Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
af Lasa- ordförande, följande bjärtevarma ord: » Trettio år hafva under ägnat i dag h v i l k a n i oaf- e d e r åt vården l i d a n d e o c h s j u k a p å Sera- fimerlasarettet.
skönaste att 1 Patriotiska stora brutet kvinnans däraf, öfver- till kungl.
fört af i i 3 0, år med tjänst.
men ömmaste år v a r i t rettets tjänst Se- ar- de Larsson den innevarande förflutit, Ett det anledning Katarina D e t är o c k - barmhärtighetens hårdhet, är rettsdirektionens själfuppoffrande mången själarnes själfförnekande hero- s å i n o m d e s s m u r a r, h o n ut- sitt utspelas För till bete i människokärlekens och för ism.
Sera- Stockholm, af d e n h e d e r s b e v i s n i n g, genom i vid i ej förefaller k a n s k e d e t t a sinnes- grunden he- flyta, vara vittne scener, s o m lugn lifs största kräfvas på dödslägren!
glans, ett dag och k v a l d a läp- utan förfäran u p p f y l l e l s e, e j r a n g eller y t t r e är de Hvilken själsstyrka o c h kallblodighet tem- plikt- hennes dela se sina m e d m ä n n i s k o r s b l o d att då s i g att läger.
en Men m å vi att åt o c h offervillighet, ä n n u personlighe- skall sjuksköterskas årens h e l t v i s s t k ä n t s m ö d a n d e t u n g t: b i l d e n af Katarina af m e r a namn ligen nit steg framskjutna ters under v i l j a v i i d a g f o g a b i l d e n af e n t r o g e n det varmaste nat som Idun 9:de årg.
Lösnummerpris 15 öre 25 öre för hvarje päbörjadt tiotal stafv.
70 öre pr nonp- rad Katarina Jill Aktiebolag.
kärleksfullt Troget och har ni u n d e r hela v e r k s a m h e t s o m r å d e n är o n e k - denna långa tid fullgjort edert l i g e n s j u k v å r d e n, o c h ett vac- ansvarsfulla kert kall, tidens dennas de att de tecken tjänst till är, och att i med h ö g a g l ö m m a sin b ö r d för kunna vara lidandes sköterskans till h j ä l p v i d sida.
kall de äfven som och mödosamma senare intill åren denna liksom stund så- f ö r e s t å n d e r s k a p å d e n tal- r i k a s t e af d e l n i n g e n i n o m L a - M e n sjuk- sarettet.
är natt har ni tillbragt bland de äfven m ö d o s a m t o c h svårt: h o n må- sjuka, men Mången sömnlös också månget li-
Ju längre späda roten I mörka jorden går, D e s s mer, i b l o m m o r s m y c k a d Mot höjden stängeln når.
E. Hammarstedt.
Se jordens ringa planta I daggens gråt h o n ler, Och ständigt flere blommor För hvarje dag h o n ger.
d a n d e h a r ni s ö k t l i n d r a g e n o m er ö m m a o c h kärleksfulla vård, för h v i l k e n en tack- sam blick varit den enda, m e n kanske för edert hjärta d e n bästa lönen.
zAf vårens stora jubelkör!
D e n n y a r e t i d e n ställer allt h ö g r e for- dringar på sjuksköterskan l i k s o m p å sjuk- vårdsanstalterna.
Men i det nyuppståndna l a s a r e t t e t h a r n i f ö r s t å t t att l i k a v ä l f y l l a er plats s o m i n o m det g a m l a.
Lasarettsdirektio- nen, s o m p å d e n n a för eder m i n n e s v ä r d a d a g h a r v e l a t g i f v a e d e r ett b e v i s p å sin h ö g - aktning o c h det värde, d e n sätter p å eder t r o g n a t j ä n s t, h a r f ö r e d e r u t v e r k a t den högsta belöning, s o m P a t r i o t i s k a s ä l l s k a p e t utdelar för långvarig o c h t r o g e n tjänst, dess stora m e d a l j i g u l d.
D e t är f ö r m i g e n s a n n t i l l f r e d s s t ä l l e l s e att få ö f v e r l ä m n a d e n åt e d e r, s o m t a c k f ö r h v a d n i v e r k a t.
