Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man säger åtminstone så. » Läkaren tycktes ett ögonblick vara oviss om, hvad han skulle svara, och hon uppfattade ge- nast denna tvekan.
» O, bedrag mig icke! » utbrast hon.
» Hvad tän- ker ni i själfva verket? » » Att här är föga eller intet hopp.
De medel, som användts, h a visat sig gagnlösa. » Hon kastade hufvudet tillbaka och yttrade i en ton, sväfvande emellan harm och sorg: » Och ni blyges icke att tillstå er oförmåga?
Hvarför är ni då läkare? » » Mot döden finnes intet läkemedel, min fru, » svarade h a n lugnt.
Så var då detta ord uttaladt, som le- gat i allas tankar.
Då hon hört det, uppgaf hon ett lågt kvidande, vacklade och stödde sig mot väggen.
Därpå reste hon sig lifligt.
» Det är omöjligt, » sade h o n; » det är otänkbart.
Skulle en allgod försyn beröfva mig min make; dessa barn sin far?
— Jag skall bedja till ho- nom. » » Ja bed! » sade läkaren.
» Bed om ett under- verk! ».
Emilia knäppte ihop händerna och sträckte dem mot höjden.
Fredagen den 2 august i 1889.
Tidningen kostar Byrå.
: Klarabergsgatan.
54, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
endast 1 krona för qvartalet.
postarvodet inberäknadt.
Ingen lösnummerförsäljning.
S ö k mödan.
I fliten den trefne ser sin b ä s t a skatt.
2:dra årg.
Utg-ifning-stid: hvarje helgfri fredag.
Infaller helgdag på fredagen, ut- gifves tidningen näst föreg.
eller nästfölj.
söckendag.
Det trädet s k ö n a s t e s k u g g a s o m sjelf m a n s a t t.
P r e n u m e r a t i o n sker I landsorten: å postanstaiterna.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufVudkontor, i boklådorna samt å tidningskontoren ger, C.
Fé Dahlgren » Damerna och glasmåleriet.
OraKl så många förvärfskällor ännu äro stängda for qvinnan, eller rättare då fripass förvägras henne af nedärfd fördom;, måste alla yrkesgrenar, som stå henne till- gängliga, dess mer beaktas och från alla sidor belysas.
Derför gälla dessa ord glas- måleriet.
Glasmåleriet är en af de äldsta konster; redan i gamla tider försökte man att samman- sätta färgade glas till ornamenter eller figurer i likhet med mosaikarbeten af andra material, hvilka i forntiden allmänt prydde golf, väggar och tak.
Till den ändan infattades de bro- kiga glasskifvorna med bly.
Dessa äldsta » glas- målningar » äro i sjelfva verket ingenting annat än glasmosaik.
Emellertid kunde glasmåleriet först då utveckla sig till sin fulla höjd, när den götiska byggnadsstilen trädde i de roma- niska och byzantinska stilarnes ställe.
Dessa sistnämda föreskrefvo nämligen för kyrkobyggnader endast små rundbågefönster, hvilka ej gerna allt för mycket kunde för- dunklas genom färgade glas, utan på sin höjd tilläto en smal, mosaikartad kantprydnad som infattning.
På dessa fönster kunde ej heller en stor målning finna tillräckligt ut- rymme.
När nu gothiken undanträngde alla onödiga murmassor, med sina smärta pelare sträfvande mot himmelen, då måste som nödvändig följd uppstå stora fönster af kolossal höjd, hvilka liksom väggar utfylde rummet mellan pelarne.
Liksom förr för litet ljus letat sig in, ström- made nu för mycket af det klara solskenet genom fönstren.
Då måste konsten uppfinna utvägar att afhjelpa detta obehag.
Och der- med var glasmåleriets tid kommen, den tid under hvilken den skulle nå sin högsta full- ändning.
Först ville man hänga för fönstren liksom med mattor, deraf uppstodo mattartade mönster; efter hand framträdde mot den fär- gade bakgrunden brokiga figurer, för hvilka man valde religiösa motiv, till dess sist matt- mönstren alldeles försvunno och efterträddes af landskap, religiösa framställningar och hi- storiska bilder i rik färgprakt.
D e stora fönstren indelades ofta i flere fält, omgifna och omramade af underbart vackra ornament.
De herrligaste produkterna från denna tid finna vi i Sebalduskyrkan i Niirnberg, Elisa- bethkyrkan i Marburg, i kyrkorna i Köln, Augsburg och Freiburg.
