Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
följer: Men ord af himmelsk visdom till de sina Den sista gång Han talar kärleksrike, Nazareth.
» dit Du går, oss med dig tag. » » Den dig förråder, * Ett tempel, som af fest f f tyver Zions stad och tempeltinnar Och bäfvande och skygg en fråga Fm faXUlljetidniXlff sådan som Idun, spridd och läst i de vidaste kretsar öfver hela lan- det, måste ovillkorligen vara det allra lämpligaste och närmast till hands liggande organet för alla tälkännagifvanden om födde, förlofvade, vigde och döde.
Under rubriken » Familjemeddelanden- ' ha vi där- för anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår annonsbilaga för dylika annonser och för dem fast- ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt annars beräknade annonspris eller för födelse- annons Jer.
2: — och för dödsannons in om ram, kr.
Wirsén.
» Tag, ty det är min lekamen Och detta i mitt blod ett nytt förbund. » Det blir så tyst, högtidligt tyst i salen.
När denna enkla handling slutad är.
J&gt; ä j a g nu, manad af den solidaritets- känsla, som under den senare hälften af århundradet karaktäriserat flertalet af vårt kön, och som fått sitt praktiska uttryck i en allvarlig sträfvan att förbättra kvinnans ställning, går att i Sveriges mest spridda kvinnotidskrift yttra några ord om dagens brännande fråga, telefoniststrejken, ber jag få förutskicka, att j a g icke alls kommer att vidröra själf va strejken och ännu mindre uttala några åsikter om det berättigade i att tillgripa ett dylikt vapen i striden mot orättvisor och maktmissbruk.
Dels är frå-
1ÖÖ7 gan alltför vidlyftig att här afhandla, dels är jag icke i besittning af de nationaleko- nomiska och historiska insikter, som kräfvas för att på ett något så när fruktbärande sätt kunna yttra sig om företeelser, hvilkas rötter med tusentals trådar sträcka sig ned i förflutna tidehvarf och bilda en oänd- lig kedja af orsak och verkan, som sam- manlänkar generationernas skuld- och för- soningskonton.
Och jag vill ej gärna öka den stora hopen af dem, som utan att alls förstå saken, helt kategoriskt fälla sina om- dömen om de nutida väldiga arbetarerörel- serna, till hvilkas riktiga uppfattande fordras en hel mängd faktorer af på en gång lär- dom och skarpsinne, människokärlek och gudsfruktan, af hvilka endast några få ut- valda äro i besittning.
Men äfven om telefonisterna genom att strejka handlat oförsiktigt eller hänsynslöst, som man j u på så många håll beskyllt dem för, ha de därför icke förverkat allmänhe- tens sympati, ty den sak, för hvilken de kämpat, var rättvis, de motiv, som drefvo dem, voro billiga kraf, och det mål de sökte vinna var prägladt af måttfullhet och an- språkslöshet.
Och den nu afslutade strejken skulle, fastän den säkerligen delar de flesta mänsk- liga företags ö d e: att ha sina mindre ljusa sidor, kunna uppvisa mer än ett drag af verklig storsinthet, af offervillighet, af tro- fasthet och kamratanda; det fanns t. ex. flere flickor som för egen del ej ville in- ställa arbetet, som hade en relativt god ställning, men som dock voro villiga att utsätta sig för obehag och ogillande endast för sina mindre lyckligt lottade kamraters skull.
Efter denna lilla ingress öfvergår jag till själfva ämnet för min uppsats: telefonister- nas ekonomiska ställning och de många svårigheter och lidanden den dragit öfver hundratals unga kvinnor.
Att telefonisternas tjänstgöring är ett nervpinande arbete, är väl numera så en- hälligt konstateradt af alla, som ha någon reda därpå, att ett x&gt;åpekande i den rikt- ningen nästan blir detsamma som att uttala ett axiom.
