Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Exercis-sqvadroner och den vid dessa åt rekryterna bibragta förberedande bildning, kommit i tillfälle att, med uteslutande af rekrytexercisen, endast för öfriga nödiga öfningar använda den ändock alltför knappa tid, som de korta regementsmötena derför lemna, samt sålunda vunnit en utbildning, hvilken, om den än icke kan vara fullkomlig, likväl ögonskenligen ådagalägger vigten och nödvändigheten af lämpliga anstalter för det nyantagna manskapets förberedande öfningar; hvaremot den verkan, bristen af dylika anstalter medför, vid jemförelse med kavalleriet, visar sig på ett märkbart sätt hos rekryterne vid indelta infanteriet, hvars inskränkta mötestid nu för deras skull måste, nära uteslutande, användas för rekrytöfningar, till hinder för det äldre manskapets vidare utbildning och nedstämmande af dess håg för yrket samt tillika med den naturliga påföljd, att vapnet, oaktadt dess nitiska befäls städse osparade ansträngningar, icke uppnått den fullständiga färdighet, som vore önskvärd.
Att ett dylikt tillstånd med sina djupt ingripande olägenheter fått inom indelta infanteriet, denna svenska arméens egentliga kärna, utveckla sig och sedermera fortfara, kan emedlertid ingalunda läggas hvarken arméens styrelse eller Sveriges regering till last.
Den förra har nemligen allt sedan år 1850 oaflåtligen före hvarje
Riksdag i underdånighet anmält och medelst välgrundade afhandlingar ådagalagt behofven af ökade anslag för att, genom tillräcklig öfning i krigsyrkets alla delar, bringa indelta arméen i allmänhet till sådan grad af tjenstbarhet, att densamma, må blifva i stånd att uppfylla sin bestämmelse i värnet af rikets sjelfständighet och derigenom återgälda sin skuld till nationen för dess uppoffringar under fredens tider, hvarvid alltid bristen af nödige anstalter vid infanteriet för den egentliga rekrytbildningen företrädesvis framhållits och så väl Eders Kongl. Maj:ts Högstsalige Herr Fader, som Eders Kongl. Majit sjelf, hafva ock vid de flesta Riksdagar, som under de sednaste 20 åren hållits, till Rikets Ständer i nåder framställt de omförmälda behofven i den män sådant, utan eftersättande af andra Statens kraf, funnits kunna ske.
Rikets Ständer hafva likväl hittills beklagligtvis icke behjertat hvad i berörde afseenden blifvit dem meddeladt, ehuru äfven deras Stats-utskott vid tvänne särskilda tillfällen tillstyrkt beviljandet åtminstone af de till inrättande af s. k. instruktionskompanier vid indelta infanteriet begärda anslag, under erkännande af dessa anstalters stora vigt och angelägenhet, enär en fullständig rekrytbildning utgjorde sjelfva grundvalen för arméens tjenstbarhet.
Vrop. om Statsverket 1853.
Om en sådan af Rikets Ständer i årtionden vidhållen vägran, alt bevilja anslag för en af Landtförsvarets vigtigaste angelägenheter, visserligen icke uppmuntrar till förnyade försök att öfvervinna densamma, skulle jag likväl illa uppfylla min pligt, såsom Chef för Landtförsvars-departementet, ifall jag, svikande min öfvertygelse, läte farhågan att, lika med mina företrädare, misslyckas, afhälla mig från att bringa den angelägna frågan om nödiga anslag för indelta arméens öfning åter å bane och sålunda blottställde mig för det tunga ansvaret att icke halva, så vidt på mig berott, framhållit de vådor för det älskade fäderneslandet, som deras fortsatta vägrande, förr eller sednare, oundvikligen skall medföra.
