Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr, genom häradshöfdingen Bergqvists försorg, tillkommit samt af honom blifvit begagnadt och under rättegången äfven inlöst, förklarat, att, då skada å ena eller fördel å andra sidan ej inträffat genom anmärkta förfarandet, hvilket, såsom tillkommet under einbetsmanna ansvar och ulöfhingen af domare-embetet, icke tillhörde RådstufvuRättens handläggning eller bedömmande, och då för öfrigt å Bergqvists sida någon så beskaffad förbrytelse, som 8 Kap. Missgerningsbalken Just.-Ombudsmans Emb.-Berätt. för uren 7842 och 7843. ld 98 afsåge, icke skulle förefinnas, enär hans uppgift om anledningen för reversalets tillkomst och sättet huru dervid tillgått i afseende på löflesmännen icke blifvit på något sätt vederlagd, RådstufvuRätten saknade laglig anledning att fälla Bergqvist till ansvar på sätt å vederdelosidan blifvit yrkadt; men som Bergqvist genom erkända förfarandet föranledt rättegången och genom sitt förfallolösa uteblifvande från Rätten vid särskilda tillfällen ökat de kostnader och det besvär, Nils Månsson fått vidkännas, förpligtades Bergqvist att med 100 R:dr banko godtgöra Nils Månssons rättegångskostnader, deri dock vore inbegripen den ersättning, Nils Månsson blifvit dömd att förskottsvis utgifva till de i målet hörda vittnena.
Härefter har Kongl. Götha HofRätt, lill hvars pröfning
RådstufvuRättens utslag blifvit hemställdt och der Nils Månsson genom besvär fullföljt sin talan, medelst utslag den 2
Maj 1843 sig utlåtit, att Kongl. HofRätten, vid öfvervägande af hvad, på sätt ofvan förmäldt är, och i öfrigt under ransakningen förekommit, samt enär Bergqvist icke gittat förebringa någon bevisning till bestyrkande af hvad han för sitt fredande uppgifvit, funne honom vara lagligen förvunnen att hafva i Nils Månssons namn, utan dennes vetskap och samtycke, till Smålands privatbank utfärdat lånreversal och derunder tecknat diktade personers namn såsom löftesmän samt å den sålunda falskeligen tillkomna handlingen upplånat penningar; hvarför Bergqvist förklarades saker till ansvar enligt 8 Kap. 3 § Missgerningsbalken, och derjemte förpligtades att till Nils Månsson utgifva det af RådstufvuRätten bestämda ersättningsbelopp; men som emot Bergqvist jemväl förekommit, att han, som, då ifrågavarande falska handling upprättades, var tillförordnad domare i Listers Härad af Blekinge län, å samma handling, pä häradshöfdinge-embetets vägnar, meddelat bevis, att låntagaren och löftesmännen voro véderhäftige, erkänt förbindelsen och derå tecknat bomärken, samt det icke tillhörde Kongl. HofRätten att döma öfver Bergqvists förseelse vid nämnda embetes utöfning, blefve målet i den delen förvisadt till handläggning af Kongl. HofRätten öfver Skåne och Blekinge, som, vid målets slutliga afgörande, bestämde ansvaret för det förfalskningsbrott, hvartill Bergqvist sålunda var förklarad saker; i hvilket afseende ett exemplar af utslaget jemte ransakningshandlingarne skulle till bemälde Kongl. HofRätt öfverlemnas.
