Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1837 års regleringsbeslut kunde rimligen icke afse, att de högre Landshöfdingeaflöniugarne skulle minskas med mera, än som, enligt beräkningen, erfordrades till förhöjning af de lägre.
Att den återstående aflöningen för en med ackords-amortering betungad tjenst skulle ytterligare graveras, för att desto förr till normalbeloppet fylla andra Landshöfdinge-löner, äfven dem, med hvilka ackords-amortering icke var förenad, egde ej någon rättsgrund.
Att de ifrågavarande medlen stodo till Kongl. Maj:ts fria disposition för ett ändamål af förevarande beskaffenhet, har ej kunnat bestridas.
— Tilllämpningen af det tillstyrkta beslutet har, genom sedermera förordnad definitiv reglering, från och med innevarande år upphört.” 64 Komtitutioni-Utskottets Memorial, N:o 6. \ . - - Vid. 9:de punkten: % a) Af Herr Grefve Lagerbjelke j med hvilken sig förenat Herr Friherre Lagerfelt, Herr Friherre af Ugglas > Herr Friherre Stjernstedt > herr Stjerngranat och samtlige ledamöterna frun Preste-Ståndet:
I v "
"Det voro högligen att beklaga, om Grundlagens föreskrifter, att statsanslag icke må användas annorlunda, än Rikets Ständer fastställt, ovilkorligen böra så mekaniskt och bokstafligen tillämpas, alt om, vid utförandet af en uppgjord plan till reglering af rikets försvarsverk, någon obetydlig jemkning af förslaget mäste ega rum, Kongl. Maj:t skulle linna sig nödsakad att öfvergifva hela förelaget, huru nyttigt och angeläget det ock må vara, för att icke framkalla anmärkningar å Rikets Ständers sida af förevarande beskaffenhet.
För Konungens rådgifvare vore det utan tvifvel en lätt och beqväm utväg, att af dylik anledning låta ärendet falla; derigenom skulle de freda sig från sådant klander, som nu blifvit rigtadt emot Chefen för Sjöförsvars-Departementet; men de skulle i och med detsamma kunna blottställa sig för en ojemförligt svårare anklagelse, den nemligen, att de icke med nit vårdat sig om rikets bästa, att de låtit det nyttiga, möjligen nödvändiga, vika för befaradt personligt obehag af ett sådant klander, som icke borde vara att förvänta från den, hvilken i samhällsförfattningen heldre vill finna en lefvande anda än död bokstaf, och hos landets regering heldre möjlighet och förmåga till verksamhet för landets bästa, än ett förlamande beroende af oböjliga reglementariska stadganden i ärendenas minsta detaljer.
Den, som uppmärksamt tager kännedom oin Deparlements-chefens nu klandrade yttrande, kan icke undgå att finna den förmenta afvikelsen från Rikets Ständers beslut om medlens användande vara långt aflägsen från de oriktiga dispositioner af statsmedel, hvilka Grundlags-stiftarne böra anses hafva velat förekomma genom Regeringsformens föreskrifter; åtminstone skall icke någon utan tvekan vilja bestrida, att så länge klander icke finnes kunna ega rum emot sjelfva den reglering, hvartill ifrågavarande medel blifvit använde, den' gjorda anmärkningen är att hänföra till dem, hvilka den konstitutionela granskaren med fullt fredadt samvete kan åsidosätta.” b) af Herr Friherre Cederström:
"Jemte det jag instämmer i den reservation emot denna punkt, som af andra ledamöter blifvit afgifven, anhåller jag att ytterligare få tillägga, att Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 65 att jag anser den klandrade åtgärden befordra flottans tjenstbarhet och följaktligen rikets sannskyldiga nytta, utan att några medel blifvit dragne ifrån deras ändamål inom 5:te Hufvöcltiteln.
Departements-chefens yttrande till protokollet inför Kongl.
Majit visar tillräckligt, det någon minskning uti antalet Under-officerare icke låter sig, verkställa.
Uti Kongl. Maj:ts Proposit ion vid förra riksdagen föreslogs en nära total indragning af större skepp, begärdes ett anslag af 30,450 R:clr åt 47 officerare af olika grader och 3,771 R:dr 32 sk. till förhöjning i aflöning åt eli antal Usta klass matroser, hvilka borde göra Under-officerstjenst, då det ansågs nödvändigt att förbättra Under-öfficers-korpsens löner, medelst indragningar och lönernas fördelning på de qvarblifvande.
