Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Köparen lemnat obestridt så val det å merberörde hästar och persedlar satta värde som äfven att Afträdaren under uppgifne tiden besörjt och bekostat hästarnes utfodring; ålades Köparen att till Afträdaren emot qvitto genast utgifva fordrade beloppet med sammanlagdt 465 R:dr 44 sk.
R:gs. Vid pröfning af detta ämne efter vad emot utslaget, har Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Rlekinge genom
Dom den 28 Januari 1853 sig yttrat: ajl som de hästar samt munderings- och beklädnadspersedlar, hvilka af innehafvare utaf rusthållshemman anskaffas och underhållas i och för rustningens fullgörande, vore jemlikt hvad Kongl.
Förordningen om kronorusthåll d. 22 Februari 1749 derom innehåller, att anses såsom lösegendom och följaktligen, då de vid inträffad förändring med ägande eller dispositionsrätt till sådana hemman alltid måste, till följd af ändamålet med deras anskaffande, innehafvaren af jorden till handa hållas, borde, der annorledes icke blifvit öfverenskommet, af den sistnämnde ersättas, samt Kongl. Maj:ts åberopade
Dom den 1 Mars 1850, i tvisten om ofvanomförmälta rusthållshemman, icke innefattade stadgande, hvarigenom
Aflrädarens rätt till så beskaffad ersättning vore i någon måtto inskränkt; alltså och då skäl till ändring i öfrigt af Häradsrättens utslag icke förekommit, blefve dess domslut af Hofrätten giliadt och faststäldt; dock med rättighet för köparen, att i den mån omtvistade hästkreaturen under tiden från den 14 Mars till slutet af Maj månad 1851 varit i Kongl. Maj:ts och Kronans tjenst begagnade samt njutit underhåll, härför å den Afträdaren tillerkända foderlega njuta motsvarigt afdrag.
Sedan saken blifvit fullföljd hos Kongl. Majit, så gafs nådig Dom den 29 Augusti 1854, hvarigenom Hofrättens dom fastställdes.
Att hästar och munderingar skola anses såsom lösegendom, öfverensstämmer utan tvifvel med Kongl.
Förordningen den 22 Febr. 1749, och strider säkerligen ej heller mot någon annan lag eller förordning.
Men deraf uppkommer väl intet hinder, att ju rättigheten till sådan lös egendom kan vara oskiljaktig från rättigheten till sjelfva jorden, vid hvilken densamma bör finnas, och att detta är förhållandet med rustningshästar och munderingar vid rusthållen.
Till dessa hemmans utskylder hörer förbindelsen för deras innehafvare att hålla Kronan til! handa sådana för krigstjensten nödiga djur och persedlar.
När de på innehafvarens bekostnad anskaffas, sker det likväl icke för hans egen räkning, och han blir följaktligen aldrig deras ägare.
Men om han det icke varit under sjelfva den tid, då han ägt eller innehaft hemmanet; så kan han väl ej heller blifva det derigenom, att hemmanet af honom föryttras, eller till annan åbo öfvergår.
Hästarne och munderingspersedlarne måste således jemte det rusthåll, till hvilket de höra, frångå den afträdande och tillfalla den blifvande ägaren eller åbon.
Om öfverlåtelsen sker genom köp, så kunna följaktligen dessa och öfriga rustningsförnödenheter desto mindre från öfverlåtelsen skiljas, som sådant icke beror af köpares och säljares välbehag, utan Kronans rätt fordrar, att hästarne och munderingarne ständigt vid rusthållet finnas och för tjenstens behof till handa hållas.
Då således intet aftal emellan säljare och köpare kan äga rum, huruvida hästarne och munderingarne skola med fastigheten öfvergå till köparen eller icke; kan det också aldrig förutsättas, att dessa saker icke åtfölja saluaihandlingen, om jorden eller särskildt pris för dem behöft vara betingadt, ehuru tillfälligtvis någon gång ett särskildt aftal derom må hafva kunnat genom missförstånd träffas.
