Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
281 hurusom folkskolan skall fortfarande förlora flera af sina lärare ochyföreträdesvis dem, som genom sin större intelligens hafva lättare att sätta sig in i en ny verksamhetssfer och nya förhällanden.
I Jemtland hafva icke mindre än 18 folkskolelärare öfvergifvit sina befattningar och valt andra lefnadskall, och att dessa lärare icke varit ibland dem, som folkskolan bäst kunnat umbära och som gjort henne det minsta gagn, är allmänt kändt inom provinsen.
Att förhållandet icke förändrat sig till ett bättre genom den beviljade löneförhöjningen, derom vittnar tyvärr erfarenheten lika visst, som ofvan uppgifna orsak till ifrågavarande förlust för folkbildningens vigtiga sak är ovedersäglig.
Något medel till åvägabringande af ändring i detta förhållande måste i min tanke med det första användas.
Vill man icke se landets bästa folkskolelärare blifva länsmän, trävaruexportörernas kommissionärer och handlande, m. m., så måste någon verksam åtgärd vidtagas.
Vill man folkundervisningeus framgång, får man icke rygga tillbaka för medlen, om än dessa sammanfälla med nya kostnader.
Ett sådant medel vill jag härmed vördsamligen föreslå.
Då det icke afser en allmän förhöjning af folkskolelärarnes löner, en förhöjning, som hvarken är förenlig med rikets financiela ställning eller under närvarande förhållanden fullt ändamålsenlig, är jag öfvertygad, att förslaget icke skall anses sakna den praktiska utförbarhet, som betingar dess framgång.
I denna öfvertygelse tager jag mig friheten föreslå: l:o) att, med nedanstående undantag, en åttondedel af hvarje inspektionsdistrikts-skolelärare, nemligen de, som, efter vederbörande folkskoleinspektörs förslag, af Domkapitlet såsom de mest nitiska ocb skickliga hos Regeringen dertill förordas, uppflyttas i en högre löneklass; 2:o) att den förhöjning i lön, som häri innefattas, utgörande 200 Riksdaler Riksmynt, icke må komma den folkskolelärare till del, som, äfven 0111 han eljest förtjenar belöning, icke tjent vid skolan i tio år; 3:o) att endast en tiondedel af folltskolelärarne i högre löneklass uppflyttas uti sådane folkskoleinspektörsdistrikter, inom hvilka flera lärare tillika äro innehafvare af indrägtiga klockarelägenheter, som skänka dem en bekymmerfri ställning i samhället; samt 4:o) att till ofvanuppgifna ändamål 50,000 R:dr ställas till Regeringens disposition.
Genom ett sådant beslut af Rikets Höglofliga Ständer skulle löneförhöjningen blifva för folkskolelärarne ett pris att täfla om och verksamt bidraga till folkskolans lyftning, enär folkundervisningens utveckling i första rummet beror af det sätt, hvarpå läraren fullgör sitt kall.
Att ofvanstående summa är för ändamålet tillräcklig, anser jag mig kunna förutsätta, enligt följande kalkyl:
Då rikets folkskolelärarepersonal utgör 2,800 personer, skulle 200 R:dr åt en åttondedel af dem fordra en summa af 70,000
R:dr; men då afdrag sker af alla lärare, som eljest komme i fråga att belönas, men dels icke uppnått den föreskrifna tjensteåldern, dels innehafva befattningar, Bih. till R.
Prof. 1865 1866. 11 Sami. 4 Afd. 36 » ‘282 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 19fl. som betrygga deras ekonomiska ställning, synes ett anslag af 50,000 R:dr efter all sannolikhet blifva tillräckligt.
Eric Ersson, från Jemtlands län.
Af Ola Bosson Olsson från Christianstads län, angående ändring af 26 Kap., 4 § Byggninga-Balken, i fråga om skyldigheten att hygga tingshus och fängelse.
