Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer måtte antingen till denna stambanas byggande, ifrån den af Kongl. Majit föreslagna norra stambanan, till Upsala öster om Sigtuna-fjärden, af det för norra stambanan äskade anslaget, anvisa ett belopp af 1,600,000 Ridr, motsvarande kostnaden för bibanan Örsundsbro—Upsala, med rättighet för Kongl. Majit, att om så skäligt pröfvas, af det för norra stambanan återstående anslaget, 4/250,000 Ridr, använda högst 1,500,000 Ridr för att fullborda banan till Upsala öster om Sigtuna-fjärden; eller att till enskildt bolag såsom lån erbjuda, den till bibanan Örsunds-bro— Upsala äskade summa 1,600,000 Ridr, och, på de billigaste vilkor Rikets Ständer kunna medgifva, — med förpligtelse, att bolaget öfvertager en jernvägs byggande, ifrån den punkt på norra stambanan, som nämnde Herrar Stats-råder föreslagit — till Upsala.
Hermelin. tiih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 70 554 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
W:o 220.
Af Herr Gusfaf Hsiiiri(z, angående tillägg till ib Kap.
Rättegångs-Balken i fråga om fullmägtigslcap.
Det finnes förhållanden, hvars rättsenlighet och behöflighet äro af hvar man så insedda, att alla skäl för deras åvägabringande befinnas obehöfliga.
Såsom ett sådant kan anses, jag är derom fullt öfvertygad, åtgärden att från våra domstolars skrank småningom bortvisa, de sig derstädes, till men för både lagskipningens och rättvisans behöriga gång, ofta såsom sakförare inställande s. k. bränvins-advokaterna; personer ofta utan allt samvete, fala för korruption af all möjlig beskaffenhet, lagvrängare ex professo och inledare af orättmätiga rättegångar.
De finnas i alla våra landsändar, under alla möjliga konvoluter.
Det är för sagda, vigtiga ändamåls vinnande, som jag såsom egen motion får upptaga Lag-Utskottets vid sistlidne riksdag i Betänkandet, N:o 71, gjorda förslag.
Visserligen vet jag, mot hvilken liga jag härigenom drager i härnad, men jag har aldrig hyst betänkligheter, kommer ej heller att någonsin sådana hysa, vid framträdandet för hvad jag anser rätt och sannt vara.
Jag föreslår således, att i afvaktandet på bildandet af en sådan sakförare-korps, som i andra civiliserade stater finnas, Rikets Ständer måtte för sin del besluta en så lydande författning: »Såsom tillägg till hvad lagen i 15 Kapitlet Rättegångs-Balken angående »laga fullmägtig innehåller, samt med upphäfvande af det i 3 § af samma »Kapitel stadgade förbud för Öfver-rätts betjent, som årlig lön njuter, att »låta bruka sig till fullmägtig, eller vid någon Under-rätt, som derunder »lyder, förordnas som följer: »Vid hvarje allmän domstol skola minst två skicklige män förordnade »vara att som fullmägtige de parter tillhandagå, som dem anlita.
Dessa »allmänna fullmägtige skola nämnas, vid Hof-rätt och Under-rätt af Hof»rätten, och vid Högsta Domstolen af Konungens Nedre Justitie-revision.» Stockholm den 30 November 1862. G. M.
Stjernsvärd.
Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862, N:o 22t. 555 H:o 221.
Al Herr <l’Orcliimont, Carl »Polian Ferilinand, angående pension åt framlidne Kyrkoherden Sven Petter Ågrens enka, Christina Ågren.
År 1860 atled Kyrkoherden i Tillinge och Svinnegarns församlingar af Upsala stift, Professorn m. m.
Sven Petter Agren i en ålder af 74 år.
Af dessa 74 år hade han tillbragt nära hälften vid Kongl.
Krigs-akademien som lärare i lefvande språk, historia och geografi.
Jag är förvissad att mången här närvarande med vördnad och tacksamhet återkallar i sitt minne den outtröttlige, nitiske och varmhjertade läraren.
1825 kallad till ledamot i den Kommitté, som granskade rikets Uppfostringsverk, har han verksamt bidragit till genomförandet af nyare tiders skolsystem, och var den förste, som tillämpade detsamma, i det han genomdref införandet af vexelundervisningeu och friflyttningen vid Krigs-akademien.
Ågrens arbeten för geografiens studier, genom den s. k. konstruktions-beskrifningen, till ernående af en lefvande bildföreställning, äro allmänt kända.
