Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vare långt från mig att nedsätta ett sådant bevis på vänskap, där den, som har mycket eller mera, delar med den, som intet har.
Alla människor behöfva sina pengar, och till och med de rikaste göra en uppoffring vid att skilja sig från dem.
Men det finns andra saker, som sätta vänskapen på hårdare prof.
Hur många finnas, som kunna uppoffra ett nöje, lemna eller afbryta ett ar- bete för att hjälpa en vän?
Hur många skulle kunna vaka en natt med en, när det gäller sjukdom eller död?
Och hvilken vän kunde, om det gällde ett offent- ligt uttalande om något man har sagt eller gjort, ha mod att motsäga sitt parti, att ri- skera att stå ensam, om än blott för en dag, för att försvara eller förklara en?
Jag tror, att hvar och en af oss kan räkna de gånger en vän på ett sådant sätt har gjort en uppoffring för oss., gifvit sin tid, sitt ar- bete, sin bekvämlighet, satt sin fördel eller popularitet på spel för vår skull.
En vän i sorgen är en stor hjälp.
— Man skall icke begära för mycket.
Ett besök, ett vänligt ord, ja, endast en vänlig blick kan vara välgärning för ett lidande hjärta.
Jag erinrar mig som ett oförgätligt minne ett uttryck hos en person, som tyst tryckte min hand till tecken på deltagande i en stor sorg jag hade haft.
Den sanna värme detta ansikte uttryckte gjorde mig mera godt, än ord kunna säga.
Jag kände endast litet denna människa, men hon måste ha varit min vän.
gar omkring sig, — j a, räkna då de vänner, som komma 1 Det finns ett franskt ordspråk, som säger: » I den medgång vi ha finns det alltid någonting, som grämer våra bästa vänner. » Det är ett bittert ord, men det har nog sin sanning, om man bara vill borttaga ordet: » bästa ».
Våra » bästa vänner » — eller vår vän — ty det finns icke många, som kunna räkna dem i pluralis, — är naturligtvis alltid den, som först och varmast af alla skall glädja sig öfver vår medgång, finna den välförtjänt och berättigad, därför att han känner det bä- sta i oss och förstår det.
Men de vanliga så kallade vännerna äro af- gjordt de, som mest af alla vilja kritisera oss, vilja finna det svårast att erkänna någon som helst anledning till vår lycka och icke kunna få det öfver sina läppar att säga en ett vän- ligt ord i en sådan stund.
De påminna en tyvärr allt för ofta om hönans anmärkning i Anderseos: » Den fula ankungen ».
» V i säga dig obehagligheter; därpå skall man känna sina s a D n a vänner! » Vid sådana tillfällen, då man har lyckats, är det alldeles märkvär- digt, hur dyrbart hvarje uppmuntrande ord förefaller våra vänner.
Man skulle kunna tro, att hvarje ord kostade en dukat, så svårt har man att komma fram därmed.
Orsaken där- till har jag aldrig kunnat riktigt förstå.
Man skulle väl icke kunna finna den däri, att hvad som hos oss eller i vårt arbete kan behaga obekanta, just det behagar icke våra vänner.
Jag tror icke, att det är orsaken.
Tigger man om deras vänlighet, önskar man direkt deras dom, skall det ofta visa sjg, att de verk- ligen, fastän högst ogärna, måste erkänna, att vi denna gång lyckats, att kanske både vi själfva och vårt arbete kan ha ett visst värde.
Icke heller kan man antaga, att denna yt- terliga reservation kommer af ett ömt bekym- mer för vårt andliga väl, en förskräckelse för att göra oss fåfänga, skrytsamma, — med an- dra ord » skämma bort » oss.
» Våra vänner » veta nog, att gamla förståndiga människor icke taga någon skada af en vänlig uppmuntran el- ler uppriktig lyckönskan.
Jag vill icke ens tänka, att det skulle vara afund.
Det skulle vara för simpelt.
(Forts.) Också har jag tyckt mig erfara, att sorgen visar mer än något annat, att det bland män- niskor finns en hel del medkänsla för andras sorg.
Ens sanna vänner glömma en icke i sorgen.
Till och med de tystaste och kyligaste kunna då gifva bevis på, att de hålla mera af en, än man hade anat.
Också har jag sett, hur vänners ömma deltagande kan bära en stor sorg, som böljor bära en båt öfver ett grund, tills den åter kan flyta på djupt vatten.
En verklig vän sviker icke i motgången.
Han kan icke härda ut att se sin vän lida.