A f svenska kyrkor eger exempelvis Upsala domkyrka dyrbara an- tika glasmålningar.
Vidare i katedralerna i Reims, Amiens och St. Quentin; de äldsta als- tren af glasmålarkonst finnas i Florens, Liibeck samt i England och Nederländerna.
Stort rykte har förvärfvats af glasmålarfamiljen Hirschvo- gels arbeten i Niirnberg.
Sin högsta blomstring nådde denna konst efter reformationen.;.
Med det att sedermera nya byggnadsstilar utveck- lade sig och den egentliga målarkonsten allt mera uppblomstrade, var äfven kulminations- punkten för glasmåleriet passerad.
Man ville fullständigt ernå alla penselns och oljans effekter på glaset — ville åstadkomma det omöjliga; då måste förfallet inträda som nöd- vändig följd.
Den ena verkstaden efter den andra stängdes; allenast i England var glas- måleriet ej fullständigt på förfall.
Till sist vaknade dock denna konstart till nytt lif i början af vårt århundrade under protektorat af Ludvig I af Bayern; glasmå- laren Bernhard von Linge är den, hvilken måste räknas som den nya skolans fader, hvilkens metod användes än i den dag, som är.
Sedan nu ock den mägtiga herskarinnan modet svängt sin trollstaf öfver glasmåleriet, så har för det samma en ny blomstringstid uppstått.
En blick på hvarje mera betydande nybyggnad, på de kostbara glasmålningarna för privata bostäder, på de med vapen och bilder rikt smyckade fönstren till offent- liga byggnader är tillräcklig för att åskådlig- göra, huru högt fordringarna på detta om- råde stegrats med den växande efterfrågan.
Då de fina liniernas eleganta teckning fröjdar vårt öga, då de kraftiga, mättade färgerna med sina mjuka förtoningar och sin intensiva glöd, hvilken liksom uppsuger allt ljus för att i fördubbladt mått åter utstråla det, när dessa smeka vårt skönhetssinne, då kunna vi ju väl tänka oss, att detta arbete särskildt lämpar sig för den skickliga frun- timmershanden och den synnerligen hos qvin- nan högt utvecklade smaken!
För att lära glasmåleriet behöfves icke ovilkorligen framstående talang, ehuru natur- ligtvis äfven här ett verkligt mästerverk en- dast lemnar mästarhanden.
Ty vid denna efterbildning af gifna mönster träder tekniken i förgrunden, på samma gång skapandet af egna och nya idéer alltid fordra talang och genie, om något stort skall ernås.
Första vilkoret är: goda ögon, en säker, i teckning redan öfvad hand, smak och de första förkunskaperna i fårglära.
En synner- ligen gynsam omständighet är, att lärandet af glasmåleriet icke fordrar allt för stort be- gynnelsekapital, icke anskaffandet af dyrbara apparater eller verktyg.
De behöfliga artik- larna såsom penslar, färger, oljor, syror, staff- lier, mönster, papper och glas belöpa sig till 30 å 40 kronor.
Naturligtvis får man ej vid de första försöken genast taga till stora förläggsplanscher, utan välja de aldra enklaste mönster såsom arabesker, vapen, emblem, band, stjernor, ornament o. dyl. samt sär- skildt sådana saker, som egna sig till fram- ställning på en liten glasskifva.
Har man nu förvärfvat sig nödig säkerhet i handen
Idun utkommer I huvudstaden n varje helgfri tredag ocn Kottar för ett qvartal endast I krona, pottarvodet Inberäknadt.
— genom att afteekna det förelagda mönstret på papper, så öfvergår man till att måla det på glaset.
Härtill använder man billigt, grönaktigt glas, på hvilket man fäster teck- ningen med vax.
Nu uppdrager man först teckningens konturer på glaset och begagnar dertill breda stålpennor och med terpentin förtunnad, svart lackfärg.
Derpå stryker man med en bred pensel af gräfsvinshår en mycket jemnflytande och tunn blandning af någon mörk glasmålningsfärg öfver hela plattan, den s. k. skuggan, mot hvilken teck- ningens konturer godt framträda.
Härefter ställer man glasplattan på ett staffli och börjar schattera, i det man med en spetsig liten träpinne raderar eller skrapar ut alla ljusa ställen ur täckfärgen, ty den väsendtligaste egendomligheten hos glasmåleriet är, att dess effekter alltid måste beräknas för genomfal- lande ljus.