Med hänsigt till det bedröfliga förhållande, att, oaktadt genom de vid regementena bildade Provianterings-direktioners förtjenst, den strängaste hushållning med iie bestådda knappa mötesanslagen eger rum, samt regements- och öfnings-mötena inskränkts till det minsta möjliga, då dessa under år 1844—1855 i medeltal hållits, såsom redan i det föregående blifvit omförmäldt, uti icke fullt tolf dagar årligen, in- och utryckningsdägarne inberäknade, för att sålunda bereda tillgångar och tid till åtminstone någon förberedande-öfning åt de efter mönstringarne insatte rekryter, innan de ställdes i led med det äldre manskapet, rekrytmötena vid indelta infanteriet ändock under samma tidrymd icke kunnat utsträckas längre, än att vid deni blott en högst ringa del af den erforderliga öfningen kunnat rekry terna beredas, skulle jag derföre ock anse mig pligtig att, utan betänkande, nu i underdånighet påyrka, det Eders Kongl. Majit måtte af Rikets snart församlade
Ständer i nåder äska icke blott en sådan förhöjning i anslaget till indelta arméens möteskostnader, att så väl kavalleriets som infanteriets regements-möten kunde för framtiden påräknas blifva förlängde lill minst 17 dagar årligen, utan äfven dessutom de för införandet jemväl vid infanteriet af särskilda rekrylbildnings-anstalter erforderliga medel, så framt icke de flere anslagsbehof, om hvilka jag i det följande måste göra underdånig anmälan, nödgade mig att här inskränka mitt yrkande till hvad som behöfves för ordnandet af nyssberörda bildningsanstalter, eller de s. k. lnslruklions-kompanierna vid indelta infanteriet.
Dessas behöflighet borde väl kunna anses genom det redan anförda vara tillfyllest ådagalagd för hvar och en, som vill betänka, att den krigare, som under freden icke haft tillfälle att af sitt yrke lära stort mera än de första grunderna samt att någorlunda kunna sköta sitt vapen m. m. d., har ringa utsigt att i verklig strid för sin person bestå emot en i alla krigareyrkets särskilda delar väl öfvad, kanske äfven öfverlägsen fiende, och än mindre kan förväntas blifva, hvad dock af indelta soldaten fordras, en föresyn och säker ledare för flere jemte honom i ledet insatte, nästan alldeles oöfvade beväringsynglingar; men, för att undgå tillvitelsen att hafva undanhållit något af hvad till upplysning i ämnet kan leda, utber jag mig i underdånighet alt ännu få tillägga följande.
Såsom förut är nämndt, hafva de knappa mötestillgångarne icke för rekrytmötena vid indelta infanteriet i allmänhet medgifvit mera, än en för öfningen alldeles otillräcklig tid årligen.
Ingen kan likväl, äfven med bästa fallenhet, på sådant sätt grundligt genomgå rekrytskolan, och följden af första årets korta öfningstid har alltså naturligen blifvit, att rekryterne måst äfven andra, stundom till och med tredje året efter antagandet, kallas till rekrytmötena, hvarvid då alltid hvad under den långa mellantiden emellan dessa blifvit af manskapet glömdt, först åter måste inläras.
Det menliga inflytande, de halfbildade rekryternes insättande i led med gamla stammen måste utöfva på dennas vidare utbildning, är redan antydt i den omständigheten, att i följd deraf regementsmötena måste hufvudsakligen användas för fortsatta rekrytöfningar, hvarefter, då helg- och regndagar afräknas, den lid, som för de vigtigare öfningarne återstår, finnes inskränkt till några få dagar.
Att det under så bedröfliga förhållanden ändock lyckats indelta infanteriet, att bibehålla sig på en ståndpunkt, som, om den också icke bör egentligen nedtysta önskningarne för ökade vapenöfningar, likväl, i betraktande af den korta instruktionstiden och af de i allo stegrade anspråken på tjenstbarhet och bildning, som nu göra sig gällande för såväl befäl som man - <5 Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. om.
