Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Klart är nemligen att vördnaden och lydnaden för föräldrar är familjelifvets innersta band, och utgör den grund, ur hvilken Statens väl uppvexer, och att samhällets bestånd ytterst beror derpå att fjerde budet i Guds heliga lag ej måtte allmänneligen öfverträdas.
Den som ej från barndomen lärt sig att älska, vörda och lyda föräldrar, han kan ej lära sig att älska, vörda och lyda öfverhet och fosterland, han kan ej för allmänt väl uppoffra sin enskilda fördel och sitt godtycke.
Derför har samhället både rätt och pligt att vaka öfver att föräldrar ej mål te af sina barn misshandlas, och det kan ej utan våda för sitt eget bestånd öfverlemna denna rätt åt det enskilda godtycket.
På grund häraf får jag yrka att
Konungens nådiga förslag i denna del må blifva oförändradt.
Utskottet har äfven från denna paragraf borttagit ordet Sabbat och derigenom än ytterligare inskränkt den allmänna åklagaremagtens åtgärder i afseende på de brott, som der omtalas, men emedan detta synes mig strida mot den helgd, som Sabbatsdagen bör hafva, får jag yrka att Konungens nådiga förslag äfven i denna del måtte oförändradt antagas.
Vid 17:de och 18:de Kapitlen.
Allmänt erkännes att de handlingar, som i 3 § af 17 Kap. och 9 § af 18 Kap. omnämnas, äro, betraktade ur den kristna religionens och sedlighetens synpunkt, verkliga brott; och Lag-Utskottet har i sitt försvar för nämnda paragraf ej heller förnekat detta.
Men Utskottet har förbisett att dessa brott till sina följder äro förstörande för hela samhället, emedan de angripa det i dess sedliga grundvalar.
Följden af detta förbiseende är att
Utskottet tror att de nämnda brotten egentligen angå endast den enskilda familjen och personen, eller att de äro mera att anse såsom privatangclägenheter, hvarföre de ock icke böra på samhällets vägnar af allmän åklagare åtalas.
Äfvenså har Utskottet derigenom blifvit förledt att i hänseende till verkan på samhället likställa otuktslasten med girighet och slöseri m. m.
Hela detta Utskottets betraktelsesätt är dock falskt.
Först och främst är nemligen klart att samhället har lika stor rätt och pligt att skydda sina medlemmar emot den sedeslöse förföraren, som emot tjufven och mördaren, emedan icke mindre dyrbara rättigheter äro i fråga i det ena än i det andra fallet.
Vidare upplösa dessa brott den sedliga institution, ur hvilken det kristliga samhället fortfarande uppvexer.
Klart är nemligen att ju allmännare lönskaläge! och konkubinatet blifva, desto sällsyntare blifva äktenskapen, och desto mera skall lösaktigheten, som genom dessa brott befordras, äfven verka derhän att de afslutade äktenskapen genom äktenskapsbrott befläckas och upplösas.
Det kristliga familjelif vet, som endast genom äktenskapet grundas och vidmagthålles, blifver på detta sätt i grunden förstördt; och då den kristliga Staten uppkommer ur familjen och har sin rot i denna, så är tydligt att de omnämnda brotten måste såra samhället i dess grundvalar.
Hvarje kristen stat, som ej förbiser sitt satina väl, måste derföre genom sin lagstiftning uttryckligen förklara att de i Kapitlen 17 och 18 omnämnda handlingar äro verkliga brott emot samhället, samt derföre anse sig ega både rätt och pligt att åtala och bestraffa dem.
Detta om de allmänna grunder, från hvilka Lag-Utskottet ut - 56 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. går vid försvarandet af de ofvannämnda paragraferna i det nådiga strafflagsförslaget.
De motiver, som särskildt bestämt Utskottets pluralitet att låta 17 Kapitlets 3 § qvarstå äro, enligt dess eget förklarande, hufvudsakligen att åklagaremagten ej bör få intränga i familjelifvets hemligheter, offentliggöra skandalen och omintetgöra försoningen makarna emellan.
Dessa motiver kan dock ej tillerkännas stor betydelse, emedan här främst ifrågakommer samhällets rätt och pligt att, efter dess förmåga, verka till den sedernas och familjelifvets renhet, hvarförutan äfven samhället sjelf går sin upplösning till möte; och torde den stora vigt Utskottet tillerkänt dessa motiver derföre ytterst härleda sig från slapphet i uppfattningen af horsbrottets samhällsförstörande natur.
