Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från grundfondshvpotheken hafva Rikets Ständer, som icke ansett ovilkorlig skyldighet för enskilda banker att med silfver inlösa sina sedlar böra åläggas, så länge Rikets Ständers Banks sedlar, enligt grundlagen, såsom mynt i riket erkännas, uteslutit guld och silfver, enär sådant, om det i myntad form inlemnas, bör räknas till den kontanta kassan, samt inläggande i grundfonden af omyntadt guld eller silfver knappast torde ifrågakomma, i anseende till den dermed förenade ränteförlust å grundfondsbypotheken.
Likaledes hafva Rikets
Ständer från ifrågavarande bypothek uteslutit aktier, på de väl grundade skäl, Finans-komitéen härutinnan anfört, nemligen: att deras värde beror af de mångahanda inflytanden, hvilka den industriela verksamhet, som med aktieföretag i allmänhet afses, är underkastad, hvadan ock detta värde undergår vida betydligare förändringar, än andra slag af värdepapper; att, äfven om aktierna äro grundade på fast egendom, denna dock kan vara eller blifva besvärad med gravationer, hvilkas belopp icke kan med visshet på förhand bestämmas, men hvarigenom den säkerhet aktien skulle innehålla, minskas; samt att, oaktadt ett och annat slag allmänt bekanta, till ett visst minimivärde under alla förhållanden betryggade aktier genom ett sådant allmänt stadgande uteslutas, olägenhoten deraf för sådanas innehafvare icke bör blifva af betydenhet, då de sätta sina egare i tillfälle att med lätthet anskaffa kontanta medel eller säkerhetshandlingar af oomtvistadt, värde.
Bankernas hufvudsakligaste uppgift, att nemligen uppsamla befintliga kapital hos dem, hvilka icke sjelfva vilja eller kunna använda desamma, och att åter utlemna dessa kapital i försträckningar åt dem, hvilka för underhållande af produktionen äro i behof deraf, innebär väl icke egentligen nödvändighet för bankerna att sjelfve få utgifva myntrepresentativ, eller banksedlar, enär, såvida rörelsemedel ändock finnes att tillgå, bankerna kunna inskränkas till begagnandet af det befintliga beloppet deraf.
Men circulationsmedlets massa bör alltid stå i ett afpassadt förhållande till verksamheten och omsättningen vid hvarje tid och på hvarje ort; och åtgärder eller allmänna bestämmelser, hvilka utan afseende på näringarnas vexlande ställning och behof vilja reglera circulationsmassan, eller motverka dennas spridning och förflyttning efter omständigheterna, kunna icke annat än verka störande.
En mot ändamålet svarande tillgång på och fördelning af circulationsmedel torde knappast kunna åstadkommas annorlunda än genom en åt enskilda, öfver landet spridda banker öfverlemnad, på rigtiga grunder fotad och rätt använd sedelutgifning; och ett förhud för de enskilda bankerna mot sedelutgifning skulle för öfrigt så förringa deras verkningsförmåga, att de nödgades betydligt inskränka, om icke alldeles inställa åtskilliga för allmänheten nyttiga rörelsegrenar, såsom kreditiv-, upp- och afskrifnings- samt postvexel-rörelserna.
Just genom dessa och andra likartade rörelsegrenar, med hvilka åtagandet af vid anfordran betalbara förbindelser till betydliga belopp är förenadt, särskilja sig egentliga bankinrättningar från andra kreditinrättningar, såsom diskontkassor, hy - Expeditions-Ulskotlets Förslag till underd.
Skrijvelse, N:o i 83. 31 potbeksföreningar, sparbanker med flera, men för deras underhållande fordras ovilkorligen en ganska betydlig kassa, hvilken åter medför en stor ränteförlust, såvida hon icke kan få till en del bestå i egna banksedlar.
Det bar väl anmärkts, att nyssomförmälda rörelsegrenar af de enskilda bankerna försummats, och att deremot den vidsträckta sedelutgifning, som varit tillåten, gjorts till hufvudsak samt utsträckts så långt som möjligt.
Nekas kan väl icke att skäl till denna anmärkning 1 örefunnits; men dessa skäl torde under sednare tider hafva allt mera försvunnit, då de aldra flesta banker numera ej allenast emottaga penningar på deposit- samt upp- och afskrifningsräkning emot vilkor, som kunna uppmuntra allmänheten att at dessa räkningar sig begagna, utan äfven tillhandahålla kassakreditiv samt biträda vid liqvider genom postvexlar och på flera andra sätt.