Senast häromdagen hörde jag en framstående läkare, som haft telefonister till patienter, beklagande yttra sig o m ett arbete, som så helt och hållet förstört de unga kvinnornas nervsystem.
Det bör ej heller vara svårt att tänka sig, hur an- strängande arbetet är, då man får veta, att det finnes tider på dagen, t. ex. mellan 10 — 1 2, då påringningarna till stationen kunna vara ända till 150 i timmen, således mera än 2 i minuten.
Man kan föreställa sig hur mycken urskillning och lugn telefonisten måste ha, för att i tur och ordning besvara dessa ofta på samma gång gifna signaler, hur mycken ordning och precision hon måste iakttaga, blixtsnabbt hitta det anropade num- ret, insätta de respektive propparne i deras hål, ringa på till den anropade och svara den anropande » kallad ».
Vid en del bord, de s. k.
» föreningsborden », där expeditionen är mindre komplicerad, men i stället rast- lösare, måste telefonisten oupphörligt intaga en stående ställning; hur ytterligt skadligt detta är för den kvinnliga organismen, be- höfver ej påpekas.
Det ojämnt indelade arbetet: ena dagen t. ex. från 8 — 1 2 och från 3 — 6, andra da- gen från 1 2 — 3, 6 — 1 0, bidrager också att nedsätta krafterna genom de oregelbundna måltider, som måste bli en följd af en 115 I D U N dylik indelning: ibland middag kl. 4, ibland ingen middag alls, endast frukost vid 12- tiden.
Icke ens söndagarne kunna telefo- nisterna räkna på lugn och hvila, under vintern måste de tjänstgöra hvarannan sön- dag, under sommaren, då expeditionen är lifligare, ha de blott ledigt hvar tredje.
Och först efter 2 års trägen tjänstgöring få de 8 dagars semester; sedan hvarje år 14 da- gar.
Vidare ha vi nattjänsten, som naturligt- vis är särskildt ägnad att förstöra nervsy- stemet, och slutligen den s. k. telefonhjäl- men, » brickan », som telefonisterna kalla den, och som väl förtjänar en något utför- ligare beskrifning.
Den består af två half- cirkelformiga stålfjädrar, som spännas tvärs öfver hjässan; vid ena sidan är fäst en apparat, som sättes för örat, ofta så bårdt att den gnager hål på skinnet.
Från den gå trådar ned till en mot bröstet hvilande sköld, hvarifrån utgår en lur i riktning mot mun- nen.
Genom denna inrättning förvandlas telefonisterna under 4 — 5 timmar i sträck till ett slags maskiner, som med öron och läppar ständigt uppfånga och återgifva sig- nalerna, under det de med händerna sköta sammankopplingen.
Att dessa instrument äro plågsamma att bära faller af sig själft, för många bland telefonisterna har det också blifvit orsaken till varbildningar, huf- vud- och öronvärk m. m.
Då nu ett arbete år så svårt och ansträn- gande, borde ju däraf följa, att det lönades väl och att arbetstiden vore kort.
Men för telefonisterna har ett motsatt förhållande ägt r u m: arbetstiden har varit lång och aflö- ningen låg.
De till tjänsten äldre bland telefonisterna ha 26 öre i timmen och kunna således med 8 — - 4) timmars arbete drifva upp sin lön till 5 0 — 6 0 kr.
i månaden; de yngre däremot, de som inträdt i tjänsten sedan bolaget sänkte lönen från 26 till 20 öre i timmen, kunna äfven med öfverarbete ej förtjäna mera än 4 0 — 5 0 kr.
Ett sätt att öka inkomsterna är att gifva undervis- ning åt elever, ett ytterst tålamodspröfvande och uervpinande arbete, hvarigenom lära- rinnan naturligtvis ofta till följd af elevens tafatthet blir utsatt för abonnenternas miss- nöje och otålighet.
Detta arbete betalas med 4 öre i timmen för de äldre, 5 öre i timmen för de yngre telefonisterna.
