Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då Utskottets mening i detta afseende synes icke hafva blifvit rätt uppfattad, torde det vara Utskottets åliggande att något närmare förklara densamma och tillse, att anledningen till missförståndet undanrödjes; och det är i sådan afsigt Utskottet, i det förnyade förslag till underdånig skrifvelse, som här nedan förelägges Rikets Ständer, till sin förra framställning gjort ett tillägg i öfverensstämmelse med hvad af flere ledamöter inom Ridderskapet och Adeln blifvit förordadt.
För öfrigt hyser Utskottet deremot den öfvertygelsen, att, likasom man ej skäligen kan befara, att qvinnor skola anmäla sig tiil utöfvande af befattningar, hvartill de alldeles icke passa, kan det ej heller möta betänklighet att åt Kongl. Majit öfverlemna pröfningsrälten härutinnan.
För att exempelvis anlöra en gren af förvaltningen, med en särdeles talrik tjenstemannapersonal, nemligen länsstyrelserna med deras underlvdande, torde det vara uppenbart, att en qvinna är alldeles olämplig för de flesta hithörande befattningar, såsom länsmannens, hvilken vid tillfällen af oordningar måste uppträda med manlig kraft oell beslutsamhet, kronofogdens, hvars uppgift, förutsätter enahanda egenskaper, o. s. v. Likaså vill del synas klart, till följd icke allenast af sjelfva befattningens beskaffenhet, utan äfven af det hinder, som grundlagen innehåller för domare-embetens beklädande med qvinnor, att icke heller förordnande för en qvinna att vikariera för en domare skulle kunna ifrågakomma.
Men Utskottet kom under sina öfverläggningar i ämnet till insigt af olämpligheten, att icke säga omöjligheten, att i målets närvarande skick uppgifva aila de befattningar i Statens tjenst och vid allmänna inrättningar, till hvilka tillträde borde lemnäs qvinna lika väl som man, tillika med nöjaktiga skäl för hennes utestängande från alla de öfriga.
Det kunde väl gå för sig att, med statskalendern i hand, uppräkna en hel mängd sådana befattningar, om hvilka man hyser en mer eller mindre bestämd förmodan, att den ena icke mindre än den andra skulle kunna af qvinna skötas; men hvar och en af dem skulle derigenom göras till ett särskildt öfverläggningsämne för Rikets Ständer, innan ens vederbörande 4 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 75. auktoriteter haft tillfälle derom afgifva yttrande; hvilket icke torde vara lämpligt.
Utskottet har förgäfves i de tillgängliga diskussionsprotokollen sökt efter anförda skäl för den begränsning, hvilken åsyftas af dem, som uppställt hvar sitt förslag till underdånig skrifvelse i ämnet.
Med undantag af ett skäl, som för alla varit gemensamt, och hvarom Utskottet här nedan vili vidare yttra sig, har intet enda åberopats, vare sig för de särskilda förslagens olikhet inbördes eller för hvarderas afvikelse från hvad Utskottet åsyftat.
Och hvad skulle väl med verklig och ej blott skenbar giltighet kunna anföras till stöd för den mening, som, under erkännande att i vissa räkenskapsverk finnas många beställningar, hvilka lämpligen kunna af qvinnor beklädas, vill utesluta andra dylika verk ur den förteckning å tjenstebefattningar, man vill öppna för qvinnor?
Eller för den mening, att sträfvandet efter en verksamhet sådan som läkarens eller skollärarens, hvilka hvar för sig kräfva en allt från ungdomen på trägna och omfattande studier rigtad håg, skall mindre draga qvinnan från hennes naturliga bestämmelse än hennes användande i t. ex. en kanslist- eller registratorsbefattning i hvilket embetsverk som helst.
Och dock synes man vilja medgifva henne det förra, men icke det sednare.
Månne icke man skall nödgas erkänna, att ett så beskaffadt utstakande af råmärkena måste blifva mer eller mindre godtyckligt?
Det nyss antydda motivet för hvart och ett af de till sin omfattning så olika förslagen och till den begränsning, hvardera innehåller, uppgifves vara: afseendet å qvinnans naturliga bestämmelse.
Häråt måste otvifvelaktig! egnas deri största uppmärksamhet.