Gamla förhållanden behöfva alla tider förändras för att varda tidsenliga.
Ett onus, som nu vidlåder endast vissa hemman, är byggandet och underhållet af tings- och fånghus.
Att häruti ligger mycken obillighet synes påtagligen, om man besinnar att alla individer inom landet, så väl frälsehemmansegaren som kapitalisten och löntagaren, fabriksidkaren och handtverkaren likaväl som skatte- och kronohemmansegaren, stå under och åtnjuta skydd af lagen, samt äro förty lika i behof af ett samlingshus för rättvisans skipande.
När nu dertill kommer att i följd af vår tids anspråk på bättre och kostsammare tingshus, detta onus derigenom blifver mera betungande, synes mig, som en väl behöflig förändring uti bestående lagstadganden, angående byggandet och underhållet af tingshus- och fängelse, vore högeligen påkallad; och vågar jag derföre vördsamt föreslå: att, med ändring af 26 Kap. 4 § Byggninga-Balken, Rikets Ständer måtte besluta, att alla inom häradet, som ega rösträtt i kommunalstämma, skola efter fyrktal bygga och underhålla tingshus och långhus.
Olsson, från Christianstads län.
N:o 200. 11:0 900.
Af Ola Bosson Olsson från Christianstads län, om befrielse för rusthållare i Skåne att anskaffa och underhålla utrednings-, munderings- och beklädnadspersedlar, emot erläggande af en viss årlig afgift, m. m.
En fråga, som vid alla riksdagar ständigt återkommer, är den om rustbållarnes i Hertigdömet Skåne tryckande belägenhet.
Rikets Ständer, som i så många rigtningar sökt och söka att utjemna missförhållanden och, så vidt ske kan, på ett rättvisare sätt fördela allmogens skattebördor, än som fordom, under godtycklighetens tider å ena och menlöshetens å andra sidan, egt rum, tyckas dock ännu icke hafva uppfattat den skånska rusthållsfrågan från sådan synpunkt att någon åtgärd dervid ansetts behöflig.
Orsaken till detta förbiseende torde väl närmast få tillskrifvas bristande bekantskap med de särskilda förhållanderna, som i Skåne göra rustningsskyldigheten vida svårare än i Sveriges öfriga landskaper, der rusthållen uppbäras af augmenter, som ofta draga tyngsta delen af rustningsbördan.
Skånska rust.hållarne hafva visserligen också augment, men af helt annat och ojemförligt mindre värde än öfriga Sveriges rusthållare.
Om t. ex. en eller flera hemmansdelar med tillsammans 48 daler ränta äro anslagne till rustningsstam, så hafva dessa visserligen från annat hemman eller till och med från Kronan anslagna 12 dalers augmentsränta, men denna utgöres af s. k. kronovärdi med endast sex R:dr Runt.
I stället att denna augmentsränta ursprungligen varit ämnad att motsvara femtedelen af rusthållets tunga, motsvarar den nu blott femtiondedelen deraf under vanliga förhållanden.
Jag är icke så hemmastadd i hithörande frågors historia, att jag kan nöjaktigt reda uppkomsten af dessa missförhållanden, men af de upplysningar jag inhemtat om rusthålls- och augmentsförhållanderna på andra orter af vårt fädernesland finner jag tydligen att skånska rusthållaren är i förhållande till rusthållare i andra provinser mer än skäligt betungad.
Till detta kommer också det allmänt öfverklagade beroende, hvari rusthållaren står ej allenast till befälet, utan i synnerhet karlen, som, på hvad sätt ske kan, måste hållas i vänskapligt sinnelag mot rusthållaren, om icke denne skall se munderings-, utrednings- och beklädnadspersedlar i förtid utnötta och kasserade.
Om denna afdelning af rusthållarens förtryck är mera att säga, än som skäligen kan framläggas för Rikets Ständer, och någon hjelp härföre lärer icke finnas med mindre än att rusthållaren, mot skälig afgifts erläggande årligen, kunde vinna befrielse från anskaffande och underhåll af nämnda persedlar.
