Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
STARK (blir varse hennes söm).
Hvad är det der för
det har jag sagt förut! (sliter itu sömmen)
Så der, ja:
8 nu slipper jag väl höra talas om dina pengar på några dar, åtminstone.
Min far, min far, hvad gör du! det
var inte min egendom, jag hade lofvat det färdigt till i dag.
det ju hon som får stå i sticket för det.
Det var illa gjort, Stark, nu är STARK.
Det frågar jag icke efter.
som hade lemnat mig det;...
Min Gud, min Gud, hvad skall jag göra!
MATHILDA (förtviflad).
Det var doktor Eberhard
na klistra ihop dem på något sätt? han har nog råd att betalat.
FREDRIKSSON (ser på styckena).
Ska' man icke kunSTARK. Eberhard! nå det fägnar mig just;...
Säg ingenting om doktorn, Stark!
kom ihåg att det var han som räddade lifvet på mamsell Thilda; mins inte Starken, hur han skötte henne och vakade öfver henne både natt och dag, jag får riktigt tårarne i ögonen när jag tänker på det. blifvit rik och derföre tål jag honom icke.
Ja, det var då det; men nu har han
rettet.
Då har han väl botat hela lazaSTARK.
De talte om det på krogen i morgse;
han har fått ett arf ifrån Holland efter någon gam-
mal smulgråt eller sådan der, som af arbetarens svett och möda, under enkors och faderlösas tårar, samlat sina syndpengar.
9 MATHILDA.
I Eberhards händer ska' de nog utSTARK.
Det förstår du icke; ingen rik har nåFREDRIKSSON. Ja, efter Starken och de andra
breda välsignelse.
gonsin gjort annat än ondt.
kamraterna säga det, så skall det väl vara sant, fast inte har någon rik ännu gjort mig förnär inte.
då min mor lefde, och vi voro ändå lika fattiga då som nu.
Ja, det var en annan sak, hon narra-
Ack, min far, inte tänkte du så hårdt
de mig att gå i kyrkan och tro på vår Herre och
sådant der; men nu vet jag, att det är bara käringfinner jag mig också bäst utat. till för mycket ändå.
prat alltsammans, nu tror jag på ingenting, och det FREDRIKSSON.
Nej, hör Starken, nu tog han väl MATHILDA.
För Guds skull, min far!
år sedan var jag en välmående man, jag hade många gesäller och förtjenade bra på mitt murarearbete... och i dag står allt, ända till verktygen, på assistansen.
Hvad kommer det utaf?
Jo, det var en byggmästare, en präktig herre, som bjöd mig göra kontrakt med sig för arbete, men när alltsammans
Ha, ha; och det säga ni det.
För sex
var färdigt och betalningen skulle ut, så rymde den präktige, väl ansedde herrn, och jag, den fattige arbetaren, som låg i förlag, måste gå ifrån både hus tala de pengar jag lånt.
Det är ju rättvisa det, eller hur? och hem och blef bysalt för det jag inte kunde be-
Men, min far...
fordna vänner sågo mig öfver axeln och jag måste deras hån och begabberi.
Så dog hustru min, och mig, och fick ligga på lazarettet ett halft år.
Jag kom ut ifrån gäldstugan... mina
byta om både namn och vistelseort, för att undslippa på sjelfva begrafningen efter henne bröt jag benet af der den tiden tänkte jag allt hit och dit öfver hur hur orättvist det är, att vi fattigt folk ska' arbeta
det går till i verlden och jag kom underfund med, för att föda de der oduglingarne som åka i vagn och lefva som hvar dag vore den sista.
Fredriksson! -- sa' jag åt dig -- vi behöfva icke träla vi, mer än de...
Ha, ha, ha! vi ha redan många kamrater som så långt, att ingen fattig man vill arbeta, så få vi krypa till korset!
tänka på samma sätt, och när det en gång kommer väl se, om icke de rika och förnäma bli' tvungna att FREDRIKSSON.
Ja, jag bar också hållit ord och
inte tagit i verktygen oftare än jag varit tvungen, cist att jag blir sämre när jag gör något.
för att icke svälta ihjäl, fastän inte tycker jag preSTARK.
Tyst! det förstår du icke.
Håll du ditt
löfte, så ska' jag hålla mitt, jag ger dig min dotter, när vi få något, ja det vill säga, utan arbete.
der och tack... men nu ska' jag ut och försöka få tigt kan frysa näsan af sig.