Den emot åskådaren vända sidan erhåller konturerna och medels de halfgenom- skinliga, hårda skuggfärgerna de starkaste skuggorna, under det de ljusa partierna fram- ställas på baksidan medels genomskinliga, mil- da färger och lackfärger.
Vidare är känne- dom nödvändig om den förändring, färgerna undergå vid bränningen.
En färg, som efter bränningen blir blå, röd eller silfverglänsande, kan före den samma vara grå eller brun.
Bränningen har hufvudsakligen till ända- mål att insmälta mineralfärgerna i glasets yta, hvarigenom de flyta öfver i hvar andra och sedan verka synnerligen effektfullt.
Brän- ningen sker i täckta ugnar vid träfyrning och kostar för en glasmålning på cirka / meter i qvadrat 40 öre.
Omständligare och svårare äro de bilder, hvilka medels blyinfattningar sammansättas af mångfärgade glas; äfven på detta område erbjuder tidens mod endast ett upplifvande af tidigare, ofta så herrlig glasmålningskonst.
Ofta använder man härvid den särskilda sorts glas, som redan i hyttan försetts med en färgad yta.
Detta begagnas synnerligast, mången gång på förhand tillskuret, för större, likfärgade ytor, för tak, draperingar och väggar, då i hög grad glans, renhet och eld i färgen äro erforderliga.
Önskar man ytter- ligare en schattering, önskar pålägga en andra färg, så måste ytan beläggas med asfaltfer- nissa och derefter åter afetsas.
1 2 Priset på glasmålningarna rättar sig natur- ligtvis efter det utförda arbetets godhet — om detta är schablonmessigt eller egen, fri komposition.
En bild af vid pass V meters storlek betalas med 50 — G0 kr., en af flere sammansatta glas med 100 till 150 kr.
— alltså i hvarje fall ett mycket väl betaldt arbete med jemförelsevis ringa omkostnader.
Utomlands, särskildt i Tyskland, har på de senare åren denna vackra konstgren allt mera vunnit utöfvare bland qvinnorna, och många äro nu de, som med uppdrifven yrkes- skicklighet härigenom skaffa sig en god ut- komst.
Skulle icke också våra landsmaninnor finna mödan lönt att tänka på saken?
Äfven här hemma är isen bruten, och tillfälle före- finnes för dem, som ej helt och hållet på egen hand, endast med ledning af någon god lärobok, våga börja försöken, att få facklig och kompetent undervisning.
Enligt hvad oss är bekant drifves nämligen för närvarande åtminstone på tre olika håll glasmåleriet i större skala, förenadt med undervisning för hugade begynnare.
Rektor Adler har infört ämnet vid den Tekniska skolan i Stockholm och redan kommit till synnerligen vackra re- sultat.
Vid skolans utställning i våras väckte särskildt ett par stora glasmålade vapende- 2 I r \ I U • i al U IN tidningen Innehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppglf å närmatte postanstalt namn och adrett t a m t erlägg en krona, sa er- korationer mycken och smickrande uppmärk- samhet.
Vidare meddela fröknarna Nordberg och Petterson, Biblioteksgatan n:r 18 härstädes, undervisning i glasmåleri och ha utställt vackra produkter.
Artisten Callmander i Göte- borg, sjelf framstående inom konsten, ger ock kurser deri.
Både han och de nämda frök- narna hafva så föranstaltadt, att de kunna mottaga målningar till bränning.
Varmt skulle det fägna oss, om denna lilla uppsats kunde gifva ett lyckosamt upp- slag, vore det ock blott åt en enda af våra värderade läsarinnor.
Ogräset.
Hedersamt omnämd vid Iduns sjette pristäfling.
Cjfiör att få rum åt rosorna från söder man rycker jemt mig bort, och öfverallt mig hatar och föröder, fast intet ondt jag gjort, hvad rådde jag väl för, att ödet stälde mig på en orätt plats, att för ett ogräs blott jag gick och gålde i trädgårdens palats?
Jag lydde solen, som till lif mig väckte och bjöd mig vakna opp, som andra blommor jag mot henne sträckte min blick med fröjd och hopp.
säg, är icke också jag en blomma, jag lika väl som de, som ifrån söderns rika länder komma, fast mycket ringare?
