Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ordenstecknet för andra klass liknar till stor- lek och form de båda högre graderna, men är af silfver i stället för guld.
Som ett tacksamt erkännande af den hängif- venhet och offervilliga trohet, som kejsarinnan Elisabeths hofdam, grefvinnan Sztaray, bevisade vid furstinnans dödsbädd, har kejsaren nu för- länat henne Elisabethsordens storkors, hvars för- sta bärarinna grefvinnan Sztaray alltså är.
$ Huslig ekonomi.
, krån kolvätena, som innehålla blott två gvund- r ämnen, nämligen kol och väte och som ej äro ätliga, öfvergick föreläsarinnan i tisdags till en annan grupp af kolföreningar, kolhydraterna, som innehålla kol, väte och syre — de båda sista ämnena i samma proportion sins emellan som i vatten, d. v. s. dubbelt så många väte- som syreatomer — samt äro af stor betydelse som näringsämnen.
För att lefva och växa behöfva gröna växter vatten och ljus.
Genom fina porer inandas bla- den den i luften befintliga kolsyran, alstrad genom förbränning bl.
a. i människo- och djur- kroppen.
Under ljusets påverkan försiggår en kemisk reaktion i bladen, hvilkas kolsyra och vatten förvandlas till stärkelse, hvarvid ett öfver- skott af syre frigöres och bortgår som syrgas.
Denna process, genom hvilken kolsyra assimi- leras och förvandlas till organisk substans och som möjliggöres genom växtens gröna färgämne, kallas kolsyreassimilation.
En del af växtens stärkelse åtgår till bildande och underhåll af stam, rötter och växtens öfriga delar.
Öfverskottet kallas förrådsstärkelse och är afsedt för framtida behof.
Potatisväxtens upplagsnäring förvaras i rotknölarna (potatisarna) för att nästa år användas till nya skott.
Färsk potatis är följaktligen hård och tung; men då den på våren skjuter groddar och därtill för- brukar stärkelse, skrumpnar den.
Potatismjöl innehåller nästan alldeles ren stärkelse.
När vi äta potatisen, förbrännes inom vår kropp kol- hydratets stärkelse till kolsyra och vatten, som sedan åter kommer växterna till godo.
Ett full- ständigt kretslopp äger härvidlag rum.
Djuren och växterna hafva motsatta uppgifter: de förra inandas syre och utandas kolsyra, de senare in- andas kolsyregas och utandas syre.
Bland kolhydraterna märkas främst socker- arterna, som hafva kristallisationsförmåga och söt smak samt äro lösliga i vatten och sprit.
De öfriga kolhydraterna kristallisera ej, hafva icke söt smak och lösas ej i sprit.
Rörsockret, som förbrukas i enorma kvantiteter, Kedjor.
(DUN 1898 påträffas hos endast få växter, hvilka emellertid odlas i stor utsträckning.
Sockerröret är ett stört, kraftigt gräs, mer än manshögt, med grof stam och yfvig vippa.
Från sitt hemland, Ostin- dien, har det öfverförts till Amerika och Syd- europa.
Saften i stammen utgör sockermateria- let.
De grof va stråna krossas mellan valsar; då saften torkat, bildar den små kristaller.
Dessa utgöra puder- eller råsocker.
terstoden utgör sirap, som är mindre ren och söt än sockret.
Rörsockret renas i raffinaderier genom att lösas i. vatten och kokas jämte benmjöl såsom affärg- ningsmedel.
Därpå filtreras det och kristallise- ras åter, sista gången i omvändt koniska formar (sockertoppar).
I kandi- (bröst-) socker äro kristallerna stora, i topp-, sylt- och strösocker små.
Nykokt a kara- meller äro släta, d. v. s. ej kristalliserade; som gamla spricka de, taga upp fuktighet ur luften, bilda kristaller och bli tröga.
Af hvitbetor beredes likaledes socker.
Denna industri, som är omkring 100 år gammal, fick ett uppsving under Napoleon, då kontinentalsy- stemet tillämpades.
Den bedrifves mest i Frank- rike, Tyskland och Ryssland samt hos oss i Skå- ne.