Men då man eftersinnar huru i vårt land blifvit sörjdt för utvägar för mannen, och huru för qvinnan, att förvärfva kunskaper och bildning och att göra dem fruktbärande, förefaller det, som skulle den mening hittills gjort sig gällande, att nyssberörda ändamål kunde bäst befordras derigenom, att qvinnan utestängdes från tillfälle att odla sina intellektuela anlag och således qvarhölles på en lägre bildningsgrad.
Ty under det anstalter för den manliga delen af slägtet äro öfver allt inrättade, erbjudande undervisning och bildningsmedel till danande af vetenskaplighet eller yrkesskicklighet i alla rigtningar och för alla ändamål, underhåller samhället, med undantag af folkskolan samt ett och annat seminarium för bildande af lärarinnor, icke någon anstalt för det qvinliga könets uppfostran.
Försvararne af detta system och af åsigten om det origtiga att utvidga qvinnans verksamhetssfer i samhället beropa sig städse på de särskilda egenskaper, som utmärka henne, till åtskilnad från mannen.
Men hennes qvinlighet, hvilken beror af en naturlag, lärer väl icke kunna upphäfvas genom de lagar, samhället uppställer för hennes verksamhet, likasom det icke visat sig, att de egenskaper, naturen företrädesvis förlänat mannen, utplånats derigenom, att samfundslagarne icke förhindra honom att befatta sig med sådant, som till följd af en urgammal arbetsfördelning fått anseende för att vara lämpligare föremål för qvinnors sysselsättning.
Om än qvinnan, såsom sådan, har en bestämmelse af särskild betydelse, så har hon dock såsom menniska en af ännu Allm. Besv.~ och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 75. 5 högre, och samhällsinrättningarne kunna icke så strängt hafva hänsyn till den förra, att de förbise den sednare och vigtigare.
Det är dock hvad som hittills skett.
I Utskottets Betänkande uppgafs, att redan år 1855 antalet al qvinnor i den ålder, då lör dem äktenskap är tillåtet (d. v. s. öfver 15 år), öfversteg antalet männer af mer än 21 års ålder med 283,578, en siffra, som Utskottet ansåg ensamt tillräckligt betecknande.
Af en ledamot af Ridderskapet och Adeln, som yttrat sig i frågan vid dess behandling inom detta Stånd och som är anställd vid Statistiska Central-byrån, har emellertid blifvit upplyst, alt nyssnämnda siffra år 1860 vuxit till 328,177, och att antalet ogifta qvinnor öfver 15 år utgjorde nyssnämnda år 701,215, deraf likväl 169,830 enkor.
Landet har dock under tiden åtnjutit fred, så att männens antal i förhållande till qvinnornas icke, såsom under krigstillstånd inträffar, plötsligen nedgått.
Nämnda siffror synas alltså i lillvext och betyda i så fall, att snart hälften af qvinnorna i vårt land, till följd af samfundsförhållandena och hvarjehanda inverkande omständigheter, icke kunna ingå äktenskap, ty hela antalet qvinnor, som uppnått 15 års ålder, utgjorde sistberörda år 1,341,976, hvadan de gifta qvinnornas antal mäste varit endast 640,761.
Då det emellertid blifvit satt i fråga, huru långt man bör gå i eftergift af en hittills gällande samfundsregels tillämpning, och tvekan i detta hänseende synes utgöra förklaringsgrunden för de särskilda förslagens olikhet sins emellan, samt högst skiljaktiga åsigter härom velat göra sig gällande, kan Utskottet ej undgå att till ytterligare granskning upptaga dem, som ifrån Utskottets äro mest afvikande.
Så har under ärendets behandling blifvit yttradt, att absolverandet af filosofiska graden “för qvinna helt enkelt är omöjligt11, och i sammanhang härmed har blifvit erinradt, att kulturhistorien icke kan uppvisa en enda qvinna, som grundat ett filosofiskt system.
Med afseende å skilnaden emellan den ståndpunkt, som det sednare förutsätter, och den utvecklingsgrad, som af det förra betingas, måste da ovedersägligt vara att, om icke ens den bäst begåfvade qvinua skulle kunna nöjaktigt absolvera filosofiekandidat-examen, hvilket för män med medelmåttiga förståndsförmögenheter icke möter svårighet, så vore qvinnan såsom förnuftigt väsende af vida lägre ordning än mannen.
