Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För icke lång tid sedan b ä d d a d e s g r a f v e n åt E d v a r d S w a r t z, d e n s t o r e Shakespearetolkaren, därute under Solnas sakta susande lindar, o c h n u har K n u t Almlöf, d e n fine, s k a r p s i n n i g e, j a, s n i l l r i k e m ä n n i s k o - skildraren för alltid lagt sina ö g o n s a m m a n.
H a n s l i f s g ä r n i n g talar för s i g s j ä l f i n f ö r h e l a d e n b i l d a d e allmänheten, o c h de stora dagliga tidningarna ha i långa nekrologer uppräknat alla h a n s k o n s t n ä r l i g a f ö r t j ä n s t e r j ä m t e l i s t a n af h a n s roller.
V i skola här endast i korta d r a g k a s t a e n b l i c k p å h a n s lif o c h i m i n n e t å t e r k a l l a d e h ö g t i d s s t u n d e r af s a n n k o n s t n j u t - ning, af oförgätlig fröjd o c h af uppfriskande l ö j e, s o m d e n store k o n s t n ä r e n o c h k o m i k e r n skänkte oss.
K n u t A l m l ö f var f ö d d den 9 februari 1 8 2 9 o c h s o n till d e n s t o r e s k å d e s p e l a r e n N i l s V i l - helm Almlöf, Sveriges Talma, och dennes maka Charlotta Cederberg, äfven h o n skådespelerska.
D e t var ett g o d t o c h f ö r n ä m t h e m, o m b o n a d t af h j ä r t a t s a d e l, d ä r K n u t A l m l ö f s å g d a g e n, o c h i h v i l k e t h a n tillbringade sin b a r n d o m.
Han v a r e n liflig g o s s e m e d glänsande s j ä l s g å f v o r, o c h f a d e r n ö n s k a d e, att h a n s k u l l e blifva präst, o c h tänkte sig h o n o m en g å n g s å s o m m i n s t p a s t o r p r i m a r i u s eller p å J o h a n Olof Wallins ärkebiskopsstol, m e n Knuts håg l å g i c k e åt t e o l o g i e n, o c h d e n t v å k l u f n a kra- gen lockade h o n o m icke.
H a n v i l l e i stället studera det verkliga människolifvet, sådant det t e r s i g i s k i l d a faser, o c h u n d e r d e t t a s t u d i u m höll h a n n ä s t a n på att » g å v i l l p å F y r i s ' s t r a n d ».
M e n h ä r u n d e r v ä g d e s h a n s h å g till s c e n e n o c h där, d e t k ä n d e h a n p å s i g, s k u l l e h a n e n g å n g bli en rättfärdig, en v ä l d i g predikant, en präst » a f G u d s n å d e ».
Beslutet var fattadt, o c h trots faderns pro- tester i n g i c k K n u t A l m l ö f v i d Pierre D e l a n d s sällskap o c h debuterade i Upsala s å s o m Leo- nard i » Frieri o c h förställning » den 5 n o v e m - b e r 1 8 5 1.
H a n g j o r d e s t o r l y c k a, o c h d e t är j u s t i n g e n k o n s t för e n u n g g l a d s t u d e n t, m e d t u s e n v ä n n e r, att d e b u t e r a i U p s a l a.
Men h a n fick e n u t m ä r k t l ä r o m ä s t a r e, t y D e l a n d v a r själf d e n y p p e r s t a s k å d e s p e l a r e i n o m d e n franska k o m e d i e n s o m r å d e o c h förstod sin konst i grunden.
M e n studenten satt ä n n u i lärjungen, o c h d e n n e f o r t s a t t e att l e f v a d e t y r a s t u d e n t l i f v e t i sus o c h d u s.
E n f u l l s t ä n d i g f ö r ä n d r i n g in- t r ä d d e d o c k i n o m n å g r a få år.
Det var då A l m l ö f l y c k a d e s v i n n a Pierre D e l a n d s dotters hjärta o c h hand.
A r 1 8 5 7 firade h a n sitt bröllop m e d Betty Deland, o c h nu började en n y tid för K n u t Almlöf.
N u m e d ens blef han den uppåtsträfvande, h ö g t siktande konst- n ä r e n,.
h v i l k e n s f a n t a s i flög m o t s k y n, p å s a m m a gång s o m hans skarpblick förmådde pejla människosjälens innersta djup.
