Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vägen mellan Sarvikka och Alavo går genom en hög och vacker skogstrakt.
Den 16 Augusti, då Troupperne concentrerades för att följande dagen angripa fienden, inträffade mot aftonen åskväder med störtregn.
Troupperne bivuakerade om natten, som var mörk, uti förenämnde skog.
Kl. emellan 11 och 12 om natten hördes en skottvexling och jag afsändes för att inhämta underrättelse om anledningen dertill.
Min ridt igenom bivuakerne längs vägen, der manskapet plundrade och rengjorde gevären samt torkade sina kläder vid eldarne under de höga träden, utgjorde en så skön anblick, att den hade förtjent en skicklig målares pensel.
Skottvexlingen var föranledd af en fiendtlig recognoscering på våra förposter, hvilken återvände genast utan att söka repoussera dem.
Den 17 Augusti om morgonen i dagbräckningen sattes Troupperna i rörelse, icke såsom Herr Holm uppger:
"omkring kl. 12 på dagen."
Det var icke förenligt med General Adlercreutz's lynne att söla med hvad han hade beslutit och således skulle ske; men innan han företog något, betänkte han sig allvarsamt.
Morgonen var klar, vacker och lugn ifrån dagningen, och kunde således icke uppklarna, såsom Författaren anför.
Kl. omkring 6 stötte vår Jägarkedja på fiendtliga vedetterna, icke såsom Herr Holm uppger, kl. ½ till 2 eft. m.
Om mitt minne icke bedrar mig, anförde nu mera Öfverste-Lieutenanten G.
Brunow vår Jägarkedja och med hans vanliga continence repousserade fiendtliga fältvakterne ända tills han af fiendtliga Artilleri-elden möttes.
Jag nödgas erkänna att jag icke under kriget förde några anteckningar, emedan jag dertill hade föga tid, men tilldragelserna stå ännu så lifligt för mitt minne, så jag vågar tro, att jag skall göra få misstag, i hvad jag tillåter mig anföra.
Jag kunde då omöjligt föreställa mig, att 28 år derefter nödgas uppträda på publicitetens stridsbana, att försvara mina högaktade Förmäns och Anförares ärliga namn och rykten mot en så kallad Religionens tjenare.
Ibland Herr Holms domslut och större misstag rörande Alavo-affairen är: att en Bataillon af Savolax Regemente, under Öfverste-Lieutenant Lodes Befäl, på högra flygeln, skulle afgjort stridens lyckliga utgång, är, allt för lindrigt sagt, en osanning.
Ryssarnes första ställning var framför kyrkan, med Artilleriet på den något upphöjda kyrkogården.
Högra flygeln, stödd emot ett djupt kärr, den vänstra mot en liten sjö nedom kyrkan; i denna ställning fortsattes striden ganska länge, hvarunder Grefve Cronstedt blesserades; men utan någon för oss synbar orsak, gjorde
Ryssarne hastigt en frontförändring åt höger, betäckte emot vårt Artilleri, genom några små höjder och brytningar på fältet samt en skogsdunge.
Förmodligen skedde denna rörelse på underrättelsen om Brigaden Gripenbergs anryckande på vägen från Töijsä i ryggen på Ryska ställningen.
Ryssarnes andra ställning stödde sin högra flygel inpå stranden af förenämnde sjö med centern och Artilleriet i Hörkeläby och vänstra flygeln mot skogen späckad af Jägare.
Det var ifrån denna ställning
Ryssarne repousserade Carelska Jägarnes anfall, hvilka understöddes af Öfverste-Lieutenanten Lodes Bataillon, som med bajonetten återdref Ryssarne, hvilka redan hade framträngt halfvägs till kyrkan.
Här voro Ryssarne ingalunda betäckte af någon tät skog, som Författaren uppger, men Lodes Bataillon blef under detta anfall blottställd för fiendtliga carteche-elden från Hörkeläby, hvarigenom hans förlust blef så betydlig.
Af en Bataillon Österbottningar under Öfverste-Lieutenanten von Otters Befäl, understöddes Savolax Infanteri-Bataillon, icke af Tavastehus Regemente, under Wetterhoffs Befäl, såsom Herr Holm behagar att berätta.
Deremot var det Åbo Läns lätta Bataillon, under Öfverste-Lieutenanten Reutercronas Befäl, som hade ränsat skogen, på Ryssarnes vänstra flygel och kringgått densamma.