Den xmga flicka, som har sina föräldrar i lifvet, kan j u emellertid, äfven om hon ger föräldrarne en liten inackorderingssum- ma, reda sig någorlunda; för den däremot, som måste lefva på sitt arbete, ja, kanske till och med vara ett stöd åt en åldrig mo- der, blir lifvet en jäktande kamp att hålla sig uppe, att genom forceradt arbete skaffa sig existensmedel.
Det finnes t. ex. en te- lefonist, som kan arbeta ända till 14 tim- mar o m dagen, som haft nattvakt och än- dock ej hvilat sig dagen därpå, utan arbetat till kl. 3.
Men hurudan blir en människa under sådana förhållanden, då arbetet ej längre är den motor som frambringar » hälsa och välstånd », utan en förbannelse från ko nung Frodes grottekvarn: abnorm både till kropp och själ, en arbetsmaskin, ur stånd att njuta af en intellektuell sysselsättning eller glädjas åt ett nöje, en vederkvickelse, en utpinad nervpatient, som med bäfvan skådar in i framtiden, då brist på hälsa och krafter skall omöjliggöra fortsättningen af en så ansträngande sysselsättning.
Här kunde jag äfven anföra några drag af um- bäranden, som kanske skulle locka tårar ur mer än ett öga, men jag anser det vara en indiskretion att blotta de försakelsens in- teriörer, öfver hvilka en lätt förklarlig stolt- het helst drar sin slöja.
Systemet, enligt hvilket telefonisterna af- lönas, tyckes sålunda vara bygdt på den principen att de unga kvinnor, som enga- geras af bolaget, icke få vara utan hem och föräldrar.
Men o m föräldrarne falla ifrån, ö m hemmet upplöses, hvad skall då den stackars ensamma taga sig till med sina 40 — 5 0 kr.
i månaden att bestrida " alla utgif- ter med?
Och kan det vara rätt att reglera en arbetslön eftar arbetarnas privata förhål- landen?
Bör ej ett arbete belönas beroen- de på hvad det är värdt, på den människo- kraft det förbrukar, blir det ej en förlust för hela samhället, att på grund af indivi- dens lyckligare ekonomiska ställning ned- pressa arbetslönerna, ett förfarande, som ju enligt alla konkurrensens lågar måste draga andra löner med i sitt fall?
Jag tror ej det är för skarpt att säga, att telefonväsendet, som ju gjort en så stor insats i samhällets utveckling, dock i vårt land varit en härjande farsot bland blom- man af den kvinnliga ungdomen.
Skaror af unga kvinnor ha genom ' den onaturligt långa arbetstiden blifvit mer eller mindre ned- brutna, och när de så befunnits odugliga till arbete, har det genast uppstått nya ska- ror, som, litande på sin ungdomsstyrka, in- tagit de lediga platserna för att sedan i sin tur blifva öfveransträngda.
Men har då ingen tänkt på, att det icke blott är individen som här dukar under, att det i stort sedt är samhällets förlust- konto som ökas genom detta ödslande med det dyrbaraste af allt material: människo- kraft?
Många af dessa unga flickor skola i framtiden blifva mödrar; hur pass kvalifi- cerade skola de vara för detta viktiga kall, hur mycken lifskraft skola de ha att gifva åt kommande släkten efter en ungdom, till- bragt i 7 — 1 0 timmars dagligt nervslitande arbete, ofta förenadt med de ekonomiska bekymrens tärande t r y c k?
Måhända någon nu invänder: » telefon- bolagets styrelsebeslut angående sina arbe- tares löner måste fattas på andra grunder än de ofvan antydda; det gifves national- ekonomiska lagar, som ej låta upphäfva sig af aldrig så rörande spel på känslosträn- garne; det finnes något som heter konkur- rens, affärslifvets väldiga drifkraft, som in- gen ostraffadt sätter sig öfver. » Men då svarar j a g: det finns också en annan lag, en lag som står öfver alla — kär- lekens, barmhärtighetens, den goda viljans lag, den som af sin gudomlige stiftare formulerats i de enkla orden: » du skall älska din nästa såsom dig själf. » Äfven denna lag har sitt järn i sig, äf- ven den är ett skarpt bitande stål, som segrande blixtrar öfver tidehvarfven och bry- ter spetsen af den hårdaste bland national- ekonomiens lagar.