Likasom man väl ej kan tveka att såsom orimligt förkasta ett dylikt antagande, bör väl erkännas det mindre följdrigtiga uti att — på sätt likväl blifvit föreslaget af dem, som omfattat nyssberörda åsigt om qvinnans oförmögenhet att uppfylla fordringarne i en filosofiekandidat-examen och att tillegna sig vetenskaplighet i strängare mening — anvisa qvinnan en verksamhet uti läkareyrket, hvilket förutsätter både vetenskapliga insigter och en mödosam studiikurs, men frånkänna henne behörighet så väl att genom undervisning vid ett läroverk tillgodogöra sina insigter vare sig i de empiriska vetenskaper, hvilka ingå i läkarebildningen och utgöra förstudier för densamma, såsom botanik, zoologi, kemi o. s. v., eller andra dermed jemlörliga, eller i främmande språk, ni. m., som att utöfva en mängd andra befattningar, hvilka icke kunna sägas vara mindre än 6 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N;o 15. den förstnämnda förenliga med hennes plats i skapelsen och i samhället; och Utskottet kan fördenskull icke antaga, att Kikets Ständer skulle tillfredsställas af ett förslag, som röjde en så uppenbar brist på konseqvens, likasom Utskottet håller före, alt, hvilken åsigt man än må hysa om lämpligheten att låta den qvinliga delen af slägtet ådagalägga, hvad gagn samhället kan hafva af qvinnans användning i allmänna angelägenheter och deraf, att hon uppmuntras att hängifva sig åt studier af mer eller mindre vetenskaplig omfattning, det likväl icke lår på förhand dekreteras, att det för henne är omöjligt att i sådant hänseende uppfylla de vilkor, som bero af förmågan utaf kunskapers inhemtande.
Utan att dessa vilkor i hvarje särskildt läll uppfyllas, bör emellertid, efter Utskottets tanke, icke qvinnas anställning i offentliga befattningar ifrågakomma.
Det har — förmodligen emot Utskottets förslag och det motiv derför, som Utskottet hemtade af den omständighet, att ett så betydligt antal qvinnor lunnes, för hvilka det vore nödvändigt att bereda tillfälle till bergning — blifvit anmärkt, att offentliga tjenstebefattningar icke få anses såsom försörjningsanstalter.
Men denna anmärkning skulle först då erhålla sisi befogenhet, om man icke, såsom vilkor för anställning i en offentlig tjenst, af qvinna fordrade samma prof pa skicklighet som af man; och Utskottet kan alltså för ingen del tillstyrka Rikets Ständer att, i öfverensstämmelse med tredje punkten af Ridderskapet och Adelns beslut, såsom lärarinna vid rikets elementarläroverk godkänna den qvinna, som endast genomgått fullständig lärokurs vid seminariet för bildande af lärarinnor, hvilken kurs, efter hvad Utskottet inhemtat, icke ens kan anses motsvara nfgångsexamen Irån elementarläroverket, långt mindre filosofiekandidat-examen, hvars absolverande nu utgör vilkor för befordran till lärareplats vid sistnämnda läroverk.
Emot detta Ridderskapet och Adelns beslut framställer sig ock en annan betänklighet, nemligen att, då deri medgifves qvinnas anställning i lärarebefattning allenast vid lägre elementarläroverk och pedagogier, och en sådan begränsning synes hvila på en föreställning, att undervisningen i elementarläroverkets lägre klasser icke skulle kräfva hos läraren större skicklighet eller theoretisk underbyggnad, än som genom lärokursen i ofvannämnda seminarium förvärfvas, eller i allmänhet vara lika magtpåliggande som i läroverkets högre klasser, förhållandet likväl för närvarande är, att kompetensvilkoren till adjunkts- elier kollega-plats befinnas lika, utan afseende å hvilken klass af lärjungar en sådan lärare skali undervisa; och det ligger i sjelfva sakens natur, att med afseende icke allenast derå, att de begge lägsta klasserna hafva en och samma lärare uti alia der förekommande läroämnen, utan äfven å den der meddelade undervisningens egenskap att vara grundläggande för de högre klassernas, af läraren i de förra icke bör fordras mindre än af en lärare i de högre klasserna.