Tack för det, pappa Stark! he-
mig en vedknippa, för här är så kallt, att man rikSTARK.
Det må du göra bäst du gitter, jag läg-
ger mig att hvila en stund jag.
(går in till venster).
11 FREDRIKSSON (till Mathilda).
Var nu inte ledsen
längre, mamsell Thilda lilla, för om en halftimma (skyndar ut genom fonden).
ska' vi ha oss en hejdundrande brasa, det lofvar jag!
FJERDE SCENEN. MATHILDA (allena, ser efter sin far).
da blick af deltagande; hans hjerta är alldeles förmig icke allt.
Ack, jag ville lägga mig ned i den
Icke ett ord af kärlek, icke en en-
torkadt.
Huru förskräckligt, hur glädjetomt synes mörka, kalla grafven, vid min mors sida, och somna in så ljuft och stilla som hon.
Min far skall icke gen i verlden som älskar och förstår mig. sakna mig, och ingen annan heller, ty det finnes in-
EBERHARD (ifrån fonden).
EBERHARD.
Mathilda!
MATHILDA (gladt öfverraskad).
Doktor Eberhard! kunde icke uppskjuta längre med att se, hur ni befann er.
Förlåt mitt tidiga besök, men jag
har er far återigen behandlat er illa?
Men ni är så blek, ni har gråtit?...
Nej, nej; det var minnet af min mor
som aflockade mig dessa tårar, men nu är jag glad igen, för er skull.
För min skull?
12 MATHILDA.
Ja; min far talade nyss om att ni
blifvit rik och lycklig, och det finns ingen som förtjenar det bättre än ni.
nad, tänkte jag; han skall göra så mycket godt med rätta de fallna, lindra nöden och hjelpa de olyckli-
Han är så god, så ädel, så högsin-
dessa penningar, han skall upplysa de felande, uppga, och der han ingenting annat kan göra, der skall talade till mig, dessa ord som ständigt återljuda i mina öron.
han tala dessa milda tröstande ord, som han en gång
så mycket för mig och för andra, hade ni ingen önskan för er sjelf?
MATHILDA (skakar hufvudet).
EBERHARD (fattar hennes hand).
Och när ni tänkte
lifvet?... har ni aldrig tänkt er ett annat hem, en annan omgifning än den ni nu äger?
Har ni då aldrig hoppats något af
gång,... men den drömmen är nu förbi,... jag
Jo, det är sant, jag drömde en
drömde mig ett hem, så ljust, så vackert...
fans ingen nöd, inga bekymmer, der var så varmt, så kärleksfullt, jag tyckte att jag der likasom vaknade upp till ett nytt lif.
Och ni tror icke att den drömmen MATHILDA.
Jo, men icke här; förstår ni icke, EBERHARD.
skulle kunna förverkligas?
det var en skymt af Guds himmel jag såg.
13 EBERHARD.
Men himmelen kan nedstiga till jorMATHILDA.
den, Mathilda.
Genom kärleken.
den innefattar i sig jord och himmel, lif och saligför den som älskar; der tvenne hjertan förena sig i
Kärleken är en flägt af Guds ande,
het; solen lyser klarare, blommorna dofta härligare denna känsla, Mathilda, der försvinner allt annat ur deras åsyn, omslutna af hvarandras armar genomgå de segrande både lifvet och döden och nedsjunka tillsammans, för Allfaderns thron, för att återbringa holuttrad genom lidanden, men lika ren, lika helig som han nedlade den i deras hjertan.
Gud, hvad är det jag känner! thilda! nom denna kärlek, pröfvad i verldens kamp och strid,
MATHILDA (för handen. till pannan).
Min Gud, min EBERHARD passioneradt).
Mathilda, älskade Ma-
SJETTE SCENEN. FREDRIKSSON (ifrån fonden, med en börda ved).
Halloh, god vänner, nu är jag EBERHARD.
(kastar veden i spiseln).
Hvad tycker ni väl. jag fick sex vedträn för min gamla mössa och ett på mitt ärliga ansigte. elda med här?
Ni har då icke haft någon ved att
14 FREDRIKSSON.
Nej, så lär förhållandet varit (gör EBERHARD.
Och ni har icke gifvit mig en enda MATHILDA.
Ni har redan bevisat oss för många EBERHARD.
