Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Insmögos dessa artiklar emot Hr Hj:s vetskap och vilja? – men hvarföre desavouerades då icke lurendrejeriet?
Eller begrep
Hr Hj. ännu icke lärans esoteriska syftning? – hvilket, om än i början ursäktligt, numera skulle förutsätta en mer än loflig enfald.
Eller tillätos dessa manövrer i följd af Hr Hj:s vacklande i åsigter, hans halfhet och hans charakterssvaghet?
Eller var det för att stå väl å alla håll?
Eller månne derföre, att propheten ända i sista minuten höll sin bolagsman fångad under sin trollmakt, liksom boasormen säges tjusa dufvor, som flyga i hans mun, ja, sjelfva kungstigern?
Derom må Hr Hj. sjelf förklara sig.
Huru denna förklaring än må utfalla, är i alla fall ovederläggligt, att A.B:s egare i 12 à 14 år dref ett oförlåtligt bascule-system.
Han begagnade nemligen sin Alter Ego såsom biträdare i anfallen mot Kyrka, Samhälle, Regering och Öfverhet, men lät honom utanför tidningen i tjogtals skrifter uppduka satser, hvilka nu, efter katastrophen, erkännas vara „excentriciteter„ , „fantasterier„, och dem mindre partiske kalla styggelser och horreurer; men ändock förklarades i bladet, så länge denne Förf. satt vid styret, att de böcker, hvaruti desamma stodo att läsa, voro mästerstycken, dock så att man under all denna maskopi visligen vaktade sig för att inom tidningen antyda dessa satsers beskaffenhet, eller svara på kritiken öfver deras immoralitet.
Detta förbehåll tyckes hört till contractet; men det bröts så ofta
Hr Hjerta var på långhåll, då den andre contrahenten ryckte fram med satser, som förskräckte den beskedliga allmänheten.
Efter allt detta fråga vi: huru kan det förnekas, att Hr Hjerta gjort sig till medbrottslig i spridningen af läror, hvilka han utan tvifvel dels afskyr, dels anser för galenskaper, och hvaröfver han nu rättvisligen blyges?
Men hvad var det då, som bevekte honom att så länge bibehålla, skydda och, directe eller indirecte, utpuffa en man af så tvetydigt rykte, så brottsliga och vidunderliga syftningar?
Det kan lätt förklaras.
Oaktadt all skiljaktighet egde de begge bolagsmännen en punkt, hvari de möttes, och denna punkt var destructionen, så tillförståendes, att (som förut är sagdt) då A. ville nedrifva staten i grund, ville Hr Hj. skona nedra våningen och deruti inhysa folkviljan, allmänna rösträtten, massan under publicismens ledning – således en oligarchisk maskopi, under formen af okunnighetens och platthetens mångvälde.
A. ville väl ock, eller låtsade vilja, en slags republikanskt kosmopolitisk association, men under poëternas och geniernas styrelse; hans religion var neml. geniets sjelfdyrkan, upphöjd öfver alla andra lagar, än det genialiska godtyckets.
Således ville begge herrarne i grunden någonting rakt motsatt, men begagnade hvarandra ömsesidigt till undanrödjandet af det gemensamma hindret för deras olika mål; neml. upp- och nedvändandet af det gamla Sverige, den politiska och religiösa ordningen.
När första arbetet var gjordt, hoppades troligen begge nedbrytarne, att kunna förlikas om hvad vidare ske skulle, neml.
Radicalen att förmå
Socialisten att pruta af en god del af hvad han kallade dess „fantasterier„ och „excentriciteter„ – och Socialisten hoppades väl att slutligen kunna taga den industriella Radicalen, oaktadt hans tunga packning med prosa, siden, talg och såpa, af chinesisk rotting och gottländska myror, i sin Apollochar och föra honom till sina Houries och sin muhammedanska himmel.
Var den slutliga förlikningen rentaf omöjlig, så återstod ju i alla fall hvad som plär vara slutet på alliancer mellan frisinnige af denna sort: – öfverflygling och krig emot hvarandra?
Vi påtaga oss icke att afgöra, hvilken var den orimligaste af båda deras syftningar; fast A. var poet och enthusiast, följer deraf alldeles icke, att hans plan var den sanslösaste, ty man kan yra lika vildt på prosa.
Hr Hj. har äfven efter katastrophen yttrat, att A. „stod på bildningens högsta trappsteg„ – och att han „varmt kämpat för det godas seger öfver det onda.„
Med dessa ord har han uttalat sin egen sjelfanklagelse, skrifvit sin egen stämning inför opinionens domstol.
