Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det afseende deremot, att målens handläggning genom uppsko f oskäligen uttänjes, fruktar jag, att någon förbättring icke inträdt, vare sig vid det ena eller andra slaget af underrätter?
Detta missbruk, så allmänt och på så grundade skäl öfverklagadt, kan dock svårligen utan angifvelse i särskilda fall uppdagas och beifras af någon annan myndighet än Öfverrätterna, som hafva det för ögonen i de mål, hvilka genom vad eller besvär fullföljas.
Till angifvelser åter i detta fall äro tvistande parter icke särdeles benägna, ty dels förstå de icke sjelfva att bedöma saken, dels frukta de, som det heter, att stöta sig med domstolen; och när de begagna sakförare, hvilka vanligast aflönas, i förhållande till antalet af de rättegångsdagar, på hvilka målet förevarit, hafva dessa en gifven fördel af tidsutdrägten.
Till det ondas minskande, om icke fullkomliga afhjelpande, är det derföre synnerligen af nöden, att Öfverrätterna med större stränghet, än den som hittills varit använd, befordra slika missbruk till laga beifran.
Med detta sammanhänger ett annat missförhållande, som icke sällan åberopas såsom ursäkt för det förra, men visat sig tillika medföra andra menliga följder, jag menar det täta ombytet af ordförande i underdomstolarne, företrädesvis på landet.
Det kan nemligen ej med billighet fordras, att en domare, som R.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1S65 års riksdag.
18 138 måhända endast några dagar före ett häradsting, hvilket han bör förrätta, emottagit sitt domareförordnande, skall vara beredd att fälla dom i en mängd af mål, som från ting till ting, kanske under åratal, varit uppskjutna, och i hvilka protokoller och handlingar växt till digra akter.
Han tillgriper derföre ganska naturligt den första bästa förevändning att befria sig från ett sådant arbete, hvartill tiden ofta nog är otillräcklig, äfven om han icke skulle sky mödan.
Och vid ett följande ting—kommer en ny ordförande, som, med eller mot sin vilja, begår samma fel.
Huru detta onda skall botas, är icke lätt att säga.
Det är nemligen gifvet, att så länge den ständige domaren, i trots af tilltagande ålder pch oförmåga att sitt embete sköta, måste för sin utkomst bibehålla detsamma, har han behof af ställföreträdare; och lika gifvet är det ock att, om landet skall kunna påräkna att äga till ständiga domare erfarne och skicklige män, de personer, som en gång skola erhålla sådana platser, måste förut hafva haft tillfälle till öfning i domarevärf.
T det förra förhållandet skulle någon förändring kunna ernås derigenom, att ständige domare, som uppnått en viss högre ålder eller eljest blifvit oförmögne att embetet förvalta, pensionerades; men det senare förhållandet komme i allt fall att qvarstå.
Medan båda fortfara i oförändradt skick, har jag icke kunnat finna något lämpligare sätt att minska deras antydda menliga verkningar, än att öfverrätterna mpd ospardt nit och omtanka tillse, dels att tjenstledighet icke utan de giltigaste orsaker beviljas ständige domare eller sådana, sorn innehafva långvariga förordnanden, dels ock att, så vidt möjligt är, en och samma ställföreträdare förordnas i samma domsaga eller tingslag, och att samma personer bibehållas vid de långvariga förordnandena.
Men ombytet af domare verkar menligt ej allenast vid underdomstolarne, utan äfven vid öfverrätterna.
Sålunda har, företrädesvis i afseende på Kongl. Svea Hofrätt, länge varit öfverklagad den olägenhet, att ett så betydligt antal af Hofrättens ständiga ledamöter dragas till andra befattningar, såsom Revisionssekreterare-beställningar, Expeditionschefsplatser inom Statsdepartementen m. m., och att, i följd deraf, Hofrättens domsrätt utöfvas af jemförelsevis yngre och förthy mindre erfarne domare.
Naturligtvis är denna klagan riktad emot Hofrättsledamöternas förflyttande från deras ständiga befattningar genom tillfälliga förordnanden, ej deras befordrande till andra platser, hvaremot någon anmärkning ej skäligen kan göras.
Denna klagan har flera grunder.
En är den, att det täta ombytet af ledamöter på de särskilda divisionerne af Hofrätten gör arbetet för de beständigare ledamöterna tröttande och motbjudande.
