Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag, som till en början kände mig hätsk och bitter mot henne, kan n u endast bedja G u d välsigna henne för allt, hvad hon varit för mig så för själ som kropp under denna tid — och innerligt tackar j a g honom, som sände mig henne. » L ä t t a steg hördes i rummet utanför, sakta öppnades dörren och i en diakonissas allvar- liga och enkla, men ytterst ordentliga dräkt inträdde — Mimmi Steffens.
D o c k, tillhörde detta milda, fridfulla an- lete, omslutet af den nätta, hvita mössan, detta vänliga leende, dessa blida ögon verk- ligen henne?
N e j, icke henne, Mimmi Steffens, utan » Sy- ster M i m m i ».
S å varmt och hjärtligt hade vi båda a l - drig hälsat hvarandra i vår ungdoms vår, som vi nu gjorde det såsom medelålders kvinnor.
Och sedan Mimmi vänligt ägnat den sjuka nödig t i l l s y n och j a g efter en liten stund af henne tagit afsked, fingo M i m m i och j a g till- fälle till en stunds förtroligt samspråk.
Frågor och svar aflöste hvarandra, barn- och ungdomsminnen framdrogos ur sina göm- mor, och då vi slutligen kommo in på våra egna förhållanden, svarade Mimmi på min fråga, huru hon k o m m i t att blifva diako- nissa.
Klädstreck.
F r u S t r å l e, s o m ej s e r a t t g ö r a n å g r a f i n a r e a r b e t e n, s t i c k a r af s e g e l g a r n k l ä d - s t r e c k å t M i a.
P å e n t e m l i g e n grof s t r u m p s t i c k a uppläggas 4 maskor, hvarefter m a n m e d rät-stick ning stickar dem.
Arbetet vändes ej, utan tråden t a g e s t i l l b a k a till s a m m a s i d a, s o m m a n b ö r j a d e.
Det s t i c k a d e s n ö r e t d r a g é s d ä r i g e n o m i h o p, s å a t t det blir n ä s t a n rundt.
D e s s a klädstreck ä r o m y c k e t b r a, o c h k u n n a s t i c k a s af s e g e l g a r n s ä n d a r, s o m m a n fått o m p a k e t e n, o m d e s s a h o p s a m l a s.
Förvaringsportfölj f ö r gamla bref.
G a m l a bref vill m a n ofta g ö m m a, m e n d e t a g a s å s t o r t u t - r y m m e, f ö r u t o m d e t b e s v ä r, s o m f ö r o r s a k a s af a t t hålla ordning och reda i d e m.
Lisa, s o m känner s i n b r o r s t a n k a r i d e t t a fall, g e r h o n o m d ä r f ö r till j u l k l a p p e n portfölj a t t f ö r v a r a d e m u t i.
Af grått linne tillklipper h o n en bit 40 cm lång och 20 c m.
R u n d t k r i n g d e n n a 2 c m.
från k a n - ten s y s en k r å k s p a r k m e d laxfärgadt silke.
Biten f o d r a s s e d a n m e d s v a r t eller l a x f ä r g a d t b o m u l l s - s a t i n eller, o m m a n vill, a t l a s; i n n a n d e t t a g ö r e s, h a r m a n d o c k b r o d e r a t e g a r e n s m o n o g r a m p å rät- sidan i laxfärgadt och svart sike.
N u s y s en 8 å 1 0 s m å v ä s k o r u t a n lock af g r å t t l i n n e, d e b ö r a, n ä r d e ä r o f ä r d i g a, v a r a 6 c m.
b r e d a o c h 17 c m.
långa.
Med svart silke s y s n u p å h v a r v ä s k a n a m n e t p å d e n p e r s o n, h v a r s bref s k o l a f ö r v a r a s där, v ä s k o r n a kantas m e d svarta sidenband.
Då v ä s k o r n a ä r o färdiga, a f m ä t e s p å d e n f o d r a d e lin- n e b i t e n 1 4 c m.
, d ä r f a s t s y s v ä s k o r n a v i d s i n bot- t e n p å t v ä r e n öfver l i n n e b i t e n, s å a t t d e s t å r a k t u p p o c h n e d.
