Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Hvad sju tusende knefflar är thet nu sagdt,” kallar Achior ”du ärelöse fortvifflade man,” och råder att lemna honom bunden i Israeliternas händer för att med dem dela samma öde.
Holofernes befaller, att så skall ske (6: 1—7).
Achior bindes vid ett träd och de, som bundit honom, löpa bort (6: 8—9).
— I andra scenen uttalar Cambri sin oro öfver stadens öde, om fienden skulle besätta vattenbrunnarne, men Joakim tröstar honom; de gå sedan in i fiendernas läger och dem till hån och spott skjuter den ene ett skott af sitt ”rör.”
De varseblifva den bundne Achior; han ropar om hjelp och de lösa honom och fråga hvem han är.
Sedan Achior tackat Gud, berättar han om orsaken hvarföre han blifvit bunden.
Cambri bjuder
Abdon gå före till staden och kalla de öfversta samman; sjelf vill han straxt komma efter.
Abdon.
”Jagh vill thet beställe alt som en man Och vill och löpe thet beste iagh kan.
(Här löper han nu efter the älste och då han kommer till them, säger han:)
Kommer ut mine herrar och hörer till,
Hvad thenne Amonitiske man edher seja vill.”
Sedan Cambri på Osiæ tillfrågan berättat, huru de funnit Achior, blir denne förhörd och berättar nu utförligt hvad åskådarne nyss sjelfva hört och sett (6: 10—13).
Cambri vänder sig med bön och åkallan till Herren och bjuder Achior välkommen (6: 15—18).
Osias uppmanar folket ”nu gå till wårt igen” och bjuder Achior följa sig (6: 19).
— Tredje scenen förer oss åter till Holofernis läger och han befaller sina krigare belägga Bethulia (7: 1) hårdt och fast. (”Här gå de nu in en lijten stund och under tijden må man sjunga; sedan kommer Holofernes med sitt sällskap igen.”)
Bethulia har ej velat gifva sig och Ammonita primus råder att belägga brunnarne och genom törst betvinga staden, i hvilket råd Ammonita secundus samt
Moabita primus och secundus instämma (7: 8—9).
Holofernes gillar rådet och befaller Aman lägga hundrade man vid hvarje brunn (7: 10).
Sedan han gått in i sitt tjäll, prisa Aman och en annan öfverste påfundets klokhet, tala om törstens plågor och lofva, att om någon kommer att hämta vatten, skola de gifva honom en ”Draab
Drick,” så att ”honom ej skall törsta mer.”
Fjerde scenen innehåller ett samtal emellan Holofernes och hans höfdingar; den förre skryter med att det var ”ett vettigt påfund,
”Att man hafuer förvarit deris vandkeller.
Hvad tyckis eder mine herrer och seller?”
Öfverstarne mena, att om fem dagar skall staden gifva sig.
Tredje akten, som har fyra scener, håller sig temligen troget till biblens berättelse från och med 7 kap:s ”13 vers till och med 12 kap:s 6 vers i Judiths Bok, endast att Judiths bön, som upptar hela 9 kapitlet, är i en betydligt sammandragen och mattare form återgifven, hvaremot andra ställen, der bibeltexten nöjer sig med antydningar, äro i dramat mera utförda.
Så har författaren i första scenen, der män, qvinnor och barn beklaga sig inför de älste (Jud.
Bok. kap. 7. v. 12—17), infört tvenne qvinnor, af hvilka den ena vänder sig pockande till de älste, förebrående dem, att de icke uppgifvit staden, då de ej skulle varit utsatte för dessa plågor; men den andra, som är moder, tänker mindre på sig sjelf, utan mera på sina barn:
”At wij nu thet watten kunde fåå
Hwarken för penning eller penningzwärdh.
Aff törst då mostom wij dö nu här,
Samt wåre män och Barne små.
Ach Herre hielp wäl här ifrå,
See till wår stoora sorg och nödh,
Lät oss icke blifva slätt dödh.