När nemligen en ny och ovan ledamot inkommer på en division, måste de äldre och erfarnare sysselsätta sig med hans inöfvande, undervisa honom om de der rådande åsigter i förekommande 139 rättsfall, upprepa grunderna för dessa åsigter, rätta hans skrifsätt till öfverensstämmelse med det vedertagna, o. s. v.
Då sådant tidt och ofta inträffar, sättes desse äldre ledamöters tålamod alltjemt på nya prof, och missbelåtenheten ökas derigenom, att ärendenas gång fördröjes, utan att deras behandling derpå vinner; ty det är ej till de vigtigare rättsfrågornas mogna begrundande och noggranna pröfning, som mesta tiden åtgår, utan till förarbetet eller efterarbetet, d. v. s. till föredragningen och uppsättningen till och med af de vanligaste mål, dessa arbeten, som annars kunna gå så lätt och obehindradt, då genom längre bekantskap emellan de samarbetande det inbördes förtroendet trädt i stället för den ängsliga och tidsödande ömsesidiga granskningen å nämnda föredragning och uppsättning, hvartill den gemensamma ansvarigheten för Rättens beslut och öfriga åtgärder manar.
En annan grund för samma klagan ligger deri, att det för allmänhetens oförvillade blick måste förekomma besynnerligt, att en öfverrätt, som skall pröfva och afgöra de mål, hvilka parterna fullfölja från underrätterna, består till icke obetydlig del af bisittare, de der i theoretisk underbyggnad vanligen icke icke stå öfver dem, som i första instansen dömt, men till år och erfarenhet i domarevärf merändels äro underlägsna, så att de någon gång helt nyss förut varit lärlingar hos dem, hvilkas domslut de såsom öfverdomare skola pröfva.
Denna grund till klagan, som äfven har sin tillämpning på öfversätter, sammansatta till god del af jemförelsevis yngre och mindre erfarne ständige ledamöter, är icke något nytt förhållande, och vår samtid har icke skuld deri, om ej i så måtto, att det fått oförändradt fortfara.
Imedlertid synes orsaken till detsammas uppkomst ej vara svår att spåra.
Det är utan tvifvel det stora missförhållandet emellan underdomarens och öfverdomarens aflöning som härtill varit vållande.
Deraf har följt, att insigtsfull och erfarne underdomare icke, såsom den naturliga ordningen tyckes fordra, sträfvat till öfverdomare-beställningar utan till en bättre domsaga eller en bättre borgmästarebefattning.
Det finnes tvärtom exempel att öfverdomare sökt och äfven någon gång erhållit underdomareplats.
Visserligen kan det sägas, att rättsskipningen i viss mån härpå ieke lidit eller lider, i anseende till den utomordentliga vigt och betydenhet, underdomarens kall äger, derigenom, att han från begynnelsen handlägger alla rättstvister och brottmål och på dem trycker stämpeln af sin uppfattning, den må vara riktig eller oriktig; att han står i omedelbar beröring med folket och, der han är utmärkt genom insigter, redbarhet och sjelfständighet, utöfvar medelst sin personlighet, sitt råd, sitt omdöme, äfven utom domstolen, ett omisskänneligt inflytande på den ort, der han har sin verksamhet; men hvilken vinst skulle det icke vara för lagskipningen i sin större allmännelighet, om en så utrustad man, efter att hafva i sin nyss beskrifna verksamhet 140 under några år samlat erfarenhet, förflyttades till en öfverrätt, der han i ännu högre grad och ännu större omfattning finge verka för sitt fosterland — Och efter den sålunda bortflyttade lomme en ny domare för att samla erfarenhet, vinna anseende, utöfva ett nyttigt inflytande på orten och derefter ingå i en vidsträcktare och högre verksamhetskrets.
Detta skulle vara en naturlig och för rättskipningen, så i under- som öfverdomstolarne, helsosam ordning.
Ofvannämnde missförhållande emellan öfver- och underdomarens löneförmåner har numera blifvit till någon del minskadt, genom den reglering af domsagorna, som snart gått i verkställighet öfver hela riket.
Denna reglering, om hon ock i särskilda fall gifvit grundad anledning till den klagan, att en och annan domares aflöning blifvit så knappt tillmätt, att under missgynsamma omständigheter hans oberoende utkomst äfventyras, kan dock anses, i förening med den tillökning i aflöningen, som på senare tiden kommit öfverdomarena till godo, böra blifva uti det i fråga varande afseendet nyttigt verksam.
Det är dock icke att tänka, att härigenom ofvanbeskrifna olägenheter skola helt och hållet afhjelpas.