Rikets Ständer ville icke medgifva linieskeppens afskaffande och beviljade icke det begärda anslaget för flera officerare, endast det mindre till aflöning åt matroser.
År 1824 utgjordes flottans Under-officers-korpser af 470 personer och år 1853 af280.
Antalet brukbara fartyg, äfvensom verkstäder, der Under-officerare måst anställas, hafva betydligen tilltagit sedan 1824, och så väl vid de större rustningarne 1848 —1849, som synnerligen delta år, har man fått erfara otillräckligheten af Under-officers-korpserna; endast vid Carlskrona station voro före den 1 sistlidne April Nilliotre (93) matroser konstituerade till Under-officerare.
Rustningen kan dock icke kallas allmän.
Ett uppskof med den klandrade förbättringen af löner hade troligen just nu visat sig mindre välberäknadt, då tillfälle till stora förtjenster bjudes dugligt sjöfolk från alla håll, och erfarenheten visat, att många Under-officerare tagit afsked ifrån deras små lönevilkor, för alt taga tjenst hos private, och olägenheterna hade icke i tillräckligt god tid kunnat blifva afhulpne, om man väntat, för att i denna, i afseende på statsregleringen i dess helhet underordnade detalj-fråga, af fruktan för anmärkning, vädja lill nu församlade Ständer.
Uti andra flottor, der man oupphörligen har en mängd fartyg under öfning och rekryterar sina besättningar ifrån en stor handels-flotla, är behofvet af Under-officerare jemförelsevis ringa, emedan man der alltid har tillgång på tjenliga ämnen lill konstituerade Under-oflicerare, hvilka endast hafva en högre aflöning under den pågående resan; — men i Sverige utgöres större delen af besättningarne utaf oöfvadt folk och Under-officerarne måste, att börja med, vid alla arbeten vara förhandskarlar, äro således omistliga, synnerligen som de duglige matroser, hvilka icke snarligen blifva till Under-officerare befordrade, sällan vilja stadna qvar vid deras ringa aflöning, utan söka sig en bättre, lätt erhållen plats annorstädes.
Den lägsta årliga Under-officers-lönen är 180 R:dr och den dernäst 220 R:dr, motsvarande ungefär 2:ne månaders hyra på ett amerikanskt skepp; endast • £ih. till Jt.
Prat. 1858—34. 3 Sami. 4 Bäfe. 9 66 Konstitutions-Utshotteti Memorial, N:o 6. kärleken till hemmet och säkerheten om en liten pension gör, att så dugligt folk, sorn man fordrar alt Under-officerare skola vara, icke söka sin lycka på annat häll; och man bör tacka den styrelse, som är omtänksam att åt fäderneslandet bevara denna för flottan oumbärliga korps."
Vid 40:de punkten: < Af Herr Grefve Lagerbjelke, lavars mening är biträdd af Herr Friherre Cederström , Herr Tersmeden, Nils, Herr Biskopen Butsch, Herr Doktor Wallin, Herr Doktor Broman och Herr Kontrakts-prosten Tegnér:
. ”Att det anmärkta ärendet icke blifvit af föredraganden hänfördt till de mål, hvilka skola, då ansökning i dem förekommer om återställande af försulen tid, jemlikt 18 § Regerings-formen, af Högste
Domstolen upptagas, utan deremot blifvit betraktadt endast såsom en fråga emellan Kongl. Maj;t och kronan och sökanden, af den beskaffenhet, att Kongl. Maj:t kunde i administrativ väg meddela tillåtelse för sökanden att utbekomma sin fordran utan hinder deraf, att han icke i den föreskrifna ordningen sig anmält, synes kunna antagas.
Särskilda Statsråds-protokoll utvisa väl, att under loppet af år 18S2, hos Kongl. Maj:t gjorda underdåniga ansökningar om återställande af försuten tid blifvit, uppå föredragning från dels Finans- uch dels Givil-departementet, öfverlemnade till Högste
Domstolens handläggning; men dessa mål hafva angått rättsfrågor emellan enskilda personer eller emellan enskilda och kommuner.
Anledning synes således icke vara för handen till den förmodan, att rätta betydelsen af stadgandet i ofvannämnde § af Regerings-formen blifvit af föredraganden förbisedd."
