Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu kan sd hända, att å lid, då rättegångsdag ej inträ/far å landet, föreskrift tarfvas, huru bo vårdas skall; då äge Domaren derom tills vidare förordna; anmäle dock förhållandet ä nästa rättegångsdag: och meddele Rätten derefter beslut i ämnet.
Tarfvas god man för sterbhusdelegare, som är frånvarande eller eljest urslåndsatt att sin rätt bevaka, eller förmyndare för omyndig, och går bouppteckningshd tillända, innan Rätten derom förordna kan; då äge ock
Domaren tillsätta ombud, alt å den frånva randes eller omyndiges vägnar bouppteckningen bevista: och meddele det sedan Rätten, sorn god man eller förmyndare förordnar.» Stockholm den 23 Juli -1860. 20 Lag-Utskottets Betänkande M 43.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Juli 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af gjorda framställningar om ändring uti och tillägg till vissa delar af 7 I(ap.
Rätlegångs-Balken, sådant del lyder uti Kongl, Förordningen angående inteckning i fast egendom den 13 Juli 1818.
Samtliga Riks-Stånden hafva till Lag-Utskottet öfverlemnat ett af Rikets Ständers Justitie-ombudsman till hans vid början af innevarande riksdag afgifna embetsberättelse särskildt författadt tillägg, deruti han anmält, hurusom af inkomna klagomål uppdagats, alt vid tillämpningen af 23 § sednare momentet uti ofvannämnde Kongl. Förordning olika åsigter hos Domstolarne sig yppat af den betänkliga art, att Justitieombudsmannen ansett nödigt att hos Rikets Ständer göra hemställan om en till enhet i lagskipningen verkande förklaring eller ändring af berörda §, som är af följande lydelse: »Då inteckning förnyas skall, uppvise borgenär inför
Rätten den intecknade handlingen i hufvudskrift, och skrifve domaren inteckningsförnyelsen derå.
Ar borgenärs hemvist utom det härad eller den stad, der den egendom ligger, hvari inteckning skett; må han dock inför Rätten i den ort, hvarest han bor, förete inteckningshandlingen, att i dess inteckningsprotokoll införas; och varde borgenärs ansökning om inteckningsförnyelsen af Domaren å handlingen tecknad; sedan gifve borgenär bevis härom in till den Rätt, som inteckningen beviljat, inom den tid, som i 21 § sägs; och vare detta så gildt, som om handlingen der företedd varit.»
Den skiljaktiga tillämpningen anginge endast frågan om vigten och betydelsen af det i §:n förekommande ordet »införas», i det nemligen omförmälda klagomål varit föranledda deraf, att en af Rådstufvu-rätterna inom riket, vid derstädes gjord anhållan om förnyelse af inteckningar på grund af skuldebref, som för samma ändamål Lag-Utskottets Betänkande JYs 43. 21 blifvit uppvisade inför annan Under-rätt, hade, enär deröfver meddelade protokollsutdrag icke utvisat, att skuldebrefven blifvit, enligt föreskriften uti ifrågavarande §, i protokollet införda, förklarat de sökta intecknings-förnyelserna icke kunna beviljas, samt, efter det uppå anförda besvär öfver samma beslut vederbörande öfver-domstol, med förklarande, att nämnda omständighet ej utgjort hinder att inteckningsförnyelserna meddela, undanröjt Under-rättens beslut och visat ärendet dit åter, väl »i följd deraf» de sökta förnyelserna beviljat, men icke desto mindre sedermera vid två särskilda tillfällen under enahanda omständigheter förfarit i likhet med hvad redan blifvit nämndt.
Nu, om det än icke kunde förnekas, att då författningens ordalag innehölle, att borgenär skulle inför Rätten i den ort, hvarest han bodde, förete inteckningshandlingen, att i dess protokoll införas, härmed vore närmast förenligt, att hela handlingen i protokollet intoges, hade likväl, Justitie-ombudsmannen veterligt, berörda föreskrift icke blifvit af
Domstolarne i allmänhet så tolkad, utan hade vanligen
Domstolen i borgenärens boningsort i stället uti sitt protokoll anmärkt ändamålet med intecknings-handlingens företeende i hufvudskrift och i öfrigt alla de omständigheter, hvaraf den domstol, som beviljat inteckningen, kunnat med erforderlig visshet utröna handlingens identitet, hvarjemte bevis å handlingen tecknats och anmärkning derom i protokollet egt rum
Härmed syntes ock ändamålet vunnet och då lagstiftaren icke ansett nödigt föreskrifva, att när omedelbart till domstolen, inom hvars dom värjo intecknade fastigheten vore belägen, mtecknings-handlingen för förnyelse ingåfves, den skulle ordagrant i protokollet införas, funnes ej heller någon giltig grund, hvarföre sådant mera skulle fordras, om handlingen i berörda ändamål företeddes inför dom ' O stolen i borgenärens boningsort, helst den ena domstolen i allmänhet finge anses lika skicklig, som den andra, att bedöma, huruvida en handling blifvit i hufvudskrift uppvisad, samt urskilja och beskrifva de omständigheter, hvarpå densamma kunde med säkerhet igenkännas; och ledde dessutom det ordagranna införandet i protokollet af intecknings-handlingen ofta lill vida högre expeditionslösen, än eljest kunde påföras.