Betorna skäras i skifvor, utlakas i vatten och upphettas, tills ägghviteämnena koagulera.
Sockret utfälles medels tillsats af kalk.
Socker- kalken sönderdelas med kolsyra I tropikerna beredes socker äfven af sockerhirs och socker- lönn.
Drufsockret förekommer inom både växt- och djurriket, t. ex. i söta frukter och rötter, i ho- nung, i djurens blod samt i urinen vid s. k. soc- kersjuka.
På gamla russin kristalliseras det ut i form af hvita, korniga gyttringar.
Då druf- sockret kristalliseras hos honung, som dessutom innehåller fruktsocker, säger man, att honungen stelnar.
Drufsockret är mindre sött än rörsock- ret och brukas ej som sötningsmedel.
Af rör- socker och stärkelse kan man på teknisk väg framställa stärkelse- och potatissocker.
Däremot har man ännu ej lyckats förvandla drufsocker.
till rörsocker.
Maltsockret liknar drufsockret och anträffas i malt och det närande maltextraktet.
Mjölksockret, som uteslutande tillhör djurriket, förekommer i komjölk till omkring 5 proc.
Ar mindre sött än de förutnämda slagen.
Vid ostberedning åter- finnes mjölkens hela sockermängd hos vasslan, som efter bortkokning af vattnet utgör mesost.
Mjölksockret jäser ej till sprit, men till mjölk- syra (sur mjölk).
Bland öfriga kolhydrater må nämnas arabiskt gummi, dextrin (stärkelsegummi) och växtslem.
En barnhemsmammas bröllop.
Ute vid Sundbybergs hushållsskola ägde här om dagen en vacker .högtidlighet rum, i det förestån- darinnan för Östermalms barnhem, förlagdt där i närheten, fröken Augusta Lundqvist ingick äk- tenskap med herr Per Vesslund.
Festen bar alltigenom en älskligt högtidlig prägel.
Därtill bidrogo de hemtrefliga rummen, för tillfället rikt upplysta samt smyckade med lefvande växter, den högtidliga af pastor Rehn förrättade vigseln, men först och främst anblicken af de 9 små barn- hemsbarnen, hvilka unisont och klockrent sjöngo vigselpsalmerna, och hvilka efter aktens slut slö- tos i sin afgående » mammns » famn under myc- ken bedröfvelse från de ungas sida, de som visste och kände, att » mamman » i den osedvanliga hvita dräkten nu skulle blifva dem fråntagen.
Efter en grundlig, förträffligt tillagad middag repade de dock mod; de ängsligt bedröf vade mi- nerna, hvarmed de följt hvarje » mammas » rörel- se, ljusnade upp, hälst när hon öppnade fam- nen och bredde slöjan om dem alla, de små värnlösa, hvilka, där de så stodo, med klara rö- ster sjöngo sin lilla » Sparfvarnas visa ».
Det var vackert att iakttaga den vakna tillitsfulla blicken i klara barnaögon, att nu se dessa friska, väl- omhuldade barn och så göra en jämförelse, huru de, mänskligt att se, skulle ha framstått, om de fått fortlefva i de fattigdomens och lastens nä- sten, från hvilka de togos, när det lilla hemmet bildades.
Detta skedde för nu 8 år sedan genom några för det allmänna eländet ömmande perso- ner, och sedan dess har hemmet genom offervil- 343 ligheten hos dem, hvilka aldrig tröttna att verka i det godas tjänst, och som lämnat årliga bidrag till hemmets underhåll, ostördt kunnat fortgå.
Under årens lopp har dock genom dödsfall och oförutsedda anledningar antalet af dessa gifvare så betydligt reducerats, att det lilla hemmet i närvarande stund synes gå en bekymmersam tillvaro till mötes.
De tre små goda bäddar, som hemmet ännu kunde hysa för hemlösa, utkastade små, få stå tomma.
Det varma hjärta, den kärleksfulla om- vårdnad, som hos den nya » mamman » ej skulle tryta, om äfven » familjen » på så sätt tillökades, stå redo, men medlen att mottaga dessa afvakta- de hjälplösa små finnas i närvarande stund ej.
