Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En gång såg hon en af dem springa ned för de breda trappstegen på verandan för att plocka några af de lysande geranierna och de nyss utspruckna rosorna; hennes klädning tycktes bondqvinnan vara alldeles förgyld, och hennes ansigte och haiider lyste hvita som snö.
Men ännu mer än denna tafla störde Thadeus Chwedoras arbete.
Han hade redan iner än en gång brustit ut i grat och skrik.
Pilten hade lust att se sin far, hvars basröst stundom framträngde anda till hans öra; han hade lust att vara med modern, som flyttade sig från en plats till en annan, men hon förbjöd honom att följa efter henne i trädgårdssängarna, och han hade åtr % efter ännu mycket annat.
Så blef han alltför varm, eller hade han allt för tråkigt, eller briinde nässlorna alltför sv %rt hans små nakna ben.
Han var nu hunnen till sitt tredje anfall.
af tröstlös förtviflail.
Första gången hade Chwedora räckt honom en bit bröd och, i det hon smekande strök honom öfver håret, sagt åt honom: - Tig barnet mitt, tig!
Om du ar rigtigt snäll, skall pappa satta dig upp p % hästen.
- Och han hade tystnat, fullständigt tröstad, ined munnen full- proppad af bröd.
Men nar hans ' skrik för andra gången genljödo i trädgården, lyftade Chmedora endast upp ögonen från sitt arbete och ropade: - Så tig då, eller skall jag låta dig f % smaka p % di ah am!
Han tystnade på nytt.
Tredje gången skrek han förgafves under några minuter.
Chwedora forslade bort det uppryckta ogräset åt tradgårdshörnet till och var under lindariie, långt borta från honom, medan uppsyiiingsiiiaiine1isyiingsiaine med stentorsstamma upprepade: gummor, hollah, gummor.
Rör då på er!
Det finnes en Gud i himlen, och ni öder tiden.
Det är en stor synd!
Af fruktan att beg: en synd återvände Chwedora med uppskörtad kjortel och hastiga steg till grönsakssängarne, och Thacleus tröstade sig denna gång alldeles på egen hand, utan förespegling om vare sig hast eller diahav.
Han tröstade sig till och med s % bra, att haii tog sig till att skratta med full hals.
Det var en blåmes med gult hufvud och gula vingar som så tröstat honom, i det han flög UPP helt nara honom från en hasselbuske för att försvinna bland vallmorna.
Det var någonting, soin lockade barnet att följa efter fågeln.
Han steg upp och begaf sig mycket hastigt in bland de höga, t3ta stiinglarne, soin i toppen pryddes af röda blommor i alla farg- skiftningar.
Knapt hade han tagit några steg, förrän blåmesen höjde sig från marken, flaxade till och försvann.
Han hade troligtvis funnit sitt byte bland vallinorna och förde det nu hem till sitt bo i hassel- busken.
Men derom visste pilten ingenting.
Han hade lust att få fatt i den eller %tminstone att återse den, och han fortfor att g8 framåt, allt iiiider det han bröt ned vallniostanglarne rundt omkring sig; men der var ingen, som hvarken såg eller hörde honom.
Han var så liten och gjorde föga mer buller än blåmesen.
Likväl blef hans fard allt svårare och svårare.
Nere vid de tjocka stjelkarne
var fullt af ogräs, som snärjde hans sini fötter.
Han föll omkull, men utan att skrika, till och med utan att ge ett ljud i f r h sig, en sådan åtrå hade han att finna p&amp; blimeseii, en sådan fruktan att skrämma bort honom.
Som han icke langre kunde ga för det tjocka gräsets skull, började han helt tyst krypa $i fyra fl&amp;, med ögonen uppsparrade och med sidana rörelser pa hufyudet, att han kom att likna en katt, soni spejar efter en ratta eller en fagel.
Stundom lossnade vallmoblomniorna friii sina stiiiiglar och öfversrillade hans hufvud och skuldror med sina fina, gliiiisaiide blomblad.