Emellertid hade äfven i högre instanser skiljaktiga tankar i denna fråga försports, fastän förbemälde Rådstufvu-rätts åsigt alltid blifvit slutligen underkänd.
Men då, genom en sådan skiljaktighet, både för allmänna verk och enskilda personer den med inteckning åsyftade säkerhet lätteligen kunde äfventyras, med så mycket vådligare följder för de förra, som inteckning ofta utgjorde den bufvudsakliga grunden för deras bestånd och intecknings-förnyelserna vanligen på en gång förekomme till högst betydligt antal, samt behofvet af lagbudets förtydligande således obestridligen syntes vara för handen, har Justitie-ombudsmannen, som ansåge en Under-domstol ej böra i sin fria pröfning af lagens innehåll bindas genom högre Rätts lagtolkning, och att ändamålet således icke kunde ernås medelst åtal, om än detta vunne framgång, hemställt, »att Rikets Ständer måtte, med upphäfvande af 23 § i Kongl. Förord - 22 Lag-Uiskottets Betänkande M 43. ningen elen 13 Juli 1818, antaga ett sådant stadgande, sorn Lagberedningen föreslagit, nemligen: »Då inteckning förnyas skall, uppvise borgenär inför Rätten i hufvudskrift den handling, hvarå inteckningen beviljad är; -och skrifve Rätten intecknings-förnyelsen derå; stånde ock borgenär fritt att inför annan Under-rätt intecknings-handlingen förete: den Rätt läte, då sådant sker, i sitt inteckningsprotokoll korteligen intagas hvad handlingen innehåller med dag och årtal då den utgafs, af hvilken Rätt inteckningen beviljad är med dag och årtal då det skedde och då inteckningen förnyades, om det skett; teckne ock bevis å handlingen, att den, till vinnande af intecknings-förnyelse, företedd varit; sedan gifve borgenär protokollet deröfver in till den Rätt, som inteckningen beviljat, inom tid, som i 21 § sägs; och vare detta så gildt, som om handlingen der företedd blifvit.»
I sammanhang härmed har Justitie-ombudsmannen jemväl anfort, hurusom, i fråga om inteckningars dödande och omflyttning, vid åtskilliga domstolar förfores på enahanda sätt, som vid intecknings förnyande, i det att, sedan borgenär för sådant ändamål fått inför domstol i boningsorten förete inteckningsbandling i hufvudskrift och erhållit domstolens bevis deröfver, hvilket äfven blifvit af Domaren tecknadt å sjelfva handlingen, samt derefter uppvisat samma domstols protokoll inför Rätten i den ort, der panten varit belägen, sistnämnde Rätt åt ärendet meddelat lika åtgärd som derest handlingen blifvit i hufvudskrift der företedd, hvaremot andra domstolar, i saknad af något på nämnda fall tillämpligt lagstadgande, icke tilltrott sig vidtaga den i sådan ordning äskade åtgärden med beviljad inteckning; och har i anledning häraf, då redan det skiljaktiga förfarandet vid domstolarne ådagalade behofvet af ett lagstadgande äfven i detta hänseende, och tidsförhållandena dessutom otvifvelaktlgt fordrade ett så beskaffadt medgifvande från lagstiftningens sida, att den större mängd intecknade förbindelser, som utgjorde de i sednare tider tillkommna penmngeverks grundfond, icke måtte behöfva tid efter annan utspridas kring hela landet, hvarigenom betydlig skada och förlust kunde uppstå, men några vådliga följder af ett lagstadgande i antydda riktning icke syntes kunna befaras, Justitie-ombudsmannen ansett 23 § af förutnämnda Kongl. Förordning böra erhålla ett tillägg, i närmaste öfverensstämmelse med hvad Lagberedningen föreslagit, af följande lydelse: — »Vill borgenär låta sin inteckning under annan nedsättas, eller eljest förändras eller helt och hållet eller till större eller mindre del dödas; uppvise då inteckningshandlingen i hufvudskrift för Rätten och skrifve Rätten derå bevis om den åtgärd, som meddelad varder, sedan den i protokoll tecknad är; stående dock borgenären fritt att, äfven i sådant ändamål, vid annan Under-rätt förete handlingen, om han derå skriftligen förklarar, i hvad mån inteckningen nedsättas, förändras eller dödas må; och läte Rätten, då detta sker, handlingen, med det förklarande, i sitt lntecknmgsprotokoll ordagrannt införas; teckne ock bevis å handlingen, att den så företedd varit: sedan varde protokollet ingifvet till den Rätt, som inteckningen beviljat; och vare Lag-Utskottels Betänkande M 43. det så gildt, som hade handlingen der företedd blifvit.
