Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Orsaken, hvarföre en lägre aflöning för dem blifvit äskad, är sannolikt den, att Rikets sednast församlade Ständer, vid medgifvandet till aflåten nådig Proposition om Krigs-kollegii ombildning till en Arméeförvaltning, tillkännagifvit att, i händelse Kongl Maj:t funne lämpligt före nästa riksdag gå i författning om inrättande af en Arméeförvaltning, Rikets Ständer medgåfve, att nu varande anslag till Krigs-kollegium må för ändamålet användas, dock under förbehåll, att Statsverkets utgifter icke derutöfver må ökas till följd af anspråk från de der nu anställde embets- och tjenstemän.
Men detta förhållande torde likväl icke vara en giltig anledning för Rikets nu församlade Ständer att bestämma meranämnda tjenstemäns aflöning till lägre belopp, än deras vederlikars, helst
Statsverkets utgifter för sekreteraregöromålen i Arméeförvaltningen komma att med 1,800 Riksdaler understiga hvad för enahanda göromåls förrättande nu utgår i Kongl. Krigs-kollegium, äfven om den nu begärda löneförhöjningen medgifves.
På grund af hvad jag sålunda anfört, får jag vördsamt föreslå, att löneförmånerna för Arméeförvaltningens tre Sekreterare bestämmas till Tretusen Femhundra (3,500) Riksdaler Riksmynt åt hvardera.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles ödmjukast.
Stockholm den 14 November 1865. O. E. Sandegren.
224 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Af Herr Ljungberg, C. E., angående vissa ändringar i instruktionen för Rikets Ständers Revisorer af Statsverket.
I samma mån Statens förvaltning utvecklar sig i mångfald och vidd samt kulturens vexande fordringar påkalla representationens positiva omvårdnad, i samma måu stegras behofvet af en särskild delegation af folkets ombud, för att verkställa en noggrann granskning af det sätt, på hvilket under föregående år Statens medel blifvit använda och landets administration i allmänhet varit utöfvad.
Detta behof är under nuvarande förhållanden, då Representationen endast hvart tredje år, och då splittrad i fyra Stånd, sammanträder, alltför uppenbart för att behöfva närmare utvecklas; men det kommer att älven under de nya representativa förhållanden, som vi förvänta, göra sig lika nrägtigt gällande, då den korta tid riksdagen är ämnad att fortgå, icke kan medgifva någon tillbörlig granskning af de vidlyftiga handlingar och räkenskaper, som tillhöra Statens och de stora statskorporationernas förvaltning, hvarföre äfven, enligt det hvilande representationsförslaget, dessa handlingar blifva underkastade Statsrevisionens granskning och bedömande.
Men om denna revision sålunda fortfarande som hittills skall utgöra en kontroll öfver administrationen och en garanti emot missbruk och godtycke från de magtegandes sida, synes densamma böra frigöras från de onödiga hinder och omvägar, som nu förlama dess verksamhet, såsom äfven vissa i den nu gällande instruktionen för Rikets Ständers Revisorer saknade bestämmelser torde, till förtydligande af deras uppdrag, böra inläggas.
Bland de brister, som jag, för min del, under de 2:ne Statsrevisioner jag bevistat, uti nu gällande instruktioner och författningar, angående dessa förrättningar, förefunnit, utbeder jag mig att få anmärka följande: l:o.
Uti lista § af den år 1841 den 17 April för Rikets Ständers Revisorer af Statsverket utfärdade instruktion, sådan densamma numera uti Kongl. Kungörelsen den 16 Oktober 1863 lyder, heter det: att Bevisorerne skola tillse, det dem i behörig ordning tillhandahålles, a) de för år afslutade — räkenskaper öfver alla medel — — b) Statskontorets så ock alla öfriga vederbörande verks och myndigheters till Kongl. Majit Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 9.9.
225 Maj:t i underdånighet afgifna berättelser om tillståndet och styrelsen af de under deras förvaltning stående delar af Statsverket, samt e) alla de Kongl, bref, protokoller och handlingar, utan undantag, på hvilka nämnda räkenskaper och berättelser sig grunda.
Maj:t uti nådigt Cirkulär till de förvaltande Verken af den 14 Augusti 1841, 7:de morn., förklarat sig vid början af hvarje revision af Statsverket ”låta de från de förvaltande Verken infordrade underdåniga berättelser till Revisorerne öfverlemna”, synes detta stadgande, att Revisorerne “skola tillse”, att handlingar dem tillhandahållas, så tolkas, att Revisorerne skola sjelfve begära desamma; och de måste således för hvarje år börja sina förrättningar med att hos Justitie-ministern anhålla att räkenskaper och handlingar, hvilka kunde och borde utan all tidsutdrägt och omgång dem tillhandahållas, blifva dem meddelade.