Köparens rätt i förevarande fall att erhålla rustningsförnödenheterna jemte sjelfva rusthållen synes mig derföre hafva varit ostridig. — lil — En person, som hade utgifvit skuldsedel pä 20,000 R:dr R:gs, men deri förbehållit sig att pä detta belopp få qvitta, hvad han i följd af tecknad borgen å fordringsägarens särskildta skuldsedlar, uppgående tillsammans något öfver samma belopp, nödgades utbetala, blef derefter af sysslomannen i fordringsägarens gäldbundna bo stämd till Umeå Rådstufvurätt med påstående om betalning, efter afdrag likväl af hvad han kunde visa sig hafva enligt förbehållet varit nödsakad utbetala till följd af nämnda borgensförbindelser; och vid målets afgörande hos Rådstufvurätten den 29 Sept. 1849 befanns förhållandet vara sådant, att sedan de i fråga varande borgensförbindelserna blifvit ingångna dels år 1846 för ett sammanräknadt belopp af 15,592 R:dr 41 sk. 2 r:st.
R:gs och dels 1844 för 3,000 R:dr banko; så hade Gäldenären den 8 April 1847, efter det förstnämnde skuldsedel blifvit utlärdad, prolongerat sin å skuldsedeln å 3,000 R:dr banko tecknade borgen med tre månaders uppsägning; äfvensom samtliga borgensförbindelserna befunnos vara infriade; vid hvilket förhållande
Sysslomannen medgifvit att från det omstämda beloppet 20,000 R:dr R:gs finge afdragas berörda 15,592 R:dr 41 sk. 2 r:st.; hvaremot rättighet att njuta qvittning för skuldebrefvet på 3,000 R:dr Banko blifvit Gäldenären bestridd samt Rådstufvurätten ansåg honom till denna qvittning icke berättigad, utan han förpligtades att till konkursmassan ofördröjligen utgifva återstående 4,407 R:dr 6 sk. 10 r:st.
R:gs jemte ränta.
Efter detta måls fullföljande hos Kongl. Svea Hofrätt, afdömdes detsamma der den 6
Maj 1851 på det sätt, att emedan det, emot hvad Gäldenären först i vadeinlagan hos Hofrätten påstått, destoheldre måste antagas, att med den af honom den 19 Juli 1844 å skuldsedeln på 3,000 R:dr Banko tecknade försäkran, att han för reversérade beloppet med utfäst ränta ginge i full och proprie borgen, varit afsedt, att han för hvad förskrifvet vore iklädde sig borgen såsom för egen skuld, som han inför Rådstufvurätten förklarat, att den 22 Febr. 1847, då han utfärdade sin omtvistade skuldsedel, han redan varit, till följd af borgensförbindelsens ordalydelse, från sin omförmälta borgen lagligen fri, hvilket kunnat äga rum endast så vida borgen varit ingången såsom för egen skuld, i hvilken händelse, jemlikt 4 § af Kongl.
Förordningen den 28 Juni 1798, samma borgen redan ett år, efter det skuldebrefvet fyra månader ifrån dess utgifningsdag den 17 Juli 1844 förfallit till betalning, upphört att vara gällande, derest lagsökning dessförinnan icke blifvit anställd; ty och som Gäldenären medgifvit, att han icke inom natt och år ifrån skuldebrefvets förfallodag blifvit för sin borgen lagsökt, samt han icke styrkt, att han före den dagen, till undvikande af lagsökning, med skuldsedelns innehafvare öfverenskommit att fortfarande vara för gälden ansvarig, eller att han före eller vid det tillfälle, då han utfärdade skuldebrefvet å 20,000 IV.dr, med fordringsägaren träffat nytt aftal om borgen för dennes i fråga varande skuld; funne Hofrätten, det Gäldenären, hvilkens anspråk på betalning ur fordringsägarens afträdda tillgångar för det infriade skuldebrefvet, deraf Gäldenären visat sig vara innehafvare, icke i denna sak utgjorde föremål för pröfning, ej kunde på grund af det i sitt skuldebref gjorda ofvannämnda förbehåll vara berättigad till qvittning å sin skuld, för hvad han kunde hafva till sedelinnehafvaren utgifvit; i följd hvaraf och då Gäldenären icke visat, vid hvad tid de öfriga med hans borgen försedda skuldebrefven blifvit af honom inlöste, eller att han vid deras infriande erlagt någon upplupen ränta.
Hofrätten pröfvade rättvist Rådstufvurättens utslag i hufvudsaken att gilla.
Den 15 Nov. 1854 utfärdades i denna sak Kongl. Maj:ts nådiga Dom, hvarigenom uppå de af Hofrätten anförda skäl och enär Gäldenären, hvilken invändt, att som det imellan honom och fordringsägaren afslutade köp om en fast egendom blifvit af Fordringsägarens konkursmassa klandradt genom rättegång, som slutat först i Oktober månad 1848, Gäldenären icke skulle vara pligtig att, på sätt domstolarne föreskrifvit, från den 1 Mars samma år, då enligt öfverensko/nmelsen vid köpet det sålda skulle till Gäldenären afträdas och af honom betalas, erlägga ränta å köpeskillingen, ej, emot vederpartens bestridande, visat att
Gäldenären af berörda rättegång eller eljest varit förhindrad att å den bestämda tiden komma i besittning af i fråga varande egendom, Kongl. Maj:t i Nåder gillade Hofrättens dom.