Hvad s o m å s t a d k o m d e n n a f ö r ä n d r i n g är i c k e g o d t att s ä g a — k a n s k e v a r d e t d e n allt d a n a n d e kärleken, s o m m y c k e t förmår o c h ofta leder d e n s v a g e m e d s i n t y g e l till l y c k a o c h s i n n e s - lugn.
V i s s t är, att A l m l ö f b l e f d e n m e s t e x e m p l a r i s k e ä k t a m a n, s o m i allt r ä t t a d e s i g efter s i n fru o c h u t a n s u c k a n l ä m n a d e h e l a regeringsbördan i hennes kraftiga händer.
D å P i e r r e D e l a n d 1 8 6 1 u p p l ö s t e sitt s ä l l s k a p, ö f v e r g i c k A l m l ö f till S t j e r n s t r ö m s m i n d r e t e a t e r o c h år 1 8 6 2 till d e k u n g l i g a s c e n e r n a.
Att teckna K n u t Almlöfs verksamhet sedan dess v o r e d e t s a m m a s o m att s k r i f v a D r a m a t i s k a t e a t e r n s h i s t o r i a u n d e r n ä r m a r e t r e t t i o år.
H a n u t g j o r d e s j ä l f v a s t ö d j e p e l a r o n u n d e r d e n n a tea-
— uti » Debutanten sparå, 4 — och hennes far », i c k e s k y r n å g o t för att gång.
ket d e n n e Oa- h v i l k e n v i l l g ö r a allt f ö r sitt b a r n o c h Hvem när Almlöf förstod han ledde dottern att l ä g g a i re- A n a i s i repeti- t i o n s s c e n e n n e d f ö r s t e g e n till s a l o n g e n: dig, mitt älskade barn — p å den här v ä g e n.
» e t t felsteg Eller hans » Akta är s å l ä t t Daniel Heire, Med ur m e d sitt g i f t s y r a d e s k ä m t o c h sina fulla h u g g f ö r s t ö r allas g l ä d j e o c h f r i d.
står i c k e h a n s hans tig måg » Poirier s o m skötte korten o c h k o m ut Almlöf i rätt tid.
f ö l l e n af d e sista l ä n k a r d e n g n i s t r a n d e k e d j a af t a l a n g e r, s o m s p r e d och med digen för att 1860 — 1870 honom års D r a m a t i s k a s c e n, också o c h g o d tradition den nya skapa en På sjönk sin slott, Och sjukdom D e t gäller tiden o c h det k o m m a n d e seklet ny.
täcka villa tillbringade t ä r d a år, 3 januari en gammal ge- i grafven.
Almnäs vid Gripsholms Knut Almlöf s i n a sista, o c h där lade han i år s i n a t r ö t t a ö g o n af ock den samman.
lifslefvande för oss, s å s o m en präk- t y p af en uppåtsträfvande Ludvig Knut hat- i » Klädeshandlaren och trumf glans öfver » den gamle hackspetten » i » D e ungas förbund », som v a r d e t n o g frun, l a g a d e att fram- g l ö m m e r, h v i l k e n finhet o c h h v i l - tankedjup pliken, åt h e n n e v i n n a Här Filips bourgeois ADOLF från HELLANDER.
dagar, h v i l k e n längtar att bli baron och o c h därför med dotters sin lycka.
Kronan p å s i n gär- n i n g satte ske till offrar dock Almlöf, kan- då han s k a p a d e sin H a r p a g o n i » Den girige ».
ägde den G. Florman toto.
Han förmåga usla att åt smulgråten förläna en tragisk pa- KNUT ALMLOF.
tos, s o m var häpnads- v ä c k a n d e, o c h i fjärde terns glansperiod, o c h otaliga~äro de mejslade figurer och skänkt oss, i n o m det svenska och med inom hvilken adla.
alla ket den franska När m a n dessa komedien, inom farsen väldiga talang förmådde s å s o m i ett k a l e i d o s k o p låter bilder passera den skarpa ler uti » Herr Perrichons resa », d e n n a ge- småstadsbracka, är s å g o d till s j ä l f v a h j ä r t e l a g e t.
hans listiga, antikens mästerliga fina Hvem advokat kan Knifving, efter honom Det åstadkomma L.