Och när så är, när det ännu icke är att förvänta, att underdomare i allmänhet skola kunna och vilja söka eller emottaga öHerdomarebefattningar — synes det mig vara värdt att allvarligen ifrågasätta, huruvida icke till lönernas ytterligare höjande för Hofrätternas ledamöter någonting bör göras, förutsatt, att dermed kunde vinnas det mål, att i Hofrätterna samlades ett urval af domare, som genom föregående längre tjenstgöring vid underrätterna, vare sig i stad eller på landet, eller ock undantagsvis vid ett eller annat exsekutivt eller administrativt embetsverk, gjort sig bekanta med folkets seder och bruk, med jordbrukets, handelns och de öfriga näringarnes behof och fordringar, med beskattnings- och polisförhållandena m. m., hvilken erfarenhet för en öfverdomare, om han skall vara sitt kall vuxen, är så oumbärlig.
Innan förhållandena äro så ordnade, att en skicklig och erfaren ständig domare på landet eller i staden, utan att äfventyra ekonomiskt obestånd eller nedtyngande bekymmer för sin och de sinas nödiga utkomst, kan emottaga plats i en öfverrätt, skola dessa rätter fortfarande nödgas sakna mången ledamot, som för deras gagn och anseende skulle vara af stort värde.
Härvid kan visserligen invändas, dels att genom en slik anordning det kunde inträffa, att öfverrätterne blefve tillflyktsorter för personer, hvilka i underordnade, mödosamma och besvärliga anställningar förbrukat sina bästa krafter och dåmera sökte hvila och lugn, dels ock att verklig juridisk bildning och erfarenhet, sådana en öfverdomare bör äga dem, ingalunda grundläggas genom sysselsättningen vid underdomstolarne, särdeles på landet, der domaren, ensam och utan tillfälle till rådplägning med andre lagfarne, måste, så att säga, utbilda sig sjelf, hvarigenom han löper fara att råka i * 141 ensidiglieter, då deremot ofvanberörda egenskaper lättare och fortare förvärfvas i en öfverrätt, der sakerna, i följd af flera lagfarna personers deltagande i deras handläggning, noggrannare uppfattas oell mångsidigare öfvervägas, på samma gång som lagbuden skarpsinnigare pröfvas och domsluten omsorgsfullare formas och affattas.
Den förstnämnda af dessa invändningar torde vara vederlagd med den erinran, att en öfverdomare, som genom hög ålder eller bräcklighet blifvit mindre arbetsför, kan genom pensionering förflyttas från sin plats, en utväg sorn visat sig under närvarande förhållanden alltför sällan kunna användas i fråga om öfveråriga och otjenstbara underdomare.
Hvad åter den senare invändningen beträffar, så har det visst icke varit meningen att påstå, det en underdomare, äfven med sin erfarenhet alltid skall blifva en skicklig öfverdomare.
Deremot må det icke anses alltför vågadt att påstå, det ett flertal af personer med mognare ålder och insigter, i förening med förvärfvad erfarenhet och kännedom om de förhållanden, som utbildat sig och herrska inom det praktiska lifvet i olika trakter af landet, skall under samarbete kunna åstadkomma en grundligare lagskipning, än den, som tillvägabringas af yngre män, saknande nämnda erfarenhet, och hvilkas insigter, om än goda, likväl icke hunnit tillräcklig mognad och fasthet, för att desse unge män, äfven med de renaste uppsåt och den bästa vilja att göra rätt, icke skola vara utsatta för den farliga frestelsen att taga klyftighet för skarpsinnighet och att anse en väl sammanfattad dom lika med ett rättvist och välbetänkt domslut.
Det är, såsom ofvan nämndes, hufvudsakligen i Svea Hofrätt, som olägenheterna af ledamöters täta ombyte mest låtit känna sig.
I de öfriga Hofrätterna, synnerligast i Göta Hofrätt, har förhållandet härutinnan varit bättre.
Att emedlertid nämnda olägenhet för Svea Hofrätt ej varit af vederbörande förbisedd, visar sig deraf, att på senare tider åtskilliga tillförordnade
Revisionssekreterare blifvit tagna ur de öfriga Hofrätterna.
I sakens natur ligger det dock, dels att vid hastigt inträffande behof biträden sökas i den närmaste Hofrätten, dels ock att åtminstone de ständige ledamöterna i de öfriga Hofrätterna mer sällan finnas hågade att emottaga ett tillfälligt förordnande, som medförer kostnaden af flyttning och af dyrare uppehälle i hufvudstaden.
