Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I motiveringen af mina i denna sak förra gången anförda motioner gjordes en teckning af det mångahanda utaf kungörelser, handel och sockenstämmor (att icke här vidröra städernas utskänkning), hvaruti vår gudstjenst vanligen är inpassad; och jag åberopar det då sagda såsom ännu med förhållandet mestadels öfverensstämmande.
De sednare åren hafva gifvit en ökad erfarenhet af hvad som äfven förra gången framhölls, nemligen, att äfven der Ordet i templet rent och klart förkunnas, så är just denna sabbatens och gudstjenstens lagliga uppblandning med veridsliga angelägenheter en kraftig näring för den separatistiska böjelse, som hos församlingsmedlemmar uppstått.
De separatistiska ledarne, hvilka oftast äfven i läran affallit från vår Kyrka, försumma icke att söka utöfva sitt inflytande just pä sådana församlingsmedlemmar, hvilkas gudaktighetsöfningar icke, såsom tillförene, härröra af blott sedvänja, utan af ett verkligt uppbyggelsebehof, och för hvilka gudstjensten och sabbatsfirandet inom deras kyrkosocken just skulle vara det nådestillfälle, som företrädesvis bidroge att hos dem afleda alla onyttiga spörjsmål och att hålla dem stilla inom den Kyrkas hägn, i hvilken de från barndomen blifvit upptagne och hvars bekännelse de ännu i tro och öfvertygelse hylla.
Men då dessa själar med numera vaknade sinnen erfara hvilken plats detta heliga innehafver och huru det likasom tyckes hafva varit meningen att undanskymma och bortblanda detsamma för att försvaga dess intryck, så må man icke mycket undra på, om de härutaf taga anstöt samt slutligen gå för vår Kyrka förlorade.
Hvad nu angår de särskilda härmed åsyftade veridsliga angelägenheter, hvilka inom den Svenska kyrkosocknen hittills stått i samband med sabbatsfirande och gudstjenst, så har, i afseende på f. d. sockenstämmorna eller kommunens sammanträden, redan genom de nya kommunalförfattningarne en stor förbättring jinträdt, hvars resultater torde äfven uti nu ifrågavarande hänseende böra inväntas, innan någon förändring föreslås, så mycket hellre, som det i de flesta fall blir på stämmornas ordförande beroende att så ordna dessa sammanträden,a tt de, såjvidt möjligt, blifva på söcknedag hållna.
Men deremot, i afseende på kungörelserna,$ hvilkas meddelande på sätt som nu sker fått ett beklagligt stöd, icke blott uti gällande lagar, utan äfven i Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
211 Sider och vana, nödgas jag föreslå, att detta olyckliga och alltför länge bibehållna amen vid våra gudstjenster, hvilket särskildt är egnadt att utplåna allt intryck af hvad som nyss förevarit samt också vanligen utgör ämnet för hvad mängden af kyrkobesökande på hemvägen afhandla, måtte helt och hållet från deras nuvarande plats förllyttas.
Inom Borgare- och Bonde-Stånden lära äfven i detta ämne motioner nyligen blifvit väckta; men då dervid, utan hänsigt tift frågans grund och ändamål, endast afsetts en förllyttning från presteu till lekmannen och från predikstolen till gången eller sockenstugan,®så blifver derigenom frågan förryckt och endast en halfmesyr föreslagen; hvadan här måste vidhållas, att kungörelserna böra skiljas såväl från söndagen som från templet.
Att lagars och författningars uppläsning hittills ansetts oskiljaktig från deras behöriga promulgation, torde härleda sig från behofvet under en tid, då förmågan att läsa innantill i allmänhet var hos allmogen sällsynt.
Men då numera denna svårighet är häfd och dertill i allmänhet en ganska ringa kunskap vinnes genom ett flyktigt afhörande, så finner jag vid den önskliga förändringen icke ens den ringaste betänklighet.
Den sak, hvars förflyttning från söndagen och templet härmed begäres, faller således icke inom området af några grofva eller ens i ringaste måtto i sig sjelfva syndiga ting, utan tillhörer tvärtom sådant, som är i borgerligt ^hänseende lagligt, nyttigt och nödvändigt, men som dock bör få sin rätta plats; och inom detta område är det blott ett enda och i ögonen fallande missförhållande, hvars rättelse här med åsyftas.
Jag lemnar nu åt en hvar att pröfva, huruvida härmed för mycket begäres.
