Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det gäller icke blott lekamligt, utan äfven ett andligt lif, och båda behöfva ans och näring för att ej förfaras.
Också borde barnens värld, så långt möj- ligt är, vara fridlyst mark.
V i äldre borde göra, hvad på oss ankommer, för att därifrån utestänga, allt, som kunde besudla barnahjär- tat, grumla barnasinnet.
Barnaåldern är mot- taglig för intryck, barnaörat och barnaögat uppfatta snabbt.
Må vi besinna detta och vara på vår vakt.
Vår frälsare uttalade j u ett ve öfver dem, som förarga en af dessa små, och vi borde väl då i barnens närhet känna 03S stå på heligt rum, så att säga draga våra skor af fötterna.
D e skulle då, dessa små, skonas för mycket, som de nu, ofta till obotlig skada, få höra och se.
Huru ofta få de ej från de äldres läppar t. ex. höra skämt, som icke höfves.
Ja, hvem förmår väl uppräkna allt, hvad små barnaöron få höra under samkvämen, så inom som utom föräldrahemmet.
Ett mycket vanligt för att ej säga ett stående skämtämne inom många kretsar är äktenskapet eller rättare dess föregångerska trolofningen.
Det är alltid svårt att höra det heliga neddragas till ett föremål för skämt och löje; det blir rent af upprörande, när barn finnas med i kretsen.
Ja, det går icke
sällan ända därhän, att de små själfva göras till föremål för det tanklösa skämtet och få heta » fästman och fästmö ».
Man känner sig manad att tillropa dessa besinningslösa pladd- rare ett: respekt för barnaåldern!
Kunna väl de barn, som uppväxa under sådana förhållanden, få vördnad för något, som behandlas på detta vanvördiga sätt?
Kan man ej snarare frukta, att giftet skall så småningom tränga från örat till hjärtat, och att de således skola för hela lifvet taga denna fråga lätt, taga henne som en leksak blott.
Och om de en dag själfva komma att stå inför vakt af make eller maka, kan man ju med skäl befara, att de äfven taga det steget lätt och skämtsamt, som dock är ett af de betydelsefullaste i lifvet.
Så ingås många äktenskap, minst sagdt, obetänksamt och blifva oftast också därefter.
Och kan man egentligen vänta någon verklig lycka i en förening af en så ytlig art, af ett förbund, som kanske knutits utan en enda bönesuck till Gud om hjälp och ledning vid det viktiga valet?
Och dock behöfde väl detta företag, om något, att blifva ämne för bön.
Men ej blott barnaörat, äfven barnaögat behöfver skyddas mot orena intryck.
Finge barnets blickar t. ex. från början mötas af flärdlös enkelhet, är jag öfvertygad, att vår värld skulle få ett betydligt mindre antal fiärdfulla människor, än nu blir fallet.
Detta ligger dock ej inom möjlighetens gränser i en tid, då flärdlös enkelhet hör till de sällsynta undantagen och barnet vid så godt som hvarje steg mötes af lyx och öfverdåd i alla skep- nader.
Ä r o de små ej själfva mycket ofta utstyrda som modédockor, en vemodig syn för hvarje kännande och reflekterande män- niska?
Behöfver då verkligen barnet all denna grannlåt för att blifva en älsklig företeelse?
Ä r ej dess oskuld en fullgod prydnad, som gör hvarje annan öfverflödig?
Dessutom dröjer det ej länge, innan bjäfset blir till skada.
Snart nog börjar lillan finna behag i sina spetsar, band och puffar, och så börjar fåfängans säde att skjuta ned sina första rottrådar i det stackars lilla barnahjärtat.
Hon börjar jämföra sin fina dräkt med små jämnårigas tarfiigare utstyrsel, och så är egen- kärleken väckt; hon känner sig angenämt be- rörd af sina leksystrars beundran, och så är vägen banad för smickrets försåt.