Hvad i nyssnämnda afseende kunnat emot bankerna anmärkas, är äfven mera att tillskrifva en origtig förvaltning, än sjelfva sedelutgifningsrätten; och den omförmälda missrigtningen har vaiit möjlig endast derigenom, att bankrörelsen bedrifvits af ett fåtal banker, hvilka allenast i ringa mån varit underkastade konkurrensens inflytande, och hvilkas banksedlar kunnat få en stor spridning samt hållas i rörelsen till stora belopp just derföre, att bankerna varit fåtaliga.
Förhållandena hafva, såsom nämndt är, efter uppkomsten af ett större antal banker, dels med, dels utan sedelutgifningsrätt, betydligt förändrats; och på ju flera banker det belopp af circulationsmedel på det hela, som kan finna användning, fördelas, desto mindre skall hvarje banks andel blifva och desto större säkerhet skola banksedlarne erbjuda, då såväl hvarje särskild banks, som samtliga bankernas sammanlagda grundfonder blifva större i förhållande till hela summan af de utelöpande sedlarne.
Desto mindre skall äfven sedelutgifningen kunna göras till hufvudsak, men desto mera skola bankerna blifva hänvisade till ett rigtigare förvaltningssätt, under det de ändock blifva i stånd att kunna lämpa sig efter allmänna rörelsens på vexlande förhållanden beroende större eller mindre behof af undsättning.
Rikets Ständer hafva derföre, i afseende på enskilda bankers sedelutgifningsrätt, ansett sig böra hufvudsakligen bibehålla nu gällande stadganden; dock har härvid blifvit föreskrifvet, att de för kassakreditiv lemuade säkerhetshandlingaf, på hvilka sedelutgifning grundas, höra vara till beskaffenheten jemförliga med grundfondshypothek.
Af Finans-komitéen har den grundsats framställts, att innehafvare af banksedlar böra framför bankens öfriga fordringsegare hafva förmånsrätt i bankens grundfondshypothek.
Detta synes ega giltigt skäl deruti, att i allmänhet emottagaren af en banksedel icke i samma mån som den, hvilken på annat:sätt blifver fordringsegare hos banken, kan efter omständigheterna pröfva huruvida han vill med densamma inlåta sig i förbindelse.
Det skulle emellertid lända till skada både för scdelinnehafvaren och banken, om grundfondshypotheken icke under något förhållande finge tagas i anspråk för inlösen ar bankens sedlar, förrän denna vore ur stånd att med den riksmyntskassa, sorn förmedelst andra tillgångar kunde anskaffas, fullgöra banksedlarnes inlösen.
Omständigheter kunna inträffa, då ett så starkt och hastigt tillströmmande af banksedlar tor inlösen uppstår, ätt äfven den med största klokhet och försigtighet förvaltade bank bringas i en tillfällig förlägenhet.
Bankens styrelse bör derföre våra i tillfälle att, när en dylik svårighet kan befaras, på lämpligt sätt använda det medel, sorn just är afsedt att i sista hand betrygga inlösningsförmågan, nemligen grundfondshypotheken.
Finanskomitéen har ock föreslagit, att hankbolag skall ega för infriande af sina utelö - 32 Exf) edilia n s - U!s k o l tets Förslag till linder d. Skrifvelse, N:u 183. pande sedlar, om behoivet sådant kräfver, försälja större eller mindre del af de grundfondssäkerheter, som bestå i räntebärande obligationer.
Att denna del af hypotheken i allmänhet skall i första band anlitas, är väl antagligt med afseende derpå, att obligationer gemenligen äro lättare användbara, än inteckningar; men fullgiltig! skäl att ovilkorligen föreskrifva, det endast denna del får begagnas, synes ej förefinnas.
Deremot bör beslutet om ett sådant användande icke få bero af bolaget eller bankstyrelsen ensam, utan bör tillstånd dertill erhållas af den myndighet, som närmast bar att öfvervälta banken, nemligen Kongl. Maj:ts Befallningshafvande.
Härigenom förebygges hvad som eljest kunde befaras, att en bauk, sorn vore i den ställning, att utredning ovilkorligen borde verkställas, och icke endast i tillfällig förlägenhet, kunde begagna denna utväg lill att för någon tid undanskjuta den slutliga uppgörelsen.
