Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Brister godkännare å förfallodagen i betalning antingen för hela beloppet eller någon del deraf; vare skyldig gälda innehafvaren ränta Lag-Ctskollets Betänkande, N:o 67. 13 efter en för hundrade i månaden; så ock all åbragt kostnad eller skada.
Erbjuder godkännaren betalning förr än vexeln för anställande af återgångstalan blifvit afsänd; må innehafvaren ej vägra att betalning emottaga, då ränta och protestomkoslnader, der de egt rum, jemväl erläggas. 41 §.
Försummar vexelinnehafvare alt vexeln å förfallodagen till betalning förete; ege ej rätt till ränta förr än från den dag, då lian derefter fordrar, men ej får betalning.
Ar vexeln ställd att betalas i utländskt mynt; ege ej heller rätt till betalning efter högre kurs, än den, som å förfallodagen noterad var, derest kursen derefter stigit.
Har den fallit; då skall lian åtnöjas med betalning efter noterad kurs för den dag, hvarå lian sig till betalnings erhållande anmäler. 42 S Anmäler sig ej vexelinnehafvare till erhållande af betalning inom trettio dagar från förfallodagen, den dock oräknad; håfve sin vexelrätt emot godkännaren försuttit, och vare vexeln ej annorledes ansedd än såsom förskrifning utan ränta.
Faller ej betalning ut inom nu sagd tid; tage vexelinnehafvaren, inom åttonde dagen derefter, å godkännaren stämning.
Försummar han det; vare om vexelrätt och ränta lag, som nu sagdt är.
43 S.
Aro flera exemplar af en vexel utgifna, och inlöses ettdera; varén de öfriga kraftlösa.
Dock må, der vexel blifvit godkänd, betal ning för densamma af godkännaren ej erläggas utan emot återbekommande af det exemplar, hvarå godkännandet finnes tecknadt.
Gör han annorledes; vare ej fri från betalning till tredje man, som samma exemplar innehafver. 14 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 67. 44 §.
Förkommer godkänd vexel; åligge dock godkännaren, der han skulden vidgår, eller derom öfvertygas, att densamma efter vexelrätt å förfallodagen betala till den, som styrker sin rätt att betalningen uppbära, der han ställer sådan säkerhet, hvarmed godkännaren åtnöjes, eller företer ett af vexelgifvaren och öfverlåtarne utgifvet laggiltigt bevis, som den bortkomna vexeln dödar.
6 Kap. Om vexels godkännande eller betalning af annan man än den, på hvilken den är dragen. 45 §.
Finnes å vexel tecknad särskild anvisning till annan man, hos hvilken innehafvare!) sig anmäla hör, derest vexeln icke godkännes eller betalas af den, på hvilken densamma i första rummet ställd är, och vägrar jemväl den, å hvilken sådan anvisning lyder, att vexeln godkänna eller betala; vare då innehafvare pligtig att jemväl emot honom protestera, på sätt förut stadgadt är, rörande protest för vägradt godkännande eller vägrad betalning. 46 S Varder vexel ej godkänd eller icke betald af den eller dem, på hvilka den är ställd; stånde annan man fritt, sedan behörig protest upptagen är, alt densamma till godkännande eller betalning antaga, till heder, antingen för vexelgifvaren eller för någon af öfverlåtarne; och varde den, till hvars heder sådant skett, så väl i accept eller betalningsbeviset å sjelfva vexeln som i protesten uttryckligen nämnd; vexclinnehafvaren likväl obetaget att, der han sådant godkännande ej antaga vill, sin rätt och talan emot vexelgifvare eller öfverlåtare utföra.
Den sålunda mellankommer godtgöre innehafvaren protestomkostnaderna.
Lag utskottets Betänkande, N:o 67. 15 47 §.
Finnes å vexel anvisning till någon att den i nödfall godkänna eller betala5 vare
Län dertill berättigad framför andre, som sig erbjuda kunna, alt densamma godkänna eller betala till heder för vexelgifvare eller öfverlåtare. 48 §.
