Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D å j a g en g å n g l y c k ö n s k a d e f ö r e s t å n d a - r i n n a n till d e t h a s t i g t u p p b l o m s t r a d e företa- get, s a d e h o n: » J a g tror, a t t j a g h u f v u d s a k - ligen h a r m i n a a l l t j ä m t r e n a b o r d d u k a r och servietter a t t t a c k a för det.
F r å n början fö- r e s a t t e j a g m i g a t t alltid b y t a om b o r d d u k, så s n a r t en fläck fanns p å d e n.
N i k a n t ä n k a er, a t t d e t m å s t e s k e n ä s t a n d a g l i g e n.
M e n d e t l å t e r j a g ej a f s k r ä c k a m i g.
J a g s t ä l l e r m i g hellre själf vid t v ä t t b a l j a n, ä n j a g p å m i t t bord för en e n d a m i d d a g k a n t å l a s å s m u t s i g a d u k a r som m a n ofta får se på restauranter.
D e t a l l t j ä m n t r e n a, glän- s a n d e linnet skaffade m i g s n a r t r y k t e om en ordentlig, d u k t i g v ä r d i n n a, och t a c k v a r e d e t t a r y k t e h a r m i t t företag g å t t f r a m å t m e d stora steg. » H v e m följer d e n n a d a m s e x e m p e l?
Sin egen.
* Marskalkames silfverbröllopsgäfva.
Ar- tisten John Kindborg är för närvarande sysselsatt med att — på beställning af de ännu kvarlefvande svenska, norska och danska marskalkar, hvilka uppvaktade danske kronprinsen Fredrik och svenska prinsessan Lovisa vid deras förmälning — ut- föra vyer af Stockholms samt Haga och Ulriks- dals slott.
De tre, särdeles fint utförda vyerna komma att infattas i eu gemensam praktfull ram, prydd med svenska, norska och danska riks- vapnen.
Idun har redan gått i författning om, att hen- nes läsarinnor i sinom tid skola alldeles särskildt bli delaktiga af » sessans » vackra silfverbröllops- gafva.
* Den äldsla kända sömmerskeräkning har i dessa dagar blifvit funnen på en tegeltafla från ruinerna af templet Nippur i Kaldeen.
Den handlar om leveransen af 92 klädningar och tu- nikor, däraf 14 parfymerade med myrrha, aloe och cassia (ett slags acacia).
Räkningen utskrefs un- gefär 2,800 år före Kristi födelse.
* För fäderneslandet.
1 likhet med hvad som skedde i fjol anordnar äfven i år Allmänna försvarsföreningen en s. k. försakelsevecka till förmån för Sveriges sjöförsvar.
Härför är utsatt veckan 4 — 10 dennes, hvilket vi meddela alla dem till efterrättelse, som i denna form önska offra något på fäderneslandets altare.
Om måndag gifves första gången det nya med stort intresse motsedda programmet: Glucks » Orfeus » och Hummels » Mara ».
Vasateatern bjöd i lördags afton på den högst ovanliga nyheten af en svensk operett, och mot- togs densamma erkänsamt af en talrik publik.
Efter Sardous komedi » Les premiéres armes de Figaro » har Ernst Vallmark utarbetat libretton till » Figaro i slyngelåren », och den i de två se- nare akterna ganska lustiga och på förvecklingar rika handlingen hade lämnat Nils Kjellander väx- lande motiv till en delvis riktigt vacker, alltid liflig och rytmisk musik.
I det hela var den an- märkningsvärdt fri från banaliteter — af vida högre värde än mången utländsk produkt, som gjort framgång.
Fru Castegren var en frisk och liflig Figaro och skötte som alltid den vokala framställningen med fin smak.
Fröken Ekström som Susanna hade en af sina bästa uppgifter och var äfven för röstens vidkommande lyckligt disponerad.
Fru Lindström- Marcellina och fröken TViM^m-Jacotta förtjäna likaså erkännande.