D e f a s t s y s d e n e n a intill d e n a n - d r a s å n ä r a s o m m ö j l i g t, h e l s t ungef.
p å s a m m a ställe, m e n m a n bör sy tvärs igenom b å d e linne o c h foder, s å a t t d e t b l i r riktigt s t a r k t.
P å r ä t s i - d a n döljes s e d a n s ö m m e n m e d e n k r å k s p a r k.
D å d e t t a ä r g j o r d t, b o p v i k e s f o d r a l e t, s å a t t m a n först v i k e r d e f ö r u t a f m ä t t a 1 4 c m.
öfver v ä s k o r n a, o c h s e d a n d ä r ö f v e r d e n å t e r s t å e n d e d e l e n af d e t fo d r a d e l i n n e s t y c k e t, s å a t t h e l a p o r t f ö l j e n får u t s e - e n d e af e n p l å n b o k.
M o n o g r a m m e t b ö r n a t u r l i g t - Värt bohag utgifven af Mathilda Langlet.
1893 då helt visst alla våra läsarinnor äro mer eller mindre upptagna af tankar på att genom någon liten gåfva glädja sin omgifning, hoppas vi, att dessa små kort skola komma väl till pass.
Samtidigt H o n teg några ögonblick och sade därpå måste ni naturligtvis verkställa prenu- med darrande läppar och en drömmande meration å eder postanstalt i den af- tankfull blick: » Minnet af en sjukbädd, bred- sedda personens namn.
vid hvilken j a g måste stå overksam, utan förmåga och utan rättighet att göra det rin- Ej mindre välkommen torde Iduns Mo- gaste för den sjukes lindring, ehuru — ehuru detidning — som nästa år blir ännu myc- j a g s k u l l e velat offra mitt eget lif, om det ket prydligare och rikhaltigare än i år gagnat — kom mig dock k a n s k e mest att — varda som julklapp åt någon bland fatta detta beslut.
— Och så blef j a g diako- edra vänner.
nissa och är nu sjuksköterska.
Och vill ni glädja de unga, helt visst Och k a n j a g såsom sådan med någon kan ni ej finna ett bättre sätt än genom ringa omsorg lindra en lidande, o, då sväller ett presentkort på Kamraten, som redan mitt hjärta af glädje och tacksamhet.
bland ungdomen vunnit så varma sym- Äfven för Iduns Modetidning Och, vet du, Margareta, » slutade hon med patier.
och Kamraten gäller naturligtvis, att en trohjärtad blick, » jag som förr så omildt måste verkställas sam- och k a l l t stötte bort all vänlighet, anser n u postprenumeration tidigt med julklappskortets afsåndande.
hvarje tacksam blick, hvarje vänligt ord för min största och ljufvaste belöning. » På detta sätt vill helt visst gärna hvar och en af våra läsårinnnör på samma gång till ett moderat pris göra någon af sina kära en julglädje och skaffa sin egen tidning en ny prenumerant.
Ju vidare Med detta nummer af Idun följa kretsar, som samlas kring våra tidnings- prydliga presentkort på Idun, Iduns Mo- företag, dess rikare kan utbytet blifva af det andliga umgänge, de vilja för- detidning och ungdomstidningen Kam raten för år 1894.
I dessa dagar, medla mellan svenska hem.
» D å j a g såg tillbaka på mitt förflutna lif, syntes det mig så tomt, kallt och kärlekslöst.
J a g tyckte mig stå i s k u l d hos hela mänsk- ligheten, och det föreföll mig, som j a g isyn- nerhet vore den tjänaren, hvilken med lik- giltighet och otack för gifvaren och förakt för sina likar nedgräft sitt pund i jorden.
E t t brinnande begär att i någon mån godt- göra, hvad j a g försummat, intog mig och — som j a g hade hvarken förmåga eller medel att uträtta något storverk — efter som j a g själf var bäst förtrogen med sorgen och lidandet — beslöt j a g att med G u d s hjälp blifva sjuksköterska. » Våra prtentkort.
vis v a r a s y d t så, att det k o m m e r p å d e n öfversta delen.
Portföljen antingen igenknäppes m e d k n a p p och t r ä n s eller o c k s å fastsys i ryggen ett s v a r t sidenband, hvarmed den omknytes.
par skålande herrar.
Duken hugges ut i nddar r u n d t omkring.