Detta synes ock klart deraf, att de grundsatser, angående åklagaremagten, hvilka Utskottet följt i afseende på de brott, som 17:do Kapitlet omnämner, dock ej kunnat uppehållas i fråga om de förbrytelser, hvarom de 8 första paragraferna i 18 Kapitlet handla, ehuru alldeles samma skäl för deras användande kunna vid det sednare stället anföras, som vid det förra.
Dessutom torde den i nu gällande lag åklagaremagten medgifna rätt att beifra horsbrott, tvärtemot Utskottets föreställning, verka derhän att dessa brott dölja sig samt sky offentligheten; men om denna åklagarerätt upphör skall i många fall brottet öppet bedrifvas, och skandalen derigenom på ett sedligheten högst sårande sätt offentliggöras.
Äfven anmärkes att, der äktenskapet blifvit genom horsbrott befläckadt, föreningen emellan makarne är så godt som upplöst, samt att försoningen dem emellan då oftast blott är skenbar.
Utskottet anfört till försvar för tredje paragrafen af sjuttonde Kapitlet synas mig derför mycket underhaltiga och det förefaller högst oväntadt att Utskottet slutar sin framställning med den försäkran att det sett saken från en högre synpunkt.
På grund af ofvanstående får jag yrka att 3 § af 17 Kapitlet må ur Strafflagsförslaget utgå.
Hvad 18 Kapitlets 9 § särskildt beträffar, så är tydligt att i densamma betraktas lönskaläget endast såsom en på den enskilde verkande synd, som ej hörer till borgerliga lagen att beifra och bestraffa utan till själavården.
Detta är klart dels deraf att brottet i och för sig ej bestraffas, emedau qvinnan är fri från allt lagens straff och mannen endast straffas i det fall att han förnekat eller försummat barnaunderhållet, dels ock deraf att åklagaren ej eger rätt att å samhällets vägnar åtala ifrågavarande brott.
Lag-Utskottet, som försvarat denna paragraf, sådan den lyder i det nådiga förslaget, har förbisett att lönskaläget är ett brott emot samhällsordningen, emedan den lösaktighet, hvarom det vittnar, och som det befordrar, är i sina följder högst förderflig och samhällsförstörande.
Dessutom begår Utskottet ett stort misstag då det tror att nämnda brott skall undandragas skandalen och offentligheten och derigenom blifva mindre skadligt om allmänna åklagaren ej får åtala det; ty följden deraf skall tvärtom blifva att denna last. skall bedrifvas öppet och fräckt, och derigenom mera än något annat befordra osedlighet samt äktenskapens sällsynthet och upplösning.
På grund af ofvanstående får jag yrka att straff måtte i lag utsättas för både man och qvinna, som bedrifva lönskaläge, samt att allmänna åklagaren måtte få åtala detta brott.
Men då qvinna, som första gången begår nämnda förbrytelse, oftast faller ett offer för förföraren, så får jag upptaga vår nu gällande lags bestämmelse att straff för lönskaläge ej må å qvinna tillämpas förr än för tredje resan.
Den i gällande lags 53 Kapitels i § intagna skärpta straffbestämmelse för husbonde, som lägrat sin Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 57 sin tjensteqvinna synes mig hafva sin goda grund, dels emedan husbondens pligt är att hafva vård" om sina tjenares sedlighet, dels ock emedan han genom sitt husbondevälde ar i tillfälle att lättare förleda sin tjensteqvinna och missbruket af detta välde derföre hör vara underkastadt lagens särskilda beifran; och då en bestämmelse härom synes mig rättast hafva sin plats i 9:dc §, får jag föreslå att denna paragraf måtte få följande lydelse:
Öfva ogift man och ogift qvinna otukt med hvarandra, utom de fall, som förut sagda äro, varde straffade för lönskaläge med böter högst ett hundra Riksdaler; dock må det straff ej tillämpas å qvinna förr än hon tredje resan sig förbrutit.
Begär husbonde otukt med sin tjensteqvinna; vare detta för mannen ansedt såsom en försvårande omständighet.