E, Lindmark foto.
KNUT Almlöf finbildad godmodig, och skarpa Såsom sinne strax kamrat råd, stod han Almlöf var sig en gärna af slående sanning, s o m aldrig dör o c h sällskapskretsen o c h aldrig — kan nare ännu för sig den g a m l e fattige POIRIER.
ser e j skådespelaren ra — tider.
han omtyckt yngre och till t j ä n s t.
I öfrigt men syntes han sällan därifrån att ett var I NÅGRA AF p å se- intrige- vill j a g taga h o n o m PERRICHON.
ALMLÖF aktad, skådespelare Man beskyllde honom GASPARD.
KNUT dess innebörd o c h u d d.
ganska tillbakadragen, o c h ute i lifvet mästerverk Hvem mot- t a g l i g f ö r e t t s k ä m t, o c h f a t t a d e m e d sitt v a k n a fult f a g e r t, l å g s i n n a d t ä d e l t, f e g t a p - g ö r a s bättre.
VILLA ALMNÄS VID GRIPSHOLM.
och a n g e n ä m o c h spirituel, alltid utbad ett ALMLÖFS Såsom människa var och D e n var helt enkelt nå- dylikt.
» att göra svart per o c h d u m klok »?
är stor s k å d e s p e l a r e, s o m hans som dock utmejslade juristtyp mönster, s o m förstår till h v i t t, åt penning- sannerligen endast en got icke då blifvit frånstulet.
analyseringsför- minnet åskå- a f h e m s k för- skrinet kan Perrichon n o m l u s t i g a franska i för dar- frös daren v i d Harpagons konstnären, m e s t skall b e u n d r a h o s eller revy sannerligen icke, hvil- Hvem denna formligen och tviflan, inom mågan.
glömma akten rade den klumpiga tyska » possen », dråpliga smidigheten därunder utbrott öga, vet man man han ut- o c h till lustspelet, senare hans minnets bilder fint HANS FÖRNÄMSTA fri.
NORRSKEN.
» LILLE FÖR IDUN AF DAVID », M ULET, grått i grått, o c h b o r t o m allt detta dunkla ingen upplifvande skymt af ljus eller lif: allt förefaller lika dödt, lika hopplöst, lika tyngdt af den öfverhängande orörliga moln- massan!
Sådan tedde sig naturen sedan jämförelsevis lång tid, o c h i den inre världen hos den unga flicka, som rastlöst vandrade fram och tillbaka i sitt be- ADVOKATEN KNIFVING.
KARAKTÄRSROLLER.
EFTER FOTOGR.
AF A. JONASON.
SKISS DANIEL HEIRE.
— 5 IDUN — 1899. sådan lust att gå dit o c h höra.
Ser du, här är en lappfamilj i stan, s o m reser för att skaffa medel till en skola i sin h e m b y g d.
Husfadern håller föredrag o m lifvet i h ö g a n o r d e n o c h så sjunga d e — på sitt eget språk — du.
Här du inte lust? » » K a n inte säga; hvar är det? » Elin såg litet b r y d d ut.
» Det är i missionshuset, m e n detta b ö r ju ej afskräcka dig, då det ej är fråga o m någon predikan.
F ö r öfrigt är det bäst du går m e d o c h tar vara på mig, L i e b c h e n l » H o n hade återfallit i sin vanliga hälft bedjande, hälft skämtsamma ton, o c h väninnan var besegrad.
» Nå ja, o m du ändtligen vill så.
m e n nöjet lär n o g ej bli stort. » Elin kastade en slängkyss på måfå inåt rummet o c h dansade b o r t till dörren.
» Klockan sju då!
A u revoir! » Till sin egen harm k u n d e Sigrid ej frigöra sig från en känsla af nyfikenhet, då h o n o m aftonen in- trädde i den stora, sparsamt upplysta salen.
Ej att den väntade underhållningen k u n d e åstadkomma detta; alldeles i c k e!
M e n Elin Frank brukade stundom b e s ö k a gudstjänsterna här, o c h hennes vän hade aldrig kunnat förstå, hur h o n m e d sin estetiska anläggning o c h fina känsla k u n d e finna sig till- talad häraf.