Ar ej sådan särskild anvisning å vexeln tecknad; ege då den som, vexelgifvaren till heder, vexeln godkänna eller betala vill, företräde framför dem som, öfverlåtare till heder, sig dertill erbjuda.
Vilja flere, öfverlåtare till heder, vexeln godkänna; ege den, som för äldre öfverlåtare sig dertill erbjuder, företräde framför den, som det för en senare göra vill.
Yill den som vägrat alt godkänna vexel, som å honom dragen är, densamma sedermera godkänna, till heder, antingen för vexelgifvare eller öfverlåtare; vare det ock mcdgifvet. 49 §.
Hvar som, annan till heder, vexel godkänt, eller för bristande betalning inlöst, underrätte derom med först afgående post den, till hvars heder sådant skett, och vare berättigad att af honom erhålla ersättning för hufvudstol och ränta, jemte protestomkostnad och postporto.
Håfve ock emot vexelgifvare, öfverlåtare och godkännare samma rätt, som vexelns förre innehafvare.
7 Kap. Om åt er gångst alan. 50 §.
Är vexel återkommen för uteblifven accept eller bristande betalning, eller för det godkännaren innan förfallodagen uti konkurs - 16 Lag-Vlskollets Betänkande, N:o 67. tillstånd råkat; då ege yexelinnehafvare att, derest protest i behörig ordning skett, med återgångstalan vända sig antingen mot vexelgifvaren eller öfverlåtarne, såsom till honom ansvarige en för alla och alla för en.
Dock vare innehafvare skyldig att, inom tredje dagens utgång efter det protesten kommit honom tillhanda, kungöra sin man, om denne är boende i samma stad, och så hvar efter annan sin man.
Ar den, till hvilken underrättelse skall lemnäs, boende å annan ort; då bör underrättelsen sändas med den post, som efter nämnde tids förlopp först afgår. 51 §.
Yexelinnehafvare, som återgångstalan väcker, ege rätt att, der betalningstiden ej är inne, af den, mot hvilken han sin talan vänder, straxt, då han honom derom underrättar, fordra så väl nöjaktig säkeidiet för vexelns riktiga betalning vid förfallotiden, som godtgörelse för protestomkostnader och postporto.
Ar betalningstiden redan inne, eller är vexel återkommen för bristande betalning; då skall innehafvaren straxt fordra betalning af sin man.
Ar vexel ej återkommen utan endast protesten inskickad; ställe utgifvare eller öfverlåtare, om och när sådant äskas, säkerhet eller godkänd borgen för den protesterade vexelns belopp.
Gifves ej fullgiltig säkerhet eller följer ej betalning; då skall innehafvaren deremot protest upptaga låta. 52 §.
Yu är i laga ordning protesteradt; då bör vexelinnehafvare å utgifvare eller öfverlåtare, som i Sverige bor, uttaga stämning till den i 61 § omförmälda domstol inom följande tid, nemligen: inom sex månader från rätta betalningstiden, derest vexelns betalningsort är inom Europa; inom ett år från nyssnämnde tid, om sådan ort är utom Europa, med undantag af de å andra sidan Goda Hoppsudden Lag-Utskottets Betänkande, Aho 67. 17 eller Cap Horn belägna orter; samt inom aderton månader, om belalningsorten är någon af de sistnämnda. 53 §.
Försummar innehafvare af vexel hvad honom, enligt 50, 51 och 52 §§ åligger; håfve sin vexelrätt emot utgifvare eller öfverlåtare försuttit. 54 S Innehafvare af återgången vexel, vare berättigad, alt af vexelgifvare eller öfverlåtare fordra ersättning, antingen genom ny vexel, eller i penningar efter kurs, hvilketdera innehafvaren helst åstundar, för: hufvudstol; ränta efter en för hundrade i månaden ifrån den dag vexeln är utgifvcn; mäklarearfvode; provision till en half för hundrade; protestomkostnader och postporto, samt hvad han i öfrigt varit nödgad, att å saken kosta. 55 §.