Då qvinna, som bedrifver otukt för att dermed förtjena penningar, med skäl anses hafva uppnått en hög grad af brottslighet, och sådan brottslighet kan öfvas utan att det sker i hus, der skörlefnad bedrifves, får jag yrka att sednare momentet af 11 § i 18 Kapitlet måtte, i enlighet med Lag-komitéens, Lagberedningens och Konungens primitiva förslag, erhålla följande lydelse:
Qvinna, som låter bruka, sig till skörlefnad, straffes med fängelse i högst sex månader eller straffarbete i högst två år.” af Herr Doktor Forssell, hvilken dels instämi med Herr Grefve Sparre i fråga om 1 Kap. 1 §, 2 Kap. 15 §, 14 Kap. 45 § och 20 Kap. 10 §, — samt med Herr Domprosten Björling i afseende å verkställigheten af dödsstraff, straffbestämmelserna i 7 Kap. och frågan om straff för svordom, äfvensom beträffande 14 Kap. 45 §, med särskildt afseende å uteslutande af ordet ”sabbat”, dels ock yttrat: ”Då jag härmed förklarar mig instämma i närmast föregående tvänne reservationer i hvad de röra 17 och 18 Kapitlen, inskränker jag mig till att, i öfrigt, i afseende särskildt på denna lagstiftning vördsamt anföra följande, som jag ansett icke böra undanhållas de Högloft.
Ståndens uppmärksamhet och öfvervägande.
Den åsigten, att i vår lagstiftning en större del af könsförbrvtelserna borde undandragas allmänt åtal, äfvensom att oqvalificeradt lönskaläge skulle lemnäs alldeles ostraffadt, gjorde sig till och med i större utsträckning, än den eger i förevarande strafflagsförslag, gällande redan i Lag-komitéen.
Dess strafflagsförslag, i öfverensstämmelse med denna åsigt affattadt, innehåller om horsbrott ett stadgande ord för ord lika med det, som i 17 Kap. 3 § af Kongl. Majk förelädes nu varande Högsta Domstol till granskning, samt om oqvalificeradt lönskaläge ej ett enda ord.
Lag-beredningen, som i hufvudsaken upptog samma åsigt såsom rigtig, åstadkom blott den ringa modifikation deraf, beträffande lönskaläge, som finnes uttryckt i förevarande strafflagsförslags 18 Kap. 9 §.
— Vid sådant förhållande väntar man med skäl att finna förslag, så väsendtligen afvikande från vårt lands hittills bestående lagstiftning, utförligare motiverade antingen af Komitéen eller åtminstone af Beredningen.
Hvad som i detta afseende finnes är dock jemförelsevis en obetydlighet.
Komitéen innefattar sin motivering i de korta orden att "när den förnärmade makan vill fortsätta sammanlefnaden med den ”brottsliga, och på sådan grund ej åtalar brottet, allmän åklagare ej bör kunna ”derå tala”, och Beredningen säger sig ”lika med Lag-komitéen, hafva ansett den ”otukt emellan ogifta personer, som i Svenskt lagspråk kallas lönskaläge, icke ”egentligen kunna, ehuru i moraliskt hänseende ganska lastbar, blifva föremål ”för bestraffning efter allmän brottmålslag”; dock tillägger Beredningen sig hafva, Bih. till R.
Prot. 1862 cj 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 8 58 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. ”på det äfven i sådan lag något band må finnas på den lättsinnighet och förförelse, som på detta sätt kränker allmän sedlighet, föreslagit en ny §, hvari stad”gas etc.” se 9 § 18 Kap. af förevarande strafflagsförslag.
— Den kännbara brist imotiveringen för nu ifrågavarande lagstiftning, som sålunda ända hitintills förcfunnits, har dock nu varande Lag-Utskotts pluralitet sökt fylla, och dermed gjort sig om frågans nu förestående slutliga lösning så mycket mera förtjent, som det af Utskottet framlagda försvaret för lagförändringen är af beskaffenhet att utgöra en väl behöflig utgångspunkt så för dess försvarare, som dess motståndare inom den representation, som nu skall bestämma denna lagstiftnings, och med detsamma, till en väsendtlig del hela vårt fäderneslands öde för en aflägsen framtid.
I egenskap af motståndare begagnar jag motiveringen för att, till det afseende sådant kan förtjena, i största korthet framställa några anmärkningar, särdeles i afseende på de delar deraf, som af andre reservanter äro mindre belysta.
Att andra länder på sednare tider uppställt sin lagstiftning så, som nu är föreslaget att af oss vidtagas, hör icke på andra vilkor här något kunna gälla, än så vida visas kan, dels att olikheten mellan den förut bestående och den nya lagstiftningen varit i dessa länder lika stor, sorn den skulle blifva hos oss, dels ock att det nya burit verkligen goda frukter.
Intetdera är af Utskottet ådagalagdt.
Dessutom kan ej all nyare lagstiftning åberopas såsom stöd för hvad här är föreslaget.