Vid 4l:te punkten: Af Herr Grefve Lagerbjelke, med hvilken instämt öfriga ledamöterna frun Ridder skåpet och Adeln, samt Herr Biskopen Butsch, Herr Professoren Lindgren, Herr Doktor Wallin, Herr Doktor Broman och Herr Kontrakts-prosten Tegnér: ”Föredraganden hade i detta ärende att yttra sig öfver en i besvärsväg framställd klagan öfver ett beslut, hvars vigtighet eller origlighet skulle pröfyas enligt de i ämnet redan befintliga stadganden, icke eller nya lagsliflnings-grunder.
Då föredraganden strängt hållit sig inom denna gräns, hvilket hans underdåniga yttrande tydligen utmärker, och således icke inlåtit sig i betraktelser om hvad lämpligen borde för framtiden fö - Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 67 reskrifvas, — ett ämne, som tillhörde frågorna angående den vid samma tid under utarbetning varande nya instruktion för läns-staterna, — kan ej någon tillvitelse göras emot föredraganden för förbiseende af vigten utaf de särskilda, af Utskottets majoritet anförda omständigheter, hvilka förmenas innefatta skäl till ny, hitintills saknad föreskrift.
Frågan måste här rätteligen vara, om föredraganden felat deruti, att han ansett ärendet böra bedömas enligt redan stadgad ordning.
Huru ock denna fråga besvaras, bör åtminstone icke klandret sträcka'sig derutöfver och intränga på ett område, der föredragandens åsigter icke uttalat sig och således icke kunna vara föremål för granskning.
Beskyllning emot Konungens rådgifvare om förbiseende af rikets sannskyldiga nytta är i allmänhet af den svåra och grannlaga beskaffenhet, att den icke bör framställas utan att uppenbar och fullt öfvertygande anledning dertill sig visar.
Till sådana fall kan det förevarande ingalunda hänföras.
Icke förbises rikets nytta derigenom, att ett besvärsmål afgöres med ledning endast af de författningar, som redan finnas, och att en mindre del af ett lagstiftnings-ärende lemnäs till afgörande i sammanhang med ärendets öfriga delar.” Vid 42:te, 4 3:de, 43:de, 43:de, 46:de och 41:de punkterna: • I - 'v Af Herr Grefve Lagerbjelke, med hvilken öfriga ledamöter från Ridderskapet och Adeln och samtliga ledamöterna från Preste-Ståndet instämt:
Vid 42:te punkten: "Ehuru Statsråden Herr Friherre Palmstjernas och Herr von Hohenhausens underdåniga yttranden icke äro uti Statsrådsprotokollet upptagna i sådan form, som skulle utmärka, att deras egna uttryck och ordställningar blifvit noga anförda, måste visserligen bedömandet af grunderna för deras rådslag ske med hänsigt till det justerade protokollets lydelse; men i allt fall synes det anmärkta yttrandet, äfven i det skick det nu eger, icke vara förtjent af det deremot rigtade klander.” ”Af stadgandet i 30 § Regerings-formen, jemfördt med hvad förut varit i afseende på regala pastoraters tillsättande iakttaget, kan icke dragas den följd, att Konungens makt vid dessa befordringar skulle vara underkastad tvånget af de stränga reglor, hvilka uti Kongl. Cirkulär-brefvet den 21 Augusti 1786 voro uppställda till iakttagande af Konsistorierna vid upprättande af förslag.
Utskottets majoritet synes icke eller hafva uttryckt den mening, att sådan begränsning skulle för Konungen ega rum; och det torde således få anses ostridigt, att annan regel för dessa befordringar icke blif vit i Grundlagen utstakad, än den uti 28 § Regerings-formen för alla befordringar gemensamt gifna, att afseende skall fästas endast å de sökandes förtjenst o eli 68 Konstitutions-Uiskottets Memorial, N:o 6. skicklighet.
Deremot skulle, enligt hvad i den gjorda anmärkningen förmenas, Konungens rådgifvare vara förbundna, atti sina rådslag iakttaga despeciela föreskrifterna i belord ringslagarne, så att, då fråga vore om tillsättning af vegalt pastorat af första klassen, Konungens rådgifvare borde leda sitt tillstyrkande endast efter den regel, enligt hvilken Konsistorierna vid förslags upprättande mäta ,de sökandes företräde sins emellan.
Men hvilken anledning gifva Grundlagar lie till en sådan tydning?
Skulle meningen i dem kunna vara, att uti ett ämne, der Statsråds-ledamöternas pligt, är alt gifva Konungen råd, deras rådslag vore stängdt inom en sådan mekanisk begränsning, att, då Konungen ville till ett pastorat utnämna annan sökande, än den, som, till följd af de, enligt förmenande, för Konsistorierna och Statsrådet lika gällande befordrings-grunderna, funnits berättigad till första rummet å förslaget, Konungens rådgifvare icke vidare skulle kunna yttra sig, utan Konungen komma att sakna allt råd af sina rådgifvare?