När, efter aflåtandet af denna skrifvelse till Justitie-ministern och sedan det blifvit embetsverken anbefaldt att aflemna de handlingar, som skola undergå granskning, dessa handlingar kommit Revisorerne tillhanda, visar det sig att i allmänhet vederbörande endast inlemnat räkenskaperna, samt att de berättelser saknas, som af de förvaltande Verken skola till Kongl. Maj:t afgifvas, och hvilka, enligt förenämnda såväl instruktion som cirkulär, skulle Revisorerne tillhandahållas.
I samma mån Statsrevisionen bemödat sig att egna den korta tid, som för hennes arbeten är anslagen, företrädesvis till granskning af förvaltningen, är det emellertid af synnerlig vigt att de af embetsverken i detta afseende afgifna berättelser varda revisionen delgifna; och det uppehåll, som nu orsakas deraf, att Revisorerne nödgas antingen genom Justitie-statsministern eller på enskild väg söka anskaffa dessa berättelser, borde kunna undvikas.
Om, såsom jag dristar föreslå, Rikets Ständer behagade hos Kongl. Maj:t anhålla, att ej allenast alla räkenskaper, med tillhörande handlingar, som skola revision undergå, måtte vid hvarje revisions början varda, utan derom aflåten begäran, till Statsrevisorerne öfverlemnade, utan att dessa handlingar äfven skola åtföljas af berättelser öfver respektive verks och korporationers förvaltning; så är att hoppas, det härigenom äfven större ordning i redogörelse-verket skulle åstadkommas; ty det har nu, vid skedd efterfrågan, visat sig att en del myndigheter alldeles icke och andra på ett ytterst knapphändigt sätt till Kongl. Maj:t afgifva någon redogörelse för sin förvaltning, ehuru en sådan redogörelse ofta skulle vara den enda hufvudsakliga kontroll öfver deras verksamhet, som kan ernås. 2:o.
Den föreskrift, som 4:de § af 1841 års instruktör innehålles, att Revisorerne skola, om de af något Verk behöfva upplysningar, hos herr Justitie-statsministern begära nådig befallning till vederbörande om de äskade underrättelsernas meddelande, har tillkommit på en tid, då allt skulle utgå från regeringsmagten och då man hos de offentliga myndigheterna förutsatte en obenägenhet att gå folkets ombud till mötes, hvilken påkallade Regeringens mellankomst.
Fröt, 1865 y- 1<S6'6\ 11 Sami. 3 A/d. 29 226 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Det lärer icke kunna förnekas att, i båda dessa hänseenden, förhållandena nu äro förändrade; och det synes mindre öfverensstämmande med den vidsträckta magt och befogenhet, som för öfrigt är Statsrevisorerne tillerkänd, och hvarigenom de kunna anmärka och beifra allt hvad de, med hänseende till förvaltningen, hos Regeringen och landets högsta myndigheter funnit klandervärdt, att samme Revisorer skola vid hvarje tillfälle, då en upplysning erfordras, hos Justitie-ministern anhålla att han måtte hos Regeringen utverka nådig befallning till vederbörande om samma upplysnings meddelande.
Det låter tänka sig att de underrättelser, som revisionen ansett erforderliga, gälla en af Regeringens egna åtgärder, samt att, såsom 7 § 2 mom. af instruktionen äfven ansett möjligt, en vägran kan följa; och lätteligen kan inträffa, att, genom den sålunda föreskrifna omväg, de upplysningar som sökas komma revisionen försent tillhanda att kunna användas, likasom det verkligen ofta handt, att Revisorerne, blott i följd af stadgandet om denna obehöfliga formalitet, sett sig nödsakade uppgifva tanken på infordrandet af nödiga upplysningar, när antingen tiden för revisionens sammanvaro var långt framskriden eller de ansett sig icke kunna i sådant afseende allför ofta besvära Justitie-ministern och Kongl. Maj:t.
Revisorerne sakna all befogenhet att omedelbart af något Verk eller embetsman begära någon upplysning, nödgas de vid de mångfaldiga tillfällen, då sådan erfordras, vända sig till underordnade embetsmän, hvilka dels icke alltid kunna meddela hvad som sökes, dels icke städse finnas benägne att utan förmäns ordres underkasta sig det besvär, som erfordras.