Inför sistnämnde Kongl. HofRätt är sedermera af Advokatfiskals-embelet derstädes åtal i detta mål emot häradshöfdingen Bergqvist utfördt, hvarvid Advokatfiskals-embetet andragit, att under ransakningen vore tillförlitligen uppdagadt, det häradshöfdingen Bergqvist, i sin innehafda egenskap af tillför - 99 ordnad domare i Listers Härad, försett ifrågavarande, af honom sjelf derefter till omsättning begagnade lånreversal med sitt, på häradshöfdinge-embetets
Tagnar och under häradets insegel, gifna intygande beträffande låntagares och löftesmäns vederhäftighet, egenhändiga namnteckningar och erkännande af förbindelsen, och sådant allt, ehuru, efter hvad Bergqvist sedermera måst tillstå, håde låntagare och möjligen äfven löftesmännen vid tillfället varit frånvarande, samt de sistnämnde varit och förblifvit för Bergqvist okände personer, hvilkas tillvaro, åtminstone å den antydda orten, icke heller kunnat upptäckas; vid hvilket förhållande och då Bergqvist sålunda, efter Ad vokatfiskals-embetets förmenande, borde anses lagligen öfverlygad, att i fullföljd af den förfalskning, till hvilken han af Kongl. Götha HofRätt förklarats saker, hafva missbrukat det honom anförtrodda domare-embete till meddelande af ett oriktigt och falskt bevis, som sedermera i hufvudsaklig mån bidragit till möjligheten för honom att af den falska handlingen i afsedda ändamålet sig begagna, Advokatfiskals-embetet yrkat, alt Kongl. HofRätten, vid bestämmande af Bergqvists straff för åtalade och redan bedömda förfalskningsbrollet, ville emot honom, för berörde grofva missbruk af domare-embetet, tillämpa ett sådant svårare ansvar, som närmast öfverensslämde med de för dylika fall i 8 Kap. Missgerningsbalken gifna st adga 11 den; hvaremot häradshöfdingen Bergqvist, öfver detta påstående hörd, åberopat sin förklaring inför RådstufvuRätlen i Wexiö samt, under försäkran, att han, utan att misstänka svek, verkligen erhållit Nils Månssons uppdrag att utverka ifrågavarande lån, anhållit att skonsamt bedömas, för det han af godtrogenhet handlat orätt.
Varande härförutan hos samma Kongl. HofRätt särskilda åtal emot häradshöfdingen Bergqvist anställda i följande mål.
I öfverensstämmelse med en af mig gjord anmärkning dervid, alt Listers Hära dsRätt, genom särskilda den 30 November 1840 fattade beslut, med tillämpning af 5 Kap. 4 §.
Straffbalken, ålagt dels skräddaren Johannes Svensson från Månasken, såsom saknande tillgång till gäldande af honom för slagsmål ådömda böter 20 R:dr banko, att i stället undergå tjugo dagars fängelse vid vatten och bröd, dels ock torparen Magnus Pettersson i Wäghult att, vid saknad tillgång lill böter för tredje resan fylleri, 13 R:dr 16 sk. nämnde mynt, straffas med sexton dagars dylikt fängelse, hvilka bestraffningar äfven gått i verkställighet; men, jemlikt åberopade lagrum, såsom det lydde innan förändring deri genom Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 stadgades, de Johannes Svensson ådömda böter, motsvarande sextio daler silfvermynt, rätteligen bort vara försonade med endast sexton dagars fängelse 100 vid vatten och Lröd, samt det belopp, hvartill Magnus Pettersson blifvit pliktfalld, motsvarande fyratio daler, skolat afl jenas med tolf dagars fängelse af nämnde beskaffenhet, och de sak (alde således, till följd af HäradsRättens oriktiga förvandlingsbeslut, kommit alt hvardera undergå fyra dagars fängelse vid vatten och bröd utöfver hvad enligt lag bort dem åläggas, har, enligt min derom under den 10 Oktober 1842 aflåtna remiss, Advokalfiskals-embetet tilltalat häradshöfdingen Bergqvist, för HäradsRättens, under hans ordförande, sålunda fattade, såsom lagslridiga anmärkta beslut, samt derefter, då Bergqvist, i afgifven förklaring, erkänt åtalade felaktigheterna, såsom af tillfälligt förhastande tillkomna, yrkat ansvar å honom jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, med tillika åliggande skyldighet så väl att återgälda Kongl. Majit och Kronan den enligt räkning åtgångna kostnad till fångunderhåll under obehörigen förlängda slrafftiden, som ock att godtgöra Johannes Svensson och Magnus Pettersson derigenom tillskyndad t lidande; i hvilket afseende hörde, dessa personer hvar för sig fordrat 3 R:dr banko för hvarje dag deras straff blifvit otillbörligen utsträckt; deröfver Bergqvist icke aktat nödigt att sig förklara.
