Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Marta beständigt vankar I trägna bestyrens id; I tyngande hvar dagstankar Hon spiller den dyra tid.
— Och nattens skuggor de falla På österns vårliga kväll; Snart hvila i trygghet alla I Lasari frida tjäll.
Maria i drömmen röjer Än Mästarens blida drag, Och Marta med omsorg dröjer Vid kommande morgondag.
Men ljuft nasarenen blundar Inunder de älskades tak; Han hvilar från dag, som stundar, Han hvilar från sorg och vak.
Bland lärjungars råa skara, Där skall han väl åter snart I ljufva bilder förklara Sin faders rike och art; Och undrande ögon fastar På honom hans skara då: » Oss tyd den liknelsen, Mastar!
Vi kunna den ej förstå! » II.
(3nl ?ans son i Hain.
Det är i Nain, den sköna staden, Det är i vårens glada tid; I solljus skimra blomsterbladen Och himlen hvälfves blå och blid.
Det är i Nain — ett litet Eden, Där friden syns för alltid fäst ... Dock, se de mörka, sorgsna leden!
Har döden kommit hit som gäst?
Se midt bland friska blcmstervårar Där åter bärs ett lifvets lån: Där föres bort, vid bittra tårar, En död, sin moders ende son.
Och hon är änka: ack, hon känner Den tunga grafvens väg förut!
Och henne följa många vänner Till dödens mörka gårdar ut.
De skola henne se ' n ledsaga Till hemmets ödslig blifna vrå Och ömsom trösta och beklaga Samt vänligt mana: » gråt ej så ».
Och hennes tårar skola flöda Beständigt mer vid denna röst, Och såren åter börja blöda.
O, arma hugnad!
Sorgsna tröst!
Då nalkas han, som helår såren, Som skänker kvalda hjärtan frid; Han stannade och tog på båren, Och skaran bidde tyst därvid.
Och hör, ifrån hans läppar ljuda Uppståndelsens och lifvets ord: » Statt upp! » lian höres mäktig bjuda, Och döden är tillintetgjord.
De Uti Och Och äro åter i sin hydda, sitt eget, varma bo; smärtans stunder äro Ijuflig blommar vårens flydda, ro.
ville göra till trälar, står som ett kraftigt manande exempel för alla tiders mödrar.
Huru otaligt många sådana få icke i vår tid klaga öfver, att deras söner och döttrar göras till trälar under otrons, njutningslyst- nadens, osedlighetens och många andra on- da makters välde.
Måtte icke dessa mödrar därvid glömma — om de än såsom denna kvinna stå ensamma och medellöse — att bönen och särskildt modersbönen är en makt, genom hvilken det förlorade barnet kan återgifvas sin moder!
Den rika sunemitiskan ägde icke heller med alla sina skatter och jordiska ägodelar något annat medel, hvarigenom hon kunde återfå sin son.
Den enkla, gripande histori- en om denne sons sjukdom och död åter- upprepas i tusen sinom tusen familjer ännu i dag.
Då sonen, som gått ut till sin fader bland skördefolket, vänder sig till honom med denna smärtuppfyllda klagan: &gt;Mitthuf- vud, mitt hufvud! », vet fadern ej något bättre medel än att sända honom till hans moder.
Och af denna moder anföres ej ett enda yttrande af klagan eller sorg, då hon emot- tager den sjuke sonen, det säges allenast så rörande enkelt: » Och han satt i hen- nes knä till middagstiden, då han dog. » Det behöfver ej heller sägas mer.
Hvarje modershjärta känner och förstår dock, hvad denna moder kände.
Och i dessa enda ord: han satt i hennes knä till m i d d a g s t i d e n.
ligger en hel värld af moderskärlek inne- sluten.
ställe säger till sin lärjunge: » vetande att du från barndomen känner de heliga skrif- terna, som kunna göra dig vis till frälsning genom tron i Kristus Jesus » (2 Tim. 3: 15), kunna vi för säkert antaga, att det just var genom denna sin fromma, troende mo- den, sonen fått denna kunskap.