Statens embetsverk torde likväl numera icke mera än Riket Ständers egna Verk, hvilka längesedan hafva sig ålagdt att omedelbarligen lemna alla upplysningar, vara ovilliga att gå revisionen i dylika fall till mötes, om endast befogenhet dertill lemnäs, och om äfven det bör fortfarande stå Revisorerne öppet att, om de för vissa vigtigare frågor så anse nödigt, anlita Regeringens biträde, torde det likväl böra vara dem obetaget att äfven omedelbarligen infordra erforderliga upplysningar.
Jag vågar således hemställa, att 4§ måtte erhålla ungefärligen följande lydelse: ”Finna Revisorerne sig för sina göromål behöfva af någon Konungens embetsman eller af något publikt verk inhemta muntliga eller skriftliga upplysningar, ege de att antingen omedelbarligen sådana infordra eller ock hos Justitie-statsministern begära nådig befallning till vederbörande om de äskade underrättelsernas meddelande.
Från Banko- och Riksgäldsverken skola alla äskade upplysningar städse omedelbarligen meddelas.” 3:o.
Instruktionens 6:te §, hvilken skulle innehålla Revisorernes egentliga åligganden, sysselsätter sig nästan uteslutande med iakttagelser angående formela felaktigheter inom förvaltningen, hvarföre den äfven lånat sig till stöd för deras åsigter, som yrka, att om endast formerna blifvit iakttagna, något vidare icke egentligen är å revisionens sida att åtgöra.
Utan att vidare utveckla behofvet af en förbättrad redaktion af denna §, tillåter jag mig att förslagsvis hemställa, det ifrågavarande § måtte erhålla ungefärligen följande lydelse: Motioner i Borr/are-Ståndet 1865.
N:o 99. 227 ”Revisorerne skola sorgfälligt efterse, huruvida statsmedlen blifvit i öf verensstämmelse med grundlagens bud samt de af Rikets Ständer fastställda stater använda; huruvida de vilkor blifvit behörigen iakttagna, som af Stånderne blifvit för utbetalningen af vissa anslag fastställda; samt om de Kongl. Maj:ts beslut, hvarpå utbetalningarne sig grunda, äro med vederbörlig kontrasignation försedda, så ock om inkomsterna på rätta tider och till rigtigt belopp i Statens kassor influtit; huru vederbörande, på hvilka kontrollen öfver kronouppbörden ankommer, sina skyldigheter fullgjort; hvilka åtgärder i afseende på möjligen inträffande proprie-balanser blifvit vidtagna, samt huru Statens verk och inrättningar sina åligganden uppfyllt, med hvad mera, som till ett tillförlitligt omdöme (lika med §:ns nuvarande lydelse.) *) 4:o.
Den allmänt öfverklagade långsamhet, hvarmed Rikets Ständers Revisorers berättelser offentliggöras, lärer väsendtligen härröra af stadgandet uti instruktionens 7:de § 3 morn., att så framt vederbörande embetsverks förklaringar endast inom tre månader efter revisionsförrättningens slut till Riksgälds-kontoret inkomma, de blifva till trycket befordrade.
Med den långsamhet, hvarmed officielt tryck hos oss besörjes, blir häraf en följd att flera månader hinna förgå af nya året innan den, likväl redan i medlet af Oktober föregående året fullt färdigskrifna, berättelsen blir för alla vederbörande jemte allmänheten tillgänglig.
Då denna långa förklaringstid på intet sätt öfverensstämmer hvarken med de anspråk på ett raskare expeditionssätt. som nu med skäl göras, eller med våra så betydligt förbättrade kommunikationsmedel, tager jag mig friheten föreslå, att nämnda förklaringstid blir inskränkt till sex veckor.
Stockholm den 14 November 1865. C. E. Ljungberg. *)
De af motionären gjorda tillägg siler förändringar i §:ns nuvarande lydelse äro här ofvan satta med kur siv-stil.
N:o 100. ki Herr Sääf, Jöran, angående vissa tillägg i 88, 104 och 112 §§ af Konkurslagen den 18 September 1862.
Ehuru jemförelsevis kort tid förflutit sedan den nya Konkurslagen af den 18 September 1862 började tillämpas, har denna tid dock varit tillräcklig att ådagalägga flera bristfälligheter, som icke allenast medföra skada och förlust för den enskilde medborgaren utan ock hota att på ett betänkligt sätt beröra en hel samhällskategori, genom att på densamma utöfva ett i sedligt hänseende högst skadligt inflytande.