Härmed äro befintliga brister antydda, men det är icke lika lätt att finna botemedlen.
Utom dem, som jag här ofvan tillåtit mig att anvisa, synes det mig, sorn skulle på klagan öfver täta ombyten af ledamöter i Hofrätterne och öfver det missförhållande i ålder och erfarenhet, som råder emellan öfver- och underdomare, kunna och böra göras något afseende, åtminstone på det sätt, att behöfliga tillförordnade ledamöter i Hofrätterne icke så ofta, som hittills, tagas ibland Hofrätternes yngre tjenstemän <( 142 utan företrädesvis ibland sådana personer, sorn under en längre tid i landsorterne innehaft och väl skött domareförordnanden samt med den erfarenhet, de förvärfvat, kunde inom Hofrätterna till någon del ersätta den förlust, dessa öfverrätter i min tanke lidit och lida deraf att, på sätt nämndt är, skicklige och erfarne underdomare så sällan söka platser inom dessa Rätter.
Möjligen kan för en dylik anordning det hinder hittills hafva mött att arfvodet för dylika biträden i Hofrätterna varit så ringa, att äldre obefordrade domare dermed icke kunnat nöjas; men ett sådant hinder kan helt säkert utan någon nämnvärd uppoffring för statsverket, undanrödjas, hvarpå jag tillåter mig fästa Rikets Ständers benägna uppmärksamhet.
Hvad åter angår det öfverklagade förhållandet, att Hofrätternes ständige ledamöter dragas såsom tillförordnade Revisionssekreterare till Justitie-revisiönen, så skulle till afhjelpande deraf utan tvifvel verksamast bidraga, att tjenstgöringen och befordringarne inom sistnämnda verk ordnades med beräkning att uppfostra och vid verket fästa personer, som vore skickliga att uppehålla åtminstone hastigt behöfliga, tillfälliga Revisionssekreterare-förordnanden.
Till dylika förordnanden borde ock kunna användas sådana personer, som dem jag här ofvan föreslagit till biträdande ledamöter i Hofr ät terne.
Den olägenhet, som åtföljer ständige Hofrättsledamöters användande till nämnda förordnanden, inträffar ock i ännu högre grad, när dertill, såsom någon gång skett, tagas ständige domare på landet; ty ombyte af domare i Rätter, der endast en lagfaren finnes, måste alltid blifva för rättskipningen menligare, än ett sådant i domstolar, bestående af flera lagfarna.
Under sistförflutna år omfattade min embetsresa delar af Södermanlands, Ostergötlands, Kalmar, Blekinge, Christianstads, Malmöhus, Kronobergs och Jönköpings, Stockholms och Upsala län, och under innevarande år har jag besökt Gefleborgs, en del af Westernorrlands, Jemtlands, samt delar af Kopparbergs och Westmanlands län; och skola de under dessa resor hållna diarier jemte mina öfriga diarier och registratur till Lagutskottet varda öfverlemnade.
Till fullgörande af den i 14 § af Instruktionen för Justitie-Ombudsmannen lemnade föreskrift, angående redovisning för behandlingen af Rikets Ständers hos Kongl. Majit anmälda beslut och gjorda underdåniga hemställningar, har jag förskaffat mig från Kongl. Statsdepartementen uppgifter 143 dels på de så beskaffade beslut och hem ställningar, som under sistförflutna riksdag till Kongl. Maj:t inkommit, och blifvit af Kongl. Maj:t gillade, utfärdade och i verket, stälda; varande i enlighet dermed förteckning jemväl upprättad öfver dem, som icke blifvit i nåder afgjorda; dels ock öfver de äldre beslut och hemställningar, som i min berättelse till sistförflutna riksdag upptogos såsom helt och hållet eller till någon del oafgjorda samt öfver de åtgärder, som med dessa under tiden blifvit vidtagna.
Dessa uppgifter tillika med en tabell öfver de underdåniga skrifvelser, som vid sistförflutna riksdag af Rikets Ständer aflätos, finnas intagna i Bilagorna I och II till denna Berättelse.
Stockholm i Oktober 1865. i\. A. Fröman.
Arvid Ulrich «■ >\ i BILAGOR TILL RIKETS STÄNDERS JUSTITIE OMBUDSMÄNS BERÄTTELSE 1865. —»***♦ ■ ■ STOCKHOLM, TRYCKT HOS E. WESTRELL, 1865. 1.