Dock, » Sparfvavnes visa », som de små i fredags sjöngo under fostermoderns skira slöja, torde ej ha förklingat ohörd för Den, som äger starka skyddande vingar för jordens små eländiga, nak- na, frysande människobarn.
Kanske skall Han väcka slumrande offervillighet i ömmande hjär- tan, att komma de små sparfvarne därute i det lilla barnhemmet vid Sundbyberg till undsätt- ning, kanske ha de ej förgäfves på fostermoderns bröllopsdag kvittrat sin visa.
Nu är det i stället Signe Widell, som skall göra ' t.
Och i det stora hela gör hon det bra.
Att det emellanåt också verkar » gjordt », är säkerligen hennes fel mindre än uppgiftens.
Ty inte på- kallar den just någon så synnerligt » hög och konstnärlig anda ».
Om vi så därtill cum lauåe nämna fru Dorsch som den hypermajestätiska änkefurstinnan, hr Palme som den ädle fursten, fröken Janson som den gudomliga prinsessan och hr Hansson som den stilige husarlöjtnanten, anse vi oss mot både pjäs och direktion ha uppfyllt allan rätt- färdighet — och litet därutöfver.
Ej minst roligt hade man om kvällen i den kungliga logen, där hans majestät närvar jämte uppvaktning- Till Vasateaterns n y a p r o g r a m, den engelska operetten » Geishan », som gick för första gången i onsdags, sedan detta n:r redan var presslagdt, få vi närmare återkomma i nästa nummer.
Prinsessan Ebba Bernadotte fyllde i mån- dags 40 år.
Drottningen och kronprinsessan sände henne vackra blomsterbuketter, öfriga med- lemmar af den kungliga familjen och hofvet samt medlemmar af statsrådet och den högre socie- teten framförde personligen eller genom tele- gram och bref sina lyckönskningar.
Prinsen och prinsessan Bernadotte firade födelsedagen i all enkelhet.
Violoncellisten Berndt Carlsson gaf i tisdags en kammarmusikkonsert i Musikaliska akademiens stora sal, hvilken för dylik musik förr såväl som nu visade sig mindre lämplig.
Konserten var emellertid intressant.
Programmet upptog Beetho- vens präktiga stråktrio, op. 9 n:r 3, utförd af konsertgifvaren med biträde af hrr L.
J. Zetter- qvist och A. Bergström, samt en särdeles märklig duo för violoncell och piano af Berwald, op. 7, för första gången utförd härstädes.
Pianostäm- man sköttes här öfverlägset af hr Stenhammar, och konsertgifvaren hade tillfälle att visa, det han alldeles gifvet gått framåt i sin konst.
Kon- sertens slutnummer utgjordes af en mycket lustig serenad i gammal divertissementstil, kompone- rad af Dvorak för 2 oboe, 2 klarinetter, 2 fa- gotter, kontrafagott, 3 valdhorn, violoncell och kontrabas.
Samspelet var i allmänhet tillfreds- ställande, om än en och annan ojämnhet kunde spåras.
Den ganska talrika publiken, bland hvil- ken befann sig hertiginnan af Dalarne och prins Eugen, visade sig belåten med sin afton och framkallade de uppträdande nere gånger.
teatern gaf i måndags » Don Juan » med till hufvudsaklig del samma rollbesättning, som på sista tiden användts.
Ett par nyheter för oss voro hr Lejdsiröm som Leporello, i hvilken roll denne unge sångare fått ett nytt tillfälle att visa sin användbarhet, samt hr Bygren, hvilken debuterade i guvernörens roll.
Detta parti, hvars hufvudsakliga del är förlagd till sista aktens slutscen, är ej af den betydenhet, att man kan uttala ett bestämdt omdöme om de utsikter, de- butanten må hafva att varda en mer eller mindre god ackvisitioh för basfacket vid operan.
Stäm- man föreföll att vara rätt klangfull, med mörk timbre.
Den skulle säkerligen vinna på, att ett mera öppet sångsätt användes.