Statsverket 1855. skap, ej kan annat, än göra vapnet förtjent af medborgares aktning och tacksamhet, likasom förhållandet mera än en gång utgjort föremål för främmande militärers förvåning, måste tillskrifvas befälets lika nitfulla som outtröttliga bemödanden, äfvensom manskapets läraktighet, goda disciplin och naturliga böjelse att motsvara alla dessa omsorger.
Men i samma mån, sorn arméen kommer att i sina leder allt mer och mer sakna personer, som bevistat krig, och under det framstegen i krigskonst snart sagdt år från år utbilda sig i främmande arméer, kan ett sådant önskvärdt förhållande, oansedt samma nit och samma goda vilja, omöjligen vara att för framtiden förvänta, så framt icke nationens ombud, med mera värma än hittills, vilja behjerta det oafvisliga behofvet af större öfning för indelta infanteriets rekryter, helst detta behofs åsidosättande kan medföra de vådligaste följder för nämnde vapens bestånd.
I andra vår verldsdels stater, hvilkas folk icke skatta någon uppoffring för hög, då den gäller att upprätthålla deras sjelfbestånd och oberoende, och der man, begagnande den erfarenhet sednast förda krig i så rikt mått lemnat, omtänksamt bibringar arméerna, hvilka ändock, allt sofisteri oaktadt, städse vid krigskonstens nuvarande ståndpunkt komma att förblifva folkens egentliga värn emot yttre våld, all den bildning för kriget, sorn under freden står att vinna, fästes en sådan vigt vid rekrytens behöriga danande, att derpå i allmänhet användas 4 till G månader, innan rekryten anses nog öfvad för att kunna i stammens öfningar deltaga.
Om härvid invändes, att för Svensken, med dess synnerliga fallenhet och böjelse för vapenöfningar, nyss uppgifna rekryttid vore för lång, så erkänner jag villigt och med särdeles nöje den äfven af mig gjorda erfarenheten, att våra rekryter ega en synnerlig fallenhet och böjelse för vapenöfningar samt i allmänhet ganska fort genomgå de första stadierna af soldatbildningen, hvilken gynnsamma omständighet väl också är orsaken till den skadliga sparsamhet på ölningstid, hvaraf de Svenska indelta trupperna, ty värr! oftast fått erfara följderna; men min erfarenhet bekräftar likaledes, hvad andra före mig iakttagit, att icke få ansträngningar och öfningstillfällen fordras för att bibringa dem nästa graden af bildning, eller förmågan att vederbörligen sköta sig sjelfva, sina vapen och sin utredning, hvilket allt rekryten måste känna, för att bringas till förmågan att rätt skicka sig under de särskilda förhållanden, sorn i krig förekomma och hvarvid den individuella skickligheten hos soldalen mest tages i anspråk.
På grund häraf finnér jag ock den tid af tre månader, hvarpå de af mina företrädare afgifna och af Eders Kongl. Majit nådigst gillade förslag till instruktions-kompanier äro fotade, vara lämpligt bestämd och desto helldre böra bibehållas, som dessa kompanier endast vid hälften al indelta infanteriets regementen och corpser årligen skulle vara sammandragne, eller hvart annat år vid hvarje regemente eller corps, då deremot exercis-sqvadronerne sammandragas hvarje år vid indelta kavalleriets alla regementer och corpser, och således öfningstiden vid dem är dubbelt längre, än den vid infanteriet skulle blifva, hvilket äfven med afseende på rekryternas ridning och remoriternas dressering är behöfligt; och vågar jag alltså i underdånighet yrka, att Eders Kongl. Majit täckes, med förnyande af sin förut gjorda nådiga framställning, af Rikets Ständer begära det för omförmälda kompaniers inrättande nödiga anslag, hvilket, enligt den af t. f.