Utan att nu vidare sig inlåta häruti, vill Utskottet blott erinra, dels att Rikets Ständer tillförene alltid visat sig uppskatta vigten alt för de lägre klasserna i elementarläroverken hafva tillgång till grundligt bildade och erfarne lärare, då Rikets Ständer, förnämligast af sådant skäl, förkastat för - Allm,. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 75. 7 slag att till folkskolan förlägga den undervisning, som i dessa klasser uppehälles, dels ock att, uppå Rikets Ständers egen vid sistlidna riksdag i underdånighet framställda begäran, Kongl. Maj:t, genom Förordningen den 12 Maj 1865, föreskrifva, att sökande till läraresyssla vid elementarläroverk skall, bland annat, “hafva förvärfvat öfning och erfarenhet i lärarekallet genom att minst ett år vid något högre elementarläroverk under rektors och vederbörande lärares ledning hafva följt undervisningens gång och deruti sjelf såsom lärare deltagit41 (eller ock kunnat styrka sig ega annorledes genom öfning förvärfvad, emot nyssnämnda prof svarande undervisningsskicklighet) dels ock slutligen att undervisningen vid ett lägre elementarläroverks särskilda klasser icke är annan, än den i motsvarande klasser af ett högre läroverk.
Hvad i öfrigt angår omfattningen af de åtgärder, hvilka, enligt Utskottets förslag, Rikets Ständer komme att af Kongl. Maj:t i underdånighet begära, så torde af hvad Utskottet redan yttrat framgå, att derunder innefattas icke allenast hvad som med Usta punkten af Ridderskapet och Adelns beslut åsyftas, utan äfven de undersökningar och förslag ä åtskilliga hänseenden, hvilka enligt andras under ärendets behandling uttalade mening borde hos Kongl. Maj:t begäras.
Ocb vidkommande nödvändigheten att tillse, huruvida särskilda undervisningsverk, högre såväl som lägre, måste för qvinnor inrättas eller icke, hvilket Utskottet förmodar icke kunna undgå Kongl. Maj:ts uppmärksamhet, har Utskottet ansett olämpligt att genom sitt i målet framställda förslag gifva anledning till meningsskiljaktighet i ett ämne, hvilket först då synes böra göras till föremål för representationens öfverläggning, när man genom ett af sakkunnige afgifvet utlåtande sättes i tillfälle att taga alla på frågan inverkande omständigheter i öfvervägande.
Aldra minst * skulle Utskottet vilja tillstyrka en underdånig framställning, uti hvilken endast i fråga om undervisning i de ämnen, som tillhöra läkarebildningen, skulle hos Kongl. Maj:t begäras vidtagande af sådana åtgärder, som med Ridderskapet och Adelns härutinnan fattade beslut åsyftas, helst Utskottet, för sin del, anser en förbättring af qvinnans ställning i samhället hufvudsakligen betingas deraf, att åt qvinnor i allmänhet beredes tillfälle i långt vidsträcktare måtto, än för närvarande gifves, till intellektuel bildning.
Under tiden torde likväl ej vara skäl att vägra de qvinnor, som på ett eller annat sätt lyckas förskaffa sig erforderliga kunskaper, att blifva vid nu befintliga läroinstiluter examinerade och i passande befattningar använda, desto mindre som det visat sig, att qvinnor kunnat absolvera de kunskapsprof, som erfordras för inträde i telegrafverkets tjenst, utan att Staten för sådant ändamål behöft sörja för särskilda undervisningsanstalter.
Men att härvid, på sätt Ridderskapet och Adeln beslutat, inskränka sig till att begära qvinnors användande, utom till läkare och skollärare, endast i telegraf- och postverken samt vid jernvägarne, torde i alla händelser befinnas mindre följdrigtigt och af Rikets Ständer ej antagligt särskildt af den anledning, att, på sätt Utskottet förut upplyst, qvinnor redan erhålla anställning vid nämnda begge verk i sådana befattningar, till hvilka de 8 Allm. Bern:.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande No 75. “anses lämpliga", hvadan Rikets Ständer icke kunna sägas hafva anledning att aflåta en underdånig skrifvelse härom till Kongl. Maj:t; och, hvad jernvägarne angår, har icke kunnat uppgifvas någon annan befattning, hvartill qvinna förmodas användbar, än biljettförsäljning; men denna, som efter hvad för Utskottet blifvit upplyst, för närvarande eger rum på vederbörande stationsinspektors ansvar, mestadels genom hans bokhållare, torde i allmänhet icke tarfva en särskild derför anställd person, utan kunna besörjas af nämnde eller någon annan bland stationens tjenstemän, hvars öfriga, yttre göromål icke lämpligen kunna bestridas af ett fruntimmer; och således synas icke helier i detta hänseende omständigheterna vara sådana, att i dem finnes tillräckligt stöd för en särskild underdånig framställning om qvinnors anställning vid Statens jernvägar.