Om mig sköter iagh slätt ingen tår
Men iagh ömkar min barn, som hoos migh går.
Starkest och thette mit lille barn,
Som här nu ligger uppå min arm.
Jagh döör af törst rett wisserligh,
O, Gudh förbarma tigh öffuer migh.”
Likaså har han utmålat det intryck Judiths skönhet gör på vakten.
Då hon blifvit förd till Holofernes säger Atah, en af de vakthafvande:
”Hvem ville icke våga båd’ lif och blodh
För slike vackre quinnor godh?
Hvem ville icke strida med macht och gull
För sådana deiligh quinnfolk skull.
Ja, för en kyss, iagh säger med skäl,
Då måtte man låta slå sig ihiäl.”
I fjerde akten deremot tar sig författaren större friheter.
Marskalken Assur delar ut befallningar till Setes och Amas om ett gästabuds anrättande.
— — — — ”duka bordet och så
besteller, att der blifver satt uppå
Credentzer, kannor båd’ stora och små,
Så att ingen drick der fela må.”
I andra scenen inkommer Holofernes, och då han finner allt redo, sänder han Bagoa att bjuda Judith till gästabudet och bedja henne sofva hos Holofernes om natten (12: 11).
Under Bagoas frånvaro uttalar Holofernes sin förhoppning, att hon ej skall neka hans bön. (”Här möter Abra Bagoa.”) Sedan Bagoa hälsat henne och han på hennes förfrågan sagt, att han vill tala med hennes fru, hämtar Abra Judith.
Under tiden har Bagoa en monolog, hvari han besinnar sig på sättet att bäst framställa sitt ärende.
Judith kommer.
Bagoa framställer bjudningen (12: 12), och Judith antager den (12: 13, 14), men ber honom vänta, medan hon går in och bepryder sig.
Under tiden har Bagoa åter en monolog; han hoppas, att detta sköna vif nog blir hans herres käresta.
Judith återkommer.
Medan Judith och Bagoa äro på vägen, säger Assur till Holofernes:
”Nådige Herre iagh säger thet försann,
Att Judith kommer nu hist på stann.”
Judith kommer till Holofernes.
Vi anföra som prof hela gästabudsscenen:
Holofernes.
”Var mig välkommen du sköne quinne, Jag tackar tig aff alt mitt sinne, Och tu ville görre tig omaak här, Och haffuer nu gjort effter mitt begär Till att komma hijt, och få tig maat
Med mig, och görra tig lustig och glad.
Skulle jag icke görre thet, som min herre ville.
Thet wille mig stå ret ganska ille.
(Här skall nu tagas fram vatten och handkläde.)
Haffuer fram vatten och varder ej sent Så kunne the twå sine hender reent.
Sedan kunne the tå få sig maat
Och görre sig både lustigh och gladh.
Holof. (till Judith).
Stig fram och twå henderne tijn.
Judith. Beware mig Gudh, käre herre mijn, Skall jag mig twå för än tine nåde.
Holof. (skal taga hennes hand).
Vel gott, så wiliom wi nu tvette oss både.
Assur (til småsvennerna).
Lager så, att al ting går wel uthan skam, Och läter nu komma maten fram.
(her går nu Holofernes och Judith, förstarna och hoffmästaren til bords).
Holof. (til Judith).
Sitt ned, äät och drick med allo flijt, Och gör tig gladh i thenna tijd, Tij du haffuer funnit nådh hoos mig.
Ja herre jag vil gerna verra glad med tig, För sanningen jag ther vel säija tör, Mig skedde aldrig sådanne ähre för.
(Här må man spelle.)
Holof. (till småsvennerna).
Skenk mig nu then alra beste wijn, Gått åår, alra käriste hierte mijn.
Min hiertans herre, jag wil thet gerna anamme.
Holof. (sedan han druckit)
Then kan duge och fördriffver all sorg med samme.