Äro flera inteckningar i samma egendom beviljade å samma dag, på grund af särskilda lika lydande handlingar, och har, i fall inteckningarne förnyade blifvit, förnyelserna äfven å samma dag skett; då må ej någon af de inteckningar nedsättas, förändras eller dödas, utan att den handling, hvarå inteckningen grundad är. i hufvudskrift företes för den Rätt, som inteckningarne beviljat;» och skulle, i händelse detta förslag godkändes, lista momentet af 24 § i gällande Intecknings-förordning utgå.
Vidare har, uti ett till Vallöf].
Borgare-Ståndet ingifvet memorial, hvaröfver Utskottets yttrande jemväl blifvit infordradt, enskild representant, Herr Thollander, likaledes med åberopande af det skiljaktiga förfaringssätt
Domstolarne iakttoge i fråga om dödande eller omflyttning af inteckning, då den handling, som legat till grund för inteckningen, blifvit hos annan Rätt för ändamålet företedd och påtecknad samt endast protokolls-utdrag deröfver meddelats den Rätt, hos hvilken man sökte få inteckningsrätten i det ena eller andra hänseendet förändrad, och enär vidtagande af åtgärder till sådan förändring, enligt motionärens tanke, borde, i likhet med hvad som egde rum i afseende på inteckningars förnyande, underlättas, så vidt det kunde ske utan att föranleda oreda och osäkerhet hvad anginge inteckningars inbördes företräde, föreslagit ett sådant tillägg till 23 § uti berörde Kongl. Förordning, att förändringar uti inteckningsrätten, ehvad de åsyftade omflyttning af förmånsrätten, nedsättning af intecknade summan eller upphäfvande af inteckningssäkerheten i viss del af panten, finge med laga verkan ske i enahanda ordning, som angående inteckningsförnyelse vöre stadgad; hvarjemte det likväl borde föreskrifvas, att fordringsägarens medgifvande till sådan ändring alltid skulle skrifvas på den intecknade handlingen och hans underskrift af två vittnen bestyrkas.
Slutligen har Riksdags-fullmägtigen Carl Anders Larsson från Östergötland, uti memorial, ingifvet till Hedervärda Bonde-Ståndet och derifrån till Utskottets pröfning bänskjutet, fästat uppmärksamheten derpå, att då, enligt 19 § uti Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818, det vore inteckmngsägares rätt att, vid bristande betalning, få en gemensamt intecknad fastighet försåld, oansedt densamma tillhörde flera ägare, vid sådana försäljningar delägarne omöjligen kunde bevisa huru stor andel af köpeskillingen, som belöpte sig på en hvars andel i fastigheten, hvadan den förlorande icke ens kunde styrka den förlust, honom drabbade, och följaktligen ej heller söka skadan åter hos den, som förlusten orsakat.
Under nuvarande tid, då största delen af Sveriges fasta egendomar blefve intecknade hos hypotheksföreningarne och sedermera vid skeende arfsdelningar eller partiela försäljningar öfvergingo till olika ägare, merändels utan någon relaxering af förut beviljade inteckningar, vore det så mycket mera af behofvet påkalladt att i tid vara betänkt på stiftande af en lag, sorn vore egnad att åtminstone förekomma de största olägenheterna, hvarförutan den omständighet, att en ny lag tillkommit om utvidgad rättighet att afsöndra jord och andra lägenheter från hemman på landet, enligt motionärens tanke, gjorde nämnda behof 24 Lag-Utskottets Betänkande M 43. än mer oafvisligt, enär det sällan inträffade, att jordafsöndring egde rum från förut ograverade hemman och, då följden af äldre inteckning i hemmet blefve, att såväl detta som den afsöndrade lägenheten måste gemensamt försäljas, derest endera af ägarne komme på obestånd, det vore lätt att tänka sig, hvilka svårigheter uppstode för den oskyldige, som ej ägde annan utväg än att inlösa de gemensamma inteckmngarne eller ock låta sälja sin fastighet tvångsvis i sammanhang med annans egen dom.
