Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta innebär, att jaget för att sätta sig såsom förmåga af frihet måste sätta sig såsom vid sitt uppkastande af ändamålsbegreppet bundet af naturdriften — ej blott så, att detta måste vara riktadt på naturdriften, utan äfven så, att själfva uppkastandet af det samma eller väljandet är bundet af den samma (på grund af beskaffenhetens inträngande i den i-sig-varande bestämningen).
Nu är visserligen å andra sidan sant, att jaget för att sätta sig såsom förmåga af frihet måste sätta sig såsom till sitt väsende själfverksamt eller såsom efter sitt begrepp bestämmande sitt vara.
Såvidt måste jaget sätta sig såsom efter begrepp (ändamålsbegrepp) bestämmande äfven sin objektiva bestämdhet och sålunda såsom subjektive själfverksamt äfven i förhållande till denna.
Men därvid är att märka, att om jaget sätter sig såsom till sitt väsen genom sitt begrepp bestämmande sig själf, måste det abstrahera från den för dess sig-sättande såsom förmåga af frihet nödvändiga differentieringen i subjektivt och objektivt jag och från sin subjektiva själfverksamhet såsom riktad på det ofria objektiva jaget eller sitt uppkastande af ändamålsbegrepp såsom gående på en viss bestämd handling i sinneverlden, och det måste reflektera sig såsom rent jag eller försätta sig i den intelligibla verlden.
Därför kan jaget sätta sig såsom fritt i sitt uppkastande af ändamålsbegrepp endast in abstracto eller med abstraktion från innehållet i ändamålsbegreppet, från hvad som väljes, med reflexion endast på väljandets akt55.
Den första delen af den här gifna kritiken af Fichtes deduktion af den formella friheten är en specifikation af det första momentet af den allmänna kritiken af Fichtes grundsatser — kritiken af den andra grundsatsen.
I detta moment af den allmänna kritiken visas, att i den andra grundsatsen icke-jagets bestämbarhet i förhållande till jaget — realitetens tänkbarhet — sättes, men eo ipso uteslutes, i det den sättes såsom för icke-jaget yttre.
I den första delen af den här gifna kritiken specificeras detta därhän, att förnuftsväsendet måste sätta det objektiva jaget — naturdriften
— såsom bestämbart i förhållande till det subjektiva jaget
— det fria uppkastandet af ändamålsbegrepp —, men måste eo ipso sätta denna bestämbarhet såsom för det objektiva jaget yttre och tillfällig.
— Den andra delen af den här gifna kritiken är en specificering af det andra momentet i den allmänna kritiken af Fichtes grundsatser — kritiken af den tredje grundsatsen.
I detta moment af den allmänna kritiken påvisas, att det bestämbara jaget endast in abstracto kan betraktas såsom relationsgrund för förhållandet mellan subjekt och objekt, nämligen om det abstraheras från dess karakter af bestämbarhet, differentiering i subjekt och objekt, och reflekteras endast på dess karakter att vara medvetande.
I den andra delen af den här gifna kritiken specificeras detta därhän, att jaget endast in abstracto kan sätta sig såsom subjektive själfverksamt — såsom med frihet uppkastande ett ändamålsbegrepp — i förhållande till det objektiva jaget — naturdriften —, eller att det kan sätta själfverksamheten såsom relationsgrund för förhållandet medan det subjektiva och objektiva jaget, såsom substansen, hvars accidenser dessa äro, endast in abstracto, nämligen om det abstraherar från den för dess sig-sättande såsom förmåga af frihet nödvändiga differentieringen i subjektivt och objektivt jag och bådas hänförande på hvarandra och det sålunda abstraherar från ändamålsbegreppets innehåll, men reflekterar endast på själfva väljandets akt.
Därefter bör undersökas, hvad inflytande dessa kritiska anmärkningar gent emot Fichtes lära om den formella friheten utöfva på hans lära om den moraliska driften och känslan.
Ett förnuftsväsen kan icke tillskrifva sig formell frihet utan att fatta sig såsom förmåga att öfvergå genom sig själf från fullständig obestämdhet till bestämdhet, detta icke utan att sätta sig såsom bestämd af själfverksamhetens lag.
Detta dess sig-sättande måste (af filosofen) grundas i dess rena väsen eller i dess drift till frihet för frihetens egen skull, den rena driften.