Må Staten lägga afsides att stifta straffbestämmelser, som skulle tvinga dess medlemmar till gudsfruktan eller sabbatsbudets iakttagande.
Må utan hinder från Statens sida åt den enskilde lemnäs valfrihet att använda söndagen till hvila och uppbyggelse, eller, beröfvande sig sjelf dess välsignelse, till arbete och nöjen.
Ja, må äfven för närvarande nedläggas det eljest rättmätiga yrkandet, att den kristliga Staten skulle, såsom sådan, i sina offentliga förfoganden ställa sig sabbatsbudet till efterrättelse; men — må åtminstone det tempel och de stunder, som åt församlingen gifvits för en helt annan och högre angelägenhet, få renas från sammanblandningen med hvad som icke der har sin plats.
Ett steg till ett sådant renande afses med hvad jag nu påyrkar; och så litet det steget än kan synas vara, så är det dock ej ovigtigt, då det skulle befria Kyrkan från ett bland de utaf tiden och verlden henne tillfogade lyten, genom hvilka hennes upplifvande och stärkande förhindras, hennes verksamhet förlamas och hennes sköna ändamål motverkas.
I enlighet med hvad nu anförts, får jag således föreslå: att Rikets Ständer må, för sin del, besluta att, med upphäfvande eller ändring af Kongl. Förordningen den 8
Maj 1849 samt alla de Lagar och Författningar, hvilka innehålla bestämmelser om kungörelsers och andra verldsliga akters uppläsande i kyrkorna på söndagar, stadgasj måtte, 212 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 70. att, med undantag dels af riksdagskallelser, hvilka ännu, enligt Grundlagarne, måste från predikstolar ne meddelas, och dels af Kongl. Maj:ts Plakat om Bönedagar, så länge särskilda sådana påbjudas, alla de tillkännagifvanden och promulgationer, hvilka hittills lagligen uti kyrkorna skett, hädanefter skola verkställas genom anslag vid ingången till det rum, der kommunens gemensamma sammanträden hållas, samt att i de fall, då författningars eller andra publikationers format eller vidlyftighet icke medgifver alt deras innehåll på sådant sätt inhemtas, desamma då må, enligt den anvisning, som jemte rubrikens utsättande anslås, hållas för allmänheten tillgängliga å det rum och under den persons vård, som dertill inom kommunen utsetts; äfvensom slutligen, att viss tid måtte stadgas, under hvilken hvarje utkommande författning bör för allmänheten på ofvannämnda sätt hållas tillgänglig, och hvarefter den anses lagligen promulgerad.
Om remiss till vederbörligt Utskott får jag vördsamt anhålla.
Hich.
Ehrenborg. mo to. Af Grefve Hamilton, Malcolm Walter, angående ändringar i Bevillnings-stadgan m. m.
Uti sista Bevillnings-förordningen hafva Rikets
Ständer föreskrifvit att bevillning skall direkte till Kronan erläggas för inkomst af kapital.
Då det emellertid icke låter sig göra att medgifva dem, som använda kapitalet, nemligen egendomsegare, arrendatorer, industri-idkare m. fl., att åtnjuta lindring i den bevillning, de böra erlägga i förhållande till den ränta de erlägga på lånade kapitaler, så medför det direkta erläggandet af bevillning på kapital en orättvisa.
Till förtydligande häraf tager jag mig friheten anföra exempel.
Om t. ex. två personer tillsammans blifva egare af en egendom vard 100,000 R:dr, så betala de gemensamt bevillning för sin fastighet med 30 R:dr.
Om sedermera dessa båda personer vilja skiljas åt, och uppgöra detta på så sätt, att den ene blir ensam egare af egendomen Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 70. 213 och den andre får en i egendomen intecknad skuldsedel å 30,000 R:dr löpande med 6 proc. ranta, så utgår derefter bevillningen af egendomen, som förut, med 30 R:dr, men den som tagit den intecknade skuldsedeln får äfven betala för sin inkomst deraf 30 R:dr.
De två få således efter delningen betala sammanlagdt dubbelt så stor bevillning som förut, utan att deras förmögenhet eller inkomster undergått den ringaste förändring.
Jag tror icke jag har orätt uti att påstå att i grunden all inkomst af kapital är af samma natur, jag nu nyss beskrifvit.
Jag bar hört invändas: »skulle »det vara rätt, ifall egendomen vore intecknad till bela sitt värde, att den som hade »inteckningen, och således vore den rätte egaren, skulle vara fri från bevillning»; härpå svarar jag: ja; åtminstone mycket mera rätt än att, för det egendomen och inteckningarne hafva olika egare, Kronan skall hafva 3, säger tre, gånger så stor bevillning, som hon finge om egendom och inteckningar hade samme egare.