Att den Baijerska och Sachsiska kan i detta afseende framhållas medgifves; men redan förut är offentligen anmärkt att åtskilliga Stater i Nordamerika på sednare tider uppställt sina lagar efter en helt annan grundsats, och om vårt brödrarike Norges strafflag al år 1842 medgifver Utskottet sjelft detsamma, ehuru under tillägg att landets rättslärde alltmera kommit till insigt om behofvet af ändring i hvad sålunda stadgadt är.
Med all aktning för de rättslärde torde dock böra medgifvas att deras åsigt ej alltid inträffar med det, som är i praktiskt hänseende det bästa.
Det hade åtminstone varit af större betydelse, om upplysas kunnat, hurudan Norska folkets uppfattning är af dess nuvarande lagstiftnings lämplighet i detta hänseende.
Såsom mig är berättadt lärer från den sidan ingen missbelåtenhet hafva gjort sig gällande.
Att en del missbruk af laglig rätt varit hos oss lemnade och måste af hvarje lands lagar lemnäs utan direkt påföljd af straffbeslämmclse, medgifves gerna.
Detta har sin tydliga grund i omöjligheten att bestämma när det lagliga bruket upphör och missbruket inträder, och till bevis härpå tjena just de anförda exemplen af slöseri och girighet.
Men deraf att ingen kan yrka straffbestämmelse för dem, såsom sådana, följer icke obehörigheten att yrka straffbestämmelse för den otukt, som uppenbarar sig i lönskaläge.
Denna är icke något missbruk af laglig rätt, utan en obestridlig rättslöshet och laglöshet, ända ifrån dess första början uppsprungen ur så vådliga förutsättningar att, om de finge ohindradt göra sig gällande, deraf skulle följa upplösning af allt ordnadt samhällslif.
— Erkännes detta, så är ock dermed tillika det skäl undanröjdt, som hemtas af omöjligheten att genom bestämmelser i en strafflag väsendtligen verka bjertelagets eller den inre sedlighetens befrämjande.
Ingen har väl tilltrott sig att på sådan väg kunna vinna detta ändamål; men det vore ett förräderi mot samhället att af sådan anledning icke tillåta det begagna sin straffrätt emot allt, hvad under denna rätts behörighet hemfaller.
Samhället sjelft i dess helhet kan ju lika litet som någon dess lag eller lagparagraf omskapa menniskohjertat, och skulle nu. på denna omöjlighet, en så beskaffad underlåtenhet grundas, som man har velat här försvara, så följde deraf att hvarje bemödande för sjelfva samhällsinrättningens uppehållande borde öfvergifvas.
— Man Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
59 talar om skyldigheten att af den högre synpunkt, som skall vara betingad af familjens rätt, låta bestämma sig vid förevarande lagstiftning.
Härvid bör besinnas, att detta skäl är åberopadt för afsigten, att i en betydlig mån undandraga horsbrotten den allmänna åklagaremagtens beifran.
Familjens rätt, hvarmed bär förstås dess rättmätiga anspråk, att hafva sitt område fridlyst mot obehörigt intrång af andra, skall således vara af den betydelse, att äktenskapsbrytaren der må ega en asyl mot den borgerliga lagens hemsökelser och icke kunna under dom hemlalla förr än ban blifvit genom en slags familjehandling dertill utlemnad.
Giltigheten af denna åsigt beror tydeligen af det sätt, hvarpå man uppfattar horsbrottens straffbarhet.
Yore ej åsigten af denna uppfattning, medvetet eller omedvetet, betingad, skulle den ju hafva sökt, till familjerättens förmån, göra sig gällande äfven i afseende på andra förbrytelser, vid hvilka den dock nu tegat stilla, t. ex. en mängd brott mot andras frihet, ära och goda namn, egendom m. m.
Med anledning häraf tillåter jag mig anmärka, att familjens nu ifrågavarande rätt, strängt taget, icke kan erkännas i afseende på andra än lagligen berättigade eller åtminstone strafflösa handlingar, ehuru jag medgifver, att, såsom ock i lagförslaget skett, afseendet derpå må kunna utsträckas till en del förbrytelser, dock under intet vilkor till sådana, hvilka, till den grad som horsbrott, angripa samhällets innersta rot och förnärma både gudomlig och mensklig rätt.
— Man har ock slutligen talat i sedlighetens namn och framhållit dess väsende så, som skulle vilkoret för dess bestånd och således dess oeftergifliga fordran och rätt vara, att lemnäs i ostörd obekantskap med osedlighetens bedrifter.