Hvarför spjärna mot denna heliga, af den gudoinliga kärleken hvässade udd, hvarför ej gå nödvändighe- ten i förväg och nu genast låta dessa unga kvinnor få, hvad som ändå en gång åt dem eller deras efterträdarinnor skall framtvin- gas af kärleksbudets evolution i det mänsk- liga medvetandet?
/ 116 Till Linnés landsmaninnor.
\ J vinnor ha alltid älskat blommor, nej, låt oss •fV för säkerhets skull säga, svärmat för blom- mor.
De ha virkat, sytt, väft, målat och ' gjort ' blommor.
De ha gärna för att behaga prydt sig med blommor, och med välbehag ha de i alla ti- der lyssnat till den manliga stämma, som liknat dem vid blommor.
Det är mig obekant, huru- vida kvinnor uppfunnit blomsterspråket, men jag misstänker dem starkt för det.
Hur intensivt uthållande denna böjelse än va- rit, så har den ändå på det hela ej burit stora drag.
När konstnärligheten på ifrågavarande område höjt sig till en mera klassisk fulländ- ning, eller jag menar snarare, när diletantskapet inom genren höjt sig till konstnärlighet, har det företrädesvis varit i silke och garner, som kvin- nornas blomsterfunderingar tagit sig uttryck.
Mannens kärlek till blommor har haft sällspor- dare, men större drag.
När han velat behaga, har han föredragit att bortskänka blommor fram- för att pryda sig med dem.
På konstindustriens område har han komponerat storstilade mönster.
På ett kraftigt sätt har han låtit växtvärlden återtona i arkitekturens dekorativa satser.
Med bred pensel och bred penna har han målat och diktat om blommor.
Och när han slagit sig på att ' göra ' blommor, liar han föredragit att som trädgårdsodlare framkalla lefvande former fram- för döda, doftlösa imitationer däraf.
Emellertid har kvinnan börjat taga ut stegen i Floras rike.
Sitt stora syndaregister från fordom i broderväg har hon ersatt med stilfulla blom- stermotiv.
Från blomsterkort har hon öfvergått till stafflimåleriets olja och akvarell, till egen frcfmna, om mindre till konstens.
På det deko- rativa området har hon uppnått vackra resultat, och slutligen har hon tagit steget fullt ut och slagit sig på trädgårdsmästaryrket.
Med ett ord, det ser ut som om af hennes lek blifvit allvar, som om hon fast beslutat att åt sig eröfra Flo- ras helgedom, i hvars förgårdar hon hittills svär- mat omkring.
Och hon har gjort väl.
Att tolka gudinnans väsen med naturens egen djupa, underbara röst är oändligt att föredraga framför en allmän (ty märk väl, jag talar inte om en och annan verk- lig konstnärinna) diletantmässig omsättning af hennes former och färger med olika konstarter.
Emellertid, utan verklig kärlek blir ju horti- kulturen lika diletantmässig som all annan konst, det vill säga, om man sysslar med den med biafsikt, för modet, för kvinnofrågan, af koketteri, af eko- nomisk beräkning, men med olust för yrket.
Men hur nära är det ej till hands att antaga att det just här föreligger ett område, där kvinnans kärlek till yrket kunde slå ut i full blomma.
Hur stämmer det ej med hennes väsen att handskas med lefvande varelser, hvilkas brodd och knopp det gäller att utveckla till fullgångna exemplar ge- nom ansandet, vattnandet, rensandet, stödandet, ympandet, klippandet m. m.