Klart är således att Hr Hj. än i denna stund erkänner, att begge bolagsmännen gemensamt arbetade för spridningen af samma slags bildning, för befordrandet af samma slags goda.
Vi bestrida det för ingen del.
Skillnaden är blott den, att A. var mästaren, Hr Hj. skolgossen; den förre läste alphabetet till slut, den sednare hann ej öfver A. B. C.
Begge klättrade på samma stege, men Socialisten hade, enligt lärjungens erkännande, redan hunnit öfversta pinnen, medan den andre stod på en af de nedersta, svindlande för att stiga högre.
Hr Hj. var en af de fåkunnige, som trodde sig kunna säga till den rörelse han hjelpt till att sätta i gång: „nu är det nog; här skall du stadna!„ – men A. insåg ganska rigtigt, (och redan före 1848) att när rörelsen kommit i rigtig fart, stadnar den ej förrän den hunnit till Socialismen; Radicalerne måste, antingen de vilja eller ej, då antingen följa med eller ock bortsopas de eller krossas.
Slutligen! A. lefde och slutade så som han lärde: han satte sjelf i praktik det hvaruti han undervisade:
Hr Hj. kallar det „en kamp för det goda„ , vi kalla det en kamp för satanismen.
Huru som helst var A. i alla fall en helgjuten, complett varelse; Hr Hj. har åter delat sig i tvenne: såsom enskild är han fläckfri och oförvitlig, såsom publicist och politisk person hyllar han samma makter, står på samma linia, fastän skiljd genom ett stort afstånd, som sin f. d. medhjelpare och läromästare i striden.
Vi vilja ej undandraga oss bevisningen.
„De menskliga förhållanderna (säger Törnrosbokens Förf.) kunna indelas i trenne hufvudslag: 1.
Lifvet i familjen – förhållandet mellan man och qvinna; 2. Lifvet i församlingen – förhållandet mellan Gud och menniska; och 3.
Lifvet i Staten – förhållandet mellan folk och styrelse.
Dessa tre enheter utgöra ett helt:
Samhället.„
Vi vilja nu undersöka, i hvad mån de begge bundsförvandterna räckt hvarandra händerna i deras trefaldiga strid mot denna „helhet, kallad Samhället.„
Familjen är statens grund, föreningspunkten mellan det gudomliga och djuriska i menniskan: driften dertill – kärleken och troheten mot maka och barn – finnes jemväl hos de bättre af djuren, sådana nemligen som ej bekänna sig till äktenskapets Går-an-lära utan lefva i engifte.
Denna instinkt lefver qvar äfven hos de råaste, de mest förderfvade menniskor, sedan de förlorat begreppet om allt annat heligt.
Det är endast en prophet, eller en stor sophist, som vågar antasta familjen; – men när de oinskränkta rättigheterna, den godtyckliga friheten, gemensamhets-principen blifvit proclamerade, måste ock familjebanden brytas, det så kallade äktenskapet ingås och upphäfvas efter ett år, en månad eller blott en enda natt, allt efter „tycket.„ A. hyllade denna emancipationslära, såsom naturligt var på hans ståndpunkt; men begick det oförklarligt okloka misstaget att begynna sitt anfall emot den mäktigaste, den mest seglifvade, den svårutrotligaste af hvad han ansåg för uråldriga fördomar, och fick derigenom genast alla oförderfvade emot sig.
Hade han börjat sitt upplösnings- och förstörings-arbete med anfallet mot samhällets begge öfriga sidor, hade han utan tvifvel fått vida fler anhängare i den sista återstående och betänkligaste kampen.
Hr Hj. är icke socialist – utan blott simpel radical.
Han ryser, han afskyr, han hatar Socialismen, med dess läror om den gemensamma egendomen och den gemensamma phalanstèren.
Men icke dess mindre, när Socialismen fått en viss vind i seglen, ryggar han tillbaka och förklarar att denna lära, rätt förstådd, dock är en sanning, ett godt.
Saken är således i sin grund gillad; det beror sedan på den enskilda, att förstå den väl eller illa, allt som hans egen ställning i samhället föranleder.
Hvad äktenskapet beträffar, äro vi fullt öfvertygade om, att han derom tänker detsamma som vi; detta oaktadt har man i hans egen tidning sett Går-an-läran försvarad och commenterad såsom en himmelsk kärlekslära.
