Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Finnes det utmätta godset vara af sådan beskaffenhet, att det icke, utan uppenbart äfventyr för skada eller synnerlig kostnad eller olägenhet, kan förvaras; då må, om endera parten äskar försäljning och andra parten icke vill godset emot full borgen lyfta, detsamma säljas, utan afbidan af stämning eller dom, angående deras inbördes företräde; och köpeskillingen tillkomme den, hvilken slutligen prof vas hafva varit till godset berättigad. §• 4- Färder utmätning verkställd, och godset vid offentligt utrop försåldt, utan att tvist derom uppkommit, efter thy här ofvan sagdt är; njute borgenär sin fordran af köpeskillingen; och må den, som sedan påstår, att han haft rätt till godset, söka af gäldenären sitt skadestånd. §• 5.
Föres talan hos Domstol om rättighet att fä gods från utmätning undantaga, efter thy i ,§•
1. sagdt är, och finner ej Domstolen sådana omständigheter förekomma, hvilka göra rättmätigheten af det anspråk otvifvelaktig; må Domstolen ålägga den, som nämnde rättighet påstår, att med ed intyga, det han redeligen samt på god tro och ej till veter/igt förfång för vederparten sin rätt åtkommit.
Vill eller kan han ej denna ed aflägga, hafve saken tappat. §• 6.
Hvad om bevisning för uppgifven rätt till utmätta lösören är genom §.
5. stadgadt skall ock tillämpas i de fall, då tvist uppstår om gods, som i afträdt bo finnes, men uppgifves tillhöra annan än gäldenären.
Stockholm den 20 Januari i845.
Prot. 1845, 7 Sami. i Afd. 21 Raft. 3 18 Lag-UtskolUts Betänkande, N.-o 69.
Af Herr Giinther, C. E.: ”Det af Utskottets majoritet nu uppgjorda förslaget, är nästan ordagrannt enahanda med ett inom Justi tiae-Departementet uppgjordt förslag till Kongl. Proposition, som vid Riksdagens början öfverlemnades till Högsta Domstolens granskning, men sedermera, till följd af der gjorda anmärkningar emot sjelfva principerna för detsamma, helt och hållet förföll.
Med kännedom om delta förhållande, har jag ej kunnat smickra mig med föreställningen, att samma förslag, ånyo upplaget af Lag-Utskottet, skulle blifva mera antagligt inom Högsta Domstolen och Konungens Conseil, än det tillförene befunnits, och jag har således ej kunnat gilla, att, uti ett ämne, der allmänna rösten, så väl inom som utom representationen, högt påkallat en förändring, Utskottet stannat vid tillstyrkande af en åtgärd, som, i fall den af Rikets Ständer godkännes, efter all sannolikhet skall leda derhän, att ingen förändring varder tillvägabragt.
Redan af detta skäl har jag för min del trött, att
Utskottet bordt söka det åsyftade målet på en annan väg; och då derjemte flere af de i Högsta
Domstolen emot förslaget framställda anmärkningar för mig varit öfvertygande, har jag trött mig finna åtskilliga andra skäl, hemtade från sjelfva sakens natur, äfven tillkomma.
Före 1835 års Förordning funnos i det ämne, hvarom här är fråga, inga andra stadganden, än 7 Cap.
UtsökningsBalken, som förmår: dels i 1 §., alt om i bo, der utmätning skall ske, finnes annan mans gods, detta ej må i mät gå; och dels i 3 §., att om tvist uppstår om det, som undantagas bör, Konungens Befallningshafvande då skall, der skäl till jäf äro, förvisa saken till Domaren och emedlertid sätta godset i qvarstad.
Dessa enkla föreskrifter voro ock någorlunda tillräckliga, så länge fråga aldrig uppstod om undantagande af annat, än sådant pantsatt, lånt, legdt eller förtrodt gods, som bevisligen under egenskapen af att vara annans tillhörighet, i gäldenärens bo inkommit.