Kunde dessa båda förändringar åstadkommas: augmentsräntornas utgörande medelst deltagande i rustningsbesväret efter räntans belopp samt beklädnad, utred - 284 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 201. ning och mundering öfvertaga® af Staten emot årlig afgift af rusthållaren, så tror jag
Skåne skulle sedermera med tålamod bära sina ändå nog tunga bördor i detta afseende.
Som jag dock icke tilltror mig kunna utreda eller framlägga förslag till de grunder eller det sätt, hvarpå dessa förändringar må kunna lagenligt genomföras; så vågar jag blott vördsamt hemställa, det Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånig skrifvelse anhålla, att, efter vederbörande Kollegiers och Chefsembetens hörande samt frågans nödiga utredning, Kongl.
Majit i nåder måtte till Rikets Ständer afgifva Proposition i sådan syftning, att a) rusthållarne måtte befrias från anskaffande och underhåll af utrednings-, munderings- och beklädnadspersedlar emot erläggande af viss årlig afgift, och b) att de s. k. augmentshemmanen måtte lika med rustningssystammen blifva skyldige att efter åsatt ränta deltaga i rustningsbesväret.
Uti ofvanstående motion instämmer:
Sv. Rosenberg, från Christianstads län.
HJ:o 301 Af Ola Bosson Olsson från Christianstads län, örn uppkäfvande af de uti 9 Kap. Giftermåls-B alicen förekommande stadganden om morgongåfva.
Förordningen den 19 Maj 1845, 2 § af 10 Kap. Giftermåls-Balken, är sålunda ändrad att man och hustru hafva giftorätt till hälften hvardera i all den lösa egendom, samt den fasta egendom i stad eller å stadens mark, som de ega eller ega få, så ock den fasta egendom på landet, hvilken de i hjonelag afla tillsammans, synes stadgandena i 9 Kap. 2 till och med 7 §§ i samma Balk, angående morgongåfva, vara alldeles olämpliga och icke fullt rättsenliga.
Så länge förut gällande lagbestämmelser med afseende på giftorätt voro gällande, egde stadgandena om morgongåfva skäl för sig; men nu, då de förra tidsenligt ocb rättvist blifvit förändrade, torde föreskrifterna om morgongåfva icke vara billiga, och eget förefaller det mig att de antydda lagrummen icke på en gång jemkades och förändrades.
Utan att jag anser mig behöfva anföra några vidare skäl för en förändring derutinnan, att stadgandena om morgongåfva böra försvinna, torde blott omförmälandet af saken verka hvad jag åsyftar.
Och med denna förtröstan till sak är det som jag vördsamt föreslår: att stadgandena uti 9 Kap. 2 till och med 7 §§ i Giftermåls-Balken, angående morgongåfva må upphäfvas och utur vår lagtext utgå.
Olsson, från Christianstads län. N:0 909.
Af Lars Ersson från Södermanlands län, om anslay för inrättande af en pedagogi i Malmköping.
Det kan ej förnekas att Staten på den sednare tiden gjort rätt betydliga uppoffringar i och för den allmänna undervisningen.
En mängd nya skolor "hafva blifvit anlagda och de äldre ändamålsenligt utvidgade.
Öfverallt ser man en vettgirig ungdom strömma till läroverken och man må med skäl glädja sig åt de herrliga frukter, som en stigande upplysning och bildning i en snar framtid lofvar åt fäderneslandet.
Detta oaktadt finnes ännu mången landsort, hvarest nya skolor äro hehöfliga.
Att, der behofvet är verkligt och kan bjuda skäl för sig, afhjelpa detsamma, är jag förvissad att representationen skall vara villig till.
Under denna förutsättning är det som jag nu tager mig friheten att begära ordet.