Den k a n vid behof lätt r e n g ö r a s med en borste och ljumt vatten.
Mycket lämplig p r e s e n t till p a p p a f r å n m a m m a eller e n af dött- rarna.
Handskbevarare.
Ett stycke röd sidensars, ett stycke hvit dito, 30 c m.
breda och 35 cm.
långa, s y s i h o p i form af e t t k u d d v a r.
E n v a d d i h v i l - ken m a n strött violrotspulver införes och s y s ihop om.
O m k a n t a s m e d snilj, vikes midt itu p å läng- den och röda sidenband fastsys på två ställen på l å n g s i d o r n a, för h o p k n y t n i n g.
O m m a n k a n o c h vill, m å l a s u t a n p å e n b l o m k l a s e, t. e x.
ä p p e l b l o m - m a, m e d oljefärg.
Annars utklippes u r kreton b l o m m o r, f a s t g u m m a s och o m k a n t a s m e d silke.
Detta b ö r naturligtvis ske, i n n a n v a d d e n ä r ilagd och påsen hopsydd.
Målar m a n, b ö r det dock g ö r a s s i s t.
Blir l ä m p l i g j u l k l a p p för s t o r a s y s t e r s ljusa balhandskar.
B a l v ä s k a.
H u r ofta s e r m a n ej u n g a d a m e r p å v ä g till d a n s, b ä r a n d e s i n a s k o r m.
i n l i n d a d e i ett papper.
Bättre är väl att härtill a n v ä n d a e n liten v ä s k a af g r å l i n n e v ä f.
D e n n a g ö r e s 3 5 cm.
i fyrkant o c h afdelas p å midten m e d en r a d k r å k s p a r k i två l å n g s m a l a påsar.
Den e n a afdelnin- g e n a n v ä n d e s till f ö r v a r i n g s r u m å t s k o r n a o c h d e n a n d r a till h a n d s k a r, a s k e n m e d h å r k l ä d s e l e t c.
F r a m s i d a n af v ä s k a n f ö r s e s m e d e m o t t a g a r i n n a n s i n i t i a l e r o c h d e n a n d r a m e d e n b l o m m a.
Upptill, 3 c m.
från k a n t e n, a n b r i n g a s e n d r a g s k o.
Trikoloren som penntorkare.
E n blå, en hvit och en r ö d flanellslapp, h v a r d e r a 6 cm.
lång o c h 3 cm.
bred, languetteras r u n d t o m k r i n g m e d silke i s a m m a färg s o m l a p p a r n e o c h f a s t s y s p å e n fla- n e l l s b i t lika s t o r s o m a l l a t r e l a p p a r n e t i l l s a m - m a n.
D e n n a s a m m a n f ä s t e s m e d e n a n n a n l i k a d a n o. t v å l i k a s t o r a s v a r t a k l ä d e s l a p p a r; d e t faller af sig själft, a t t d e b å d a f l a g g o r n a b i l d a y t t r e s i d o r n a.
Den e n a tvärsidan k a n t a s m e d ett blått sidenband, s o m tages s å långt, a t t det räcker att k n y t a fast flaggan m e d v i d e n s v a r f v a d t r ä p i n n e, h v i l k e n ä r 22 c m.
lång och i e n a ä n d a n försedd m e d t v å h å l 6 c m.
från h v a r a n d r a, o c h h v a r i flaggan f ä s t e s.
, Linus D. Punschbrickduk.
A t t b r i c k o r f a r a illa o c h blifva fläckiga, d å p u n s c h eller a n n a n s p i r i t u ö s a s p i l l e s d ä r p å, h a r n o g litet h v a r fått e r f a r a, o c h a t t för- s ö k a s k y d d a d e m m e d e n v a n l i g b r i c k d u k ä r ej heller s å lämpligt.
A r n u b r i c k a n r e d a n fläckig o c h b e h ö f v e r s k y l a s, eller ä r d e n n y o c h m a n vill akta d e n s a m m a, k a n d e n i det följande beskrifna d u k e n v a r a l ä m p l i g till a n v ä n d n i n g.
Af l j u s g u l, m j u k, p å b å d a s i d o r m a t t v a x t a f t k l i p p e s e t t lag- o m s t y c k e till b r i c k a n.