Af dessa domar ledes nian till något närmare eftersinnande af det kapitel i rättsläran, som afhandlar, huru gäld må mot gäld qvittas.
Det förekommer nemligen så, i samma domar — 112 — som skulle ett vilkor för dylik qvittning vara att man derom gjort förbehåll vid sjelfva utfärdandet af sin skuldförbindelse.
Lagen känner dock icke behofvet af ett sådant förbehåll, utan stadgar i ovillkorliga ordalag, att om gäldenär tillstår gäld sin, men vill den qvitta mot någon fordran hos borgenären, då skall när Konungens Befallningshafvande finner samma fordran klar, ständig och förfallen, gäld emot gäld qvittas, så långt den räcker (se Uts. balken 4 kap. 7 §).
Utan all åtskillnad gäller detta stadgande om all klar, ständig och förfallen fordran, ehvad man förbehållit sig eller ej att emot sådan få qvitta sin gäld.
Och rättigheten dertill är så naturligen gifven, att den ofelbart skulle utöfvas, änskönt ingen positif lag derom funnes.
Att den som sökes för gäld, må emot densamma göra gällande sin ostridiga och förfallna fordran, kan ej sättas i fråga, utan att göra den ena naturligen jemngoda fordringsrätten bättre eller sämre än den andra.
Den fordran, man qvittar, är ju i sjelfva verket en betalning, och annat kan väl för gälden icke fordras.
Så vidt i förevarande fall förhållandet är genom domarna utredt, förekommer intet annat skäl att afslå qvittningen, än att gäldenärens förbehåll derom i sin skuldsedel icke vore lämpligt på den omtvistade genfordringen, såsom härledande sig från en frivilligt efteråt åtagen, men icke i förbehållet inbegripen, då redan gällande löftesförbindelse.
Men om det icke kan bestridas, att qvittningsrätten är sådan, som lagen den beviljar på ofvananförda ställe; då var hela förbehållet om qvittningsrätt för inlösta borgensförbindelser öfverflödigt, och ingen ting annat behöfde undersökas, än verkligheten af gäldenärens fordran för den utbetalning, han till sin fordringsägares borgenär gjort, när han inlöste det af denne innehafda skuldebref.
Fråga var således endast, huruvida denna utbetalning skett till motpartens fördel, d. v. s. till inlösande af hans verkliga gäld, såframt denna icke var på annat sätt af honom godtgjord, då inlösaren för den samma, änskönt icke grundad på löpande förskrifning, ej kunde hafva sämre rätt än förste fordringsägaren.
I denna fråga, på hvilken hela tvisten berodde, saknas i domarna upplysning.
Men hvad som till nämnda frågas utredande först är nödigt att veta, då fordringsägaren befinner sig i cessionstillstånd, är huruvida genfordringen uppkommit och varit gällande före cessionstiden; ty endast i detta fall kan densamma blifva qvittningsgild.
Så visst det nemligen är, att en fordran, den gäldenären inölst innan motpartens obestånd yppat sig, måste mot denna vara gällande med samma rätt, som den gällt i föregående innehalvares hand och att qvittningen i sjelfva verket redan är gjord, den stund inlösningen skett, fastän utbytet af de ömsesidiga förbindelserna icke försiggått; lika uppenbart är det deremot, att genfordringen icke kan blifva qvittningsgild, derest inlösningen skett först efter konkursens början, och att i förra fallet qvittningsrätten är ostridig äfven utan bevakning i konkursen, hvarest ingen ting finnes att bevaka, då både fordran och genfordran redan dessförinnan upphört, men att i senare fallet, eller om inlösningen af cessionantens skuldebref skett efter konkursens början, och fordringen sålunda blifvit förvärfvad, efter det ovissheten om dess värde är gifven, densamma ej ens kan bevakas eller vinna någon rätt i konkursen, än mindre till sitt fulla värde blifva i qvittning gällande.
Det är allt för möjligt, att i förevarande mål qvittningssökanden sålunda för sent åtkommit den fordran, han velat qvitta, och följaktligen icke lidit orätt, då han utan afseende derpå blifvit dömd att betala.