Utskottet bör slutligen, i anledning af återremissen, ej underlåta att nämna, hurusom uti de af särskilda ledamöter i Vällofliga Borgare-Ståndet framställda olika förslag till underdånig skrifvelse i ämnet upptagas bland befattningar, som skulle för qvinna vara passande, åtskilliga, som ej hittills blifvit af Utskottet vidrörda, såsom apothekares, vissa tjenster inom Banko- och Riksgäldsverken samt i Tullstalen och i räkenskapsverken i allmänhet; men likasom Utskottet ej är i tillfälle att utreda, hvilka af dem, till följd af sin beskaffenhet, må i berörda hänseende vara mindre passande för qvinnor, anser Utskottet sig ej heller kunna tillstyrka, att några vissa varda i den underdåniga skrifvelsen uppräknade.
På grund af hvad anfördt blifvit, föreställer sig Utskottet, att Riks-Stfinden skola vara benägna att, med frånträdande af redan fa (tade afvikande beslut, gilla en framställning, som hufvudsakligen åsyftar att, med erkännande å Rikets Ständers sida af grundsatsen, att, ur synpunkten af Statens ändamål, qvinnor icke böra, för det att de äro qvinnor, vägras att odla och använda sina anlag, förmögenheter och krafter, med samma rätt som männerna, i allt hvartill de kunna finnas passande, hos Kongl. Maj:t utverka ej mindre tillämpning häraf, der det efter Kongl. Maj:ts pröfning lämpligen redan kan ske, än ock förberedande åtgärder till ett följdrigtigt genomförande af samma grundsats i den utsträckning, som är med det allmännas fördel förenlig, men i nu bestående förhållanden möter hinder af flerfaldig beskaffenhet, hvilkas undanrödjande först efter en noggrannare undersökning, än Rikets Ständer för närvarande äro i tillfälle åt ärendet egna, kan åstadkommas; och får Utskottet alltså inbjuda samtliga Riks-Stånden att förena sig om det beslut, att i underdånig skrifvelse till Kongl.
Maj:t — med anmälan, att Rikets Ständer anse anställning i tjenster och befattningar, hvartill qvinna kan grufvas lämplig, och hvarifrån hon ej genom grundlag eller civillag är utestängd, hädanefter böra henne tillkomma, när hon visar sig dertill ega erforderliga kunskaper och skicklighet, samt fördenskull - Allm. Bese.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 75. 9 denskull tillfälle böra beredas qvinna att aflägga de för dylik anställning föreskrifria kunskapsprof — anhålla, alt Kongl. Maj:t mätte vidtaga och, der så nödigt finnes, hos Riksdagen föreslå de åtgärder, som för genomförande af en sådan förändring i hittills beslående förhållanden funäs erforderliga.
Reservationer: af Friherre Cederström, R.
: “Från detta utlåtande skiljer jag mig, dels i anseende till vissa delar al motiveringen, ehuru betydliga förbättringar i afdelnin gens förslag blifvit af Utskottet vidtagna; men som jag ej ulan en alltför stor utförlighet här skulle kunna utveckla mina invändningar i lörslnämnda hänsyn, åtnöjer jag mig med alt endast antyda min afsigt, att uti det Riks-Stånd, jag tillhörer, vidare mig derom yttra; — dels ock i afseende å Utskottets slutliga hemställan, hvilken synes mig vara i mera vidsträckt omlattning uppställd, än som af de inom Riks-Ständen förekomna skiljaktiga åsigler i delta ämne är, efter mitt sätt att uppfatta deras innehåll, påkalladt.
Att en sådan vidsträcktare åsyftan kan möjligen motverka, och ingalunda gagna, befrämjandet al en moderatare och lill sin nytta mera allmänt erkänd utvidgning, inom vissa gränser, al qvinnans befogenhet eller berättigande till anställning i åtskilliga befattningar, utgör för mig en ytterligare anledning, att icke uti det nu afgifnn utlåtandet mig förena.“ af Herr af Klint, E. M.; af Professor Ribbing; af Herr Isberg.
Bih. till B St.
Prat. 1865 & 1866. rf Samt. 23 Helft. o STOCKHOLM, TRYCKT HOS J. i A. HUS, 186K.
Allm. Bese.- och Ekon.-Vtskottets Betänkande N:o 16.
1 A.-© 76 Ank. till Exp.-Utsk. den 4 April 1866, kl. 4 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om reglering af klockares och organisters löneinkomster.