För att bankernas upplåuingsrörclse må kunna bedrifvas med den möjligast största både säkerhet och nytta för såväl allmänheten, som baukerna sjelfva, bör denna rörelse icke underkastas andra inskränkningar, än som till förekommande af missbruk må finnas oundvikliga, men för öfrigt all frihet lemnäs åt aftalet inom de af lagen i allmänhet utstakade gränser.
Kungörelsen af den 9 Januari 1846 föreskrifver i detta afseende allenast, att förbindelser, hvari ränta är utfäst, ställda till innehafvaren, eller till viss man eller ordres, ej må lyda å mindre belopp än 333 R:dr 16 sk. banko; men Finans-komitéen har härförutan föreslagit, att sådana förbindelser, derest betalningstiden ej räknas efter uppsägning, icke finge ställas å längre förfallotid än högst tolf månader.
Om, med afseende derpå, att ifrågavarande slags förbindelser, utställda å små summor, skulle genom deras löpande egenskap kunna sättas i omlopp såsom banksedlar och derigenom en sedelutgifning till större omfång, än lagen medgifver, åvägabringas, det ifrågavarande förbudet mot utställande af depositionsbevis å lägre summa än 500 R:dr eger giltig grund, så synes derutöfver icke behöfvas den ytterligare inskränkningen i afseende på förfallotiden.
Denna inskränkning verkar deremot ofördelaktigt, både för insättare och för bankerna sjelfva.
Mången insaltare, som vill för längre tid placera ett kapital, önskar att vara försäkrad mot möjligheten af en nedsättning i den ränta, han vid penningarnes insättande kan hafva betingat sig, och finnér sig dessutom besvärad af att nödgas tid efter annan låta omskrifva förbindelsen.
Bankerna åter röra sig med desto större säkerhet och kunna desto mera lämpa sig efter rörelsens behof, ju mindre de äro underkastade hastiga förändringar i utlåningstillgångarne; och för dem är det derföre långt ifrån likgiltigt, om de tvingas att ställa återbetalningen af insatta medel på korta uppsägnings- och förfa Hölider.
På dessa skäl hafva Rikets
Ständer uteslutit den ifrågavarande inskränkningen i afseende på förfallotiden för medel, som på deposition i bankerna insättas.
Deri, som, innan lian inlåter sig i förbindelse med en bank, vill söka bilda sig ett omdöme om det förtroende densamma må förtjena, kan finna en icke oväsendtlig ledning härvid i kännedomen om de personer, af hvilka bolaget utgöras, och tillfälle att erhålla denna kännedom bör derföre alltid stå öppet.
Men för att enhvar må med lätthet kunna förskaffa sig sådan, är hvarken intagandet af delegarnes namn i vederbörande Rådstufvurätts inteckningsprotokoll, eller ett i någon allmän tidning infördt tillkännagifvande tillfyllest; och Rikets Ständer hafva derföre ansett böra föreskrifvas, att bankerna skola åläggas föra en förteckning öfver samtlige sina delegare, innehållande tillika uppgift om skedda förändringar, Expeditions- IJ
Is ko Hals
För sini] till underd.
Skrifvelse, N:o 183. 33 dringar, och att alltid ovägerligen hålla densamma tillgänglig för hvem som önskar deraf taga kännedom.
Den enskilda bankbolag hittills tillagda rätt att få afdraga låneränta i förskott, hafva Rikets Ständer ansett böra försvinna; hvaremot rättigheten till handräckning vid fordringars utsökande, lika med Rikets Ständers Diskontverk, funnits böra äfven för framtiden bibehållas.
I fråga om de valörer, hvarå enskilda banksedlar må utställas, hafva Rikets Ständer tagit under öfvervägande en af Rikets Ständers år 1860 församlade
Revisorer i deras berättelse gjord framställning, att enskilda banker icke måtte berättigas utgifva sedlar å lägre valör, än 10 R:dr; men, på de skäl, som i denna vid flera föregående tillfällen afhandladc fråga andragits, hafva Rikets Ständer ansett, hvad nu i detta afseende är medgifvet, äfven hädanefter böra blifva oförändradt.
Den ränta, som bör tillkomma innehafvare af banksedel, i händelse inlösen deraf vägras, eller banken råkar i konkurstillstånd, har Finans-komitéen föreslagit att bestämmas till hvad banken under sin verksamhet högst må hafva betingat; men Rikets Ständer anse för sin del, att, på sätt äfven Rikets Ständers förslag vid 1856—1858 årens riksdag innehåller, denna ränta bör bestämmas till sex procent.