Om det ock i allmänhet kan sägas att aktningen för lagen blottställes genom allt för täta ändringar deri, är det likväl icke mindre sannt att, der icke allenast den i dylika frågor mera hemmanstadde måste erkänna tillvaron af oegentliga och skadliga bestämmelser, utan der äfven den allmänna uppfattningen delar en sådan åsigt, der är det ock af nöden att vid första tillfälle, som dertill erbjuder sig, få afhjelpt de olägenheter som vidlåda en sådan lag för att dymedelst i tid hämma de skadliga verkningarne deraf.
Jag tager mig derföre friheten påpeka åtskilliga af här antydda ställen i omnämnda nu gällande Konkurslag, för att derigenom få dem underställda Rikets Ständer och ändrade i den syftning jag här vördsamt vågar föreslå.
Ehuru det för bevakning af fordran i konkurs ej är föreskrifvet att densamma med ed skall fästas, och sådant ej heller i allmänhet bör vara behöfligt, enär genom en jemförelse med ömsesidigt förda handelsböcker, rigtigheten af en anmäld fordran tillräckligt sålunda kan ådagaläggas, är det likväl i § 88 ålagdt borgernär, att, om det blifvit yrkadt, edfästa densamma.
Under vissa förhållanden kan detta vara nyttigt, ja nödvändigt, men för den aflägset boende borgernären som bevakar en klar och ostridig fordran utan föregående edgång, och som ej är i tillfälle att erfara de påståenden om sådan ed, som mången gång utan skäl, ja kanske just i afsigt att den skall försummas framställas, är denna föreskrift, sådan den nu är affattad, ofta högst förderflig; och derföre hotar ock det som skulle vara ett undantag att undantränga regeln, enär en försigtig borgenär icke vågar trygga sig vid den allmänna föreskriften om bevakning, hvarföre ock det gamla svärjandet på konkursfordringar sannolikt kommer att taga ny fart.
Då detta icke kan vara meningen och icke heller är nödvändigt om i lagen föreskrifves, att borgernär som blifvit ålagd att med ed fästa sin fordran, bör på massans bekostnad, till hvars fördel yrkandet sker, derom underrättas, vågar jag, till förekommande af många och stora förluster för enskilde fordringsegare i konkurser, före^ Motioner hos Borgare-Ståndet 1865.
229 slå det tillägg till ofvannämnda § 88 efter orden ”framställt blifvit” skall ofördröjligen derom underrättas, och etc.
Denna § skulle då få följande lydelse:
Borgenär, emot hvilken yrkande om edgång i laga tid framställt blifvit, skall ofördröjligen derom underrättas och vare pligtig att etc.
Uppskattande till sitt fulla värde vigten af de skäl som kunna ligga till grund för bestämmelsen i § 99, hvarigenom likväl en vigtig rättsprincip våldföres, tror jag dock att en modifikation i föreskriften om sådant tvångsackord, som deri omförmäles, är nödvändig, dels för att i någon högre mån skydda den enskildes eganderätt, dels att förekomma de skadliga verkningarne i sedligt hänseende som af lagen, sådan den nu befinnes, otvifvelaktigt är och i än högre grad blir en följd.
Om det besinnas huru lätt beloppet af bevakningarne kan uppdrifvas, då dermed någon viss afsigt kan vinnas; hvilken påpasslighet det fordrar att jäfva skenbart rigtiga bevakningar, och dermed sammanställes det rigtiga stadgandet i § 83 derom att rättelse får göras, om större fordran blifvit anmäld än som sedan kan under en äskad ed inbegripas; så inses lätt att anordningar icke äro omöjliga, som, till fördel för gäldenären, kunna beröfva den mången gång obemedlade borgenären största delen af dess fordran.
Men icke nog härmed; genom det lagens stadgande, som gör den enskildes eganderätt oinskränkt beroende af en tillfällig pluralitet, om ock icke tillkonstlad, uppstår och näres den föreställningen hos en hel klass af menniskor, att deras fulla betalningsskyldighet på sistone endast är konventionel, liksom att det mer eller mindre tadelvärda i att brista i ingångna förbindelser också är det.