Det var då denna Bataillon bröt ur skogen i fiendens rygg, som Ryssarne i fullt språng drogo sig några 100:de alnar tillbaka, men gjorde åter stånd vid ändan af slätten.
I fall det någonsin vore tillåtit använda en önskan i en beskrifning: ack, att vi hade här haft en väl beriden Esqvadron! hvarje Cavallerist förstår denna önskan.
Materialismen i skönlitteraturen
Jag läste för några månader sedan i en berlinertidskrift ett kåseri, hvari ett af Tysklands kvickaste hufvud gjorde sig lustigt öfver den naiva tvärsäkerhet, hvarmed den ena gröna ungdomen efter den andra kungjorde sig ha, hvad framtidslitteraturen anginge, funnit de vises sten.
Författaren hade till och med gjort sig den mödan räkna efter, huru många sådana Messias under det senast tilländalupna året framträdt i den tyska pressen; och antalet uppgick, tror jag, till ett halft tjog eller så där omkring.
Om jag ej missminner mig, drog satirikern af detta erfarenhetsrön den mycket förståndiga lärdomen, att det bästa som framtidsdiktningens vänner vid en dylik embarras de richesse kunde göra, vore att helt lugnt ännu så länge se tiden an.
Man kunde ju, ifall man redan nu definitivt förklarade sig för troende gent emot ett af dessa glada evangelier, löpa fara att, änskönt man om kvällen somnat in såsom den allra urmodernaste fin-de-siècle-proselyt, nästa morgon få öronen tutade fulla af, att man vore så otroligt och bedröfligt långt efter sin tid; ty på en natt kunde mycket ske i dessa tider, då äfven den vittra utvecklingen drefves med ånga och under ledning af så många i deras yrke skicklige maskinister.
Om det stod precis så i artikeln, som jag här uttryckt mig, vill jag icke stå inne för; andemeningen var emellertid densamma.
Och den var tvifvelsutan fullt riktig, såväl därutinnan att de vittre spåmännen på sista tiden, och icke minst i Skandinavien, på ett oroväckande sätt tilltagit i antal, som ock däri att man om samtliga dessa förkunnare — om öfvertygelsemännen icke mindre än om de oundviklige konjunkturmännen — kan säga, att många äro kallade men ingen utvald.
Den lösande formeln har ingen funnit eller uttalat; visserligen.
Men hvad författaren till den ifrågavarande artikeln icke haft öga för och hvad han icke betonade, det var att alla dessa fenomen från dagens litterära lif samt och synnerligen voro de små hvita brottkammarna på en och samma framrullande jättevåg.
De många spridda och olikartade sträfvandena efter en diktningens pånyttfödelse äga ett gemensamt och enhetligt något i själfva den anda, af hvilken de bäras; och vitterheten själf i sin helhet sedd är allenast en planka i detta tidsskepp, hvilket nu som bäst gör en grundlig vändning för att hålla en ny kurs på sin fart emot den nya värld, hvarom människosläktet drömmer.
Ty sekelskiftet torde, i likhet med senaste gången, komma att innebära mera än en förändring af 18— till 19..
Det är nog barnsligt att vilja finna ett mystiskt samband mellan den mänskliga kulturens stora omvandlingar och tideräkningens milstolpar; men då firmamentet är så fullt af underliga järtecken som fallet är i dessa det adertonde dygnets solnedgångstimmar, röner den känsliga människoanden inom sig rörelser och aningar, behof och drömsyner, bleka taflor och blott halft hörbara melodier, hvilka, en gång trängda upp till ytan och vordna visa och färg, kropp och dag, skola utgöra ingenting mer och ingenting mindre än själfva framtiden, den nya kulturen, det nya lifvet.
Det är med släktets stora metamorfoser som med den enskilda människans.
De begynna osynligt, fullbordas omärkbart; med det ögonblick, då de framstå synliga och själfmedvetna, slutar växandet och vidtager den mogna ro, som leder till upplösningen.
Dessa första svaga tecken till en förestående andens revolution äro vanskliga att gripa, vanskliga att fixera; de meddela sig allenast såsom helt allmänna förnimmelser, hvilka det sensibla naturellet röner ungefär på samma sätt som temperaturförändringarna före ett oväder.