Han stadilade då på kn5, och med händerna stödda mot niarken tittade han uppit med öppen mun.
Han s ?ig icke b l h e s e n, men en iniingci skiira och röda punkter, som svafvade öfver hans hufviid mot bakgrunden af en himmel, lika blå som hans uppitrigtade ögon.
1 % en ging blef hans mödosamma vandring afbruten.
Ilen höga xiiuren af st3ngl: tr öppnade sig framför honom och leiiinadc utsigt at en vidstrackt, fri yta.
Han inandades den starks doften af fenkol, kumiiiin, tinijnii och persilja och hiipnade öfver prakten af en oiindlig inassa gula blonimor: det var gurkor och krasse i full blonining.
Iler funnos ocksa iiågra tufvor ringblomnior; nied ett ord, en sädan rikedom p i praktfulla gula toner, att han aldrig förr sett nágot dylikt.
.Uldeles bländad, sprang han upp med ett skutt och ilnctc mot ringblommorna med utsträckta hiinder.
Hans &amp; tri hade bytt föreinil; ltloiiimorna hade trädt i blimesens stjille.
Han skiille troligen ha plockat med fulla händer deraf, men plötsligt hejdade han sig nigra steg i f r h ringblommorna, så förfarad att han hade h~nrken kraft eller tid att skrika.
Föremålet, som ingifvit honoiii en sictail förskrackelsc, var p i samnia gång ytterst fangslande att betrakta.
Det bestod af en stor stake, fr3n hvars topp några kliidestrasor nedhaiigcle, och tvi halni- tappar svängde fram och tillbaka, liksom t r i armar.
Det var en fågelskrämma, nien Thadeus förstod sig 8nnii icke pa denna triidgards- mästarnes krigsmaskin.
Stödjande sina af fruktan aammandragn: i smd knytnafvar mot sina b3da kinder, stadnadc han ett ögontdick, iitaii att röra sig, och betraktade de sviingande halmtapparne samt visste icke huruvida han borde ta till flykten eller riigade annu längre be- skida denna märkvardiga företeelse, s o m siiker1igei.i skrainde h r o m mycket niera än sparfvarne, för hvilka den var afscdd och som redan hade gjort sig s i förtrogna med dess i s p, att en hel skara sklana kretsade öfver de på detta stalle redan mogna iirterna och förtle stort oväsen med att an slå ned pri denna lackerhet, an flyga upp i liiften.
Deras skrik var så genomtriingaiide och skaran si talrik, att Thadeus ' uppinarksamhet afvandes f r h figelskriimman der p i sin stake; ty, ehuru han var fullkomligt förtrogen incd detta slags foglar och till och med viste att de kallas.
spaji-ar.
;, hade han aldrig sett en sådan niangd af (lem tillsammans, Med pekfingret helt och hsllet begrafvet i den gapandti munnen, betraktade han sparfvarne, och tycktes falla i drömmar, niedan ett uttryck af djupt begrundande drog som en mörk sky öfver hans
ansigte, der tårarne, blandade ined dam, icke hade qvarleirinat en ren punkt.
Meii nlidt bland de svartgrå flackar och strimmor, soin betäckte det, stucko ända kindernas och lapparlies röda toner fram och utstrålade två blå, mycket fundersamma ögon.
Han stod länge qvar, liksom fjettrad, utan att draga fingret tillbaka ur munnen.
Nåväl, hvad d å?
Om fåglarile kunde flyga rundt om fågelskramman, hvar- för kunde icke han springa förbi den, om han nämligen sprang r ?zyc&amp;et fort?
De gröna ärtskidorna äro präktiga.
Det visste han af erfarenhet, ty fadern hade en gång haft herii en handfull till honom, när han kom från marken.
Och sådana saker glömmer man aldrig!
Han erinrade sig f~dlkoinligt~ huru godt dessa arter smakade.