De, som närmare kände denne så förtjenstfulle man, veta att han samtidigt arbetade på en allmän uppfostringslära, ett arbete, hvars fullbordande afbröts af den långvariga sjukdom, som slutade med döden.
Gift och fader till 5 barn, hade han i likhet med de liesta, som egnat sig åt lärarens tunga och föga uppmuntrande kall, oupphörligen dragits med ekonomiska bekymmer; och jag kan väl säga att det mesta af hans inkomster såsom kyrkoherde i Tillinge åtgått till gäldande af de skulder han medfört från Krigs-akademien, der, som bekant, lärarelönerna länge voro små och otillräckliga.
Ågrens efterlemnade enka eger intet att lefva af, och hennes belägenhet är så mycket mer behjertansvärd, som lion, vid 66 år, har utom sig sjelf att försörja, tre läder- och moderlösa dotterbarn, af hvilka det äldsta är 6 och det yngsta 3 år gammalt.
Det är med anledning af dessa ömmande omständigheter, och jemväl med fästadt afseende vid det stora gagn Professor Sven Ågren i lifstiden gjort sitt fädernesland, under en långvarig och rastlös lärarebana, som jag vördsamt vågar föreslå, 556 Motioner hos Itidderskapet och Adeln 1802.
N:o 222. att en årlig lilstidspension af 800 R:dr R:mt måtte varda hans ålderstigna enka, Fru Christina Ågren, tilldelad.
Stockholm den 30 November 1862. F. d'Orchimont. mo 222.
Af Herr voin HÅ oell* Mils Samuel* angående en underdånig anhållan hos Kongl. Maj:t örn utarbetande af ett fullständigt förslag till Domares aflöning m. m.
Den 3 December 1856 yttrades af mig till Ridderskapet och Adelns protokoll: »Den enskilde representanten (Tom. 2 pag. 150 införes) — — — kraftigare och skickligare händer.»
Jag tillät mig då och har sedan tillåtit mig att väcka förslag angående flere af de här ofvan nämnda ämnen.
Det af Kongl. Maj:t förut tvänne gånger för Rikets Ständer framlagda förslag till ny strafflag, hvars antagande jag 1856 vågade, såsom enskild motionär, påyrka, är nu af Kongl. Maj:t för 3:dje gången förelagdt Rikets Ständer.
Man hyser hopp att det motstånd omsider kan besegras, hvilket föranledt att ett, hufvudsakligen af Svenske män utarbetadt och efter Svenska förhållanden lämpadt, förslag ännu icke är antaget i Sverige, fastän det öfver SO år varit gällande i Norrige.
Det torde väl ock vara att förmoda att nästa riksdag
Rätlegångs-ordningen i sin helhet för Rikets Ständer framlägges.
Men dermed sammanhänger domstols-organisationen.
Straxt efter det Stats-Rådet den 16
Maj 1840 erhållit förändrad form, fattades den 3 Juli s. å. ett nådigt beslut angående förslag till domstols-organisationen.
Efter fleråriga arbeten härmed och sedan åtskilliga vederbörande samt kommitterade i hvarje län blifvit öfver de i Justitie-departementet uppgjorda förslag hörda, afgaf den 17 Februari 1847 Justitie-Statsministern till Kongl. Maj:t underdånigt »Memorial med revideradt förslag till reglering af rikets läns-, härads- och stadsfängelser samt af domsagorna.»
N:o 222. 557 Enligt hvad Justitie-Statsministern uppgifver, hade af länens utsedda kommitterade »på de liesta ställen sjelfva hufvudplanen för nämnda reglering blifvit biträdd eller lemnad utan anmärkning.»
Det är möjligt att jag är partisk då jag bedömer nämnda reviderade förslag.
Jag deltog uti uppgörande af de förslag, som lågo till grund för detsamma och hade på nådig befallning utarbetat den promemoria, som vid 1840 års riksdag öfverlemnades till Stals-Utskottet, för att visa huru man här kunde tillämpa de af en hög Författare angående fängelserelormen uti ett tryckt arbete framställda åsigter, hvilket arbete man väl får tillskrifva den värma, hvarmed Rikets Ständer då omfattade denna reform och de frikostiga anslag, de lemnade icke blott till läns-, utan ock till stadsoch häradshäkten.