Liksom ett individuelt, impressionabelt nervsystem kan förutsäga ett åskväder med helt annorlunda bestämdhet än den meteorologiska anstalten med alla dess instrument, sammalunda gifves det enskilda människor, hvilkas väsen börjar vibrera, långt innan den offentligt uthängda tidsbarometern ens börjat visa tendens till sjunkande.
Det skede af mänsklighetens lif, som nu går till ända, har mer än något annat varit nykterhetens, den dogmatiska nykterhetens tidehvarf.
Det torde ha erhållit denna sin framhärskande egenskap i sammanhang därmed, att det haft sin utgångspunkt i småfolkets kommande till makten samt i den nation, som sedan gammalt varit den klara, men grunda fantasiens representant.
Det har varit det galliska »tredje ståndet», som med sin revolution invarslat det; och alla de för århundradet mest utmärkande kulturella fenomenen — likhetsprinciperna med afseende på klasser och kön, kosmopolitismen, massherraväldet, judebörsen, millionstäderna, proletariatet, teorien om en objektiv diktning, specialisteriet inom vetenskapen, afvogheten emot personligheten och subjektiviteten — ha till sist sin gemensamma rot i samma anda, för hvilken mänskligheten var en enda homogen massa, en samling siffror, ett åtskillnadslöst grått i grått, ett abstractum, hvars »rättigheter» man kunde proklamera, på samma sätt som Frankrike reducerades till en färglös karta, hvilken handen kunde efter behag indela i ett godtyckligt antal departement genom några på måfå dragna svarta linier å den hvita ytan.
Hvari bestod denna anda?
Hvilket var dess väsen?
Den var lutter förstånd, och mekanisk.
Den var motsatsen till det, hvilket just är det enda som äger lif och kan alstra lif, som kan utveckla sig i sig själf och ut öfver sig själf: organismen; och den verkade, att de land allt mera förlorades ur sikte, hvilka endast kunna nås genom individens, folkets, rasens fördjupande af sig själf och hvilka dock lämna den enda jordmån, hvari den ena skörden efter den andra kan växa.
Förståndsanda, plebejanda, maskinanda.
Samtidens filosofi och samtidens diktning äro naturligtvis äfven de inblåsta af samma anda.
Förhållandet emellan dessa båda, d. v. s. den naturvetenskapliga materialismen och den objektiva naturalismen, deras gemensamma ursprung och intima frändskap, utgör ju ett stycke af ämnet för föreliggande lilla uppsats.
De ha bäggedera hämtat sin grundprincip och sitt raison-d’être från en och samma världsåskådning; och enkannerligen har ju den moderna skönlitteraturen hos sin syster, den moderna vetenskapen, hämtat många af sina lifrätter.
Det kan under ett dylikt innerligt samband ej ske annat, än att när en motströmning mot materialismen gör sig märkbar, densamma måste meddela sig öfver till granngebietet och där framträda såsom en motströmning mot naturalismen.
Så är ock i själfva verket redan fallet.
Ur den naturvetenskapliga materialismen har ju som bekant sprängt sig väg en psyko-fysiologisk mystik, hvilken i sina särskilda förgreningar såsom könspsyko- fysiologi, såsom raspsyko-fysiologi, såsom undersökning af individens latenta förmögenheter, omsluter det genom materialismen tillgängliggjorda området med så enormt utsträckta och enormt fruktbara fält, att de förra genom proportionerna reduceras till en icke anad litenhet.
Och hand i hand med denna anti-materialism har, såsom sagdt, naturnödvändigt en anti naturalism gjort sig gällande.
Häruti är det enhetliga elementet mellan de skenbart så spridda och olikartade sträfvanden efter en litteraturens pånyttfödelse, hvilka i våra dagar framträda, — det enhetliga, bärande element, hvilket icke beaktats af den författare, hvars uttalanden i ämnet jag tagit till utgångspunkt.
Och det ena fenomenet såväl som det andra, anti-materialismen i vetenskapen och anti-naturalismen i diktningen, äro ju äfven de, i sin mån, de små hvita brottkammarna på en och samma framrullande jättevåg, — tvenne närstående yttringar af den tidsanda, hvilken nu, inemot det tjugonde århundradet, reser sig till kamp mot den i allo motsatta anda, som för jämt hundra år sedan gjorde sig till herre öfver människorna, — en anda, hvilken för öfrigt synes vara lika genuint germanisk till ursprung och väsen som den andra varit fransk och som i öfverensstämmelse därmed erhållit sina hittillsvarande fylligaste uttryck hos tvenne tyska män: i Friedrich Nietzsches alstring samt i boken »Rembrandt als Erzieher».