Och hvilket härligt arbete!
Att stiga upp med eller strax efter solen och röra sig bland dagg- stänkta blomkalkar vid det nyss väckta fågel - kvittret.
Att under dagens hetta njuta ro i fria luften under idogt arbete långt från stadens oro- fyllda larm.
Att se aftonen sänka sig kring de mörka rabatterna, där de lefvande väsen man framkallat ur deras sköte stå skimrande och pryd- liga i ordnade flockar, så vackra som blommor äro i aftonbelysningens rödaktiga strålar.
Och äro väl de matnyttiga växterna, hvilkas hälsobringande egenskaper man allt mer fått ögo- nen öppna för,ställda utom skönhetens råmärken?
Hur ha ej nederlandarnes penslar besjungit skönheten hos saftiga frukter.
Och folk med smak ha fått ögonen öppna för en del grönsa- kers dekorativa verkan.
Hvilken uppgift att sprida odlingens välsignel- ser öfver jorden allt närmare polerna.
Hur mån- get träd, hur mången ört, hur mången härlig frukt har ej visat sig kunna lefva i ett klimat, där man nästan tycker det är som en saga att finna dem, då man tänker tillbaka på platsens förr karga natur, och så denna vackra konst att med hortikulturens medel framkalla idel nya blomformer af skön art, dessa ur naturens eget sköte framlockade » kulturprodukter », som pedan- ter med en malplacerad axelryckning föraktfullt kalla dem, ehuru de med god smak äta selleri, persilja och andra matnyttiga växter, hvilkas ur- former för människorna inuebnro ett dödande gift- - Mången invänder: Hur många bildade kvinnor kunde väl i vårt land finna användning för sin IDUN utbildning i trädgårdsmästaryrket?
Vi skulle vilja påpeka alla de större landtgårdar inom Sverige, där ogifta döttrar gå sysslolösa, om landtgården föder dem, men söka sig ut, om landtgården ej gör det.
Under tiden arrenderar man ut träd- gården eller håller en aflönad trädgårdsmästare.
Med tillhjälp af en dräng för de gröfsta sysslorna kunde väl en eller ett par af gårdens unga kvin- nor sköta trädgården.
Våra villastäder, omgifna af större eller mindre trädgårdar, ha framtiden för sig.
Redan nu vakar oftast husmodern som själflärd amatör öfver trädgårdens skötsel.
Hur höjd och förfinad skulle ej odlingen bli, om dessa nitiska husmödrar hade djupare insikt i konsten, och hvilket uppfostrande undervisningsämne för villans barn!
Lika mycket tid och pengar, som en genomgången kurs vid en trädgårdsskola tar, kastas ofta ut af unga kvinnor på oanvändbara läroämnen och på små talanger, som af husmo- dern i regel ej vidare odlas.
Och därtill är detta arbete så hälsobringande, att säkert en del dyr- bara vistelser vid badorter kunde indragas.
Ofvanstående reflexioner framställas utan min- sta anspråk på att vara nya, helst man redan i vårt land i Östergötland under direktör Abelins ledning har upprättat en skola för kvinnliga hor- tikultörer och stipendier ha utdelats åt kvinnor, som ägna sig åt trädgårdsmästaryrket.
Men så pass ny är dock saken, att den ännu ej förlorar på att upprepas.
Dessutom kom jag att göra ofvanstående reflexioner i anledning af något nytt, som af en händehe fallit mig i hän- derna.
Det är en anmälan i Berlintidningen Kreuz- Zeitung, signerad med det aktade namnet v. Fatt- wcll, om en tysk undervisningsanstalt för kvinn- liga trädgårdsmästarelever, och bärande det vackra namnet » Schneckengrün ».
Belägen i konungariket Sachsen på sluttningen af Erzgebirge, omgifvet af djupa furuskogar, åt- njuter den ett så mildt klimat att persikor, apri- koser och praktrosor oskyddade ej taga skada af vintern, och ett så hälsosamt, att platsen först var bestämd till luftkurort.