H v e m konung Lemitels moder var, säger oss ej skriften, men i de förmaningar hon gifvit sin son (Ordspråksb.
31) har hon själf karaktäriserat sig såsom en from, äl- skande, vis och gudaktig moder och kvinna.
Och det kvinnoideal hon däri framställer träder ännu efter årtusenden lika skönt och härligt emot oss såsom en alltid gällande mönsterbild för kvinnan, vare sig hon är jungfru, hustru eller moder.
Och de af vår tids mödrar, som i likhet med dessa fromma, bedjande kvinnor bära fram sina barn i bön inför Herren, skola ock för visso erfara bönens välsignelse, och deras barn skola — såsom konung Lemuel säger — stiga upp och prisa dem.
Fanny Ghrysander.
* Första honoraret.
En påskhistoria för Idun.
J !|pTjur man börjar? » upprepade den frejdade «§Me artisten och följde ett ögonblick tankfullt cigarrettens rökhvirflar, hvilka damerna för hans skull tålde.
» De flesta med att kludda ner allt, Men när då allt hopp tycktes vara ute, som råkar i deras väg, om inte annat så med en uppgifver denna älskade, energiska kvinna bit kol eller krita, ifall resurserna äro små och så naturligtvis taga snubbor och luggar, ända dock icke modet eller hoppet.
Beslutsamt tills någon med auktoritet råkar få se kluddet rider hon själf upp till gudsmannen på och utbrister: » Nej men.
det här är ju verk- * Karmels berg, och då Elisa på hennes be- liga konstnärsanlag! » Då brukar bladet vända dröfvade ord vill sända sin tjänare, att den- sig — det är den gamla historien.
» » Som blir evigt nv, &gt; afslutade patetiskt en ung dam, som ne skulle lägga profetens staf på pilten, ut- ännu väntade på visdomständernas ankomst.
Bedjande mödrar.
brister hon med hela styrkan af ett bed- » Och lika gammal och vanlig, » fortsatte må- jande modershjärta: » Så sant Herren lef- laren, » är historien att de flesta börja i nöd och \ l / pl) ärmast med anledning af den behjär- ver och så sant din själ lefver, skall j a g försakelse, med alla möjliga motigheter och hin- der, som armodet och folks likgiltighet lägga i &lt;PB % tansvärda uppsatsen i n:r 10 af Idun icke släppa dig. » Hvarpå profeten står upp vägen.
» och följer henne.
Och så blef genom ho- » Bed med oss mamma! » vill j a g från den » En sådan tidig erfarenhet, » menade den unga heliga skrift framdraga några exempel på nom sonen för andra gången gifven till den damen med psykoplogisk djupsinnighet, » måste bedjande mödrar samt på de välsignelserika bedjande modern.
Och o m henne heter det lämna märken efter sig för hela lifvet — jag » Och hon kom, föll föreställer mig så väl, hur dylika tidiga pröfnin- följder det har med sig, då en moder beder slutligen så skönt: gar för alltid sätta en viss prägel af tafatt stel- ned för hans fötter och böjde sig mot jor- het på hela uppträdandet och då och då tynga med och för sina barn.
den och tog sin son. » ned sinnet med svårmodiga minnen.
Det där Där se vi den bedjande Hanna, som kallar sin son Samuel
Dessa stå, att ni började som en lyckans gullgosse i såg sig bönhörd, utgjuter sitt hjärta i en skön, båda fromma, ödmjuka kvinnor, som vi i idel sötebrödsdagar. » högstämd lofsång samt gifver sin son helt i och med deras moderskap först lära känna, » Jojo, det kan nog hända det, » sade konst- Herrens tjänst.
Och en son, född och fostrad börja detta med att i lof och tacksägelse nären och drog godmodigt på munnen.