Uppgift från de särskilda Kongl. Stats-departeménten på Rikets Ständers under Riksdagen åren 1862 och 1863 aflåtne underdåniga skrifvelser, jemte anteckning om de åtgärder, som i anledning deraf blifvit vidtagne*) l:o Honyl.
JuMliUe-departemenU*!. 1:0 Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 27 December 1862, angående de af Rikets Ständer vid 1862 års
Riksdag beslutade förändringar och tillägg till Rikets Grundlagar (4.) 1863 den 5 Januari blef denna skrifvelse inför Kongl. Majit i Stats-rådet anmäld och afgjord, med anledning hvaraf svar blifvit
Ständerna meddeladt å Rikssalen dels den 20 Januari och dels den 16 November samma år.
2:0 af den 17 Januari 1863 i anledning af Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition om antagande af en författning angående giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare (12.) 1863 den 27 Januari i Stats-rådet anmäld och Nådig förordning utfärdad under den 20 i samma månad, då Rikets Ständers ifrågavarande underdåniga skrifvelse i Plenum Plenorum å Rikssalen aflemnades.
3:o af den 14 Januari 1863, i anledning af Kongl. Majrts Nådiga Proposition om antagande af en författning angående förnyande af Svensk myndighets beslut, som förlorat sin exsecutiva kraft i fremmande stat (13.) 1863 den 27 Januari i Stats-rådet anmäld och nådig förordning utfärdad under den 20 i samma månad, då Rikets Ständers ifrågavarande underdåniga skrifvelse i Plenum Plenorum å Rikssalen aflemnades.
4:o af den 27 Januari 1863 angående upphäfvande af 2 Cap. 5 och 6 §§.
Giftermålsbalken (16.) ')
De vid slutet af hvarje rubrik, inom parenthes, utsatte siffertal visa skrifvelsens nummer i Tionde Samlingen af Bihanget till Rikets Ständers protokoll. 1863 den 15 September har Kongl.
Majit i Stats-rådet, efter högsta
Domstolens hörande, vägrat sanktion å förevarande förslag.
5:o af den 4 Februari 1863 angående upphäfvande af föreskrifterna om den s. k. fattigprocentens utgående från sterbhus (23.) 1863 den 28 April blef ifrågavarande förslag, efter Högsta Domstolens hörande, af Kongl Maj:t gilladt och Nådig Författning i ämnet utfärdad under den 16 November samma år.
6:o af den 4 Februari 1863 angående verkställd omröstning öfver Högsta Domstolens ledamöter (18 ) 1863 den 17 Februari blef skrifvelsen i Stats-rådet anmäld och lagd till handlingarne.
7:o af den 18 Februari 1863 angående val af Justitie Ombudsman och dess suppleant (25.) 1863 den 10 Mars i Stats-rådet anmäld och lagd till handlingarne.
8:o af den 18 Februari 1863 i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition angående pension från Allmänna Indragningsstaten åt Justitie-rådet A. F.
Gyllenhammar (30.) 1863 den 17 Mars i Stats-rådet anmäld och blef afsked Justitie-rådet Gyllenhammar då beviljadt, 9:o af den 18 Februari 1863 angående förändrad lagstiftning i fråga om upprättande af bouppteckning m. m. (34.) Förslaget blef den 24 Mars 1863 i Stats-rådet anmäldt och beslöt Kongl. Maj:t, att infordra dels Städernas magistraters uppgifter å beloppet af den inkomst magistratspersonerne under senast förtlutne 5 år genom ifrågavarande sportler uppburit, dels ock huruvida städernas innevånare vilja åtaga sig, att bereda magistratspersonerna ersättning för upphörande af nämnde sportler; varande dessa uppgifter ännu icke till Kongl. Majit fullständigt iukomne.
10:o af den 28 Februari 1863 i fråga om upphäfvande af 11 Cap. 2 § Kyrkolagen rörande påföljderna för uraktlåtenhet att begå Nattvarden (44.) Efter Högsta
Domstolens hörande blef ifrågavarande förslag af Kongl. Majis i Stats-rådet den 28 April 1863 bifallet och förordning under den 16 November samma år utfärdad. ll:o af den 14 Mars 1863 angående utarbetande af förslag till en ny lag rörande vattenrätten (57.)
Den 5 Maj samma år blef denna skrifvelse i Stats-rådet anmäld och blef åt en komité af 6 personer uppdraget att uppgöra förslag i ämnet, hvilket förslag ännu ej till Kongl. Majit inkommit. 12:o af den 11 April 1863 angående förändring i föreskrifterna rörande ogift qvinnas myndighet (82.) 1863 den 15 September blef förslaget, efter det Högsta Domstolen blifvit hörd, af Kongl.