Min käre godhe wen aff titt stop tu dricke må, Mig tyckes nu vil mitt sinne så, Min hug är nu fast annorlunda omvendt, Tij mig är slikt nyligen icke hendt, At mig så wel smakade bade miöd och wijn, Nu är bort gongin all sorien min.
Hiertans kär, iag troor thet wara lyst, tin skönhet, hon gör mig sådana vijst.
Min herre, Gud låte tig thet wel bekomme, ty iag haffver min resa iu tig til fromme företagit, til at komme hijt til tig, Och förhoppas, thet skall intet ångra mig.
War nu mer glad aff all tin macht, Theslikes will och så görre iag.
Nu dricker iag tig ett gått år till.
Holof.
Wel bekomme tig, iag thet gerna haffua will. (här må nu spelles).
Nebucadnezar han ware mig så hull, Som iag är nu rett frögde full. iag bedher tig och min wen så käär, tu will sådant taga till tacke här.
War til sinds, aller käriste herre mijn, här fattes intet hvarken miöd eller wijn.
Tij all ting här rett wel till ståår.
Wel gott, ther upå så få i gott årr.
(Till småsvennerna).
Haf hijt mitt stoore stoop med acht. (till Judith).
Gott år min käriste, som för är sacht.
Wel bekome tig, tu ädle herre i lönn.
Så hielpe mig må, samme wijn är rett skönn, Han står så klar i stopa min icke anners än som en röd rubin sannerliga, iag såge gerna han ville tigh smaka så wel som han gör migh.
Tå, min sann, han smaker mig ganske wel.
Holof. (till herrarne).
Mine herrer, warer lustiga wthi mitt tiell.
Tartan.
Wi tackom tine nådhe, wij görre och så.
Rabsaris.
Wij görrom oss glada, så som wij best förmå,
Bagoa.
Jag är druckin ther (till) hafver iag ingen skull.
Rabsaces.
På min troo, iag är och ret smellende full.
Holof. (klappar henne på axlen).
Tag til godho, min hjertans gode wen Och gör tig så glad, som iag är änn.
Min herre iag sörier ret icke een tåår, Jag war icke så lustigh i thesse här åår.
At tu thet nu iu må merkia aff mig med itt wenligit gått år iag kommer til tig.
Af hjertat iag thet gerna haffua will Wore ther och ännu tijo ther till.
(här skal nu maten tagas op).
Sij min hiertans käre blome kinn, Hvij är thette äplet doch så fager och fijn. iag bidher tu wilt thet for mine skull upäte tijn troohet wil iag aldrig förgäte.
Jag tagher thet gerne, min herre och så ia om thet wore någhet mindre än tå.
Therföre iag nu will tacka tigh tu skal thett ärindra ewinnerligh.
Men ett moste iag här bekenne med flijt, iag haffuer druckit alt för mycke på thenna tijdh.
Så sant ware mig Nebudcadnezar huld iag haffuer mig druckit ret offuer full.
Doch bidher iag tig min hiertans mål Gör mig nu ret thenna här skåål.
Ther med far nu väl och så iag will ini min kammar nu gå, gör mig rett min hiertans käär.
Sanerliga, herre iag förmår icke meer.
Jag går nu för åth, kom efter mig.
Bagoa, folj henne in, thet befaller iag tig. (under det han går)
Nu haffuer iag druckit all som en man fast meere än iag är elliest waan.
Nu kan iag wel ther soffua uppå, Och vill här med åt sengene gå.
Sedan Holofernes aflägsnat sig, frågar Bagoa, när han får föra Judith till honom, och hon förklarar sig genast villig.
Bagoa låter förstå, att han hoppats på en kyss, men Judith är dertill obenägen.
— I tredje scenen besluta H:s rusiga öfverstar att gå och lägga sig, och i fjerde scenen gör Judith en bön till Herran (13: 7), och ber pigan stanna utanföre med ”possen.” ”här går hon in och tager hans sverd och håller honom i håret och säger vidare:
O min Gudh och fader styrk nu migh,
Ther om beder iag af hjertat tigh.