— Men något som han ofta icke heller kan tåla att se, är att en vän har — framgång.
Det är icke blott i motgången, det är kan- ske mest i medgången man skall känna sina bästa vänner.
Om man är sjuk, fattig, glömd och olycklig, rörs lätt en väns hjärta att komma till en.
(Det är blott de allra simp- laste människor, som försvinna från sina vän- ner, när nöden kommer.)
Ar man nära att drunkna, finns det gärna någon, som vill vara nog ädelmodig att draga upp en.
Men går det godt för en, har man för omvexlings skull medgång, icke just pen- gar oeh öfverflöd att bjuda på, men sympati, uppfattning, kanske till och med bifallsyttrin- Vid pensionen.
adame de Lassarre sköt bort sin tömda chokoladkopp, klämde fast binockeln och började därpå efter ett lätt » pardon » att öppna och genomläsa sina nyss med morgonposten anlända bref, medan vi, hennes 6 pensionärer, fortfarande hängåfvo oss åt frukost- bordets njutningar.
Madame var ett ståtligt frun- timmer med väl bildadt, vackert ansikte, som föga bar spår af årens framfart.
Hon var till börden fransyska, hennes man hade varit officer, men stupat i kriget, hvarefter hans maka öfvergifvit sina fäders jord och afflyttat till Schweitz, där hon öppnade en pension, mer för att tillfredsställa ett verksamhetsälskande o c h lifligt sinne än för ekono- misk vinnings skull, något som icke nog högt kan värderas, när det gäller att uppehålla sig för längre tid i främmande land.
Däraf följde äfven, dels att madame endast emottog ett begränsadt antal pensionärer, 6 högst 8, hvarigenom något af familjelif var möjligt, i motsats till en del an- dra anstalter med sina ända till 20, ja 30 unga damer, där begreppet o m utrymme är nästan lika tänjbart som förfrågningarna om plats, dels att madames skara var utvald, d. v. s. ingen intogs utan noggranna personliga meddelanden, hvarige- nom pensionen stod i mycket godt rykte och platserna voro synnerligen eftersökta af folk från åtskilliga jordens länder.
Här satt Englands re- presentanter, två unga misser Brook, systrar, tvil- lingsystrar tror jag till och med, litet fräkniga, ljusa, tämligen obetydliga, men med af kropps- öfningar härdade lemmar innanför den lediga grå linnedräkten.
Ytan var tämligen intresselös, men man kom snart underfund med, att inom båda fanns en energi, en uthållighet, något af » go a head » som förde dem rakt till målet, hvilket det nu gällde, en i molnen försvinnande bergstopp, ett mognadt beslut eller något annat.
De vistades mest för sig själfva, med ingen af oss andra stodo de på vänskaplig fot, med ryskan nästan på liendt- lig, åtminstone försummade hon sällan något till- fälle att reta dem till vrede, något som roade den lilla, tjocka tyskan, fröken v. Rathen, alldeles ofantligt.
Hon utgjorde, efter egen tanke, det för- näma elementet i pensionen.
Hon hade en on- kel, högt uppstigen på ärans stege, beklädande någon framskjuten plats i det tyska kejsarriket, hennes föräldrar tjänstgjorde vid ett af de tyska furstehofven, själf var hon trolofvad med en ung militär, » min kusin kavallerilöjtnanten », hvilken hela pensionen kände genom allt, som den lilla medelsamma tyskan beredvilligt berättade om sina familjeförhållanden.
Hon skulle nu under ett års tid bilda sig i pensionen, .för att därefter föras ut i världen, presenteras vid hofvet, gifta sig med kusinen, en gång i framtiden intaga moderns plats bakom furstinnans stol och lefva lycklig och nöjd till sin död.
Sonja Petrowska, ryskan, kunde aldrig förlika sig med detta långa lifsprogram, och därom ut- kämpades mången het strid dem emellan.
» Att gå », sade ryskan, » hela sitt lif på en slät väg, Kungl.
operan öppnade i lördags åter sina por- som andra banat för en, att veta sig gift o m ett tar med en repris af Gounods » Faust ».
På sön- år, o m tio år vara uppasserska åt en liten furst- dagen gafs den populära » Konung för en dag » inna », här rodnade tyskan af vrede öfver titeln, samt i måndags » Regementets dotter » och balet- » och så låta lifsdagarne löpa, utan att själf taga ten » Undina ».