Enär återgången vexel med penningar betalas, då skall den kurs beräknas, som vid vexelns utgifvande gälde, derest densamma derefter fallit.
Har den sedermera stigit; då räknas den kurs, som gäller den tid betalning sker. 56 §.
Anställes återgångstalan för godkänd vexel; vare godkännaren ansvarig till vexelgifvaren för all den skada, som honom derigenom tillskyndas, der den förre, efter hvad i 34 § sägs, till godkännande varit förbunden. 57 S.
Öfverlåtare, som återgången vexel inlöser, ege emot föregående öfverlåtare och utgifvare samma rätt, som innehafvaren.
Prol. 1847 och 1848. 7 Sami. 1 A[d. 25 Baft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 67. 8 Eap. Om protest. 58 S.
Protest skall i närvaro af minst ett vittne verkställas, i stad genom Notarius Publicus eller, der sådan ej finnes, genom Borgmästaren i staden, och å landet genom Kronofogden. 59 S' öfver protest skall skriftlig handling upprättas, innehållande: fullständig afskrift af vexeln med hvad derå finnes tecknadt; den sökan, des påstående 5 det svar derå afgifves; det förbehåll som för sökanden af förrättningsmannen göres; orten hvarest och tiden när protesten sker, samt förrättningsmannens och vittnets eller vittnenas egenhändiga underskrifter. 60 §.
Anträffas ej den, emot hvilken protesteras skall; bör protesten verkställas vid hans hostad.
Kan upplysning derom ej erhållas; bör protesten anmälas hos Konungens Befallningshafvande eller närmaste Rådstufvurätt.
9 Kap. Om laga domstol och om rättegången i vexelmål. 61 §.
Rätter domstol för vexelmål, vare Rådstufvurätt i den stad, der svaranden bor eller anträffas; men om han å landet bor eller anträffas, Rådstugurätten i närmaste stad derintill. 62 S.
Stämning i vexelmål skall, när sökanden så äskar, meddelas lill samma dag, om Rätten då sitter och svaranden är så till hands, att Lag-Ulskollels Betänkande, N:o 67.
19 han kan sig före rättegångstimmans slut infinna.
Pröfvar då Rätten sökandens talan ostridig; lillhälle straxt svaranden antingen att sätta penningar i Rätten in, eller att ställa motsvarande pant, eller full och nöjaktig borgen.
Vill eller förmår han icke något deraf; blifve då sjelf borgen med sin person, till dess allt afdömdt och utsökt blifvit.
Sedan sökanden sålunda förmedelst summans nedsättning eller borgen eller pant eller svarandens egen person försäkrad är; då bör Rätten sjelfva saken företaga, och den genast eller så fort ske kan genom dom afhjelpa.
Hvad då dömdt eller afsagdt blifver, det skall af den sakfä]Ide straxt efterkommas och fullgöras, eller i vidrigt fall af exsecutor ofördröjligen utsökas.
Dock stånde den sakfällde fritt att under Hofrätten vädja, som lag säger, om han förmenar sig ega skäl dertill, men sökanden tage icke dessmindre, emot borgen, hvad honom tilldömdt blifvit. 63 S
Der någon, efter denna lag, sin vexelrätt försuttit, ege dock rätt alt sin fordran utsöka såsom i vanligt skuldfordringsmål.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOD. BECKMAN, 1848. L<ig-Ulskollcls Betänkande, N:o 68. i N o 68.
Ank. till Exp. Ulsk. den 11 Sept., kl. 12 na.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående rättighet för Judar att vittna.
Till L ag-utskottets behandling har Vallofl.
Borgare-ståndet öfverlemnat ett till Ståndet ingifvet memorial, deruti Herr Waern. C. F. yrkat, det måtte judar berättigas att vittna och den i 17 kap. 16 § Rättegångsbalken föres krifrie vittnesed för dylika fall förändras.