Då detta förslag emel- lertid genom tillskyndande omständigheter, hvilka ej hade något att göra med ställets hälsoluft, stran- dade, köpte undervisningsanstaltens nuvarande föreståndarinna, baronessan Barth-Harmating stäl- let för sin anläggning, hvilken nu åtnjuter stats- understöd och högt anseende inom Tyskland.
Un- dervisningen är solid och omfattande, inackorde- ringen god och andan inom anstalten den ange- nämaste.
Kursen omfattar två år.
Den, som slutar förr, äger ej att få afgångsbetyg.
Den börjar hvarje l:a oktober, då man där ännu har sommarluft.
Priset för undervisningen är 25 mark i månaden samt för inackordering 60 mark, d. v. s. för det hela cirka 76 kronor månatligen.
Lärjunge äger dock att medtaga linne och bordkuvert samt sängkläder (madrass och säng hållas på stället).
Kall- och varmbad finnas inom anstalten samt ekipage till elevernas förfogande.
Inträdesvillkoren äro: en god hälsa, en allvar- lig håg, en bildning ej understigande en högre flickskolas mellanklasser, samt ålder ej under 15 år.
Fördelarne för en svensk ung kvinna att be- gagna sig af denna undervisningsanstalt äro dels att hon under godt skydd dock » kommer ut », att hon blir kunnig i ett språk, hvarpå vår må- hända bästa hortikultur-litteratur är affattad och att hon i ett gifvande klimat blir bekant med flere växtformer än i ett hårdare.
Det kunde ju vara roligt, om några af Linnés landsmaninnor komme dit, och ännu roligare om deras studier ntfölle så lyckligt, som omständig- heterna tyckas gifva vid handen.
Amalia Fahlsteät.
Af E l i s a b e t h Kuylenstierna.
yr \ ina Vide visste alldeles bestämdt, att f han skulle komma i dag — hennes siste friare, därför hade hon med ovanlig omsorg friserat sitt ljusa hår, hvilket bör- jade bli betänkligt tunt vid tinningarna, tagit på sig den penséefärgade klädningen med metallgarnityret och stänkt några drop- par violette de Parme i de yfviga spetsarna kring handlederna.
1897 Hon betraktade sig sedan allvarligt i spe- geln.
» Jaså, det var så les beaux restes af en firad societetsflicka togo sig ut!
Nå j a, inte illa, rätt omsorgsfullt konserveradt det hela, endast ett var ohjälpligt borta — ungdoms- fraichören. » Det ringde!
Där var han således redan, i god tid, det måste erkännas, men hon fick skynda att passa in sig i den lämpliga ramen: hör- net med palmgruppen, därborta vid fönst- ret, handarbete — en storartad lysduk — i knät och ansiktsdragen lugna, indifferenta.
Hon hade icke misstagit sig, det var han.
» Godmiddag, baron Örneskjöld.
Det var vänligt af er att ägna oss en stund af er säkert dyrbara tid, riksdagen.
» Hon hade rest sig till hälften och räckt honom handen.
Nu inbjöd hon honom att taga plats i fåtöljen på andra sidan o m det lilla bordet.
Förstulet betraktade hon hans aristokratiska profil med den något stora näsan, den litet för höga pannan och den fina, brunbleka teinten.
När han nu vände sig emot henne, såg hon också in i hans ögon, de voro obestridligen vackra och intelligenta.
Hans hållning var distin- guerad, hans dräkt au jour, utan att därför vara öfverdrifvet elegant.
» Jag hoppas fröken inte är för trött ef- ter balen i går — den var för resten ani- merad. » » Jaså, tyckte baron det?
För mig är den ena balen bara ett upprepande af den an- dra.
Man dansar och konverserar likadant hos herrskapet Y.
som hos herrskapet Z.