Inom den trakt, jag representerar, finnes köpingen Malmköping, nära invid jernvägen 5| mil från Nyköping, 4f mil från Strengnäs samt 3| mil från Eskilstuna.
Denna lilla köping, som på sista tiden märkbart gått framåt, har på ett afstånd af ej fullt 3 mil omkring sig en befolkning af ej mindre än 14,000 innevånare, hvilken trakt utgör, så att säga, sjelfva hjertat af Södermanland.
Äfven der uppvexer ett ungt slägte, sorn längtar efter upplysning, men, tyvärr hafva ekonomiska om - 286 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 202. ständigheter allt hitintills lagt svåra hinder i vägen för mängden af föräldrar och målsmän, att kunna uppfylla de ungas kunskapsbegär.
Såväl i Strengnäs som Nyköping och Eskilstuna äro lefnadskostnaderna högt uppdrifna, så att mången fader just af denna anledning måst afstå från sin önskan att skicka sina söner till dervarande läroverk, och i Malmköping, hvarest man åter kan lefva för relativt mycket billigare pris, finnes ingen läroanstalt.
För att sålunda, så vidt på mig beror, söka afhjelpa ett erkändt behof, vågar jag i största ödmjukhet föreslå, att Rikets Höglofliga Ständer ville besluta, att en pedagogi skall inrättas i Malmköping samt, till aflöning åt en rektor och en kollega, anslå en derföre erforderlig årlig summa i likhet med hvad andra rektorer och kolleger erhålla vid dylika läroverk, med vilkor att köpingen och kringliggande trakter ej mindre anskaffa fullt ändamålsenlig lokal, utan jemväl allt, som i och för inredningen och till inventarier m. m. erfordras.
Vid sednast förflutna riksmöte väckte jag en en lika motion i samma ämne, hvilken då ej vann Ständernes bifall, emedan någon skriftlig förbindelse ifrån Malmköping ej närgick motionen, att köpingen skulle anskaffa fullt ändamålsenlig lokal för skolan.
Den 8 sistlidne Juni ingingo
Malmköpings innevånare och hushållsgillets bestyrelse inom Willåttinge härad till Kongl. Maj:t med en underdånig skrifvelse och uti densamma anhöllo de om Proposition till Ständerne om anslag till lärarelöner för en skola i Malmköping; denna anhållan blef af Domkapitlet i Strengnäs förordad, men denna har ej vunnit Stats-Rådets bifall.
Orsaken hvarföre Stats-Rådet ej fästat afseende vid köpingens billiga begäran är mig ej bekant; men hvad jag med visshet vet, är att Malmköping är i fullkomligt lika stort behof af ett läroverk som Trelleborg och Wärnamo.
Till den ofvannämnda underdåniga skrifvelsen af den 8 Juni bifogades en förbindelse af Malmköpings invånare, hvari de förbundo sig att anskaffa lämplig och ändamålsenlig lokal för en dylik skola.
Denna förbindelse jemte öfriga till saken hörande handlingar äro för närvarande uti Ecklesiastik-departementet, och torde Höglofliga Stats-Utskottet behaga reqvirera derifrån dessa dokumenter för upplysnings vinnande; och vågar jag hoppas att, då Höglofliga Utskottet tagit del af dessa, denna fråga, som är af mycken vigt för Malmköping och angränsande kommuner, skall få en gynnsam lösning.
Lars Lrsson, från Södermanlands län.
Motioner i Bonde-Ståndet 1885.
N:o 203. 287 Y:o foa.
Af Lars Ersson från Södermanlands län, om ändring af § 12 uti Jagtstadgan i afseende på jagt efter ejder.
Att täta förändringar inom den ekonomiska lagstiftningens område i allmänhet icke äro önskvärda, helst någon längre tids erfarenhet oftast år af nöden för ett rätt bedömande af författningarnes större eller mindre ändamålsenlighet, lärer af ingen förnekas.