Snart, kanske långt innan barnaålderns gräns är hunnen, har måhända af det oskuldsfulla, omedvetna barnet blifvit en behagsjuk ung dam, som på ytlighet och flärd öder sina bästa krafter och så förkväfver gåfvor, hvilka, rätt utvecklade, kunnat blifva till rik välsig- nelse.
En flärdfull och ytlig kvinna är oftast en mycket själfvisk varelse med hjärtat så uppfylldt af det egna jaget, att föga rum finnes för någon eller något utom henne.
Huru trång blir ej en sådan kvinnas syn- krets, huru svårt för henne att höja sig öfver dessa ömkliga småting, dessa toalettintressen, som med tusen trådar fjättra hennes ande vid stoftet.
Om en moder besinnade allt detta, skulle hon väl ej hafva hjärta att, så att säga, lägga snaran för sitt barns fot, föra giftbägarn till dess läppar.
Nej, har modern — ty det är ju egentligen hon, som gifver hemmet dess prägel — • rätt blick för sina barns väl, be- mödar hon sig tvärtom att låta enkelhet, som trifves väl tillsammans med god smak, blifva förhärskande inom hemmet i ett och allt, så- ledes äfven i hennes och barnens klädedräkt.
Hon skall därigenom gifva sina barn ett värn emot många frestelser, för hvilka de eljes lätt kunde blifva offer.
Visserligen lyckas icke modern alltid i sina sträfvanden att rena de ungas smak, men nog öfvar hemmets ex- empel i allmänhet ett bestämmande inflytande på barnen och kan således blifva dem en skyddande motvikt mot skadliga inflytanden utifrån.
Men äro då våra hem alltid lämpliga plant- skolor för det uppväxande släktet?
Ä r den andliga lifsluften inom dem i allmänhet så beskaffad, att evighetsbrodden i barnahjärtat däraf starkes och befordras, eller är hon ofta måhända snarare ägnad att förkväfva den- samma?
Taga våra mödrar i allmänhet sitt dyra, jag skulle vilja säga heliga kall med det allvar, som frågans omåttliga vikt kräf- ver?
Tyvärr behöfver man ej blicka vida om- kring för att inse, det mycket i dessa stycken återstår att önska.
Långt ifrån alla hem äro, hvad de borde och kunde vara.
Allt för många mödrar öfverlämna åt tjänarinnan den omedelbara vården om de späda små och nöja sig med en blott inspekterande ställning in- om barnkammaren, såvida nämligen de ej af- skudda sig äfven denna plikt såsom allt för besvärlig.
Detta öfverlämnande är tyvärr nu- mera så vanligt, att det nästan betraktas som ett hälft underverk, om en mor ur de bildade klasserna med egen hand t. ex. ombesörjer sitt lilla barns morgon- och aftontoalett.
Jag sade: » nöjer sig » med en blott inspekterande ställning, ty den moder gör stora förluster, som på detta sätt afstår rättigheter, hvilka borde vara oförytterliga.
Ä r det ej naturligt, att ditt barns första kärlek kommer att tillhöra sköterskan, så vida denna nämligen ej gör sig alldeles ovär- dig densamma?
På henne falla blickarne ur små nyvaknade barnaögon, mot henne sträc- kas små knubbiga barnaarmar.
Det blir hon, som får värmas af det oskuldsfulla leendet, de kärleksfulla smekningarne; med ett ord, det blir hon, som kommer att intaga första platsen i barnets hjärta, du den andra, om ens denna beskäres dig.
Ä r ej redan detta stora förluster?
Man kan med skäl frukta, att förhållandet mellan dig och ditt barn aldrig kan blifva det rätta, innerliga och förtroliga, om det ej får, jag skulle vilja säga växa in.
Man kan befara, att det för hela lifvet kommer att blifva något af främling- skap eder emellan.
Den mest lidande parten af eder två blir dock ditt barn, som aldrig får den verkliga kärleken till sin moder och sålunda gör en oersättlig förlust.
