Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På tråden -- så att säga...
De vet också där ute -- högern, att han är litet...
kandidat.
Ja -- han ämnar nu ställa sig som agrarernas SCHWARTS-HANSEN (stojande).
kunde göra oppositionen.
Det förbättrar ju edra chancer väldigt -- det kommer att glädja henne.
Men hvar förrän nu.
Det var den största tjänst han
är lilla fru Leonora?
Jag har nästan inte saknat henne Kally, som sade, att du hade mött henne med löjtnant Bruun?
Men hvad står på med Haxton -- kan någon begripa det?
-- 71 --
BUNSEN (också altererad).
de -- så att säga -- mest strålande nyheter.
KATRINE (nådigt och öfverlägset).
Jag kommer hit med de bästa,
kallt.)
(Till Schwarts-Hansen, SCHWARTS-HANSEN (mer och mer nervös).
jag -- jag försäkrar, att jag pretenderar inte alls att
bli förstådd.
Det är ingenting hos mig, som man kan förstå -- ingenting alls, det försäkrar jag på min ära.
Men låt oss tänka öfver situationen: det är en socialist...
KATRINE (strängt, med eftertryck).
Hansen, som förfärad igen vänder sig till Bunsen.)
(Stirrar på SchwartsSCHWARTS-HANSEN (halfhviskande).
(reser sig, myndigt afbrytande). hvarken herr eller fru Haxton, så...
Ja, efter som vi inte tyckes få det nöjet att se KATRINE (lamt ursäktande).
Min svägerska blir nog ledsen...
KATRINE (till Bunsen).
jag gå strax och så kunna vi följas åt.
Jag vill nog
Min syster och
-- 72 -- höra litet utförligare både om socialisten och inregrad.
missionären.
De båda herrarna intressera mig i hög FRU SCHWARTS-HANSEN
Herrarna -- sådant folk!
Katrine går fram och knackar på Hans' dörr.
Talar i den öppna dörren.) EMILIE.
Men vi skulle väl säga farväl till Leonora...
KATRINE (utanför Hans' dörr).
-- hör du inte?...
Hon klä'r sig. -- Hans HANS (kommer ut).
Nå -- så är de då ändtligen åstad!
Du är för ohöflig emot honom, Hans...
BUNSEN (försiktigt).
Han har inflytande...
Annars så... dem ut.)
Hans följer HANS.
BUNSEN (ute i tamburen).
-- 73 -- (Under det de tala i tamburen, kommer Leonora om-
klädd in från sitt kabinett.
Hon ser trött och något tankfull ut När Hans kommer in, står hon vid bordet med sitt handarbete i handen, som hon nyss tagit upp.)
LEONORA (utan att se på honom).
Det var väl flickorna, som gick...
HANS (kort).
Ja... Schwarts-Hansens ha också varit här.
LEONORA (rycker på axlarna).
Såå -- igen!
De voro förvånade öfver, att du alldeles inte
visade dig... (Leonora tiger.)
Det drog också tämligen länge ut med din toalett...
Jag vill ha god tid...
Du -- du har gråtit, Leonora...
LEONORA (ser upp, kallt.)
-- Syns det verkligen?
-- 74 --
Leonora...
LEONORA (med tvungen köld).
ännu aldrig dikterat någon hans tro.
(sätter sig på bordskanten bredvid henne). att tro det, som alla omkring oss tyckes taga för gifvet?
Vore det underligt, ifall jag omsider komme
Ja -- i mina ögon vore det mer än underligt.
HANS (obehärskadt).
Beständigt, när han är hemma, kretsar han omsig ifrån dig.
Ja, jag har varit så stolt öfver dig, så säker på dig...
Tror du jag kan taga miste om
kring dig som en mygga om ljuset utan kraft att slita
svarligt af mig, att oanmärkt låta det fortgå på detta som du har gjort?...
Har det varit för-
Har det varit rätt af dig att uppmuntra honom, LEONORA (kallt och tydligt).
den människas sällskap, som bäst af alla förstår mig.
Jag har ansett det för onödigt att beröfva mig
HANS (smärtsamt).
jag vet, att du har kunnat diskutera mig med henne, med hvilken annan som helst; efter att du har oroat dig för mig, undrat öfver mig, så...