Svagare var afgjordt den manliga
I DU N 1894 uppsättningen.
Med undantag af hr Salnison, som ganska väl genomförde sin Basil, voro de ko- miska figurerna merendels rätt tragiska, både hr Pettersons alkald, hr Rönnblads trädgårdsmästare och hr Gardts doktor Bartholo.
Hr Klinger var Almaviva — och att för honom sjunga tenorpar- tier har allt för länge tillhört det sorglustiga.
Emellertid voro välviljan och bifallet gentemot den svenska operetten lifliga och torde en tid hålla den uppe på programmet.
Johannes Elmblad, vår kände framstående sångare, lär med det snaraste hitväntas för att konsertera.
Musikföreningen gifver om tisdag afton, den 6 dennes, sin trettiosjätte konsert i Musikaliska aka- demiens stora sal, hvarvid uppföres Haydns » Ars- tiderna » under professor Nerudas anförande.
•fl ja.
(Forts.) 6.
Så reste jag till P a r i s och slog mig ned vid boulevard Clichy.
E n del skandinaver, som bodde u p p å t dessa trakter, hade till sin samlingsplats valt en liten r e s t a u r a n t vid boulevarden nära till P l a c e Blan- che.
Vi brukade träffas där till dinern vid sjutiden.
D ä r var E d v a r d A s p med fru — b a r n e t hade de lämnat i svärmors och släktingarnas vård — där voro ett par andra unga svenska målare och ett par finska målarinnor.
Mera tillfälliga gäster voro Sven R i c h e r t — han höll sig eljes till ett kotteri unga fransmän — och en ung norsk författare, som var m a r t y r för sin världsåskådning.
H a n hade skrifvit en serie noveller ur brasserie-lifvet i Quartier latin — » F r i Kierlighed » var bokens titel.
D e n hade blifvit konfiskerad och hade också därför blifvit ganska mycket omtalad.
N u gjorde dess för- fattare j u s t ingenting annat än föraktade män- niskorna, ' slentrede ' omkring på gatorna och talade om att han fann sig ' vammel ' vid hela lifvet.
H a n hade ett rundt, skägglöst, pojkaktigt ansikte med kitslig uppsyn.
H a n hade håret nedstruket i pannan och gick i en konstnärligt luggsliten rock och snedgångna skor.
U t m ä r k t e sig dessutom för sitt omotståndliga begär att vara ' svinsk ', när det var damer närvarande i vår krets, och var ej ' förstådd ' af de mindre genialiska ibland oss.
R i c h e r t tog honom i försvar, han fann norr- mannen vara en snäll pojke och en i grund och botten fin pojke.
H a n hade dessutom den förtjänst ätt ej vara rädd för någonting, och han kände till åtskilliga hörn af staden, som hvarken främlingar eller parisarne själfva hade reda pä eller vågade h a reda på.
I hans sällskap hade Richert varit ute för ett par äfventyr, som hade både ovanlighetens och farans behag.
Mer än en gång hade de nattetid slagit sig ihop med uteliggare i Champs Elysées och gjort dem sällskap, hade blifvit introducerade i spelhus och bandithålor.
En gång hade de med k n a p p nöd k u n n a t rädda sig undan polisen — deras flykt hade gått öfver tak och trädgårdsmurar — då ett dylikt näste blifvit kringrändt och sällskapet fångadt.
Allt dylikt var i Richerts smak, han var inte rädd, han heller, han litade på sina kroppskrafter och på sin goda tur.
H a n hade varit omöjlig att h a i r u m under sina första år här i P a r i s.
H a n s öfversvallande valplynne plägade då taga sig sådana uttryck, som att han för a t t höja stämningen vid en fest tog en fylld vattenkarafin och slog den i väggen eller att han, när man åkte i vagn, slog u t r u t o r n a med a r m b å g a r n a för att få luft — att helt enkelt släppa nod rutorna var inte genialiskt nog — eller att han, som en gång hände, klättrade från sin atelier i sjätte vå- ningen ner till femte våningens balkong för att öfverraska ett p a r engelskor, som bodde där i pension.