» Emel- under så oaflåtlig bön, åkallan och tacksä- utgjuta sitt hjärta inför Herren i de mest lertid kom jag att tänka på en, som just började under allt annat än ' sötebrödsdagar ', jag kan ju gelse, kunde icke heller blifva annat än högstämda och inspirerade ordalag.
få anföra en episod ur hans barndom: » välbehaglig inför både Gud och människor », Och det motto: » Si Herrens tjänarinna » För åtskilliga decennier sedan lefde på ett såsom denne Samuel ock blef.
(1 Sam.
kap. med hvilket Maria invigde sig till moders- litet magert torp en några och trettio års änka, 1 och 2.)
kallet, var hon ock trogen till det sista, mor Anna, med sin åttaårige son Sven.
Mor Anna fick ta hårda nappatag med den karga jord- Samma fromma bedjande sinnelag, sam- såväl då hon själf med genomborradt hjärta, lappen för att aftvinga den så pass mycket äring, ma innerliga tro och upplysta förstånd fin- förkrossad, men ödmjuk och stilla, står in- att man inte rent af svalt ihjäl.
På spanad och na vi äfven hos Simsons moder, och sonen vid sonens kors, som då vi slutligt finna trasmattor skrapade hon ochså ihop en slant, var j u äfven här en Guds nazir, med hvil- henne efter Jesu himmelsfärd med den sam- och hur det var, så knallade det och gick på Guds försyn år efter år.
ken Herrens ande var.
(Dom.
lade lärjungaskaran » framhärda i bönen ».
Vid den tid, då Sven fyllde åtta år, hade mor I 2 Konungab.
4:de kapitel läsa vi om (Ap.
1: 14.)
Anna legat sjuk i flere veckor, och den sista hö- tvänne mödrar: den fattiga änkan och den Och att Kristus själf alltid med den in- nan, en duktig värphöna, hade i en korg fålt åka rika kvinnan i Sunem.
Den fattiga änkan, nerligaste kärlek och barmhärtighet tog sig till staden för att säljas.
Det närmade sig till påsken, och Sven började tänka på ägg — den som icke ägde mer i huset än en kruka an, tröstade, hjälpte och hugsvalade de idén fick han inte ur hufvudet, det skulle vara olja, hade dock gemensamt m e d den rika mödrar, som kommo till honom, det se vi något till godt för stackars mor, som ännu var så kvinnan ett älskande modershjärta och ett af de sköna berättelserna om änkan i Nain, klen, att hon knappt kunde gå uppe — men värp- gudaktigt, förtröstande sinne.
Och hennes den kananeiska kvinnan och mödrarna, som hönan var borta.
Det arbetade i Svens hjärna af mångahanda kärlek till de båda sönerna och hennes tro buro fram sina barn att af honom välsignas.
Slutligen tyckte han, att ett ljus gick på, att Herren är en hjälpare i nöden, visa sig En moder, o m hvilken man kan vara för- upp för honom, men han nämnde ingenting för ock vara en makt, som åstadkommer under- vissad, att bon bad för och med sin son, mor.
Han gick till herrgården och pekades af verk.
Denna den fattiga änkans bönfallan- är Thimolei moder Eunike, o m hvilkens husmamsellen få ett par dussin afrifna rena sidor de vädjan till Herrens profet o m hjälp för oskrymtade tro apostelen Paulus vittnar (2 af gamla bref.
Papperen voro visserligen gul- nade i kanterna, men det betydde mindre.
sönerna, hvilka hennes mans borgenärer Tim. 1: 5).
Och då han på ett annat Nu tog Sven fram sina förnämsta skatter, en Ty jordens sköna påsk är inne, Det vissna nu i grönska byts; Och tröst får hvarje sorgset sinne, Då dödens starka fängsel bryts.
till mer än hälften länsad färglåda och en stor röd blyertspenna, hvilka han också en gång fått på herrgården.