Likaså utpuffades för ett par år sedan den i alla hänseenden dåliga socialistiska boken af Bergman.
Hr Hj. har således, i trots af sina bättre grundsatser, gjort sig, i negatift hänseende, till medbrottsling i A:s anfall mot familjen.
I kriget emot de tvenne öfriga punkterna har deremot en vida närmare öfverensstämmelse egt rum.
A:s öfvertygelse om Christendomen är den, att Jesu lära blef ofullkomligt uppfattad af de hederlige, men något enfaldige Evangelisterne, med vett och vilja bortfuskad af Paulus, som var en man väl icke utan hufvud, men en falsarius, som utgaf sina läror för Christi, och hvilken således i Marjam strängt tilltuktas och begabbas med uppbjudandet af all den småqvickhet som A. hade i sin makt; vidare, heter det, blef den Nazareiska prophetens lära mer och mer bortskämd genom kyrkofäderna och concilierna samt slutligen i grund förderfvad genom Reformationen och de symboliska böckerna.
Man måste således återgå till urchristendomen och construera en ny Jesus – naturligtvis efter sin egen fantasi och sitt eget beläte.
De „fria Fantasiernas„
Förf. föreställde sig tvifvelsutan christendomens stiftare såsom en äldre Almqvist, som ärligt, men ensidigt och ofullkomligt, sökte lösa de sociala problemerna.
Med ett ord han, liksom de franske sektkamraterne, såg i honom sin egen spegelbild och förebild, och liksom Camille Desmoulines i samma Jesus såg „den förste Sansculotten.„
Huruvida Hr Hj. godkänner denna åsigt, vete vi ej; det är dock icke troligt, emedan han icke alls tror på den historiske Christus.
Sådan är den Straussiska läran, och Hr Hj. har förlagt Strauss’ bok och i åratal kämpat för densamma med största ihärdighet mot prester och lekmän; således måtte han väl tro på hvad han så ifrigt försvarar, nemligen att Christus ingenting annat är än en myth.
Religionen och staten äro innerligen förenade; den ena stödjer den andra; detta veta radicalerne ganska väl och angripa således begge gemensamt.
Allt sedan sin födelse har A.B. oaflåtligen beskyddat och försvarat upplösningen, oordningen, uppstudsigheten och sjelfsvåldet i smått och i stort.
Om ett tjenstehjon satte sig på tvären mot sin husbonde, en supig gesäll mot sin mästare, en cadett mot sina officerare, en capten mot sin chef, en skolgosse, en student mot sina lärare, mobben mot polisen, så visste de sjelfsvåldige det ställe, der deras klagoskrifter emottogos och försvarades, och kunde sturskt säga till sina förmän: „ni skall komma in i bladet„ 16.
I jemnbredd med dessa Bestræbelser till brytande af banden mellan enskilda corporationer har samma blads Utgifv. mer och mindre öppet eller lömskt arbetat på konungamaktens upphäfvande, eller åtminstone försvagande, samt på införande af ett demokratiskt statsskick, föga mindre i praktiskt hänseende orimligt, fastän vida mindre trefligt än Almqvists „mathotell„ i Silkesharen och Purpurgrefven.
Derom vittnar hvartannat blad i hans tidning.
Han har systematiskt nedsvärtat alla regeringar, äfven de bästa, de frisinnigaste och mest lyckobringande, Frankrikes och Toscanas före 1848, och Sveriges framför allt; han har nästan företrädesvis rigtat sina pilar mot de ädlaste, dygdigaste och visaste Furstar och dem, som stått dem närmast:
Ludvig Philip och Guizot i Frankrike, Carl Johan och Magnus Brahe i Sverige.
Han har försvarat hvarenda revolution, rebellion och insurrection, till och med de galnaste och orättvisaste, såsom den Parisiska, Florentinska och Badensiska: han har lofordat hvarje fredsstörare och rebell, af hvilken syftning som helst, eller af hvilken art och beskaffenhet som helst, utan att ens undantaga socialisten Mazzini, jakobinen Ledru Rollin, bofvarne Lagrange och Struve, atheisten Ruge, den blodröda Propagandan i London och Schweiz och så många andra.
Det var Lagrange, som smällde af det förrädiska skott utanför Utrikes Ministerhotellet, som, besvaradt af militären, förvandlade Februari-uppresningen från reform till revolution.
Det var Struve, som, ibland andra, genom sin vildhet, förderfvade Tyska Enhetens sak i Frankfurter-parlamentet, och sedan var ibland hufvudmännen för det Badiska upproret, det skändligaste och tillika lumpnaste och fegaste man sednast upplefvat.