I öfverensstämmelse härmed skulle nu, i afseende på sedlighetsbrotten, lagstiftas heldre så att skandalen undvikes, än att osedligheten hindras, och lagstiftaren skulle hafva åliggandet tillse, mera att ej hans lagstiftning blir ett förment brott emot sedligheten, än att osedligheten blir i sin rätta dager framhållen såsom ett brott.
Mig vill dock synas, som skulle den rätta och rena sedligheten icke ålägga lagstiftaren en så tung pligt.
Mot anständigheten, eller den känsla, som nöjer sig med den yttre sedlighetens skick, kan lagstiftningen visserligen icke tillåta sig att bryta, men den kan och får icke åtnöja sig blott dermed, att denna känslas fordringar blifva tillfredsställda.
Det ligger en stor och tänkvärd sanning uttryckt i de korta och väl sagda ord, hvarmed en af våra skalder påminde att “anständigheten kom och sederna försvunno".
Derhän kan det ock komma hos oss, om man, misskännande den rätta sedlighetens art och väsende och förbiseende det allmänna folkmedvetandets rättmätiga anspråk, att i den borgerliga lagstiftningen finna ett uttryck af sin tro på den lag, som icke fela kan, nu lagstiftar till förmån för den slags sedlighet, som, för att förmena sig kunna bestå, till den grad behöfver vara obesvärad af det ondas företeelse, att den icke ens vill medgifva användandet af de medel, som kunna bidraga till dess afhjelpande.
Huru en på sednare tiden tillkommen och i förevarande hänseende synnerligen märklig
Svensk lagstiftning uttalat sitt åliggande i afseende på de nu så kallade sedlighetsbrotten, synes af inledningen till Konung Gustaf III:s Cirkulär-Bref af den 17 Oktober 1778, der det heter, att, “genom eftergift af straff, otukt och “oordentlig leinad icke böra lemnäs tygelfria, så vida sådant strider emot sederna, “och skulle medföra mycket ondt uti samhället.11
Denna grundsats lärer icke kunna jäfvas.
Icke heller är den i sin allmännelighet frånträdd genom den sedermera tillkomna Kongl. Förordningen af den 10 April 1810.
Den mildring, som derigenom medgafs, gäller endast qvinna, som första och andra gången sig förbrutit.
Yid detta förhållande hafva de reservanter, med hvilka jag instämt, velat 60 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. äfven nu förblifva, öfvertygade att hvad, i strid deremot, nu kunde komma att beslutas, skulle ske till vårt folks stora skada.* af Herr Doktor Petrelli: “Enär jag icke deltagit uti Utskottets granskning af de sexton första Kapitlen af förslaget till strafflagen och således icke delar någon moralisk ansvarighet för den derstädes principielt bestämda samt sedan uti hela strafflagen genomförda stora latituden i straffbestämningar; lärer det icke åligga mig att här närmare påpeka, huruledes genom nämnda stora latitud i straffbestämningar nästan oundvikligen måste uppkomma vådliga ojemnheter, ja, svåra inkonseqvenser vid lagens tillämpning af olika lagskipare.
Jag kan derföre här inskränka mig till att blott reservera mig i afseende på 3 § i 17 Kap. och 9 samt 11 §§ i 18 Kap., åberopande härvid de grunder, som blifvit anförda uti Domprosten Björlings reservation, hvaruti jag helt och hållet instämmer.* af Herr Prosten Bobe, hvilken instämt med Herr Grefve Sparre i fråga om ansvaret för åverkan och med Herr Domprosten Björling i afseende å 18 Kap. af Herr Henschen: “Utskottet har beslutit, att alla reservationer mot detta Betänkande och Förslag skulle aflemnas inom sju dagar efter den, då Betänkandet justerades.
Under denna tid, i alla händelser alltför kort vid jemförelse med Betänkandets och Förslagets storlek och vigt, hafva dels nödig läsning af andra vigtiga Betänkanden rörande bevillningen, elementar-läroverken, m. m., dels sammanträden i Borgare-Ståndet, dels ock slutligen kroppsligt illamående hindrat mig att i afseende å den mängd beslut, i hvilka jag varit och fortfarande är af annan mening, än Utskottets majoritet, fullständigt utveckla skälen för min särskilda mening; hvarföre jag ock ansett föga ändamålsenligt att uppräkna dessa beslut.
I följd af allt detta är denna reservation hvarken fullständig, ej heller i öfrigt, i afseende å form eller innehåll, sådan, som jag önskat.