När jag för tio år sedan inskrefs som civis academicus vid universitetet i Lund, hade den moderna materialismen just nått dit.
Den nya lifsuppfattningen vann hastigt en vidsträckt utbredning, understödd som den vardt af ett på den materiella odlingen enbart riktadt tidsintresse samt af maktlösheten hos de ideal, som den fann före sig och öfver hvilka den vann en lättköpt, föga ärofull seger.
Den blef till härskande anda, till andlig atmosfär, till hvardagskost; den begynte dana människor, en ungdom bildade sig i dess beläte, typer stego fram, som aldrig förr varit sedda.
Den generation, som gick, hade i sina bästa representanter varit en idealisk svärmare; den, som nu kom, var en brutal armbågskarl.
Den förra hade aldrig kommit stort längre än till sina drömmar, men dessa hade varit nobla nog; den senare däremot nådde tämligen snart hvad den ville: examina och aflöningen.
Den studerande ungdomen framvisade äfven sin variant af storstädernas »Streber» och »struggle-for-lifer»: den tjuguårige ynglingen, som kunde konsten att simplificera lifvet med dess konflikter och hela innehåll till examensläsning och som hade öfverlägsenhet och god smak tillräckligt att bekänna sig och handla som egoist.
Och denna typ blef småningom hufvudtypen.
De blidare anlagda naturerna skämdes öfver sig själfva, som vore de behäftade med ett hemligt lyte; det blef god ton att vara grof, i sätt, i ord, i tankar, i skrift; allt som gör ungdomen till ungdom misskrediterades, öfverspottades, förlöjligades, sattes i gapstock och kläddes i narrkåpa, — allt: lifsglädjen, entusiasmen, kärleken till kvinnan, poesien, drömmarna.
Det var i denna atmosfär, som den moderna svenska litteraturen sköt upp.
Den var — frånsedt det enda stora undantaget, Strindberg — en gallisk planta, som importerats till acklimatisering i nordgermanisk jord; och de i luften kringflygande fermenten drefvo den till fruktsättning.
En dålig kroisering, som resulterade i gallblommor!
Tio år allenast äro förflutna — sterilitet utefter hela linien, förpöbling af konsten, och den äkta diktarens naturenliga förstarangsställning ohjälpligt misskrediterad hos allmänheten.
Det är just härutinnan, i denna senare verkning, som något för vårt ämne intressant och betydelsefullt föreligger; och det är i afsikt att belysa detta, som jag företagit förestående skildring.
Den lämnar ett typiskt exempel.
Förut hade skalden bland sina medmänniskor gällt såsom en annorlunda beskaffad än folk i gemen, ett väsen af annat och öfverlägset slag gent emot de simpla dödlige.
Han var människan med »gudagnistan»; han var den heliga »inspirationens» redskap; han höll sanningen i sin ena hand och skönheten i sin andra.
Denna uppfattning hade alltför många blottsidor, blef i sitt uttryck lätt öfverspänd, fraseologi, karrikatyr; de långa lockarna och det diaboliska väsendet gjorde väl äfven sitt till; annars baserade den, såsom vi framdeles skola se, på en fullkomligt riktig instinkt gent emot den konstnärliga verksamhetens väsen.
Denna »romantiska» fördom skaffades emellertid nu ur världen, jämte allt annat som etiketterades med detta slagord.
Författaren — man undvek så mycket som möjligt att bruka glosan »skald», emedan den hade en sådan oangenäm bismak af högtrafvenhet — vore en yrkesman såsom andra yrkesmän; det funnes visst ingenting säreget eller »mystiskt» i hans sätt att producera, hvilket helt enkelt och helt prosaiskt vore en arbetsmetod, till väsendet ensartad med andra arbetsmetoder.
Författarens högsta uppgift — det som just vore den nya diktningens nya uppgift — vore att sätta de aktuella spörsmålen, dygnsproblemen, under debatt, att m. a. o. konstituera sig såsom en gaya sciencia militans.
Men det intressantaste och lärorikaste exemplet är ännu tillöfvers.
Det fanns bland den skrifvande skaran en enda verklig poet, en diktare i stort, det förut nämnda undantaget.