Den rätta såningstiden försummades, då kärlekens säde kunnat i barnets hjärta slå djupa rötter, mäk- tiga att värma och värna hela lifvet igenom.
Enligt den naturlag, som Gud nedlagt i våra hjärtan, kan nog äfven i ett senare lifsskede ett slags kärlek till modern uppstå hos bar- net, men då vida underlägsen den förra, så till art som bärkraft.
Må du, moder, då i tid besinna allt, hvad du sätter på spel genom att svika den post, som Gud alldeles särskildt anförtrott åt dig och ingen annan.
D u skall då ej kunna vika därifrån oaktadt alla de mödor och för- sakelser, som där möta dig, och lönen skall ej låta vänta på sig.
Snart skall du få erfara, huru ljuft det är att lefva för och med ditt barn, att steg för steg följa dess utveckling samt huru helgande och stärkande tillika.
D u skall få känna, huru allt det renste och bästa inom dig väck- tes till lif under den stilla samvaron med ditt lilla oskyldiga barn.
D u skall mer och mer inse, hvilken hög uppgift det är att fostra små, som höra himmelriket till, och ingen- städes finna dig lyckligare än inom det egna hemmet.
Om detta förhållande en dag blir mera allmänt inom våra familjekretsar, skola vi ej så ofta, som nu är fallet, få se den ve- modiga synen af barnaskaror, hvilka afton efter afton lämnas åt sig själfva och åt tjä- narne, medan far och mor njuta sin frihet utomhus.
Sådana små tyckas mig likna vilsna lam utan herde, och hela hemmet gör ett intryck af ödslighet.
Barn, som på detta sätt i regel beröfvas välsignelsen af ett stilla familjelif, få ofta något själfrådigt och godtyckligt, nå- got sträft och pockande öfver sig.
Också äro de ju vana vid själfstyrelse.
Tjänstperso- nalen skulle visserligen utgöra ett slags vi- karierande öfverhet, men inför denna känner sig småherrskapet såsom » öfverklass ».
Och kan man väl begära mycket af dylika små vildplantor?
I sanning, nej.
Här bör mycket litet fordras, men mycket tillgifvas.
Ansvaret hvilar på väktarne, som så brist- fälligt sköta sin post.
Frågas nu, om de små äro rätt tillfreds med denna sin själf- ständighet, måste svaret än en gång blifva ett nej.
De äro ingalunda lyckliga barn.
De känna, att något väsendtligt fattas, men förstå ej, att barnet måste lefva under föräl- drarnes hägn, värmas af deras kärlek för att vara lyckligt.
De veta ej af erfarenhet, att den barnafröjd fördubblas, som delas af far och mor, förstå ej heller, att deras frihet måste slutas inom föräldramyndighetens skran- kor för att rätt kunna njutas.
I stället drif- vas de hit och dit af de egna hugskottens kastvindar likt unga träd, som förlorat sina stöd.
En liten gosse prisade en gång sin kamrat lycklig, som alltid funne sin mor hemma, när han återkomme från skolan.
» När jag kommer hem till frukosten, » klagade den lille, » är mamma oftast ute och promenerar eller gör visiter.
Ibland säga jungfrurna, att det blott var ett ögonblick, sedan hon gick, och då må du tro jag rusar utför trapporna för att se, om jag ej möjligen vid gathörnet kan få en skymt af henne, men jag kommer nästan alltid för sent. » Det gjorde mig af hjärtat ondt om den lille, och jag tänkte i mitt sinne: nog kunde din mamma förlägga sina promenader till någon annan tid än just till ditt frukostlof.
Då föräldrar på detta sätt ägna största delen af sin tid och sitt intresse åt sällskaps- lifvet med dess många fordringar, blir det dem ju fullkomligt omöjligt att lära känna sina barns karaktärer, lynnen, anlag m. m.
Ej heller kunna de ju hjälpa dem att strida emot fel och svagheter, om hvilkas tillvaro de (föräldrarne) äro i det närmaste okunniga.