Lagen befriar ju under vissa förhållanden från skulder, liqviderade med några få procent och inger derföre lätt tanken på en laglig rättighet hos gäldenären, der afsigten endast kunnat vara att ordna borgenärernes inbördes rättigheter; sådant skall i längden ej förfela att försvaga och slappa det allmänna rättsbegreppet, och den redan vunna erfarenheten af att tvångsackord, om ock endast belöpande sig till 10, 6, ja 5%, oftast sluta påbörjade konkurser, skall nog fortfarande föranleda den på obestånd komne gäldenären att uppskjuta i det längsta med ingifvande af sin stat, under beräkning att ändock alltid få ackoi'd.
En motsatt verkan hoppas jag skall inträffa genom den modifikation, jag här vågar föreslå; och endast derigenom, ty straffbestämmelsen för fördröjt utbrott af konkursen har hittills visat sig alldeles vanmägtig, kanske mest genom det undseende som visats, men som icke heller får tadlas; bättre då att genom lagstiftningen, om möjligt, förekomma brott, än söka deras korrektiv i stiaffbestämmelser.
Ett tillägg till § 104, hvilken bestämmer de omständigheter, hvarunder Rätten ej må fastställa ackord, skulle antagligen leda derhän, att personer, seende sig vara på obestånd, säkerligen skulle vara angelägna att så tidigt göra cession att deras tillgångar förslogo till liqviderande af åtminstone den mimini-procent, som i nämnda § bör omförmälas, och som jag föreslår till 50 %.
Pluralitetens i en konkurs anspråk, att förfoga öfver nästans egendom, bör dermed kunna vara tillfredsställd på samma gång som större aktning bevisas en rättsprincip, 230 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 101. hvilken icke ostraffadt kan såras till den grad, sorn nu är fallet.
Till § 104, efter orden : ”då det uppenbarligen länder till skada för borgenärerne”, föreslås derföre tillägget: eller understiger 50 procent.
Genom § 112 åligger det gode män eller syssloman, att redovisa och till gäldenären återställa den afträdda egendomen, sedan ackordsaftalet blifvit faststäldt; går nu detta ut på kontant liqvid är det antagligt att närmast boende borgenärer nog erhålla betalning, men icke så med de aflägsne, som af en eller annan orsak nödgas fördröja inkasseringen.
En mindre samvetsgrann gäldenär, seende sig åter i besittning af stora tillgångar, har under tiden godt tillfälle att använda desamma för mångahanda ändamål, minst tänkande på det, hvarföre de blifvit honom återställda, och exempel saknas ej, då lagligt kraf för ackordsbeloppet måst anställas, ja att redan inträffad ny konkurs mellankommit, innan detsamma blifvit liqvideradt.
Invändas kan visserligen, att allt berodt på ackordsaftalet, men den aflägset boende enskilde fordringsegaren har sällan tillfälle derpå utöfva behörigt inflytande och föreställer sig gemenligen att sysslomännen äro för massans tillgångar ansvariga.
Till förekommande af förluster genom ofvan antydda orsaker, tager jag mig friheten föreslå sådant tillägg till § 112, som ålägger gode män eller sysslomän att tillse att ackordet af gäldenären ordentligen fullgöres.
I det jag vördsamt föreslår, att Rikets Ständer måtte besluta ofvan angifna ändringar och tillägg i nu gällande Konkurslagens §§ 88, 104 och 112.
Anhålles om remiss häraf till Lag-Utskottet.
Jöran Sääf. N:o 101.
Af Herr H611SCh6Il, L. V., angående ett i Upsala fallet Danaarfs användande ad pios mus derstädes.
Under sednare riksdagar har varit vanligt, att, då någon aflidit och lemnat efter sig behållen förmögenhet, men icke kända arfvingar eller testamentstagare, den kom - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 101. 231 mun, der den aflidna sednast bott, har, då derom blifvit väckt motion, till något välgörande ändamål fått använda det dana-arf, som sålunda, enligt lag, tillfallit Kronan.
Närlagda officielt bestyrkta handlingar visa, att Mamsell Abigael Wilhelmina Björklund, som den 31 Mars 1859 atled i Upsala, och lärer varit oäkta dotter af någon förmögen man, efterlemnade dels hos förre Expeditions-kronofogden Gjerling innestående 3,499 R:dr, dels ock annan qvarlåtenskap, som värderades till 92 R:dr, hvarifrån afdragits skulder och afgående poster 250 R:dr 6 öre, så att behållningen, enligt bouppteckningen, skolat blifva 3,340
R:dr 94 öre.