Hedervärda Bonde-Ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets behandling öfverlemnat en af Sven Rosenberg från Christianstads län väckt motion (N:o 262) Iivari hemställes, att Kikets Ständer måtte „hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om nådigt förständigande för vederbörande, att, der reglering af presterskapets löneinkomster företages, lÖneregleringsnämnden äfven bör uppgöra förslag till reglering af organisters och klockares löneförmåner.,, Enligt hvad ett utdrag af Ståndets protokoll gifver vid handen, hafva, elter det motionären, i anledning af vissa ståndsledamöters emot hans motion afgifna påminnelser, yttrat sig vara nöjd, allenast den ifrågasatta löneregleringen komme att ega rum i Skåne, Halland och Blekinge, samtlige
Riksdagsfullmägtige från dessa provinser i motionärens förslag instämt.
Härigenom torde böra anses vilsordadt, att inom nämnda provinser ett ordnande af ifrågavarande angelägenhet är af verkligt behof pä kalladt.
Och att så är, likasom att förhållandet på många andra ställen i riket torde befinnas enahanda, kan ej förefalla oväntadt, om man undersöker hvad i detta ämne för närvarande gäller såsom lag.
Förordningen den 8 Februari 1681 stadgar, att klockares rättighet skall vara att bekomma till lön och underhåll: råg en kappe, korn en kappe, hafre en kappe: sedan när vigsel sker två öre, för barndop ett öre, för kyrkogång två öre, efter ett lik två öre, allt silfvermynl; och genom sednare författningar är bestämdt, atl nämnda spanrnäl skall af hvar bonde, huru ringa hemmantal han än må „hafva och ega„, erläggas.
I följd af gammalt bruk, som lärer grunda sig å 6 Kap. 7 § Kyrkobalken i Landslagen, skall klockaren hemta sjelf tillsamman lönespanmålen.
För Bih. till 11.
Prot. 1865 & 1866. 8 Samt. 24 Haft. 2 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 76.
Skåne gäller hufvudsakligen, enligt Kongl. Förordningen den 16 Oktober 1723, att klockarne „njuta och behålla sitt vanliga offer i kyrkorna, jul, påsk och pingst, jemväl ock Allhelgonadag, der sådant offer af uråldriga tider varit och ännu är i bruk; äfven ock vid brudvigsel, barndop och kyrkogång, som vederbörande vid slika tillfällen det frivilligt utgöra,,, samt att, „der helgonskyld varit van att utgifvas och ej blifvit afskaffäd, jemväl påskmat i de socknar, der sä af ålder sedvanligt varit, njuter klockare nu som förr; men vid begrafningar får klockaren forbonde eller hustru 8 öre silfvermynt och för en dräng eller piga 6 öre silfvermynt och ej mera.,, För Blekinge, der så kallade offer åt klockaren ej i författningarne omtalas, stadgar Kongl. Resolutionen den 8 Januari 1735 i afseende å helgonskylden detsamma som för Skåne gäller.
„Hvad åter den så kallade klockareskeppan vidkommer, och hvarest ingen helgonskyld betalas, så bör den utgöras af hvart hemman, litet eller stort, efter nummern,,; hvarjemte uppräknas några af gammalt brukliga löneförmåner: „af skogsboerna smör: af öboerna nå gon torkad fisk, som svarar deremot,, samt penningebidrag vid vissa förrättningar o. s. v. Enligt hvad i motionen förmäles, förefinnas en mängd andra prestationer, som ingå i klockares löneförmåner under olika benämningar.
Och författningarne synas i allmänhet hafva velat undvika att göra rubbning uti hvad som af ålder varit i fråga om dylika lönevilkor vanligt, men som varit olika inom olika provinser.
Hvad åter organisten beträffar, innehåller Kyrko-ordningen i 24 Kap. 30 § att han väljes af kyrkoherden och församlingen, „som honom löner, allt som de deröfver kunna förenäs.,, Nu hafva väl, enligt hvad Utskottet inhemtat, frivilliga öfverenskommelser mångenstädes kommit till stånd beträffande klockarens lönevilkor, hvilka stundom äfven bero deraf, huruvida han med denna befattning förenar någon annan, nemligen skollärare- eller organistsyssla; och af sådan anledning fann sig Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet vid sistlidna riksdag böra afstyrka bifall till då väckt förslag om reglering af nämnda kyrkobetjentes lönevilkor.