Vidare och efter det Konungens JustilieKansler emot häradshöfdingen Bergqvist anmärkt, att husmannen Nils Larsson i Hosaby, som, af Listers HäradsRätt fälld till 8 Ridr 16 sk. böter för svordom, dryckenskap, smädeord och slagsmål, af samma HäradsRätt, under Bergqvists ordförande, genom beslut den 21 Juli 1841, förklarats skyldig, jemlikt 5 Kap. Straffbalken, att, i brist af tillgång till böterna, umgälla desamma med tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, i stället jemlikt 4 § i nämnde Kap. och Balk, äfven sådant detta lagrum lydde i Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, bort dömas till åtta dagars så. beskaffadt fängelse, samt häradshöfdingen Bergqvist, i afgifven förklaring, erkänt riktigheten af berörde anmärkning, har, till följd af Hr JuslitieKanslerens remiss, Advokalfiskals-embetet yrkat, att Bergqvist, för den klandrade och erkände felaktigheten måtte fällas till ansvar enligt grunderna i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken och dessutom förpligtas ej allenast godtgöra, enligt räkning, Kongl.
Majit och Kronan kostnaden till Nils Larssons utspisning i häktet under fyra dagar öfver den tid, som för hans bestraffning rätteligen skolat utgå, utan äfven ersätta Nils Larsson för hans otillbörliga lidande, hvarå denne sistnämnde äfven gjort anspråk till ett belopp af minst 30 Ridr banko; öfver hvilket allt Bergqvist icke haft annan förklaring att afgifva, än att Nils Larssons ersättningsanspråk syntes vara öfverdrifvet.
101 Slutligen har förekommit, hurusom Listers HäradsRätt, under ordförande af häradshöfdingen Bergqvist, genom utslag den 21 Juli 1841, föreski ifvit, alt pigan Maria Eriksdotter i Agerum, som saknade tillgång att gälda henne för oloflig bränvinsförsäljning ådömda böter 10 R:dr, i stället, enligt 5 Kap. Straffbalken, skulle afstraffas med åtta dagars fängelse vid vatten och bröd; i anledning hvaraf Maria Eriksdotter blifvit den 3 Mars nästpåföljde år instäld i länshäktet i Carlskrona, men Konungens Befallningshafvande i Blekinge län, sorn ansett nämnde förvandlingsbeslut icke vara lagenligt, i skrifvelse till Kongl.
HofRätten den 11 i sistberörde månad, begärt Kongl. HofRällens föreskrift, huru med verkställigheten af förvandlingsstraffet borde förfaras; hvarefter och sedan Kongl. HofRätten till Kongl. Majrt hemställt, om icke Kongl.
HofRätten, utan hinder af den laga kraft, som åkommit ifrågavarande förvandlingsbeslut, finge i laglig ordning förordna om böternas förvandling, ocb om icke, enär Maria Eriksdotter varit hållen i häkte från den 3 till den 16 Mars 1842, då hon på Kongl. HofRättens befallning ställdes på fri fot, Kongl..