Nu hade han likväl kommit öfver detta sta- dium af pojkaktighet.
H a n u p p t r ä d d e ej nu mera storskräflande och öfvermodigt, och det var något friskt och trefligt i hans pojkaktig- het.
H a n var nu en blandning af gamin och pariserartist, klädde sig elegant och hade skaffat sig vänner inom det unga F r a n k r i k e.
Äfven som målare var han obändig och oberäknelig, men talangen var afgjord, det var endast stadga och själfbehärskning som ännu fattades.
H a n var intentionist och syntetist och för- aktade naturstudiet, » den intetsägande verklig- heten » var för banal för honom och hans kotteri.
A s p och R i c h e r t hade inga vidare berörings- punkter.
I Stockholm hade A s p ett p a r år förut varit den enda, som tagit pojken Richerts parti, då alla s k r a t t a d e åt hans våldsamma impressionisttaflor — på den tiden var R i c h e r t med hull och hår impressionist.
A s p hade lyckats sälja ett par af dem, när R i c h e r t var i penningknipa.
N u hade R i c h e r t kommit in bland unga omstörtare i P a r i s, föraktade natur- ligtvis den bourgoiskonst, A s p representerade — liksom han föraktade all konst, som inte var ultramodern och radikal — och hade bör- j a t taga sig en ton, som förargade de äldre och mera sansade.
A s p hade ej kommit rätt i j ä m n v i k t i P a r i s.
H a n kände sig liksom utanför, efterblifven.
H ä r kom han midt in i en febril k a m p om framgång likaväl som om framsteg.
H a n såg mindre af den stora rörelsen, af det ärliga, rastlösa arbetet, af de själfständiga konstnärer- nas sträfvan, som gick oberoende af allt hvad moderiktningar heter, än af begäret att till hvad pris som helst ' vara med ' i främsta ledet bland utvecklingens banerförare.
A t t följa med strömmen, löpa efter hvarje vindkast, följa hvarje modets nyck, tycktes honom vara hufvudupp- giften för de unga.
Temligen isolerad, som han — • liksom flertalet af de unga svenskarne — lefvat här, såg han träden, men fick ingen öfver- blick öfver skogen.
H a n som afskydde allt hvad h u m b u g och skräflande heter, förifrade sig, när det blef tal om dagens konst, och tog de äldre målarne i försvar, fast han själf in- stinktlikt sökte det samma som de bästa bland u n g d o m e n: uttryck för den egna känslan, de egna naturintrycken.
Och h a n e r k ä n d e för sig själf och sade också till mig, att det var h a n s egna misslyckade för- sök, som gjorde honom ond på dem, som hade fanatismens eller tanklöshetens gåfva och som därför hade lättare a t t lyckas än h a n.
Ty här fanns i alla fall en m e r a liffull sträfvan och större möjligheter till utveckling än på någon annan plats.
H a n hade ej k u n n a t arbetat mycket under vintern, ingenting ville lyckas för honom.
H a n hade förirrat sig in i experiment, som alls ej lågo för honom, hade försökt sig på ögonblicks- stämningar, på luftstudium, han som h e m m a sökt först och sist få fram en kraftfull, sund och rättfram karaktär i laudskapen och som aldrig lagt hufvudvikten på deras luftverkan.
Men han var inte den som beklagade sig, och ett ord 71 af deltagande var hvad han minst af allt skulle tåla.
J a g hade nu lärt känna denna inbundna natur, som var allt för ömtålig och allt för skygg för att blotta sig och för att sträcka u t handen efter den medkänsla, han törstade efter.
H a n hörde till dem, som äro dömda att gå en- samma, hörde till de stumma, som längta efter att få tala.