Måtte Herren gifva eder hälsa o c h välgång och den samvetsfrid, s o m endast tillkom- m e r den, s o m redbart uppfyllt sina plikter.
Gud vare m e d eder! » ^Den unga vårens gryningstimmar!
på Gud vare m e d eder.
I denna önskan d e n t r o g n a » s y s t e r n s » h e d e r s d a g in- s t ä m m a h e l t v i s s t alla s v e n s k a k v i n n o r, d å de n u m ö t a hennes bild i » sitt eget b l a d ».
P o r t r ä t t e t är n y t a g e t f ö r v å r a l ä s a r i n n o r s räkning, o c h den gyllene hederspenningen p r y d e r där för första g å n g e n d e n v a r m - hjärtade bärarinnans bröst.
Mot S-g.
aftonskymningen det lider 3 vårens unga gryningstider.
Jried saktad rytm ock lléknad glans Jriot uddens bräddar böljan gungar; ^Det fläktar genom björkars krans i ?ch genom dunkla granars dungar.
tA.n flammar där på andra stranden jEn återglöd af aftonbranden, iJch hvita sippors hvita snö Sin rikedom på jorden tömmer; " Likt leenden af fröjd de strö ' jEmot det lif, som ännu drömmer.
tÄn jordens krafter dagen bida, ~Vch ljudlöst kvällens timmar glida ffrån skymningens till nattens famn.
3 kylig blekhet himlen bäfvar, Uch * vårens » underbara namn Som hviskning blott kring jorden sväfvar!
3 slum förbidan kvällen glimmar; — %n paus, där intet missljud stör Ellen f. Lundberg, Nyblom.
* Förstämningar eller dåligt lynne?
nns sKrV efelh d å l i g t n 0 s o m å§ ^) i högre grad än l y n n e stör h a r m o n i e n i våra h e m och i vårt umgängeslif?
H v a d är d å o r s a k e n till d e t t a, h u r y t t r a r det sig, o c h hur bör det b e k ä m p a s?
V i h a fått ett bref, s o m i n n e h å l l e r u n - derrättelsen o m en väns s j u k d o m, en eko- n o m i s k f ö r l u s t eller e n g r u s a d f ö r h o p p n i n g.
O m e d e l b a r t efter m o t t a g a n d e t af e n s å d a n j o b s p o s t b l i f v a v i u t k a l l a d e till m å l t i d e n eller m å s t e v i s a o s s i n å g o t a n n a t s ä l l s k a p.
Sinnet har icke hunnit k o m m a i jämvikt, vi äro förstämda o c h sakna resonans för samtalen o m k r i n g oss.
H u r d ö m a s vi för detta?
N a t u r l i g t v i s s o m l i d a n d e af d å l i g t lynne.
V i h a i c k e fått n å g o t bref, u t a n i stället n å g o t v i k t i g t att t ä n k a p å, e n f r å g a, s o m s ö k e r s i n l ö s n i n g, e n p l a n, h v i l k e n s k a l l ut- f ö r a s.
Å t e r t v i n g a s v i af o m s t ä n d i g h e t e r n a att l ä m n a e n s a m h e t e n.
E n v ä n l i g s j ä l an- ser s i g b ö r a h å l l a o s s s ä l l s k a p o c h p r a t a r o m d i t t o c h d a t t, allt u n d e r d e t v å r t r ö t t a hjärna arbetar m e d sina uppgifter.
V i s v a r a f ö r s t r ö d t eller i c k e alls, o c h till s l u t b e d j a v i litet o t å l i g t att få v a r a i f r e d.
N u anses vi b e s t ä m d t vara v i d dåligt lynne o c h äro d o c k i c k e ens f ö r s t ä m d a.
D e t är k v ä l l.
Efter några a n s t r ä n g a n d e dagar ha vi ändtligen ledigt.
V i ha en n y b o k o c h slå o s s till r o f ö r att r i k t i g t k u n n a n j u t a af d e n, eller v i h a n y s s h ö r t ett m u - sikstycke.
Melodien ljuder ännu i våra öron o c h v i s ä t t a o s s till p i a n o t f ö r att u r m i n - net återkalla tonerna.
Det lyckas, och vi h a k o m m i t i s t ä m n i n g, d å — d ö r r a r n a slås u p p o c h ett m i n d r e a n g e n ä m t b e s ö k a n m ä - les.