Repertoaren är för öfrigt med hän- ett själfständigt steg. » Nej, det var tysk kälkbor- syn till det större antal resande, som vid denna gerlighet, bättre då att vara fri, fri som fogeln i tid plägar besöka hufvudstaden, uppgjord med be- luften.
römvärd omvexling.
» Som första bästa skjuter vingen af », invände Flere nya operor komma att under det nu in- tyskan.
gångna spelåret upptagas.
» Nej, som lyfter den så högt, att lifvets små- Kungl, Dramatiska teatern gifver o m torsdag sin aktighet ej når honom. » första föreställning för säsongen, då skådespelet Ja, ryskan var verkligen fri I Långt in i det » Ära » uppföres.
På fredag gifves lustspelet » Ett ryska riket sträckte sig milslånga jordvidder, som lysande parti ».
voro hennes, alltsedan den dag hennes fader, den Personalen blir i det närmaste oförändradt den- | unge fursten, från en jakt bars hem, lemlästad samma som förra säsongen, förstärkt med följande och döende.
Makan med den lilla Sonja sökte nyengagerade: fru Anna Sternvall, fröken Lotten sig väg till Frankrike, moderns hemland.
Hon Seelig samt hrr Mauritz Grunder och Georg Törn- gifte snart o m sig, och Sonja dref därefter som qvist.
en redlös farkost på oceanens vågor.
Än i mo- derns hem bland gäster och främlingar, än gömd Vasatealern började i går sina förberedande ar- och glömd för månader i pensioner och kloster, beten för säsongen med att kollationera » Adam så ihägkommen och befunnen vara något att bril- och Eva », lustspel i 4 akter, bearbetning af Ha- jera med, något för en mor att visa, indragen i rald Molander.
sällskapslifvet, innan hon ännu trampat ut barn- skorna, bortskämd, firad, smickrad, brådmogen o c h mätt till döds af ett jäktande sällskapslif, in- nan ännu hennes jämnåriga införts däri.
Så en dag märker hennes mor, att dottern bör- jar tränga henne själf i skuggan.
För första gån- gen på mycket, mycket länge andades Sonja ut vid förslaget att för någon tid draga sig tillbaka till någon schweitsisk pension för att hvila ut.
» Hon kom », sade madame de Lassarre, » som en vingskjuten liten fogel, som tarfvade vård o c h omsorg, en fogel, som ett nervretande sällskaps- lif jagat för tidigt ur barndomens, ur ungdomens förtrollande land. » Ingen ser så skarpt s o m ett barn.
Sonjas skarpa ögon hade trängt bakom mången mänsk- lig förlåt, och lifvet hade lärt henne, hur ganska ofta de utsökt vänliga orden stamma från ett hjärta, uppfyldt af agg; och så hade hon vant sig att bära sina bästa känslor inom sig själf, tills alla trodde, o c h hon själf nästan med, att hon var lika kall o c h intresselös, s o m hon såg ut.
Hennes skarpa tunga tyckta om att utdela hugg, och, undantagandes en enda, gick ingen, knappt en gång madame själf, fri därifrån.
Denna enda var dottern till en italiensk sångare, som sett myc- ket goda dagar, under hvilka han äfven en gång sjungit sig in i madames hjärta, så att hon se- dermera gjorde ett undantag och upplät sin pen- sion för hans dotter, en stor ära, då, s o m hon sade, den eljes var noga stängd för personer ur denna sfer.
Hans glanstid hade emellertid utgått, när hans ömt älskade maka togs ifrån h o n o m af allherska- ren döden.
» Jag sörjde », sade han en gång, då han besökte sin lilla ros, » jag sörjde så, att jag icke kunde sjunga, o c h när slutligen nöden tvang mig därtill, hade jag förlorat mina bästa toner. » Därefter gick det ett steg tillbaka, han sjöng för en mindre kritisk publik för att kunna lefva och kunna underhålla sin dotter i pensionen, ty hon skulle få en god uppfostran, och den höga, friska bergsluften var så välgörande för hennes lungor.
Marina, eller sankta Marina, s o m hon kallades i pensionen, återgäldade trofast den varma kär- leken på sitt tysta, stilla vis.
Hon var vår lilla sångfogel och den fridens engel, s o m mången gång, när oväder hotade mellan de stridförande makterna, afväpnade ordkämparne genom sina milda ord eller klara toner.
Den sista slutligen af oss pensionärer var jag själf, den enda representanten för de nordliga landen.
Jag intog hedersplatsen vid madames sida och hade äran servera henne vid bordet.
Med ryskan stod jag på tämligen god fot.