Så anlände Aja Borgström en dag i början af mars, pigg och förtjust ötver att vara i P a r i s igen och få sitta och äta mat i ett näste i Clichy med bullret frän boulevarden utanför fönsterna — • spårvagnarnes trumpet- signaler, k u s k a r n e s hesa » u-up!, » tidningspoj- karnes r o p, de förbigåendes p r a t och s k r a t t.
H o n smittade hela kotteriet med sin munter- het — alla utom E m m a förstås.
E m m a satte alls ej upp något surmulet ansikte eller någon osten- tativt ogillande min, då Aja blef mindre k o r r e k t uppsluppen, och hon skractade med, då vi andra h u r r a d e åt vår nykomne kamrats present till sina landsmän.
Den bestod i en h e r m e t i s k t tillsluten bleckburk med plättar, äkta svenska plättar från Sverige 1 De smakade j u s t ingen- ting, men det var lika roligt.
Men hennes sätt visade, att hon ej kände sig sä h e m m a i sin omgifning, att hon brydde sig om a t t göra sig gällande där, a t t hon visste med sig, att hon inte hörde dit, ej delade de andras intressen.
H o n skulle ej läm- n a t det minsta tomrum efter sig, om hon för- svunnit.
Hon visste det säkert mycket väl, men brydde sig inte om att söka göra sig o m - tyckt.
Allmänna åsikten var också, att hon var en t r å k m å n s och att E d v a r d var att b e - klaga.
E n och annan ansåg kanske också, att de passade för hvarandra, att han var en lika- dan t r å k m å n s som hon.
— Vi slutade allesamman dagen p å Divan J a - ponais, som låg alldeles i n ä r h e t e n.
D e t var ett ställe, som tycktes enkom anordnadt för Aja.
Dit hade hela publiken kommit för att föra oljud, och de u p p t r ä d a n d e tycktes vara anställda endast för att man skulle ha någon att drifva ined.
Den magra för detta tenoren med sina hungriga ögon, den kollossala negres- sen med sina eleganta låter och sitt förtjusta leende med munnen u p p till öronen, gatungen som h ä r m a d e Y v e t t e Guilbert — alla mottogos de pä samma sätt.
P u b l i k e n öfverröstade sångar- ne, applåderade vildt, men skrek » non — assez », när man hotades med dacaponummer.
D ä r var en vild koncert u t e i salongen.
Man slapp helt och hållet att vara ordentlig.
Till och med E d v a r d rycktes med af den allmänna pojkaktigheten r u n d t omkring.
F ö r Aja, som kom direkt från Stockholm, var alltihop nytt och märkvärdigt — några hundra ungdomar af båda könen, som sjöngo, hvisslade, golo och kacklade men som ändå inte drucko mer än en kopp kaffe eller ett glas öl på hela aftonen.
» H ä r ska arbetas utaf bara sjutton! » u t b r a s t hon, när vi kommo u t på P l a c e Blanche.
Mu- siken från Moulin rouge hördes hit ut, och innan vi visste ordet af, dansade vi vals på torget — Aja och E d v a r d i spetsen.
Och som b a k g r u n d för den improviserade baletten stod den röda kvarnen i skarp belysning, och dess röda vingar, fullsatta med små blixtrande elek- triska ljus, s n u r r a d e sitt välkommen till det glada P a r i s.
Aja hade med sig ett par landskap, afsedda för salongen.
E d v a r d hade inte fått något färdigt a t t skicka dit, men sin museitafla från fjolåret hade han fått låna för att utställa
IDUN i P a r i s, l l i c h e r t föraktade ej utsätta sig för en refus skulle hans tafla vara en härskande majoriteten inom salongen och ville — ty naturligtvis styggelse för den juryn.
Aja hade börjat » arbeta af bara sjutton ».
H o n målade modell hos J u l i e n om förmidda- garna och hade anlagt ett stort p o r t r ä t t af E m m a A s p för att ha något a t t göra på efter- middagen.
H o n målade E m m a, sådan hon satt och sydde i E d v a r d s atelier, i dubbel belysning från två fönster, af hvilka det ena släppte in en strimma af middagssolen, som åstadkom en mängd fina och lustiga reflexer i den kalla, grå tonen öfver det hela.