För mig är alldeles obegripligt att en sådan lag kunnat och kan försvaras, som gör
Kronans rätt beroende af huru egendomen är fördelad; d. v. s. af hvilken som är egare af kapitalet och hvilken af fastigheten.
Man säger: »det är visserligen sannt att nu »samma kapital kan blifva och verkligen blifver beskattadt flere gånger, men det må»ste ovilkorligen vara det rätta, att all inkomst skall lika beskattas».
Detta är en princip och principer låta ofta mycket vackert, det gör också denna, och hvad mera är, den är äfven rigtig; men då skall den äfven konseqvent tillämpas på allt och alla.
Rlefve den det, skulle jag visst icke hafva något att deremot invända.
Då skedde ingen orättvisa; då blefve icke samma inkomst flere gånger beskattad, såsom nu är fället, hvilket icke af nya Förordningens ifrigaste förfäktare kan nekas.
Uti vår nu gällande Bevillnings-förordning är emellertid den vackra principen om all inkomsts lika beskattning på långt när icke genomförd.
Der är bevillning för fast egendom särskildt, och för inkomst af kapital eller arbete särskildt; således är mer än en princip följd, och då nu principerna icke harmoniera med hvarandra, så sker orättvisa.
För att återkomma till bevillningen på kapital, så vill jag anmärka att en person kan hafva både skulder och fordringar; för inkomsten af sina fordringar skall han betala bevillning, men för sina skulder får han icke afdrag; jag medger att jag icke kan inse möjligheten att bevilja afdrag för skuld, men detta visar orättvisan af Förordningen.
Det vore och var billigt att vid räntors betalande göra afdrag för bevillning, men det är obilligt och orättvist att ålägga inkomsten af kapital direkt bevillning.
Det är äfven ytterst svårt att rättvist påföra denna orättvisa bevillning, ty det gränsar till det omöjliga att med visshet utröna huru stor inkomst hvar och en har, i synnerhet af kapital; också hafva taxerings-förrättningarne sig ålagdt att forska uti den enskildes enskilda lif och hushållning, hvilket är för en fri man kränkande och förhatligt; på grund af sina forskningar (man kan kalla dem spioneri) skola förrättningarne, såsom det heter, »på grund af egen kännedom samt alla medde»lade eller eljest tillgängliga upplysningar» påföra bevillningen.
De hafva till och med bestämd föreskrift att göra sig underrättade om den hyra de enskilde betala och Ri - 214 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 70 kets Ständer hafva varit så omtänksamma att bestämma den minsta inkomst man får hafva i förhållande till sin hyra.
Hvad billighet ligger deruti att om en person betalar 1,500 R:dr i hyra, hans inkomst skall beräknas till minst 9,000 R:dr och att, om året derpå, hans hyra blifvit höjd med 100 R:dr, hans inkomst derför skall beräknas till 11,200 R:dr.
Hvad billighet ligger deruti, att, om en person har 5,000 R:dr i ränta för utlånt kapital, han skall betala 50 R:dr i bevillning på samma gång som en annan med lika kapital, placeradt t. ex. i Privatbanks-aktier, som kanske gifva £5,000
R:dr, är fri från bevillning efter II Artikeln?
En annan orimlighet uti Bevilinings-förordningen är bevillningen på fideikommiss, gåfva, arf och testamente.
Det är för mig svårt att härtill kunna finna, förutom afundsjukan, annat skäl än att man ansett, att den som är nog lycklig att få fideikommiss, arf, gåfva eller testamente, kan vara glad ändå, äfven om han får afstå en del deraf till Kronan.
För mig synes denna beskattning vara ett obilligt, opåkalladt och betänkligt ingrepp uti eganderätten, eller äro icke Rikets
Ständer lika väl berättigade att pålägga 100 som 5 procents bevillning; d. v. s. med andra ord att indraga till Kronan all egendom som eljest skulle gå till oskylda eller mera aflägsna slägtingar, eller, om undantagen icke vore, all egendom då dess nuvarande egare dö.
Jag anser icke att
Kronan bör hafva någon större rätt till den enskildes egendom, beroende på huru han disponerar den.
Om en person eger en egendom värd 400,000 R:dr, så är det hans obestridliga rätt att sälja den för 10 R:dr, och då får Kronan så godt som intet, men om han skänker bort samma egendom skall Kronan hafva 5,000 R:dr; är icke detta en obillig, ja, dum lag?