Låt vara att predikanterna talade i bästa af sikt; deras språk — Sigrid visste det — läm- nade åtskilligt öfrigt att önska, o c h själfva omgif- ningen måste ju förefalla helt profan.
D e n gaf ej heller intryck af kyrka, ehuru den var inredd på ungefär samma sätt s o m en sådan m e d två bänk- rader, läktare på sidorna o c h en talarstol i fonden.
Kanske var orsaken till stor del den, att åhörarna, s o m talrikt samlats, nästan alla utgjordes af arbets- folk i sina hvardagsdräkter.
D e samtalade dämpadt o c h nickade till bekanta på afstånd.
Elin tycktes h e m v a n: h o n tog sin vän helt b e s k y d d a n d e under armen o c h kryssade sig framåt längs midtgången, tills h o n funnit en bra plats ungefär m i d t i salen.
Det var m e d en känsla af välbehag, Sigrid sjönk ned på den hårda bänken, o c h h o n kände något lik- nande tacksamhet öfver den allmänna hvardagsstäm- ningen o c h halfdunklet, hvilka tilläto henne att obesväradt luta sig tillbaka o c h sluta d e trötta ögo- nen.
Det förnams s o m en oförklarlig känsla af ro o c h ensamhet midt i denna omgifning.
bagliga rum, var o m möjligt ännu mera grått, mera liflöst.
Glädje, arbetslust, h o p p, fruktan — allt var borta — grått, grått.
Jo, visst arbetade hon, me- kaniskt, h o n var j u tvungen därtill, då h o n höll på m e d afhandlingarna för sina examina, m e n det var ett arbete utan nerv, utan lust, utan tanke på resul- tatet af detsamma.
» Kanske, » fortsatte h o n sin tankegång, » har jag arbetat alltför energiskt förut, o c h detta är reak- tionen — kanske — ja, inte tjänar det till något att bråka o m orsaken 1 Man måste ju stiga upp, ar- beta, äta o c h stundom g e sitt bidrag till konversa- tionen o c h sen — j a sen lägga sig igen — för att nästa dag börja detsamma!
Och detta är hvad män- niskorna kalla att lefval — Men b o r d e du ej vara glad att stå så nära det mål, hvartill du länge sträf- v a t?
— Ja, hvartill tjänar det då egentligen utan kraft att verka n å g o t?
— Dina anhöriga d å?
— D e äro ju så fjärran — fast n o g är det godt veta sig äga d e m.
V ä n n e r?
— A h j a!
N o g har jag, o m någon, idealiserat vänskapen, men äfven vännerna trifvas ej längre b o s en, än man är intressant, kan roa o c h tjäna d e m.
F ö r öfrigt gör det det- samma, jag orkar ej m e d något n u!
» » Ä n d å!
» Sigrid Verner hade under meningsut- bytet med sig själf just stannat framför fönstret o c h blickat ut i den gråa omgifningen, då en knackning hördes o c h Elin Frank trädde in, utan att vänta på inbjudning.
D e båda flickorna hade sina rum i s a m m a våning af pensionatet o c h hade, oaktadt vidt skilda åsikter i mångt o c h mycket, blifvit för- troliga vänner.
Begåfvad m e d en sällspord intelli- gens, ett varmt hjärta o c h ett par outgrundliga djup- blå ö g o n, hade Elin Frank eröfrat den något äldre Sigrid m e d storm, o c h ofta hade denna senares klara förstånd k o m m i t till korta inför väninnans varma känsla, lättrörlig som hafvets våg.
H o n hade o c k ett så smidigt väsen, något så barnsligt trots sin stora begåfning, o c h kunde skämta o c h smeka sig till m e r än ett medgifvande från den eljes strängt konsekventa Sigrids sida.
Elin slog sig ned i soffan s o m det tycktes full- komligt oberörd af den dystra stämningen h o s både r u m m e t o c h värdinnan.
H e n n e s ljusa hår såg lika själfsvåldigt småkrusigt ut s o m vanligt, o c h de där outgrundliga ö g o n e n fastades m e d djupaste intresse på hennes lilla fot, iförd en splitterny elegant känga.