H ä r p å b r o d e r a s m e d r ö d t eller b r u n t t v ä t t ä k t a b o m u l l s g a r n något lämpligt m ö n s t e r, t. e x.
e n p u n s c h k a r a f f m e d g l a s eller ett Kupa f ö r mjölkfat.
M i a får d e n n a k u p a af L i s a a t t s ä t t a öfver s i n a m j ö l k f a t för a t t s k y d d a d e m f r å n flugor o c h d a m.
M a n b e h ö f v e r h ä r t i l l e n g a z r e m s a 8 3 cm.
lång o c h 24 cm.
bred, s o m hop- s y s eller h o p k l i s t r a s o c h v e c k a s i elfva v e c k ned- å t u t l ö p a n d e, s å a t t öfre ö p p i n g e n blir 5 c m.
g e - nomskärning.
Under öppningen fastsys e n 3 cm.
s t ö r r e r u n d e l af g a z e m e d ett 4 c m.
b r e d t u t p i k e - r a d t r y s c h af r ö d t l i n n e, h v a r t i l l e r f o r d r a s e n 8 0 c m.
l å n g r e m s a.
H a n d t a g e t, h v i l k e t fästes i n n a n - för r y s c h e t, b e s t å r af e n 3 c m.
b r e d o c h 12 c m.
lång linneremsa, s o m vikes tredubbel och utsys m e d hvit kråkspark.
P å vecken s y s s m å kvistar med bladstygn m e d rödt garn.
Kupan, som är 26 c m.
i g e n o m s k ä r n i n g, omgifves n e d t i l l m e d ett 1 cm.
bredt rödt linneband, hvari karkass iträdes.
Vill m a n g ö r a k u p a n aflång, s å i n s a t t e s e n o v a l i stället för e n r u n d e l u p p t i l l, o c h k a r k a s s e n n e d - till b ö j e s i d e n ö n s k a d e f o r m e n.
G r y t v a n t a r.
Af g a m m a l t k l ä d e k l i p p a s l a p p a r, v a r i e r a n d e i s t o r l e k m e l l a n 1 5 o c h 2 0 c m.
i .fyr- k a n t.
T v å af h v a r j e s t o r l e k k a s t a s eller l a n g u e t - teras dubbla t i l l s a m m a n s m e d ett ylleband såsom hänge.
H v a r j e h u s m o d e r o c h h v a r j e f ä s t m ö bör ovillkorligen förskaffa sig denna i dagarne på N o r d i n &amp; J o s e p h s o n s förlag utkomna bok.
Förteckning öfver alla inom ett h u s förekommande artiklar till begagnande vid bosättning och inventarieförteckning.
0-am.Toä.rlig för Iru-arje orcLza.ia.gsalslca.ri.de familj!
IDUN 1893 Svenska vidskepelser ur v å r äldsta folkmedicin, tecknade för Idun af S.
H. Ill^melt säkert har i vissa tider naturen och dess fenomen varit föremål för männi- skans uppmärksamhet, och den första tanke hon en gång blef mäktig ägnade hon nog åt denna natur, som i sin storartade och vilda prakt omgaf henne, och hvars vexlande före- teelser ingåfvo henna vördnad och fruktan för de okända krafter, som genom desamma gåfvo sig uttryck.
Med tillhjälp af sin fantasi per- sonifierar människan dessa krafter och gör dem till väsen, liknande henne själf, men henne öfverlägsna i makt.
Det blir för hennes upp- fattning idel öfvernaturliga väsen, gudar och demoner, som befolka naturen och genom sin vilja frambringa dessa tusentals skiftande feno- men, som för hvarje steg möta den undrande människan.
Tron på dessa väsen blir hennes religion, och naturliga följden af denna tro blir hennes sträfvan att på alla sätt komma i godt förstånd med dessa mäktiga varelser, som kun- na både gagna och skada henne.
Angripes människan af en sjukdom, är det naturligtvis någon af dessa öfverlägsna väsen, som.
påfört henne densamma.
Läkekonstens uppgift är därför också gifven och klar: att försona denna mäktiga varelse eller i nödfall med tillhjälp af en än mäktigare betvinga honom.