Han tillhörde genom ålder och grundläggande intryck icke den sistkomna generationen, utan den som föregick denna och af densamma förträngdes; han upptog i sig och öfvervann den enas kulturideal, såsom han upptagit i sig och öfvervunnit den andras; eller, kanske rättare: de spelade bäggedera för honom endast en sekundär roll, såsom bakgrund för en sig alltjämt utvecklande och växande personlighet.
Men nu kommer det märkvärdiga: i en punkt, och det just den centrala och där man allra minst skulle förväntat det, blef denne man sittande kvar i ett materialistiskt åskådningssätt, nämligen i uppfattningen af sitt eget väsen, sin kallelse, sin egenart, af sitt sätt att lefva, af sin produktionsförmågas tillvarelsesätt och lagarna för dess verksamhet.
Det utmärkande för denne man är att han är exklusivt diktare, icke något som helst annat än diktare — i den mening, hvari jag tager detta ord och hvarom mera längre fram —, samt på samma gång diktare i eminentaste grad.
Och dock, hvad denne man i åratal kämpat för — han är innerligt visst icke ännu fri från denna maniartade fördom — var just den åsikten, att poesien vore en lägre art af andlig verksamhet, hvilken egentligen tillhörde förflutna tider med lägre bildningsnivå, men hvilken i våra dagar mist hvarje raison-d’être och ingen annan roll spelade än rudimentet af en ur bruk kommen kroppsdel, som nedärfts från tidigare existensformer och bibehållit sig ned till människan.
Denne man, hvilkens fantasi är så märgfull, att den blir produktiv, och hvilkens affektiva instinktlif är så urkraftigt, att det skapar ut ur sig själft den ena världen efter den andra, affärdar egenhändigt känslorna med epitetet »ofullgångna tankeredskap » och stämplar den skapande fantasiens representant inom den mänskliga kulturen till »lekaren», hvilken emot bättre vetande och såsom ett slags finare pajas förnedrar sig till att roa ett dumt publikum.
Han har gjort sig själf all möda att ombilda sig ifrån det, som han naturbetingadt och med gifmilda gudars nåd var, till det som han med sin af materialismen betingade själfbetraktning önskade vara; han har under några år enligt sin dåvarande offentliga devis:
»framtiden tillhör publiciteten» sträfvat mot det visserligen icke alltför oupphinneliga målet att varda en pressens prydnad, och han betraktar ännu den dag i dag sina mångahanda vetenskapliga experiment och funderingar såsom hufvudsaken, medan hans vittra produktion, hvilken gifvit honom europeiskt namn och får sin beståndande plats i Sveriges sköna litteratur, blott är till för att fylla de lediga stunderna och skaffa brödet.
Som sagdt: han har, i teori och praxis, af alla krafter sökt borteskamotera »skalden» i sig, — naturligtvis utan att lyckas.
Jag har, jag upprepar det, företagit denna skildring af de specielt svenska litteraturförhållandena, emedan dessa synas mig utgöra en förträfflig illustration till den text, som jag har att skrifva, nämligen om skönlitteraturens ställning till materialismen.
Och detta i båda de hufvudsynpunkter, om hvilka denna utredning måste vända sig: litteraturens och materialismens inbördes förhållande i och för sig, under synpunkten af den enas och den andras själfva väsende, samt detsamma såsom aktuelt fenomen betraktadt; — och i båda de hufvudteser, i hvilka min personliga uppfattning i detta spörsmål koncentrerat sig, nämligen: att den skaldiska förmögenheten ligger utanför den materialistiska världsåskådningens sfer, icke kan
bo under samma tak med den och icke enligt dess formler finna sin förklaring, samt att den samtida vitterheten blott derigenom kan varda ung och framtidsdrägtig, att den radikalt frigör sig från denna världsåskådning.
Under de sträfvanden efter att framdrifva en naturalistisk vitterhet, hvilka under de tvenne senaste åren gjort sig märkbara i Tyskland, har det varit tvenne män, som man företrädesvis uppställt som föredömen, hvilkas anda man sökt inblåsa i de unga och i hvilkas fotspår man velat att dessa måtte gå: fransmannen Zola och norrmannen Ibsen.
Jag undviker med afsikt att nämna den tredje potentaten i klöfverbladet; det synes mig nämligen, som om det, hvarvid den nya riktningen fäst sig hos Tolstoy, varit just det värdelösa, det sterila i hans produktion: de senila, klumpiga grubblerierna af en kaotisk hjärna och en asiatisk intelligens, hvilka väl lite hvar i Västeuropa och icke minst i Tyskland borde förläggas hän dit de höra, till de aflagda spörsmålens skrammelhus.