HANS (häftigt).
Ja, efter detta samtal med din syster, efter det
kan inte hjälpa det, jag är icke mer än en människa.
Och du -- har skenet emot dig.
Kom blott ihåg, hur nervös du varit på sista tiden, hur retlig och
ojämn till lynnet.
Jag har gifvit akt på det -- natur-
ligtvis -- men icke tänkt vidare på det.
Så en vacker
dag genom att se dig tillsammans med honom, se den än någonsin tycks råda er emellan; genom att höra plötsligt...
Är det underligt, att man blinkar, när
fullkomliga förståelse, den intima förtrolighet, som mer på andra människors helt naturliga kommentarier, så man så där får ljuset i ögonen?
Hans LEONORA (reser sig upp).
efter att ha väntat på svar.)
ansett det för något af det mest fantastiska, att en
Jag har i romaner och på teatern alltid
karl, som natt och dag lefver tillsammans med en kvinna, har henne bredvid sig sofvande och vaken, meddelar sig med henne om allt och hör henne uttala sig om allt, plötsligt kan finna på att »misstänka» henne.
vet jag, att det kan passera.
-- 76 --
HANS (efter en kort paus).
hustru på hennes blotta ord?
Du fordrar alltså, att en man alltid skall tro sin LEONORA (vrider på hufvudet).
hustru, vi tala om mig och dig.
Vi tala icke om något så abstrakt som man och HANS.
ditt blotta ord?
Du fordrar alltså, att jag strax skall tro dig på LEONORA.
Hvad gjorde han här -- så länge -- i mörkret
-- när jag kom in. (Leonora tiger.)
klokaste att låta bli att säga dig det.
Jag står och funderar på, om det inte vore det
mig, hur mycket han älskade mig -- och jag trodde honom.
HANS (efter en paus).
Han berättade mig, hur länge han hade älskat
du fortfarande mottaga honom i vårt hus? -- Allena?
Och efter detta -- efter denna förklaring -- vill
-- 77 --
vetat, att Max höll mest af mig i världen.
Hvarför skulle jag då visa
Jag har nästan hela mitt lif
honom på dörren nu -- för det han en gång har sagt på allvar, hvad han så ofta förut har sagt på skämt?
Likväl -- vore det bara detta -- en ren formsak -- det handlade om, så skulle jag kanske göra dig till viljes, men det gäller mer.
Jag har inte råd att
mista min bäste vän -- den ende -- det ser jag nu --
som aldrig missförstår mig, som alltid finner mig underär förtrogen med min smak, begriper mina oförklarinte råd till det.
hållande, förtjusande, intressant.
Som delar mina minnen, ligaste och intimaste sympatier och antipatier.
Jag har HANS (efter en stunds
tystnad).
du så fattig med din mans och dina barns kärlek?
min rikedom är så solid och så väl deponerad, att jag det klara guldet.
Jag har skäl att antaga, att kapitalet mindre och mindre för hvarje år.
Och jag behöfver
Nej, Hans, jag är icke fattig -- jag är rik.
emellanåt blott ser det brandfria järnskåpet, som döljer blir större, men de disponibla räntorna bli sannerligen reda pengar -- jag tycker om att höra guld och silfver klinga i mina öron, ja, till och med frasandet af förgängliga papperspengar med blott nominalvalör.
Där-
-- 78 -- för har jag inte råd -- faktiskt inte råd att visa ifrån mig Max' vänskap.
Nej, låt mig vara ärlig -- hans kärlek!
ordning, att din man skulle tillåta dig att mottaga denna -- kontanta lifstidspension?
Och du finner det fullkomligt naturligt och i sin
(tiger; säger därpå mildare). ensam.
Jag har aldrig ägt kostar på mig att säga det -- jag tror inte herrarna
Kom ihåg, Hans -- jag är i verkligheten rätt
förmåga att eröfra kvinnornas vänskap.
Och -- det heller i allmänhet precis svärma för mig.
Barnen äro
borta halfva år åt gången -- vi göra bägge efter mogen du -- ja, på sista tiden har du icke haft mycken tid öfver för mig. roa mig.
Nå väl -- så är det Max.