Skada blott, att detta icke är ådagalagdt, i stället att grunda domsluten endast på hans förbehåll om qvittningsrättens utöfvaade.
Agde han den icke efter lag, oberoende af förbehållet; då först kunde det komma honom till last, att den ej heller i kraft af förbehållet tillkom honom.
Vid Oxie Häradsrätt har fråga förekommit, huruvida stämning af en länsman med påstående om talan för sin egen del i ett mål rörande ansvar för brännvinsbränning borde kunna upptagas och denna talan på grund deraf tillkomma honom, eller om en annan åklagare, hvilken gjort samma sak anhängig, skulle framför länsmannen vara berättigad till dess utförande och njuta åklagareandel i böterne.
Häröfver yttrade sig Häradsrätteu genom utslag — 113 — den 9 Mars 1853, att den tilltalade fälldes att böta för sabbatsbrott Tre Ridr 16 sk. och för brännvinstillverkning å söndag
Tio Ridr allt banko; hvarjemte och enär det af länsmannen, till stöd för hans rättighet att utfärda stämning, åberopade uppdrag af domhafvanden i orten ■att i domsagan meddela stämningar icke lagligen kunnat utsträckas derhän, att honom jemväl vore tillåtet utgifva stämningar i mål, deruti han sjelf förde åklagaretalan och således vore att anse såsom part, Härads-Rätten förklarade den af länsmannen utfärdade stämning icke kunna anses gällande samt till följd deraf, angående fördelningen af de ådömda böterna, stadgade att af boten för sabbatsbrott, som treskiltades, en tredjedel och af öfriga bötesbeloppet, som lill en tredjedel tillädes socknens fattiga, två tredjedelar skulle tillfalla den andra åklagaren.
Kongl, Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, der länsmannen anförde besvär, utlät sig i utslag den 24 Oktober 1853, att, som, enligt hvad ett af länsmannen vid besvären fogad t intyg af domhafvanden utvisade, länsmannen utan inskränkning erhållit uppdrag att å domhafvandens vägnar utfärda stämningar i mål, som anhängiggjordes vid domstolarne inom domsagan, samt länsmannen genom stämning, hvilken blifvit utfärdad och den tilltalade delgifven förr, än ansvarspåstående emot denna af den andra åklagaren framställts, beredt sig rättighet att i fråga varande åtal utföra, förklarade Hofrätten, med upphäfvande af Häradsrättens utslag i ölverklagade delen, länsmannen berättigad tillgodonjuta åklagareandel uti de i målet ådömda böter.
I anledning af häröfver anförda underdåniga besvär meddelade Kongl.
Majit nådigt utslag den 9 Maj 1855 af innehåll, att enär i fråga varande böter blifvit på förbemälta andra åklagares åtal ådömda, funne Kongl. Majit samme åklagare vara till de åklagare tillkommande andelar i nämnda böter berättigad samt pröfvade förthy rättvist att med ändring af Hofrättens utslag, fastställa det slut, hvaruti Häradsrätten stannat.
Frågar man, huruvida härmed var afgjordt, att Häradsrätten dömt rätt, och att den talan, som af samma Rätt blifvit upptagen och hvarpå böterna voro ådömda, också var den, som bordt upptagas; då torde svaret icke vara lätt att ur det nådiga utslaget utleta.
Nu är det dömdt, att den åklagare, hvars talan Häradsrätten upptog, borde hafva böterna derföre, att de på bans talan ådömdes.
Det återstår att veta, om det var denne åklagares talan som bordt af Häradsrätten upptagas.
Ofver bemärkelsen af lagfart och laga stånd synas meningarne ännu behöfva att närmare redas.
En lagförklaring derutinnan tillkom år 1818, hvarigenom verkan af laga stånd, änskönt fastebref tillkommit, undanröjdes för alla de fall, der jord, hus och tomt af annan, än rätt ägare, blifvit föryttrad.
Men grunderne för denna förklaring och för den lag, som dermed förklarades, torde kräfva en friare tillämpning, än lagskipningen hittills kanhända trott sig kunna medgifva.
Ett exempel på behofvet häraf tyckes framlysa i följande förhållande.
Skatterätten till ett hemman hade år 1773 blifvit försåld med vilkor, jemte gjordt förbehåll om frälserättigheten, att, i händelse köparne eller deras arfvingar blefve sinnade att utom börden afhända sig samma skatterättighet, de då skulle vara skyldiga att lagligen hembjuda säljarne och deras arfvingar nämnda rättighet.