Sådan är uppfattningen än i dag hos de vilda folken af sjukdomarne och läkekonsten; sådan har den också en gång varit hos de civiliserade folk- slagen.
Äfven sedan kristendomen med sin lära om den enda och sanna Guden detroni- serat de forna gudarna, bibehöll sig tron på öfvernaturliga onda makter, en tro, som inför folkets åskådningssätt fann ett stöd i kristen- domens skarpa särskiljande af det godas och det ondas begrepp.
Särskildt svårt synes folk- medvetandet hafva haft att släppa sin gamla uppfattning, att sjukdomarne voro en följd af dessa onda makters inverkan, och än i dag kunna vi hos vår allmoge finna många seder och &gt;; huskurer », som otvetydigt ' kunna leda sina anor tillbaka ända till hedendomens dagar.
En mycket stor roll i folkets föreställning om sjukdomarne spelade elfvorna.
Hvad dessa ursprungligen ansågos vara, tyckes folktron så småningom hafva förglömt, men den jämförande språkforskningen har här liksom på så många andra områden lyckats bringa i dagen förgångna tiders uppfattning.
Bfvorna, hvilka allmogen sedan långa tider tillbaka föreställt sig såsom små hvitklädda barn med utslaget hår, betrak- tades i äldsta tider såsom de aflidnes själar, hvilka uppträdde såsom skogsrån, bergsrån, tomtar och dylikt.
De kallades äfven alfer och vättar och ansågos ega mycket stor makt öfver de lefvande.
Nästan allt ondt, för hvil- ket en människa kunde blifva utsatt, berodde på att hon » råkat emot », d. v. s. oförvaran- des förolämpat elfvorna.
D e t var elfvorna, som förorsakade afmagring och aftyning hos barnen genom att suga dem.
Nässelfeber kal- lade man » elfvabläst », emedan den var » på- blåst » af en elfva.
Med » elfvaskott » beteck- nade man en plötsligt påkommen sjukdom.
Nervösa ryckningar kallas » elfvan », och stark yrsel ådrog man sig, om man råkade sofva på ett ställe, der elfvorna trått sin dans.
Enda sättet ätt undgå alla dessa sjukdomar var att försäkra sig om elfvornas bevågenhet; och hade man blifvit sjuk, måste elfvorna till hvad pris o m helst försonas, hvilket lättast skedde ge- s nom att bringa dem offer.
Verksammaste of- fersättet var offrandet i s. k. elfkvarnar, hvar- med man förstod mindre och större stenblock, hvilka på sin öfre yta hade en eller flera skål- formiga fördjupningar, i hvilka man såsom of- fergåfvor nedlade frukter, mynt och dylikt.
Bruket af sådana offer har åtminstone i vissa landsdelar kvarstått nära nog in i våra dagar.
Förutom offrandet ansågs ringformen äga stor makt och inflytande gentemot öfvernatur- liga väsen.
Så t. ex. begagnades ända in i förra århundradet mot blödning följande » läs- ning »: ställ dig norr om en vägg och rita med ringfingret på densamma motsols en ring, un- der det du säger: Natan under himmelen, Na- tan under jorden, Natan under månen, Natan under sol; Jesu Kristi kors du stod, han stan- ne denna ådrans blod.
Mot » skerfvan » an- sågs mycket verksamt att gifva det sjuka bar- net nio droppar mjölk, hällda genom en vigsel- ring, och mot » vagel » på ögonlocket brukade man kringvrida en vigselring framför ögat mot- sols tre gånger.
Denna ringformens egendom- liga verkan tillkom alla ringformiga öppningar, vore sig i väggen, mellan några trädgrenar el- ler dylikt, och man plägade med stor » fram- gång » draga den sjuke genom sådana öppnin- gar.
Mot » äBan » hos barn brukades allmänt s. k. ältstenar, små stenar af ringform eller försedda med ett eller flere hål.
Afsikten med dessa stenars påbindande på barnet var, att elfvorna hellre skulle syssla med ringen än mod den som bar den.
Mot s. k.
» vildlappa- skott », ett plötsligt påkommet ondt, förorsakadt af trolldom, nyttjades följande kur.
En vidja hopböjdes till en ring och tjugusju pilar skuros af samma träslag.