— På grund häraf har motionären föreslagit följande tillägg till förutnämnda 19 §: »Då fast egendom eller afsöndrad lägenhet, som graveras af gemensam inteckning och äges af särskilda personer, säljes å exekutiv eller konkurs-auktion; åligger det försäljningsman att först utropa hvardera ägarens lott särskildt i uppslag, och, om dervid erbjudna summan finnes tillräcklig för betäckande af intecknade skulderna, fastställa högsta anbudet, så vida inroparen presterar nöjaktig säkerhet; men om. vid första utropet, brist uppkommer till gäldande af intecknings-beloppen, sammanslås hela fastigheten och ånyo utropas i ett sammanhang.
Det härvid uppkommande högre belopp repartiseras mellan de särskilda delarne i proportion mot de vid första utropet stipulerade värden och anses utgöra priset å hvarje särskild del.»
I sammanhang härmed och då det understundom skulle handt, att ägare af på viss tid upplåten lägenhet från ett hemman, vid exekutiv auktion derå, förlorat sin besittningsrätt, äfvensom att intecknade undantagsaftal eller hvarjehanda upplåtelser från hemman, vid försäljning deraf tvångsvis, blifvit förbisedda och föranledt kostsamma rättegångar, samt dertill komme, att en arrendator, som fått sitt kontrakt intecknadt, ofta kunde mista arrenderätten, då hemman såldes för intecknad gäld, har samme motionär jemväl föreslagit ett tillägg till 29 § uti gällande inteckningslag, hvilket skulle lyda sålunda: »Vid exekutiv auktion å fastighet, hvartill någon för värfvat arrende- eller panträtt vare sig till hela eller viss del af samma fastighet, äfvensom då gravationsbeviset eller åtkomsthandlingarne upplysa, att inteckning är sökt eller fastställd för undantagsaftal eller andra föbehåll från hemmanet; då skall det åligga den, som öfver utropet satter är, att först verkställa utropet under förbehåll, att de inskränkningar i ägande- eller dispositions-rätten, hvarom i gravationsbevis eller andra tillgängliga handlingar vinnes upplysning, skola lända inroparen till efterrättelse; men om hemmannet dervid icke uppgår till så hög köpeskilling att alla inteckningar med äldre eller lika rätt kunna fullt betäckas, och icke de, hvilkas rätt är i fråga, förmå fylla den brist, som uppstår; må hemmanet vid förnyadt utrop säljas utan förbehåll, och alla inteckningshafvare ur köpeskillingen njuta hvar sin tillbörliga rätt så långt den förslår, börande i thy fall de förmåner, som icke äro till bestämd summa utsatte, värderas af tre gode män, deraf hvardera rättsägaren utser hvar sin och de sålunda utsedde tillkalla den tredje, med rätt för vederbörande exekutor att i den tredskandes ställe god man tillkalla.» Dessa Lag-Utskottets Betänkande Jtf 43. 25
Dessa äro de framställningar, som uti ifrågavarande ämne blifvit gjorda.
De åsyfta, såsom deras ofvan angifna innehåll utmärker, dels hufvudsakligen endast ett förtydligande eller en förklaring af hvad gällande inteckningslag föreskrifver, dels ock förändringar eller tillägg i nämnde lag.
Till den förra kategorien hörer Justitie-ombudsmannens framställning om en förändrad redaktion af 23 § i Intecknings-förordningen, så vidt den afser vilkoren för förnyelse af inteckning i de fall, att den intecknade handlingen uppvisas vid annan
Rätt än den, der förnyelsen skall ske.
Justitie-ombudsmannen har dervid fästat hufvudsaklig vigt vid en enstaka inom lagskipningen yppad tolkning af det i nämnde § förekommande ordet införas.