Men med tiden lärde sig gäldenärerne att, till utmätningens undvikande, uppgifva såsom annans tillhörighet, äfven sådan i deras bo befintlig egendom, som de sjelfva bevisligen egt, under föregifvande att de försåldt egendomen med vilkor, att den skulle såsom anförtrodt gods få i säljarens vård qvarblifva; och som lagen, för g i 11 ligheten af köpeaftal om lös egendom, hvarken fordrar tradition eller annan bevisning, än köparens och säljarens ömsesidiga samtycke, funno Domstolarne sig ej kunna undgå att tillerkänna gällande kraft åt de köpeafhandlingar, som till bestyrkande af ofvannämnde föregifvande upprättades och företeddes, så snart deras rik - 19 Lag-V iskottets Betänkande N.-o 69. tigbet af både köpare och säljare erkändes.
Ett Öppet fält fanns således, å ena sidan för bedrägliga gäldenärer, att genom diktade och ofta antedaterade köpeafhandlingar af omförmälde beskaffenhet, besvika sina borgenärer; men A andra sidan hacle ock den redlige låntagaren, som ej egde annan tillgång, än den lösegendom han sjelf behofde för sitt dagliga bruk, funnit en utväg att, på sidan om lagens stadganden rörande lös pant, begagna sina tillgångar såsom medel till en kredit, som han derförutan skulle hafva saknat.
Han behöfde blott, i stället för pantförskrifning, som skulle hafva medfört nödvändigheten af egendomens öfverlemnande till borgenären, ställa transactionen i form af köp med dervid på god tro å ömse sidor förenadt vilkor, alt vid skuldens betalning återfå eganderätten till egendomen, som emellertid skulle förblifva i säljarens vård.
Denna utväg å gäldenärers sida att begagna äfven deras oumbärligaste lösegendom såsom underpant för krediten, och å borgenärers sida alt i sådan egendom förskaffa sig säkerhet, utan att beröfva sina debitorer nyttjanderälten, kom också småningom allt mer i bruk; och Jet felaktiga härvid låg mindre i sjelfva saken, än i sättet eller den hemlighet hvarmed sådana transaktioner bedrefvos.
Det hörer nemligen väsendtligen till all sådan pantsättning, der panten fortfar att innehafvas af gäldenären, att pantförskrifningen offentliggöres, dels för alt förekomma sveket medelst antedaterade panlebref, eller samma egendoms pantssättning hos flere, dels ock för att betaga egendomens innehafvare skenet af att äga större tillgångar, än lian i sjelfva verket har.
Till följd häraf klagades temligen allmänt öfver både bruket och missbruket af ifrågavarande lösöreköp långt före utfärdandet af 1835 års Förordning, deruti man, genom föreskrifter om viss form för köpéafhandlingarnes upprättande och offentliggörande, sökte att förekomma missbruket, utan att förbjuda det af lagen förut medgifna bruket.
Alt man likväl, genom de i nämnde Förordning stadgade kontroller, ej lyckats att vinna målet, är nogsamt kändt; och frågan är således nu, efter min tanka, huruvida man antingen skall fortgå på den bana, som man år 1835 började beträda, och söka att genom ytterligare kontroller uppnå det då föresätta målet, eller man med frånträdande af denna bana bör, medelst förklarande, att innehafvaren af lös egendom alltid skall vid utmätning anses såsom ägare deraf, och att följaktligen inga afhandlingar derom kunna emot tredje man va-va gällande, på en gång afskaffa både bruk och missbruk.
I I afseende på den sednare åtgärden, för hvilken några ledamöter i Högsta Domstolen yttrat sig, möter i främsta rummet, att den svårligen kan 20 Lag-TJtskoltets Betänkande N.-o 69. vidtagas, utan alt undantag dervid göres för sådant pantsatt, lånt, legd t eller förtrodt gods, som bevisligen under denna egenskap i gäldenärens bo inkommit, och alt dessa undantag sedermera lätt nog skulle kunna leda till författningens eluderande.