Vis- serligen hade h o n förklarat, alt nationalhatet var outplånligt på många generationer, men jag åtnjöt icke dess mindre hennes bevågenhet, och fick där- igenom mer än de öfriga en inblick i hennes ka- raktär.
» Det var eget », sade madame plötsligt o c h såg upp från ett bref, » lady Threaton, vår nya pen- sionär, underrättar häri o m sin ankomst i kväll och säger hela liden » jag » och » mig ».
Hon måtte väl hafva något resfölje eller åtminstone en kam- marjungfru med sig. » » Det låter verkligen eget », sade misserna Brook.
» Tänk, jag trodde hon var fullväxt », invände furstinnan, » jag trodde icke, att madame tog emot späda barn i pensionen. » » Fullväxt är hon naturligtvis; j a g vet icke jag sagt annat. » » Ja, då måtte h o n väl kunna reda sig ensam. » » För er ryska kvinnor går naturligtvis allt an, men för en annan. » » Ja, vi engelskor, åtminstone de bättre, göra det ej. » » Då hör lady Threaton troligen till de sämre, hvilket förefaller litet eget, så god, gammal klang som det namnet har. » » Har haft, j a », replikerade genast miss Marthe Brook, » den nuvarande herrn tror jag ej man hör stordåd om. » » Skulle jag ett ögonblick få tillfälle att yttra, hvad jag vet o m familjen », sade madame, ej utan en liten spets i talet, » så är det, att gamle lord Threaton till Threatonhill vid fyllda sextio år gifte om sig med en ung dam från ett annat land, och alt han flackat världen rundt med henne i Uere år och betett sig s o m en narr s o m alla an- dra nygifta gamla gubbar och låtit sin fru strö guld omkring sig, s o m om hon haft ett haf att ösa ur; och nu är herrskapet på väg hem till det gamla stamgodset, som då blir för trångt för den unga ladyn Threaton o c h dottern i förra giftet lady Cecilia, som då i sin tur lyfter vingarne och kommer hit.
Och det är nu mindre underligt, ty styfmor och styfdotter ha nu en gång för alla litet svårt alt rymmas under samma tak.
Men att hon kommer ensam, det är det egna i saken och obehagligt i högsta grad för mig, då den sista delen af resan är så högst besvärlig för ett en- samt fruntimmer under denna årstid och verkar mycket nedslående, så att hela omgifningen får ett bedröfligt utseende. » Madame var riktigt upprörd, det var tydligt, att den nya pensionären stått mycket högt i hennes tank!, men nu genom detta, att anlända ensam, var på väg utför det sluttande planet.
» Om någon härifrån kunde möta henne vid sta- tionen och hjälpa henne ombord på ångbåten, så vore väl saken lätt hjälpt. » Det var sankta Marina, som kom fram med detta förslag.
Därefter kröp hon ihop, som en den där vill göra sig osynlig; det var tydligt, att hon själf icke ville vara denna någon.
Men ma- dame klarnade upp.
» Det var ett godt förslag, det vore en artighet å vår sida, som skulle slå an.
Själf kan jag dock verkligen icke gärna fara, det vore för uppmärk- samt, men jag är säker på, att någon af damerna med nöje vill göra sin nya kamrat denna lilla tjänst.
Ingen af oss tycktes dock vara lysten efter detta nöje, ingen anmälde sig.
Madame såg sig omkring, hennes blick stannade vid Sonja.
» Ni furstinna, som är så van vid resor, kanske ni vill vara god o c h möta ladyn. » Sonja lät armen med tekoppen sjunka.
» Möta en engelska! » utropade hon med ett så förskräckt tonfall, s o m o m madame hade före- slagit henne att emottaga och ställa till rätta för en vagnslast vildinnor eller dylikt, » en engelska, ne-ej. » Hon drack en klunk te för att hemta krafter efter ett så rysligt förslag, och, kikande öfver koppens kant, hade hon nöjet se, att hugget träffat, ty båda misserna Brook tuggade nervöst o c h hade stark färg på kinderna.
Fräulein var upptagen hela förmiddagen, ty hon skulle lära sig en ny grönsaksinläggning i köket hos Katharine, misserna skakade energiskt på huf- vudena, och slutligen måste jag erbjuda mig.
Klockan 12 gick jag o m bord på ångbåten.
Den ruskade som en kaffebrännare, så att färden var icke synnerligen behaglig.
När jag k o m fram, gick j a g till stationen o c h tillbragte där hela vänttiden i sällskap med en ung, blond amerikan, som berättade mig hela sitt lifs historia, sin fars och sin mors och troligen hade börjat med far- fars och morfars också, o m ej tåget hade signa- lerat.