Och här vor0 skidor, som hängde mycket högt, men andra icke högre än att han godt kunde nå dem.
Tänkt och gjordt!
Med ett språng kastade sig Thadeus midt in ibland fenkol, kummin, timjan, persilja, gurkor och krasse.
Men allt det har var för tätt hopvuxet för att han skulle kunnat springa.
Sangarne \ 7oro bevuxna, och ogräs fylde mellanruinmen.
I stallet för att springa, måste han g$, föll ofta omkull och kom stundoni icke fram annat än på fyra fötter.
Slutligen nidde han dock iniilet, och i sanma stund som sparfsvärmen med mycket ovasen höjde sig öfver törn- buskarne, gick han i deras skugga, plockade en ärtskida har och en der och förde dem till munnen.
Han var redan lingt borta från qviiiiiorna, soni rensade i köks- trädgarden, och doldes för deras blickar af den täta muren af röda vallmor, kumminståndeii med sina hvita blommor och fenkoleii iiied sina gula, samt slutligen af hela skogen med arter och bönor.
Ty vid sidan om arterna funnos turkiska bönor, sprötade p % alldeles samma satt; men 8nnu vor0 dessa endast i blomning, i rödt, skärt och hvitt.
På denna sidan fans det inga sparfvar mer, ty der i7ar ingenting att äta, och Thadeus insåg snart att han befann sig utanför arternas paradis.
Men han hade redan ätit så inycket, att han hade f %tt sitt lystmYte deraf.
Deras söta smak satt aiinu qvar på lapparne, och han kände sig mycket glad och lätt till sinnes.
De turkiska bönorna stodo mycket niiiidre tätt 211 arterna, så att han ined latthet och till och ined smått hoppande trängde igenorn denna lilla bloinniande lund och sl~itligen, då han kom iit derifrh, fann en alldeles fri trakt.
Det var gransen för köksträdgkden.
Skuggad af en rad lindar, hängde denna inark, genom en lätt slutt- ning, tillsaii~inans med prydnadsträdgården.
Hvarkeii arter eller bönor u e r; men se hvad är det, som glindrar der nere i gräset?
Det var vatten, som lyste, mycket litet vatten för öfrigt, som troligtvis utsinat genom nigot underjordiskt aflopp för kanalerna, hvilka prydde trädgården, och här fyllde en liten dam, som kanske grafts för helt annat Yndan~ål.
Men bredvid denna hala, eller siiarare detta träsk, på en sluttande mark, som ständigt var fiiktig i följd af kanalernas närhet, utsträckte två stora olvonbuskar sina bloinmande grenar, marken var betäckt af en verklig skog af förgät-mig-ej, och en massa gröna grodor hoppade i gräset.
Thadeus stack bada lianderna i hriret och r ~ l ~ a d e: - Ack, ack, förgat-mig-ej!
förg5t mig ej!
Han kände dessa 1) loiniiior lika v51 soiii slmfsarne och arterna, ty hela dalen vid än rar full deraf, och Chwctiora tog hhooni oftn dit, d i hon skulle g$ och helsa 16 sin moster, s o x botf (1e p i niidra sidan, eller d9 hon skulle g2 till iloden fur att finga kraftor, p i kanten af stenarne, hvaraf stranden Yar öfversillad.
Annu helt nyss hade han liietl tillhjelp af modern l~lockat t \ - i stora buketter förgät-mig-ej.
Mor och son hack tillsaninians !-) urit den ena till kapellet, och lagt deii vid den heliga jungfruns fötter, men den andra hade de skickat med nigon af godsets folk till slotts- fröken, son1 nu plockade rosor och geraniurii nedanför verandan.
Han visste allts;, att man bör skinka dessa s m i förtjusande blommor åt den gode Guden och i t fröken.
Han p h ~ i n d e sig ocksi, att nar han plockat en mangd, hade modern diiiiigen tagit honoiii upp i famnen och burit honom hem, hvilkct han tyckte niycket om.
