på något sätt skadas eller förnärmas genom en mera utsträckt hemmansklyfning eller genom afsöndringar af jord.