Många tankar tänkas, många känslor erfaras, om hvilka far och mor aldrig få en aning, främmande som de äro för sitt barns inre värld.
(Slut i nästa n:r) Äktenskapskärleken är själarnes förruälning, andarnes förbindelse och sträfvande efter hjär- tats förening, som öfvergår i sinnenas förening och slutas därmed.
E. Svedenborg,
Paristeekningar&gt; f ö r I d u n af Alvar Arfwidsson.
§ ag kände en gång en ung dam, en pa- risiska, som var var den arbetsammaste människa i världen, en riktig liten myra, och som kunde neka sig de allra enklaste och oskyldigaste nöjen blott för att afsluta ett arbete, som dock inte alls skulle var färdigt på någon bestämd tid.
Men vid en viss timme på dagen aflägs- nade hon sig punktligt och var borta en viss tid, lika punktligt.
Jag blef nyfiken och beslöt utforska det.
Jag följde henne en dag obemärkt och såg henne försvinna i » A u Bon Marché ».
Hon tillstod sedan rodnande, att hon an- vände en half timme hvarje dag till att pro- menera i » A u Bon Marché ».
Det är, såsom jag redan sagt, parisiskans El Dorado, hvilken samhällsklass hon än må tillhöra.
All klasskillnad upphör inom dessa murar, som jag skulle vilja kalla den förverkligade demokratiens triumf.
Blusmannen vandrar där vid sidan af kyrassierofficeren, och medan markisinnan vid rue du Bac stiger ur sin vapensirade kupé, går den fattiga sömmer- skan förbi henne in under portalen.
I Paris vill hvarenda människa vara väl- klädd.
Ett ord i förbigående: märk dock, att pa- risaren aldrig är hvad svensken kallar » snobb », lika litet som den äkta parisiskan någon- sin är anspråksfullt, excentriskt, utmanande klädd.
» Ja, ni är vacker, mycket vacker, allt för vacker, det syns, att ni är klädd! » sade en spirituel dam till en uppvaktande herre, en af dem, som kallas » gommeux », emedan de tyckas ha gomme (gummi) i håret.
Och samma bitande anmärkning skulle ofta kunna göras om unga damer.
Parisiskan, t. o. m. i ny kostym, vill aldrig synas vara » klädd », hon är det, utan att det faller i ögonen.
» Man bör aldrig ha en kostym, som är för väl gjord », uttrycker en engelsman saken paradoxalt.
Fraiche och modern vill hon vara till sin klädsel, hon är det, och hon bringar ofta denna åstundan ej ringa offer.
» Moi qui n ' ai pas diné pour aeheter des gants.h (Jag, som inte ätit middag för att kunna köpa mig handskar) heter det i en af Ponsards pjäser, och uttrycket är karaktäristiskt.
Hvem vet, kanske ligger här hemligheten till den kolossala omsättningen i de stora nouveautés-magasinen!
Man föredrar att ofta köpa billiga, om ock mindre solida varor, för att genom detta ombyte ständigt hålla sin gaderob fraiche.
Iakttag t. ex. linneoccasionen i » A u Bon Marché », då hela Paris med omgifning ström- mar hit.
Parisiskan nedlägger en alldeles särskild omsorg på linnekläderna, ett förhål- lande, som sammanhänger med hennes mön- stergilla renlighet i allmänhet.
Hon skulle betrakta det som den största olycka i värl- den, om en väninna eller hennes baderska skulle öfverraska henne i ett lintyg eller en underkjol, som skulle förråda, att de varit i bruk mer än på sin höjd några dagar.
Jag kan i sammanhang härmed ej neka mig nö- jet anföra, hvad en pensionatsfru en gång i förtroende hviskade mig i örat, medan hon var sysselsatt att räkna den tvätt, som skulle afsändas: » Monsieur, mina domestiker skicka ej af så smutsigt linne i tvätten som damerna f r å n.