N a t u r l i g t v i s h a v i t a k t n o g att u p p - fylla artighetens fordringar, m e n sinnet har fått s i g e n l i t e n r e t s t i c k a, e n flisa, s o m d e t ö m m a r o m k r i n g, o c h v i d första, äfven lättaste b e r ö r i n g b r u s a r d e t ö f v e r o c h g e r till h ö g e r och vänster små stygn.
D e t t a är d å l i g t lynne.
D e t o n d a kan ha mångfaldiga orsaker, m e n d e t i n g e n k ä n n e s p å l u s t e n att u t a n förklarlig anledning brusa u p p o c h stickas.
D e t är ett s v å r t o n d t o c h k a n b l i l å n g v a r i g t s a m t få m e n l i g a f ö l j d e r i c k e e n d a s t f ö r d e n s j u k a själf, u t a n o c k f ö r h e n n e s o m g i f n i n g.
B ä s t är d ä r f ö r att s o m l ä k a r e tillkalla sun- d a förnuftet.
D e t t a skiljer då g e n a s t på förstämningar o c h dåligt l y n n e o c h behandlar d e m olika.
Snart hviskningen till storm skall bytas ~Qch väntans långa tysUiad brytas Människosinnet liknar insjön.
När solen s k i n e r från e n k l a r b l å h i m m e l, står v a t t n e t s o m e n s p e g e l, m e n k o m m e r e n il m e d ett g r å t t m o l n, s o m d ö l j e r s o l e n, d å skiftar sjön i dystra färger o c h v å g o r n a häfva sig.
S å får d e t d o c k e j l å n g a s t u n d e r s e u t i v å r a själar.
Förnuftet framkallar minnet, o c h o m ä n m o l n e t f o r t f a r a n d e g ö m m e r so- l e n, så p å m i n n a s v i d o c k o m att d e n l y s e r b a k o m sin gråa slöja.
E n af v å r t l a n d s v i s e, E r i k G u s t a f G e i j e r, t a c k a d e G u d p å sin 6 l: a f ö d e l s e d a g för d e t lifvande ljuset, den rena luften o c h det f r i s k a v a t t n e t, f ö r hälsa o c h d a g l i g t b r ö d, o c h o m v i v i d s o r g e b u d s k a p e j h a allt d e t t a att t a c k a f ö r, så s ä g e r o s s d o c k f ö r n u f t e t, att v i alltid h a m y c k e t k v a r, ä f v e n o m v i m i s t n å g o t, o c h ett t a c k f ö r h v a d s o m är drifver fortare b o r t förstämningen än vin- den förmår skingra molnen.
D e t d å l i g a l y n n e t affärdas i c k e så lätt.
S u n d a f ö r n u f t e t får, s o m e n k l o k l ä k a r e äg- nar o c h anstår, först u n d e r s ö k a lokalen för det onda.
D e t s k a l l d å s n a r t n o g finna, att h ä r är d e t j a g e t själft, s o m b l i f v i t an- g r i p e t, o c h får d ä r f ö r t a g a r e d a p å p a t i e n - t e n s s t ä l l n i n g till d e t t a sitt j a g.
Ä r h a n s l i f s å s k å d n i n g d e n, att m ä n n i s k a n i f ö r s a k a n d e af s i g själf p å h ö g r e o m r å d e n finner sitt j a g, d å är d e t d å l i g a l y n n e t e n o t r o h e t m o t d e n n a l i f s u p p g i f t, t y att f ö r s a k a består ej, s o m m å n g e n menar, i afhållsamhet från v i s s a n ö j e n eller n j u t n i n g a r, d e t b e s t å r h e l t e n k e l t i att g l ö m m a s i g själf.
M e n d e t t a är n å g o t så s v å r t, att, n ä r d e t t a g e s p å a l l v a r, det g o d t kan motsvara både tagelskjortan och det heta vaxet.
Ä r å t e r s j u k l i n g e n af d e n å s i k t e n, att s j ä l f h ä f d e l s e p å h v a r j e o m r å d e är r ä t t, stäl- ler f ö r n u f t e t f r a m d e n f r å g a n, o m d e t är r ä t t v i s t att l å t a d e n o s k y l d i g e b ö t a f ö r d e n skyldige.