Om en medellös person får ett fideikommiss värdt 100,000 ll:dr, så skall han betala Kronan 5,000 R:dr; huru skall han få dem utan att skuldsätta sig?
Huru skall han kunna skuldsätta sig utan kredit?
Huru kan han hafva kredit, utan att ega något hvarmed en långifvare kan blifva godtgjord?
Fideikommisset kan hvarken pantsättas eller försäljas.
Slutligen drabbas|den olycklige af denna utgift till Kronan vid samma tid, som han behöfver allt hvad han kan få ihop till uppsättning af inventarier m. m.
En egendom kan bortskänkas och ett fideikommiss byta om innehafvare huru ofta som helst, men för hvarje gång skall Kronan hafva sina 5 procent, när det sker 20:de gången har Kronan låtit betala sig hela egendomens värde, räntorna oberäknade.
Det ligger icke utom möjlighetens gräns att detta kunde ske på ett enda år, men likafullt qvarstår Kronans rätt att få sina fem procent nästa — och alla följande gånger.
Jag hemställer huruvida det är rätt att stifta lag, som tvingar till skuldsättning?
Orimligt i det orättvisa är att afgiften till Kronan skall utgå af annat slag än det emottagna; om man skulle gifvit någon del af hvad man fått, hade det åtminstone alltid varit möjligt att utgöra bevillningen, nu är bestämdt icke säkert att så kan ske.
Om man sagt: af de 100 tunnland du får, skall Kronan hafva fem, så hade Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 70. 215 man sagt något rimligt; men då hade Kronan icke nästa gång fått så mycket och något af egendomen hade alltid funnits ograveradt qvar.
Ständer hafva visserligen medgifvit undantag i vissa fall från erläggandet af bevillning för arf, gåfva, testamente och fideikommiss, hvilka i någon mån minska det förhatliga uti denna lag, men den qvarstår likväl uti hela sin orättvisa.
Men äfven dessa undantag äro orättvisa.
Om en fideikommiss-innehafvare dör så, om fideikomisset tillfaller en närmare eller fjermare slägting, så är i de aldra flesta fall den erie som den andre lika beslägtade med stiftaren af fideikommisset.
Konung och Ständer hafva medgifvit testamentsfrihet; är det då rätt att belägga begagnandet deraf med dryga böter?
Ar det något särdeles förtjenstfullt att skänka egendom till kyrkor m. m. eftersom de äro fritagna från bevilluingens erläggande?
Af sådan egendom får Kronan åtminstone aldrig mer någon dylik inkomst.
Om allt detta vore emellertid icke så mycket alt säga om Staten vore i nöd, då man vore tvungen att begagna alla möjliga utvägar att få penningar, då billigheten någon gång får vika för nödvändigheten, men så är icke förhållandet.
I många år har Statsverkets inkomster lemuat stora öfverskott utöfver utgifterna, och jag hade rätt då jag vid förra riksdagen sade, här på detta rum, att statsregleringen borde så uppgöras, att ingen bevillning behöfdes.
På grund af hvad jag nu anfört, föreslår jag: l:o. att direkt bevillning för inkomst af kapital skall upphöra; 2:o. att bevillning för arf, gåfva, testamente och fideikommiss skall upphöra; samt 3:o. att 20 § uti instruktionen för taxerings-förrättningarne skall utgå.
Stockholm den 26 November 1862. M. W. Hamilton. 216 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N.ris 71 och 72. i\:o fl. Af Grefve Hamilton, Malcolm Walter, angående fullmagters, konstitutorialers m. fl. handlingars befrielse från stämpel.
Då det numera icke är nödvändigt för Statsverket, att af de personers, som anställas i det allmännas tjenst, liksom taga betalning för det de blifvit anställde; så tager jag mig friheten föreslå, att fullmagter, Iconstitutorialer oell förordnanden m. m. hvarigenom embeten, tjenster eller beställningar vid civila, militära, ecklesiastika eller andra stater tillsättas, befrias från alla afgifter för stämpladt papper m. m.
Då jag icke kan inse något skäl till dessa afgifter, så torde icke vara nödigt att anföra vidare skäl för deras afskaffande.
Tjensten tilisättes icke för personens skull utan för det allmännas, och då torde icke behöfvas mera än att antyda det olämpliga uti att tjenstemannen för sin anställning skall betala Kronan, stundom många hundra riksdaler, långt innan han ens får någon aflöning, hvilken stundom icke utfaller förr än året är förbi; han borde derföre snarare få, än betala 5 procent på lönen.