Presidenten i Krigs-kollegium insända kostnadsulräkning, finnes, i stället för det vid föregående riksdagar uppgifna belopp 57,500 R:dr, rätteligen böra, till undvikande af framtida brister, blifva 40,000 Ridr, deraf 57,500 R:dr till aflöning och underhåll för såväl öfver- och under-befäl, sorn manskap, och 2,500 Ridr till inventariernas vidmakthållande, enär afgången af manskap inom vissa regementer af indelta infanteriet, och följaktligen äfven antalet rekryter i allmänhet, de sednare åren varit större än tillförene, efter hvilket förhållande alltså äfven underhållsberäkningen måst rättas.
Till första anskaffningen af inventarierne erfordras dessutom 24 till 25,000 Ridr Banko; men då någon åtgärd för den nya inrättningens iordningställande icke kan vidtagas, förr än säkerhet vunnits, att det nödiga anslaget dertill erhållits, och således de första året utfallande medel endast i ringare mån kunna komma att för det egentliga ändamålet anlitas, tror jag Kongl. Maj:ls Nåd, Prop. om Statsverket 1853. 7 bäst vara, att, i stället för särskildt anslag till nämnda anskaffning, endast Rikets Ständers medgifvande i nåder begäres att bestrida ifrågavarande anskaffningskostnad af första årets underhållsanslag.
Den utförlighet, jag tillåtit mig i nu afhandlade ämne, är föranledd af min innerliga öfvertygelse om den snart märkbara verkan, det ifrågaställa anslaget skulle komma att utöfva på indelta infanteriets tjenstbarhet, äfvensom af min önskan att derigenom möjligen äfven kunna öfvertyga Rikets Ständer om nödvändigheten att samma anslag bevilja.
Jag nödgas dock såväl i delta afseende, som för beviljandet af flera betydliga anslag, om hvilkas äskande jag vidare måste i underdånighet anhålla, äfven hänvisa till de emellan åtskilliga af Europas största makter nyss yppade förvecklingar, hvilka redan ländt krigslågan i verldsdelens ena hörn och snart kunna utbreda den äfven till de öfriga.
Det måste då antagas, att, under sådane omständigheter, Rikets Ständer skola, inseende bedrägligheten af de alltför länge närda förhnppningarne om en evig fred, känna sig af pligt och fosterlandskärlek manade att, lika med Eders Kongl. Maj:f, vara betänkta pä afhjelpandet af de brister vid försvarsverket, som för dem öppet och ärligt uppgifvas, samt sålunda, i hvad på dem ankommer, bidraga till häfdandet af nationens dyrbaraste interessen, dess sjelfständighet och ära.
Min Svenska känsla, jemte aktningen för Rikets Ständer, förbjuda mig att ens tänka mig motsatsen.
1 det föregående har jag sökt ådalägga den stora vigten af stamtruppernes behöriga öfning, så framt de skola, såsom sig bör, uppfylla sin bestämmelse.
Men tor att bilda en krigshär, hvaraf fosterlandet, om dess sjelfständighet hotas, kan vänta sitt försvar och sin räddning, är det icke nog att hafva dugliga trupper att sammandraga; man måste äfven i tid hafva sörjt för deras bevarande, beklädande och helsovård.
I annat fall förestå nederlag, nöd och härjande farsoter.
Den varmaste fosterlandskänsla, de oegennyttigaste uppoffringar uträtta föga, om man försummat att förbereda de försvarsmedel och den vård, hvilka den tappraste här icke kan undvara.
Sveriges tideböcker innehålla sorgliga vittnesbörd om denna oafvisliga sanning.
För att emellertid äga en säker grund vid bestämmandet af den erforderliga krigsmaterielens omfång, måste härens blifvande styrka och fördelning, då den uppställes på krigsfot, förut vara känd.