Moliver na i SS eltin /•' a et tlvi. uppsätta af Utskottets Sekreterare, innefatta, i deras förra och alSmäilimre dels l:o) en ganska kort anmälan 2:o) en, jemförelsevis till föremålet, äfven mycket kort historisk “öfversigt” om den allmänna svenska brottmåls-lagstiftningens utveckling från 1734, och om åtgärderna för dess befrämjande eller förarbetena till ifrågavarande förslag.
Derefter kommer en jemförelse mellan då antagna och nu föreslagna strafflag, hvilken jemförelse rörer ej blott det formela, i 3:o) uppställning och 4:o) språk, utan ock det materiela eller innehållet, i afseende å 5:o) brottens karakteriserande och 6:o) straffsystemet, till hvilket sednare äfven hänförts 7:o) latitudsystemet, i anledning hvaraf en derom väckt motion besvarats; och har slutligen 8:o) valet af hittills bibehållna straffarter motiverats.
I afseende å hvardera af dessa delar af de allmännare motiverna, som flerstädes äro klart bevisande och i allmänhet författade med icke ringa talent,torde, i samma ordning delarne förekomma samt här upptagits och numererats, kunna, under motsvarande numror här nedan, göras några anmärkningar: 1:©) Berörde anmälan hade, enligt bruket hos flera Utskott, kunnat innehålla uppgift å alla motionärernes namn, motionernas numror och en mycket kort antydning om motionernas syften. Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 61 *:«)
I den historiska öfversigten tyckes inig Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779 och dess auktor halva blifvit väl mycket framhållne och berömde.
I uppgifterna om förarbetena till ifrågavarande förslag finnas deremot icke ens omnämnde: a) Lagkomitéens den 19 December 1833 daterade, elter uppgift, hufvudsakligen af den snillrike Zenius uppsatta, år 1834 tryckta, “Utlåtande, i anledning al anmärkningar vid Förslaget till allmän Kriminallag"; b) Lagberedningens den 16
December 1842 daterade “Betänkande, angående de straff, som i ny allmän Kriminallag böra bestämmas*; c) det otryckta förslag, den äldre, ursprungliga Lagberedningen utarbetade innan den reorganiserades 1844; d) af Juridiska Fakulteterna och enskilda personer framställda, dels särskildt tryckta, dels i 1833 års omförmälda Utlåtande delvis intagna anmärkningar mot Lagkomitéens 1833 reviderade förslag, som bifogats berörda Utlåtande, och således “aUmängjordes“ redan år 1834, ehuru fullständigare år 1839; samt e) Kongl.
Hof-Rätternas i 9:de baudet af Juridiskt arkiv tryckta och i den officiela tablåen af år 1841 delvis intagna anmärkningar olver samma förslag. 3:w)
Då uppställningen al föreskrifterna i Missgerningsbalken med rätta omförmäles såsom “icke strängt vetenskaplig", hade skäligen kunnat äfven antydas, att berörda uppställning synes vara hufvudsakligen rättad efter mosaiska dekalogens i 2:dra Moseb. 20 kap.
I sammanhang med frågan om uppställningen eller ock annorstädes i motiverna hade väl kunnat intagas något af eller om skälen för Utskottets särskilda beslut att afslå inom Utskottet framställda yrkanden: a) att l:sta Kap. i förslaget måtte dorifrån utgå, samt föreskrifter i ämnet införas i 10:de Kap. Rättegångsbalken; b) att förslagets 7:de och 25:te Kap. måtte erhålla andra platser, och c) att i förslaget måtte intagas allmänna bestämmelser, motsvarande dem, som innehållas i dels 6:te Kap. af Lagberedningens förslag, dels ock 6 § 6:te Kap. af Lagkomitéens förslag till ifrågavarande lag.
Men i Betänkandet finnas hvarken motiver till afslagen å de inom
Utskottet väckta och af pluraliteten förkastade förslag, ej heller ens underrättelse att dylika blifvit väckta.
Deremot har Utskottet, i sammanhang med frågorna om uppställningen, språket och latitudsystemet, sökt åtminstone i förbigående och indirekt försvara åtgärden att från lagtexten utesluta de föreskrifter, hvilka, motsvarande dem som i 6:te Kap. af Lagbereduingens förslag, äfvensom i den af Lagberedningen uteslutna 6:te § i 6:te Kap. af Lagkomitéens förslag, jag i Utskottet sökt få nästan till alla delar införda i förslaget.