B o r d e i c k e den, s o m k o m oläg- l i g t, s o m s t ö r d e m i n n j u t n i n g eller öfver- k o r s a d e m i n a p l a n e r, k ä n n a f ö l j d e r n a af s i n f ö r s e e l s e o c h e j d e n f ö r s t e b ä s t e, s o m på- träffas, u t s ä t t a s f ö r m i n v r e d e?
V a k s a m h e t är af n ö d e n, m e n s o m r o t e n till d e t o n d a är d e t e g n a h ö g m o d i g a j a g e t, så, o m d e t o n d a v e r k l i g e n s k a l l b o t a s, m å s t e d e t s k e r e d a n i b a r n d o m e n, o c h d å får s u n d a f ö r n u f t e t k a n s k e till o c h m e d a n v ä n d a o p e r a t i o n s k n i f v e n för att få b o r t så f u l a ut- växter s o m snarstuckenhet, surmulenhet o c h allt a n n a t h ö g m o d e t s o t y g.
Det smärtar, m e n patienten k o m m e r för lifvet i t a c k s a m - h e t s s k u l d till d e n, s o m i t i d t a l a d e förnuf- tets kraftiga språk.
* m a j Utdrag u r Lillys d a g b o k.
A f Agathe Lind.
Denna dag måste antecknas!
Jag har kan- ske mött min lycka!!
Det är nog hemskt att tänka sig det, men så roligt, så roligt på samma gång!
Nu skall jag beskrifva alltsammans från början.
Jag hade just slutat » Gåslisa » i f. m.
(o, en sådan rolig b o k!)
o c h min egen värld före- föll mig så tröstlöst tråkig, att jag slöt ögonen o c h började d r ö m m a o m Josephine o c h grefve Giinther.
Jag såg d e m så tydligt vid den gamla ruinen, där de ändtligen funno hvarandra och 5
sin lycka, m e n Mia väckte mig plötsligt till verk- ligheten g e n o m att ropa: » Nå, Lilly, har du icke slutat b o k e n ännu, så du kan k o m m a o c h hjälpa mig m e d att laga duktyget? » Sitta o c h stoppa dukar o c h serveter en vacker vårdag!
Jag svarade icke, utan satte på mig hatt o c h kappa o c h s m ö g mig ut ur mitt rum, ut i naturen.
O, en sådan härlig förmid- dag, solen värmde så skönt o c h lärkorna sjöngo.
Jag gick fort alléen ut till landsvägen, m e n sedan vandrade jag helt makligt framåt o c h d r ö m d e vakna drömmar.
Ett, tu, tre hördes ljudet af hofslag, o c h några minuter senare mötte jag en uniformerad ryttare.
H a n höll inne hästen, häl sade o c h frågade: » Ursäkta, min fröken, är det långt till Lofta? » » Nej, visst icke, » svarade jag (rodnande na- turligtvis), » alléen syns därborta. » » Ä r det bekant, o m baron Falkner är h e m m a?
» » Jo, det är han. » » TackÄr! » sade ryttaren o c h gaf mig en lång, lång blick; så hälsade han o c h sprängde bort.
Jag tänkte genast på Josephines o c h grefve Lehrbachs möte.
Men, h v e m i all världen var officeren, o c h hvad ville han p a p p a?
Jag sprang h e m så fort jag hann, o c h när jag hade klädt o m mig o c h k o m in i salongen, satt den främ- mande där o c h talade m e d föräldrarne o c h Mia.
» Se, där ha vi min yngsta dotter, » sade pappa.
» Får jag presentera kapten Ståhle! » » V i ha visst träffats förut, fröken o c h jag, » sade kapten.
Jag blef naturligtvis pionröd i an- siktet, o c h de andra sågo rysligt förvånade ut, m e n så berättade kaptenen för d e m o m vårt möte.
Sedan talade han icke mera m e d mig, men jag kände, hur han såg på mig litet emellan.
Strax efter middagen red han igen, o c h jag fick då veta, att han ville inkvartera sig här på nå- gra veckor, ty han skall företaga rekognoscerings- öfningar i trakten.
Pappa svarade ja, s o m väl var, o c h kaptenen k o m m e r o m vecka.
I morse k o m jag för sent till frukosten igen, o c h det blef en scen s o m vanligt; pappa brummade, m a m m a bannades, o c h Mia, s o m all- tid är förarglig, trodde att jag hade legat länge o c h läst i natt.