Stockholm den 26 November 1862. M. W. Hamilton. X:o T£.
Af Herr von Knorring, lisette, angående pension åt framlidne Post-inspektoren Axel Fabian Tinnerholms enka, Johanna Brigitta Tinnerholm, född Edlund.
Till pensions erhållande får jag äran föreslå enkan efter Post-inspektoren i Umeå, Herr Axel Fabian Tinnerholm, och, till stöd för denna min vördsamma anhållan, anföra, Motioner hos Ridderskapet och Adeln i862.
N:o 73. 217 föra, l:o att Enkefru Tinnerholm är så sjuklig, vid nu fyllda 65 år, att hon icke eris kan hjelpreda sig utan medverkan af annan person, 2:o att hon har en oförsörjd dotter oell 3:o att hennes aflidne man, som ingenting satt in i pensions-kassan, efterlemnat henne i mycket bekymmersamma omständigheter, så att hon endast har 72 R:dr R:mt att årligen lefva utaf, nemligen en ordinarie fattigpension af Civilstatens allmänna Enke- och Pupill-kassa.
(Orsaken att Post-inspektor Tinnerholm icke kunde efterlemna något åt hustru och barn var, att han var sängliggande sjuk under de 3:ne sista åren af sin lefnad, då allt hvad han i tjensten sammansparat åtgick.)
För det 4:de får jag hänvisa till de här bifogade intyg: a) af Kongl. General-Post-styrelsen i Stockholm; b) af Herr Landshöfdingen m. m.
Munthe; c) af Herr Regementsläkaren Waldenström; d) af Pastors-embetet i Umeå, samt e) bestyrkt transumt af bouppteckningen efter aflidne Post-inspektor Tinnerholm och slutligen I) dennes tjenste- och merit-förteckning
Med stöd af nu nämnda, bifogade handlingar samt öfriga ömmande omständigheter, hvilka, enligt hvad mig bekant är, upptagas i den motion, som af Representanten vid innevarande riksdag från Umeå stad väckes i Vällofliga Borgare-Ståndet, får jag således äran föreslå: att Rikets Ständer mätte bevilja Enkan efter framlidne Post-inspektoren i Umeå, Herr Axel Fabian Tinnerholm, Fru B.
Tinnerholm, ett årligt understöd af Trehundrade (300) R.dr R:mt.
Om remiss till Stats-Utskottet anhålles vördsammast.
Oscar von Knorring.
K:o t;*.
Af Herr voll Knorrings Oscur* angående pension åt Majoren August Hahr.
Då jag nu ärnar väcka förslag om en årlig pension åt en äldre militär, Majoren i Arméen, Herr August Hahr, som genom sina allmänt nyttiga arbeten gjort Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd, 28 218 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 73. sig förtjent af samhällets erkänsla, beder jag att med några ord få redogöra för skälen härtill, bland hvilka i främsta rummet Major Hahrs verksamhet.
Alltsedan sitt inträde på tjenstemannabanan år 1821 såsom Officer vid f. d. Fältmätnings-brigaden (eller numera Topografiska korpsen) har Major Hahr, med undantag af några års ledighet, nästan oafbrutet under loppet af tillsammanlagt 36 år, egnat hela sin tid åt utförandet af kart-arbeten öfver Sverige, dels såsom Topografofficer från 1821 till 1837, dels såsom tjenstgörande, åren 1842, 1843 och 1844, vid General-stabens lithografiska byrå med gravering af den stora skolkartan öfver Sverige och Norrige, utgifven på Statens bekostnad, dels från och med 1845 till och med 1848 med kart-arbeten i och för jernvägs-undersökningarne för Örebro—Nora— Hult-banans anläggning, samt slutligen från nämnde år med författande och utgifvande af följande statistiska kart-arbeten, nemligen: l:o.
En militär-statistisk karta i 4 blad öfver Sverige, Norrige och Danmark, jemte tabeller öfver dessa rikens krigsmakters organisation, truppstyrka och förläggning, utgifven med s. k. öfvertryck från sten i 2:ne upplagor åren 1845 och 1848. 2:o.