Det är Ruge – vår Almqvist tio gånger öfverlägsen i hufvud 17 – om hvilken man skrifvit18: „den nya philosophien (Feuerbach, Ruge) har gjort den gamla, Adam, Christendomen, auctoritetstron fullkomligen föråldrad.
Vår tid, mognare än den Christna, behöfver en annan ledning, ledningen genom sig sjelf, tidsandan.
Menniskan allena är vår Gud, vår danare, vår återlösare; ingen frälsning utan menniskan.
Menniskan är nödvändig för Gud, icke Gud för menniskan.
Atheismen, om den bildar djeflar, gör sanningen till deras bundsförvandt och luttrar sina lärjungar i sin eld.„
Det var en af den Schweiziska Propagandan som, under förberedelserna till 1848 års Revolutioner, skref: „Icke blott fädernas tro, äfven deras seder, måste störtas; våra inbitna gamla seder äro de fastaste stöd för tyranniets närvarande system.
För att förbättra dessa seder, måste vi förstöra dem; så snart detta lyckats, störtar hela den närvarande samhällsordningens byggnad tillhopa.
Derföre måste klubbarnes verksamhet vara: demokratien med alla dess consequencer, icke blott anfall på statens och kyrkans bestående inrättningar, utan utrotande af alla religionens, statens och samhällets begrepp, sinnenas uppfyllelse med hat mot det bestående tillståndet.
Menniskan måste åter bli vild, för att bli någonting.„
– Det var en annan ur samma skola, som sedan försöken så förundransvärdt hastigt lyckats, men derefter började svigta under kampen mot den beväpnade styrkan, skref till sin hustru: „qvinna, tag arsenik och blåsyra, och förgifta soldaternas mat och dryck.
„ — Det var under den Berlinska demokratiens sötebrödsdagar, öfver hvilkas försvinnande Aftonbladets Berliner- Corresp. ideligen gråter strömmar af tårar i den stora tidningens spalter, det var under dessa den tyska Michels slyngeldagar och guldålder, som en preussisk tidning skref: „Ett nytt stål slipar man.
Det är guillotinen.
Det är folkens enda räddning, det är den äkta fredsyxan, yxan af Guds nåde.
Hålles den skarp, hålles den ren, så skall, i segersolens sken, dig verklig frihet födas.„
Det är på dessa mäns utgångspunkt (anfallen mot sederna och det bestående, mot kyrkan, staten, öfverheten, lydnadspligten, samhällsbegreppen) som Aftonbladets Utgifv. ställt sig; det är deras elementarprinciper han försvarat, men studsar för deras vidare utveckling, och fasar, liksom vi alle, för deras sista nödvärn: „fredsyxan„ , arseniken, blåsyran.
Men när man engång ställt sig på de revolutionära grundsatsernas linia, när man blandat sig med en vild och yrande folkskara, hurrat för deras första bragder; så föres man af påträngningen, af omständigheternas tvång, emot sin vilja och sitt samvete, ända till de yttersta gränsorna, måste immerfort följa rörelsen framåt, så vida man ej vill bli nedtrampad eller skjuten, som reactionär.
Snillen, såsom Lamartine och V.
Hugo, George Sand, Eugène Sue, Emile Girardin, hafva, för att flyta ofvanpå, måst kasta sig i famnen på den röda Republiken, och slutligen på Socialismen, hvilken de flesta af dem i början bekämpade19.
Sjelfva Cavaignac, troligen den hederligaste, kanske den enda ärlige af Republikanarne, har nu sednast, hyllande Republikens gudomliga rätt stäld öfver folkviljan, förnekat dess och sin egen princip, folksouveräneteten, såsom samhällets högsta lag, och vid voteringen om Revisionen har man sett honom rösta med den Röda minoriteten, hvars kamrater och vänner han för tre år sedan så skoningslöst nedsköt, eller skickade i landsflykt, ohörda, odömda.
A.B:s Utgifv. torde sjelf i smått hafva gjort samma erfarenheter.
Han ville icke gerna minnas, än mindre vidkännas, huru han, under 1848 års Stockholmska folkyra, hetsade upp folkmassorna och berättade den Stuartska blodshistorien.