» Så bra, Siggan, att du ej arbetar: jag bar ett så trefligt förslag för aftonen, s o m d u måste gå in på! » » Jag skulle arbeta, o m jag icke hade h u f v u d v ä r k; nu kan jag inte. » » Kära barn, Tonen var lätt.
har du hufvudvärk, så ledsamt! » &gt;Ah, det är då intet nytt för dagen, j a g har haft det i veckotal snart, fast det kan ju inte vara af intresse för dig » H o n hade velat bita tungan af sig, minst af allt ville h o n ha medlidande nu, då Elin ej ens förut märkt hennes tryckta stämning.
H v a d behöfde h o n h e n n e?
H v a d ville h o n egent- ligen här?
» Du är inte nyfiken på mitt förslag, Sigrid? » » Nyfikenhet har just aldrig hört till mina ut- märkande egenskaper. » » Men o m det nu v o r e något, s o m gjorde dig godt? » » Intet kan göra mig godt, när m i n envisa huf- vudvärk börjat; det tycks du ha glömt. » Sigrid undrade själf öfver hvad s o m kunde g ö r a hennes röst så sträf.
D e n var eljes så sympatisk.
Ofrivilligt såg hon bort till väninnan, s o m m e d en hälft förebrående, hälft sorgsen blick gått fram till ett af fönstren.
Nu skulle h o n slå u p p detta, rulla ned gardinen, göra det bekvämt för Sigrid på soffan, m e d sina mjuka fingrar stryka hennes stackars panna samt sedan slå sig ned på en stol b r e d v i d soffan o c h smågnola någon af Sigrids favoritmelo- dier, tills denna föll i halfslummer eller åtminstone i en plågfri dvala.
Därpå skulle Sigrid s o m i en d r ö m se henne sväfva bort — in till sitt arbete.
M e n h o n misstog sig fullkomligt.
Elin gjorde intet af allt detta nu, utan såg pröfvande ut i luften o c h sade d r ö j a n d e: » Ja visst är vädret kusligt, m e n du går ändå med, Siggan, inte s a n t?
» Innan denna hann betänka sig, var hennes » bvarthän d å?
» uttaladt.
» Jo, vet du, när jag h ö r d e talas o m det, fick jag Några djärfva glada ackord från orgeln afbröto snart denna ro, o c h efter det korta förspelet in- stämde församlingen m e d friska röster i en andlig sång, hvars innehåll för Sigrid gick nästan fullkom- ligt förloradt.
H e n n e s inre uppreste sig m o t denna glada rytm, då just några mjuka, smältande toner skulle verkat så välgörande.
H u r kunde man då sjunga så gladt en sådan tråkig kväll?
O c h hur k u n d e en gammal man ha ett så g e n o m g å e n d e för- nöjdt leende ansikte s o m den lille gubbe.hvilken n u m e d raska steg sprang u p p f ö r talarstolens trappa o c h med lifliga åtbörder började tala?
H a n k u n d e vara o m k r i n g sextio år med ett vaket intelligent uttryck i d e mörka, muntra små ögonen, och hans sätt att röra sig och gestikulera gaf ett klart intryck af lappfolkets kvicksilfvernatur.
Efter att i korthet ha angifvit d e skäl, s o m gaf h o n o m, den fattige lappmannen, m o d att uppträda inför en samling vida mer bildade människor än han själf, öfvergick han till att tala o m förhållan- dena i h ö g a norden, o c h Sigrid, s o m i början af föredraget sysselsatt sig m e d att studera hans an- siktstyp o c h det för henne ovanliga i hela omgif- ningen, öfverraskade sig efter en stund m e d att befinna sig i ett snötäckt landskap under en h ö g frostig vinterhimmel, belyst af flammande norrsken o c h tindrande stjärnor.
Naturen i all sin vördnads- bjudande storslagenhet trädde inför henne, o c h omed- vetet höjdes hennes bröst för att insupa den svala, rena fjälluften.
Men ej länge fick hon så dväljas ensam m e d naturen.
Taflan får lif o c h färg.
Kåta vid kåta reser RÖDA RUMMET I NYA KONSTNÄRSHUSET.
— aig på snöfältet, lifliga små gestalter, män, k v i n n o r o c h barn, i pittoreska dräkter syssla ifrigt o m k r i n g hvarandra.