En civil-statistisk karta i 8 blad öfver mellersta och södra Sverige, graverad i koppar uti 75el af naturliga storleken, helt och hållet ny utarbetad och konstruerad efter Topografiska korpsens verkställda triangelmätningar och befintliga topografiska och geometriska specialkartor, påbörjad år 1849 och utgifven, den i:sta upplagan i 4 häften från 1853 till 1860, med anvisande af landets kyrkliga, administrativa och juridiska indelningar. 3:o.
En förnyad upplaga deraf, utgifven 1861 med tillägg af hela jernvägssystemet, jemte uppgifter om landets spannmålsproduktion, stångjerns- och manufaktursmiden, malmbrytning m. m., utfördt med s. k. öfvertryck och färgtryck. 4:o.
En särskild år 1861 utgifveu, till nämnda karta hörande, statistisk tablå, med 48 tabeller öfver rikets alla socknar och kapell-lag, upptagande länsvis deras kyrkliga, civila och juridiska indelningar, areal-innehåll å fast land och insjöar, odlad jord m. m. samt deras folkmängd för 1855 och 1860 m. m., ordnade efter de nyaste kartor och officiela handlingar.
Väl har, till bestridande af erforderliga förlagskostnader i och för kartan öfver mellersta och södra Sverige jemte dithörande statistiska tablå (hvaraf kartan ensamt i gravering kostat omkring 25,000 R:dr R:mt), dels Hans Maj:t Konungen, såsom Kronprins, nådigst behagat förära nämnde arbete, genom Dess Hofmarskalkskontor, från och med 1851 till och med 1857, högst betydliga årliga understöd, dels har förskottsvis fått uppbäras de af Kongl.
Maj:t särskildt, tid efter annan, Major
Hahr beviljade statsbidrag för inlösen af 450 exemplar af kartan och 300 exemplar af statistiska tablån, med tillsammans 9,600 R:dr R:mt, äfvensom Rikets Ständer dessutom vid 1858 års riksdag beviljade Major Hahr en gratifikation af 3,000 R:dr Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 74. 219 R:mt; men oaktadt dessa understöd har dock det varit oundvikligt att till arbetets slutliga fullbordande anlita enskilde förläggare, som sedan 1838 års början förskotterat ett sammanlagdt belopp af omkring 8,000 R:dr R:mt, en skuld, hvarmed ar betet ännu fortfarande är belastadt.
Den hedrande utmärkelse, som ifrågavarande kart-arbete fått röna vid detta års verlds-exposition i London, genom erhållande af högsta priset af 2:ne medaljer, samt det af Chefen för Kongl.
Topografiska korpsen, General-majoren m. m.
Herr J. A. Hazelius lemnade smickrande intyg (hvarå afskrift härjemte bifogas) öfver Major Hahrs utförda arbeten, torde utvisa det förtjenstfulla i detta värderika arbete, hvilket utgör ett af de dugligaste och tillförlitligaste kartverk, som vi för närvarande ega öfver Sverige, och som, utdeladt till och användt både i skolorna och vid de allmänna embetsverken, ännu framgent länge torde kunna gagna det allmänna.
Med stöd af det nu anförda, äfvensom med fästadt afseende derpå att Major Hahr, som af sjuklighet föranläts taga afsked ur aktiv tjenst innan han uppnått den för erhållande af pension stadgade ålder, således icke kommit i åtnjutande af någon pension, samt då dertill kommer att Major Hahr, nu mera vid fyllda 60 år och en alltmer tilltagande sjuklighet, har svårt att försörja sig och sina minderåriga barn, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte bevilja Majoren i Arméen Herr August Hahr en årlig pension af Femtonhundrade (1,500) Riksdaler Riksmynt, att utgå från och med nästkommande års början.
Stockholm den 28 November 1862. 0. v.
Knorring. ]*:o *4.
Af Herr voll Knorring?
Oscar? angående löneförbättring åt Kongl.
Lif-beväidngs-regementets Officerare, m. m.
Maj:t har i Sin nådiga Proposition till Rikets Ständers Stats-Utskott framställt, att 8,000 R:dr R:mt af 4:de Hufvudtiteln och anslaget till Kongl.
Lifbevärings-regementet måtte öfverflyttas till anslaget för Lifgardes-regementena till fot.
Då det beväringsområde, som förut varit tilldelat Kongl, Lifbevärings-regemen - 220 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 74. tet, numera är tilldelat Lifgardes-regementena, skulle dessa 8,000 R:dr Runt användas till aflönandet af tvänne 2:drekapitener vid hvartdera Gardet till fots, tilldess ytterligare tillgång kunde uppkomma i följd af de återstående officerarnes afgång från Kongl.