Han torde nu ångra och blygas för, huru han, tio år sednare, gripen af den allmänna svindeln, toastade för revolutionerna, deraf förespådde de herrligaste frukter, undandolde eller rent af förnekade upprorsmännens missgerningar, anklagade furstarne för allt, och skyllde, när eländet ej mer kunde helt och hållet fördöljas, den gräsligt växande nöden på „de rikes paniska förskräckelse.„
Rörelsen gick framåt – och A.B:s samvete blef mera elastiskt: för att ej förneka sina vänner, oaktadt deras „öfverdrifter„ , har han dels måst urskulda, dels bestämdt gilla Rossis, Lichnowskis och Averswalds, Latours och Lambergs rysliga slagtande.
När äfven i Skandinavien Socialismen fick en medgångens fläkt, har man sett honom göra en half bugning för en lära, som är en rak motsats mot hans innersta öfvertygelse och ekonomiska ställning, samt smått advocera för en Thrane, Borg och Persson och sednast för „artisten„ Pettersson.
Sålunda har den svenska
Radicalismens publicistiska banerförare uppgjort tvenne, rakt skillda moraler, den ena för enskildt och husligt bruk, den andra för det offentliga bruket och för tidningen, klubben, gatan och torget.
Den förra öfverensstämmer, så vidt vi veta, med den hittills antagna; den andra är den revolutionära, som tillåter alla slags medel, de der leda till målet, omstörtningen och förstörelsen.
Almquist har i skrift försvarat meneden, och har sedermera praktiserat den i handling: A.B. har, berömmande hans bok, icke inlagt den ringaste reservation mot denna princip i theorien, och uttryckligen gillat den i praxis; – gillat nemligen, att en prest, i offentligt tryck och tal utom predikstolen, lärer en helt annan lära än den han i sin prested besvurit; ty hvem minnes icke huru A.B. beundrade och understödde confratern vid väfnaden af hans sophistiska finter i tvisten med Upsala Domcapitel, och huru högt det jublade, då han genom sin befordran till Regimentspastor, utan att, såsom vanligt, behöfva förete bevis öfver lära och lefverne, emanciperade sig från denna besvärliga autoritet och kom under mera öfverseende förmäns domvärjo.
A.B. tillåter vidare medborgare, att tvertemot Sveriges allmänna Lag, Tryckfrihetsförordn. och aldratydligast mot den af alla aflagda Tro- och Huldhets-eden, sammansvärja sig mot den Författning vi alla besvurit: det tillåter mot samhällsordningen vildt predikande klubbar och möten, tillåter röstvärfningar och banketter, gåsmarscher och demonstrationer, öfverrumplingar och insurrectioner, och slutligen – om concessionerna låta vänta på sig – revolution och throners uppbrännande.
Så långt går vårt lands första tidning: således godkännande allt, utan undantag, hvarigenom en revolution kommer på fötter; men en revolution har aldrig kunnat bibehålla sig utan proscriptioner, och skoningslöst undanrödjande af sina motståndare eller af dem, som vilja stadna på halfva vägen: äfven till och med de politiska morden hafva vi sett A.B. urskulda och försvara, såsom nödvändiga och förlåtliga undantag; men det gillar icke guillotinen och „fredsyxan„ såsom permanent, icke såsom republikansk princip, icke som folksouveränetetens sista bålverk.
Få äro ock de revolutionsmän, som från början gillat slikt; Marrat och några få andra visserligen, men icke ens Robespierre, som ursprungligen var philanthrop och röstade för dödsstraffets upphäfvande, och inbillade sig på fullt allvar att dygden och menniskokärleken skulle blifva den nya statens lifsprincip.
Men när satanismen i stället blef „de oförytterliga rättigheternas„ resultat, måste sjelfva dictatorn böja sig för dess makt – erkänna terrorismen och guillotinen samt på obestämd tid ajournera dygderna och den nya constitutionen, hvars bläck knappt hunnit torka.
Detta kallas la force des choses, hvilken hopen ej begriper, förrän den kommer öfver dem, när samma omständigheter återvända; en lag, oföränderlig och jernstark, som Ödets, hvilken alla, som ej resignerat sig som offer, måste underkasta sig.
Man måste antingen krossas eller krossa, när verket är gjordt.
Innandess kan man gerna tala om humanitet, brödrakärlek, frisinnighet, folkfrihet, och äfven tro sig handla derför.
Men har man engång antagit en falsk princip – godtyckets och sjelfviljans, materialismens och går-an-lärans – så drifves man framåt immerfort, i den mån rörelsen framgår, till dess, i upplösningens och anarchiens chaos, ingenting mer står upprätt än styrkans rätt, och bilan blifver den enda återstående statsmakten.