öfverläggning den uppoffringen för deras hälsa.
Och Och det är få saker, som egentligen Han har känt
mig i hela mitt lif, han förstår att tala med mig, som jag tycker om, att man talar, och han tycker om mig
-- precis sådan som jag är.
Han vill inte ha ett hår det, jag ger honom, kan ge honom.
på mitt hufvud annorlunda.
Och han nöjer sig med HANS (kärft).
Det, som intresserar mig är att veta, (Leonora tiger, vänder sig om och vill gå.) Naturligtvis!
Du är för stolt att svara -- jag borde ha vetat det. hur mycket du ger honom, och hvad han nöjer sig med.
-- 79 -- (Leonora tiger ännu, går mot dörren.
Leonora -- svara!
Jag är icke för fordra det. stolt att tigga dig om ett svar, då jag hade rätt att LEONORA (kallt, förbittrad).
»Hur mycket»?
»Hvad»?
min goda, kära väninna, min förtroliga kamrat, min älskade -- kan jag lita på henne?
Tror hustru?
Och min väninna,
du verkligen, att jag ett ögonblick har tviflat på min LEONORA (ironiskt).
meningen, att jag skall vara tacksam för ditt storsinta förtroende!
Men svara dig mera detaljeradt, än jag gjort, står icke i min makt -- jag kan inte räkna regula di tri med känslor.
HANS (efter en tystnad).
Såå -- ändå icke det?
Jag förmodar det är
för dig.
Jag förbjuder honom icke mitt hus, beröfvar dig icke hans umgänge, jag ber dig icke välja mellan oss, emedan -- hör väl efter, hvad jag säger -- jag jag har icke råd att mista dig, Leonora. icke mera är säker på, hur valet kunde utfalla.
Som alltid förr böjer jag mig
-- 80 --
Tredje akten. sex på aftonen.
Festligt arrangeradt men icke fullt i (En veckas tid efter.
Samma rum; klockan half
Emilie i sällskapsdräkt ordnar sitt hår framför kaminspegeln. utan att vända sig om.
Talar med Anna
gick ut strax efter frukosten, och jag såg henne taga en droska vid hörnet.
göra allt i ordning till middagen så, som vi brukar.
Nej, hon gaf bara Martha och mig tillsägelse att
ANNA (hoppar ned från stolen).
half sex och herrskapet skulle inte äta förrän sju, sade frun.
Klockan är knappt
(tager en tidning på bordet). säkerhet veta, hur valet utfallit.
Nej -- förr kan man väl inte här i staden med
Ja, han brukar ju det...
skickar in stora askar...
Frun får ibland ett par i
Trädgårdsmästaren
veckan... (Leonora öppnar tamburdörren utifrån och
kommer brådskande in utan att först se Emilie.
Hon är ansiktet.)
i mörk promenaddräkt med ett mycket tätt, svart flor för
-- 82 --
LEONORA (får syn på Emilie).
Redan Emilie?. ..
hela eftermiddagen, Leonora?
Hvar har du varit LEONORA
EMILIE (med ett forceradt skratt).
impertinent af mig att fråga.
Det ser ut, som om du tyckte, det var högst LEONORA.
vara rätt uttrycksfullt.
Det tycks, som om mitt utseende ibland kunde EMILIE (obehärskadt,
ångestfullt).
har länge varit hemlighetsfull, ojämn och nervös, men de allra sista dagarna har du till och med varit borta flera timmar å rad, utan att någon har vetat, hvar du
Men Leonora -- hvad vill du vi skola tro?
har hållit hus, och när du kommit hem, har du alltid
haft det där tjocka floret för ansiktet, som nästan gör
dig oigenkännlig.
Du -- som aldrig annars brukar flor!
-- 83 --
LEONORA (utan att vända sig om).
romaner bättre och stoppat det i fickan, när jag steg ur droskan.
EMILIE (bedjande).
Jag borde ha läst mina franska
Leonora?
Jag försäkrar dig, att jag har tänkt på alla dig mildare än jag.
Hvarför vill du nu inte vara uppriktig mot mig,
möjligheter, jag är förberedd på allt.
Ingen kan döma LEONORA.
omildt.