Svenska arméens organisation och fördelning på krigsfot afser möjligheten att inom kort tid kunna uppställa en lämplig, någorlunda stridfärdig styrka till de hotade gränsernas försvar, under hänsigt tillika till den omständigheten, att, om de haf, som omgifva den Skandinaviska halfön, bilda naturliga och i flera hänseenden skyddande gränser, de ock, i följd af ångans allt mer mångfaldigade användande såsom drifkraft, lemna tillfällen till oförmodade flendtliga anfall på de vidsträckta kusterna, samt att ett hastigt samlande af landets stridskrafter försvåras genom befolkningens fördelning på stora landvidder, äfvensom genom den tidsutdrägt, öfvergången till krigsfoten, enligt våra förhållanden, alltid måste medföra.
Utom den aktiva arméen är en reserv-armé, afsedd att samtidigt bildas inom landet för att, så snart den hunnit organiseras och i vapen öfvas, undesstödja den förra; hvarförutan depöter skola finnas inom Regementernas iörläggningsorter för emottagande och exercerande af oöfvadt manskap, hvarmed de vid aktiva arméen uppkommande förluster, i mån af behofvet. kunna ersättas.
Arméen på krigsfot enligt nu uppgjord mobiliseringsplan kommer att bestå af:
Infanteri 85,000 man fördelade pä 46 linie-, 27 reserv- och 12 depöt-bataljoner.
Kavalleri 5,564 » fördelade på 40 linie- och 10 reserv-sqvadroner. 8 Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. om Statsverket 18S5.
Artilleri -{,416 man bestående af 20 linie- och 5 reserv-batterier med 198 pjeser. tillhopa 94,980 man hvartill ännu komma Gottlands National-beväring med omkring 8,000 » samt återstående beväring circa 15,000 » såsom t. ex. sjuke, ambulans- och train-soldater, trosskuskar och behöflig komplettering vid uppbrott o. s. v. Således tillsammans ungefär . . . 116,000 man, öfver- och underbefäl samt spel inberäknade.
Ofvannämnde styrka är visserligen betydlig, men dock ingalunda öfverdrifven för ett så vidsträckt land som Sverige, helst en icke ringa del deraf ej (år vid en och samma tid tagas i beräkning såsom stridande; men äro dessa trupper väl bevarade, utrustade och öfvade, samt sålunda färdiga att hastigt kunna uppträda till de vigtigare punkternas för svar, kan Sveriges sjelfständighet ock anses vara mot fiendtligt anfall val betryggad.
Behofvet af tillökning i befälspersonalen företer emellertid åtskilliga stora svårigheter, som dock på ett eller annat sätt torde kunna afhjelpas, och hvilka jag alltså vid detta tillfälle tager mig friheten att förbigå.
Den betänkligaste bristen kommer likväl att uppstå inom Fäll-läkarecorpsen, oaktadt dess tillökning sedan sista krigen, enär för sjukhusen samt linie- och reservtrupperne, tillsammans omkring 80,000 man i ledet, beräknats icke mindre än närmare 600 läkare, enligt de grunder, 1840 års sjukvårds-kommitté i sådant afseende uppställt.
Helsovården vid en armé sönderfaller i 2:ne hvar för sig särdeles maktpåliggande omsorger, den ena att medelst en god och ändamålsenlig beklädnad, anskaffande af behöfliga lilsförnödenheter, noggrann tillsyn och omvårdnad så mycket som möjligt förekomma sjukdomar; den andra, att, om dessa, eller fastmera farsoter, allt detta oaktadt, i följd af ansträngningar, under fälttåget utbryta, hämma deras kringspridande och, så fort sig göra låter, till helsan återställa de sjuke och sårade.
Så framt denna sednare omsorg skall kunna behörigen uppfyllas, måste en armé vara försedd med en kunnig och tillräcklig
Fält-läkarecorps samt med nödig utredning till de behöfliga fältsjukhusens anläggande.
Våra häfder omtala varnande exempel på vådan att försumma denna vigtiga del af landets försvarsanstalter.