Maj:t skulle täckas förklara, att Maria Eriksdotter derigenom försonat den förbrytelse, för hvilken ansvar blifvit henne ådömd t, Kongl. Maj:t, jemte meddelande af Dess beslut uppå Kongl. HofRättens framställning, låtit handlingarne öfverlemnas till Hr JustitieKansleren, som, uti skrifvelse lill häradshöfdingen Bergqvist, anmärkt, att ofvanberörde förvandlingsbeslut vore stridande emot ej mindre stadgandet i 63 § af Kongl. Förordningen om grunderna för bränvinsbränning och försäljning den i9 Juni 1835, än äfven föreskriften i 63 § af den i samma ämne sedermera och förr än straffet korn till verkställighet utgifna Kongl. Förordning den 6 Augusti 1841, enligt hvilka §§ Maria Eriksdotter skolat umgälla sin förseelse med allenast en veckas fängelse, i stället för den bestraffning af åtta dagars fängelse vid valten och bröd, HäradsRätten bestämt; Och då Hr JustitieKansleren, efter det Bergqvist i sin förklaring häröfver medgifvit orikligheten af berörde angående Maria Eriksdotter meddelade förvandlingsbeslut, uppdragit åt Advokatfiskals-embetet att Bergqvist derför tilltala, har bemälda embete, i fullföljd af den sålunda gjorda anmärkningen, framställt det påstående, att Bergqvist för åtalade förfarandet måtte, jemlikt grunderna i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, ådömas lämpligt ansvar, med hemställan derjemte om icke, ehuru Kongl. Maj:t i Dess ofvanberörde beslut förklarat, att Maria Eriksdotter skulle anses genom redan undergånget fängelse hafva umgällt den mot henne åtalade förseelse, det likväl, då upplyst vore, alt Maria Eriksdotter qvarhållits i häkte åtminstone fem dagar utöfver den fängelsetid af en vecka, 102 som rätteligen skolat å hennes förbrytelse tillämpas, borde åligga Bergqvist att godtgöra Kongl. Maj:t och Kronan för kostnaden och Maria Eriksdotter för lidandet under den sålunda obehörigen utsträckta fängelsetiden; och äro handlingar,ne i detta mål delgifna ej mindre Maria Eriksdotter, än häradshöfdingen Bergqvist, men sedermera af dem återställda, utan att yttrande af någondera inkommit.
HofRälten, som lill pröfning och afgörande företagit alla ofvannämnda mål i ett sammanhang, har, genom utslag den 30 Oktober sistlidna år 1843, sig utlåtit och, vid öfvervägande af hvad i de särskilda frågorna emot häradshöfdingen Bergqvist förekommit, förklarat, att emedan, jemte det Bergqvist af uppenbar vårdslöshet felat vid tillämpning af lag i åberopade besluten angående Johannes Svensson, Magnus Petterson, Nils Larsson och Maria Eriksdotter, hvilka i följd deraf kommit alt undergå, de tre förstnämnde fyra dagars fängelse vid vatten och bröd och Maria Eriksdotter fem dagars enkelt fängelse mera, än å deras förbrytelser efter rätt tillämpad lag följa bort, häradshöfdingen Bergqvist dessutom vore lagligen förvunnen att hafva, å häradshöfdinge-embelets vägnar, med sitt namn och häradets insegel bestyrkt ett af honom meddeladt sanuingslöst bevis, derigenom han, för egen vinning, såsom domare fulländat det förfalskningsbrott, hvartill han af Kongl.
Götha HofRält förklarats saker; pröfvade Kongl. HofRälten rättvist, att häradshöfdingen Bergqvist, som, genom dess anmärkta förfarande i honom anförlrodt embetes ärende, enligt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, gjort sig ovärdig att dädanefter i domarevärf begagnas, skulle, jemlikt sista momentet i 3 § af 8 Kap.
Missgerningsbalken, för förfalskningsbrott mista äran och böta tjugosex R:dr 32 sk. till treskiftes emellan Kongl. Maj:t och Kronan, Wexiö stad och advokatfiskalen; hvarjemte Bergqvist ålåge, att, utom den ersättning till Nils Månsson, Kongl. Götha HofRält bestämt, godtgöra dels förenämnde Johannes Svensson, Magnus Petterson och Nils Larsson, hvilka för tillskyndadt obehörigt lidande fordrat upprättelse, med tolf R:dr till dem hvardera, och dels Kongl. Maj:t och Kronan för den kostnad, som åtgått till deras och Maria Eriksdotter underhåll under ofvanberörde fängelsetid, med sammanräknade 1 R:dr 15 sk. io,r|ö- rsl., allt banko.