Men jag vill inte dömas -- hvarken mildt eller EMILIE (kallt, sårad).
önskat att tala med honom.
Jag hade också gärna
med din bror på sista tiden -- eller kanske rättare med min man.
EMILIE (ännu kallare).
Du har haft en del konferenser
är ämnet för edra samtal.
Det vill säga så mycket som, att jag antar jag EMILIE.
Du ta'r fel.
Hans skulle icke tillåta någon -- icke ens sin syster -- att diskutera hans hustru.
-- 84 --
om motsatsen?
Du har förmodligen försökt öfverbevisa honom EMILIE.
du ju, om du ville, förklara allt detta, som nu förekommer oss så mystiskt.
Leonora! -- Jag ber dig!
Med ett ord kunde
-- efter ditt uppförande.
Tänk nu efter: du har en vän, en ung man...
Så måste du finna dig i att bli dömd efter skenet
Sotto voce, utan att vända sig). far, kära Emilie! ...
FortEMILIE
själf säger, du icke gör någon hemlighet af, att du finner förtjusande.
Han anses för något lättsinnig -- mycket lättsinnig -- säger man till och med, hans rykte i förstört mer än ett hems lycka... fråga om kvinnor är icke det bästa, han har redan LEONORA (persifflerande).
Du har en vän -- en ung man, hvilken, som du
-- 85 --
(utan att bry sig om henne). angår, så...
Ja, principer, etisk styrka har nu aldrig varit, om jag så får säga... din styrka...
LEONORA (obesväradt).
Han gör sig alltså inga skrupler, och hvad dig
Du kan gärna göra narr af mig...
säga saker, som möjligen kunde såra dig mera, än jag önskade.
Jag kunde komma att
plötsligt i golfvet.)
(Stampar EMILIE (litet tvekande).
din man varit som strängast upptagen af sitt val, har du så godt som dagligen gjort långa hemlighetsfulla utflykter -- ingen vet hvart.
Du -- annars så uppLEONORA.
Nå väl -- de sista dagarna, just under den tid,
riktig -- har alltid förstått att undgå hvarje förklaring.
står inte riktigt, hvad han har att göra med allt detta?
Du började med att införa en »vän» -- jag för-
LEONORA (vänder sig mot henne).
ensam om att sätta ihop denna lilla nätta roman?
Har du varit
någon mina iakttagelser.
Ännu har jag inte tyckt mig ha rätt att meddela LEONORA.
finns någon, som har så liflig och så -- oren fantasi som unga flickor.
Men säg mig -- har du som objektiv och samvetsoberoende af din fantasi, som ju tyckes nära utan sin egen natur?
Jag tror inte, det
grann romanförfattarinna aldrig betänkt, att din hjältinna, gränser -- likväl är, som alla individer, begränsad af EMILIE
tydliga ord, att din romanhjältinna, för så vidt som en dumhet och heller aldrig en råhet -- det ligger helt enkelt utanför hennes natur.
Så skall jag säga dig med rena och
hon är identisk med fru Leonora Haxton, aldrig begår
begår kanske en oförsiktighet, när hon -- har tråkigt.
Men min hjältinna
-- 87 --
du kunde räkna ut det!
Tänk, att EMILIE (ångestfullt).
mot dörren.)
Du ursäktar, om jag lämnar dig ensam
en stund.
Men du förstår, att jag måste se till bordet mig allt för länge.
och kläda om mig.
Du har verkligen redan uppehållit
(går nära henne, tittar henne i ansiktet). att maskera dig?
Hvad -- jag tror du håller på EMILIE.
ligt att se, om det klär en.
Men -- det är omöjHANS.
sitt ansikte, så länge jag har känt henne.
Leonora har aldrig haft flor för
-- 88 --
EMILIE (ännu med floret).
hon lika så gärna ville gå med mask som med flor... smak.
Det är icke länge sedan hon sade, att
Men på de allra sista dagarna tycks hon ha ändrat HANS
(tager häftigt floret från henne). bära denna tingest?...
-- Har du sett Leonora
(i samma tvunget lugna ton). nyss, då hon kom in.
Hon hade det
Ja -- hon har, som du säger, tydligen ändrat smak.
(Paus!) EMILIE (lågt, eftertryckligt).
tala vid dig.