Han rusade alltsi till sina förgat-inig-ej och började, s5 myckct hans små haiider orkade, plocka massvis rleraf.
och för hvnrjc blomma hriskade han: - Den har till den gode Guclen!
I: kn hzir till \ - ar fröken!
Ibland ryckte han upp blomiiloriia i-11ed rötterixi, emednn han drog s$ hardt han kunde i de stjelkar, soni gjorde niotstirrt.
:; rlri flåsade han Ijudeligt, pustade och inumladc vredgad: - Den onde andcii ananime (tig!
Matte (111 tdi borttagen i all din dag!
l Men strax derpå Ijödo de halfsjungantle orden: - Den har till den gode Guden!
I) cn har till \ Ar fröken!
Grodorlin och foglarna förströdde honoin wksi.
Tk förra hopjiadc.
oupphörligt fram iindcr de af grtjan svartatlt: uteiinrn~.
och ~,li~iilsatlt.
i vattnet, hvilket kom hononi att hrista ut i gapskratt.
Fgglarne flögo ut frin biiskarile och iiaddrdi.
omlirialg h o ~ i o i ~ ~, si att de iiastan snuddade id hans öron.
--- Hsch!
ropade han d;, i dc ' i h: svängde sin i; iiippa ~ne (i fijrgat-nig-ej, hsch, hsch!
Sedan fortsatte lian ater att ~:: oc!
; a: - Den hiir till den gode Gudcii.
1 % en girig stadnade h m och q l p; r n i cti gls (IjtAa-i.
I) cr ilorta syntes en liliimcs, helt siikcr: den saliinu.
soin i: nn h&amp; sett Ihiid ~alliiiorna.
&amp; $h se, der satt han iipldugcii 11s en hagtornsgrcn!
Hari txdi; cn, iiii upp mot gungade pi5 de runda, snöiga I) loin; fiori~a höjden, an nedat helt sakta.
hcit s; !kta.
i; !irkr dc.!
lian rurtlt.
116 sitt lilla gula hufvutl.
OmqvMet,: .den hiir till vjr friikm. % (10s bort p i ~dteiis l 5 p l ~ ~.
Hiilande hiiketten iiied förgst-mig-cj ii cnn hnnilcn, striit-litc han d ~ i i andra efter bluiiiescn, uppgaf ctt skri.
liijjtltl sig fi: iiiiiit och tog ett ~ och rutter s p i n g.
Dc s1119 ljusbli hIonxi~oriia iiictl s i ~ i; stjeikar ströddes kring knntcn af dtiiii: i; cii!
\ - attiiet staiikte hiifti~t iq+.
' i ' haile~~s. '
Svordoiiinr, vanliga Iland dcn p l h a !Imog.cn.
försvann.
Icke ett ljud, icke ett skri, icke en suckan, icke ett rop p i far eller mor.
Han fick icke tid dertill.
Inom ett ögonblick var allt slut.
P % bottnen af dammen, under det grönaktiga, stilla- stående vattnet, förblef Clemens ' och Chwedoras lilla barn lange liggande orörlig, med det lilla svarta ansigtet vandt mot hin~len, och kring det lilla hufvudet och de ined gytja nedsmorda armarne och benen slingrade sig de slemmiga vattenvaxternas långa unkna refvor.
Fogeln med det gula hufvudet och de blå vingarne, gungade alltjemt helt sakta på hagtornsgrenen; de gröna grodorna hoppade smatt i det fuktade gräset, lindarne utandades sina välluktande angor, kringfladdrade af surrande bin, hvilka ljödo som beslöjade harpor.
Fran andra sidan tradggrden hördes uppsyningsmannens stamma: Gummor, skanis ni då inte?
att öda tiden ar en stor synd.
På andra sidan, från de nyplöjda fälten, ljöd eniellanåt denna basröst, der drängen gick hojtande bakom sin plog: ka åh, håh, h %h!