(här kommer hon med thet döda hufvud och säger)” m. m.
Sedan begifver hon sig till staden och klappar på porten.
— Här afbryter stycket.
Man finner af dessa utdrag, huru lockande det synts författaren att kunna insmugla i det religiösa dramat ett stycke af den profana verkligheten; något, hvilket troligen långt ifrån misshagat hans publik.
Hammarsköld finner detta stycke vida bättre än de förut omtalta.
”Intresset ”är uppstegradt genom den åskådliga föreställningen af ”den fara, som hotade Bethulien, och genom den på fler”faldigt sätt framställda målningen af det betryckta till”ståndet inom dess murar.
Äfven sjelfva expositionen har ”en utförligare, mer konstrikt anlagd och karakterutveck”lande gång, och dictionen saknar icke en viss upphöjning ”och styrka, i synnerhet i vissa scener, bland hvilka den, ”som föreställer Holofernis bröllopsgille med Judith för ”sin liflighet förtjenar utmärkas.
Annars iakttages här ”föga hvarken tidens eller rummets enhet, ty skådespelet ”börjar i Ecbatana och slutar i Judeen”237.
Det är otvifvelaktigt, att mycket af det beröm Hammarsköld här gifver dramats författare tillkommer egentligen författaren af Judiths bok.
”Expositionens konstrika anläggning” är redan i biblen angifven; föreställningen om den fara, som hotade Bethulien, är i bibelberättelsen ännu åskådligare målad.
Men onekligt är dock, att detta stycke i dramatiskt hänseende står betydligt framom de hittills betraktade skådespelen.
Redan scenindelningen bidrager dertill mycket.
Akter och scener äro de inskärningar, hvarigenom den oorganiskt klumpiga massan erhåller utseendet af att vara ett organiskt ordnadt helt; och det stannar ej vid blotta utseendet, ty mer eller mindre, på ett eller annat sätt, gör sig gällande det anlag till organisk bildning, som i sjelfva ämnet ligger.
Aktindelningen i detta stycke är icke gjord utan urskiljning: första akten visar förberedelserna till kriget å ömse sidor, den andra belägringen af Bethulien och de belägrades oro och förtviflan; i tredje akten stegras denna förtviflan till sin höjd och deraf uppkallas Judith till handling; i fjerde akten kommer upplösningen med Holofernis dödande, hvarefter femte akten förmodligen har, i öfverensstämmelse med biblen, framställt de befriade Israeliternas glädje och tacksägelser.
Någon symmetrisk anordning af delarna har man dock ej att vänta; hela första akten upptar blott sju sidor, då deremot en scen i andra ensamt fyller tio.
De flesta scener bilda ett litet helt för sig, om än någongång i samma scen lokalen för handlingen flyttas från ett rum till ett annat.
Scenernas följd på hvarandra är dock bestämd af den bibliska berättelsens gång, och något försök att sjelfständigt anordna ämnet efter dramats fordringar förmärkes icke; det är af författaren upptaget såsom det låg för honom, och indelningen är nästan det enda, som förråder spåret till en konstnärlig plan.
Tid och rum äro här lyckligare behandlade än i de äldre styckena.
Att skådespelet, som Hammarsköld säger, ”börjar i Ecbatana och slutar i Judeen,” är så mycket mindre anmärkningsvärdt, som det endast är första scenen, som är förlagd till Ecbatana, och hela den öfriga handlingen försiggår i Judeen, der scenen vexlar emellan staden och lägret, utan att detta i sjelfva verket inverkar mera störande här än i många fullt utbildade dramer.
Författaren har äfven synbart bemödat sig att förtaga intrycket af allt för stora språng i tiden och rummet.
Så låter han en mindre tidsrymd, hvilken fylles genom sång eller spel, representera en större, under hvilken något skall antagas hafva tilldragit sig utom scenen; när Holofernes (II. 3) befallt att belägga Bethulien, går han bort; derpå uppstämmes en sång, och när den slutar, kommer han tillbaka, och man får veta, att Bethulien har ej velat gifva sig.