Jag ber dig...
Hans -- var inte så otillgänglig.
Låt mig få
jag borde göra...
Men är det icke alltid bäst att se en sak som den är -- med öppna ögon?...
Jag har varit så olycklig, så tveksam, om hvad
HANS (ännu barskare, afvärjande).
-- 89 -- Som om inte ni kvinnor förändrade smak med hvar
nymåne!...
Jag tror, det är modernt nu att gå med EMILIE (allvarligt).
par timmar hvar dag, utan att någon vet, hvar hon är?
På vägar, som -- hon -- inte borde gå.
HANS (emot henne).
du kommer med häntydningar, som jag hvarken kan eller vill höra på.
Jag förbjuder dig, hör med mig om min hustru. du -- jag förbjuder dig, att oftare på detta sätt tala EMILIE (förtviflad).
Det är icke första gången
frid i min själ...
Om du blott en gång ville höra mina grunder...
HANS (bestämdt).
Hans, å Hans! -- Jag måste tala -- jag har ingen
dörren.)
Jag vill intet höra -- intet som helst.
(Går mot EMILIE (tager fast i hans
arm).
utan att vilja förklara något.
Jag ber dig -- tala med henne.
Dig måste hon svara ... Å, Hans...
Katrine).
Anna öppnar dörren för
Hon hånar mig
Men hvad står på, kära du -- du ser så underlig ut.
varmt här...
Det måste vara för det är så KATRINE
(ser från den ena till den andra). säg mig då, hvad är det -- hvad står på?...
man då väl lof att vara en liten smula nervös. bläddrar i noterna, försöker ett par melodier.)
På själfva valdagen har (Emilie går bort till pianot med ryggen till de andra,
ha spatserat omkring på platsen och pratat med valut...
Bunsen och jag
männen.
Det ser verkligen litet mörkt
HANS (ointresserad).
ligtvis godt om partiet vunne...
Ah, jag är lika nöjd...
Men det vore ju naturKATRINE.
ligen gå in och hvila dig litet.
Det är mycket klokt, afton, men kom ihåg, att om du blir vald, vänta de
Du skulle verk-
att du afstått ifrån att vara närvarande i Bröndshöj i säkert, att du ett ögonblick visar dig i Liberala valdu tala.
mansföreningen eller i Studentsamfundet.
Och så måste
(följer bekymrad Hans med ögonen). (Vänder sig till Emilie.)
EMILIE (utan att vända sig).
Och du ...
KATRINE (ännu upptagen af Hans).
hvila sig litet...
EMILIE (med ryggen till henne).
Det var då väl, jag fick honom att gå in och
Bara -- trötthet?
-- 92 --
(energiskt Går fram till Emilie). är något med Hans.
Emilie -- du har alltså också märkt det?
Det EMILIE
Ja -- jag har märkt det.
KATRINE (tvekande).
honom att grufva sig för det.
Det vore inte likt
Det är -- det är -- Leonora.
heller icke riktigt lik.
Leonora!... (Långsamt.)
Ja, Leonora är sig EMILIE
Nej -- icke sant: hon är sig icke lik.
KATRINE (vänder sig om mot henne).
Hon är väl en liten smula nervös -- som vi alla!
ära i att vara likgiltig för det, som intresserar andra.
Kan du då icke se, att det är sedan...
Leonora -- nervös!
Hon, som alltid sätter en
Sedan när?. ..
-- 93 --
(böjer sig ned öfver henne, lägre, tvekande). sin sista långa resa för en månads tid sedan och på nytt började att ständigt umgås här i huset?...
Har du icke märkt, sedan Bruun kom hem från
(med mer och mer bestämdhet allt efter som hon talar). är sig icke lik längre, som du säger.
Du menar då inte, att Leonora, Hans' hustru... A, Emilie! EMILIE
aftonen?...
KATRINE (föraktligt).
Du hörde ju själf fru Schwarts-Hansen härom
mera säkerhet.)
orolig, smärtsamt upprörd öfver...
-- 94 -- (Ser på henne.
Emilie rätar på sig och går fram i rummet EMILIE
med ryggen till Katrine.)
Emilie, du är också förändrad. (utan att vända sig mot henne.