Majit gilladt och förordning under den 16 November samma år utfärdad. 13:o af den 16
Maj 1863 i anledning af Kongl. Majits
Nådiga proposition om antagande af en förordning angående allmänt kyrkomöte (87.) Efter Högsta
Domstolens hörande blef ifrågavarande förslag den 15 September 1863 af Kongl. Majit i Stats-rådet gilladt och Nådig förordning under den 16 November samma år utfärdad 14:o af den 25 Juli 1863 angående bestämmande af viss tid för doms afkunnande i Rådstufvu-rätt (114.)
Sedan Högsta Domstolen den 21 September 1863 afgifvit infordradt underdånigt yttrande, blef ifrågavande skrifvelse den 15 December samma år i Stats-rådet anmäld, men fann Kongl.
Majit icke skäl att till förslaget lemna bifall. 15:o af den 25 Juli 1863 i anledning af Kongl. Majits Nådiga Proposition angående afsöndring af jord från häradshöfdinge-bostället Hvetlanda, Thomas och Kullagården i Ostra härad af Jönköpings län (107.)
Den 11 Augusti 1863 blef ifrågavarande skrifvelse i Stats rådet anmäld och Nådigt Bref expedieradt till Kammarkollegium, för att ifrågavarande jordafsöndring till verkställighet befordra. 16:o af den 26 Augusti 1863 angående sättet för stämnings delgifvande åt byalag, skifteslag och annan dylik samfällighet (119.)
Den 15 December 1863 har Kongl. Majit i Stats-rådet, sedan Högsta
Domstolen utlåtande afgifvit, vägrat sanktion å ifrågavarande förslag.
17:0 af den 17 September 1863 angående reglering af utgifterna under Riks-statens 2:a Hufvudtitel (123.) 1863 den 29 September i Stats-rådet anmäld och Nådiga Bref i ämnet till vederbörande expedierade.
18:0 af den 7 Oktober 1863 i fråga om utsträckning af tiden, inom hvilken underrätts s. k. småprotokoll skola till Hofrätt insändas (129.) 1864 den 2 Februari har Kongl. Majit, sedan Högsta Domstolen blifvit hörd, med bifall til' Ständernas förslag, låtit utfärda förordning härom.
19:o af den 7 Oktober 1863 angående bestämmande af tid för klander emot till eller afträdes husesyn å kronojord (130.)
Den 21 Oktober samma år blef ofvannämnde skrifvelse öfverlemnat till Finans-departementets handläggning.
20:o af den 7 Oktober 1863 angående förändrade föreskrifter i fråga om olfentliga sladgandens kungörande å tingen (131.)
Sedan Högsta Domstolen afgifvit infordradt utlåtande, beslöt Kong.
Majit den 15 December 1863, med bifall till underdåniga förslaget, att författning skulle under samma dag utfärdas. 21:o af den 21 Oktober 1863 angående ersättning till vederbörande för de i Straff lagen stadgade böters indragande till Kronan (136.)
Sedan ifrågavarande underdåniga skrifvelse blifvit den 8 Mars 1864 i Stats-rådet anmäld, hvarvid Kongl. Majit beslöt, att Stats-kontoret skulle häröfver inkomma med underdånigt yttrande och förslag angående lämpligaste sättet för verkställande af Rikets Ständers ifrågavarande beslut, har Stats-kontoret den 12 Augusti 1865 med underdånigt utlåtande inkommit hvarefter Justitie-kanslers-embetet, på nådig remiss, häröfver för sin del under den 22 i samma månad afgifvit infordradt yttrande; och har Kongl. Majit, vid underdånig föredragning af detta ärende den 29 August 1865, i nåder beslutat utfärdandet af kungörelse angående anmälan af anspråk på ersättning för mistade andelar i vissa böter.
22-o af den 21 Oktober 1863 angående upphäfvande af rättigheten att börda jord å landet (137-) Efter Högsta Domstolens hörande har Kongl.
Majit den 15 December 1863 godkänt Rikets Ständers ifrågavarande förslag och låtit under samma dag utfärda författning i ämnet. 23:o af den 21 Oktober 1863 angående ändring i Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800 rörande städsel och lega af jord på landet (138.) Sedan Högsta Domstolen öfver ifrågavarande förslag blifvit hörd, har Kongl. Majit den 22 December 1863 lemnat bifall lill Ständernas förslag och låtit utfärda Författning under samma dag.