Således finnas hos förnuftsväsendet tvänne drifter - den rena driften och naturdriften.
Dessa båda drifter äro egentligen olika sidor hos en och samma drift — urdriften —, hvilken, såvidt han tänkes bestämma jaget såsom absolut identitet af subjekt och objekt, är ren drift, men såvidt han tänkes bestämma jaget såsom ursprungligen inskränkt och differentieradt i subjektivt och objektivt jag, är naturdrift.
Emedan urdriften innehåller dessa båda drifter i sig, fordrar den deras förening i förnuftsväsendets verksamhet.
Med hänsyn till denna fordran är urdriften sedlig drift.
Den sedliga driftens fordran tillfredsställes, om verksamheten är objektiv, men har verksamhet, ej njutning till ändamål.
Detta är fallet, om formaliter afsikten med en handling är själfständighet, och det på naturobjekt riktade ändamålsbegreppet samt naturdriftens tillfredsställande sättas såsom medel härför, och om materialiter handlingen tillhör en rad af handlingar, bestämd af uppgiften att vinna absolut själfständighet.
Därför fordrar den sedliga driften, att intelligensen bestämmer sig för en viss handling i sinneverlden såsom hörande till raden af de handlingar, genom hvilka han vinner själfständighet.
Om förnuftsväsendet tillfredsställer den sedliga driftens fordran, uppkommer ett tillstånd af öfverensstämmelse mellan det rena jaget och det empiriska jaget; i motsatt fall ett tillstånd af oöfverensstämmelse, hvilka tillstånd gifva sig tillkänna i respektive känslan af själftillfredsställelse och själfförakt — den moraliska känslan56.
— Det torde vara lämpligast att först undersöka hållbarheten af Fichtes påstående, att den rena driften och naturdriften äro olika sidor hos en och samma drift — urdriften.
Naturdriften har enligt det föregående sin grund däri, att jaget ursprungligen sätter för sig en inskränkning.
Detta innebär tvänne momenter.
Å ena sidan innebär det, att jaget sätter en inskränkning för sig.
Såvidt sätter sig jaget enligt det föregående såsom egande subjektive makt öfver sin inskränkta verksamhet, naturdriften, hvarför den samma i detta hänseende är att hänföra till jagets väsen — urdriften.
Men å andra sidan innebär det, att jaget sätter en inskränkning för sig.
Såvidt sätter sig jaget enligt det föregående såsom inskränkt i sin själfbestämningsmakt, makt att objektive bestämma naturdriften, hvarför den samma i detta hänseende icke är att hänföra till jagets väsen — urdriften —, utan måste sättas såsom något för den samma yttre och tillfälligt.
Alltså kan naturdriften endast subjektive, med hänsyn till dess vara för jaget, ej objektive, med hänsyn till dess egendomliga beskaffenhet, hänföras till urdriften.
Däraf följer, att urdriften fordrar öfverensstämmelse mellan den rena driftens och naturdriftens fordringar ur subjektiv synpunkt, d. v. s. fordrar, att förnuftsväsendet uppkastar ett på naturdriften riktadt ändamålsbegrepp i öfverensstämmelse med idéen om absolut själfständighet, men icke fordrar en dylik öfverensstämmelse ur objektiv synpunkt, d. v. s. icke fordrar, att förnuftsväsendet bestämmer naturdriften objektive efter samma idé eller handlar så, att handlingen ligger i en rad af handlingar, bestämd af denna idé.
Då nämligen naturdriften såsom sådan är något med afseende å urdriften yttre och tillfälligt, kan icke den senare ställa någon fordran på den förra.
I detta hänseende gäller dock följande restriction.
Just emedan naturdriften är satt såsom i förhållande till jagets väsen yttre och tillfällig, kan icke omöjligheten af, att den förra äfven med hänsyn till dess objektiva beskaffenhet faller inom sferen för jagets själfbestämdhet apriori påstås, utan dess förhållande i detta hänseende kan endast genom erfarenheten ådagaläggas.
Om då a posteriori skulle visa sig, att verkligen naturdriften objektive faller inom den nämda sferen i vissa hänseenden, så att den kan genom ändamålsbegrepp bestämmas, skulle den samma såvidt vara att hänföra till urdriften och sålunda vara underkastad dess fordran på enhet med den rena driften.