Arma, arma flicka! (för sig) Det här FREDRIKSSON (kommer fram på scenen).
Morjens, herr
upp eld i spiseln).
vink derom, Mathilda! välgerningar.
måste ta ett slut.
doktor, morjens.
(räcker fram handen)
Får jag lof att ta' i näfven, fastän jag just icke är så fin af mig. den med er, käre Fredriksson?
EBERHARD (skakar hans hand).
Nå, hur lefver verlFREDRIKSSON.
Jo, det slinker undan, sa'
Boqvist,
och hur det lider, så ska' vi väl ha oss en liten muntration på förmiddagen.
Och Stark är inte hemma?
Här kommer min far.
SJUNDE SCENEN. STARK (ifrån venster).
EBERHARD. STARK.
Se... herr doktorn... åh, hvilken ära, FREDRIKSSON.
som vederfares min ringa honing! blir du inte högfärdig du gamla, halftförmultnade koja, som får ta' emot en så rik och förnäm gäst!
Jag ville se hur det stod till med
min fordna patient, och med er också, käre Stark. (räcker honom handen).
STARK (bugar sig djupt, utan att fatta Eberhards hand).
Herr doktorn är alltför nådig; ursäkta att vi icke
15 ha något att bjuda, men sista vattentåren har i natt frusit till is på spiselkanten.
EBERHARD (afsides).
Hvad hans ord martera mig.
Vi fattigt folk ha ingen portvakt vi,
som de förnäma, som kunna säga att vi inte ta emot; vi få hålla till godo med hvad som helst och ha indörren. gen betjening som kunna kasta ovälkomna gäster på FREDRIKSSON (skuffar till Stark).
Nej, hör nu Stark!
doktor, han vet icke hvad han säger!
MATHILDA (sakta till Eberhard).
Förlåt honom, herr EBERHARD (till Mathilda).
Var lugn. (högt) Ni är
i dag vid särdeles dåligt lynne, min käre Stark, och jag kommer ändå till er med ett förslag som jag hoppades skulle göra er nöje.
Jo, det är allt troligt, det.
såsom murmästare förtjente bra med penningar, men att en olycklig tillfällighet beröfvade er allt; jag vill sätta er i stånd att åter begynna ert arbete. mig penningar?... mycket penningar!
Ni berättade mig en gång, att ni
STARK (med begär).
Doktorn vill då försträcka EBERHARD.
Nej, men jag skall skaffa er verkSTARK (hånleende).
Och sjelf förtjena 25 eller EBERHARD (med förtrytelse).
Stark!
tyg och materialer och gå i borgen för arbetet.
50 procent derpå, är det icke så?
MATHILDA (bedjande).
Herr doktor!
menniskoälskande, uppoffrande tillbuden, jag.
Ha, ha, ha; jo jag kännes vid de der
16 EBERHARD.
Ni bedrar er, Stark; Gud är mitt
vittne att det är af uppriktigt deltagande för er, som jag gör er detta förslag.
Afslå det icke! tänk på saken, åtminstone! icke kan ni fortfara på det här sättet, försök att arbeta, om icke för er egen, så för er dotters skull, ni kan icke ha hjerta att se henne förgås af nöd och elände!
Låt beveka sig, Starken!
ÅTTONDE SCENEN. RYQVIST. LARSSON.
Andra Starks vänner.
RYQVIST. Hejsan, bror Stark! LARSSON.
Gamle gosse! EBERHARD.
FREDRIKSSON. STARK.
RYQVIST. Nu ä' vi här hela konkarongen. hastigt upp sig).
Bra att ni kom, gossar!
Ha, ha, MATHILDA (för sig).
STARK (som ett ögonblick förut visat sig tveksam, rätar
ha;... jag har en rolig historia att tala om för er.
STARK (visar på Eberhard).
Ser ni den här fina
och gentila herrn, ni;... han har ärft pengar, vet
ni, mycket pengar, så att han kan må som en prins mer han hit och håller tal för mig, och vill tvinga mig att arbeta, tycker ni icke att det är hederligt gjort det?
Stark!...
och sjelf inte behöfva göra det minsta, och så kom-
gossar?
Jo, jag svarar honom att han har icke mera
Men vet ni hvad jag svarar honom,
17 rätt till de der pengarne, han än vi, och om det så att vi hade lika mycket hvar.
funnes lag och rätt, så skulle han dela dem med oss, RYQVIST. LARSSON.