Hvad sålunda blifvit yrkadt har Utskottet tagit i öfvervägande; — och sorn det siadgande i förenämnde kapitels 7 § att „okristen“ ej må vittna, hvilket utgjort hinder för mosaiska trosbekännare, att här i landet såsom vittnen begagnas, synbarligen endast har afseende å dem, hvilka äro af sådan lära att de om eden hysa en falsk och skadlig mening; men sådant destomindre må anses vara förhållandet med bemälde trosbekännare, som, enligt deras lära, eden har en ovilkorligen förbindande kraft, hvadan de jemväl, efter svensk lag, ega att i andra fall med full giltighet aflägga ed, såsom borgenärsed m. m,; anser Utskottet skäl ej heller förefinnas att utestänga dem från rättigheten att vittna.
I de flesta civiliserade länder är äfven en sådan rättighet dem medgifven; och allmänna säkerheten bjuder jemväl att det hinder, som våra lagar i omförmälta hänseende uppställt, varder undanröjdt.
Med anledning häraf tillstyrkes vördsamligen, det måtte Rikets Ständer besluta utfärdande af en författning, hvarigenom varder förklaradt, att stadgandet i 17 kap. 7 § Rättegångsbalken, det ..okristen ej må vittnaicke innefattar hinder för jude att vittne bära samt att, då jude skall aflägga vittnesed, det i 16 § af berörde kap. fastställda formulär skall följas, med den förändring likväl, att edsförpligtelsen bör ske ,.vid* Glid och hans heliga lag.“
Emot detta betänkande har reservation blifvit anmäld af Riksdagsfallmäktigen Johan Johansson från Ostergötlands län.
Bih. lill R. zt.
Brot. 1847 och 1848. 7 Sami. 1 Afd. 26 Haft. I t Lag-Utskolttts Memorial, N:o 69.
Ank. till Exp.-Utäk. den 11 Sept., kl. 12 m.
Memorial, med förslag till samman jemkning af de inom RiksStånden fattade skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets betänkande N:o 53 öfver väckta motioner om stiftande af en lag mot uppror och olofliga folksamlingar.
Sedan Lag-utskottet i sitt berörde betänkande afgifvit förslag till en lag emot uppror och ololliga folksamlingar, och detta förslag blifvit antaget i sin helhet af Högv.
Preste-ståndet och V allo fl.
Borgare-ständet, men med viss'a förändringar af Högloft.
Ridderskapet och Adeln: hvaremot frågan tili Utskottet återremitterats afllederv.
Bonde-ståndet; så och efter det Utskottet, i memorialet N:o 59, med tillkännagifvande att enär de delar af förslaget, emot hvilka de anmärkningar, sorn föranledt frågans återremitterande af Bonde-ståndet, riktats, blifvit af öfrige Riksstånden godkända, samma anmärkningar följaktligen ej kunde till pröfning af Utskottet upptagas, förklarat att då hvad Ridderskapet Adeln i frågan beslutat afveke från de beslut Preste- och Borgare-stånden i ämnet fattat, och Utskottet, vid jemförelse af 73 § Riksdagsordningen, ej kunde vidtaga någon åtgärd för sammanjemkning af de inom Riksstånden fattade skiljaktiga beslut, förr än samtlige Stånden i ämnet sig hufvudsakligen yttrat, Utskottet alltså voro föranlåtet a11, med anmälan om det skick, hvari frågan sålunda kommit, åter- öfverlemna densamma till Bonde-ståndet, för att dermed vidare i grundlagsenlig ordning förfara, har sistbemälde Riksstånd, efter hvad nu mera till Utskottet ankommet protokolls-utdrag visar, vid frågans ytterligare förehafvande afslagit
Utskottets omförmälta förslag till lag mot uppror och olofliga folksamlingar.