Och så börjades från morgon till käil ett ri- tande och målande, så att snart alla arken voro fulla af brokiga » gubbar » och » gummor » i de underligaste skepnader.
Inte ville mor Anna hindra gossen i hans nöje, hon log och tänkte: » Ger det inte bröd, så ger det inte heller nöd. » Han var ju bara barnet och kunde gärna få hållas med si!
t lekverk.
» Hvad ska du med allt det där? » frågade hon dock slutligen.
» Gå till stan me ' et, » förklarade Sven tryggt och någon vidare upplysning gaf han ej.
Modern hade ingen invändning att göra, och en förmiddag traskade Sven med sitt » tafvelgal- leri » inrulladt i ett stycke skinn i snöslasket in till staden, till hvilken det var omkring en half mils väg.
Han tog till mor Annas undran också en korg med sig.
Som bekant växlas på vissa orter i Sverige s. k. påskbref, innehållande symboliska tecknin.
gar från » Blåkulla », trollpackor på kvastar etc. och öfver hufvud taget alla möjliga och omöjliga bilder, som en fruktsam fantasi förmår alstra — alltsammans presenterande sig i brokiga färger- Under målningen skrifver brefvets afsändare van- ligen vissa traditionella verser, såsom Sopa, raka, smörjehorn Sänder jag till resedon.
Akta dig för stubbar och stenar, Kvistar och grenar, Så att du inte blir blinder och haltGr Och trillar som en välter.
Ursäkta min lilla, Jag skrifver så illa, Jag satt i mitt kök Uti dam och i rök, Och pennan var stackot, Och bläcket var blackot ...
Detta bref är skrifvet sent om en morgon och tidigt om en afton, i det sneda huset med den vridna skylten på den krokiga gatan till höger om tuppen, som gal, när månen går ner i en skinnpäls.
Din vän Pelle i Blåkulla.
O. s. v. Utanskriften formuleras med förkärlek sålunda: » Till det största trollet ... mamsell Den eller herr Den.
Påskafton. » Dessa bref, förseglade med rödt lack, hvari en fjäder fästs, inslungas under påskaftonen oför- märkt i adressatens bostad — det gläntas allte- mellanåt på förstudörren, ett bref kommer in- dansande på golfvet; hvem gifvåren är, det är och förblir länge en hemlighet — i alltihop lig- ger en viss mystisk tjusning, som sätter barnens nerver i spänning och till och med berör de äldre.
Det fanns och det finns väl ännu » påskbrefs- artister ».
Dessa måla » gubbar » och sälja dem till de i konsten mindre förfarna.
Sven hade förra påsken lagt märke till en så- dan slags kommers i staden och vedervågade nu helt dristigt det stora steget att blanda sig i kon kurrensen.
Han stannade vid den mekaniska verkstaden, där han kände några arbetare, för hvilka han fick visa sina » gubbar ».
Arbetarne bläddrade i bundten, småskrattade vänligt och tyckte, att det där ju kunde bli något lustigt för deras barn.
» Hvad kostar den här påskmadamen? » frå- gade en af dem.
» Ett öre, » sade Sven och sökte oroligt i spe- kulantens ansiktsuttryck, om han möjligen hade tagit till för dyrt.
Märk väl, det fanns på den tiden äfven ett hälft öre!
Sven fick två öre för sin påskmadam.
Efter detta » handsöl » gick affären bland arbetarne så pass bra undan för honom, att han inom en half- timme sålt bortåt hälften af sitt artistiska kram och i fickan hade hela tolf skilling i utbyte.
Medan då Sven stod vid porten och fotfaran- de förevisade sitt galleri, for plötsligt från verk- stadstaket en smutsig snölavin ned midt på hela härligheten af målningar.
Sven torkade af pap- peren, så godt han kunde, men genom blötan hade största delen af hans verk fördärfvats, fär- gerna fiöto i hvarandra, och det var nära, att tårarna börjat flyta på Svens kinder — nu var det inte värdt att tänka på någon kommers vida- re ", .i. '
Då kom verkstadens ingeniör, hr Eklund, och fick syn på den bedröfvade gossen.