Ofver detta haf af grönska, fyldt med blommor, kärlek, sång, ljusskimmer och sprittande lif, höjde sig p % ena sidan herrgårdens skuggrika veranda, P % den andra det lilla kapellet med sin tillbedda bild, blickande mot hvarandra ratt genom öppningen i lindallén.
Framför trappan fortfor den unga flickan med den ljusa hyn och de snöhvita händerna, att plocka rosor och geranium.
I nischen på kapellet lyste och strilade bildens krona, som en tindrande stjerna, fastad i rymden.
kalla vinterqvallen Ar fästet fr %n skyar fritt; Och rundtom dalar och höjder Ses lysa i dampadt hvitt.
Det hvilar en kylig dager Kring tradens snöigs krans.
Den hvälfvande himlen stralar I stjernornas %erglans.
De lysa i täta rader På blånande etherstig.
De draga med sällsam tjusning I natten inin sjal till sig.
Dock finnes der en bland alla, Som oftast mitt öga fäst,
Till hvilken i skymmande qväliar Jag alltid har blickat mest.
Hon Som Hon Hon är ej lik de andra, skrida i rymden hall, tindrar ej gladt och vanligt, har ett så eget sken An flammar hon våldsamt, häftigt, An ar hennes glans blott half.
Det tycks, som hon Hämtade Sngsligt På himnielens blila hvalf.
Jag sett henne m h g a gånger G&amp; upp öfver snöigt fj31 Och sanda de skygga strilar I gnistrande rinteryvall.
På str %larnc då jag aktat Och hört hvad de hviskat &amp; !t.
De ha i brutna bitar Förtäljt hennes sagas gestalt.
Hon ar en verld i daning, Der jasande krafter bo, Som kanipa i trotsig ~ 2 n d ~ Och ännu ej idtt till ra.
I hennes inre det glöder, På hennes yta ar eld, Som sjuder i heta strömma: Och flammar ifrig och vild.
För henne, der fram hon stormar I rymden fran pol till pol, Ej svalkande vindar finnas Och ingen lysande sol.
Omtöcknad på villsam 1) nna Som tvungen hon fratnit gir Och kampar mot egna krafter, S i itin$ hennes mod förs&amp;.
Hon vet ej hvad stunden bringar, Ej hvad hennes framtid kan bli, Om hon en gång skall komma Till ordning och harmoni.
Och derför så sällsam tycks hon, Der okänd makt henne ställt, Bland alla d e andra stjernor På himmelens blåa fält.
Och derför, då upp vi blicka I vinterqvällen sen, Vi se henne alltid flämta Med ängsligt darrande sken.
S ?jertcstedt.
P r i s u p p g i f t för främjande af den qvinliga ungdomens husliga uppfostran.
Dagny har genom några medlemmar af ' liredrika-l rem er- Förbundet blifvit satt i tillfälle att utlofva ett pris för den basta sh$t om behofvet af andepvisning for den q - ~ i d i g a zmgdomen i gmnderna for v å r d m om ett hem med dertill hörande. '
hasliga sysslor sa m t ylan for meddelande af en tidsendzg siidan undervisning, åsyftande att atbildn så vad hasnzödrar och husforeståndarinnov, som tjenarinnor.
Uppgift om prisets belopp, tiden för pris-slzrifters in- letrinande m. m. skall meddelas i nästa häfte af Dagny.
var och en qviniia som visar, att hon kan besitts solida kunskaper uran att yfvas deröfver och utan att för dem försumina sink husliga pligter, har i sin inon bidragit till sitt köns frigörelse.
oinliga menniskors öfverliigsenhet ar af blott lokal beskaffenhet.
stora emedan deras orngifning iir liten.
De äro 9 B Y d e n af konst ar att dölja konsten.
w är smickrare stäiiit möte kan satan rakna p2 att få vara nied ' om kalaset.
8 r# P arleken och döden äro de vingar, som bara oss från jorden till himlen.