Det är kanske till följd af denna partiskhet, till följd af min envishet att icke vilja eller kunna öfvergifva en gång efter moget öfvervägande fattad öfvertygelse, som jag, ännu fasthållande samma åsigter som år 1840, anser för en olycka att, efter det ombyte, som den 10 April 1848 skedde inom Konungens rådkammare, hela planen blifvit öfvergifven samt domsagorna ordnade, stads- och häradshäkten byggda, utan att, så vidt mig är bekant, någon annan plan i stället blifvit uppgjord eller följd.
Förklaringsgrunden torde dock vara temligen gifven.
Efter år 1848 inträffade allestädes och äfven bland Svea Rikes Höglolliga Ständer en sådan förändring i tänkesättet, en sådan rädsla för alla mera genomgripande reformer, att åtminstone till den 13 Juli 1853, då tillbakagåendet här firade sin största seger och Kongl. Maj:t, på grund, af Rikets Ständers underdåniga framställningar, lemnade bifall till inskränkningar uti den personliga friheten och uti rättigheten till jordafsöndring, det icke kunde väntas, att någon större reform skulle företagas och en sådan är en ny domstols-organisation.
Ett annat förhållande har sedermera inträdt.
Man har nu återkommit i farten med reformerna.
Det är nu lycka om icke äfven det, som kanske endast bör göras småningom, försökes i ett språng.
Hvad som för 20 år sedan af både Rikets Ständer, Konungens rådgifvare och orternas deputerade pröfvades godt, torde i alla händelser nu kunna finnas moget att åter till pröfning upptagas.
Men efter allt hvad som under tiden förelupit, är väl lämpligast att Representationen först uttalar sina åsigter.
Utan stöd af en opinionsyttring från Ständerna, lärer det väl med rätta anses betänkligt att t. ex. förändra den ny ligen skedda domsago-regleringen.
Af dessa och många andra skäl, dem jag nu icke tror mig behöfva upprepa, men hvilka jag är beredd att Utskottet eller Ståndet meddela, vågar jag nu hem ställa, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla:
Att vid nästa riksdag måtte för Rikets Ständer framläggas fullständigt förslag till aflöning för alla Domare, grundadt derpå att olla sportler för Domare upphöra. 558 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
Att Kongl. Maj:t emellertid täcktes vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom hinder för tillämpning af ett dylikt aflöningssätt i möjligaste måtto undanrödjas; Att Kongl. Maj:t vid nästa riksdag jemväl täcktes för Rikets Ständer framlägga förslag till de beslut, deruti Rikets Ständers vidare medverkan erfordras för en sådan reglering i afseende å domstolar, tingshus samt stadsoch häradshäkten, som förutsättes uti de af Lagberedningen uppgjorda förslag till Rättegångs-Balk och dervid i möjligaste måtto afses, att hvarje domsaga med undantag för norra och nordvestra delarna af riket får blott ett tingställe, der häkte finnes och ransakning angående häktad person utan uppskof kan ske, der arkivet finnes samladt på ett ställe, så att gravationsbevis och andra för rättssökande angelägna handlingar skyndsamt kunna utlemnas, och nödig kontroll angående det skick, hvaruti handlingarne befinnas, när som helst kan af vederbörande utöfvas: samt att Kongl. Majit emellertid täcktes, för tillvägabringandet af en reglering i nämnde syftning, vidtaga alla de åtgärder, dertill Rikets Ständers medverkan grundlagsenligt finnes icke vara af nöden.
Stockholm den 30 November 1862. N. S. von Koch.
HJ:o 223.
Af Herr von lioel». Wils Samuel^ angående en underdånig anhållan hos Kongl. Maj.t om uppgörande af en fullständig plan för ordnandet af rdcets allmänna uppfostringsverk.
Redan vid 1823 års riksdag började man egna allvarlig uppmärksamhet åt bristerna uti våra äldre undervisnings-anstalter och deri 21 December 1825 tillsattes en kommitté, bestående af 23 personer valda bland de yppersta inom snillets, vetandets och embetsmanna-erfarenhetens områden, män, sådana som Geijer, Tegnér, Wallni och Agardh, Berzelius, Hans Järta och Per von Afzelius, Wingård, Lefrén, och Agren, för att, under ledning af Throuföljaren, «r ett sammanhang granska tillståndet Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 223. 559 af Rikets allmänna uppfostringsverk och att dervid i underdånighet föreslå de för bättringar, som kunde anses behöfliga.» Kommittéer) afgaf sitt underdåniga betänkande den 20 December 1828.
Men meningarne voro splittrade.
Sexton ledamöter af 23 antecknade sig såsom reservanter.