Den ene säljarens broders dotter, som ärft den af hemmanet utgående frälseränta, begärde vid 1850 års hösteting med Tunge, Stångenäs, Sörbygdens och Sotenäs härader, att, på grund af Kongl. Förordningen den 6 Febr. 1849, köpeafhandlingen finge i Häradsrättens inteckningsprotokoll intagas, hvaraf föranleddes tvist efter stämning å hemmanets innehafvare, deruti yrkades, att i kraft af vilkoret vid förutnämnda hemmans försäljning, säljarnes arfvingar måtte tillerkännas rättighet till återköp eller lösen af den utom köparens börd redan gångna skatterättigheten samt Svaranden följaktligen åläggas att afträda hemmanet emot undfående af antingen det belopp, för hvilket hemmanet under omförmälta vilkor frångått första säljarne, eller derest denna grund för beit.
Ombudsm. Emb.-BerdUelse till 1856 års riksdag.
15 räkning af iöseskillingen icke kunde godkännas, den käranden okända summa, för hvilken hemmanet gått ur första köparens börd.
Häröfver yttrade sig Häradsrätten genom utslag den 4 September 1852, att då den handling, hvarå käranden grundade sin förmenta rätt till hemmanet, icke innefattade annan skyldighet för förste köparne, i händelse de skulle utom börden afhända sig den inköpta skatterätten, än att lagligen hembjuda säljarne och dessas arfvingar samma rättighet; och käranderne, till följd af detta vid försäljning af skatterättigheten bestämda vilkor, icke ägde annan, eller bättre rätt till hemmanet, än 4 kap. 5 § Jordabalken tilläde dem såsom innehafvare af frälseräntan och desse senare för tillgodonjutande af denna rätt, enligt föreskrifterna i Kongl. Förordningen den 30 September 1756, varit ovilkorligen skyldiga att i Rätten nedsätta den lösesumma, för hvilken hemmanet förmenades böra frångå svaranderna; men käranderne sådant uraktlåtit, kunde kärandernas lösningstalan icke upptagas till pröfning.
Göta Hofrätt dömde i denna sak den 10 Juni 1853 och fann lika med Häradsrätten, det af säljarne uti 1773 års salubref gjorda förbehåll om frälserättigheten för sig och arfvingar och om laglig hembudsskyldighet, i händelse skatterättigheten af skattemannen eller dennes arfvingar utom börden försåldes, icke kunna, i deras sammanhang betraktade, tydas annorlunda, än endast såsom ett under förutsättning om säljarens och hans arfvingars fortfarande frälserätt upprepadt stadgande om bibehållande af den lösningsrätt, som lagen i 4 kap. 5 § Jordabalken tilläde frälserätts innehafvare till utom börden föryttrad frälseskattejord; och att, ehuru upplyst vöre, det käranderne såsom säljarens arfvingar ägde frälserätten till hemmanet och detsamma numera frångått förste köparens börd, utan att hembud till frälseägarne skett; likväl, enär nuvarande skatterätts innehafvares åtkomst blifvit, efter föregången oklandrad lagfart, genom fastebref bekräftad, utan att, så vidt visadt vore, verkan deraf sedermera är vorden i laga ordning undanröjd, samma fastebref utgjort lagligt hinder för Häradsrätten att det instämda Iösningsanspråket till pröfning upptaga, hvarföre Hofrätten fastställde det slut, deri Häradsrätten stannat.
Käranderne sökte i underdånighet ändring, med anhållan tillika, att, derest för pröfningen af deras instämda talan hinder ansåges möta deraf, att vederparternes köp blifvit med fastebref bekräftade, Kongl. Maj:t måtte i Nåder täckas bryta de å köpen, efter hemmanets år 1773 skedde försäljning komne laga stånd och meddelade fastebref, så att
Häradsrätten finge till pröfning upptaga sökandernes väckta lösningsanspråk; och följde härpå Kongl. Maj:ts Nådiga dom den 2 April 1855, deruti Hofrättens dom faststäldes, och Kongl. Maj:t ej fann skäl att bevilja den af sökanderna gjorda anhållan om resning.
Utan tvifvel röjer sig i dessa domar det begrepp om fastebrefvet, att derigenom tillkommit någon ny kraft af lagfarten, såsom vore fastebref att anse lika med en laga kraftvunnen dom.
Att så förhåller sig, lärer likväl icke låta förena sig med det begrepp om en sådan handling, hvilket förekommer uti 1818 års Kongl. Förklaring och det deri omförmälte lagens rum, 10 kap. 1 § Jordabalken.