Det är så sällan något nytt tränger sig in i våra kretsar, där upplefver man ingen- ting, där hör man endast, hvad de andra upplefva, de som ha friska tankar. » » Hvilka menar fröken? » » De, som måste arbeta.
Man reformerar aldrig, så länge man själf står utanför, n e j, då viftar man bort det hela med sin sol- fjäder och hviskar i pausen mellan danserna: quel bruit pour une Omelette. » » Fröken är ironisk, bitter! » » Ja, man blir det, när den tiden kom- mer att man får sitta öfver en och annan dans, när man börjar räknas till francaise- damerna eller reserven, väggbonaderna i dunkla, litet melankoliska färger.
I går till exempel blef jag glömd — j a, jag säger så, för det låter bättre — f e m danser. » » Det märkte jag inte, då skulle j a g.
» » 2ih n e j, nej för all del, ni kunde inte kompromettera oss båda heller, dessutom är det ju löjligt att dansa, när man är fyllda trettioett år. » Hon lade bort broderiet, lutade sig tank- full framåt och såg ut på den tysta, fashio- nabla gatan.
» Det torde vara tämligen gammalmodigt att tala om ålder, » sade han, » man ut- vecklas tidigare eller senare, det är skill- naden.
» » Jag var fullt utvecklad vid sexton år, kände samma konvenansregler som nu, enda olikheten är, att jag då höll på dem, nu — ja, nu förefalla de mig många gånger idio- tiska.
Säg mig en sak uppriktigt, herr ba- ron, tycka ni män — äfven de bästa af er — o m tänkande kvinnor? » » Jag skulle tro det. » » Ja, att konversera med en stund, det tror ' jag också, men att lefva ett helt lif med?
» » Det beror på. »
1897 1 I D U N 117 » Sådana omvägar, » sade hon otåligt, sat så bra tillsammans, hon var dessutom » hvarför säger ni inte genast ' n e j ' i stället.
chic, ehuru han icke trott, att hon var så Hemmets kvinnor, de små blida väsen män- gammal: trettioett år!
H o n bar sina a r m e d nen vilja ha till hustrur äro en kategori, heder, men i alla f a l l.
Han bugade sig de andra, de som ofelbart bli vieilles filles ännu en gång, djupare, mera vördnadsfullt.
äro en annan.
De ha tänkt och grubblat, Hon stod ensam kvar, icke sorgsen just, till dess de fått ett skarpt veck mellan hon hade j u själf velat det så, men för- ögonbrynen, det är fult, mycket fult, tyc- vånad öfver sitt eget j a g, som nu hade ker ni inte det? » skurit upp den första sidan af hvardags- Hon pekade med ett smalt, hvitt finger historien: en gammal flickas lif.
mot sin panna.
» Fröken V i d e!
» » Baron Örneskjöld? » » Ni vet, hvarför jag kommit hit i dag, hvarför söker ni på allt sätt försvåra den £ n vädjan från Greklands till fråga jag vill göra er. » » Jag vill hindra er att framställa den. » Sveriges kvinnor.
» Hvarför?
— Då har ni lekt med mig. » » Det är möjligt.
Jag har lekt m e d många Svenska kvinnornas nationalförbunds cen- — har ni inte det?
— Men nu är jag ärlig, tralkomité har från Grekland mottagit föl- så ärlig, som man bara är, när man gjort jande uppmaning, som vi med nöje offent- upp bokslutet med sig själf och tänker liggöra, i hopp att mången bland dem, som börja på ny räkning.
Från och med i dag hysa intresse och sympati för grekernas är jag en gammal flicka.
Jag kunde ha va- frihetskamp, skulle vilja i sin mån under- rit ännu skonsammare och afrådt er från stödja det grekiska kvinnoförbundets be- att komma alls i dag, men — nå j a, rent hjärtansvärda företag.
spel — jag var inte säker på mig själf i Alla inflytande gåfvor skola genom svenska går afton.