Vi störtade ut.
Han skulle möta sin fäst- mö o c h svärfar, och där stodo vi sida vid sida på perrongen o c h granskade sällskapet.
En bro- kig skara störtade ut ur kupéerna.
Ett virrvarr af personager, kappsäckar o c h rockar, en språk- förbistring af tyska, franska och engelska, o c h — där, där måste hon vara, min dam, så måste en riktigt fin, genomfin engelsk earls dotter se ut.
Hon kom från kupéen med samma lugn, som om hon trädt ut ur sin egen förstugudörr, och resväskan och filtremmen gjorde det angenäma, solida intryck, som en noggrann, med smak ut- bildad persons effekter alltid göra.
Jag tilltalade henne på engelska, då jag var svenska och icke bättre beherskade de andra lefvande språken.
Då j a g nämnde min nationa- litet, såg jag till min förvåning, att hon ett ögon- blick betraktade mig forskande, liksom obehagligt berörd, men sade genast: » Jag är icke helt och hållet främmande för ert modersmål, men j a g ta- lar det ej. » Huruvida af oförmåga eller ovilja sade hon e j, men något, jag vet icke hvad, stämde mig för det senare.
Emellertid läto vi bära lady Threatons effekter till hamnen o c h giugo in på restaurationen för att äta middag.
Timmarna förflöto mycket ange- nämt och trots skymningen och ett intensivt regn gick hemfärden i » kaffebrännaren » ganska snabt.
Vid hemkomsten, kl. half 11 tog madame emot oss och vi superade på tre man hand.
Stockholm, Fredagen den 3 mars 1893.
N:r 9 (272) Prenumerationspris pr Idun m e d Modetidning och kolorerado planscher I d u n m.
9: » 7 » 5 Byrå: Redaktör och K l a r a v. K y r k o g a t a 7, 2 t r (Aftonbladets hus.)
P r e n u m e r a t i o n s k e r ft a l l a post- anstalter i riket.
FRITHIOF Träffas å b y r å n k l.
Peggy iland de banbrytan- de kvinnorna i vårt land, som ägt mod att trotsa den fördom, hvilken förr likt en mur omgärdade kvin- nan och utestängde hen- ne från det allmänna lif- vets verkningskrets samt såsom en boja fängslade och band hennes händer och hindrade henne från att själf förtjäna sitt bröd, intager Peggy Hård ett ganska framstående rum och torde därför väl försvara sin plats på Iduns första sida.
Hon var nämligen den första högättade kvinna, som lämnat salongen för att inträda i affärslokalen och utbyta kåsösen mot kontorsstolen.
I början af 1860-ta- let — således för om- kring trettio år sedan — var detta ett ganska djärft steg, som just ej häller åsågs af de mera konservativt sinnade med de blidaste ögon, hvaråt också en och annan rynka slog sig på mången fin näsa.
Ty arbetet hade då ännu ej här i Sve- rige lyckats tillkämpa sig sin ära och vunnit det erkännande, som med rätta tillkommer det, utan det betraktades som något mycket simpelt att befatta sig därmed — utglfvare: HELLBERG.
Annons » riN: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
70 öre p r u o n p.
TJtglfningstid: Hård.
isynnerhet för den ari- stokratiska damen, för hvilken nästan blott det husmoderliga kallet an- sågs vara det passande verksamhetsområdet; ett kall, hvilket ju ock, dess bättre, har sina höga och ädla anor från ur- minnestider i vårt kära fädernesland.
Det vitt- nar därför om ett för- domsfritt sinne, en själf- ständig karaktär med en fast och bestämd vilja att, under en tid då så små vyer och trånga å- sikter voro de bestäm- mande för den stora mängden, stiga af från den väl tilltrampade och bekväma allmänna vä- gen för att inträda på den obanade, skuggrika stigen och söka uppnå de nya och vidsträckta arbetsfält, som syntes framskymta i fjärran.
Detta steg tvekade ej Peggy Hård att taga, då ett nytt fält för hen- nes verksamhet öppnade sig för henne och hon blef erbjuden kassörs- tjänst uti Stockholms läns sparbank.
Dock ville hon ej — med det nobla sinnelag, som alltid ut- märkt hennes handlings- sätt — strax taga kas- sörsbefattningen om hand, emedan hon fann det motbjudande att i tjän-
06 1893 IDUN För att ernå fullkomning är det icke nödvändigt att göra ovanliga saker, men att göra vanliga saker ovanligt väl.