Fastebrefvens undanrödjande uti denna Nådiga Förklaring, inskränker sig icke till klandervärda fastor eller sådana, i hvilka skäl vore att gifva resning, om den söktes.
Den mest oklanderliga lagfart fredar ingen fasta mot detta undanrödjande.
Det är blott ett lagfartens återförande till dess förgätna rätta föremål, hvilket ingalunda inneburit skydd mot allt möjligt klander, och aldrig kan förebygga sådant mot alla dem, som kunna äga eller få anledningar dertill, hvarföre fasta ej heller kan vara dom öfver sådant klander, utan all föregången tvist.
1 stället att vara en allmän resning i fastebrefven och undanrödjande af allt åkommet laga stånd, måste således 1818 års Kongl. Förklaring hafva till syftemål endast att tillrättavisa ett vilsefarande begrepp om egenskapen och verkan af lagfart och laga stånd samt af fastebref, såsom ett bevis på fulländad klanderfri lagfart.
Härigenom kan deremot icke den fångets bekräftelse, som genom lagfarten tillkommit, blifva någon annan än den, som med lagfarandet åsyftades, och hvilken väl är af lagen uttryckligen inskränkt genom bibehållande af all befogad klanderrätt, utan hinder af laga stånd, men deremot på intet sätt utsträckt utöfver den bestämda gränsen, att skydda emot bördemäns anspråk.
Om nu sjelfva åtkomsten icke genom lagfart vinner någon annan klanderfrihet än mot bördsanspråk; så undergår den genom lagfarten säkerligen ej heller någon förändring; lag - farten har på åtkomstvilkoren ej någon inflytelse.
I förevarande mål tvistades icke, huruvida laga tid blifvit försuten; ty det var medgifvet, att hembud icke skett; och någon tid för lösningsrättens begagnande var således ej heller förliden.
Endast i händelse af en sålunda försummad tid, efter fullgjord hembudsskyldighet, hade anledning varit att väcka fråga om resning; men att begära undanrödjande af fastebrefvet, såsom ett domslut, eller att så betrakta denna handling, i fråga om verkan af försummadt hembud, det kan ej förenas med hvad nu blifvit utredt angående lagens innehåll och sammanhang.
Besynnerligt må visserligen vara, att då lösningsrätt efter fullgjordt hembud bör vara begagnad inom laga stånds tiden, lagen likväl icke stadgat, det hembudets fullgörande skall inför domaren vara visadt, innan laga stånd åkommer.
Men då nu ett sådant stadgande saknas; kan ju hvarken uppbud vägras eller fastebref innehållas derföre, att lagfartssökanden icke styrker, det hembudet för sig gått.
Om detta skett och ränteägaren der efter försummat att inom laga stånds tiden sin lösningsrätt begagna; så synes deraf ingenting i lagfartsprotokollet; men lika litet synes der ock, om det är hembudet, som blifvit försummadt, så att derigenom händt att lagfarten fått ostörd afslutas och intet lösningsanspråk kommit i fråga.
Häraf får alltså icke slutas, att köparen i sitt fång förvärfvat någon säkerhet genom lagfarten emot ränteägarens lösningsanspråk.
Då hembudsskyldighetens försummande icke hindrar lagfartens fortgång; kunde ej heller ränteägarens rätt till hembud vara genom lagfarten förlorad och hans anspråk på hemmanets inlösande borde följaktligen vara öppet utan hinder af lagfarten.
Att lösningsrätten skulle inom lagfartstiden begagnas, kunde skatteägaren icke i annat fall fordra, än om han inom föreskrifven tid under lagfartens fortgång hembudsskyldigheten fullgjort; hvilket åter vill säga detsamma, som att laga stånd och fasta icke för ett dylikt anspråk ligga i vägen, så snart hembudet är försummadt.
Med tillämpning häraf på förevarande fall vill det svårligen kunna förnekas, att ränteägarnes lösningsanspråk var öppet, så vida ostridigt var, att hembud af skatterätten vid föryttring utom första köparens börd icke skett till dessa ränteägare eller deras rätts då varande innehafvare.
Men det kan också icke nekas, att lagen i detta ämne lider af en synnerlig ofullständighet, hvilken icke inskränker sig till frågor om skatterätts hembjudande utan befinnes lika beskaffad i de lagstadganden, som handla om hembud af fastighet i stad till viderboende och nabo vid der inträffande föryltringar.