Men nej, jag kan ju ingens hjerta fröjda med fägring eller prakt, att göra andra lyckliga och nöjda stod ej uti min makt; hur vänligt jag min bleka krona breder, o, menskobarn för dig, till mig ser ingen blick med glädje neder, och ingen älskar mig.
Och de / för, derför måste jag ju vika att lemna rum åt dem, och gifva åt de lyckliga, de rika min fosterjord, mitt hem!
Och så jag tanklöst kastas bort och glömmes, förgås och vissnar ner, men ingen vet och tänker, att der göm- mes ett brustet hjerta mer!
Tecknade efter Af lefvande modeller.
Hugin.
(Slut fr. fiöreg.
« $ / $ i vilja ej teckna längre i svart.
Låtom tysjS oss nu i stället taga kärlekens rosenröda färg och frammana några verklighetsbilder från det motsatta lägret, d. v. s. taga några familjegrupper af lyckliga äkta makar.
Men innan en sådan älsklig » grupp » kom- mer till stånd, hafva ofta, ja, nästan alltid, hufvudfigurerna på den samma haft många tysta strider att utkämpa.
Låtom oss t. ex. göra en utflygt till T-åkra prostgård.
Der inne i det lilla gafvelrummet sitter den unge vice pastorn, han som sköter pastoratet efter gamle prosten.
Han bläddrade i kyrkoboken, och smekande öfverfor hans blick en rad, der det står: » dot- tern Anna Elisabeth, född den 1 maj 1859 ».
Och så slår han ihop boken, liksom om han sett nog.
» I morgon alltså fyller hon 19 år, » säger han.
Och så funderar han en stund, om han skulle kunna våga att då yppa för henne sina framtidsdrömmar.
Att hon anar dem, det vet han redan, lika sä väl som han känner med sig, att hans kärlek är besvarad.
Han hade sett det på så mångfaldiga sätt.
Såväl hennes rodnande kinder som ock hennes omtanke om hans trefnad talade ett stumt, men tydligt språk.
Huru gladdes hon ej, då han bad henne om den minsta tjenst!
Huru strå- lade ej hennes blick, då han föreslog henne att deltaga i söndagsskoleundervisningen, och huru sökte hon ej alltid att gifva honom de varmaste plättarne och den raraste filbunken!
Ja, hela hennes offervilliga, kärleksfulla väsen var danadt att blifva solen i ett kristligt herde- tjäll.
Allt det der visste han; men äfven att många, många år skulle förgå, innan han kunde få ett eget hem att bjuda henne.
Derför ville han ej binda henne.
Han kände också hennes moders sträfvanden att förmå den ljufva flickan att taga den rike brukspatronen.
Var det ej derför bäst att tiga och lida.
Och med en suck började han att räkna öfver, huru mycket i räntor han följande dag hade att utbetala.
Åter drog han en djup suck vid tanken på, huru många år det skulle tåla, tills studieskulderna kunde blifva betalda.
Annas födelsedag randades, solig och klar, och med den en friare; men ej den fattige adjunkten, utan ortens rikaste och anseddaste man, egaren till V-dala bruk.
Prostinnan sken som en sol vid den ära, som vederfors hennes hus; men den inkallade dottern svarade ett bestämdt nej.
Modern bad henne betänka sig, och af undseende för hennes önskan lofvade hon » tänka på saken », och ju mera hon tänkte, desto afskyvärdare fann hon det att gifta sig utan kärlek.
Hellre ville hon som lärarinna förtjena bröd såväl åt sin fattiga moder som sig sjelf, och i denna afsigt flyttade mor och dotter till närmaste stad.
Här arbetade den unga flickan af alla krafter, dels i en skola och dels genom att gifva pianolektioner.
Efter en sådan lektion satt hon trött och modlös, afvaktande en ny elevs inträde, då dörren hastigt öppnades och f. d. vice pastorn steg in.
Hvad som nu föreföll torde bättre kunna tänkas än beskrifvas.
Nog af, några månader senare lyste midsommarsolen öfver ett det mest strålande brudpar.
Men solen får ej ständigt belysa vår stig.
Mörka motgångsmoln uppstego stundom öfver den lilla komministergård, der vårt unga par nedslagit sina bopålar; men desto fastare slöto sig de ömma, sympatiserande makarne då intill hvar andra.