Emellertid märkes härvid, att under alla förhållanden Fichtes påstående, att i hvarje moment en viss naturdriftens fordran är med den rena driften öfverensstämmande, och att det gifves en möjlig serie af handlingar, bestämd af idéen om absolut själfständighet, är dogmatiskt, emedan det hvilar på det aprioriska antagandet, att naturdriften skulle objektive falla inom jagets själfbestämdhetssfer eller låta sig af det med frihet uppkastade ändamålsbegreppet bestämmas.
Därjämte märkes, att den rena driftens fordran i afseende å naturdriften måste, om den öfverhufvud skall tänkas, tänkas såsom ovilkorlig och sålunda ej betingad af tillfälliga, med afseende å sin förefintlighet endast genom erfarenheten bestämbara omständigheter.
Såsom resultat af den här förevarande undersökningen kan fixeras, att urdriften har karakter af sedlig drift eller kategoriskt imperativ endast på det subjektiva området för förnuftsväsendets verksamhet, inom hvilket den fordrar, att ett på naturobjekter riktadt ändamålsbegrepp uppkastas i öfverensstämmelse med idéen om absolut själfständighet.
Däremot gäller icke den sedliga driften inom området för det objektiva handlandet, emedan naturdriftens bestämbarhet i förhållande till jagets subjektiva själfverksamhet och därmed också dess subordination under jagets väsen — urdriften — är problematisk.
Men äfven på det subjektiva området lider giltigheten af det kategoriska imperativet en inskränkning.
Det har förut uppvisats, att subjektet på detta område eger formell frihet endast med afseende å själfva väljandets akt, icke med afseende det beslut, som verkligen fattas.
Då nu den sedliga driften är en drift till själfständighet i handlandet, och sålunda det kategoriska imperativet är en frihetslag, kan det senares giltighet ej sträcka sig längre än till det område, inom hvilket subjektet har frihet.
Därför kan det tänkas såsom lag endast för väljandets akt, d. v. s. såsom bestämmande den sfer, inom hvilken väljandet får ske, men ej såsom fordrande ett visst bestämdt val såsom det rätta.
Den nu gjorda kritiken af Fichtes lära om den sedliga driften såsom kategoriskt imperativ är en specifikation af den tredje delen af den allmänna kritiken.
I denna visades, att det absoluta jagets eller det avtonomiska förnuftets fordran på det bestämbara jaget är giltig, såvidt detta jag betraktas blott och bart såsom medvetande med bortseende från dess bestämdhet eller differentiering i subjekt och objekt, men att den är prekär med hänsyn härtill.
Här visas, att den rena driften (det absoluta jagets fordran) visserligen bestämmer jagets själfverksamhet med hänsyn till själfva väljandets akt, d. v. s. såvidt jaget betraktas såsom bestämmande sig själf med bortseende från den bestämdhet, som därmed gifves åt naturdriften eller det objektiva jaget och det subjektiva jaget i förhållande till denna, d. v. s med bortseende från dess bestämda objektiva och subjektiva verksamhet (väljandets akt: bestämbart jag; bestämd objektiv och subjektiv verksamhet: det bestämbara jagets differentiering i subjekt och objekt) och sålunda i förhållande härtill är sedlig drift, men att urdriften öfverhufvud icke står i relation till jagets verksamhet med hänsyn till själfva beslutet och utförandet, sålunda i förhållande härtill icke är sedlig drift.
Hvad vidare den moraliska känslan angår, är det tydligt, att om urdriften icke fordrar öfverensstämmelse mellan den rena driften och naturdriften, det rena jaget och det empiriska jaget, förefinnes ingen grund, hvarför öfverensstämmelse eller icke-öfverensstämmelse mellan de samma skulle involvera känslor af själftillfredsställelse eller själfförakt.
Emellertid torde det vara lämpligt att något vidare uppehålla sig härvid.
Den moraliska känslan innebär hos Fichte liksom hos Kant den svårigheten, att den på samma gång är förnuftig och sinlig — det förra, emedan den är med afseende å sin beskaffenhet bestämd af det empiriska jagets förhållande till det avtonomiska förnuftet, det senare, emedan den såsom känsla (enligt Kant och Fichte) innebär passivitet och sålunda är sinlig.