Till de i Finans-komitéens förslag bankstyrelse ålagda skyldigheter i afseende på allmän myndighets kontroll å och offentliggörande af bankens ställning, hafva Rikets Ständer tillagt stadganden, som afse upplysningar om den ränta och disconto, hvilka hos banker varit gällande såväl vid upp- som utlåning.
Finans-komitéen har föreslagit, att, om hela den del af bankbolags grundfond, som af räntebärande obligationer skall utgöras, blifvit föryttrad, eller bolaget gjort sådana förluster, att reservfonden och 10 procent af den grundfond, sorn de solidariske bolagsmännen insatt, gått förlorade, då skall banken ställas under utredning och bolaget derefter upplösas, så framt ej bankdelegarne, på en utaf någon af dessa anledningar sammankallad bolagsstämma, inför protokollet förklara sig villige att inom 6 månader, genom erforderligt tillskott å sina lotter, återställa grundfonden till dess behöriga belopp.
Men då, enligt hvad ofvan blifvit anmärkt, behof att för något tillfälle använda en del af grundfondssäkerheterna kan uppstå, utan att banken hvarken gjort ens någon förlust eller aunat skäl till dess upplösning är för handen, så har en ovilkorlig skyldighet lör bankbolag att ställa sig under utredning ansetts böra åläggas endast i det fall, att resor vfond och 10 procent af grundfonden gått förlorade samt den sistnämnda icke inom någon kort tid återställes till dess behöriga belopp.
I såväl bankens eget som allmänhetens intresse anse Rikets Ständer det likväl ligga, att denna tid så mycket möjligt inskränkes, och har densamma derföre blifvit bestämd till tre månader.
Det kunde för öfrigt väl synas, som om ett beslut af denna beskaffenhet icke borde kunna få åvägabringas allenast af en pluralitet bland bolagsmännen, utan att samtliges medgifvande dertill vore erforderligt.
Men då det kontrakt, förmedelst hvars antagande bolagsmännen bestämma sina ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, skall innehålla bestämmelser om rösträtt och vilkoron för fattande af bolagsbeslut, samt i detta kontrakt särskilda vilkor för åvägabringande af giltigt beslut i nu förevarande fråga kunna bestämmas, så lärer lagen för enskilda banker icke böra, genom en föreskrift att enhälligt bifall härutinnan skall erfordras, i så hög grad försvåra möjligheten af en åtBih. till Rikets St.
Prat. 1862—1863. 10 Sami. 1 Afd. 19 Hafi. 5 34 Expeditions-Utskottets Förslag tillunder d.
Skrivelse, N:o 183. gärd, som väl i de aldra flesta fall måste vara fördelaktigare än en tvungen utredning, och hvilken icke heller innefattar ett förnärmande af bolagsmännens rätt eller en tillökning af deras ansvar, enär de i allt fall äro skyldige att svara en för alla och alla för en för bolagets förbindelser.
I sammanhang med den åt innehafvare af enskilda bolags banksedlar tillerkända förmånsrätt i bankens grundfond,jhypothek, har Finans-komitéen föreslagit att, när dylikt bolag råkar i konkurstillstånd, någon utdelning ej må få ega rum till de borgenärer, hvilka icke njuta förmånsrätt, förrän efter tilländagåendet af den tid utaf två år, inom hvilken banksedel-innehafvare böra anmäla sin fordran.
Men då förmånsrätt icke tillkommer banksedel-innehafvare i andra tillgångar än grundfonden, samt ett uppskof med utdelning i mån af skeende realisation föranleder nödvändighet att fortsätta en rörelse, hvilken just i och med konkursen bort inställas, och vid hvars fortfarande än ytterligare förluster för fordringsegarne äro under sådana förhållanden nästan oundvikliga, hafva Rikets Ständer ansett denna föreskrift icke vara lämplig.
För öfrigt torde Rikets Ständer allenast behöfva omförmäla att ännu några mindre förändringar ansetts ändamålsenliga, äfvensom att vissa uteslutningar af stadganden, som äro antagna i Finans-komitéens förslag, föranledts dels deraf att Rikets Ständers nu ifrågavarande förslag afser allenast banker med rätt att utgifva egna banksedlar, dels deraf, att den utaf nämnda Komité ifrågasatta s. k.
Allmänna Svenska Banken icke kommit till stånd.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, och i enlighet med hvad Rikets Ständer för sin del beslutat, få Rikets Ständer hos E. K. Maj:t i underdånighet anhålla att E. K.
Majit, med upphäfvande af Kongl.