Det synes mig deremot vara uppenbart, att Konungens rådgifvare i förevarande fall egt att förorda den bland sökanderne, hvilken de ansågo ega företräde i de förenade egenskaperna af ”förtjenst och skicklighet”.
Äfven då betydelsen af dessa ord uppfattas i den mening, som är förklarad uti 1786 års Cirkulärbref, voro de begge ifrågakomne sökanderne hvar för sig att anse fullt kompetente lill pastoratet.
Valet dem emellan skulle göras efler en uppskattning icke allenast af förtjenslen, utan äfven af skickligheten; men, hvad denna sednare angår, mäste dess bestämmande i betydlig mån blifva beroende af subjektiva grunder; och huruvida bemälde
Statsråds-ledamöters omdöme i uppskattningen af denna skicklighet, i jemförelse med den andre sökandens, träffat det rälta, ligger utom behörigheten af min pröfning.”
Vid i3:de punkten: ”Då sökandernes meriter voro i Statsråds-protokollet upptagne, saknades ej motivering för föredragandens underdåniga tillstyrkande, som innebar, att den förordade sökandens förtjenster och skicklighet voro öfvervägande.
Grunderna för ett sådant yttrande skulle ej hafva blifvit mera tillgängliga för granskning, om deruti hade upptagits de allmänna satser, som vid jemförelse af sökandes meriter äro att tillämpa, t. ex. att ålder icke är en tillförlitlig värdemätare i fråga om skicklighet; att ålder i tjenst icke i och för sig gifver grundadt anspråk på företräde till hvilken annan befattning som helst; att den ena tjenstens utöfning icke i lika mån, som den andra, befordrar säkrare embetsmanna-bildning, o. s. v.
Tillämpningen af sådana satser i det förekomna befordrings-ärendet hade i allt fall kunnat blifva till sin rigtighet ifrågasatt.
Jag inser ick *, huru den, som i val emellan två sökande antager t. ex. att den enas långvariga klanderfria utöfning af häradshöfdinge-embete säkrare gifver Visshet om utveckling af en domares egenskaper, än den Konttitutioni-Utskottets Memor ial, iV:o 6. 69 andres längre utöfning af sådant domare-kall, som tillhör rådmans-befattning i en mindre stad, skall kunna genom motivering bevisa rigtigheten af denna åsigt; och ändock, sedan han med full öfvertyglse fattat samma åsigt, är det hans pligt att derefter handla.
Hvad i öfrigt angår tillsättning af borgmästare-tjenster, kan det icke med något anspråk på tillförlitlighet åbenopas, att förslagsrummet vid valet bestämmes efter förtjenst eller skicklighet, utan beror detta af de-, väljandes större eller mindre välvilja för den ena eller den andra perso nen, olika tillfällen till närmare bekantskap med de sökande o. s. v., och författningarnes mening har icke varit, att företrädet af högre rum pä förslaget skulle ega afgörande vigt vid den utnämning, för hvilken grundlagen uppställt den regel, att förtjenster och skicklighet skola ensamme afses.” Vid Mule punkten: ”Då en af de utnämnde landshöfdingar, hvilka uti anmärkningen blifvit hänförda till kategorien af militär-personer, i mera än tjugu års tid beklädt lull-distrikts-chefs-embete, hvilket östridigt är ett civilt embete, synes den uppgifna proportionen i antalet af utnämningarne böra så förändras, att de nio
Landshöfdinge-platserna blifvit återbesatta med b civile embelsrnän och 4> militäre, desse sednare dels ännu vid ulnämningarne i tjenst qvarvarande, delis ock sådane, som för längre eller kortare tid sedan afgått ur tjensten, men ändock icke upphört att taga del i offentliga ärender, utan haft sådan verksamhet så väl för samhällets allmänna värf vid riksmöten, s>om ock för vidsträcktare kommuners gemensamma angelägenheter, hvarigenom de kunnat komma i tillfälle att allt mera vidga sin erfarenhet om s,amhällslifvet i dess många olika rigtningar, de allmänna ärendernas praktiska behandling, behofvet af anstalter för den allmänna hushållningen och näringarnes förbättring, med de flera ämnen, genom hvilkas nitiska och ändamålsenliga lia ndhafvande ep Landshöfding skulle kunna mången gång vida mera gagna, än genom förtjensten af den säkrare detalj-kunskap i de vanliga civila em betsmanna-bestyren, som, förvärfvad genom verksamhet inom en trängre krets, ofta icke kälf vinnas utan uppoffring af tillfällen till ofvanantydda vidsträcktare och mera lefvande erfarenhet i det imedborgerligä lifvets gång.