Närmare utfördt med afseende å Fichte:
Öfverensstämmelsen mellan det rena och det empiriska jaget är aldrig fullständig, emedan det förra fordrar absolut själfständighet, men det senare kan verka endast genom naturdriften, hvarför den rätta handlingen alltid involverar en grad af osjälfständighet, som först genom en efterföljande kan öfvervinnas, in infinitum.
(Absolut öfverensstämmelse ett gränstillfälle, hvarvid det empiriska jaget försvinner).
Å andra sidan kan icke oöfverensstämmelsen emellan det rena och det empiriska jaget vara fullständig, emedan hvarje handling såsom sådan måste vara åtminstone formaliter fri och sålunda äga en grad af själfständighet och den själfständighet, som af det rena jaget fordras, icke är konkret och individuell utan abstrakt och formell, emedan detsamma i sig har denna karakter.
(Fichtes etik ligger emellan en negativ, men rent rationalistisk och en positiv, men formalistisk etik såsom gränsområden, emedan det rena jaget fordrar å ena sidan absolut själfständighet, å andra sidan formell själfständighet i verksamheten).
Men om såväl öfverensstämmelsen som oöfverensstämmelsen kan vara endast relativ, kan alltså känslan af själftillfredsställelse och själfförakt endast vara relativ.
Men såvidt är den moraliska känslan flytande och är behäftad med sinliga element.
Därmed är Fichtes allmänna ståndpunkt undersökt och befunnen ohållbar.
Till förtydligande häraf må äfven Fichtes speciella etik undersökas.
Den sedliga driften drifver enligt Fichte förnuftsväsendet till att handla efter öfvertygelse om plikt.
Däraf följer, att den också drifver det samma till att förvärfva sig öfvertygelse om sin plikt.
Denna öfvertygelse vinnes genom subsumtion af det enskilda fallet under den allmänna grundsatsen.
Det subjektiva kriteriet på riktigheten af denna subsumtion ligger i en moralisk känsla af visshet — samvetet —, som inträder, om den sedliga driften tillfredsställes med afseende å den sida af det empiriska jaget, som är praktisk kunskapsförmåga57.
— Fichtes lära om samvetet faller under den allmänna kritiken af hans lära om den moraliska känslan.
Särskildt märkes, att samvetet i sig måste innehålla sinliga momenter, emedan det måste tänkas såsom på grund af sin konkretion och omedelbarhet af individuell natur, men all individualitet enligt Fichte är betingad af en inskränkning hos jaget.
Dessa sinliga momenter göra samvetet beroende af tillfälliga omständigheter, bildningsgrad, naturanlag etc., hvarmed dess renhet och därmed ock dess duglighet såsom absolut norm för det sedliga lifvet blifver problematisk.
Därefter uppställer
Fichte för sig den frågan, hvilket det objektiva kriteriet på riktigheten af den nämda subsumtionen är eller huru den handling måste vara beskaffad, som ligger inom den af idéen om absolut själfständighet bestämda raden af handlingar.
Fichte, att handlingen måste vara sådan, att i den samma objekten behandlas efter deras fullständiga ändamål i afseende å urdriften, hvilket innebär, att denna drift tillfredsställes med hänsyn till sin totalitet.
Urdriften i dess totalitet är urdriften med hänsyn till de ursprungliga inskränkningar, som måste finnas hos densamma såsom fordrade af reflexionens lag eller såsom själfmedvetandets betingningar, hvilkas upphäfvande urdriften icke kan fordra, emedan därmed skulle följa förnuftsväsendets upphörande.
Alltså utföres svaret på den uppstälda frågan fullständigt, om urdriften hänföres på de nämda själfmedvetandets betingningar58.
— Härvid märkes, att det synes problematiskt, huruvida verkligen på Fichtes ståndpunkt objektet kan tillskrifvas ett totalt ändamål.
Detta är nämligen möjligt endast, om objektet kan betraktas såsom ett helt i egentlig bemärkelse.
Men såsom förut uppvisats, är objektet, om det betraktas såsom sådant, satt såsom för jaget yttre och främmande, och då all totalitet är endast i jaget, är det satt såsom främmande för hvarje totalitet.
Vidare synes det omöjligt, att urdriften själf skulle kunna betraktas såsom en totalitet, om den samma vid sig har en inskränkning såsom själfmedvetandets betingning.