J^RÄNCIS D E j S A L.
sten ställas framom den äldre kvinnliga kam- rat, som hon strax fick.
Hon åtnöjde sig därför först med en bokhållarsyssla, till dess kassörstjänsten om ett par år blef ledig.
Så- som kassör tjänstgjorde hon sedan plikttroget, punktligt och noggrant till såväl styrelsens som allmänhetens stora belåtenhet i många år, tills hon på grund af sjuklighet måste be- gära afsked och då med hela lönen som pen- sion afgick ur tjänsten.
Den 11 september 1825 föddes Maria Margareta Peggy Hård på den vackra egen- domen Claestorp, belägen i närheten af Sköfde, hvilken för många år sedan ägdes och be- boddes af hennes föräldrar, statsrådet grefve Carl Gustaf Hård och hans maka Anna Margareta af Sandeberg.
Där förflöt hennes första barndomstid.
Begåfvad med lifligt temperament och ett lekfullt, skämtsamt och kvickt lynne, var hon en bland de muntraste i den stora syskonskaran, och föga tänkte den, som då såg henne under lek och ras yra omkring i den vackra parken eller flyga i kapp med fjärilarna på de blomstersmyckade och solbelysta ängarna, att hon en dag skulle fjättras vid kontorspulpeten med affarsminens allvarliga prägel öfver dragen.
Men, då det ekonomiska tillståndet redan under hennes faders senare lefnadsår började blifva mindre godt för honom, nödgades han sälja sin egen- dom och hyrde då det historiskt märkliga Håtunaholm såsom bostad för sin familj, hvilken efter hans död flyttade än till Upsala, än till Stockholm.
Och de af döttrarna, som ännu voro kvar i föräldrahemmet, önskade då att genom eget arbete själfva bidraga till sitt underhåll.
Men vi hafva dock, tyvärr, bland oss fost- rat en ansenlig flock, som förbrukar alla kropps- och själskrafter for att nå ryktbarhet, OLIKA DRIFKRAFTER.
bli bemärkt och, om intet annat, åtmin- stone omtalad i vidare kretsar än de, i hvilka Af Ave.
individen själf rör sig.
Inom konstens, litteraturens, sportens, ja, jurlifvet erbjuder ofta scener, hvilka på ett så slående sätt parodiera många själfva vetenskapens och religionens område företeelser i människolifvet, att man er- söka de tränga, knuffa, slingra och krypa sig far en oemotståndlig lust att blicka de i dylika fram till ryktbarhet; och nå dessa olyckliga, parodier spelande djuren in i ögonen för att förkrympta själar icke uppför backen till ryk- tets tämpel, så se de ändå en sidoväg dit: se, om icke skalken där tittar fram.
I ett hem såg jag en gång en hund och » ett uppseendeväckande själfmord ».
Jag har en gång sett ett dramatiskt anlagdt en katt, hvilka, att döma af deras dagliga lekar och gemensamma sofställe, måste vara djur af egen drift uppföra en parodi på denna riktigt goda vänner och kamrater.
Men den afart af mänskliga sträfvanden.
som kände dessa två nogare, visste, att Bella En gammal bok- och musikförläggare fick var en stor läckermun, som med lika stor för- en dag besök af en varelse, om hvilken man siktighet smög sig in i hönsgården för att icke i första ögonblicket kunde säga, om det dricka ur de nyvärpta äggen, som somliga da- var en misslyckad man eller dito kvinna.
mer smyga sig till konditorierna för att äta Håret, hufvudbonaden, ytterplagget tydde på tårtor och glace.
en manlig varelse; det vissna, skägglösa an- Och sedan skrämde Bella sin matmor ge- siktet jämte den omständighet, att människan nom att ställa sig, som om hon hade en myc- kom in i rummet med hufvudbonaden på, tydde på, att det var en kvinnlig, och den tunna ket klen matlust, det lilla fina kräket.
I sin ömma omsorg för Bella fann mat- stämman tycktes afgjordt bekräfta detta senare.
» Nå, fröken Ulla, är det ni! » hälsade henne modern ändtligen på att begagna afundsjukan för att förmå läckermunnen till att äta god, den gamle med ett kallt leende.
» Jag bekla- gar, att jag icke mera har tid att genomläsa mänsklig föda.
» Ä t nu, söta lilla Bella, eljes får lille Erik något nytt alster af eder orimligt flitiga penna. » » Därom är icke heller numera frågan.