» — ja, här sade hon namnet på en nation, som jag på grund af förlåtliga sym- patier ej vill utpeka.
Och, när allting kommer omkring, nedläg- ges större omsorg på hvad som icke synes än på hvad som synes.
En dam, som till sitt yttre går, låt vara soigneradt, men ytterst enkelt klädd, bär ofta ett linne, som både är broderadt och försedt med de dyrbaraste spetsar.
Ja, jag tror inte alls, att m:lle D.
vid gymnase teatern — en af Paris ' allra vackraste, talangfullaste och rikaste artister — hör till undantagen, hon som, under en till det yttre vanligen » skandalöst » enkel kostym, i korsetten bär solitärer såsom knappar.
Men er förebrående blick, min dam, erinrar mig om, att jag förirrar mig in på områden, som det måhända borde vara mig förmenadt att beträda.
Min afsikt var blott att söka ge er en lös- ning till problemet, huru fransyskan, hvars ekonomiska natur ni helt visst ofta hört ro- sas på andra områden, lägger i dagen en sådan lust för omsättning i sin garderob och sina linnekartonger allt från den stund hon beträdt den heliga grunden af ett nouveautés- magasin.
* * * Och så fortsätta vi vandringen.
Lämna vi åsido stallbyggnader, fabriker o. d., som ju ej kan intressera er i någon högre grad, gå vi ett par trappor upp och komma till kontorssalarne, profsalarne, köket, matsalarne och bostäderna.
I prof salen äro 120 å 150 unga kvinnor dagen i ända sysselsatta med de profver (échantillons), som i ofantliga kvantiteter skic- kas världen rundt.
Maskiner klippa tygpac- karne i små remsor, som efterhand sorteras enligt färger, mönster och priser, uppfästas, etiketteras och utsändas, allt för att visa den omtanka, som huset Boucicaut gömmer äfven för de olyckliga, som vandra i mörkret, d. v. s. utom Paris ' stadsvallar.
* * * Så följa vi de indiskreta matångor, som banat sig väg ut i korridoren, och komma till köket, som är beläget högst uppe i palatset.
Ett kök i » A u Bon Marché », frågar ni.
Ja visst, skulle inte en familj ha ett kök?
Ty en familj är » A u Bon Marché » i det hela taget.
Litet större än de flesta, det med- ges, ty den har omkring 4,000 medlemmar (däribland en och annan svensk).
Men en familj är det, eller också en stat, om ni så vill, men mycket patriarkaliskt styrd.
» Pappa » och » mamma » äro väl borta, men det har kommit många snälla onklar i deras ställe, ty efter makarne Boucicatus död skötes affären af ett konsortium, bestående af de äld- sta employérna.
En stor del af biträdena har tantiéme af årsvinsten, och som hvar och en af de öfriga kan sägas » bära sin marskalksstaf i renseln », d. v. s. genom nit och skicklighet kan svinga sig upp till samma position, hvilar det öfver det hela en omsorg i arbetet och en solidaritet kamraterna emellan, som annorstädes torde höra till sällsyntheterna.
Hvad särskildt de unga flickorna bland den kvinnliga kontorist- och arbetarstaben be- träffar, ha de sin bostad i etablissementet, där de dessutom ha en med elegans inredd salong till sitt förfogande i och för de små fester, de tid efter annan gifva.
Personalen i sin helhet intar sina måltider i särskilda salar på etablissementets bekostnad.
Som middagen ej ännu är färdig, ha vi tid att kasta en blick in i köket.
» A u Bon Marchés » kök kan väl utan öf- verdrift få namn af världens största.
Allting är här gigantiskt.
Några siffror skola ge er en föreställning därom.
Den minsta kitteln rymmer 100, den stör- sta 500 liter; på 50 stekpannor tillagas sam- tidigt 5,000 kotletter; står ordet omelette på matsedeln, sönderkrossas 7,800 ägg; kaf- femaskinen producerar dagligen 1,000 liter kaffe, o. s. v. o. s. v. Men hur många kockar tror ni också äro sysselsatta här?