Ringen hålles i närheten af den kroppsdel, hvari den sjuke har den svåraste värken, och genom ringen kastas tre pilar tre gånger dagligen tre dagar å rad, un- der det den som kastar för hvarje pil säger: jag skjuter.
Den sjuke frågar: hvad skjuter du mig för?
Svar: för vildlappaskott och t o l l s k o t t och alla andra onda skott, som flyga om dagen.
Det var ingalunda likgiltigt, på hvilken dag man offrade åt elfvorna eller genom » läsning » sökte bot för deras onda skött.
Ville man vara viss om framgång, borde dylikt endast företagas på torsdagen.
Man betraktade nämligen Tor såsom elfvornas konung och antog, att de på sin härskares dag lättast och säkrast låta be- veka sig af de dödliges böner och besvärjelser.
Det var också på grund häraf man icke fick bullra i huset på torsdagskvällen, utan skulle då hållas helgd, eljes vredgades elfvorna öfver den ringaktning, som visades deras herre, och husets goda tomte drog sin färde.
Men Tor var ej endast elfvornas härskare, han var också eldens gud, och man såg där- för i elden, gudens representant, ett mäktigt skydd mot » allt ondt som är ute och far » och som isynnerhet är vådligt för det nyfödda, ännu odöpta barnet.
I barnets första bad skall eldmörja islås.
Ingen får taga i barnet, utan att först vidröra elden, och hvar och en, som kommer in i rummet, måste röra om elden.
Försummas någon af dessa föreskrifter, blir barnet » oroligt ».
Likaså måste hvarje natt, tills barnet blir döpt, eld brinna och ljus vara tändt, ty eljes borttaga trollen barnet och lägga en » bortbyting » i bädden i dess ställe.
Skulle barnet trots alla försiktighetsmått blifva sjukt, bör man offra dess linne åt elden, eller ock » dragés barnet under tända ljus ».
Denna sist- nämnda kur tillgår på följande sätt.
Sju vax- ljus, hvilkas vekar förfärdigats af barnets klä- der, fästas på en käpp, som lägges öfver tvänne stolskarmar.
Ljusen tändas och barnet föres 397 sju gånger under käppen.
Denna omvrides där- efter, sä att ljusen vändas nedåt, hvarvid ett pipande läte höres i följd af vaxets neddry- pande på golfvet.
Det är elfvorna, som jämra sig.
Det ställe på golfvet, der vaxet faller, piskas med ris, hvilket anses träffa elfvorna, som därigenom afskräckas att återkomma och ånyo ansätta barnet.
— Blir man plötsligt hes, bör man tre gånger å rad ropa in i bakugnen så högt man kan: gif mig mitt mål igen.
— Plå- gas man af värk, skall man sätta sig på spis- hällen och säga: all sveda och värk döfvar du i tre namn: Oden, Tor, Frigge.
Som vi sett var det en nära gemenskap man ansåg existera mellan den renande eldens gud och elfvor och tomtar.
De sistnämnda buro ju i folkets föreställning t. o. m. eldgudens livré: den röda mössan.
Sannolikt ä r det tron på denna gemenskap, som gett upphof till åsik- ten om skyddsandarnes stränga fordran på ren- lighet.
Såväl elfvor som tomtar blifva mäkta för- törnade, om man utkastar orenlighet pä de ställen, där de hafva sitt tillhåll eller där de utföra sina nattliga danser.
Till straff därför sända de sjukdom.
» Elfblasten » ä r ett sådant straff, och aftyner barnet, så suga elfvorna det, emedan det ej hålles rent.
Vill man åtnjuta derast ynnest, måste i allt renlighet och ord- ning iakttagas, och där så sker » drager tomten till gården ».
Såsom symbol af elden och sålunda ock af eldguden betraktade man den röda färgen.
Att bära dennajfärg betydde också att vara ställd under eldgudens särskilda skydd.
Och stor ansåg man, som vi sett, den gudens makt vara.
Vill man » knyta bort » sjukdomen, bör man begagna röd tråd därtill.
Den röda pionens kärnor bota fallandesot, och bäras de som hals- band, hindra de kopporna att slå ut i halsen, hvarjämte de göra tandsprickningen lätt.
» Al- tan » fördrifves lätt genom en morot, upphängd i skorstenen.