Här, som allestädes gäller dock den gamla satsen: ingen regel utan undantag, och om denna i sin allmännelighet måste erkännas vara rigtig, så torde densamma böra synnerligen respekteras i afseende å sådana förhållanden, der tillfälle saknas att anställa jemförelse mellan rcsultaterna af gamla och nya stadganden.
Ett slikt undantagsförhållande företer sig obestridligen i fråga om vissa delar af Kongl. Maj:ts den 21 Oktober 1864 utfärdade nådiga Jagtstadga, och särdeles hvad beträffar ejderjagten, angående hvilken alla bestämmelser saknas i förut gällande eller 1808 års Jagtstadga, utom hvad deruti förekommer angående dels borttagande af ägg och ungar utur boen, och dels tillåtelsen att alla årstider fritt fånga och döda “sträck- och sjöfogel“.
Enligt min åsigt, grundad icke blott på fullt sakkunnige mäns yttranden, utan ock på egande kännedom af den allmänna obelåtenhet, hvarmed befolkningen inom landets östra skärgård emottagit de nya föreskrifterna i ämnet, är en snar förändring uti desamma af behofvet påkallad; och då sista momentet uti § 12 af ofvan förstnämnda nådiga Stadga häntyder på möjligheten att vinna en sådan förändring, tvekar jag icke att nu derom väcka fråga.
Det nu gällande förbudet mot ejderskytte under tiden från och med den 16
Mars till och med den 10 Juli hvarje år, eger i sjelfva verket karakteren af ett absolut förbud mot ali ejderjagt inom förrberörde skärgård, hvilket dock aldrig kunnat vara lagstiftningens mening att stadga, enär det måste antagas vara med naturens ordning öfverensstämmande att äfven denna fogelart skall tjena menniskan till nytta.
För ämnets närmare belysning, torde följande på verklig, mångårig erfarenhet grundade uppgifter om ejderfogelns ekonomi vara tillåtna att här anföras.
Ejderfogeln (Fulix mollissima) är obestridligen i Östersjön en flyttfogel, eller flyttande hafsfågel, hvilken omkring den 7—15 April, alltefter vinterns stränghet och isarnes försvinnande, i stora skaror sträcker förbi kusten af medlersta Sverige, för att uppsöka sina nordligare kläckningsställen, och många par eller s. k. vänjefogel qvarstadna äfven här i skärgården för att värpa.
Ejdergåsen går, såsom skärgårdsboen uttrycker sig, “i laud“ omkring den 1
Maj för detta ändamål, alltid uppsökande sina gamla kläckningsplatser, och kläcker sina ungar vanligen 288 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 203. omkring midsommartiden.
Så snart ungarne äro kläckta, tager åden dessa med sig till de aldra yttersta klabbarna i hafsbandet och blifver sedan icke vidare sedd i skärgården, och kan ej blifva föremål för någon jagt.
Sedan gamla honan lagt sig och de gamla hannarne bortflyttat, infinna sig förra årets ungar, af hvilka hannarne kallas “helsingal-11 och honorna “skröjor.11
Dessa äro ännu till fortplantning oförmögne, och qvarstadna här i skärgården under hela Maj och Juni månader, då de med framgång kunna jagas; men efter denna tid flyttar äfven största delen af ungfogeln härifrån, och de få, hvilka möjligen kunna ännu någon kortare tid här qvarstadna, kunna åtminstone ej blifva föremål för någon lönande jagt.
Första vilkoret, för att ett absolut förbud mot all /vårjagt skall vara ändamålsenligt och praktiskt nyttigt, är väl att jägaren genom att spara sitt skott om våren, erhåller rikligare ersättning uti ymnig tillgång under hösten.
Detta är dock, hvad beträffar ejderfogeln i denna skärgård, alldeles omöjligt, då densamma, både till följd af sin egen natur och skärgårdarnes beskaffenhet, här endast såsom sträckfogel uppehåller sig just den tid, som han blifvit förbjuden, och då han blifver tillåten ej mera finnes här.