Reaktionen mot det af qvinnofragan framkallade aktenskapsidealet.
Innehall: Det nya iiktenskapsidealet, antydt af framstfcndc engelska författarc., tecknadt, negativt af nordens skalder, positivt af dessas kommentatorer.
Upphäfvandet af de gamla hustru- och iilit3mnns-idcalen.
Jlakarnes l&gt;chof af inbördes komplettering.
Kyskhet.
Jlannens likstiilligliet med hu- strun och tviirtom.
Uppfostran.
Ifenilif, 11:.
Reaktionen.
Venstcrn: Strindberg, Bcbcl, Sordau, Brandes.
IIöyrlrtr: Ellen Key, Jarl Hagelstam, Pastor Fxrden, m. fl.
reaktion har, som så m b g a andra, blifvit ett slagord, hvillict tager färg och betydelse af den fisigt, i hvars tjcnst det användes.
Det f %r sålunda galla som uttryck för ganska olika, stundom hvarandra motsatta begrepp.
Hvact som från e z sida betraktas som framsteg, blir ur en annan synpunkt tilll~akaskridande, hvad som för den ene ter sig som revolutionl blir för den andre reaktion.
Detta ar icke minst fallet på q~innofragans oinride, s5rskildt i iiarvaraiidt.
En liten öfversigt af denna verkliga eller förmenta reaktion, s5 vidt som den ar riktad mot det af qvinnofriigans förkampar upp- stalda aktenskapsidealet, och ett försök att karakterisera de olika hufvudriktningarna af densamma torde derför har vara pH sin plats.
Först likväl en inledande blick p i detta aktenskapsideal, hvilket flertalet af qvinnofrågans vänner i norden, och vi bland deni, hylla.
Det var några af Englands förnämsta författarc, en Stuart Mill och hans hustru, en George Eliot, en Elizabeth Barret Browning, som först antydde i hvad riktning qvinnans frigörelse skulle komma att inverka på äktenskapet och i lifvet förverkligade sina iisigter haroni.
Af Mill i hans epokgörande arbete om qvinnans underordnade stall- ning blef, ur vissa synpunkter, äktenskapet enligt den nya uppfatt- ningen först närmare belyst.
- I Norge har fru ' Camille Collett fzllt rnanga markliga ord i ämnet.
Senare har en anonym dansk författare i ett siirskildt, inycket beaktansvardt arbete sökt att ur utvecklingsteorien belysa aktenskq~s- frågan. '
Men för oss svenskar ar det likviil först genom de stora norske diktarne och deras svenska kornmentatorcr, soin det nya aktenskapsidealet blifvit klargjordt, dels negativt i skildringen af dess motsats, dels ur denna dess vrbngbild utlöst eller s3 att siiga &gt;) fram- alskadt~ och uppvisadt för tänlrande lasare.
Klarast och mest till- talande har detta skett genom signaturen Robinson i hans i sitt slag allenastående, märkliga arbete ~ I b s e n och aktenskapsfrigan ...
Sa ock af L.
H. Aberg, m. fl.
Vi skola derför M v i s följa deris uttalanden, l Forholdet mellem mand o g kvinde.
Tdyat genneni udvi1; lingshyoptesen.
Kjebenhavn 1884.
Se afven aberss uppsats on1 densamma.
Titlskr.
f. ficmnirt 26 arg.
" Ibsen och aktenskapsfrigan af Robinson.
I iiktcnskapsfr8gan af L. fl.
rgberg.
Vara äktenskapslagar af L.
H. Aberg.
Ibsens Gengangarc af S. L-d Arilersparre.
Omstörtning eller utveckling af F. A.
Ek, m. fl.
då vi har i största korthet teckna grunddragen af det nya äktenskaps- idealet, hvilket man, med betonande af dess mest betecknande egen- skap, kunde kalla det efis / a.