Men äfven oberoende häraf, anser jag närvarande tidpunkt icke vara lämplig för vidtagande af berörde åtgärd.
Sedan man så allmänt både före och efter i835 års Förordning, vant sig vid att kunna genom ifrågavarande köpeafhandlingar begagna sin lösegendom såsom hjelpemedel för krediten, synes ej en tidpunkt af allmän och stor penningeförlägenhet vara passande för att helt och hållet betaga de ki edit-behöfvande denna utväg; och jag befarar derjemte, att den förra vanan tillika med det fortfarande behofvet skulle hafva större makt, än lagbudet, samt således endast tvinga till lagens kringgående på något nytt sätt.
Af dessa skäl kan jag ej annat än gifva företräde åt den medelväg, som med lösöreköpens fortfarande tillåtlighet och gällande kraft, söker förena tillräckliga kontroller mot deras missbruk.
På detsamma går äfven Utskottets förslag ut; men Utskottet har härvid, efter mitt omdöme, begått det stoja misstag, att Utskottet medgifvit köpeafhandlingarne laga verkan emot tredje man, ulan något offentliggörande, och sålunda lagt hela kontrollen i den efterföljande rättegången och den edgång, som dervid blifvit föreskrifven.
Härigenom äro väl vådorne af diktade eller antedaterade afhandlingar sannolikt på ett tillräckligt sätt undanröjde, men äfventyret af det svek, hvarigenom samma egendom pantsattes eller försäljes till flere, äfvensom utvägarne för innehafvare!! af en betydlig, men i hemlighet graverad lösegendom, att genom skenet af en vederhäftighet, som han icke har, tillnarra sig en kredit, som lian icke förtjena!’, qvarstå oförminskade.
Följden deraf att köpe-afhandlingarne, enligt Utskottets förslag, ej behöfva komma i dagen, förr än vid sjelfva utmätningen, skall ock blifva, atl snart sagdt efter hvarje utmätning process uppstår, som sällan för uLmätnings-sökanden kommer att medföra annat resultat, än ökade kostnader.
— Jag tror således, för min del, något annat medel icke återstå, än att bibehålla 1835 års Förordning, och till de deruti intagne stadganden, rörande viss form för köpe-afhnndlingarn s upprättande och offentliggörande, bifoga några ytterligare kontroller med större verksamhet.
I afseende på bevisningen om afhandlingens vigtighet och lagliga tillkomst, finner jag mig härvid nödsakad att, lika med Utskottet, föreslå ed - 21 Lag-Uitskoltels Betänkande, kV.-o G9. gång å köparens sida, såsom yttersta bevisningsmedlet; i afseende åter på offentligheten, anser jag det skulle medföra stor nytta, om man till hvad redan i delta hänseende är stadgadt, hide föreskrift om kungörande ej mindre i Soekne-kyrkan, än i Allmänna Tidningarne.
Det förra, eller kungörelsen i galdenarens närmaste'grannskap, skulle icke allenast betaga honom til 1 - lalle att utsträcka sin kredit längre, än hans verkliga tillgångar räcka utan ä ven på ett verksamt sätt afhålla personer från alt låna si-, i e-ensknn al köpare, till svikeliga afhandlingar af ifrågavarande art.
Det° sednare, eller kungörelsen i tidningarne, skulle deremot genom den omgång och de kostnader, som dermed äro förenade, åtminstone bland allmogen**! nå Son .”o3!
1 ijrujiet af clen slags pantsättning, hvaröfver isynnerhet hos LondeStandet sa mycken klagan blilvit förd.