Ett helt annat förhållande eger rum i afseende å ejderfogeln i Nordsjön vid Norges kuster, der dess fridlysande under vårtiden visat sig gagneligt.
Fogeln är nemligen i dessa trakter “stann-fogel11, d. v. s. han finnes der hela året om, hvadan det är ganska naturligt, att man, för hvad som på våren sparats, får desto rikare ersättning om hösten.
Vid våra Östersjökuster deremot, har ejdern aldrig varit stannfågel, ej heller kan den genom menskliga lagar tvingas ombyta sin natur af flyttfogel.
Han bör derföre få skjutas under sin egentliga sträcktid, som infaller i April månad; likasom de till fortplantning oförmögne fjolungarna, hvilka äfven böra få skjutas under den tid de gästa våra klippor.
Att jemväl skjuta de gamla hannarne eller s. k. “gubbarna11 sedan honan börjat ligga, kan ej heller inverka det minsta skadligt på detta fogelslägte, inom hvilket förhållandet mellan hannar och honor dessutom är alldeles motsatsen af det inom slägtet “Bimana11 rådande, enär en tillfälligtvis blifven enka här ej länge behöfver vänta på ny friare, då enkoståndet blott räcker få timmar, ett faktum, hvarom en hvar som vistats aldrig så litet i skärgården lätt kunnat erhålla fullkomlig visshet.
För att skydda ejdern och snart göra tillgången på denna skärgårdens nyttigaste fogel så riklig som möjligt, behöfves blott ett strängt förbud mot all äggning, samt gamla honans eller värpådens fridlysande, från den tid hon börjar söka land, d. v. s. från och med den 24 April till och med den 10 Juli.
Dessa förbud äro af skärgårdsboerne sjelfva efterlängtade och skulle säkerligen af dem noga efterlefvas och öfvervakas.
Man har sagt att någon svårighet skulle möta vid att skilja gamla honan från den unga; men den gamla värpåden har tvänne hvita tvärband på de hoplagda vingarna, dem “ungtossan“ helt och hållet saknar, och hvilkas bredd alltmera tilltager i mån som fogeln blir äldre.
Dessa hvita tvärband utgöra ett så väsendtligt skiljetecken mellan den gamla och unga Motionen' i Bonde-St ån det 1865.
N:o 203. *289 nnga ejderhonan, att med iakttagande deraf, det är omöjligt förblanda dem.
Att de nyssnämnda inskränkningarne uti jagträttigheten skulle vara tillfyllestgörandc för ejderfogelns skyddande, bekräftas bland annat af följande faktum.
Uti Södermanlands skärgård är en sträcka af nära två Landshöfdingen i Nyköping på lönen.
Jagten på detta område har under de fyra sistförfluten åren varit så ordnad, att all äggning efter matnyttiga foglar, äfvensom skjutande af gammal ejderhona under tiden från den 1
Maj till den 1 Juli, varit vid vite af Tjugofem R:dr Ikon, utom ansvar efter lag, förbjudne
Detta har haft till följd, att i Juni månad, både förlidet och innevarande år, räknades på hvarje “klabb* tre, ända till tio och på de större skären ännu flera, ådor, hvilka i fred och ro fingo utkläcka sina ägg i “redek* Tillgången på ungfogei från förra året (helsingar och skröjor) har ock de tvänne sista åren varit så riklig, att ingen i skärgården minnes någonting dylikt.
Skulle nu det gällande förbudet mot ali vårjagt å ejderfogeln fortfarande komma att bibehållas, lider det icke tvifvel att skärkarlen, som nogsamt inser omöjligheten att någonsin erhålla ersättning för det skott han är ålagd att spara, och hvars åtgöranden i de aldra flesta sådana fall sakna hvarje annan kontroll än den egna rättskänslan, blifver lagbrytare och tager för sig allt hvad han öfverköra iner, både ägg och foglar. och sålunda verkar förbudet alldeles motsatsen af hvad dermed varit afsedt.