Betänkandet kunde derföre icke utöfva den omedelbara verkan, som af en större enighet sannolikt skulle följt.
Det väsentliga praktiska resultatet var knappast annat än inrättandet af «Nya Elementarskolan» i Stockholm, såsom en försöks-anstalt för de nya åsigternas tillämpande.
Men den medelbara följden af nämnde kommittées arbeten har varit omätlig.
De stora frågor, man då icke lyckades att lösa, ock hvilka då väl knappast voro mogna att lösa, behandlades dock så, att derifrån sannolikt mest är att härleda det intresse för uppfostrings-väsendet, hvaraf hela allmänheten nu lyckligtvis är lifvad.
Striden angående nya åsigter föres oftast till en början på de dunkla aningarnas, på fantasiens och poesiens områden.
Erithusiasterna ock poeterna äro icke så öfverllödiga till och med pä det rent paktiska fältet, som man stundom torde antaga.
De äro väl äfven derföre värda sitt rikliga bröd af oss materiens trälar, fastän vi icke nu vilja gifva dem biskopsstift.
De måste vanligen öppna öronen på folket, innan det lyssnar till den tråkiga prosans, till det torra sunda förnuftets, till den praktiska statsmannens röst.
Uppfostringsfrågan har genomgått sitt första skede; vår tids största snillen del— togo i den jättarnes strid, som derom blifvit förd.
Detta slägte är utdödt.
Ingen är mera berättigad att uttala sitt «arceo», om ock många af de gamla drabanterna lätt utsäga sitt «odi».
Detta hindrar dock icke nu «profanum vulgus» att träda inom skrankorna, och jag, betraktande mig som en af hopen, har i dag vågat taga till orda i det högvig tiga ämnet.
Alla eller nästan alla de större frågor, som omtvistades 1828, äro ännu omtvistade.
Sannolikt torde väl majoriteten fattat sin tanke, men rösterna äro icke räknade och minoriteten torde icke vara så talrik, som den är hugljudd.
Emellertid lärer, innan allmänna tänkesättet uttalat sin dom, ingen sammanhängande plan kunna uppgöras för ordnandet af Sveriges uppfostringsverk.
Uppskof härmed kan förorsaka betydlig olägenhet och skada.
Den stora välvilja båda Statsmagterna nu visa för bildningens befrämjande kan, ja, har troligen redan blifvit begagnad så, att man, när planen en gång är affattad, skall finna, att betydliga skattebidrag blifvit om icke bortslösade, dock undanryckta vida angelägnare ändamål, åt hvilka man kanske icke vill gifva något, om man tycker sig hafva gifvit nog åt 8:de Hufvudtiteln, isynnerhet ifall man engång börjar tycka att skörden icke motsvarar det dyrbara utsädet.
Det är för att få en sådan plan för rikets allmänna uppfostringsverk uppgjord eller åtminstone erhålla en ledning för dess uppgörande, genom af representationen och dess i ämnet mest bevandrade män uttalade omdömen, som jag i dag, under 560 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 223. motionstidens ellofte timma, sammanskrifva dessa rader, hvars syfte torde ursägta deras form.
I gårdagens plenum fick jag någon förhoppning, att man åt alla de mångartade framställningar, som äfven vid denna riksdag skett angående uppfostringsverket, vill egna någon mera uppmärksamhet, än som kan ske uti ett Utskott, upptaget af många de mest olikartade frågors behandling.
Det är under förutsättning att Rikets Ständer besluta tillsätta ett särskildt Utskott, som jag, ingalunda egande den förmätenheten att sjelf vilja nu uttala ens mitt eget sista ord angående alia de frågor, jag här nedan ämnar vidröra, utan mest för att erhålla, isynnerhet vid anslags beviljande, nödig ledning för mig och andra representanter genom de mera sakkunniga, dem jag förmodar blifva i Utskottet insatta, jemte de mundtliga och skriftliga upplysningar särskildta Utskottet icke lärer underlåta att sig förskaffa, ödmjukt vill framställa det förslag: att Rikets
Ständer behagade besluta genom underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla att, nästa riksdag, för Rikets Ständer måtte framläggas en plan för ordnandet i ett sammanhang af Rikets allmänna uppfostringsverk, jemte nådigt förslag å de förändringar, som deruti kunna anses behöfliga; att Rikets Ständer dervid tillika uttala såsom sin underdåniga tanke, att nämnde plan jemte det den stödjer sig å de allmänna grunder, derom Rikets Ständer efter af särskildta Utskottet afgifna yttranden under riksdagen kunna öfverenskomma, och hvilka grunder böra i den underdåniga skrifvelse!) angifvas, tillika borde innefatta bestämmelser till ledning vid besvarande af följande, förmodligen nu till afgörande färdiga frågor nemligen:
Hvilken del af uppfostran kan och bör lemnäs endast af familjen; vid hvilken del måste kommunen eller Staten biträda ?