Denna inskränkning är nämligen också en inskränkning i den själfbestämdhet, som tillkommer urdriften såsom sådan, och gifver åt den samma därför emottaglighet för bestämdhet af något för den själf yttre och främmande, hvarmed också totalitet såsom inom-sig-slutet-vara är därifrån utesluten.
Jämföras de nu gjorda kritiska undersökningarne af Kants och Fichtes läror om den moraliska driften och känslan, gifver sig lätt vid handen, att de svårigheter, som förekomma hos Kant, återkomma i oförminskad grad hos Fichte.
Hos Kant lågo dessa svårigheter först och främst i vilkorligheten och ofullkomligheten i sinlighetens bestämbarhet i förhållande till begreppet öfver hufvud.
Då den intelligibla verlden hos Kant är ett blott begrepp eller åtminstone är gifven endast i begreppets form, kan dess lag — sedelagen — icke äga giltighet i förhållande till sinligheten annat än i mån af dess bestämbarhet i förhållande till begrepp öfverhufvud, d. v. s. vilkorligt och ofullständigt.
Däraf följer, att känslan af aktning såsom den af böjelser afficierade viljans skenbart ovilkorliga och fullständiga bestämdhet af sedelagen icke kan vara alltigenom af det praktiska förnuftet — sedelagen — konstituerad, utan innehåller i sig sinliga momenter59.
— Hos Fichte återkommer vilkorligheten och ofullständigheten i sinlighetens bestämbarhet i förhållande till begreppet såsom förnuftsväsendets bristande makt att själf bestämma sin subjektiva och objektiva verksamhet.
Då nämligen hvarje verksamhet måste stå i förhållande till naturdriften, och denna måste sättas såsom något för subjektet yttre och främmande kan icke subjektets själfbestämningsmakt i afseende å verksamheten såsom ofvan visats ovilkorligt postuleras annat än med hänsyn till väljandets akt.
Då nu vidare hos Fichte liksom hos Kant sedelagen är ett begrepp kan dess giltighet i afseende å subjektet ej ovilkorligt postuleras vidare, än dess makt att bestämma sin verksamhet genom begrepp
eller dess själfbestämningsmakt sträcker sig, d. v. s. endast till väljandets akt, så att sedelagen fastställer en sfer, inom hvilken valet får ske.
Däraf följer då, att den sedliga driften och känslan, som skenbart innebära subjektets ovilkorliga och fullständiga bestämdhet af sedelagen och därför fordra och uttrycka en viss bestämd handling såsom den rätta, icke kunna vara alltigenom af förnuftet — sedelagen — konstituerade, utan i sig innehålla sinliga momenter.
Alltså lida såväl Kants som Fichtes läror om den moraliska driften och känslan af den svårigheten, att sinlighetens bestämbarhet i förhållande till begreppet är vilkorlig och abstrakt, då sedelagens giltighet, såvidt den är ett blott begrepp, också blifver vilkorlig och abstrakt, hvaraf följer, att den sedliga driften och känslan såsom uttryckande subjektets ovilkorliga och fullständiga bestämdhet i förhållande till sedelagen måste tänkas innehålla sinliga momenter.
De svårigheter, som sålunda visa sig ligga i Kants och Fichtes etik, i det att sedelagen såsom begrepp visserligen är ren, men abstrakt, däremot i känslans och driftens form visserligen är konkret och individuell, men i sig upptager främmande (sinliga) momenter, söker en annan med Kant och Fichte samtidig riktning, hvars förnämsta representanter äro Jakobi och Schleiermacher, att undanrödja på det sätt, att förhållandet mellan begreppet å ena sidan och känslan och driften å den andra på det sedliga området omvändes.
Under det att Kant och Fichte fatta den moraliska känslan och driften såsom ur transscendental synpunkt alltigenom konstituerade af den avtomatiska viljans idé— det rena jaget —, anse dessa, att hvarje till sedlighetens område hörande begrepp i sig eger giltighet blott genom den moraliska känslan och driften, visserligen uppfattade såsom religiösa, men dock med moralisk betydelse såsom liggande till grund för hvarje etiskt begrepp60.
Det är tydligt, att för att den nämda riktningen skall kunna refereras till den form af etik, som här behandlas — kritisk rationalism —, måste det vara fråga om känsla af och drift till en i sig bestämd (förnuftig) verklighet.