För guvernörens skiftningslösa parti lämpade den sig väl.
— Bland öfriga uppträdande glänste naturligtvis framför alla andra fru Östberg som donna Elvira.
Hr Forsell förtjänar ock erkännande för sitt utfö- rande af titelpartiet.
— Föreställningen var myc- ket talrikt besökt.
Dramatiska teatern gaf i lördags för första gån- gen » Hofgunst », lustspel i 4 akter af Thilo von Trotha, fri öfvers.
af Oscar Wijkanåer.
Stycket kan närmast betecknas som en variant af » Ma- dame Sans Géne », en variant hvars » äppeltysk- het &gt; i anläggning och åskådning ofta nog verkar ofrivilligt komisk.
Den munviga parisertvätter- skan är här ombakad till en liten knapadelsfrö- ken med landtliga slynfasoner, kejsarhofvet för- krympt till ett småfurstligt tyskt dussindito, men eljes har man alla de välkända ingredien- serna med: naturbarnets otympliga åthäfvor i hofnigning och annan yttre decorum, hennes oförvägna gåpåarhumör och naiva djärfhet, där det gäller att läsa sanningens osminkade språk för de höguppsatte.
Och så på köpet en hel furst- lig liten kärleksroman, i hvilken » naturbarnet » spelar trådarna till en säll och lyckosam dubbel- förlofning i slutscenen mellan den ädle unge landsherren och en skön jämnbörig prinsessa samt den allra stiligaste husarlöjtnant och » hennes egen ringhet ».
Allt detta i en ram af förgyllda salonger, glänsande kammarherrefrackar och frasande hofsläp.
Pjäsen blir bestämdt po- pulär, vår bön förutan.
Med f. d. fru Hartmann skulle den ha varit outslitlig.
.. V ä g g o h y r a, M a l och B a k t e r i e r Sven Scholanders musik- och Bellmansafton i förra veckan hade naturligtvis fyllt Vetenskaps- akademiens hörsal med en lika distinguerad som animerad publik.
Kaden af vapenprydda ekipa- ger utanför portarna och trängseln af livréklädda lakejer i vestibulen vittnade granneligen om den popularitet den möderne trubaduren åtnjuter upp i de högsta kretsar,.
medan på galleriet en ej mindre trogen publik af snälla små borgarfruar, kontors- och telefonfröknar gaf smattrande fyllig- het åt applådsalvorna.
Lycklige » Sven i Lut- hagen » — eller man vore nästan mera frestad säga » Sven i rosengård »!
Pianisten Harold Bauer, hvilken i utlandet och nu senast i Köpenhamn skördat stora triumfer, gifver konsert i Musikaliska akademien härstä- des nästkommande tisdag.
På hemfärd.
Y arm och andfådd kom fru Holm i sista stund springande till ångbåten.
Väl ombord, fick hon dock ej lugn- eller ro, ty då började ett ifrigt kollationerande med styrmannen, om allt var med: paket från kryddboden, ölkorgen, såp- fjärdingen samt alla öfriga paketer och korgar.
När så slutligen allt var tillrättakommet, uppköps- listan för tredje gången genomsedd och ingen- ting var glömdt, utom några buntar band, gick fru Holm upp på öfre däck.
Där funnos endast ett par passagerare förut; fru Holm slog sig ned ensam på en soffa och svepte sin tjocka ullschal omkring sig.
Det kändes kyligt på sjön.
Ångbåten hade redan hunnit ett godt stycke ut, längs stränderna lågo villa vid villa.
De sågo alla så inbjudande ut, näpna små dockhus med vildt vin och stamrosor, solglans och vågskvalp.
En och annan villa stod redan tom, man anade höst, det var mörka kvällar, — in till staden, till lifvet, värmen och ljuset!
Fru Holm drog en suck.
Hvad det ändå måtte vara roligt att så där få slå sig ned, hvar man fann vackrast och bäst, och se ' n njuta af som- mar och frihet hvarenda dag!
Hvad gjorde det där, om det regnade eller var solsken, de hade ingen säd att så, inga skördar att berga.