Derjemte, och frågan är om egendom, som lätt kan Hyttas eller förvandlas, har jag trött offentliggörandet tör en gång icke höra göra tillfyllest, utan förnyelse deraf efter en viss tidrymd vara nödvändig, och i sådant afseende ansett lämpligast, alt en tid af tre år stadga !es. I öfrigt har man emot de hittills gifna föreskrifterna i ämnet med skal anmärkt deras ofullständighet i så måtto, att de dels endast gälla för utmätnings-tillfällen, men icke i konkurser, och dels att de för tyisti-a fall, hvarken bestämma någon viss tid, inom hvilken tvisten bör göras anhän-i-, ellei stadga, hvilkendera parten det må åligga att föra kärande talan; hvadan jag, lika med Utskottet, ansett föreskrifterna böra i dessa delar amnlilieras.
J Jag tillstyrker alltså, på grund af hvad ofvan blifvit anfördt, att, genom utfärdande författning, måtte, dels såsom tillägg till Ivongl.
Maj 1835, angående hvad som iakttagas bör vid handel om lösören, hvilka köparen låter i säljarens vård qvarblifva, och dels såsom förklaring öfver 7 Cap. 3 § UtsökningsBalken, förordnas, som följer: Ko
Utom de föreskrifter, som nämnde Förordning af den 9 Maj 1835 till iakttagande innehåller, såsom vilkor för att'den lösa egendom, som köpare låter i säljarens vård qvarblifva, må fredas från utmätning för säljarens skuld, skall det jemväl åligga köparen, att för samma ändamål ytterligare offentliggöra sådant köp medelst en kort underrättelse derom, upptagande endast säljarens och köparens namn, 22 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 69. och yrken, dagen då köpeaftiandlingen blifvit upprättad samt köpesummans belopp, hvilken underrättelse bör, icke allenast å första Söndagen efter köpeafhandlingens upprättande uppläsas från predikstolen i kyrkan till den Församling, der säljaren har sitt hemvist, utan äfven tre gånger införas i Allmänna Tidningarne, sista gången tre månader efter köpet. 2Jo De åtgärder för köpeafhandlingens offentliggörande, som sålunda blifvit föreskrifne, dels genom Förordningen den 9
Maj i835 och dels genom ofvanstående i:sta momentet, böra, medelst köparens försorg, förnyas inom hvart tredje år, så framt köpeafhandlingen skall ega fortfarande verkan emot tredje man. 3:o
Då vid utmätning tvist uppstår om det, som undantagas bör, och saken förty varder, enligt 7 Cap. 3 §.
Utsöknings-Balken, förvisad till Domaren, skall det åligga utmätnings-sökanden att inom tre månader efter utmätningen taga stämning å den, som vill godset sig tillegna, till Domstolen i den ort, der utmätningen skett, vid påföljd att eljest hafva sin talan förlorat.
Vill andra parten heldre sjelt stämma ; stånde det honom fritt.
I sådan tvist v >re den, som gör anspråk på eganderält till godset, utan afseende på den bevisning som i öfrigt kan förebringas, alltid skyldig att, der vederparten sådant äskar och Domaren ej finner iaga hinder möta, med ed intyga, att han redeligen samt på god tro och ej till veterligt förfång lör vederparten, sin rätt åtkommit.
Gitter han ej gå denna ed, vare hans anspråk på egendomen förfallet, och godtgöre all för vederparten deraf uppkommen skada.
4’o Allt hvad ej mindre genom Förordningen den 9 Maj 1835, än genom denna författning blifvit stadgadt, rörande gods, som vid utmätning undantagas bör, gälle äfven om gods, som vid inträffad konkurs i det afträdda boet finnes, men uppgifves tillhöra annan, än gäldenären. 5:o Hvad här föreskrifvet är, skall tjena till efterrättelse genast efter författningens utfärdande, i fråga om alla de köpeafhandlingar om lösören, som derefter upprättas, men först sex månader efter utfar - Lag-Utskottets Betänkande, N.o 69.