E m m a var en mönstermodell, hon satt stilla och tålig timme efter timme — en drömman- de melankoli skulle hvila öfver henne, sådan hon skulle målas af Aja Borgström, men ännu var hon helt och hållet uttryckslös, ty d e t var de stora färgtonerna och isynnerhet den glada solstrålens lek i den grå atelierdagern, som hufvudsakligen intresserade Aja, och som hon hittills uteslutande ägnat sin u p p m ä r k s a m h e t åt.
Uppgiften var både ny och svår, och det roade henne alltid a t t försöka sig på det omöjliga.
E d v a r d satt framför sitt staffli och kompo- nerade ett dekorativt l a n d s k a p.
J a g träffade dem sällan, hade mina vägar åt annat håll och kom endast då och då till re- stauranten vid boulevard Clichy.
R i c h e r t såg jag ej till, norrmannen grinade sitt öfverlägset ironiska smil, när man frågade efter R i c h e r t, och sade, att han var upptagen af G e r m a i n e.
J a g hade sett henne en gång, denna Ger- maine, en liten modellflicka, som var bara fem- ton år, uppväxt och uppfostrad på atelierer berättade mig själf.
T en familj blefvo två små barn sjuka i difteri.
Dessa barns moder hade en väninna, också hon moder till två små barn, denna väninna kom nu på besök under barnens sjukdom, men vägrades inträde, emedan de sjuka barnens förståndiga moder fruktade, att smitta kunde öf- verföras till väninnans barn.
Men väninnan var envis, gick in en stund och återvände så under vidtagande af alla möjliga försiktighetsmått, men — några timmar därefter voro hennes egna kära små döda i den svåra sjukdomen.
Icke nog här- med.
Nu kom en väninnans släkting för att trösta de förtviflade föräldrarne.
Då denna släkting se- dan for sin väg, tog hon smittan med sig till sitt hem, där fanns också ett litet barn — äfven detta dukade under.
Må nu dettae exmpel, ett ibland många, tala till edert förstockade hjärta.
Exemplen ropa!
I mitt hem voro vi fem syskon, och flere gån- ger lågo vi alla sjuka i de vanliga barnsjukdo- \ et gamla påståendet, att kvinnan ej fått marne, men icke kan jag påminna mig, att min skägg, därför att hon ej skulle kunna tiga mor under dessa tider skickade efter någon vä- under rakningen, har mången gång högeli- ninna ej heller besökte någon.
Hennes tröst och gen förargat mig, och jag har alltid tänkt, att det tillfredsställelse var att själf vårda oss på det om- varit ett elakt skämt af någon Adams son.
Till sörgsfullaste, så att vi snart blefvo friska.
» Språk- min stora sorg och förödmjukelse har jag dock stunder » med någon annan än oss tycktes hon ej nu genom tvänne uppsatser från Iduns läsekrets: hafva behof af.
» Hvem har rätt? » och » Klara har rätt », kommit A.
L. till den öfvertygelsen, att en god del sanning lik- väl måtte finnas i detta påstående.
Min bästa Klara!
Nog tycker jag ändå, att oron och omsorgen för eder lilla sjuka Ester borde hafva bortjagat all längtan efter en » språkstund » med någon väninna.
Behöfde ni litet tröst och upp- muntran, hade ni ej då er man?
Och edra friska Innehållsförteckning.
småttingar se ' n, som » icke visste hvad de skulle fördrifva den myckna ledigheten med » — hade ni Gustaf ra Ängel; af Hj.
(Med porträtt), — Vinter- ej dem att spraka med?
Det skulle hafva varit syn; poem af Hjalmar Söderberg.
— Några ord om kvinnor kvinnoarbete; af Mathilda Lam / let.
— En audiens en förströelse för både er själf och dem.
— Att och hos konung Oscar I I; af — g.
— » Five o ' clock tea »; af Cl.