Om för gossar behöfvas småbarnssalar, folkskolor, elementarskolor, uni versiteter och tillämpningsskolor af alla slag, hvilka bildnings—anstalter böra finnas för flickor?
Huru bör kostnaden fördelas emellan Staten och kommunen för uppfostringsanstalterna och hvilka bidrag dertill böra lemnäs af eleverna?
Huru skall den största tillgång beredas af skickliga och framför allt sedliga lärare, med de uppoffringar man derföre kan göra och i hvad mån kunna qvinnornas biträde härvid påräknas för de mindre gossarnes och flickornas bildning, samt den indeldla armeéns befäl anlitas för de äldre gossarnes undervisning, jemte dessas fysiska utveckling och beredande till fullgörande af sin pligt såsom fosterlandets försvarare?
Gifva de nuvande skolorna grundade anledningar till klagan öfver s. k. «mångläseri» Motioner hos Ridderskapel och Adeln 1862.
561 «mångläseri« och deraf följande ytlighet, öfveransträngning och sjuklighet?
Om så är, hvilka äro botemedlen?
Ar det behöfligt att inrätta ett universitet i hufvudstaden ?
Bör sålunda vid universiteten icke blott den allmänna humanistiska bildningen fullbordas och t.
ex. vissa prof å sådan bildning afläggas af dem, som erna blifva Statens tjenare, såsom prester, läkare, domare, administratörer, ingeniörer, militärer, utan ock specialkunskaperna för alla eller några af dessa särskilde tjenstekandidater inhemtas uti universitetsstäderna?
Stockholm den 50 November 1862. N. S. von Koch. W:o S24.
Af Herr Olivecrona^ låimtj angående anvisande af medel för att bereda qvinnor kostnadsfri undervisning vid Kongl. Akademien för de fria konsterna.
Mer än en gång har man försport en klagan deröfver, att lärosalarne i den Kongl. Akademien för de fria konsterna äro tillslutna för qvinliga elever och detta, oaktadt 1 § af Kongl.
Maj:ts nådiga Stadga af den 20 Maj 1846 tydligen säger: »att denna Akademi har till bestämmelse, att dels med omsorg leda och främja målare-, bildhuggare-, byggnads- och de öfriga bildande konsternas utveckling och fortgång i Sverige, så att en allmännare smak och insigt i dessa konster må spridas, dels förestå och besörja den offentliga undervisningen deruti, så att ej blott skickliga konstnärer må danas, men äfven konstfärdighet utbredas till de yrken och näringsgrenar, i hvilka konsten förädlande ingriper.» 1 dessa stadgar finner man ej heller något, som antyder, att qvinnor med erkända konstnärs-anlag, som visa sig kunna uppfylla de fordringar, hvilka äro bestämda såsom vilkor för inträde i Akademiens olika klas— ttih. tilt R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Samt. 1 Afd. 71 562 Motioner hos Itiddersfcapet och Adeln 1862.
N:o 224. ser, böra uteslutas från åtnjutande af de förmåner, denna stiftelse erbjuder åt konstens idkare.
Då Akademiens syftemål sålunda är danandet af skicklige konstnärer genom att befrämja utbildandet af de lyckliga anlag, som naturen förlänat åtskilliga individer, — då uti dess stadgar ej finnes något förbud mot qvinliga elevers tillträde till lärosalarna — då vi ega mer än ett bevis derpå, att äfven den Svenska qvinnan, alla hinder oaktadt, kan förvärfva en ej obetydlig konstnärsskicklighet, kan uppträda såsom sjelfständigt skapande konstnär, hvarpå såsom bevis blott behöfver nämnas, att bland National-musei samlingar blifvit inköpt en tafla, utgången från en Svensk målarinnas atelier, — framkallas ovilkorligen den frågan: »hvarföre skall man längre förneka den med anlag och kärlek för konsten begåfvade qvinnan den kostnadsfria undei'Visning, som hon såsom
Svensk medborgarinna bör kunna förvänta af den på Svenska folkets bekostnad underhållna Kongl. Akademien för de fria konsterna?»