Då jag sökte försvara mig med, att u n g d o m behöfver sofva m e r än äldre per- soner, förklarade pappa, att det var bara dum- heter, o c h så k o m han in på det där gamla ut- slitna ämnet: hur han hade det, när han var ung.
M a m m a afbröt h o n o m till slut o c h anföll mig m e d det påståendet, att jag sof bort hela min dag, o c h sedan k o m h o n m e d sitt älsklings- ä m n e: att jag under sommaren skulle tura o m m e d Mia att ha » veckan » o c h så skickas i hus- hållsskola till hösten.
xAx, det är upprörande!
Man är j u ung bara en gång i lifvet, o c h då skall man tvingas att - arbeta, arbeta i oändlighet.
Jag vill icke alls bli en sådan där allvarlig, gam- mal mamsell s o m stackars M i a!
N u är det vår, vår!
Allt knoppas och grönskar, jublar o c h ler!
Jag har slagit u p p kap- ten Ståhle både i adels- o c h statskalendern; hans föräldrar äro döda, han har två bröder o c h en gift syster.
H a n är 39 år.
Det är litet gam- malt, förstås, m e n han ser så manlig o c h ståtlig ut.
Jag frågade just Mia i dag: » Såg han ej präk- tig ut? » » H v e m?
» undrade hon.
» Kapten Ståhle, förstår du väl! » » Jaså han, j o, han ser hygglig ut. » Hjrgglig!
Mia är alltid så retsamt lugn, men kanske man blir det, då man hinner till hennes ålder.
Tänk, h o n fyller ju 28 år i september!
Det är bra synd om henne, att h o n ej har blifvit gift.
Jag undrar ibland, o m h o n ej har haft någon sorglig kärlekshistoria, s o m t. e x.
» Gamla fröken » i Heimburgs roman.
M e n när jag blir gift, skall jag vara riktigt snäll m o t Mia och, o m min man tillåter, erbjuda henne att b o hos oss.
l l /.
Kaptenen har k o m m i t i dag, m e n han började genast m e d sitt arbete, så vi ha ej myc- ket sett till h o n o m.
/, Söndag.
O, ett sådant härligt väder!
ä M 5 » H v a d nyutslagna blad o c h blom, H v a d lif o c h färg o c h doft!
H u r blef så m y c k e n rikedom, Beskärd åt jordens stoft? » Kaptenen, Mia o c h jag ha gjort en långpro- menad före middagen, y i ha blifvit riktigt be- kanta m e d h o n o m nu, Å h, en sådan m a n!
Så ädel, så högsinnad, så allvarlig, ja, jag kunde fortsätta i oändlighet!
H a n är mycket, m y c k e t artig m o t mig, fast ett par gånger har han skrat- tat åt mig o c h kallat mig naiv, barnslig m.
Det sista tyckte jag just icke o m, o c h jag skall nog visa h o n o m, att när man är 17 år fyllda, så är man icke något barn längre!
% - Uppriktigt sagdt, så är allt Mia litet trå- 1 kig, o c h jag tror att kapten Ståhle tycker det också.
När jag k o m in i arbetsrummet i dag på f. m.
sutto kaptenen o c h Mia där ensamma.
De måtte ha resomierat o m det sorgliga i vår tillvaro eller något liknande trefiigt ämne, ty de sågo m y c k e t allvarliga ut.
Kaptenen drog en lättnadens suck, då jag k o m, o c h frågade genast: » Nå, hur är fröken Lillys uppfattning af lif- vet? » Frågan k o m så oförberedt öfver mig, att jag blott stod o c h stirrade, men Mia började skratta och svarade i mitt ställe: » Det tror jag Lilly har svårt att förklara så där på rak arm, m e n jag minns nu, hur h o n skref till mig i vintras, då hon var i Stockholm: hvad vore lifvet utan baler, konditorier o c h skridskois!
— o c h det tycker jag var så betecknande. » Det anses j u m y c k e t smickrande att blifva ci- terad, m e n nu blef jag så ond på Mia.
Så elakt af henne att på det sättet vilja förlöjliga o c h nedsätta mig i kaptenens ö g o n!