» Hur är det fatt? » frågade han deltagande och såg leende igenom den ramponerade » konstsam- lingen.
» Inte illa, inte illa.
riktigt bra till och med! » mumlade han och var riktigt intresserad af bil- derna, hos hvilka han tycktes se något helt an- nat, än att de bara voro illa tilltygade af vätan- » Men hvad är det här? » utbrast han och lu- tade sig med spänd blick öfver en af målningar- na, » en ängel med vingar — men hvarifrån har du fått ansiktet, gosse? » » Jag tror änna, att de ' ble ' mors ansikte, » hvi- skade Sven röd i synen, som om man kommit på honom med något odygdigt.
» Jag tror så med, » sade ingeniör Eklund sakta och såg länge på bilden.
» Den här taflan köper jag. » Och innan Sven visste riktigt till sig, höll ban en enriksdalorssedel i handen.
» Nu följs vi åt till din mor, » sade ingeniören, » hvar bor hon? » » Vid Lerbäcken.
» » Nå-å I » » Ja ' skulle allt köpa något i stan först.
. » » Hvad då? » » Agg åt mor, » sade Sven förlägen.
» Glöm då inte bort risgryn och russin heller, » sade ingeniören och såg nästan ömt på gossen, &gt;köp du, jag skall laga att det blir tillräckligt öfver af dina slantar ändå.
Och när du varit i stan och uträttat ditt ärende, så titta in till mig! » Sven uträttade sitt ärende och tittade med en vördsam fotskrapning in till ingeniören.
En stund senare sutto de i dennes kappsläde på väg till Lerbäcken, och ännu en stund senare sutto de båda i mor Annas stuga.
» Att jag ändå skulle återse dig, Anna! » sade ingeniören och tog hennes hand.
» Tänk så många år sen den där midsommardansen, då jag var fattig verkmästare och trodde, att jag skulle vin- na den vackraste flickan på bygden.
» » Tyst, ingeniören ... » Tårarna trängde i mor Annas ögon.
» Du gjorde ju förstås rätt, Anna, » sade ingeni- ören vemodigt, » man skall inte ge bort sig åt någon annan än den man har kär.
Det är därför jag inte gifvit bort mig ännu.
Nej, nu ska vi vara glada och språkas vid om pojken.
» Sven fick veta, att han hade anlag för kon- sten — kors, hvad det lät underligt i det vid- öppna barnaörat!
Han fick veta, att han en gång skulle få gå genom akademien — det lät ändå underligare, rent som en saga.
Men det kan ju upplysas redan nu, att tack vare iugeniören, » sa- gan sanning blef en gång ».
Då ingeniören rest sin väg, satt mor Anna ännu länge i djupa tankar.
» Mor! » sade Sven med glittrande ögon.
Mor Anna såg upp.
Sven pekade på korgen, som täcktes af skinn- stycket och de öfverblifna » påskbrefven ».
» Där ä ' ägg, risgryn och russin, » upplyste han.
Utan utan ett ord slöt mor Anna sin gosse i famnen.
» Ja, så där kan det börja för en och annan, » slöt konstnären med ett tankfullt leende, » det var mitt första målarhonorar, och det är inte öfver månget senare jag varit lika stolt och l3 ck- lig som då.
» 7 Erny.
* - Ett af den moderna läkarvetenskapens underbaraste kapitel är utan tvifvel frågan om sjukdomars be- handling medels hypnotisr.-., och då den främste föregångsmannen och kännaren på detta område i vårt land, d:r O. Wetter- st / and, i dagens Idun begynner en artikel öfver detta ' viktiga ämne, behöfva vi väl knappast rikta våra läsarinnors uppmärk- samhet på densamma, förrän deras lifligaste intresse måste vara väckt.
D:r W:s upp- sats utgör n:r V I I I i den värdefulla serien » Iduns läkarartiklar ».