Då emellertid, enligt hvad ofvan nämndt är, tre Riksstånd beslutat en sådan lag och frågan vid dylikt förhållande, ej må förfalla, återstår för Utskottet att söka sammanjemka de skiljaktiga beslut, som nämnde Riksstånd fattat i afseende på lagens lydelse; och får Utskottet af denna anledning till en början anmärka de förändringar i det af Utskottet afgifna föislag, hvilka hos Ridderskapet och Adeln blifvit beslutade.
Detta Riksstånd har nemligen ansett: lag Utskottets Memorial, N:o G9.
S att l:sta moni. af förslagets 5 § skall lyda sålunda:
Har någon i skrift, den han utspridt eller utsprida låtit, eller inför menighet eller folksamling annorledes till uppror uppmanat, eggat eller trugat; straffes, när ingen straffbar verkan deraf följde, med fängelse från två till sex månader. att vid slutet af Irsta mom. i 6 § skall, i stället för orden:
„Kj må dock, i något fall, vapen längre brukas, än Civilmyndigheten finner sådant, för upprorets stillande, nödigt vara;“ införas:
Ej må dock , i nägotdera fallet, för upprorets stillande, vapen längre brukas, än Civilmyndigheten anser nödigt vara; samt att början af 8 § skall erhålla följande förändrade lydelse: vEj vare menighet ä landet eller i stad förment att sammankomma till öfverläggning om menighetens sär skilda angelägenheter.
Nu emedan Preste- och Borgare stånden i allo gillat Utskottets i fråga va» ande lagförslag, får Utskottet, med anledning af Riksdagsordningens ofvanåberopade § vördsamt inbjuda Ridderskapet och Adeln att med nyssbemälde två Riksstånd sig förena.
Skulle likväl denna inbjudning icke antagas, hemställer Utskottet tiö Rikets Ständers pröfning om icke omröstning i ämnet måtte anställas i förstärkt Lag-utskott efter en så lydande:
V uterings-proposition:
Den, som bifaller Lag-utskottets i betänkandet
N:o 53 afgifna förslag till lag mot uppror och olofliga folksamlingar, röstar:
Ja; den, det ej vill, röstar Nej-, rinner Nej, anses Rikets Ständer hafva beslutat en lag i berörde syftning af enahanda innehåll med den utaf Utskottet föreslagna, med den förändring likväl, att 5, 6 och 8 §§ komma att lyda som följer: 5 §. fjär någon i skrift, den han utspridt eller utsprida låtit} eller inför menighet eller folksamling, annorledes till uppror uppmanat, eggat eller trugat; straffes, när ingen straffbar verkan deraf följde, med]ängelse från två till sex månader. 4 Lag-Utskottets Memorial, N:o 69.
Samma lag vare örn den, som annans skrift utspridt eller utsprida låtit, för att dermed komma uppror åstad. 6 §.
Öfvergå upprorsmän så hastigt lill våld, att Civilmyndighet ej kan så förfara, som nu sagdt är; dä ege den Myndighet förordna, att upproret med vapenmakt genast stillas skall.
Ej må dock i någotdera fallet, för upprorets stillande , vapen längre brukas, än Civilmyndigheten anser nödigt vara.
Med Civilmyndighet förstås här Konungens Befallningshafvande, Borgmästare eller Polismästare i stad och Kronof ogde ä landet, eller ilen, som i sådan embetsmans ställe satt är.
År ej Civilmyndighet tillstädes, och kan ej dess ankomst af bidas-, då ege på stället varande högste Militärbefälhafvare så förfara, somför Civilmyndigheten nu stadgadt är. 8 §■
Ej vare menighet å landet eller i stad förment att sammankomma till öfverläggning om menighetens särskilda angelägenheter; ej heller må sådan sammankomst af offentlig
Myndighet upplösas, så framt dervid ej företages något, som emot lag stridande är eller eljest allmän ordning störer.
Om tid och ställe för sammankomsten, der den ej redan, genom lag eller särskildt stadgande, bestämd är, skall dock anmälan göras hos offentliga Myndigheten i orten eller staden, sä långt förut, att den kan dervid tillstädesvara, om så nödigt anses.