Eller ock låter han såsom i IV. 2. den på scenen qvarstående i en kort monolog utfylla den tid, som behöfves för en frånvarande att utföra ett uppdrag.
Det är obestridligt, att häri ligger ett framsteg i formellt hänseende.
Ett annat sådant har man äfven i det sätt, hvarpå i några scener dialogen är anlagd, i det att personerna icke inskränka sig till att säga det blott nödvändigaste för handlingen, utan inleda det och förbereda det på ett någorlunda naturligt sätt.
Detta var, som vi sett, en af antika dramats verkningar på skoldramat.
Hammarsköld beundrar diktionens styrka och upphöjning i gästabudsscenen; läsaren kan derom sjelf döma.
Oss synes öfverhufvudtaget diktionen mycket ojemn; skulle vi bland de ställen, som ej äro bibelparafraseringar, vilja utmärka något, som förråder någon styrka och värma i uttrycket, så skulle vi nämna den ofvananförda klagan af den försmäktande modren.
Hvad angår gästabudsscenen, så synes oss dess förnämsta förtjenst ligga deruti, att den är det första försök till sedemålning, hvilket vi i våra dramer påträffa, samt att den röjer ett bemödande att åskådligt teckna kärlekens och vinets gradvis stegrade inflytande på Holofernis råa sinne, ett bemödande, som icke kan sägas vara alldeles förfeladt.
Äfven på andra ställen visar sig samma sträfvan efter natursanning.
Åtskilliga förekommande ord, sådana som ”vandkeller,” ”draabdrick,” ”taga til tacke” m. fl., låta förmoda, att stycket blifvit öfversatt från danskan; otroligt är det icke, ehuruväl en mängd danismer funnos i språket under reformationstiden.
Också egde danska litteraturen en Judith, från Christian III:s tid (1536—59), äfvenledes defekt.
Den omtalas af Peder Syv. Overskou, som dock icke synes hafva läst den, gissar, att den är en öfversättning af Wienaren Wolfgang Schmelzles stycke af samma namn (1546), men uppger inga skäl238.
Schmelzles Judith är långt ifrån den enda tyska behandling af ämnet; Hans Sachs skref en Judith i 5 akter med 15 personer 1557, och af Joachim Greff, en skolmästare i Dessau, har man från 1536 en ”Tragedia des Buchs Judith”239. X.
Betulejus (Sixt. v.
Birken) skref 1559 ”Eine Tragedia mit 57 Personen, Judith,” och Samuel Hebel 1566 ”Ein Spil von der Belagerung der Statt Bethulia,” i hvilket stycke uppträder der Hofteuffel samt landsknektar och borgare.
Endast med Betuleji Judith hafva vi kunnat jemföra vårt svenska drama, men med detta har det ingen likhet.
Innan vi lemna detta stycke, det älsta, mera utbildade, om hvilket vi med säkerhet veta, att det blifvit uppfördt, vilja vi med ledning af de scenanvisningar, det erbjuder, söka att skaffa oss en föreställning om huru det tillgått vid uppförandet af dessa skoldramer.
Att de enklaste former varit de vanligaste, torde man kunna antaga för gifvet.
Skådeplatsen var väl ursprungligen i skolsalen, men då åskådarnes antal växte och ej blott barnens slägtingar utan äfven stadens borgare och, såsom vid marknadstillfällen, äfven främlingar önskade se spelet, har man användt kringstängda gårdar, såsom vi veta, att Rudbeckius gjorde i Upsala 1610, eller ock öppna platser, torg och kyrkogårdar; men att något skådespel blifvit uppfördt i kyrkan under denna tid, känna vi icke.
Skådebanan har väl näppeligen varit den höga, i flera afdelningar uppåtstigande mysteriebanan, utan snarare den horizontela, i hvilken afdelningarna lågo bredvid hvarandra.