Ljudet af klubbornas slag m o t pålarna o c h skramlet af husgeråd blandar sig m e d barnskrik o c h hundskall.
Det är ett m ö d o s a m t arbete, dessa små människor förehafva, o c h i början synes det, som skulle det vara fruktlöst att söka bringa ord- ning i det kaos s o m o m g e r dem.
D o c k lyssnar man förgäfves efter utbrottet af otålighet eller dåligt lynne.
N e j, sprudlande skämt, då ett litet missöde inträffar, välvillig hjäip af fyra händer, där två ej räcka till, förnöjsamhet o c h glädje öfverallt!
Så småningom lägga sig d e bullrande vågorna till ro, o c h en efter annan af d e små gestalterna intager sitt nya h e m.
6 — Dagen ser jag bräckas, Fram går ljusets flod, Dalarna, s o m väckas, Svara: » G u d är god. » Skogens fåglar sjunga Med ett glädtigt m o d, Där på kvist de gunga, Kvittra: » G u d är god. » Själ, vak u p p o c h svara D e m m e d nyfödt m o d: H ö j din lofsång klara: » Gud, vår Gud är g o d!
» Sigrid följer dem, lockad af det flammande eld- skenet, från kåta till kåta.
Fattige Mattis unga hustru, Laila, visar henne, strålande af stolthet o c h glädje, sina » små barn », där de tumla omkring på kåtans hårdfrusna golf, obekymrade o m att deras toalett kunde lämna åtskilligt öfrigt att önska.
H o n är frispråkig, Laila, glad och frisk s o m vinternyet däruppe i hennes land, och Sigrid deltager i hennes och barnens joller, dubbelt skrattretande g e n o m den rotvälska d e tala, m e d den påföljd att hela säll- skapet, hon själf inberäknad, skrattar så ö g o n e n tåras.
M e n omsider tröttna d e små o c h viras in i sina renfällar, där de snart slumra ljuft.
Laila o c h Sigrid sitta då framför den halfslocknade elden.
Den unga lappkvinnans ö g o n ha fått ett d r ö m m a n d e uttryck.
H o n talar äfven nu o m sina b a r n: » Se bara, ett fattig Laila önska — att mina barn lära läsa i b o k.
Gammelfar — han är d ö d — lärt mig o c h mannen min o m G u d.
Å h, G u d älska o c k fattig lapp.
V i ville läsa mera o m h o n o m i hans b o k — m e n gammelfar är d ö d.
Pilki, rike Mattis son, kan läsa b o k o c h skrifva.
Å h, o m Laila en gång få se sina småa barn sitta m e d bokar i sina småa knän! » Och upplifvad af den tjusande framtidssyn, hon själf framtrollat, skrattar Laila åter, så att de hvita tän- derna lysa.
Sigrid ler g e n o m tårarna, tar farväl o c h inträder i gamla Elkis.kåta.
E j förrän sångens sista ton förklingat återföres den unga drömmerskan till verkligheten.
H o n ser sig hälft förskräckt omkring.
Jo, en ung lappflicka är det som sjunger, m e n ej den s o m Sigrid vid sångens början från höjden af lapplägret sett på skidor ila öfver den frusna skaren.
Nej, den unga främlingen, föreläsarens dotter, står i den sparsamt upplysta salen på den plats hennes fader nyss läm- nat, o c h sjunger accompagnerande sig på en gui- tarr o m sitt hemlands fjäll.
Måhända är det där- för sången, oaktadt sitt glada innehål], klingar nå- got vemodig.
Sigrid ser sig omkring.
Där bredvid h e n n e sitter Elin, leende s o m alltid, o c h rundtomkring alla dessa obekanta ansikten, hvil- kas förnöjsamma uttryck nyss ingifvit henne en känsla af förtrytelse.
Nu är hon åter sig själf, o c h hon undrar ett ögonblick o m det verkligeu varit den lille lappmannen, s o m fört h e n n e omkring i sitt hemland, eller o m hennes egen fantasi, o b e r ö r d af gubbens tal, gjort denna utflykt.
Huru som helst: h o n har d o c k varit i h ö g a norden, har inandats dess rena luft!
TJh!
hon förnimmer nu tydligt lamp- oset o c h värmen härinne o c h reser sig, följande de öfrigas e x e m p e l.