Emot detta utslag har hos Kongl. Maj:t häradshöfdingen Bergqvist anfört underdåniga besvär, som ännu äro på nådig pröfning beroende. 103
Uti en till mig ingifven skrift hade länsnotarien Johan Erik Sellström anmält och med bifogade handlingar sökt styrka, huruledes Rektors-embetet vid Kongl. Universitetet i Upsala, genom promotorial från Konungens Befallningshafvande i Stockholms län, emottagit Sellströms ansökning om laga verkställighet af ett utslag, hvarigenom en af Sellström lagsökt person blifvit ådörndt att betala 240 R:dr banko, jemte ränta och expenser, samt derefter, i anledning af Konungens Befallningshafvandes särskilda skrifvelser, uti aflåtna svar af den 27 Juli samt den 10 och 27 Augusti 1841, meddelat den underrättelse, att Rektors-embetet skulle hafva, jemte skrifvelse, med posten den 23 näslförutgångna Juni till Konungens Befallningshafvande insändt det utfordrade beloppet, utgörande tillsammans 271 R:dr 4 sk; I anseende hvartill och då emellertid inträffat, att någon sådan skrifvelse icke skulle kommit Konungens Befallningshafvande tillhanda, samt, äfven med förutsättande deraf, att uppgiften om medlens öfversändande vore sanning, Rektors-embetet ändock syntes hafva begått en försumlighet derutinnan, att omförmälda betydliga penningremiss blifvit med posten expedierad, utan att brefvet varit försedt med behörig rekommendation, Sellström anhållit om sådana åtgärders vidlagande, att
Rektors-embetet måtte varda ålagdt ersätta honom ofvannämnde 271 R:dr 4 sk. jemte ränta derå och den ytterligare förorsakade kostnaden.
Efter erhållen del af Sellströms skrift hade Rektors-embetet, i dess deröfver infordrade och lill mig inkomna utlåtande, under fortsatt uppgift, att Rektors-embetet, till fullgörande af hvad i Konungens Befallningshafvandes promotorial blifvit begärd t, föranstaltat om verkställighet af det öfverlemnade utslaget, emottagit de gäldenären afFordrade medlen och insändt desamma med posten till Konungens Befallningshafvande, i sådant hänseende tillika åberopat dels bevis från postkontoret i Upsala, som styrkte, att derifrån den 23 Juni 1841 uppå Universitetets fribrefsbok afgått ett till Konungens Befallningshafvande släldt bref, hvilket desto säkrare till Stockholm framkommit, som någon anmärkning om dess uteblifvande icke vid postkontoret här i staden skett, utan summan af alla med samma post afsända bref blifvit qvitterad, dels ock det med Rektors-embetets konceptbrefbok ådagalagda förhållande, alt detta bref angått ifrågavarande ärende och varit af penningarne åtföljd t, hvilken uppgift förmentes böra äga vitsord, så länge Konungens Befallningshafvande icke förmält, att under nämnde dag någon skrifvelse i annat ämne ifrån Rektors-embetet eller Universitetet ankommit; hvarjemte och i anledning af Sellströms erinran, alt det bref, med hvilket penningarne 104 skulle blifvit inskickade, icke varit forsed t med behörig rekommendation, Rektors-embelet förklarat, det något stadgande veterligen icke funnes, som ålade embelet, att under postrekommendation öfversända de, på omförmälda sätt, för enskild persons räkning indrifna medel, än mindre att dervid iakttaga så kallad öppen rekommendation, enär sådana säkerhetsmått icke vore i det allmännas angelägenheter myndigheter emellan föreskrifna; äfvensom Rektors-embelet icke kunnat föreställa sig, att Kongl. Postverket, såsom sjelf en Statens inrättning, skulle vara så belt och hållet fritaget från vårdandet af en utaf Statens vigtigaste angelägenheter, att hvarje lill embetsmyndighet stählt bref skulle kunna, likasom enskildes orekommenderade bref, utlemnas till hvilken okänd person som helst, hvilken om dessas utbekommande i postluckan sig anmälde, ej eller att någom embetsmyndighet, till afhemtande af dess post, begagnade andre tjenare än sådana, om hvilkas både redlighet och ordentlighet den kunde vara fullt öfvertygad.