Men äfven om Utskottet medgifver, att ett lyckligare uttryck, för angifvande af lagbudets rätta betydelse, kunnat väljas, kan dock Utskottet icke annat än finna en sådan tillämpning deraf, som Justitieombudsmannen anmärkt, bero på en alltför inskränkt bokstafstolkning och ett förbiseende af lagens rätta grund och mening, hvilken ej kan vara annan, än att den intecknade handlingens indenlitel tydligen skall framstå genom protokollsutdraget från den främmande
Domstol, der handlingen blifvit i hufvudskrift uppvisad.
Och en sådan indentitet kan bestyrkas lika väl genom en i protokollet gjord noggrann beskrifning af den intecknade handlingens innehåll, som genom ett ordagrannt införande deraf i protokollet, helst i de ingalunda sällsynta fall, att två eller flera särskilda skuldebref af alldeles enahanda lydelse blifvit vid samma
Domstol på en och samma dag intecknade.
Sistberörde åsigt har ock, så vidt Utskottet kunnat inhämta, i allmänhet blifvit af Domstolarne, under en fyratioårig lagtillämpning, med sällspord enstämmighet omfattad.
Och då en undantagsvis yppad felaktig lagtolkning i allmänhet synes böra afhjelpas på annat sätt än genom lagstiftande maktens mellankomst, skulle Utskottet tvekat att tillstyrka bifall lill Justitie-ombudsmannens ifrågavarande förslag så vida det ej tillika innebure förklaring i ett annat hänseende, der, i följd af lagbudets mer skarpt markerade ordställning, skiljaktiga tankar om lagens rätta grund och mening lättare skulle kunna uppslå.
Ofvanintagne 23 § innehåller nemligen, i afseende å sättet för vinnande af inteckningsförnyelse, att »om borgenärs' hemvist är utom det härad eller den stad, der den egendom ligger, hvari inteckning skett, han må inför Jiätllen i den ort, hvarest han bor, förete inteckningshandlingen» &c. Den sålunda gjorda bestämmelse om ett visst forum, hvarmed afsigten endast synes hafva varit att angifva det forum, som i allmänhet måste anses vara för borgenären beqvämligast, skulle dock lätteligen kunna gifva anledning till den tolkning, att om uppvisandet skett inför annan Rätt, — såsom om en å landet bosatt person uppvisade ett inlecknadt skuldebref för närmaste stadsdomstol,—ett sådant uppvisande icke i ifrågavarande hänseende skulle medföra samma verkan, som om det skett vid gäldenärens forum domicilii.
Justitie-ombudsmannens omförmälde förslag föreBih. till B.
7 Sami. 1 Afd. 22 Haft. 4 26 Lag-Utskottets Betänkande M 43. bygger en sådan tolkning; och om man ock ville anse förslaget derutinnan mera såsom en förändring, än såsom en förklaring af gällande lag, så synes dock en sådan lagförändring vara på giltiga skäl grundad; hvadan Utskottet vördsamt tillstyrker, det malle Rikets Ständer för sin del besluta, att, med upphö/vande af 23 § i Kongl. Förordningen angående inteckning i fast egendom den 13 Juli 1818, nämnde § skall erhålla följande förändrade lydelse: »Då inteckning förnyas skall, uppvise borgenär inför Rällen i hufvudskrifl den handling, hvarå inteckningen beviljad är; och skrifve
Rätten intecknings)orny elsen derå; stånde oclc borgenär fritt att inför annan Under-rätt inteckningshandlingen förete: den Räll låle, då sådant sker, i sitt inteclmingsprolokoll korteligen inlaga, hvad handlingen innehåller med dag och årtal då den utgafs, af hvilken Rätt inteckningen beviljad är med dag och årtal då del skedde och dä inteckningen förnyades, om det skett; ledine ock bevis å handlingen, alt den, till vinnande af inteclcningsförnyelse, företedd varit: sedan gifve borgenär protokollet deröfver in till den Rätt, som inteckningen beviljat, inom tid, som i 27 § sägs; och vare delta så gildl som om handlingen der företedd blifvit.» Beträffande åter Justitie-ombudsmannens hemställan i öfrigt, äfvensom Herr Thollanders och Riksdags-fullmägtigen Carl Anders Larssons ofvanberörde förslag, så åsyfta dessa framställningar införande i inteckningslagen af till en del nya principer, jemte tillägg dertill af genomgripande vigt för hela vårt inteckningsväsende.