A.B. har om första artikeln af denna skrift, förra upplagan, haft godheten yttra, att den i sina premisser innehölle en viss portion sanning, men vore felaktig i conclusionerna, och tecknad med en icke vanlig jesuitisk talent, men för starkt färglagd, samt har föröfrigt lofvat „ha artikeln i godt minne.„
För att göra oss mera förtjente af hvad i detta omdöme kan anses innefatta ett alltför öfverdrifvet beröm, hafve vi bemödat oss om att efter förmåga colorera denna omarbetning ända litet starkare, för öfrigt försäkrande att vi ha godt förråd på färgor qvar ännu, samt att vi, om tid och tillfälle blir, än skulle kunna rita ett dussin nya taflor öfver samma outtömliga ämne.
Skulle – hvad vi dock knappt hoppas – A.B. finna lämpligt att uppfylla sitt löfte, så anhålle vi, att A.B. gunstbenäget upplyser oss, hvilka andra conclusioner af våra, som partielt sanna erkända, premisser skulle utan våldförande af logiken kunna dragas, samt framför allt underrätta oss, huru man, som nyss anmärktes, kan hafva tvenne rakt motsatta åsigter af moralen, gilla som statsborgare och statsrättslärare ohyggligheter, dem man afskyr som enskild man; predika de lägres uppresning mot de högre, men ingalunda tillåta slikt på sin verkstad, i sin fabrik, i sin bureau, –icke begripa att ett anarchiskt mångvälde ofelbart bereder det stora samhällets ruin, då man likväl ganska rigtigt inser, att det på intet sätt går an i hushållet och i bolaget.
Det är denna dubbelhet i åsigter, denna polariska motstridighet mellan stats- och privaträtten, som öfvergår min och många andras fattning och hvilken vi alltså gerna önska se förklarad.
Almqvist undvek denna skärande sjelfmotsägelse: hans moral var icke den simpla, vekhjertade Radicalismens, utan bättre opp! – var den utvecklade Socialismens, således helgjuten och af ett enda stycke.
Han tyckte, att när man engång deciderat sig för att taga en klo af Hin Håle in i båten, kunde man så gerna upptaga honom med hull och hår, göra sig hans kunskaper tillgodo, och rätta compassen och kosan i allo derefter.
Hvad skulle väl Hr Hjerta svara, om den Afvikne, erkänd som Prophet och Helgon ibland Mormonerne i staten Deseret vid Stora Saltsjön, eller upphöjd till Minister med titel af Duc de Marmelade eller Marquis de Limonade hos kejsar Faustin I, som också gör efter allt hvad som sker i Paris, följer tidsströmmen, är stor reformator i tidens anda, d. v. s. förstör allt, – stor philosoph och hemlig ormdyrkare, en herre, som slår omkring sig i manifester med ogement frisinniga talesätt och trasor af Lamartines vältalighet, och som tillika hvad knappt hehöfver tilläggas) är en arg tyran, – hvad skulle väl Hr Hjerta svara, om den fordne kamraten rigtade till honom ett bref af ungefär följande lydelse:
Min k.
Jag hör att det dumma folket i Sverige gjort ett förfasligt väsen öfver min sista personliga romaunt i fäderneslandet.
Man har uttalat ordet missgerning, man har talat om min djupa förställningskonst.
Det är en ren osanning.
Visserligen har jag icke under den menlösa tiden funnit för godt att spela med öppna kort, men jag tog dock ett modigt steg, då jag utsläppte min Går-an-bok.
Detta var dock ett misstag, ty tiden var än icke mogen; jag fick skriket emot mig och måste retirera, dock med bibehållen krigsära.
Min Bror täcktes sjelf låta sjunga Te Deum i sitt blad öfver denna, visserligen något tvetydiga seger.
I alla fall upphörde jag aldrig att äfven sedan i Brors blad och på egen hand utsläppa mina strålar, fastän i smärre portioner, genom små öppningar, till dess bättre tider kommo.
Och de kommo!
I Februari och Mars 1848 mognade det europeiska menniskoslägtet från barn till män, från medvetslös oskuld till en högre insigt, från pjunk till handling.
Äfven Sverige följde med ett stycke på banan, fastän med vanlig tröghet, och du och jag kunna berömma oss att gemensamt hafva skjutit på, fastän Du, med din vanliga halfhet, feghet (förlåt ordet!) och småslughet, ville stadna midt i skarpaste farten, stadna midt i backen.