Den föreföll henne.
så ' oändligt aflägsen den tid, då hon själf var en sommarfågel, som hvarje vår flyttade ut på landet med sina föräldrar.
Var utrotas af Aktiebolaget Besinfection, i rum, fartyg och bostäder, allt på stället — utan bortförande af möbler.
IDUN 344 det då så längesedan hon gifte sig?
Äh nej, sexton år.
Ja, det var en tid då!
Hon små- log vid minnet af den uppståndelse det väckte, då hon, öfverste Ahleborgs enda dotter, förlof- vade sig med en herre, som man icke visste någonting annat om, än att han hette Holm och var landtbrukare.
Be hade träffats, då hon under några måna- der var inakorderad i en prästgård på landet, för att hvila ut efter en ansträngande vinter.
Hon var då 23 år, hade deltagit i hufvudstadens societetslif under flere vintrar och kände sig så trött, så utled vid alltsammans.
Så mötte hon Holm.
Frisk och hurtig var han, kraftig och lefnadsglad.
Han arrenderade prästgårds] orden, som gränsade till lians egen, och hon såg honom vara med på fälten från morgon till kväll; aldrig var han rädd att gripa in, där det behöfdes, aldrig tycktes han bli trött, alltid för- hoppningsfull.
» Det börjar snart att regna, herr Holm; så sorg- ligt för höet! » » Det står sig nog, fröken, och i morgon få vi vackert igen. » Och fröken Ahleborg blef intresserad af landt- bruk, road af hushållsbestyr och kände sig gla- dare och friskare, än hon gjort på många år.
Hon gled in i allt detta oreflekterade, omedveten om, hvarifrån denna inre glädje egentligen här- ledde sig.
Men så en dag då de båda unga sutto med prästfrun nere på gungbrädet under häng- björken, möttes deras blickar, hastigt, oväntadt, och hans sade mer än ord förmådde.
Hon skyn- dade upp på sitt rum, förskräckt, upprörd Hur kunde han våga?
Hon skulle resa genast!
Resa, — aldrig få se honom mera — • nej, nej, det var omöjligt!
Och hastigt som en blomma slår ut, förstod hön • — förstod, att hon älskade honom.
Starka, häftiga känslor hade hon, — kamp och strid blef det, både yttre och inre.
Först för att öf vervinna egen stolthet, sedan hans blyg - het, och slutligen för att erhålla föräldrarnes samtycke.
Kärleken, varm, ungdomlig kärlek, eggad af svårigheter, var bundsförvandt i de båda första skärmytslingarne, och mormor i den sista hufvuddrabbningen, — annars vet man ej hur det hade gått.
TIDSFÖRDRIF {Bidrag mottagas med tacksamhet.
Förlofningstiden var ej oblandadt lycklig.
Herr Holm blef aldrig rätt hemmastadd i svärföräldrar- nes hus, utan kände sig generad både för dem och sin fästmös vänner, blef stel och tillbaka- dragen och gjorde så korta besök som möjligt inne!
Det varade dock blott en vinter, på våren gifte de sig, — och sexton år hade förflutit sedan dess.
Icke hade de medfört så mycken lycka och glädje; det blef arbete, hårdt arbete, svåra tider, missväxtår, penningetrassel, — det blef dagar så mörka, att till och med Arvid Holms glada lynne blef dystert och tungt.
Ång- rade hon sig?
Nej, nej, men, — nog hade hon en gång drömt sig framtiden bra annorlunda!
— Hvad var det för en välbekant röst, som hör- des i hennes närhet?
Fru Holm såg sig sökande omkring.
En lång herre med distingueradt ut- seende stod och talade med ångbåts-kaptenen.
Åh — Georg Malmfelt!
Honom hade hon ej sett på många, många år.
Kanske han icke skulle, eller icke ville känna igen henne längre.
Fru Holm hade några bittra erfarenheter i den vägen.
Protokollsekreterare Malmfelt måtte ha känt, att någon fixerade honom, ty han vände sig plöts- ligt mot det håll, där fru Holm satt.
Stadigt mötte hon hans blick, rädd att visa den oro hon känt.