» V e t du, Mia, » svarade jag, litet häftigt kan- hända, » du måtte alldeles ha glömt bort, att du själf har varit ung en gång! » Mia blef m ö r k r ö d i ansiktet, men hann icke säga någonting, förrän kaptenen började fråga, h v e m jag b o d d e hos i Stockholm, hvad jag hade roat mig m e d o. s. v. /.
Jag håller på att läsa B j.
Björnsons » For- tellinger » o c h är så förtjust i d e m.
D e äro » glimrende », » henrivende! » Kanske det är de, som ha gjort mig litet svärmisk på sista tiden; jag vill helst sitta o c h d r ö m m a ostörd vid ett fönster o c h se på naturen, s o m utvecklar sig dag för dag.
1 7 5 » Jag själf är s o m vårens blomma, Jag själf är s o m vårens våg, E n längtan mitt hjärta g ö m m e r, Som aldrig jag kan förstå! » ' %.
H v a d det ändå käns underligt, åh, så underligt!
Du min gamla, tystlåtna dagbok skall blifva min enda förtrogna, — än så länge, — ty för någon måste jag utgjuta mig.
Hela dagen har jag gått o c h tänkt på en vers, s o m jag läst någonstädes, när o c h hvar vet jag icke.
» Något det Nästan jag Något ömt, Ä r det väl är s o m mig ängslar, tror det mig fängslar.
något d r ö m d t!
kärleken? » M e n jag behöfver icke fråga, icke undra m e r!
Jag förstår nu, att jag är kär k-ä-r, rik- tigt, verkligt kär!!!
Hvar gång han talar till mig, rodnar jag, och bara jag ser honom, får jag den vildaste hjärtklappning!
M e n roligt är det, för- tjusande roligt!
D o c k känner jag alltför väl, att jag ej är h o n o m värdig, o nej, långt därifrån, fast nog skulle jag sträfva efter att göra h o n o m lycklig, det vet jag.
Om jag blott kunde bli litet allvarligare o c h förståndigare, s o m m a m m a jämnt önskar!
Jag skall bedja Mia läsa franska o c h litteraturhistoria m e d mig, s o m h o n så många gånger har föreslagit.
20 /.
I öfvermorgon äro vi bjudna till Bostad!
Det blir naturligtvis dans.
Två löjtnan- ter äro inkvarterade där för samma öfningar som kaptenen här, o c h nu vilja väl flickorna Burg visa sina ungherrar, m e n — tio löjtnanter gå icke u p p m o t vår kapten!
Hans like finnes icke!
Sådana underbara ögon han har!
O, jag börjar tro, att han är vansinnigt förälskad i mig.
När jag hade varit ute i eftermiddag o c h plockat liljekonvaljer o c h nyutslaget, doftande björklöf, mötte jag h o n o m i trappan.
H a n riktigt strå- lade till o c h sade: » Nej, se, jag tror våren i egen person håller sitt intåg här!
Fröken vill väl icke gifva mig ett par konvaljer? » Jag tordes icke ge h o n o m hela buketten, ty det hade kanske sett för tydligt ut, men — halfva fick han.
Två af b l o m m o r n a satte han i sitt knapphål; jag un- drar, o m han pressar dem?
5 2 1 /.
H u, ett sådant ruskväder, storm o c h regn!
Allt är så tråkigt idag, m e n det är egentligen Mias fel.
I förmiddags tog hon fram det där sofföfverkastet, s o m jag gaf pappa till julklapp, men ännu ej fått färdigt, — det är j u ett så- dant odrägligt arbete.
När m a m m a k o m o c h fick se att Mia sydde på det, blef h o n så ond på mig o c h förklarade, att jag var den lataste människa under solen, att jag saknade all am- bition o. s. v. Jag svarade häftigt, att jag ej rådde för att Mia hade tagit mitt arbete, o c h för resten kunde jag ej hjälpa, hurudana mina egenskaper voro, ty jag hade ej skapat mig själf o. s. v. Innan jag slutat tala, ropade pappa på mamma, o c h så fort hon hade gått, började jag att storgråta.
Mia var så innerligt snäll o c h sökte trösta mig på allt sätt, men rätt som det 5 var, k o m lian in.