Psykoterapi eller behandling af sjukdomar med h y p n o s och suggestion.
Af Doktor Otto G. Wetterstrand.
Jen medicinska vetenskapen är i våra da- ^Sy^ci gar rik på upptäckter af stor betydelse och praktiskt gagn.
Vi behöfva endast erinra om, huru forskningarna inom sjukdomsorsaker- nas område, särskildt bakteriologien, ledt till förvånande resultat, dem man för få år sedan knappast kunde ana.
Huru har ej bakteriolo- gien omgestaltat kirurgien?
Innebär ej den s. k. serumbehandlingen rika löften för fram- tiden vid botandet af do smittosamma sjukdo- marne?
Men just på grund af dessa stora framsteg, dem ingen kan annat än skänka sitt erkännande och sin beundran, har en viss en- sidighet blifvit följden, ett materalistiskt be- traktelsesätt har blifvit förhärskande, detalj- studierna ha tagit öfverhand och intresset för människosjälen har fått stå tillbaka.
Ett om- råde, som just därför, särskildt i senare tider, blifvit försummadt, är läran om de psykiska sjukdomsorsakerna.
Det var dock annorlunda förr, ty i slutet af förra århundradet och i början af detta idkades studier i denna rikt- ning rätt ifrigt i England och Frankrike, dal- man i allmänhet haft blicken mera öppen för sjnkdomens psykologiska sida, medan man i Tyskland har haft sin uppmärksamhet riktad mera på de materiella, med sinnena fattbara sjukdomsorsakerna.
Detta beror troligen till en del därpå, att många hysa en viss obenä- genhet för dylika forskningar med dessas kraf på en ingalunda ringa psykologisk insikt, hvar- igenom man förmår intränga i dessa dolda, på djupet liggande orsaker, som så ofta undgå den ytlige iakttagarens öga, och som likväl medföra en sådan återklang inom organismen.
En psy- kologisk analys af en lidande, af det sätt, på hvilket sjukdomen uppkommit, af själfva sjuk- domen blir allt mer och mer af nöden.
Den praktiska följden häraf skall blifva, att den sjuke, för att blifva kvitt sitt lidande, måste säras af den sakförståndige läkaren att begagna lig af sina själskrafter, vare sig för att kunna botas eller för att finna lindring.
Detta är ej möjligt utan ett djupare studium af människo- hjärtat, dess lidanden, dess hemliga ängslan, dess oro, dess kval och ve.
Allt detta kan läkarekonsten icke med en afvisande åtbörd se ned på, den kan icke längre försumma forsk- ningar i dessa riktningar, en reaktion har också trädt i dagen just i och med den moderna suggestionsläran jämte dess praktiska konse- kvens psykoterapien eller konsten att på rent andlig väg behandla och bota sjukdomar.
I alla tider ha läkare användt psykiska me- del vid sjukdomars behandling, men det är först genom en ende läkares snille, D:r Lié- beaulfc i Nancy, som en sådan behandling blif- vit satt i system och en metod blifvit skapad, hvarigenom en psykisk behandling förmår ut- veckla alla sina välsignelsebringande verkningar.
Det är denna psykologiska skola, som uppstått i Frankrike och som nu räknar talrika an- hängare bland läkare i de flesta civiliserade länder — dess läror doceras praktiskt och teoretiskt vid universiteten i Paris, Nancy, Montpellicr, Liége, Wien, Ziirich, Charcow,
Valladolid och Genua — det är denna skola, som lärt oss en praktisk förfaringsmetod vid sjukdomars behandling, jämte det den teoretiskt sökt förklara den verksamma mekanismen här- vid.
Innan denna behandlig och dess innebörd skildras, skola några exempel belysa det .sak- förhållandet, att naturen i alla tider utfört och ännu utför kurer på rent andlig väg, men till fälligtvis och alldeles oförbcredt, medan vi nu metodiskt eftergöra om ej samma sak, så dock liknande, men under helt andra förhållanden.