Äfven nu är Elin lots g e n o m trängseln, o c h under det denna än räcker handen åt en leende g u m m a än talar ett par ord m e d en ung arbetarhustru återföres Sigrid motvilligt allt- H ä r har elden på härden nyss slocknat.
Blott mera till verkligheten Så — nu äro vi snart lyck- ett o c h annat glimmande lyser stundom u p p en del ligt g e n o m trängseln i den långa gången o c h sen af bostaden o c h faller då på den gamlas lugna ut i den disiga gråkalla luften, m ö r k o c h t u n g!
förnöjsamma anlete, där hon slumrar, väl inlindad i Sigrid kväfver en suck, sluter ö g o n e n o c h håller i renfällar.
En lapphunds vresiga morrande är det4 I h å r d t o m sin väninnas arm, under det de passera enda, s o m stör tystnaden.
M e n - gif akt!
Lätta fjätl den m ö r k a förstugan.
Ett utrop från Elin kom- höras utanför, o c h Margit, Elkis väna dotter, sticker m e r h e n n e ett hastigt se sig omkring.
Nej, det är in sitt hufvud g e n o m tältöppningen för att se, o m icke en synvilla: stjärnor, tindrande gnistrande stjär- den gamla är i ro eller o m hon önskar något.
Allt n o r på hög, stålblå h i m m e l!
O c h hvilken luft, ej väl!
— o c h hon går åter ut i det flammande norr- tung o c h fuktig, utan ren, ren o c h lätt!
Till o c h skenet, där den unge Pilki väntar henne, Pilki, s o m m e d gatstenarna, hvilka en lång tid glänst o c h kan läsa i bok.
H a n kan o c k af sig själf tala fagra varit hala af fuktighet, ha på den korta stunden fått ord, den hurtige trohjärtade Pilki, o c h den unga en betydligt ljusare nyans.
D e båda vännerna ut- flickan, s o m nyss därute under stjärnorna svurit byta ej ett ord rörande den glädjande förändringen h o n o m sin tro, lyssnar hänförd.
Där klappa varma i omgifningen, men stegen bli hurtigare, andningen hjärtan äfven i frostkall nord — leende, tjusande djupare o c h b l o d e t pulserar lifligare för hvarje framtidsdrömmar hägra äfven där för unga sinnen.
V i d mynningen af den långa, nu folktomma » G u d signe eder, » hviskar Sigrid o c h fortsätter sin allé, de ha att passera för att uppnå villan, stannar vandring, tills h o n hejdas af något, s o m nästan Sigrid o c h visar nedåt densamma.
D e kala trädens skrämmer henne.
A r det en människa eller h v a d?
skuggor aftecknas tydligt m o t den ljusa sanden; det — &gt;Heju, Heju, åh så sökte jag ändå upp dig!
är, s o m hade d e !if.
Denna gamla allé med sina Vargen tagit dig, sade de, o c h jag icke få gå efter mystiska skuggor innesluter för Sigrid en hel värld dig.
Tre dagar lefva j a g utan dig, sedan jag på af ljusa minnen.
D e k o m m a nu smygande o c h skidor löpa två dagar g e n o m fjällen, vädra, söka — smälta m e d mjuka varma händer den sista tunna hitta hunden min, vännen min halfdöd.
Å h — n u frostslöjan, s o m ännu återstår af all den kyla i få jag m y c k e t stryk, men har Heju åter! » Sigrid hvilken hennes sinne en tid legat fängslat, o c h, som vågar sig närmare o c h finner hopkrupen på den befriad från en fiendtlig makt, slår h o n i stor- gnistrande snön en halfvuxen pojke o c h en raggig m a n d e tillgifvenhet armarna o m sin väninna.
lapphund, b l ö d a n d e o c h utmattad.
Det är ej mindre — Förlåt! » tilltalande att här bevittna den pröfvade troheten, än att nyss därborta vid Elkis kåta höra trohets- E n enda blick ur Elins strålande, en smula löftena.
Varsamt med af segerglädje o c h ö m h e t fuktiga ögon säger, att hon länge sen förlåtit, o c h strålande ö g o n upplyfter den unge lappgossen sin att h o n fröjdas att åter känna igen sin vän.