Och enär dessutom något rekommenderadt bref icke kunde från postkontoret utbekommas, utan att den, till hvilken brefvet vore släldt, antingen sjelf afhemtade detsamma eller meddelade fullmakt till dess utbekommande, men den ena embetsmyndigheten icke torde äga befogenhet att förutsätta, det hvarje annan embetsmyndighet ville underkasta sig sådant besvär och omgång, hade äfven i detta hänseende Rektors-embetet trott sig vara ursäktadt, som icke oombedt låtit förse sina skrifvelse!- med postverkets rekommendation; anmärkande Rektorsembetet för öfrigt, att Sellström, som, i stället att begagna enskildt ombud i detta mål, valt den mindre kostsamma och beqvämare utvägen, att utverka Konungens Befallningshafvandes förord lill Rektors-embetet alt ombesörja utslagets verkställighet och medlens öfversändande, icke ägt fog förutsätta, att
Rektors-embetet skulle till följd deraf åtaga sig något ombudsmanskap för honom, med derpå beroende ansvarighet.
I stöd af hvilket allt Rektors-embetet förmenade, det något sådant tjenstefel eller försummelse i öfverklagade fallet icke kunde embetet till last räknas, att i följd deraf någon ersättningsskyldighet lill klaganden borde detsamma lagligen åläggas.
Sedan jag, med anledning af hvad sålunda angående detta ärende anfördt blifvit, uti skrifvelse till Konungens Befallningshafvande i Stockholms län, jemte meddelad underrättelse om skriftvexlingens innehåll, begärt upplysningar i afseende å några för bedömande af länsnotarien Sellslröms anspråk nödiga omständigheter, hade Konungens Befallningshafvande i svar derå förmält, att alla till Kongl. Postkontoret härstädes ankomna, till Konungens Befall - 105 Befallningshafvande eller Landshöfdinge-embelet adresserade bref, under förra året afhemta
Is och då ännu afhemtades turvis af enspännaren E.
Carlsson och vaktmäklmästaren J. P. Wiström, hvilka båda städse gjort sig kände för utmärkt redlighet och ordentlighet: att uti den fullmakt, som för brefvens uttagande blifvit dem meddelad och å postkontoret aflemnad, är vordet stadgadt, att alla rekommenderade bref borde i postkontoret inskrifvas uti en för sådant ändamål inrättad postbok, för att uti densamma sedermera af landssekreteraren eller landskamererare!! q vitteras: att brefven till Konungens Befallningshafvande, likasom till de öfriga embetsverken i Stockholm, å postkontoret af dess tjenstemän afskiljdes och aflemnades till den, som hade posten för veckan: att brefven, så snart de blifvit från postkontoret afhemtade, vanligen emottogos å landskansliet, der de öppnades, af landshöfdingen, om han vore tillstädes, eller annars af landssekreteraren eller landskamrerare!!, men, då post ankom sedan sessionen å landskansliet var slutad eller å helgedag, aflemnades hemma hos landshöfdingen, der de af honom öppnades, hvarefter de, så vida de ej påkallade skyndsammare åtgärd, påföljande söcknedag insändes å landskansliet eller landskontoret, allt efter ärendets beskaffenhet: att posten ifrågavarande dag den 24 Juni 1841, i anseende till dåvarande helgedag, af vaktmästaren Wiström aflemnades hos Hr landshöfdingen, der den, när han var utgången, emottogs af hans tjenstefolk och inlades i rummet utanför lians eget skrifrum: att då posten sedermera af Hr landshöfdingen öppnades, hade ibland brefven hvarken det nu förkomna eiler, så vidt Hr landshöfdingen kunde sig erinra, något annat bref ifrån Reklors-embetet eller universitetet i Upsala funnits: att, då Rektors-embetets skrifvelse af den 27 Juli ankom, Konungens Befallningshafvande, som icke kunnat förmoda annat, än att ett bref, inneslutande så stor summa penningar, skulle vara med rekommendation försedt, ansåg sig icke hafva anledningvidtaga annan åtgärd, än att å Kongl. Postkontoret efterhöra, om något rekommenderadt bref ifrågavarande eller efterföljande postdag från Rektors-embetet ankommit; och att, efter ankomsten af bemälda embetes sednare skrifvelse, af den 10 Augusti, ytterligare efterfrågningar väl blifvit gjorda, utan att några vidare upplysningar vunnits, enär brefvet icke syntes hafva varit af sådan beskaffenhet, att detsamma påkallat någon särskild uppmärksamhet.