Tänk, om äfven han, — men nej, han kom fram till henne.
Hon blef så glad, att hon reste sig upp och gick honom till mötes.
» Det är ju Anna? » frågade protokollsekretera- ren försiktigt, i det han hälsade litet stelt.
» Ja, det måtte väl Georg se! » Hon skakade hans hand lifligt.
» Kom nu, så sätta vi oss här! » » Ursäkta mig, att jag ej genast kände igen Anna!
Men det är allt bra många år sedan vi sist sågo hvarandra.
Var det ej rent af på Annas bröllop? » » Åh nej, jag har allt sett Georg senare, på en supé hos någon af bröderna, men det var heller icke i går. » » Anna är visst inte ofta i staden? » » Nej, det är jag inte; ett par gånger under sommaren och mycket sällan på vintern.
Kom- munikationerna äro ju så svåra. » » Men blir icke tiden outhärdligt lång på landet? » 10.
För hvilkens skull bar Ragnar käckt en tjärad dräkt?
En man vid mycket pengar van; amerikan.
Mig sök 12.
Om du af anagrammet — hvad?
F 4 p L L ö S T R E P A D ^ T I D N i NQ N:R 68 LÖRDAGEN (643).
EFTER VON ETT RESÖK REDAKTÖR UTGIFNINGSDAGAR: PRENUMERATIONSPRIS PR Å R: IDUN KR.
5: - IDUNS MODETIDN.MED PLAN SCHER OCH HANDARB.
» 3: - DEN F R I T H I O F LÖSNUMMERPRIS: 8 ÖRE.
: SUTTNER.
OCH UTGIFVARE: HVARJE O N S D A G OCH L Ö R D A G.
HOS BERTHA 26 AUGUSTI europeiska språk föreligger ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÅ ALL- KLARA S.
H E L L B E R G u t o m spanska, och på ryska sättningar.
— och knappast skäl har har väl ingen roman bidragit under från senaste epokgörande.
till, en att att allmänna källa — om till s t y r k a Så ryckt framåt att kriget och sundhet att o c k, enligt mångas vändigt » opinionen uppfattningen, k e n, till d e n n u v a r a n d e, Med D e t lider den kanske mer än t i o år s å h a s t i g t den barbariska var för m e n i n g, ett » nöd- långt ha vi hunnit: b i d r a g a till att afsky- der Suttner från tro på så s a n t i sitt b r ö s t o c h e n s m u l a mänsklighetens utvecklingsmöjlighet i gör ännu djupare d e t, att a f: » Ned en af med vapnen! » jag minns förening ej h v e m — Till sist Pierson fann hon dock (Dresden), hvilken en d o c k e g e n t l i g e n b e r o d d e p å, att hustru, s o m läst manuskriptet, i händelse herr Piersons funnit vårt En förläggare lyckliga det så land Bertha daste, sin politiker och först verkställa fattarinnan han taga det.
M e n ett f ö r b e h å l l skulle n å g o n försiktig genomse n ö d i g gallring.
emellertid manuskriptet icke.
manuskriptet D e t t a tillät för- Antingen sådant det skulle var eller kunde familj krigare tog n ä m l i g e n att af göras men hämtat var och hans fadern hvarken stoffet hennes tre ångra trettio detta.
tyska s k ä l att T y b o k e n har redan uppleft sina upplagor, är öfversatt till alla Någon föreslagit, att åstadkommande ökad i spridning.
naturligtvis på det till far, denna general bröder äfven hennes man 3 3 års v. ålder Suttner, Förut hade damer i den högre societeten o c h tankefattigt öfver lif.
Mannen, o c h b l.
a. s k r i f v i t Kaukasien, flere delar o c h u p p m u n - intressen.
t y c k s lefva i det lyckligaste äktenskap, fastän barnlös, och bebor, när hon icke till- slott Harm annsdorf i Österrike.
kvinnor att bara under känner hon i det Men n ö j a sig m e d sin dylika egen flesta omständigheter s o m sin plikt o c h sin mest energiska arbete göra, lifsuppgift för fredsidén verka för hela mänsklighetens l y c k a.
fort närvarande är hon upptagen med o m fredskonferensen i Haag, m e n h o n afslutat denna, har h o n för afsikt s k r i f v a e n f o r t s ä t t n i n g p å - » Ned med vapnen! », skall heta » Marthas Kinder » utveckling sedan tiden i den förstnämnda.