23 dandet i fråga om dem, som derförinnan blifvit upprättade, och med hvilka det alltså inom sistnämnde tid skall så förfaras, som här stadgadt finnes, så framt de skola fortfara att ega gällande kraft mot andra, än köpare och säljare sins emellan.” af Herr Friherre Stjernstedt och Herr Eklund, hvilka instämt i Herr Gtiuthers reservation.
STO C K HO L M, Lundberg SC Comp. 184S.
Lag-U(skottets Memorial, N.-o 70. 1 Ank. till Exp. Utsk, den 11 Febr. kl. 6 e. m.
Memorial, med förslag till sammanjemkning eif de inom Riks-Stånden fattade skiljaktiga beslut, i anledning af Utskottets Betänkande N:o 5‘j, rörande indragning af LagmansKämners- och Riddare-SyneRätterne.
J atskillige till dess behandling Sedan Lag-XJtskottet, med anledning af ..........Uvu.iuuuu“ remitterade motioner, åsyftande förnyelse af Rikets sländers^id föregående Riksdagar fattade, men åt Kong!.
Maj:t ej sanktionerade beslut om Kämners-, Lagmans- och Riddare-Syne-Rätternes indragning, — uti sitt berörde Betänkande tillstyrkt, det Rikets Ständer måtte besluta en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, deruti Rikets Ständer, med åberopande af de skäl, Rikets Ständer tillförene yttrat för Kämners- och Lagmans-Rätternes samt, i sammanhang med dessa sistnämnde, Riddare-Syne-Rätternes afskaffande och rättegångs-instansernes inskränkning till blott trenne, i underdånighet anhålla, att, derest berörde
Domstolars indragning finnes kunna på ett ändamålsenligt sätt verkställas, utan att å ena sidan rättegångsordningen i öfrigt behöfver undergå sådan förändring, hvarigenom utvägarna till ändringssökande lör parter i allmänhet för mycket försvåras, eller å andra sidan Statsverket alltför mycket betungas med ökade utgifter för de nuvarande Hof-Rätternes förstärkande till antal eller personal, Kongl. Maj:t täcktes låta utarbeta och, efter vederbörandes hörande, i Nådig Proposition vid nästa Riksdag, eller sa fort ske kan, för Rikets Ständer framlägga ett fullständigt förslag, ej mindre till alla de förändringar i allmänna lagen eller serskildt utfärdade författningar, hvartill den ifrågasatta indragningen föranleder, än äfven till den förändrade organisation af de öfrige allmänna Domstolarne, som i sammanhang härmed kan finnas af behofvet påkallad; så hafva Höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga Preste-Ståndet bifallit Utskottets omförmälda Betänkande; hvaremot NVällofl. Borgare-Ståndet och Hederväi da Bonde-Ståndet, i likhet med hvad Herr Friherre Stjernstedtj L,, Bih. till R.