Vid öfvervägande af detta allt och då befogenheten af länsnotarien Sellströms, enligt ofvanomförmälda anledningar, emot
Rektors-embetet väckta ersättningsanspråk berodde derpå, huruvida Rektors-embetet kunde anses Just.-Ornbudsmans Emb.-B er ätt. för åren i84& och 1843. 14 10G hafva åsidosatt dess åliggande i detta mål, fann jag, i frågans dåvarande skick, anmärkningsvärd!;, alt, efter hvad upplyst och erkändt blifvit, Rektorscmbetet emottagit Konungens Befallningshafvandes i Stockholms län skrifvelse den 8 April 184-1, som, uppå Sellströms ansökning, innefattade begäran att befordra det dervid bilagda utslaget till verkställighet, antingen genom gäldenärens bysättning, eller genom emottagande af fordringsbeloppet, samt dess qvitterande och öfversändande med posten till Konungens Befallningshafvande; och att lleklors-embetet, som med poslbevis - styrkt, att under den 23 nästderpålöljde Juni på Kongl. Universitetets fribrefsbok från Upsala algått ett till Konungens Befallningshafvande stäldt bref, derjemte, med åberopande af sin konceptbok, sökt visa, att det afgångna brefvet, som Konungens Befallningshafvande, enligt dess sedermera gjorda anmälan, icke skall hafva inhämligat, angått ifrågavarande ärende och varit ålföljdt af den utsökta penningsumman, utgörande, tillika med återställda förskottsmedel till gäldenärens bysättning, 271 R:dr 4 sk. banko; hvaremot Rektors-embetet, medgifvande att delta bref icke blifvit under postrekommendation afsändt, påstått, att till iakttagande af sådan åtgärd, i afseende å de för enskild persons räkning uttagna medlen, embetet icke skulle hafva varit förpligladt.
Nu ehuru Rektors-embetet icke ägt någon i lag stadgad skyldighet att taga befattning nied detta, genom Konungens Befallningshafvandes promotorial, inkomna utsökningsärende, såsom beroende på enskild persons ansökning* och Rektors-embetet således kunnat, med återsändande af handlingarne, förvägra all åtgärd dervid, lill dess sökanden sjelf eller genom laga ombud sig anmält, mäste likväl, efter min tanke, anses »tvifvelaktigt, att då Rektors-embetet icke undandragit sig det biträde, hvarom Konungens Befallningshafvande anhållit, ärendet antagit egenskapen af en hos exsekutor i behörig ordning sökt handräckningsåtgärd, hvilken under embetsmanna ansvarighet bort ombesörjas, och hvilken, i detta fall, af den ena embetsmyndigheten begärd och af den andra utförd, egentligen afsåg den enskildes rätt att, i hvad på hvardera ankom, påräkna säkerhet för hvad sålunda under offentlig vård var anförtrodt.