En röd klut, färgad af varmt harblod, taget den 1 maj, botar ros, och vår- tor borttagas med blod från en röd tupps kam.
Bunden kring halsen, skyddar en röd duk fåret för räfven; har en ko eller oxe blifvit m o d - stulen », häfves förgöringen genom en röd klut, fastsydd vid svansen o. s. v. V i hafva här framställt några vidskepelser, som under många sekler härskat bland vårt folk, och hvilka tydligen äro öfverlefvor af en forntida religion.
Och i denna sin egenskap af öfverlefvor äga de ej blott kuriositetens in- tresse, utan hafva de ock sitt stora värde ur kulturhistorisk synpunkt.
Liksom andra forn- saker kunna de för oss förtälja om dagar, som länge sedan flytt, och särskildt på senaste ti- den, då språkforskningen mäktat uppträda som deras tolk, har man börjat förstå och värdera dessa gengångare från försvunna tidehvarf.
Till Fredrique Hammarstedt.
Den 23 nov.
* ®^$ag vet en tid fa viinnen rik, En tid ej någon annan lik I bilder sköna, ljusa: Min barndom med dess jlydda år — Nu står den för mig som i går.
Och milda vindar susa Ifrån dess aningsrika vår.
* S o m I d u n r e d a n o m n ä m n t, fyllde d e n n a d a g d e n v ö r d a d e l ä r a r i n n a n 70 år.
B l a n d d e n r i k a h y l l n i n g, s o m d å k o m h e n n e till del, v o r o ock n e d a n s t å e n d e v a c k r a v e r s e r, som vi m e d n ö j e b r i n g a till en v i d a r e k r e t s af s v e n s k a k v i n n o r, b l a n d h v i l k a d e n v ö r d a d e g a m l a h e l t viss r ä k n a r m å n g a m i n n e s g o d a l ä r j u n g a r.
G. BJURSTRÖM, 61 D r o t t n i n g g a t a n, STOCKHOLM.
Lampor, Bosättningsartiklar, N y s i l f v e r, Galanterivaror.
Affären e t a b l e r a d 1 8 6 5.
K a n e r b j u d a de solidaste rt (Vh mnrlornn.
Tnnnotor nnVi f i l!
K i l l i n-aof o nric artiklar i rikt urval i nya
IDUN 398 Hur solen log bland blomster då, Och näktergalar hördes slå I paradisets fägring; Ej ännu någon stormil röt, Och jord med himmel sammanflöt I samma ljusa hägring.
Ja, så vår barndoms vår förflöt.
— På denna dag i kulen höst Jag vet, att många tusen bröst Känt vårlig sol därinne.
Ett namn på allas tunga är; En bild bland andra dyr och kär Står fram så ljus därinne.
Det är din bild, hvars dag det är!
Ty hvad för oss var ljuflig vår, Det var din mödas tunga år; Du plöjde troget, sådde I våra hjärtan ädel säd, Och sådden vattnade du med En himmelsk dagg.
Förmådde Du nu se i vårt hjärta ned.
Ej under att mitt sinne rörs, Att till mitt minne återförs Den ljufva barndomsvåren!
Du ädla, moderliga vän, Mitt hjärtas varma känsla känn!
Den svalnat ej med åren, Det är på tid att visa den.
Haf tack, vår lärarinna huld, Att du oss skänkt det ädla guld, Din hela ömhet rika!
Vi sågo det uti din blick; Din kärlek oss till hjärtat gick — Och allvaret tillika; Och så du kärleksvördnad fick.
Hur förde du hvar morgonstund Oss in i ordets helga lund Och tolkade dess under.
Med Israel i öknens sand Vi vandrade till löftets land Och skymtade därunder En glimt af Edens sköna strand.
Och herdeskalden, konungen Blef oss en vänlig barndomsvän; Skönt ljödo harpans toner.
De blifvit så mitt minnes skatt, Mig fröjdat mången dag och natt.
Met värd än millioner Ar denna rika minnesskatt.
Din skola var ett ungdomshem.
Hicr lifligt varm jag minnes dem, Som där oss ledde, lyste Igenom många djupa schakt I kunskapsgrufvans vida trakt!
Hur gladt ditt öga lyste, När mödan något fynd oss bragt!