Om deremot genom ett mera ändamålsenligt stadgande, skärgårdsbefolkningens egen inneboende känsla för det rätta väckes och underhålles, så blifver lagen i verkligheten åtlydd, och till både enskild och allmän nytta öfvervakad.
På nu anförda skäl och grunder dristar jag vördsammast föreslå. det måtto Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet göra framställning om den förändring uti § 12 af nu gällande Jagtstadga, att jagt å ejderfogel i allmänhet må blifva tillåten alla årstider, utan annan inskränkning än att gammal hona eller s. k. “värpåd* må vara fridlyst under tiden från och med den 24 April till och med den 10 Juli hvarje år.
Stockholm flen 14 November 1865.
Larf) Ersson, från Södermanland* län - Bih. till R.
Prot. 1865 &■ 1866. 11 Sami. 4 Afd. 87 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Af Fredrik August Forssbeck från Östergötlands län, om ändring af Kongl. Förordningen den 24 September 1861, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom.
Sedan de omyndiges förmånsrätt upphört, hafva dessa värnlöse nära nog blifvit satta utom lagen.
De gode män, som enligt Kongl.
Förordningen den 24 September 1861 utväljas inom kommunerna, hafva alltför ringa magt, för att, såsom sig bör, tillgodose den omyndiges rätt och föra till sin pligt en tredskande förmyndare.
Jag erkänner med tacksamhet den goda vilja, som genomgår Lag-Utskottets betänkande i detta ämne vid föregående riksdag, men det är, enligt min åsigt, på långt när ej tillfyllestgörande; kommunerna sjelfva måste öfvertaga vården om sina omyndige och genom sina stadsfullmägtige och kommunalnämnd hafva öfverinseende, lika väl öfver den omyndiges medel som redan förut öfver andra kommunens fonder.
På samma gång jag godkänner Lag-Utskottets ofvannämnda betänkande i flera fall, önskar jag dock att följande hufvudgrundsatser må göra sig gällande vid upphäfvande af Kongl. Förordningen af den 24 September 1861: l:o) Stadsfullmägtige i staden och kommunalnämnd å landet konstituera sig såsom förmyndarekammare, inför hvilken förmyndaren vid hvarje års slut redovisar såväl deu omyndiges behållning i fast, som konto öfver inkomster och utgifter, jemte årets kontanta behållning, hvilken sednare af förmyndarekammaren mot qvitto emottages och i sparbank eller annan fullgod säkerhet tillgodogöres; 2:o) förmyndare tillsättes af Häradsrätt, på förslag af lörmyndarekammaren, och vare ovilkorligt forum i alla förinynderskapet rörande angelägenheter den Rätt, inom hvars jurisdiktion den omyndige är skattskrifven; 3:o) tredskas förmyndare att inlemna redovisning, ege förmyndarekammaren rätt sådaut honom ålägga, vid vite från 5 till och med 50 R:dr, hvilka böter tillfalla kommunens fattigkassa; 4:o) skulle genom förmyndarekammarens uppenbara vårdslöshet och försumlighet tillskyndas myndlingen någon skada eller förlust, ersätte ledamöterne sådant, en för alla och alla för en, men bör anmälan härom ske inom natt och år.
De närmare detaljbestämmauden, som tarfvas, öfverlemnar jag med fullt förtroende till Lag-Utskottet att uppgöra.
Forssbeck, från Östergötlands län.
•291 .%:« 305.
Af Fredrik Aubust Forssbeck från Ostergötlands län, att Rikets Ständers Bank mätte mottaga och invexla privatbankssedlar. ///. m.
Hvad som ständigt menligt inverkat på svenska näringarnes utveckling, har varis bristande rörelsekapital.