Att söka utforska och bedöma, huruvida de lm ifrågakomne personerna i erforderligt mått förvärfvat denna vigtiga erfarenhet och för öfrigt hafva de egenskaper, sorn kunna ersätta saknaden af praktisk erfarenhet i civila embetens handläggning, skulle, äfven om j ag ansåge'mitt’kall såsom ledamot af Konstitutionsutskottet kunna leda mig in på eli sådan forskning, icke vara behöfligt, för att förklara, hvarföre jag icke funnit
Konungens rådgifvares förhållande i de nu ifrågaställde fall föranleda någon anmärkning.
Grundlagen innehåller nemligen icke någon föreskrift, som kan vid Landshöfdingars till - ro Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. sättning binda Konungens val inom någon viss samhällsklass; och det måste jemväl erkännas, att sådant band skulle, med hänsigt lill beskaffenheten af en Landshöfdings vidsträcktare verkningskrets, vara särdeles olämpligt, ledande derhän, att mången gång just den mest tjenlige personen icke kunde komma i fråga.
Derföre pcb så länge jag, vid betraktande af en gjord utnämning till sådant embete, saknar en bestämd objektiv grund till antagande, att den utnämnde personen icke bordt till embetet befordras, låter jag uteblifvandet å Konungens rådgifvares sida af underdåniga påminnelser emot utnämningen hos mig gälla såsom en tillfredsställande försäkran derom, att Konungens rådgifvare, hvilkas vilja och bemödande att rätt fullgöra sina pligter jag förutsätter intilldess giltigt skäl till betviflande deraf synes mig vara för handen, icke funnit någon i deras öfvertygelse giltig grund att afstyrka utnämningen; derom behöfver jag icke den uttryckliga förklaring i Statsråds-protokollet, hvarå anspråk blifvit i anmärkningen framsläldt; och då jag således anser Konungens rådgifvare hafva följt sin öfvertygelse, skulle jag desto mindre vilja såsom grund för klander deremot uppställa ett enskildt tycke, som jag i alla fall hade att befara, det de utnämnde personernas embetsförvaltning kunde komma att blifva ett talande bevis emot riktigheten af ett sådant omdöme”.
Vid 45:de punkten: ”De af Departements-chefen i <^et anmärkta yttrandet framställda åsigter röja icke steine benägenhet för skyddssysteinets bibehållande i allmänhet, än som med lika giltighet kunde tillskrifvas Rikets Ständers vid de sednare riksmötena dittills fattade beslut i tulllagstiftningen.
Departements-chefen har deremot tillstyrkt förminskning i flere af de tullsatser Rikets Ständer år 1851 antogo; och sedermera har, på samme föredragandes underdåniga tillstyrkande, nedsättning skett i tullafgifterna för åtskilliga artiklar.
De af Departements-chefen i några enskilda fall tillstyrkta undantag eller licenser hafva afsett införsel af effekter för statens eller allmänna inrättningars behof och för fabrikanter till förut ej försökt tillverkning med råämnen, som icke inom riket finnas att tillgå, eller såsom fortsättning af förut åtnjutna förmåner för enahanda ändamål; samt utförsel af malm och sjömalms-tackjern, äfvensom för tillgodogörande af sådana inhemska produkter, som eljest skulle hafva förblifvit onyttiga o. s. v. Så länge
Departements-chefens åtgärder icke finnas hafva åsyftat motverkande af något utaf Rikets Sländer antaget system, utan deremot stått i hufvudsaklig öfverensstämmelse dermed, kan jag icke anse en anmärkning af förevarande beskaffenhet å Rikets Ständers sida eg a befogenhet”.