Ja -- jag vet det.
Sedan -- sedan Leonora blef det.
Alltså -- också sedan Max Bruun kom hem? bordet och börjar ordna med blommorna i uppsatsen.
Går bort till
Kanske hela staden har gissat det -- han själf också. bättre!
Du -- liksom Leonora. (Bittert.)
Å -- det är ömkligt, att icke kunna dölja sina känslor KATRINE (tvekande).
Du -- tycker alltså om honom.
har tänkt bry sig om mig.
Emilie går plötsligt fram till Katrine och lägger sig på knä vid han älskar Leonora!
Jag bryr mig mera om honom, än han någonsin
sidan af henne.
Säger starkt upprörd:) Katrine, du --
-- 95 --
Emilie, du får inte -- du ta'r fel.
Och Leonora...
Ja, Leonora... A (lägre) jag törs inte säga, hvad jag tror.
EMILIE (hviskar).
för mig själf, men jag kan inte hjälpa det...
Jag tror vågat säga det till någon -- inte ens till mig själf. förstår, hvad det är jag tänker.
Och hon -- hon låter mig tro det!
Jag skäms
det värsta.
Jag har inte heller Men Leonora förstod det.
Jag kan märka, att hon
Men hvad har du då för grund...?
på sista tiden.
Den hemlighetsfullhet, hon omger sig med, hennes besynnerliga utflykter på tider, då hon det är ibland, som om hon hade ondt samvete gent KATRINE (ångestfullt).
Å, om du bara riktigt hade gifvit akt på Leonora
annars brukar vara hemma.
Hennes sätt mot Hans -- emot honom ...
-- 96 --
Max Bruun bor också i Sölvgade och där, två steg
Jag skulle gå upp till Karin Vang -- du vet
från hans hus, där möter jag Leonora -- som gick svart flor för ansiktet.
inåt staden -- nästan oigenkännlig, med ett tjockt KATRINE.
Inte annat -- för det du möter henne.
Men du måste medge -- Leonora beslöjad på det
viset -- valdagen -- och med främmande till middagen.
Strax jag såg henne, så slog det mig som en KATRINE.
blixt -- jag kom ihåg allt hvad jag har hört och läst.
hemma!...
Ni tror heller aldrig, att något kan passera här KATRINE.
vudet på Hans också?
Du har då väl aldrig gått och satt myror i hufEMILIE.
det han tror.
Hans tror -- KATRINE (efter en paus).
Låt oss inte tala mer om detta -- det...
-- 97 --
EMILIE (afbryter henne häftigt).
insolenta sätt att öppet föredraga Max framför alla andra, när helst hon kan komma åt, sätter hennes rykte i fara...
Ett måste du åtminstone ge mig rätt i... hennes
i fred.
Han tycks aldrig taga hänsyn till att hon är
Det är hans skull -- han låter henne aldrig vara
en gift hustru.
Jag har ofta förargat mig öfver det, det är Max' skull!
Han kurtiserar henne, som om hon vore en ung flicka -- fri att välja...
men det har aldrig fallit mig in, att Leonora...
EMILIE (som för sig själf).
i dag.
Jag måste säga, att du har förvånat mig EMILIE.
anställa jämförelser.
Och välja därefter...
Ingen kan väl hindra sig själf från att i sitt hjärta KATRINE (med kraft).
För en tid -- ja!
-- 98 --
menar -- jag menar -- att när man älskar, så älskar man, och då är det detsamma med allting annat!
KATRINE (efter en paus).
Å, jag menar -- bry dig inte om det! -- Jag
du då ha honom?
Emilie, om löjtnant Bruun friade till dig -- ville EMILIE
Ja, -- det ville jag.
annan?...
Och ändå säger du, att du tror han älskar en EMILIE.
Och du ville...
EMILIE (energiskt).
vet -- hur mycket jag håller af honom.
Ni inbillar ingenting.
Ja, jag ville... Å, Katrine du vet inte -- ingen
er allesammans, att ni vet allt så bra, och ni vet KATRINE.
Och du har aldrig sagt mig...
så -- så...
Inte kunde det falla mig in att tala med
någon om det, när han inte talade med mig om det.