60 stycken jämte ett hun- dratal assistenter.
För en fransk middagsarrangör är ingen- ting omöjligt.
Några tusental gäster mer eller mindre betyda för honom föga, det bevisades senast vid världsutställningen 1889, då man i Industripalatset serverade festmiddag för de franske borgmästarne — sannerligen tror jag inte de voro sina tiotusen!
Det har ringt, dinertimman är inne.
I » A u Bon Marché » ha damerna och her- rarne hvar sin matsal; båda äro enkla, men stora, luftiga och ytterst propra.
Medan det är tämligen tyst i herrrarnes sal • — de läsa i allmänhet sin aftontidning — går det desto muntrare till bland da- merna.
Dessa äro glada, ja bullrande, kunde man säga, och de låta synbarligen maten sig väl smaka.
D e små butikfröknarna i Paris äro gourmander, det är en känd sak.
Och matsedeln kan ju heller inte kallas dålig.
Eller hvad säges om följande — den vanliga middagsmenun —: soppa, kötträtt, legymer, sallad och dessert jämte en butelj vin?
Ge- nom en liten agitation ha de på senaste tiden vunnit ett länge omhuldadt önskningsmål: lyckligare än sina manliga kolleger ha de fått ofvanämnda » husmanskost » (enligt franska förhållanden är det husmanskost) tillökad med en entremets sucré, d. v. s. en tårta eller någonting dylikt.
Om samtalet stundom tar en mer än vanligt forcerad fart, är j u mindre att undra öfver, då hvar och en af de små fröknarna har rättighet att — på etablisse- mentets bekostnad — till middagen inbjuda någon medlem af sin familj eller till och med en väninna.
Tänker man så på de sjuk- och begrafnings- kassor, för hvilka personalen har att tacka makarne Boucicauts storartade donationer, på den kostnadsfria undervisning, som meddelas i vokal- och instrumentalmusik, i fäktning och engelska, på de gemensamma underhåll- ningar, hvarmed kvällarne tillbringas, o. s. v., leder det hela tanken till ej blott en arbets- chef, som i handling visat sig uppskatta sat- sen richesse oblige, utan äfven till en snäll och rar gammal pappa, som omhuldat och för framtiden sörjt för sina barn och till gen- gäld äfven blifvit afhållen och ihågkommen som få.
* * Men å propos mat, få vi ej glömma den lilla festmiddag, vi i morgon skola inta på Maison Dorée.
Vill ni äfven ha m:lle X.
dit, så bör ni genast skrifva.
Kom så gå vi ned i skrif- och lässalongen, en med konstverk och draperier luxuöst in- redd sal, där livréklädda huissierer tassa öf- ver mattorna så ljudlöst som kammartjänarne i ett kungligt kabinett.
Vill ni dessutom läsa, så finner ni där snart sagdt alla värl- dens tidningar och uppslagsböcker.
Ni är trött, och vi gå sedan öfver till för- friskningslokalen, där limonader, vin och tår- tor serveras er alldeles gratis, utan att ni köpt för så mycket som en sou en gång, och där ni t. o. m.
— ja, hvad blir ni här ej allt!
• — kan bli vägd.
Och för att ännu mer lägga glödande kol på ert hufvud trycker man vid utgången både Paris kartor, alma- nacker och Gud vet hvad i edra händer.
— — Men vi ha redan dröjt för länge, det börjar skymma därute.
* * Och så äro vi ute igen i Parisgatans buller.
Rue du Bac, den gata, till hvars rännste- nar m:me de Staél bekände sig längta t. o. m. vid stranden af Genéversjön.
Jag tror, att er hotellportier hade rätt, min dam, då han på tal om de främsta se- värdheterna i 1892 års Paris med ett dis- kret råd visade er till Eiffeltornet och » A u Bon Marché », — » det af damernas paradis, där ormen hviskar mest frestande », såsom den spirituelle mannen tillät sig upplysa.