Kungörelsen angående inrättande af enskilda banker eller diskonter af den 14 Januari 1824, för så vidt densamma afser dylika anstalter med rätt att utgifva egna banksedlar; Kongl.
Kungörelsen angående enskilda banker, hvilka utgifva egna kreditsedlar, af den 9 Januari 1846; Kongl.
Förordningen angående vissa lagbestämmelser med afseende på enskilda banker af den 6 Oktober 1848, och Kongl. Kungörelsen om vissa ändringar och tillägg vid Kongl.
Kungörelsen den 9 Januari 1846 angående enskilda banker, som utgifva egna kreditsedlar, af den 10 November 1855, — måtte täckas, i öfverensstämmelse med bilagda, af Rikets Ständer antagna förslag, i nåder utfärda
Lag om enskilda banker, med rätt att utgifva egna banksedlar.
Expeditions-Ulskottets Förslag .lill underd.
Skrifvelse N:o 183. 35 Förslag tili Lag om enskilda banker, med rätt att utgifva egna banksedlar. orfahfcbrb» ihm ^mrn^ § 1- Enskilde, som vilja ingå bolag, i åndamål att genom en vald styrelse drifva bankrörelse med ratt att utgifva egna banksedlar, skola hos Kongl. Majit om nådig tillåtelse dertill sig anmäla, och dervid inlemna de af bolaget antagna bolagsreglor.
Befinnas dessa öfverensstämma med denna lag samt. lag och förordningar i öfrigt, och finner Kongl- Majit den bankinråttning vara för landet nyttig, meddelas tillåtelse till bankrörelsens drifvande under en tid af högst tio år, räknade från bankens öppnande.
Önskar bankbolag förlängning af oktroj en erhålla, gore i den ordning, som nu år sagd, ansökan derom aderton månader innan den löpande oktroj en tillån dag år § 2- Delegarne i sådant bankbolag böra vara Svenske medborgare, till antalet minst tretio, och svare de, en för alla och alla för en, för uppfyllandet af alla bankbolagets förbindelser.
De kallas solidariske bolagsmän. u, , § 3.
De solidariske bolagsmännen stånde öppet att, till förstärkande af bankens grundfond, med sig förena lottegare, hvilkas ansvarighet för bolagets förbindelser begränsas af deras lotters fulla belopp.
De kallas kommandit-delegare; och må sådane icke i bolaget inrymmas för mer ån högst hälften af det belopp, de solidariske bolagsmännen uti grundfonden insatt. § 4.
Kommandit-delegare må ej tillerkännas rättighet att deltaga i andra beslut å bolagsstämma, ån val af revisorer, till hvilket uppdrag jemväl de må kunna utses. § 5. Mom. 1.
Solidarisk bolagsman, dess arfvinge eller sterbhusdelegare vare ej berättigad att under oktroj tiden ifrån bolaget afgå, eller någon af sina lotter å annan person öfverlåta, med mindre bolaget dertill samtyckt.
Begäran derom änmåles skriftligen hos styrelsen och pröfvas å den ordinarie bolagsstämma, som hålles under nästföljande räkenskapsår.
Kommandit-delegare må sina lotter till annan person öfverlåta, efter anmälan hos bolagets styrelse och under iakttagande i öfrigt af de föreskrifter, bolaget i sådant afseende bestämt. 36 Expeditions- Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N.-o 183. § 6.
Når solidarisk bolagsman från bolaget afgått eller ny sådan deri vunnit inträde, skall uppgift hårom, genom styrelsens försorg, efter hvarje ordinarie bolagsstämma, så vål aflemnas till vederbörande Rådstufvurätt, för att i dess inteckningsprotokoll intagas, som ock i allmänna tidningarne kungöras. § 7. Mom. 1.
I banken skall finnas en förteckning öfver samtlige såvål solidariske bolagsman som kommandit-delegare, hvilken förteckning tillika skall innehålla uppgift om det antal lotter, en hvar innehar. Mom. 2.
I denna förteckning skola alla behörigen skedda förändringar i eganderåtten till lotter genast antecknas.
En hvar, som sådant önskar, stånde fritt att, å de tider banken hålles för allmänheten öppen, af denna förteckning taga kännedom, äfvensom att, emot afgift, erhålla till rigtigheten af vederbörande tjensteman bestyrkt utdrag derutur. § 8.