Konstitutions-Ut skottets Memorial, N:o 6. 71 Vid 16:de punkten: ”De grunder, på hvilka jag funnit mig ej böra biträda denna anmärkning, äro: att, då Rikets sednast församlade Ständer ej fästade afseende å den då väckta fråga, att hos Kongl. Maj:t skulle framställas anhållan om bildande af en kommitté för att utarbeta förslag till penningerörelsens ordnande, med afseende på upphörandet af pri vatbankernes nu gällande oktroj, utan läto samma förslag förfalla,' den Konungens rådgifvare, som af egen omtanke och nit upptog samma fråga och derom gjorde underdånig anmälan hos Kongl. Maj:t, ej bör mötas med klander derför, att denna anmälan icke skétt genast efter det han emottagit den med mångfaldiga och trägna göromål besvärade Chelsplatsen för Finans-departementet; att, då ändamålet med den föreslagna kommittéen var att utreda och uppgifva hvilka anstalter eller förändringar i sakernas då varande skick syntes nödige ur synpunkten af handelns och allmänna rörelsens intressen ock behof, af hvilken utredning blefve beroende, om och huru vidsträckt förslag till ändring i lagstiftningen komme i fråga, Departementschefen icke bör klandras derföre, att kommitteens sammansättning icke utsträcktes till anlitande af lagfarna personer, hvilka icke kunde lör kommittéens egentliga verksamhet lemna biträde och möjligen icke eller framdeles behöfdes och sålunda kunde komma att onödigtvis uppoffra tid och kostnad; alt, då Kongl. Maj:t till Rikets Ständer i nåder öfverlemnade Finans-kom mittéens förslag, aflåtandet af nådig Proposition i afseende å Ständernas blifvande beslut mölle svårighet, enär resultaterna af det Rikets Ständer allena tillkommande bestämmandet öfver Riksbankens fonders användande för den allmänna rörelsens behof icke kunde förutses, och klander ej bör ega rum emot grannlagenheten att undvika en opåkallad inblandning i en verksamhet, som Rikets Ständer allena tillhörde; samt att, efter hvad med visshet kändt är, utarbetandet af de nödige ansedde förslagen lill kredit-lagstiftning börjat och fortgått så skyndsamt, som behofvet af djupare forskningar i andra länders lagstiftning saint ämnenas stora vigt och omfattning kunnat medgifva under en tid, då den sistlidet år härjande farsoten jemväl afbröt verksamheten; och hafva de flera vigtiga lagförslagen den 13 nästlidne
Februari blifvit afgifne samt kort derefter hos Högste Domstolen till granskning föredragna.
I denna fråga bör noga betänkas, alt sådana vidtomfattande lagförslag icke böra brådskande uppgöras.
Det ligger mindre vigt på skyndsamheten, än på den lugna och mogna pröfningen och utvecklingen af lagstiftningsgrunderna och redaktionens sorgfälliga uppställande”. 72 Kon»titutions~Utiko tuts Memorial, N:o 6.
Vid Vide punkten: ”För att kunna säkrare pröfva befogenheten af denna anmärkning, är nödigt, alt särskildt taga i betraktande hvad som under förflutna tiden förekommit i afseende på reformen i Civil-lagen och särskildt hvad som hörer till frågan om Kriminal-lagens förbättring.
I det förra hänseendet, eller vidkommande Civil-lagen, är nogsamt kändt, att de uppgjorda förslagen i hufvudgrunderna, och följaktligen äfven i detalj-bestämmelserna, äro i hög grad afvikande från vår nu gällande lagstiftning.
Då fråga är om så väsendtlig, på samhällets inre lif djupt inverkande öfvergång från den gamla Civil-lagen till en ny, kan den tidrymd, som ligger emellan sistförflutna och innevarancle riksmöte, icke anses förlorad för den noggranna uppfattning af lagförslagen samt den lugna, sorgfälliga pröfning af deras grunder, som måste önskas innan Rikets Ständer besluta öfver dessa förslags slutliga öde.
I jemförelse med den långa tid, som före sistlidne riksdag åtgått för detta Jagberedningsärende, är det nu anmärkta dröjsmålet af ringa betydenhet; och jag betviflar, alt förslagen till Civil-lag hunnit ens hos vårt lands rättslärde blifva så kända och uppfattade, att, om desamma genom Kongl.
Proposition till innevarande riksmöte blifvit framlagda Lill Rikets Ständers pröfning, den allmänna meningen skulle hafva funnits beredd att uttala sig öfver förslagens antaglighet.
Den verkliga olägenheten af det klandrade dröjsmålet, i hvad angår Civil-lagen, är svår att mäta och bestämma.
Om den lag, som öfver ett sekel varit gällande, med tid efter annan tillkomna’ förändringar,' komrne att gälla ännu några år, och derigenom lemnade bättre utrymme för den föreslagna nya lagen att göra sig känd och blifva granskad, vore, efter min tanke, mindre fara häruti, än i så hastig öfvergång till den nya, att den icke vore med tillbörlig omsorg pröfvad.