Att här blott nämna de krig, som fördes vid slutet af förra och början af detta århundrade, har under dem ett vida större antal af Sveriges tappra söner fallit offer för elände och vanvård, än för fiendens svärd.
Huru landtvärnets öde åren 1808 och 1809 blef, i följd af bristande omtanka för dess helsovård, minnas ännu med fasa de äldste bland nu lefvande generation.
Det måste derföre med skäl räknas för ett bland krigsstyrelsens ömmaste åligganden att söka förekomma förnyelsen af dylika sorgliga tilldragelser, och att i sådant afseende under freden rigta sin omtanka i främsta rummet på bildandet af en kunnig, fullt tjenstbar och ständigt fulltalig stam för den läkarepersonal, som kommer att behöfvas vid utbrottet af ett krig, emedan det då är för sent att försöka skapa hvad som ej kan erhållas utan långa förberedelser.
Antalet läkare, som för arméen, då den försättes på krigsfot, erfordras, är här förut uppgifvet till närmare 600, deraf hälften bör vara legitimerad eller åtminstone behörigen examinerad, samt återstoden är afsedd att utgöras af s. k.
Under-läkare.
De sednare påräknas att erhållas bland Fältläkare-corpsens stipendiater, Medicina?
Studiosi och andra ynglingar af någon bildning, hvarjemte, om någon brist i fulla antalet skulle uppstå, den möjligen kan ersättas på något annat lämpligt sätt, men deremot kunna de förre, eller legitimerade och examinerade läkare, ej i behofvets stund anskaffas.
Då dessas antal emellertid upptages till omkring 300, men Fältläkare-corpsen nu utgöres af blott 105, brista således närmare 200.
Nämnde corps, såsom stammen för den vid krigs utbrott behöfliga läkare - Kongl. Maj:ts Nåd.
Prop. om Statsverket 1833. 9 iäkarepersonal, borde då åtminstone alltid vara fulltalig och fullt tjenstbar.
Förhållandet är likväl för närvarande icke sådant.
Af 38 Regements-läkarebeställningar är en vakant; 19 Regements-läkare äro pensionsmässige och bland dem 12 öfver 60 år gamla.
Af 53 Förste Bataljons-läkareplatser äro mer än en fjerdedel och af 32 Andre
Bataljons-läkarebeställningar hälften antingen vakanta eller ock innehafves de af till tjensten inkompetenta personer, till större delen Medicina} Studiosi, hvilka icke äro förbundne till tjenstgöring utom vid de årliga mötena och, efter hvad erfarenheten visat, ofta begära afsked, så snart annan kommendering ifrågakommer.
Bland befintliga Bataljons-läkare äro II, i hänseende till åldern, pensionsmässige, och bland desse hafva två hunnit öfver 70 års ålder.
Då före sista riksdagen Eders Kongl.
Maj:ts Sundhets-kollegium redan af den omständigheten, att bland arméens Bataljons-läkarebestaIlningar ungefär en tredjedel icke kunnat med kompetente läkare besättas, hemtade anledning att hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet anmäla sin farhåga, det Fältläkare-corpsen vore nära att upplösas, såvida corpsens genom gällande författningar och stater missgynnande samhälls-ställning icke snart förbättrades, hvilket betänkliga missförhållande äfven 1840 års Sjukvårds-komité antydt, måste det väcka verklig oro, att nu finna ställningen i berörde afseende ytterligare försämrad, fastän sedermera omkring hälften af Bataljons-läkarelönerna blifvit af Rikets sist församlade Ständer med 150 R:dr B:ko hvardera förhöjda, och tjensterna väl bordt förmodas derigenom skola blifva mer begärliga.