De andra.
Ja, ja!...
fria arbetare och inga slafvar under de rika, kom ihåg det!
STARK (till Eberhard).
Nu hör herrn det; vi ä'
ga taga plats bredvid.
Stark slår uti).
(Stark drar fram en stol till bordet och sätter sig, de öfriEBERHARD (djupt upprörd, till Mathilda).
thilda, jag kan icke stanna qvar längre, men om ni till Fredriksson)
Öfvergif henne icke!
behöfver en vän, en beskyddare, så glöm mig icke!
(Eberhard skyndar ut genom fonden.
Mathilda sjunker
ned på en stol och gömmer ansigtet i sina händer.)
NIONDE SCENEN. DE FÖRRE (utom Eberhard).
STARK (dricker).
Skål gossar!
RYQVIST. Hurra för Starken! DE ÖFRIGA.
Hurra! ha dig en klunk? icke törstig.
Nå Fredriksson, ska' du inte också FREDRIKSSON (på andra sidan om theatern).
Jag är LARSSON.
Jag tror du är vid dåliga vätskor i STARK.
Låt honom vara!
... vårt sällskap anRYQVIST. Ja, han har alltid tyckt sig vara ett
dag, Fredriksson?
står honom kanske icke längre. strå hvassare han, än vi andra.
18 FREDRIKSSON (går närmare Ryqvist).
Tig du, Lasse STARK.
Seså, vill du vara med oss eller ej?
Maja, för annars ska' jag lära dig...
nog kan jag supa, alltid (dricker). oss på köpet!
FREDRIKSSON. Åhja, kommer det an på det, så RYQVIST.
Så der, ja! och sjung nu en visa för FREDRIKSSON. Må göra! (sjunger.)
Supa klockan öfver tolf, lefva bland förryckta; solen är min lyckta!
(Fredmans sånger N:o 10.)
jorden är mitt kammargolf, Jag bryr mig om ingenting, löper kring, löper kring, löper kring, löper kring, intill dess hon domnar och jag fattig somnar.
(förhänget faller.)
blott att hjernan löper kring,
19 Tablå.
dörrar.
En elegant salong hos fru von Hagen, med fond oeh sido-
TIONDE SCENEN. LÖJTNANT LIONEL (kommer in ifrån fonden).
JOHAN.
Hennes nåd ber att herr löjtnanten ville (ifrån höger).
vänta henne här, hon skall komma så snart hon slutat sin morgonandakt.
nes nåd, och säg att jag skall efterkomma hennes re, Johan!
LIONEL (spefullt).
Framför min vördnad till hen-
höga befallning, (kastar sig ned uti en stol) Kom närmaJOHAN.
Hvad befaller herr löjtnanten?
LIONEL.
Har du fått underrättelser?
Åhja, några herr löjtnant; fadren lär
vara en riktig odåga som lägger alla pengar på krogen, och dottern får ensam arbeta för deras uppehälle; också går hon nästan aldrig ut.
Ja, för fan, det måtte väl jag veta
som nu i flera dagar slagit mina krokar deromkring, utan att få se en skymt af henne.
Hon är dessutom ständigt omgifven af LIONEL.
Såå; då är det väl den figuren, som
en viss muraregesäll, som ska' vara hennes fästman.
jag ständigt möter, och som ser på mig som om han ville uppsluka mig; men hörpå! jag står icke ut med det här längre, jag måste tala med flickan, på hvad tillfälle dertill. vilkor som helst, och det är du som skall skaffa mig
20 JOHAN.
Men, herr löjtnant... sinom tid veta att belöna ditt nit.
Inga invändningar!... jag ska' nog i JOHAN.
Åh, hvad det beträffar, så har jag änLIONEL.
Jaså, din slyngel, du tycker dig kan-
nu aldrig kännt någon annan belöning än af käppen. ske icke ha' förtjent det.
(kastar till honom några silfvermynt)
Se der, men skynda dig nu bara!
(Betjenten bugar sig och går.)
ELFTE SCENEN LIONEL (allena, sträcker ut sig i LIONEL.
Det här äfventyret kommer mig förstolen).
bannadt väl till pass, man behöfver ibland någonting som kittlar nerfverna, för att icke dö af ledsnad.
Flickan är förtjusande och jag gör mig just heder af att ha varit den förste som upptäckt henne.