Det är allmänt bekant, att vissa själstillstånd på mångartade sjukdomar utöfva ett tydlig " in- flytande.
Vi känna alla, huru det ej så sällan inträffar, att tandvärken försvinner, så snart man befinner sig i tandläkarens mottagnings- rum.
Professor Glas i Upsala brukade berätta historien om cn kvinna, som sedan flere år var sängliggande af lamhet och som vid ut- brott af eldsvåda i samma hus, där hon bodde, blef så förskräckt, att hon sprang upp ur sängen, fullkomligt botad från sin lamhet.
Pro- fessor Glas nämnde ej, så vidt jag nu kan er- inra mig, om arten af den lamhet, hvaraf hon led.
Om följande fall, där sjukdomssympto- merna bestodo i nervsmärtor i ena höften och benet hos cn ung kvinna, säger däremot Sir Benjamin Brodie, som berättar det, att det var af hysterisk natur.
Hon föll, under det hon red på cn åsna ned på marken, och ögon- blickligen försvunno alla sjukdomssymptomerna.
Hon kunde gå alldeles obehindradt, utan att hon kände den ringaste smärta, hvilken ej hel- ler vidare inställde sig.
1 båda dessa fall var det förskräckelsen, som verkade botande.
Ett annat fall af hysterisk sjukdom, som berättats för mig af en yngre kollega, och som bevitt- nades af dennes far, hvilken som läkare skötte patienten, är följande: En medelålders kvinna hade under många år varit sjuklig och klen, företeende sådana symptomer, som karaktärisera sjukdomen såsom en blandning af hvad vi nu kalla neurasteni och den sedan gammalt kända, men både af läkare och allmänhet misskända sjukdomen hysteri.
Hon hade under hela vin- tern ständigt legat på sin soffa, klagande än öfver ett, än öfver ett annat.
Så kom våren, men tillståndet förblef oförändradt, hon kunde ej lämna sina rum.
En vacker, solvarm dag lät hon dock bära sig ned i trädgården jämte sin soffa, och hon njöt i fulla drag af det vackra vädret.
Medan hon låg, kommer hon att vända på hufvudet och får se helt nära sig en gumse i en mycket hotande position.
Hon blef så förskräckt, att hon plötsligen springer upp från soffan med nytt lif i sina lemmar och upp i huset, och från den stunden var hon och förblef också för framtiden frisk.
Se här ännu ett, synnerligen intressant fall af hysterisk sjukdom, som blifvit beskrifvet af Sir Benjamin Ward Richardson.
En ung flic- ka, som vistades i Indien, var där vittne till förevisningar och konststycken vid en religiös högtidlighet.
Hon såg en man, på hvilken benen drogos upp mot kroppen och där stadigt fasthöllos.
På flickan gjorde denna syn ett sådant intryck, att man nästa morgon fann henne oförmögen att resa sig upp ur sängen, emedan det ena benet var fast uppdraget mot bålen.
Detta tillstånd varade flere månader osh hvarken genom öfvertalningar eller kraft- medel kunde patienten förmås att räta ut be- net.
Under kloroformens inverkan kunde be- net med lätthet föras i sin normala ställning, men så snart dess verkan var öfver, drogs benet åter upp i sin onaturliga ställning.
Med sitt sjuka ben återvände den unga damen till England.
Medan hon en dag var sysselsatt Begär hos Eder specerist i Stockholm och de flesta lands- ortsstäder med att spela schack, började benet sakta räta ut sig och strax kunde hon stödja på detsam- ma.
Från denna stund blef hon frisk.
Här var ej någon sinnesrörelse orsaken till hennes tillfrisknande, don spänning och ifver, som åtföljde schackspelet, kom henne, som hon sedermera upplyste om, att helt och hållet glömma sammandragningen.
Förut hade tanken på denna aldrig ett ögonblick lämnat henne.