Det är egentligen ett ganska djärft grepp att så där utan vidare framställa dessa tvenne namn under en och samma estetiska rubrik: naturalismen.
I alla fall synes det så, när man står midt inne i sin egen tid och från denna ståndpunkt öfverskådar litteraturen; det är icke så utan, att just dessa båda fenomen: romancykeln »les Rougon- Maquart» och Ibsens dramer, därvid te sig som motpolerna inom densamma.
Emellertid, så snart man aflägsnat sig tillräckligt långt för att erhålla en mera historiskt fågelperspektivisk öfverblick, gör man den öfverraskande upptäckten, att de verkligen ligga hvarandra så nära, som möjligt är för de tvenne ändpunkterna af en nästan sluten cirkel.
Man har inunder sig bilden af naturalismens orm, som biter sig själf i stjärten.
Jag har länge förvånat mig öfver den tvärsäkerhet, med hvilken man i Tyskland talade om Zola och Ibsen såsom ett kött och en anda, — en förvåning, som icke blef mindre derigenom att denna intima enhet utan vidare betraktades såsom ett öfver all undersökning och bevisning höjdt faktum.
Nu tror jag, att man däri — om instiktivt eller medvetet lämnar jag därhän — hade fullkomligt rätt; blott menar jag, att man i alla fall bör söka finna det gemensamma dubbelägg, ur hvilket de bägge diktarne framkrupit.
Och när man icke tager begreppet materialism i en alltför snäf bemärkelse — och en person behöfver ju icke nödvändigtvis anse, att »tanken är ett hjärnans exkrement», därför att hon är materialist —, öfverhufvud icke betraktar den såsom en doktrin, ett system allenast, utan i den djupare och betydelsefullare meningen af en allmän, allt behärskande och allt präglande tidsdisposition, torde man här finna det sökta ägget.
Det säger sig själft, att man dock, innan man påstår, att Zolas diktning och Ibsens diktning tillsamman bilda ett helt, hvilket utgör den moderna naturalismens hufvudstycke, samt att denna naturalism är ett utslag inom vitterheten af den materialistiska filosofien, måste ha fixerat, hvad naturalism är.
Så vidt jag kan se, behöfver man icke gå allt för långt eller bry sitt hufvud alltför mycket för att finna definitionen; det centrala väsendet är angifvet inom själfva termen.
Denna, själfva ordet naturalism, pekar mycket bestämdare hän på detsamma än någon af de skiljaktiga formler, i hvilka riktningens mästare sökt intvinga det, — exempelvis Flauberts sats om boken såsom ett lif, fördt i ett miliö, och Zolas så omtuggade floskel om ett stycke lif, sedt genom ett temperament.
Naturalismen — det är helt enkelt den skola inom litteraturen, som har till högsta princip, att söka förklaringen till alla de fenomen, som komma under dess behandling, alltså de skiljaktiga mänskliga karaktererna och de skiljaktiga mänskliga lifsödena, i naturen.
Och naturen — det är det som uppfattas af sinnena och tanken och som tillgängliggjorts, inhägnats och bearbetats af vetandet, det enda existerande, af hvilket människan utgör en del, naturen utom människan, såsom miliö, klimatiskt miliö, socialt miliö o. s. v., och naturen i människan, såsom nedärfda dispositioner, det vill i bägge fallen säga naturen såsom utifrån, från den aktuella omgifningen, samtiden, och såsom inifrån, från den embryoniska omgifningen, förfäderna, kommande tillskyndelser.
Sammanställa vi nu och sammandraga, så framstår naturalismen såsom den litterära riktning, hvilken förklarar människan och allt hvad henne är, i karakter, i konflikter, i slutligt öde, genom yttre — i sista instansen yttre — tillskyndelser, medan den däremot icke har blick för, icke vetskap om, utan totalt förbiser den nya organiska knutpunkt, som är individualiteten, personligheten, som icke är omgifningen och icke arfvet, icke del af någondera och icke en blandning af bäggedera, utan ett nytt ämne i det kemiskas liknelse, en ny organisk bildning, ogripbar för sinnena, tanken, vetandet, för allt och alla, utom för den äkta diktaren, — den litterära riktning alltså, som förklarar fenomenen mekaniskt och objektivt i stället för subjektivt och organiskt.