Denna bana var den enklaste och sålunda den lättaste att åstadkomma.
I den ofvan s. 77 beskrifna tyska mysteriebanan från 15:de århundradet, till hvilken bana Mone funnit planritningen, tro vi oss se den bana, som bäst lämpat sig för vårt skoldrama, och med ledning af den synes det oss lätt att konstruera en bana, på hvilken ”Holofernis och Judiths Commædia” kunnat uppföras.
Den tyska banan består af tre bredvid hvarandra liggande afdelningar, afskilda genom låga trämurar med portar och försedda med flera lokaler.
Då i vårt stycke endast första scenen försiggår i Ecbatana och då troligen efter hvarje akt en paus inträdt, under hvilken förändringar på banan kunnat vidtagas, så har samma afdelning kunnat i första akten föreställa Ecbatana och i de öfriga Holofernis läger.
Banan har sålunda endast behöft hafva två afdelningar, den ena föreställande lägret, den andra Bethulien.
Båda hafva varit åtskilda genom ett lågt stängsel med port, föreställande stadsmuren med stadsporten; det omtalas nemligen huru man går ut och in genom porten, och i IV. 4. klappar
Judith på stadsporten.
I Bethulien har funnits en plats, som föreställt templet, dit öfverstepresten ingår (I. 2), samt en, som föreställt Judiths hus, dit hon (III. 3) går in, tager flaskan och påsen och återvänder; att Osias (II. 3) bjuder Achior gå hem med honom, gifver icke nödvändigtvis tillkänna, att äfven dennes hus varit särskilt utmärkt, utan endast att Achior följt Osias till den bänk, der denne hade sin plats.
Emellan Holofernis läger och staden har varit en fri plats, der Cambri och Joakim (II. 2) uppträda och der den vakt utställes (II. 3), i hvars händer Judith råkar (III. 4).
Här har stått det träd, vid hvilket Achior var bunden.
Inom lägret har funnits minst två lokaler.
Den ena har varit Holofernis tjäll, ty på många ställen omtalas huru han än ensam, än med sällskap går dit in eller går ut derifrån; i detta tjäll stod en säng, hvarpå Holofernes hvilade, då han dödades af Judith.
Den andra lokalen har varit den ”kammare,” hvilken uppläts åt Judith och hvilken enligt IV. 2. legat ett stycke från Holofernis tjäll; dit fördes Judith af kammarherren (III. 4), och dit ingick hon för att bepryda sig (II. 2).
Om gästabudet försiggått i en särskilt lokal eller i det fria, är tvifvelaktigt; i Holofernis tjäll har det dock icke varit anrättadt.
Troligt är väl, såsom ock Mone förmodar beträffande den omtalta mysteriebanan, att dessa hus och tjäll endast bestått af fyra hörnstolpar, hvilka uppburit ett tak.
Men då ingen handling försiggått inomhus, med undantag af Holofernis dödande, och då, att döma af texten, de personer, hvilka i husen ingingo, voro undandragna mängdens blickar; så synes det som hade de tre sidorna varit tillslutna, hvaremot den fjerde haft ett rörligt förhäng.
Då Judith ingick i Holofernis tält och, stående vid sängen, med draget svärd och handen i hans hår, gjorde sin bön, var förhänget undandraget och hon synlig för alla; men då det sedan heter: ”här kommer hon in med det döda hufvudet,” så finner man deraf, att förhänget varit tilldraget under det mordet skedde, så att Judith kunnat obemärkt taga det eftergjorda hufvudet, som hon håller i handen, då hon åter visar sig.
Husen hafva alla varit belägna på baksidan af teatern, med dörrarna vettande mot parterren; annorlunda belägna skulle de skymt spelet för åskådarna.
Skådebanans grundritning skulle sålunda hafva haft ungefär detta utseende.
a. Bethulien. b.
Lägret och platsen utanför staden. 1.
Templet. 2.
Judiths hus. 3.
Stadsmuren. 4.
Porten. 5.