Bolagsreglorna böra innefatta bestämmelser i följande hufvudsakliga ämnen: a) om beloppet af grundfonden; b) huruvida kommandit-delegare må inrymmas och på hvilka vilkor, deribland särskildt om den andel i vinsten, som skall dem tillkomma; c) om grunderna för röstråttighets utöfvande vid bolagsstämma; d) om antalet af styrelsens ledamöter, hvilka vid hufvudkontoret böra vara minst fem; e) om antalet af revisorer och om tiden för revisionen, som årligen bör förrättas ; f) om bankens rörelsegrenar; börande uttryckligen stadgas, att egna eller andra enskilda bankers lottbref ej få såsom säkerhet för försträckning emottagas; g) om sättet för vinnande af ändring i bolagsreglorna; h) om tiden för ordinarie bolagsstämma, som minst en gång årligen bör hållas, och om vilkoren för sammankallande af extra bolagsstämma; i) om bildandet af en reservfond och om den andel af årliga vinsten, som till densamma skall öfverföras; samt k) om de grunder, efter hvilka, med iakttagande af hvad § 13 hår nedan föreskrifver, de intecknade skuldebref och räntebärande obligationer skola uppskattas, hvilka få såsom grundfonds-hypothek antagas. § 9 Bankbolags af de solidariske bolagsmännen insatta grundfond må ej understiga En million Riksdaler Riksmynt. § io. Mom. 1.
Denna grundfond skall inom ett år, räknadt från den dag banken för allmänheten öppnas, vara till fulla beloppet, i rikets gällande mynt inbetald, samt Expeditions-Utskoltets Förslag till underö.
Skrifvelse, N:o '183. 37 den i § 13 hår nedan beståmda andel deraf till grundfonds-hypothck förvandlad och i allmänt förvar nedsatt, i enlighet med hvad denna lag och bolagets reglor i öfrigt derom närmare bestämma.
Har ej den grundfond blifvit inom nu stadgade tid på berörda sått insatt, vare oktrojen förverkad.
Hafva kommandit-delegare blifvit i bolaget inrymde, varde likaledes det belopp, hvarmed den ursprungliga grundfonden sålunda förstårkes, insatt inom ett år, räknadt från den dag, den dertill öppnade teckning afslutats. § Il Grundfonden bör i lika lotter fördelas.
Lottbref skall alltid ställas på en namngifven person och må ej utfärdas förr ån hvad till grundfonden hörer år vordet insatt, såsom derom i § 10 stadgas. § 12.
Insatt grundfond må ej genom utdelning minskas, så långe bankrörelsen fortfar, och icke heller vid dennas upphörande i vidsträcktare mån, ån att återstoden fullt motsvarar beloppet af bolagets utelöpande och gällande förbindelser af alla slag. § 13- Mom. 1.
Utaf grundfonden skall Styrelsen, enligt af bolaget meddelade närmare föreskrifter, förvandla minst sextio, högst sjutiofem procent till grundfonds-hypothek af sådan beskaffenhet, som hår nedan såges.
Dessa grundfonds-hypothek skola bestå till minst en tredjedel af lått säljbara, räntebärande obligationer, och till den öfriga delen af skuldebref, intecknade i jordegendom å landet inom hälften af sednast fastställda taxeringsvärde, eller uti fastighet i stad inom hälften antingen af brandförsåkringsvårdet eller af sist fastställda taxeringsvärdet; börande likväl alltid byggnad i stad, för att inteckning deri må kunna såsom grundfondssåkerhet antagas, vara brandförsåkrad uti någon med vederbörligen stadfåstadt reglemente försedd brandförsåkrings-inråttning inom landet. § 14.
Grundfonds-hypotheken pröfvas af bolaget jemte Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, eller den, han i sitt ställe förordnar att pröfningen öfvervara, samt godkännas når de finnas vara af den beskaffenhet, förestående § omförmåler, och i öfrigt anses innefatta full säkerhet.
Vid utbyte af säkerheter, hörande till grundfonden, förfares på enahanda sått, som vid den första pröfningen. § 15.
Grundfonds-hypotheken skola uti Landtrånteriet eller annat allmänt förvar nedläggas i kassakista, försedd med särskilda lås, hvartill styrelsen och ett af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande utsedt allmänt ombud hafva hvar sin nyckel. 38 Expeditions-(IIskottets Förslag till vnderd.
Skrifvelse N:o 183. §16. Mom. 1.
De solidariske bolagsmännen i bankbolag skola sig emellan utse en styrelse, hvilken eger att, enligt den instruktion, som af bolaget utfärdas, och under sådan kontroll af offentlig myndighet, som i denna lag stadgas, banken förvalta och i alla mål för bolaget lagligen tala och svara.