Sker sammankomst utan sådan anmälan', vare den , som sammankomsten f öranstaltade , förf allen till böter frän tjugofem till hundra Riksdaler.
Emot Utskottets beslut har reservation blifvit anmäld af Riksdagsfullmäktigen Lars Wenander från Bohus län. Lag-Utskotleii, Betänkande, N:o 70. 5 N:o 70.
Antom till Exp. Utsk. den 11 Sept., kl. 12 m.
Betänkandej i anledning af väckt motion om skyldighet att låta inteckna vid köp af fast egendom gjordt förbehåll att, emot bestämd summa_, få densamma återlösa.
Uti elt hos Högv.
Presle-ståndet ingifvet och till Lag-ulskoltet remitterad! memorial, liar Herr Professoren Fries anfört, att enär Kongl, förordningen den 1 Maj 1810, som stadgar: att, om någon, vid köp eller skifte om jord och fastighet, förbehåller sig eller andra att, emot bestämd pen~ ningesumma eller andre vilkor få framdeles vinna egendomen åter, sådant förbehåll skall vara utan verkan, ej egde retroaktiv kraft; så vöre deraf en följd, att alla aftal af nämnde beskaffenhet, som skett före berörde författ nings utfärdande, fortfarande bibehålla giltighet.
Dylika förbehåll voro emellertid icke sälfsynta i äldre köpeafhandlingar; och erfarenheten bevittnade jemväl, hurusom de esomoftast göras gällande.
Men deraf härflöto likväl liera olägenheter af eftertänklig art.
Då nemligen, för längre tid sedan, återlösningsrätt blifvit vid en fastighets försäljning förbehållen, och samma fastighet genom dels arf och dels köp kommit att ombyta flere egare, saknade vanligen de senare oftast all kunskap om tillvaron af det gjorda förbehållet.
1 nämnde innehafvares åtkomsthandlingar kunde sällan några spår dertill upptäckas; och för giltigheten deraf fordrade icke lagen någon offentliggörelse.
Detta förhållande hade ock föranledt att mången köpare af fastighet varit nödsakad, oansedt hans fång med fastedom bekräftats, afstå sin lagliga och på god tro förvärfvade egendom emot ett ringare värde, än han derföre gifvit.
Följderna häraf voro förluster, dem man svårligen kunde förekomma, samt osäkerhet i besittnings- och eganderätt, som åter menligt inverkade på allmänna kreditförbållanderna.
Till förekommande af dessa olägenheter har Herr Professorn hemställt om icke stadgas må: det alla förbehåll af omför imil t a beskaffenhet, som blifvit gjorda före utfärdandet af ofvanåberopade för fattning, böra, för att vara gällande, intecknas på sätt redan är vordet förordnadt i afseende på undantags-aftal.
Utskottet, som tagit denna fråga i öfvervägande, inser jemväl nödvändigheten, att, genom lagstiftningen söka, så vidt möjligt är, förekomma 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 70. de menliga följder, som ifrågaställde äldre aftal om rätt till återlösen af fastighet, enligt hvad motionären rätteligen anmärkt, medföra.
Då dessa aftal blifvit lagligen afslutade kunna de emellertid icke frånkännas gällande kraft.
För ändamålets vinnande måste således ett annat sätt användas; och synes det Utskottet, som om något lämpligare icke erbjuder sig än det nu föreslagna.
Det är nemligen ostridigt att de olägenheter, som härflyta från om förmälta aftal, hufvudsakligen och vanligast hafva sin grund deri, att dessa aftal äro dolde för allmänheten och, för de fleste egare af fastigheter, hvilka i fordna tider blifvit försålda med föibehåll om återlösningsrätt, obekanta.
Att föreskrifva ett offentliggörande deraf, torde derför vara det ändamålsenligaste medlet i förevarande hänseende.