Trädet, vid hvilket Achior blef bunden. 6.
Judiths kammare. 7.
Holofernis tjäll. 8.
Bänkar för skådespelarne.
Utan tvifvel hafva alla de skådespelare, som i samma akt uppträdt, varit på scenen närvarande, och sedan de framsagt sina roller hafva de intagit sina bestämda platser på bänkar, som varit anbragta på tre sidor af banan.
Under det spelet föregått i lägret, hafva de i staden suttit stilla, och tvertom.
Dock har liksom i mysterierna någongång samtidigt spelats på två ställen, såsom i 4:de aktens 4:de scen.
Vid gästabudet hafva deltagarne suttit till bords, och de många ständigt återkommande ”Gått åår” (Gutår) visa, att man så naturtroget som möjligt sökt framställa den lifliga pokuleringen, som slutligen gjorde Holofernes ”ret offuer full.” Stora stop hafva dervid användts.
Huru med maten tillgått, lemna anvisningarna oklart.
I början af scenen befaller Assur småsvennerna att låta maten komma fram; men i det följande talas endast om dryckesvaror; först mot slutet af scenen heter det: ”här skal nu maten tagas op.”
Detta uttryck kan ej betyda ”tagas bort;” ty omedelbart derpå bjuder Holofernes Judith ett äpple.
Har måltiden slutat med frukt?
Eller har kanske äpplet representerat hela måltiden?
Den här beskrifna skådebanan har äfven kunnat begagnas vid uppförandet af de öfriga bibeldramer, för hvilka vi redogjort.
Endast dramat ”Om meniskiones Skapelse och hennes Fall” synes förutsätta den höga mysteriebanan, ty der spelas både i helvetet och på jorden, och, efter det Gud skapat menniskan, drager han sig undan till en plats, som föreställt himmelen.
Men äfven på den horizontela banan hafva särskilta lokaler betecknat himmel och helvetet, och på den ofta omtalta planritningen hos Mone finnes i första afdelningen ett hus, som kallas ”die Hölle,” och i den sista ett, som benämnes, ”der Himmel.”
Äfven för detta drama synes sålunda den horizontela banan kunnat tjena, och dess olika afdelningar hafva då föreställt himmel, jord och helvete; på jorden har varit en på ett eller annat sätt omsluten plats, som utmärkt paradiset, (Englen säger:
”Gå ut ur denna borg”), och i den har ”thet lilla örtaträä” stått.
— Uti ”Jesus docet in templo”
har en afdelning af banan föreställt Bethlehem med Josefs hus, hvars dörr Maria på mannens befallning tillsluter vid afresan och vid återkomsten hem åter öppnar; den andra afdelningen har föreställt
Jerusalem och deri har funnits frändens hus och templet, hvars portar enligt anvisningarna ett par gånger tillslutas och upplåtas.
Vi böra dock här anmärka, att under följande århundrade, då i Tyskland vandrande teatertrupper tagit skådespelen om hand, bestod banan helt enkelt af ett upphöjdt podium, utan förhänge och dekorationer, på tre sidor omgifvet af skynken, af hvilka det mellersta kunde öppnas på midten och visade då ett rum, som föreställde det inre af huset eller en inre kammare.
Denna inrättning hade äfven les Comédiens infört i Paris.
Att denna bana under 17:de århundradet var hos oss den vanliga, är högst sannolikt; deremot synes ”Holofernis och Judiths Commædia” icke på en sådan bana kunnat uppföras; utan har man väl under 16:de århundradet begagnat en bana, som haft mera likhet med mysteriebanan.
Skådespelarne hafva uteslutande varit skolynglingar och i Upsala studenter.
Många af skolgossarna voro denna tid och äfven under följande århundradet vuxna karlar.
Engelska ambassadören Whitelocke berättar, att då han 1655 besökte Skara, fann han i skolan uti ett stort rum 3 a 400 skolgossar, af hvilka somliga voro helt unga, andra åter fullvuxna män med stora skägg240.