Bara mans för mig, men det gick icke an, att jag sjelf icke Johan, den drummeln, skämmer bort alltsamfortfor längre... den der muraregesällen såg mig ut att ha bastanta näfvar och Johans rygg är just ett passande experimentalfält för dem.
GABRIÉLE (från venster).
GABRIÉLE.
Ah, se Lionel! god morgon, min bror.
LIONEL (utan att förändra ställning).
Nå, soiréen var ju animerad i går?
Den var charmant! men var uppe-
höll du dig?
jag observerade dig icke under hela aftonen.
21 LIONEL.
Och saknade mig visst icke heller, du GABRIÉLE.
Ja det är sannt, baron
Lidderhjelm
var tillräckligt entourerad tyckte jag.
var särdeles artig, han sade mig ibland annat, att om det funnes baler i himmelen så ville han bli löjtnant Cederträ framme och...
min ständiga kavaljer, och då var straxt den qvicka LIONEL.
Och bad att få bli din moitiée.
Åh de der plattheterna ha redan gjort GABRIÉLE (förnärmad).
sin rund genom alla Stockholms salonger.
uppfunna för din räkning, du, . . . ha, ha, ha!
Du trodde kanske att de voro enkom GABRIÉLE.
DU förolämpar mig, Lionel.
bäst att sätta kyrkminen på sig.
Tyst, vår mor kommer, nu är det
TRETTONDE SCENEN. FRU VON HAGEN (ifrån höger).
FRU VON HAGEN (till betjenten).
Här är sex exemplar GABRIÉLE.
af skriften "Menniskans pligter,"
ni ska bära dem till bland några fattiga familjer, ifrån en okänd välgöframme till kl. tolf, jag skall fara upp i missions-
församlingens Kyrkoherde och be honom utdela dem rare. (betjenten bugar sig).
Laga sedan att min vagn är sällskapet.
(Johan går).
God morgon mina barn. (sätter sig uti en stol som Lionel sätter fram åt henne).
Jag har nyss, i mina böner, nedkallat Guds nåd öfver er.
22 LIONEL (något otåligt).
Ni har önskat tala med FRU VON HAGEN.
Det är en mors pligt att va-
oss min mor?
ka öfver sina barns lycka och himmelen har ingifvit mig ett medel, som jag hoppas skall sätta mig i stånd dertill. tråkigt.
LIONEL (gäspande för sig).
Det här blir fan så FRU VON HAGEN.
Vår förmögenhet var, vid er
fars död, redan obetydlig och Lionels carière har också ansenligt medtagit den, vårt namn och vår
familjs ära göra det dessutom nödvändigt att föra ett briljant lif, men hvar skall vi finna medel dervårt ekipage. till? det är knappt mera möjligt för oss att bibehålla LIONEL (häftigt), Det är nödvändigt, min mor!
Jag skulle dö om jag nödgades åka FRU VON HAGEN.
Jag har derföre beslutat att GABRIÉLE.
FRU VON HAGEN.
Då hon väl blir gift flyttar
i hyrvagn.
etablera Gabriéle.
jag till henne, och du Lionel får röra dig, med mitt förslag?
återstoden af vår förmögenhet.
Nå hur finner ni LIONEL.
Förträffligt; det har bara ett fel.
Att icke vara verkställbart.
Hvem fan GABRIÉLE (stött).
Lionel!
skulle väl vilja gifta sig med en fattig flicka.
23 FRU VON HAGEN.
Hör nu min plan! den unga
läkaren som bor i våningen här öfver oss, och som skötte mig under min sednaste sjukdom.
Doktor Eberhard?
icke otvetydig hyllning.
Har länge egnat Gabriéle en LIONEL (skrattande).
Förträffligt! -- ett superbt
parti, en fattig fan som icke har mer än sin usla praktik.
hållit honom på distans, men omständigheterna ha' betydligt förändrat sig och...
Jag har också, ända hittills
JOHAN (ifrån fonden).
JOHAN (anmälande).
Doktor Eberhard.
oändligt välkommen, bed honom stiga in! (betjenten går).
Ah! (till betjenten)
Doktorn är
din förra likgiltighet till artighet måste ske fint och ste uppmärksamhet!
FRU VON HAGEN (till Lionel).
Öfvergången ifrån
obemärkt!
(Till Gabriéle).