Jag sprang genast in i mitt rum o c h stängde igen dörren, men den gick ej i lås, utan jag hörde hur han frågade: » H v a d var det åt lillan? » » Å h, » svarade Mia, » hon är litet bedröfvad, m e n det går väl snart öfver. » » Ja, fröken Lilly hör visst till d e m, som ej länge kunna vara ledsna. » » Nej, hon har ett bra gladt lynne, s o m väl är.
H o n är också hemmets solstråle! » » H v a d är då ni, fröken Mia? » frågade kap- tenen, o c h det var j u mycket vänligt af h o n o m, m e n jag hörde ej hvad Mia svarade, ty m a m m a k o m i detsamma in till mig.
Jag bad henne genast o m förlåtelse o c h lofvade att försöka bli en snäll flicka.
M a m m a talade länge, länge m e d mig, o c h — • — — Mia ropar på mig — — -.
/ .. I kväll, i kväll!
Jag skall hafva min hvita klädning m e d de gröna banden.
» Ljusgrönt är hoppets färg », tra la, la-la-la, la!
Jag undrar just huru många danser han skall dansa m e d m i g?
Han har varit mera tillsammans m e d oss frun- timmer på sista tiden, tycker j a g; första vec- korna var han så upptagen af sitt arbete, eller också spelade han bräde m e d pappa o m aftnarne, m e n nu sitter han vid runda bordet mellan Mia o c h mig o c h talar m e d oss, — kanske mest m e d mig.
O m han friar i kväll, hur skall jag då bära mig åt?
Tänk o m han gör det under en dans!!
Bäst vore då under » Polstjärnan », ty det är den vackraste vals, jag vet.
(Forts. kl. 2 på natten.)
Just nu h e m k o m n a från Bostad, där jag har haft gränslöst, förfärligt roligt!
Jag har dansat alla danser.
De båda löjtnanterna voro då icke mycket att skryta med, ty den ene var förlofvad o c h den andre såg icke vidare treflig ut.
Flic- korna Burg tittade också på kapten Ståhle!
Han dansade första valsen m e d Mia, — ära den s o m äras b ö r!
— o c h den andra m e d mig.
V i måtte ha sett m y c k e t förtjusta ut, ty när dansen var slut, hviskade Eva Burg till m i g: » Jaså, Lilly, du tänker bli kaptenska! » Nej, nu orkar jag ej skrifva längre.
M / - 5 » H v a d majnattens stillhet är lätt o c h sval M e d dagg o c h doft öfver grönskan! » H u r jag älskar dessa ljusa, drömmande vår- kvällar!
Till och m e d Mia, s o m annars brukar gå o c h lägga sig så tidigt, sitter i afton vid det öppna fönstret o c h ser riktigt svärmisk ut.
H o n tänker väl på några gamla minnen.
Jag undrar så mycket, o m Mia har anat hans o c h min stora, stora hemlighet?
Jag misstänkte det i förmid- dags, ty då var hon riktigt snäll emot mig, o c h jag kunde ha haft förtjusande roligt, o m ej pappa hade k o m m i t emellan och förstört alltsammans.
Saken förhöll sig så, att kaptenen frågade Mia, o m h o n ej ville rida ut m e d h o n o m på efter- middagen, ty det hade varit tal därom så många gånger, o c h nu skulle han ju resa snart.
(I nästa vecka, åh, det blir förfärligt!)
» Jo, gärna, » sva- rade Mia på sitt stilla, milda sätt, » och Lilly följer väl m e d?
» Jag såg hur kaptenen rodnade, — af glädje, naturligtvis, — m e n han sade in- genting, När sedan hästarne k o m m o fram, hade pappa låtit sadla sin gamle M a x också, o c h just s o m vi skulle starta, ropade pappa: » Lilly, min tös, rid du u p p bredvid mig! » — o c h — sedan fick jag, m e d gråten i halsen, rida tillsammans m e d pappa hela tiden!
Liten tröst fick jag dock, när vi k o m m o hem, ty kaptenen lyfte ned mig från hästen o c h sade: » Fröken rider j u s o m en hel karl! » Han såg alldeles strålande förtjust ut!
*! /,.
Min kära, kära dagbok, jag har icke skrif- vit i dig på två dagar, — jag har icke kunnat det! '
» Storm har brutit stammen, Den ligger splittrad nu, L i k s o m min unga kärlek!
Så hjärta brist o c k du!!
! » Jag glömmer aldrig den förfärliga dagen i för- går!