F. ni kunde begära, att er väninna Anna skulle — Spanska h e m; skildrade för Idun af C.
H. E. R — y, — komma till er, endast för att ni skulle få en » språk- Våra barns tidning.
— För patience-amatörer.
— N y t t för- af Sin egen.
— stund », antyder, att ni antingen är mycket oför- värf; Aja; berättelse af Georg Nordensvan.
(Forts.) — Från Iduns ståndig och obetänksam eller också mycket egoi- l ä s e k r e t s: E x e m p l e n ropa!
stisk och hjärtlös.
Det förra vill jag dock helst tro.
Och ni, Klaras värda meningsfrände — hvad ni heter, vet jag ej — ni som ej fruktar att föra hem smitta till de små i ert eget hem — eder vill jag berätta, hvad en sjuksköterska häromdagen och bland artister, en äkta zigenarunge, en Mignon i modern pariserstil — men en Mig- non, hvars längtan ej går till ett sagoslott bland lager och orange, utan till ett litet ele- gant hus vid P a r c Monceau, med ekipager, lakejer och en diskret kammarjungfru.
(Forts.) &lt;9t F r å n Iduns läsekrets.
•fr Redigeras af Sophie Linge.
Jag fordom i norden så mäktig var, — Historien lärde oss det — Min borg däri äfven ju innehar Betydande rum, som du vet; Den konungar Och drottningar Har hyst som gäster Vid glada fester; Om tala dess murar biott förmådde Du skulle få höra så visst, Att rikdom och prakt där en gång rådde Samt välde och makt först och sist.
I runor sex ses namnet sig dölja, Och gåtor små här nedan nu följa.
Hvad träder i skog och ängduuppå?
Det mannen ju söka bör att sig få.
Hur vägen bör vara som går framåt, Och huru du nämner butikernas ståt.
En liten insekt, som gladt sig svingar I höjden på fina silfvervingar.
Hvad stark och kraftig är godt att äga.
Ett djur, som, enligt hvad många säga, Om natten allenast sig visa plär.
Hvad ju att vara ej mannen klär.
Ett träd man ofta i parker får te.
Hvad var han den gamle tiggare, Som bad om en skärf?
Hur dagen var, Då med den hulda du gick att vandra.
Ku liten ting som, likt många andra, Vid toaletten man nyttja plär.
Hvad stol och soffa till stadga bär.
En prydnad som oftast finns på speglar.
Och farkost — ej den som fortast seglar.
Hvad man icke kan när vindstilla rår, Och hvad man i staden ju höra får Tyvärr allt för mycket.
Nu är det skäl Att sluta, och därför jag säger farväl!
Eilema.
MATTOXTS 4) Hvad vår kompositör säkert var.
5) Musikinstrument.
6) Hvad man ofta får se i London.
Kvadratgåta.
1894 Ungdom, skönhet och behag, Ljus, musik och blommor friska, Glädje i de ungas drag, Läppar, som blott le och hviska, Samt i blicken lefnadslust, Ty mitt första är det just.
Se på ungmön där, hvars kind Glöder såsom en mitt hela.
N:r 33 (556).
» Idnns Modet., månadsuppl.
» Barngarderoben » Fredagen den 19 augusti 1898.
Rl 47.
1fi4fi.
Nordlina.
Utgivningstid: h v a r j e fredag.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje påhörjadt tiotal stafv.
Louise d e la Ramée.
(Ouida).
Det namn, som läses här of van, tillhör en författarinna, hvars signatur är bekant öfver hela världen, men hvars person det endast varit ett fåtal förunnadt att närmare lära känna.
Ett barn af den mest exklusiva samhällsklass, som existerar, den engelska aristokratien, har hon aldrig lämnat den värld, hvari hon blifvit född, och har varit en bland dess mest romantiska uppen- barelser, till dess hon, gäckad på mången illusion, drog sig tillbaka till sin villa i Dantes och Böcklins stad, Florens, där hon lefver i största tillbaka- dragenhet.