Visa honom den utsöktaLIONEL.
Men hvarför allt det här?
rik.
FRU VON HAGEN (med tdtryck).
Han har blifvit LIONEL.
FEMTONDE SCENEN. EBERHARD. DE FÖRRE.
Hennes nåd har skickat bud på mig.
24 FRU VON HAGEN.
Ja, jag har tagit mig den friEBERHARD (hälsar på Gabriéle).
Min Fröken!
heten, kom närmare, bäste Doktor!
det är er vi ha att tacka för vår dyra mors lif. som jag icke äger.
LIONEL (skakar hans hand).
Vi talade nyss om att EBERHARD.
Herrskapet tillräknar mig en förtjenst FRU VON HAGEN.
Ack de barnen, herr Doktor,
de riktigt skämma bort mig med sin ömhet.
Ganöjen för att icke behöfva lemna mig.
briéle till exempel, afstår ifrån sin ålders oskyldiga EBERHARD.
Der en sådan omvårdnad finnes der
är läkarens kall lika lätt som behagligt.
Men tillåter ni mig att känna på er puls!...
Den går relse?
något ojemnt, jag skulle förmoda någon sinnesröFRU VON HAGEN.
Herr Doktorn är då allvetan-
Min Gabriéle bringade mig nyss underrättelse om en fattig familj som jag beklagligtvis icke har för mycket.
medel att hjelpa, och det upprörde mig kanske alltLIONEL (för sig).
Det kallar jag att finna sig.
GABRIÉLE (för sig).
Jag blygs att se upp på
ten och säg namnet på denna familj!
Ack min Fru, visa mig den godheFRU VON HAGEN.
Nej, herr Doktor, om jag än
i första ögonblicket icke stod i tillfälle att bistå dem, så skall jag väl framdeles, och dessutom, förlåt min upp-
25 uppriktighet, tillåter icke era inkomster er att göra LIONEL (afsides).
sådana uppoffringar.
praktik är icke obetydlig och dessutom har jag hopp om att få ärfva en betydlig förmögenhet som sätter mig i stånd att kunna göra något godt.
I det fallet kan ni vara lugn; min
ners lycka gläder mig alltid mer än min egen, men hur har det gått till, bästa Doktor? -- för all del, sätt er ned och berätta oss det!
Det är den enklaste sak i verl-
Är det möjligt! -- mina vän-
Då jag för några år sedan reste utomlands,
uppehöll jag mig en tid i Amsterdam.
Jag var in-
logerad hos en gammal skeppsbyggmästare, en svensk som hette Styfvenson, han blef farligt sjuk och enhans lif.
Den gamle mannen fattade vänskap för mig och vid sin död... förmögenhet. dast med yttersta möda, lyckades det mig att rädda
Testamenterade han er sin LIONEL.
Som säkert icke var obetydlig?
FRU VON HAGEN (ger sin son en ogillande blick; till Eberhard).
Han hade då inga slägtingar?
Jo, han hade väl haft en brorson i
Sverige, men denne var troligen död, ty efter alla
gjorda efterspaningar fanns ingen med det namnet.
Dispositionen är också derföre en-
Men om han nu ändå lefde?
dast villkorlig.
Såvida han inom tre månader an-
26 mält sig, skulle förmögenheten tillfalla honom, men
denna tid är i morgon tilländalupen och vi hafva hitintills icke hört af det ringaste.
säker om, annars hade han nog anmält sig, men nu måste ni väl företaga en resa till Holland för att realisera förmögenheten?
Oh, han är död, det är jag
redan före sin död förvandlat sin förmögenhet i goda svenska vexlar, dessa äro redan öfversända hit, och deponerade vid vederbörlig domstol.
Och hur stort är arfvet?
Nej, den besynnerliga gubben hade
äro inlagda i ett försegladt konvolut, som endast
Vexlarne
arftagaren sjelf får öppna, men efter hvad som påstods i Holland, skulle Styfvenson varit millionär.
FRU VON HAGEN (för sig).
Ah, hvilken lycka!
SEXTONDE SCENEN. JOHAN (ifrån fonden). DE FÖRRE.
är ett bref till Herr Doktorn. viker upp papperet och läser).
Hvem ? sällen följer henne. vill hon?
JOHAN (lemnar Eberhard en hopviken papperslapp).
Här Ett sjukbud troligen.