När han » sökte och inte fick », var hustrun en tröstens engel, som lifvade hans hopp om ljusare utsigter, och i medgångens dagar var hon inte blott hans, utan hela för- samlingens glädje.
Till den modlöse talade hon uppmuntrande ord, och till de sjuke brin-
hilles e t t n u m m e r Iveckan under hela qvartalet.
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af gade hon vederqvickelse och tröst, och ingen fattig gick ohulpen hennes dörr förbi.
Men så känsligt hade hennes sinne ej blifvit för andras nöd, om inte de der pröfningsåren varit.
De hade om möjligt ännu mer ökat hennes anlag att blifva en den förträffligaste lilla prestfru, som inte ens förhäfde sig, när hon blef prostinna i ett af Skånes fetaste pa- storat.
» Det här präktiga ' brödstycket ' och all an- nan välsignelse har jag, näst vår Herre, dig att tacka för, » säger också prosten ibland.
Men det är blott sant till hälften, ty denne varmhjertade man sköter minsann sitt embete till församlingens hugnad.
Dock, enighet ger styrka; vore ej de båda så innerligt förenade i kärlek till hvar andra, så skulle de ej ega kraft och förmåga att som nu fostra sina barn i tukt och Herrans förmaning.
Ej heller skulle de kunna förmå att i allt vara en föresyn för äkta makar, hvars hem vi kunna förlikna vid en ljuflig lustgård, doftande af de oförgängliga rosor, som heta sjelfuppoffrande kärlek, hopp och undergifvet tålamod.
* Och så till slut ännu en liten verklighets- bild, äfven den framställande ett par liktän- kande, lyckliga makar.
Min barndomsvän, Annie H, var en i allo förtjusande flicka.
Om den saken voro såväl qvinnor som män eniga.
Skada blott, att denna hennes omedvetna tjusningskraft brin- gade många af de sistnämda en verklig bjerte- pina.
Men härom tycktes vår lilla oskulds- fulla vän ej hafva den ringaste aning.
Hennes hjerta räckte till för allt och alla.
Män, qvin- nor, barn, hundar.och ej minst de sköna kon- sterna voro der sammanförda med hvar andra.
Och endast det lilla lönrum i hjertesnibben, som endast kan upptagas af » honom », stod oupptaget i det längsta.
Det var många, som sökte få komma in der; men gardeslöjtnanten måtte varit för lång, grosshandlaren för tjock.
Nog af, ingen af hennes friare kunde berömma sig af ett uppmuntrande ord, ehuru hjertegod- het och välvilja ständigt strålade fram ur hen- nes rena blick.
Men sådan var hon mot alla, hög och låg, fattig och rik.
Jag öfverdrifver ej, hon var verkligen ovanligt älsklig.
Tänk t. ex., när hon, den firade och beundrade, en gång smög sig bort från festsalen för att uppe i barnkammaren sätta sig ned och samspråka med värdfolkets guvernant, hvilken ansetts för simpel att deltaga i festen.
När man så sökte vår Annie, så fann man henne der med ar- men om lifvet på den förtryckta flickan.
Men sjelfva solen har ju fläckar, skulle då ensamt vår lilla hjeltinna vara utan fel?
• Ja, jag måste i sanningens intresse medgifva, att hon hade ett sådant, om det nu skall kallas ett fel.
Hon var allt för artistiskt an- lagd för att egna det minsta intresse åt hus- liga göromål.
Men så klagade då inte föräldrarne heller måttligt deröfver, på samma gång de dagligen uppmuntrade hennes anlag för de sköna kon- sterna.
Hon fick taga dyra lektioner i sång, deklamation, ja, äfven målning, bara hon lät bli att gå in vid den » otäcka akademien » — en sak, hon gerna velat göra, ty målarekon- sten utöfvade hon dock con amore.
Hon brukade ofta besöka hufvudstadens museer samt äfven sitta och » kopiera » på nationalmuseum.
Hände så en dag, då hon der stod och be- traktade en tafla, att hon tyckte sig höra några lätta vingslag i rummet — det var i n i I M I L / LJ IN ' dun, erhållet ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera- Amor som kom.
Hans pil träffade det der lilla oupptagna hjerterummet, och från den dagen blef hon ej så sorgfri och glad som förr.
Jag fick snart veta orsaken.
En ung konst- när hade, just samtidigt med att hon beun- drade den der taflan, stått och beundrat henne.
Och vips passade Amor på att ' spänna bågen.