I miss de la Kamées hi- storia finnas många rosenröda blad, och hon har säkerligen ej så sällan själf stått modell till sina hjältinnor.
En af våra mest kända skalder har berättat den, som skrifver dessa rader, att, då han en gång för många år sedan såg henne i Trouville, han sällan sett en skönare kvinna än Pucks författarinna, där hon ilade fram, dristigt körande sin four-in-band m e d cigaret- ten mellan läpparne och piskan i handen.
Hon var ej gammal, då signaturen Ouida började sy- nas på en och annan kortare novell.
Man har mycket und- rat, huru denna signatur kom- mit till — saken är dock enklare än man tror.
Hon har nämligen helt enkelt för- enat den andra, tredje och fjärde bokstafven i sitt för- namn med första bokstafven i de och den andra i la — och den stora gåtan är löst.
Hennes arbeten sönderfalla i tvänne vidt skilda grupper: sådana, i hvilka hon skildrar societetslif vet, och konstnärsromanerna.
Bland de mest bemärkta af de förra äro Strathmore, Under two flags, Moths, Wanda, Lady Hilda och Chandos.
Bland de senare Ariadne, hennes kanske förnämsta arbete, vidare Puck, Tricotrin, Pascarel, Signa och om man så vill T w o little wooden shoes.
Hvad nu Ariadne beträf- far, vill jag stanna några ögonblick vid den, alldenstund den kan sägas vara exponen- ten af Ouidas snille — att hon har snille försäkras oss med rörande trovärdighet af hennes varma beundrarinna, lilla miss Mary Corelli.
Liksom Axel Klinckow- ströms mästerliga Svipdag Egilssons saga endast är fullt njutbar för dem, som stude- rat den nordiska mytologien, så är Ariadne endast skrifven för den klassiskt bildade.
För den stora allmänheten torde denna underbara bok.
denna passionerade lofsång till an- tiken, till E o m, till konsten, förlora sitt hufvudsakliga in- tresse.
Ariadne själf, denna sällsamma flicka utan mot- stycke vare sig i lif vet eller i litteraturen, som vandrar till de sju kullarnes stad i tanke att finna den likadan som på Vergilii tid, är en karaktär, så vidt skild från nutidens unga damer som Jan van Beers från Apelles eller Herman Bang från Seneca.
— Dock tror j a g e j, att man bör be- klaga sig häröfver, ty det
IDUN 258 Må du i goda dagar De onda ej förglömma, Och till de onda må du De godas minne gömma.
torde vara mycket tvifvelaktigt, om världen skulle vara gladare och bättre, ifall de verk- ligen liknade henne.
De öfriga i denna ro- man, eller kanske rättare sagdt i detta sorgespel, uppträdande personerna tillhöra äfven med sin smak och sitt skaplynne en svunnen tid, ehuru de lefva i denna.
Filo- sofen Crispinus, den store Maryx och skur- ken Hilarion äro alla gengångare från an- tikens Eom.
Jag tror bestämdt, att det ej skulle skada dem af Sveriges vetgiriga döttrar, som ägna sig åt klassiska språk, om de på lediga stunder toge itu m e d Ariadne.
Kanske dess originella författarinnas enthusiasm för, » de gamle » äfven i någon mån skulle kunna smitta dem, så att de i ännu högre grad, än nu är fallet, njöto af den odödliga man- tuanarens stolta hexametrar eller vännen Horatii ömsom glada, ömsom sorgsna oden.
Innan jag lämnar Ariadne, måste jag citera en sida ur den, måhända den märk- ligaste Ouida skrifvit, på samma gång den innehåller den vackraste hyllning, som äg- nats Avons svan.
» Kan ni läsa Shakespeare?
Ni anser Dante vara större; naturligtvis gör ni det, då ni är italienare.
Men däri har ni orätt.
Dante går aldrig utom sin egen begränsade värld, han fyller det stora, tomma härefter med sitt personliga hat och förakt.