(Stiger upp,
JOHAN (sakta till Lionel).
Flickungen vet jag, hon är derute, geLIONEL.
Är det möjligt! men hvarföre? hvad
27 FRU VON HAGEN (till Eberhard).
Det var väl inEBERHARD.
Ack, ers nåd, de varma mennisko-
gen ledsam underrättelse, herr Doktor?
älskande ord ni nyss yttrade ger mig mod att framkomma med en bön, som jag annars aldrig skulle vågat.
Tala, bästa Doktor!
bistånd, hon behöfver en beskyddare, en vän; ack, min Fru, om jag vågade bedja er åtaga er henne, att skänka henne ert deltagande, er omvårdnad,
En ung värnlös flicka anropar mitt
att gifva henne en plats i ert hus! min begäran är djerf, jag vet det, men jag kan på min heder försäkra er att hon icke är ovärdig ert beskydd.
ke hur mycket det fägnar mig att kunna tjena er.
Hvar är det goda barnet?
Hon väntar derute.
Min bästa Doktor, ni vet ic-
Låt henne genast komma in!
EBERHARD (kysser Fru von Hagens hand).
icke tacka er nog.
himmelen sjelf oss att vara barmhertiga.
Ack, herr Doktor, lär icke
SJUTTONDE SCENEN. MATHILDA.
FREDRIKSSON (ifrån fonden).
LIONEL (för sig).
MATHILDA (för sig).
Min Gud, hvad jag darrar.
om ursäkt att vi göra herrskapet så mycken molest,
FREDRIKSSON (bugande;.
Jag ber aldra ödmjukast
28 men di sa' oss deroppe att Doktorn var här och
derföre tog vi dristigheten till oss och steg hit ner. mare, goda Mathilda!
EBERHARD (som fattat Mathildas hand).
Kom närFREDRIKSSON (stöter till henne).
Var inte rädd nu, GABRIÉLE (till sin mor).
Hon ser verkligen icke FRU VON HAGEN (för sig).
Jag börjar misstänka EBERHARD.
Tillåter hennes nåd att jag får preFRU VON HAGEN (till Mathilda).
Välkommen min LIONEL.
Ni kan räkna på vårt beskydd.
inte; jag är ju qvar vet jag. illa ut. något.
sentera vår skyddsling. unga vän!
jag sett en gång förr.
FREDRIKSSON (för sig).
Det der räfansigtet har FRU VON HAGEN.
Har ni haft någon tjenst förMATHILDA.
Nej, min Fru.
ut? har ni några betyg?
betyg?
(till Eberhard) Intyget om en sann, christelig tro och vandel värderar jag framför allt.
MATHILDA (lemnar henne ett papper). bäste Doktor!
Ni har väl åtminstone prest-
FRU VON HAGEN (ger papperet åt Eberhard).
Läs,
Gud, hvad ser jag!....
EBERHARD (som genomögnar papperet, för sig).
Evige FRU VON HAGEN (sakta till Gabriéle).
Jag visste FREDRIKSSON.
Hvad går åt Doktorn?
väl det! det står icke rätt till.
29 STARK (utom theatern).
Släpp mig säger jag, jag MATHILDA (förskräckt).
vill in, jag skall in!
ADERTONDE SCENEN. STARK (ifrån fonden). DE FÖRRE.
jag skulle komma i så här förnämt sällskap, inte, Hvad har du här att göra?
på att få det så bra nu.
STARK (hejdar sig).
Ah! -- inte visste jag att
jag sökte bara min dotter jag (hårdt till Mathilda).
Gå sin väg, Stark! vi höll just.
LIONEL (till Stark).
min dotter, jag vill inte ha henne till piga inte; vi gudbevars inte är så fin som de förnämas.
STARK (stolt).
Hvad jag vill? jag vill ha igen
fattigt folk råka också ha vår hederskänsla, fast den EBERHARD (som under häftig sinnesrörelse gått fram
och tillbaka).
Stark, Stark! -- jag måste nödvändigt tala med er! ingenting.
Låt mig vara, säger jag! jag vill er
EBERHARD (med djup rörelse).
Styfvenson!
väl förödmjuka mig bra mycket med att nämna det, men ni bedrar er, det var en hederlig arbetares rit det. namn, och jag skäms inte för att jag en gång buEBERHARD.
Lugna er och svara mig! -- har
STARK (studsar).
Mitt namn?