Derigenom upphäfves eller inskränkes icke en laglig rättighet; men då någon gör anspråk att i sina rättigheter blifva af lagen skyddad, måste han äfven iakttaga hvad lagen linner nödigt alt, för bevarande af allmän och enskild säkerhet, fästa såsom vilkor för sitt skydd.
Denna grundsats är redan i lagstiftningen godkänd.
Derpå är, bland annat, Kongl, förordningen den 9 Nov- 1844, angående intecknande af ej mindre lifstidsstädja och undantagsaftal än ock ali annan afhandling om nyttjande rätt till fast egendom, byggd; och det är med tillämpning af denna grundsats, som Utskottet, med anledning af nu ifrågavarande förslag, vördsamt tillstyrker, det måtte Rikets Ständer besluta utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas, som föijer:
Har någon, vid köp eller skifte om jord och fastighet, förr än Kongl, förordningen den 1 Maj 1810 blef till efterrättelse kungjord, gjort förbehåll för sig eller andre att emot bestämd penningesumma eller andra vilkor få framdeles vinna egendomen åter; varén den eller de, som förmena sig berättigade att ett sådant förbehåll tillgodonjuta > skyldige att innan iSzo års slut vid vederbörlig domstol söka inteckning uti den försålda eller bortskiftade egendomen, och alt sedermera låta inteckningen i laga ordning förnya.
Försummas det; vare förbehållet utan kraft och verkan.
✓ Skulle detta förslag vinna Rikets Ständers bifall, hemställes att Rikets Ständer måtte, i sammanhang med anmälan om berörde beslut, i underdånighet hos Kongl. Maj:t anhålla, det behagade Kongl. Maj:t påbjuda att Lag-Ulskotteli Betänkande, N:o 71. 7 emförmälda förordning skall två gånger årligen, under åren 1849 och 1850, behörigen i kyrkorna kungöras.
Ank. till Exp. Utsk. den 11 Sept., kl. 12 ira.
Betänkande, i anledning aj väckta motioner, angående rättighet för underdomaren att förklara ogift qvinna myndig.
Sedan Lag-utskottet i dess betänkande N:o 17 afstyrkt bifall till väckta motioner angående rättighet för ogift qvinna, att vid viss ålder varda myndig oell samma betänkande blifvit af Rikets Ständer bifallet; så hafva, Herr Wetterberg, S. G., och Riksdagsfullmäktige!) Jöns Jönsson från Christianstads län, med anledning af stadgandet i 56 § Riksdags-ordningen, uti särskilda till Vällofl. Borgare-ståndet och Hederv.
Bonde-ståndet ingifna memorial, yrkat, alt Underrätt må tillåtas att, sedan vederbörande fränder och förmyndare blifvit hörde, förklara ogift qvinna myndig, efter Herr Wetterbergs åsigt, likväl icke förr än hon uppnått tjugofem års ålder.
Dessa förslag, hvilka grundats på förutsättningen att en betydlig besparing i kostnaden skulle beredas myndighets-sökande, derest de fingo vända sig (ill vederbörande Underrätter, hafva blifvit öfverlemnade till behandling af Lag-utskottet, som efter frågans pröfning, får förklara det
Utskottet ej heller anser sig kunna tillstyrka ifrågavarande förändring.
Rätt'gheten att dispensera från lagens allmänna bud synes nemligen hädanefter, som hittills böra vara Konungen ensam förbehållen.
Denna rättighet står i närmaste sammanhang med de principer, hvarpå Sveriges Statsförfattning hvilar.
Den existerade redan, ehuru ej uttryckligen i ord uttalad, innan 1810 års Ständer sanktionerade densamma; och den är oförenlig med domarens bestämmelse, som blott är att döma efter lagen och ej att i enskilda fall upphäfva dess allmänna bestämmelser.
Dessutom betvifla)- Utskottet alt någon verklig fördel skulle beredas myndighets-sökande medelst föreslagna förändringen.