Prot. 1845. 7 Sami. 1 A/cl. 22 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Memorial> N.-o 70- uti en emot Betänkandet afgifven reservation, föreslagit, beslutat utfärdande af en lörfattning, hvarigenom stadgas: 1:0 att alla Kämners-Rätler skola från och med den i Januari 1846 upphöra, och sådane mål och ärenden, som, enligt lag och särskilda författningar, nu höra till Kämners-Rätt, derefter omedelbarligen upptagas af Rådstufvu-Rätt, på sätt för närvarande sker i de släder, der Kämners-Rätt ej är, och att de mål, livilka intill nämnde dag blifvit hos Kämners-Rätt anhängiggjorde, men då ännu icke äro afslutade, höra öfverlemnas till vederbörande Rådstufvu-Rätt, att der vidare handläggas; 2:0 att alla Lagmans-Rätter likaledes skola upphöra, på det sätt, att vad, som emot Härads-Rätts eller Härads-Syne-Rätts beslut erlägges eller anmäles sednare än tre veckor före lagtima Lagmans-Ting år i845, samt ej å det Tinget fullföljes, bör hänvisas till fullföljd i vederbörande Hof-Rätt, på sätt reservantens förslag till förordning innehåller, och att de saker, hvilka , å Lagmans-Ting fullföljde, icke derstädes innan nyssnämnde års slut afgöras, skola äfven till vederbörande Hof-Rätts handläggning öfverlemnas; 3:o att Riddare-Syne-Rätter ifrån och med 1845 års slut ock varda afskaffade: och skall med fullföljd från Härnds-Syne-Rätt af tvister om egor och bolstada skäl, samt dessa måls behandling i Hof-Rätt och hos Konungen förhållas i enlighet med hvad ofvannämnde förslag till förordning utvisar; dock skall den, som ej nöjes åt dom, den Lagmans-Syne-Rätt gifver före slutet af nämnde år, ega att, såsom hittills tillåtet varit, RiddareSyn hos Konungen begära; men har Lagmans-Rätt dömt till syn, och saken ej med slut afhulpit före den 1 Januari 1846» varde den till vederbörande Hof-Rätts behandling öfverlemnad; 4:o att i följd häraf Rättegångs-, Utsöknings- och Jorda-Balkarne böra undergå de förändringar, som ett i ofvanberörde reservation intaget redaktionsförslag upptager; 5:o att alla de särskilde, tid efter annan utkorone författningar, som angå Lagmans-Rätter, Riddare-Syne-Rätter och Kämners-Rätter, förklaras hafva förfallit i hvad de icke, så vidt de angå Kämners-Rätter, böra lämpas på Rådstufvu-Rätt. såsom i de förras ställe utgörande förste Domstol i stad; äfvensom alla de bestämmelser, hvilka, genom serskilda Kong!.
Resolutioner, i afseende på en del Rådstufvu-Rätter gifne äro derom, alt emot deras do - 3 Lag-Uiskottets Memorial, JV.-o 70. mar ej finge vädjas, der hufvudsaken ej ginge öfver elt visst värde, till all kraft och verkan upphäfvas; och 6:o att de i nyssberörde t\. punkt omnämnde lagförändringar skola gälla från den i Januari 1846, för alla de mål, i hvi 1 ka vad emot HäradsRätts eller Rådstufvu-Rätts dom eller utslag erlägges eller anmäies, så ock för de mål, h vilka efter nämnde dag från Kämners-Rätt till RådstufvuRätt eller från Lagmans-Rätt till Hof-Rätt oafgjorde öfverlemnas, samt före 1845 års utgång i de fall, då vad under Hof-Rätt dessförinnan eger rum, såsom i 2. punkten här ofvan sagdt är; och iakttages härvid, att de mål , hvilka oafgjorde öfverlemnas från Kämners-Rätt till Rådstufvu-Rätt, eller från Lagmans-Rätt till Hof-Rätt, böra anses och behandlas, de förra, såsom vore de till Rådstufvu-Rätten omedelbarligen instämda, och de sednare, såsom hade de genom vad kommit från Härads-Rätt till Hof-Rätten; dock att verkställighet å Härads-Rättens beslut i sistnämnde mål ej må äskas, men för alla före den 1 Januari 1846 från Kämners-Rätt till Rådstufvu-Rätt eller, inom laga tid efter 1845 års Lagmans-Ting, från Lagmans-Rätt till Hof-Rätt vädjade mål skola hitintills gällande föreskrifter, i afseende på vads fullföljande och målens behandling i Rådstufvu-Rätt och Hof-Rätt, oförändrade tjena till efterrättelse; och skulle den skrifvelse, som i anledning af föregående beslut kunde komma att i underdånighet till Kongl. Maj:t aflåtas, innefatta det förklarande; att, derest Kongl. Maj:t anser den af Rikets Ständer beslutade indragningen ej kunna verkställas å den i förslaget utsatta tid, Rikets Ständer i underdånighet öfverlemna till Kongl. Maj:t att bestämma tiden, då samma indragning lämpligen må kunna försiggå; och att Rikets Ständer jemväl i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes, efter vederbörandes hörande och i öfverensstämmelse med den af Rikets Ständer föreslagna författningsgrund, att endast en Under-Rätt skall finnas, så i städerna som på landet, vidtaga de anstalter och åtgärder samt stadga och till efterrättelse kungöra de reglementariska föreskrifter, som pröfvas lämplige för Rådstufvu-Rätternes organiserande och ordnande.