Suttner har så att som o c h s k i l d r a freds- idéns Bertha en för händelserna d e s s u t o m skrifvit en h e l r a d r o m a n e r, b e h a n d l a n d e s n a r t s a g d t alla tidens frågor.
einer Seele », Mest föreläsningar öfver kvinnorörelsen » Schach kända äro » D a s Maschinenzeitalten der — vår och » Inventarium — framtids- tid:, s ä r s k i l d t den i fjol ägnade utkomna Qual ».
det bestäm- roman.
Kinsky, generaler, eller b r ö d e r h a f v a och varit militärer.
Själf har Allt sedan liga lifserfarenheter.
T v ä r t o m, h o n har beundra intensiteten left i Så m y c k e t mer måste i hennes känsla o c h har Så o c k n u v i d den n y l i g e n afslutade interparlamentariska hon, såsom följde Med Iduns upplefdt.
konferensen icke varande nionde i Kristiania, där parlamentsledamot, ej k u n d e deltaga aktivt, m e n d o c k största uppdrag behållsamt dam skildrade freds- förhandlingarna.
verkligen tvinga läsaren det hon bevistade h o n n ä r v a r i t v i d alla f r e d s k o n g r e s s e r o c h egenkär, tro då konferenser.
medkänsla, s o m skapat sådana skildringar, s o m att 1891, k o n g r e s s e n i R o m o c h höll tal p å C a p i t o l i u m, naturligtvis h o n således icke g j o r t dessa sorg- man af.
dog, då hon var minderårig, hon P i e r s o n t o g d e t o c h fick i c k e för vore lyckliga omständigheter.
icke veta samveten hvad, som möjligen icke taga det — förmildrande strykningar ville Herr än h o n i sina egna förhållanden o c h i han göra, sina har v.
Suttner förnekar att ro, än vid baron första.
Visserligen han sitt med är f ö r f a t t a r e trar h e n n e s För D e n n a tanke manar verk- godtköpsupplaga h o n icke l ä m n a d e sin m a n n å g o n förr efter » tänka o c h skrifva ».
ytligt arbeten journal har verkat ofant- skulle bildas för besinning g r i p a n d e, att ville började s o m andra på bokens fullständiga spridning öfver hela den l i g e n till allt känna vi kvinnor kunna människa m. hon Jag männen såsom de i politiken l i g t o c h k o m m e r ä u n u l ä n g e att v e r k a.
nie- O c h så var d e n » allt för u t m a n a n d e, än mig hvarför?
n å g o t aDnat s v a r ansvarsbärande slagna, än denna intryck på män frågat icke kunnat utfinna Nog Ö f v e r allt fick h o n farlig o c h f ö r a r g e l s e v ä c k a n d e » m.
först äktenskap hon att riktning.
civiliserade världen.
för var o c h slå s i g i r o p å d e n, s o m d e s a m m a s v a r: d e n s k u l l e i c k e finna l ä s a r e; i n g e n likt.
Det ingångna lycka sin verkan, en smula känsla s k r i p t e t till s i n r o m a n Die b r y r sig o m utopier o m fred o c h d y - Därivin läsaren i c k e förfela har — Waffen Comte, ifrån f ö r l ä g g a r e till f ö r l ä g g a r e m e d m a n u - (» Ned med vapnen! »).
Spencer, Auguste långt sedan gick Mill, fl.
vackra ensamt förgäfves Stuart genom särskildt O c h de mer v. vistelse sig M a n g l ö m m e r d e m aldrig.
möjligen Bertlia en mångårig s m å n i n g o m förvärfvat till k r i g o c h k r i g s l u s t b r ä n n a s i g i n i har år personliga meningar o c h e n s själ.
kvinnor, o c h j a g har tio sina drift orsakerna bok än m.