Den unge mannen hade länge på afstånd följt henne med intresse.
Men nu var till- fället gynsamt, för att han i egenskap af må- lare skulle kunna presentera sig.
Så följde ett samtal om den der märkvärdiga taflan, och snart funno de, att de voro själsfränder.
Deras vägar hade efter detta en förunderlig makt att sammanlöpa.
Var hon på konstför- eningen, kom han också dit.
Och stod hon och målade på museum, var han ej långt borta.
Att så skedde funno de båda lika na- turligt, som att de också utan all förkonstling öppet visade sin glädje häröfver.
Slutligen gick ingen dag förbi, utan att de träffades.
Men då fingo de gamla, hennes föräldrar, bekymmer, de som hade fruktat värre än pe- sten att få en artist till måg, märkte nu de ungas tycke.
Från den dagen stod fadern som en Argus bredvid sin kopierande dotter.
Men artisten var inte rädd för det, utan kom ofta fram och besåg hennes arbete.
Och en vacker dag var han nog dristig att öfverraska » Argus » med att komma på visit i familjen.
Kort derefter följde en sorgfull dag för liten Annie.
Den unge mannen hade hos fadern anhållit om hennes hand, men fått nej, » emedan det ej dugde, att två sådana opraktiska menniskor gifte sig ».
Domen var fäld, och nu följde en tid af sorg för de unga.
Lydig sin faders vilja lof- vade Annie att ej söka träffa artisten längre.
Men mången tår föll på hennes palett, och hennes vackra sång fick hädanefter en så dy- ster tonklang, allt för den sakens skull.
Men hon var och förblef lydig, dock med vilkor, att hon aldrig skulle behöfva gifta sig med någon annan.
Och det behöfde hon ej heller; ty sedan de unga modigt kämpat, fast utan framgång, för att glömma hvar andra, inträf- fade en dag en händelse, som gjorde, att solen bröt fram ur molnen.
Nog af, några tunnor guld, som den unge mannen numera förfogade öfver, tjenstgjorde som sprängbomb mot fördomarnes förskansning.
De gamla gåfvo alltså med sig, » ty äro de bara förmögna, så må de gerna sitta der och måla till sammans », hette det nu.
Och kort derefter stod bröllopet.
Aldrig har jag sett en ljufvare brud eller lyckligare brudgum.
De voro så ödmjuka och genom den sanna kärleken luttrade från all slagg.
A f den yttre ståten och flärden om kring dem märkte de föga, endast ett var dem klart, de hade funnit hvar andra, och nu skulle ingen dödlig kunna skilja dem åt.
År hafva kommit och flyktat sedan den da- gen.
Vår Annie är fortfarande lika älsklig och ljuf, älskar hela verlden på sitt eget till- litsfulla — kanske okritiska sätt.
Och sjelf är hon — den sällsamt begåfvade qvinnan — fortfarande lika afhållen af alla, unga och gamla, men mest dock af honom, med hvil- ken hon har gemensamt alla de egenskaper, som utmärka äkta konstnärssjälar.
Ja, de tu äro ett, ej minst i sin trånande längtan, att en gång få skåda det oupphinneliga idealet, som deras skönhetsälskande andar törsta efter.
Floras barn.
Från italienskan af Gudrun.
Liljan.
rån den öppna kyrkan strömmade en bländande ljusstrimma ut på den halfmörka gatan; folk- massan inträngde, pyntad, högtidlig och tyst bredde den ut sig under sidoskeppens majestätiska hvalf.
Längst borta i fonden, i det mörka koret, strålade altaret af guld, purpur och ljus, under det att rökel- sen i genomskinliga ringar uppsteg mot hvalfven och draperiernas silfverkanter, de målade fönstren, de talrika små altaren och nischerna med helgon- bilderna upplystes af otaliga lågor.
Från orgelläktaren uppstämde en kör af barnröster en brinnande bön, full af bäfvande innerlighet, pre- sten, osynlig för åhörarne, besvarade den med djupa bastoner, hvilka under kadenserna ackompagnerades af de andäktiga åhörarnes dofva mummel.
Processionen på Kristi lekamens fest tågade lång- samt genom kyrkans midtelskepp.
Den purpurröda baldakinen med guldfransarne gungade redan i all sin glans i ljuset, och Vår Frälsares och Guds mo- ders standar af hvitt siden med purpurblommor och guldliljor vaggade framåt som ett skimrande under- verk.