En ny princip är utan tvifvel den föreslagna rättigheten att kunna få en inteckning. vare sig hel och hållen eller till någon del, dödad, genom att, på sätt om förnyelse af inteckning är medgifvet, uppvisa den intecknade handlingen i hufvudskrift vid annan
Rätt än den, der dödandet skall ske, och sedermera vid sistnämnde
Domstol endast förete den andra Rättens protokoll i ärendet.
Att, såsom någon gång i lagskipningen lärer skett, anse en sådan rättighet redan vara af fällande lag medgifven, och sålunda gifva en extensiv tolkning åt undantagsstadgandet i fråga om en intecknings förnyande, är ett uppenbart misstag om gällande lags mening, som är tillräckligt tydlig deruti att alla förändringar i inteckningsrätten måste sökas genom handlingens uppvisande i hufvudskrifl vid den domstol, som fastställt inteckningen.
Måhända kan dock en förändring i denna lagstiftning vara i affärslifvets intresse önskvärd, ehuru man dervid icke må förbise den praktiska svårighet, som skulle uppstå, i händelse t. ex. ett intecknadt skuldebref blefve, i afsigt att få, inteckningen vid rätt domstol dödad, inför någon annaa Lag-Utskottets Betänkande M 43. 27
Rätt uppvist och försedd med påskrift derom, samt deo med en sådan påskrift försedda hufvudskriften sedermera blefve inför den rätta intecknings-domstolen företedd i alldeles motsatt ändamål elier alt få inteckningen förnyad. i hvilka fall domaren ofta, i ovisshet om ej inteckningen redan vöre dödad, ej gerna kunde bevilja förnyelsen, utan att ega tillgång till gravationsbevis, dateradt samma dag, då förnyelsen sökes, — så vida honom ej skulle åläggas det tidsödande besväret att i domstolen genomgå inteckningsprotokollerna för kanske flera år, — Begreppet postposilion, eller nedsättande af en inteckning under en annan, är utan tvifvel jemväl ett för vår lagstiftning hittills okändt begrepp.
I fråga om dess upptagande i lagstiftningen kan å ena sidan erinras, att sådant synes mindre nödigt, då det aftal, hvarigenom en inteckning nedsättes under en annan, blifver, genom skriftligt upptecknande deraf å de särskilda inteckningshandlingarne, fullt lika giltigt, ehvad det sanktioneras af Rätten eller ej; ty det rörer ingen annans rätt än kontrahenternas eller deras, som derefter emottaga iriteckninaarne och hvilka hafva att rätta sig efter de å inteckningarne gjorda påskrifter.
Men å andra sidan får det ej heller förgätas, det bruket att äfven i detta fall begära
Domarens sanktion redan är i iagskipningen häfdvunnet.
— Carl Anders Larssons begge förslag åter beröra frågor, hvilka icke äro lätt lösta, men hvarpå lagstiftande maktens uppmärksamhet redan tillförene blifvit fästad, utan att dock sådan ledt till något resultat.
Emellertid vill Utskottet icke bestrida behofvet af de antydda förhållandenas reglerande, måhända i den rigtning, som motionären föreslagit.
— Men ehuru
Utskottet sålunda icke underkänner vigten af de föreslagna tillägg till och förändringar i inteckningslagen, som genom samtlige nu ifrågavarande framställningar blifvit gjorda, har dock Utskottet icke funnit lämpligt, att nu föreslå någon förändrad lagstiftning i dessa delar.
Rikets Ständer hafva nemligen nyligen, genom sitt bifall till hvad Utskottet i dess Betänkande JV2 31 tillstyrkt, beslutat ingå till Kongl. Majit med en underdånig skrifvelse, innefattande begäran om utarbetande af förslag till införande hos oss af s. k.
Grund- och Hypotlieksböcker, hvilken institution åter, såsom Utskottet i nämnde Betänkande jemväl anlydt, förutsätter en revision af alla nu gällande stadganden om inteckning.
Vid en sådan revision, omfattande inteckningslagen i dess helhet, synas äfven nu väckta frågor böra komma under pröfning; — och alt de dervid icke skola förbises, kan med så mycket större säkerhet antagas, som de äro upptagna i det af Lagberedningen utarbetade förslag, hvilket vid omförmälde revision otvifvelakligt kommer att tagas i betraktande.
Och är det på sådan grund, som Utskottet anser sig nu böra hemställa, att ifrågavarande framställningar icke må till någon Rikets Ständers lagstiftningsåtgärd föranleda.
Stockholm den 26 Juli 1860. STOCKHOLM, tryckt hos E, Westrell, 1860. Lag-Utskottets Betänkande N:o 44. X:o 44.