Det kan visserligen antagas, att denna löneförbättring skolat visa åtminstone någon verkan, om icke vid dess erhållande, eller uppfiyttningen till Förste Bataljons-läkaregraden, varit fästadt vilkoret, att dels den 30 procents förhöjning å gamla Bataljons-läkarelönen, som af den uppflyttade förut efter 8 års tjenstgöring redan förvärfvats, i stället borde afstås, i följd hvaraf löneförbättringar för en och annan, som njöt spanmål under sin gamla lön, blef ingen och för de flesta inskränktes till endast 25 R:dr B:ko, dels ock rättigheten att för vidare löneförhöjnings erhållande få beräkna den såsom Andre Bataljons-läkare redan tillryggalagda tjenstetiden skulle af den befordrade frånträdas, men det uppgifna förhållandet visar likväl nogsamt nödvändigheten af allvarligare och mer kraftiga åtgärder till Fält-läkarecorpsens upphjelpande från dess nu mera icke längre blott hotande, utan verkligen iråkade, betänkliga förminskning.
Verksammaste medlet till detta angelägna ändamåls vinnande blir då utan tvifvel, att, genom beviljade, någorlunda tillräckliga, löneförmåner, äfvensom utsigt till befordran och säkerhet, att på ålderdomen erhålla en emot lefnadsbehofven i någon mån svarande pension, uppmuntra de unga män, som egna sig åt medicinska yrket, att söka Militär-läkaretjenster.
Vid den år 1855 för indelta arméen fastställda lönereglering indrogos de gamla Regements-läkareindelningarne, hvilka afkastade 1,000, 1,200, 1,400, ja ända till 2,500 R:dr B:ko. och Regements-läkarelönerne vid denna del af arméen bestämdes i stället allmänt till 700 R:dr vid Kavalleriet och Infanteri-regementerne på tvenne bataljoner, men vid de mindre corpserne till blott 500
R:dr nämnda mynt.
Sjuhundra R:dr B:ko är således den högsta löneinkomst Militär-läkaren i Sverige nu har att förvänta; ty vid värfvade arméen måste Regements-läkaren, under daglig tjenstgöring och utan rätt till semester, nöja sig med vida mindre, enär Hegements■läkarelönen, inberäknad förhöjningen för den derunder begripna spanmål, endast utgör: vid Lifgardes-Regementerne till fot 515 R:dr, vid Lifgardet till häst 540 R:dr, vid Artilleri-Regementerne 650 R:dr, vid Kronprinsens Hussar-Regemente 430 R:dr, vid Wermlands Fältjägare-Regemente 320 R:dr och vid Lifbevärings-Regementet 150 R:dr.
Lägge» härtill, att Regements-läkarepensionen i arméens pensionskassa, 400 R:dr, hvartill rättigheten för öfrigt förvärfvas genom enskilda bidrag, är den högsta pensionsförmån, Militärläkaren nu har att förvänta, är lätt att inse, hvarföre unge män icke vilja i Fält-läkarecorpsen ingå.
Det bör ej heller förbises, att, i anledning af Sundhets-kollegii anmälan om svårigheten att för det tillförene bestådda dagtraktamentet af 1 R:dr 16 sk. banko vidare Bil.
M 2 <5f 3 tilt K.
M:ts Prop. om Stalsv. 1853. 1 Sami. 1 Afd. 1 Haft. 2 10 Kongl. Majlis Nåd.
Prop. om Statsverket 18S3. kunna, vid ofta förekommande behof, tillhandahålla det till Militär-läkaretjensters tillfälliga förrättande nödiga antal extra läkare, åt dessa, hvilka vanligast måste tagas bland Fältläkare-stipendiater eller Medicinae-Studiosi, måst redan för någon tid sedan i nåder tillförsäkras enahanda traktamente, eller 1 R:dr 40 sk. banko om dagen, som tillkommer Regements-läkaren, då denne beordras till tjenstgöring utom sitt regementes stånd, och tili följd hvaraf extra-läkaren, i läll hans förordnande räcker året om, har att i aflöning påräkna 669 R:dr, eller mer än någon Regementsläkare vid värfvade Regementerne nu åtnjuter i lön.