Minns du -- när jag var helt ung och först kom ut middag?... -- minns du då, att Hans och Leonora hade en stor
-- 99 --
fem år sedan.
Strax efter du hade haft nervfeber...
Det är en fyra à
Han förde mig till bordet -- minns du?
Han reste ut med »Sjælland» kort efter och -- jag
kunde inte hjälpa, att jag alltid tänkte på honom.
Och så blef det också sommar, och jag såg ingen annan -- på länge...
Jag säger det bara, för det du skall
förstå, att jag kunde vara så -- inbilsk och dåraktig.
Och så när han kom igen nästa gång...
Det var strax efter det Leonora hade fått
lille Jörgen, och hon kom nästan icke alls ut och var alltid så upptagen hemma.
Kan du minnas -- så brukade han komma så ofta ut till oss?
skridsko...
Ja -- det var den vintern du åkte så mycket EMILIE.
om mig mera.
Och sedan -- sedan brydde han sig inte
-- 100 --
något ondt med det.
Så gör så många män -- de menar nog inte EMILIE.
han icke alls på mig.
Och så började jag undra, hvem det var han tänkte på...
KATRINE (ler vemodigt).
Jag förstod, att när han inte såg mig, så tänkte
Ja, ty det måste ju vara någon...
EMILIE (trohjärtadt).
gång -- det är icke länge sedan, blott för en fjorton da'r sedan -- då vi voro på middag hos Maages, så...
Jag stod och talade med honom, då blef det
Och så en
plötsligt, som om jag icke var till för honom, ingen i som kom in.
Och samma dag hade jag begrep, att de två förstodo hvarandra med en
rummet, hans ögon hängde fast vid dörren, vid någon
han tillfälligtvis Leonora till bordsdam.
Och jag såg -- blick, jag såg, att hans leende passade in i Leonoras Jag hade aldrig tänkt, att det kunde vara Leonora, för hon var ju gift och liksom ute ur spelet.
Men då... jag förstod, att det binder icke.
-- att själfva klangen i hans stämma svarade mot hennes.
Tror du -- andra såg det?
vana vid det.
Inte precis inom vår krets -- de äro så
-- 101 --
säger om fru Schwarts-Hansen?
Du vet ju, hvad folk EMILIE.
»föremål» med fru Schwarts-Hansen?
Och du -- det generar dig inte, att dela ditt EMILIE (förebrående).
har ju kunnat tigga
Leonora om en förklaring.
-- Och du hör ju själf, jag säger dig ju, att om Max blott trots allt det jag vet och tror. ville ha mig -- jag svarade ja strax på ögonblicket, KATRINE
att ifall han blott blefve min, och jag finge ha honom litet i fred, -- han måste komma att älska mig.
Och tror du icke -- tror du icke -- han någon gång har tänkt på mig.
Vore det så omöjligt, om han...
Ja, för vet du, att jag håller så mycket af honom,
KATRINE (afbryter sarkastiskt).
rykte om sig att rata något!
Nej -- han har just inte EMILIE (brister plötsligt i gråt).
Är det då så oerhördt, så -- skamligt att älska en man, som...
-- 102 --
KATRINE (mildare).
komplimanger, sett sentimentalt på dig ... med dessa
.Som har funnit dig vacker, som har sagt dig
blickar, hvilka han som annat småmynt kastar ut bland skönheterna i alla Europas hamnar! -- Nej, min egen lilla flicka -- jag tror icke, det är något oerhördt, jag tror till och med, att det är mycket vanligt.
EMILIE (stilla).
men du hånar mig åtminstone icke.
Du är hård emot mig -- lika hård som Leonora,
EMILIE (snyftande).
har sagt alltsammans, så skäms jag för det.
Jo. (Torkar sina ögon) Å, Katrine, när jag nu
(lugnt, vemodigt, som för sig själf). syster.
Du förstår att älska en man -- sådan som han är, med alla hans fel...
De flesta unga flickor älska ett ideal, som de så till förnöjelse för sig själfva påklistra den första karl de träffa på...
(I en annan Jag tror inte, du har något att skämmas för, lilla
ton.)
Men jag står här och pratar och filosoferar --
det var egentligen inte det, jag ville säga.