Och denna fråga bör ej till de frågor, som vidare kunna undanskjutas obesvarade.
Visserligen har det blifvit anfördt, såsom hinder för qvinliga elevers emottagande vid ifrågavarande konstskola, dels bristande utrymme, dels ock nödvändigheten af en föregående förändrad undervisnings-ordmng, hvilken sednare ej skulle kunna verkställas utan mera medel, än de, som för närvarande stå till Akademiens förfogande.
Jag erkänner villigt, att bristande utrymme är ett vigtigt hinder; men jag inser ej, att de manliga eleverna ega någon i stadgarne, utan allena af gammalt bruk, sanktionerad företrädesrätt till förenämnda kostnadsfria undervisning.
Hindret torde dock lätteligen kunna undanrödjas, om undervisningen anordnas på sådant sätt, att de manliga och de qvinliga eleverna, hvar för sig, undervisas på olika tider.
Så tillgår vid Svenska Slöjdföreningens skola, der ett ganska betydande antal qvinliga elever njuta undervisning, och har visat sig fullkomligt ändamålsenligt.
Men då lärarné vid Kongl. Akademien för de fria konsterna, genom skyldigheten att på särskilda tider undervisa qvinnor, som anmäla sig såsom elever, skulle påläggas en betydligt förökad undervisningsskyldighet, fordrar billigheten att de också erhålla förökade löneförmåner.
Vill man sjelfva saken, måste man ock vilja de för sakens ernående oundgängliga medel.
Jag känner mig också förvissad, att den Svenska konstnärinnan ej förgäfves skall vädja till rättskänslan hos nationens nu församlade Ombud, då hon söker ett kostnadsfritt tillträde till konstens lärosalar, söker delaktighet i de förmåner, hvilka länge kommit de manliga konstnärerna allena tillgodo.
Vi kunna med skäl känna en glad tillfredsställelse öfver de landsmaninnors framsteg, hvilka bidragit att äfven i främmande land göra den Svenska målarekonsten känd och värderad; må vi derföre ej utsätta oss för förebråelsen, att vägra skyldig uppmuntran åt anlag, hvilka, rätt utvecklade och ledda, kunna frambringa konstnärer, som måhända skola blifva en prydnad, en heder för fäderneslandet.
Om jag trodde mig behöfva citera exempel från utlandet för att väcka ett lif - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
563 ligare intresse för den sak, hvars förespråkare jag är, skulle jag kunna nämna, att i Paris finnes en särskild Akademi för quinliga konstnärers undervisning, och att qvinliga elever alltid tillåtas deltaga i priställingen vid 1’Academie Impériale.
Afven The Royal Academy i London, hvarifrån qvinnor länge varit utestängda, har sedan år 1860 för dem öppnat sina lärosalar, sedan den bästa teckning, som detta år inlem nats för erhållande af en elev-plats, befunnits vara gjord af qvinlig hand.
Jag vågar derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer behagade besluta, dels en underdånig anhållan hos Kongl. Majit, att sådana åtgärder måtte vidtagas, hvarigenom åt qvinnor kunde beredas kostnadsfri undervisning vid Kongl. Akademien för de fria konsterna samt åtnjutande af de förmåner, som dermed äro, enligt Stadgarna för denna Akademi, förenade, dels bevilja ett årligt anslag af 4,000 R:dr R:mt, att af Kongl.
Stockholm den 50 November 1862. K. Olivecrona. -51 »iiiulnr, LMs-iinlii/afl 'Sif mO HT;o 335.
Af Herr Knut; angående akademiers, vetenskapliga samfunds, allmänna undervisningsverks och barmherlighets-inrättningars befrielse från bevillning för dem tillhöriga fastigheter å landet.
Uti nu gällande Bevillnings-förordning § 2 uppställes såsom regel, att »för all inom riket belägen fast egendom — med undantag af Statens — erlägges af egaren bevillning efter fastighetens uppskattade värde;» men att »från utgörande af be villning befrias menigheter, akademier» m. fl. för dem tillhöriga byggnader, så framt dessa i hyror eller på annat sätt icke lemna egaren någon inkomst.
Då nu Kongl. Universitetet i Upsala eger betydande fastigheter på landet, för hvilka förut aldrig erlagts någon bevillning, skalf tillämpningen af denna § för universitetet medföra en 564 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862, N:o 226. högst kännbar minskning i de för universitetets behof beräknade inkomster.
Följden häraf mäste blifva den, att om