Också visar det sig, såsom af det efterföljande skall framgå, att det åtminstone är dessa filosofers syfte att på detta sätt bestämma den ifrågavarande känslan och driften.
Vi betrakta först Jakobi.
Därvid torde det vara lämpligt att inledningsvis i allmänna drag bestämma denne filosofs förhållande till Kant och Fichte.
Enligt Jakobi har Kant från sin utgångspunkt riktigt bevisat, att de osinliga idéerna såsom funktioner hos det teoretisk förnuftet såsom spontan förmåga icke kunna äga någon objektiv realitet.
Den spontana förmågan i och för sig betraktad är förmåga af abstrakta begrepp, som kunna vinna realitet, endast såvidt genom en receptiv förmåga åt de samma ett konkret innehåll gifves.
Nu är enligt såväl Kant som alla filosofer före Kant från och med Aristoteles ingen annan receptiv förmåga antagen än sinligheten, hvaraf följer, att den spontana förmågan kan gifva kunskap endast, såvidt den är förmåga af sådana begrepp, som äga sin användning på det sinliga området, då gifvetvis begreppet om det obetingade icke kan äga någon realitet61.
— En annan förtjänst hos Kant består däri, att han uppvisat, att intet kan blifva föremål för vetande i egentlig mening såsom allmängiltig och nödvändig kunskap, hvars begrepp icke kan konstrueras.
Däraf följer, att endast logik, ren matematik och ren naturvetenskap kunna af Kant erkännas såsom vetenskaper i egentlig bemärkelse, däremot icke metafysik, emedan begreppet om det obetingade icke kan konstrueras62.
Däremot polemiserar Jakobi med skärpa mot Kants lära om förståndet såsom förmåga af (från hvarje erfarenhetselement) rena kategorier.
Då nämligen hvarje »rent» begrepp enligt
Kant ytterst måste återföras till apperceptionens rena syntetiska enhet, hvilken föreställning såsom rent enkel icke kan innehålla något antitetiskt moment, men ett rent begrepp såvidt det kan gifva kunskap, d. v. s. såsom kategori, måste innehålla en syntesis och sålunda ock en antitesis, kan ur den nämda enheten ingen kategori härledas.
Nu kunde tänkas, att de rena rums- och tidsåskådningarna gåfve apperceptionens enhet den erforderliga antitesen, då kategorien sålunda kunde tänkas ren, ehuruväl icke såsom blott och bart ett förståndselement.
Men i själfva verket kunna ej heller dessa erbjuda ett dylikt moment, emedan de såsom sådana äro utan hvarje mångfaldsmoment, äro måttlösa kontinuerliga enheter.
För att en antitesis vid dessa skall vara möjlig fordras rörelse, men rörelse är, såsom Kant själf framhåller, möjlig att åskåda endast empiriskt.
Kants kategorier förutsätta ej blott med afseende å sin objektiva realitet, utan äfven med afseende å sin möjlighet i och för sig den empiriska åskådningen63.
– Till ett likartadt fel gör sig Kant skyldig på det etiska området, då han sätter såsom sedlighetens princip idéen om den rena viljan, en vilja, som ingenting vill.
Det är sant, att denna vilja måste läggas till grund för sedligheten nr begreppets synpunkt; men omöjligt kan den fullständigt uttrycka det väsendtliga i sedligheten, då denna i sådant fall skulle blifva utan hvarje konkretion och individualitet, hvaraf följer, att sedlighetens princip ej får anses konstituerad blott och bart af begrepp64.
Emellertid har Kants fasthållande af förståndet såsom en själfständig spontan förmåga af rena begrepp samt hans lära om allt vetande såsom möjligt endast genom konstruktion af begrepp föranledt
Fichte att ur den i det rena själfmedvetandet gifna rena verksamheten söka konstruera den gifna verkligheten för att såmedelst konstruera en vetenskapernas vetenskap, en vetenskapslära.
Det är därvid riktigt, att om någon universell och fundamental vetenskap är möjlig, måste den på det af Fichte angifna sättet konstitueras65.
Emellertid är den rena verksamheten ett tomt abstractum, hvarför ur det samma endast abstraktioner kunna härledas.
Ur intet blifver intet66.