Och dock har ni ännu ej kommit upp i Tour Eiffel och kommer kanske aldrig dit!
Men rännstenarne vid rue du Bac, m:me de Staéls rännstenar.
ah !.
Midsommarbild från vestkusten.
et är en mera anspråkslös badort, innerst i en flik af hafvet.
Hus o c h villor ligga täckt in- bäddade mellan rika löfträd och starkt dof- tande granar.
Icke ett blad rör sig, icke den minsta fläkt far med oro öfver vattnets spegel- blanka yta.
Solen närmar sig alltmera klipporna i vester, o c h snart skall den med utseendet af ett purpurrödt klot försvinna där bakom.
Badorten har nyligen fått sin » societetslokal », som denna afton, midsommarafton, skall invigas med dans.
Med stort besvär har en landtspel- man anskaffats, hvilken från ett hörn af salen på en jämmerlig fiol » gnider » fram den ena polkan efter d e n.
andra, under det att han som ackom- pagnemang hårdt stampar takten med ena foten.
Badortens få ungherrar anstränga sig af alla kraf- ter för att räcka till som dansörer åt det öfver- vägande antalet unga damer.
Små flickor i lätta, ljusa sommardräkter svänga hurtigt om med hvar- andra, medan en hel rad pojkar i knäbyxor och sjömansjackor skockat sig tillsammans i en vrå, där de göra kvicka och elaka anmärkningar öfver flickorna, medan de dock äro för blyga att våga sig fram att dansa med dem.
Dörrarne till den rymliga verandan stå öppna, och därute ha kotterier slagit sig ner, hvilka före- draga fria luften framför danssalens kvalm.
Mel- lan trädstammarne på planen utanför skymtar man vattnet, belyst af solens sista, dröjande strå- lar, samt längre bort klippornas dunkla skuggor i fantastiska konturer.
Från en båt ute på sjön hörs en gäll, klar flickröst, som sjunger en kla- gande folkvisa o m älskog och sviket hopp.
Från en annan båt spelar en gosse på dragharm o ifika en vals med en oändlig mängd af drillar o c h fantasi-löpningar.
Öfverallt glam, skratt, sång, ungdom o c h glädje samt jublande fröjd öfver midsommarn i norden, så efterlängtad, så för- gänglig, så tjusande i sin fägring.
Ett stycke upp åt landet, på sidan o m lands- vägen, ligger den ett par hundra år gamla kyr- kan, liten och med förvittrade murar, små fön- ster, tegeltak och utan torn.
Från en närbelägen höjd ringes till gudstjänst från en tunnt ljudande klocka, uppsatt i en rödmålad trästapel.
Kyrkogården är en kyrkogård i miniatyr, men grafvarne äro väl vårdade, och lummiga syrener, jasminer och hägg utsända en nästan bedöfvande doft.
Här firar man också midsommarafton enligt skärgårdsbons sed.
En hel del folk håller på med att pynta och feja sina dödas grafvar.
Tysta och högtidliga röra de sig, endast kastande ett och annat ord till hvarandra, i det karlarne räcka kvinnorna en hjälpsam hand, där det behöfves.
En liten fågel drillar sin aftonsång från syren- busken, en annan svarar honom från skogen längre bort.
Fiol-tonerna från societetssalongen höras svagt o c h dämpadt genom den klara luf- ten, som ville de locka dem på kyrkogården från deras allvarliga arbete ut till lifvet och nöjena.
Men skärgårdsbon är en tung och trögtänkt na- tur.
Hans fantasi drar h o n o m ej med sig, dans- musikens toner hör han ej ens, där han plante- rar penscer och förgåt-mig-ej på grafven.
En ung flicka, puckelryggig, utmärglad och blek, har nyss slutat arbetet med sin nyuppkastade graf och ligger nu stilla på knä där bredvid, för- sjunken i bön eller vemodiga tankar.