Boutredningsmannen, bemälde Expeditions-kronofogde, hade dock haft några smärre utgifter för sterbhuset, så att, enligt hans redovisning, behållningen uppginge till blott 3,343 R:dr 4 skilling R:gds, hvarifrån han såsom arfvode velat afdraga 1,000 R:dr, derom rättegång uppstått, hvarvid Rådstufvu-rätten bestämt hans arfvode till 6 procent af boets alla tillgångar, och ålagt honom för de hos honom innestående medlen gifva 5 procent årlig ränta från den 10 Oktober sistlidet år, då stämning i målet första gången af Kammar-advokatfiskals-embetet utverkades.
Mot utslaget har å Kronans vägnar vädjats till Hof-rätten.
Ibland de välgörande stiftelser, som i Upsala bäst kunde behöfva något understöd, men, i anseende till stadens numera högst dryga utgifter i följd af jernvägsanläggningen, för hvilken staden, till expropriation af jord, skall tillsläppa mer än 238,000 R:dr, icke kunna sådant erhålla, får jag nämna Borgerskapets Gubbe- och Enkehus, Fonden för Pauvres Honteux och ett ej längesedan stiftadt barnhem, der fattige och värnlöse barn, på ett för stiftarne hedrande sätt, erhålla föda, kläder, husrum, vård och undervisning.
Och vågar jag, för de värnlösa och behöfvande, som af dessa inrättningar njuta understöd, anhålla, att Rikets Ständer behagade, i öfverensstämmelse med hittills följd praxis i dylika fall, efterskänka Kronans lätt till detta dana-arf, och förordna, att berörda tre inrättningar skola till en tredjedel hvardera detsamma åtnjuta.
Stockholm den 14 November 1865. L. V. Henschen.
232 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Af Herr Hensehen, L. V., om författande och utgifvande af en kommentar öfver Strafflagen.
Sedan Norges Konung den 20 Augusti 1842 antagit och bekräftat den af Norges Storthing den 24 nästförutgångr.a Juni beslutade ”Lov angaaende Forbrydelser”; utkom redan år 1844 första delen och år 1846 andra delen af den berömde Pi'ofessoren i lagkunskap, statistik och statsekonomi, Kommendören af Nordstjerne-orden och Storkors af St.
Olafs-orden m. m., Anton Martin Schweigaards förtjenstfulla ”Commentar över Den Norske Criminallov”, hvilken kommentar, jemte en kort inledning, innehåller: i första delen sex ”Afsnit”, samt derefter en särskild kommentar öfver hvarje kapitel och paragraf.
I berörda ”afsnit” eller afdelningar, afhandlas, i det forsta: gransen mellan den nya Strafflagen och den äldre äfven framdeles gällande Kriminalrätten; i det andra: den nya Strafflagens inflytande på nämnda rätt; i det tredje: den nya Kriminallagens inflytande på civilrätten; i det fjerde: den nya Kriminallagens inflytande på processen; i det femte: den tidsgräns, från hvilken Kriminallagens tillämpning (”Virksomhet”) begynner; och i det sjette: allmänna anmärkningar, angående Kriminallagens tolkning.
Dessa sex afdelningar upptaga 118 med fin fraktur-stil tryckta sidor; och den specielare kommentaren öfver de sju första kapitlen upptager återstående 304 sådana sidor.
Andra delen, hvari den speciela kommentaren fortsättes öfver de återstående aderton kapitlen, utgör 549 dylika sidor.
Om Norges jurister, ehuru de, likasom Danmarks och Tysklands, äro vetenskapligt bildade och sinnade mer, än Sveriges, hafva af berörda kommentar haft en god ledning och mycken nytta; så är otvifvelaktigt, att
Svenske juristerne hafva än större behof, och skulle hafva än större nytta af en dylik kommentar öfver Sveriges af Kongl.
Maj:t den 16 Februari sistlidet år antagna Strafflag, äfven om man här Icke kunde till en sådan kommentars författande erhålla en så lärd och berömd man, som Professoren och Storthingsmannen Schweigaard.
Efter min föreställning, borde den Svenska kommentaren blifva både till uppställning och innehåll motsvarande den Norska, samt derutöfver i hvarje kapitel och, så vidt materialier voro tillgängliga, vid hvarje paragraf ordagrannt innehålla hvad Kongl.
Lagkomitéen och Lagberedningen, Universiteternas Professorer, Hofrätterne och Högste Domstolen Motioner i Borgare-Ståndet 1865.