Af det föregående visar sig således, dels att Rikets Ständer äro ense i sjelfva hufvudsaken, eller derom, att
Domstolsinstansernes antal bör minskas till tre, 4 Lag-Utskottets Memorial, iV.-o 70. och att indragning af Kaniners- och Lagmans-Rätterne samt, i sammanhang dermed, Riddare-Syne-Rätt är för sådant ändamål lämpligast, och dels att samtlige Riks-Stånden ansett de motioner, hvaruti en dylik indragning blifvit påyrkad, böra till åtgärd föranleda.
I afseende på beskaffenheten af denna åtgärd hafva deremot Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, å ena sidan, och Borgare- och Bonde-Stånden, å den andra, stadnat i de skiljaktiga beslut, som här ofvan blifvit upptagne.
Då det, vid detta förhållande, åligger Utskottet att, enligt Riksdagsordningens 73 §., hos Rikets
Ständer afgifva förslag till sammanjemkning af de således skiljaktiga meningarne, föranlåtes Utskottet •vördsamt inbjuda sistnämnde tvä Riks-Stånd att med Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet sig förena.
Derest denna inbjudning icke af någotdera Ståndet antages, samt Ridderskapet och Adeln eller Preste-Ståndet ej eller vill öfvergå på de öfrige Riks-Ståndens mening, hvilken, i händelse den biträdes al ettdera af föistnämnde Riks-Stånd, kommer att utgöra Rikets Ständers beslut, får Utskottet, i öfverensstämmelse med nyssberörde grundlagsbud, föreslå, att omröstning öfver frågan måtte anställas i Förstärkt Lag-Utskott, efter en så lydande Voterings-P'ropo sition:
Den, som gillar Lag-Utskottets Betänkande N:o 5a , i jråga om indragning af Kämners-, Lagmans- och RiddareSy ne-Rälter, röstar Ja; den det ej vill, rustar :
Vinner Nej, anses Rikets Ständer hafva beslutat utfärdande af en författning af det innehåll, som Herr Friherre Stjernstedt i sin reservation tillstyrkt, rörande nämnde Domstolars indragning, äfvensom att den underdåniga skrifvelse, som derom kommer att aflåtas, må innefatta det ser skilda förklarande, i afseende på tiden för indragningen och vidtagande af nödiga åtgärder för verkställigheten, som Herr Friherren derjemte föreslagit.
Stockholm den 11 Februari 1845.
Lag-Utskottets Memorial, 2V.-o 70. 5 Reservation af Herr Grefve Mörner, C. G.: ”Med tillkännagifvande deraf, att jag icke deltagit uti Lag-Utskottets förestående beslut, får jag mig deremot reservera.
Endast två Stånd hafva beslutat förändring uti hittills gällande sladganden rörande Lagmans-, Kämners- samt Riddare-Syne-Rätterne, och då två Stånd icke, emot stadgandet uti j5 §.
Riksdags-Ordningen, kunna stifta allmän Civdlag, skulle jag tro votering i Förstärkt Lag-Utskott icke uti förevarande fråga kunna grundlagsenlig! ega rum.” Bih. tillf R.
Prot. 1845, 7 Sami. 1 Afd. 22 Haj t. 2 STO C KUO L M, Lundberg SC Comp. 184S.
Lag-L Ukvilet$ Memorial, .\:o 71. 1 M 71.
Ank. till Exp. Utsk. d. 18 Febr., kl. 1 e. m.