Enligt den antydda uppfattningen blir den äktenskapliga förbin- delsen en innerlz~, personlig Z#sgenzenskap, &amp; J@ pd grzmden af en äkta kysk kärlek, - » Agape&gt; i s&amp; upptagande &gt;Eros; o l - h a r s lzj.svilkor iir troheten, och h a r s närmaste uppgZJft ar dels att utveckla till allt rikare vdjehnrmoni den sy ?ltpati, som först väckte Karleken till l#, dels att genom makarnas ömsesidzga inflytande 7ner och mer förädla och frigöra.
samt derigenom Zyckl&amp;gö~a den kos dem inneboende mensklka pe~sonl&amp;- Aeten.
Förhållandets natursida och dess berättigande förnekas icke, men det underordnas den högre, den andliga kärlekens makt.
~Sjelfutplånelsens och viljedödandets falska hustru-ideala, upphafves likaväl som sjelftillracklighetens och allenarådandets aktamans-ideal.
, Man och hustru hafva behof af inbördes koniplettering icke minst i psykiskt afseende.
B, Lika litet som full mensklig utveckling ar möjlig utan att man- nen lär något af hustrun och dermed fyller ett tomrum i sin halfhet som menniska,, lika litet kan hustrun undvara detsamma ' från honom; &gt;och de två egenskaper, de främst hafva att tillegna sig af hvarandra äro kyskhet och mod,.
Det etiska äktenskapsidealet ställer således samma trohetskraf på mannen som på hustrun och fordrar af henne mod att vara sig sjelf, i stallet att förlora sig i mannen eller på omvägar göra sin vilja gällande gent emot hans.
Men då ett sådant äktenskap icke skulle kunna byggas i strid mot rådande sedeopinion och lag, blir dess verkan också retroaktiv.
Så förutsätter det den unge mannens lik- ställighet med qvinnan i sedligt afseende och qvinnans likställighet med inannen inför lagen samt i fr %ga om förståndsutveckling, ratt till zrbete, o. s. v. Bygdt p % sådan grund blir aktenskapsförbundet nog starkt och innerligt att utan fara kunna bara ansvaret för det konimande slagtets uppfostran till sedligt starka menniskor, mäktiga att älska och tro.
Likaså kan det utan fara bära sådana förändringar i arbetets form och fainiljelifvets omsorger, som den nya tiden medför.
Det etiska aktenskapsidealet skiljer sig allts % från den kyrkligt ortodoxa och den verldsligt konventionela uppfattningen, så ock från den isigt, som i äktenskapet ser blott naturförhållandena, eller förbi- ser makans uppgift p r moderns och husmoderns.
Sökande friheten i sanningen, vill det i sig upptaga det kristliga sedebegreppet, den kristliga personlighetsidéen och den kristliga kärlekens art. Helt visst skall det också under den kristna lifsåskådningens hägn vinna sin högsta fullkomning.
Se L.
H. Abergs förklaring af äktenskapets väsen.
, t;
Mot detta aktenskapsideai har nu, som vi namnt, en reaktion intradt, hvars hufvudriktningar vi har ville antyda.
För att ej blifva alltför vidlyftiga skola vi likväl begränsa oss till tie skrifter i iimnet, soni har i norden förekomniit under de tvi i tre sista ilren.
Fraiiist - icke på grund af det gamla ordspr5ket &gt;iira den som d aras bör^, utan endast på grund af Smf fiir h n ~ r s f r a ~ l r f r z d i t vcn.4- tio / zut-t syffc --- må, d2 namnas förfin af: Giftas., sisom nafrtm / isnzrns banerförare.
Här har, som bekant, steget tagits så 15ngt tillbaka som till Rousseau, Iivars teorier predikas i form af köttets evange- lium med särskild tillämpning på) - nglingaAldern, och hvars ideer om äktenskapet har omsattas i syfte att s&amp;om norm för förhallandet mellan man och hustru uppstalla det blott naturliga, utan allt afseenile pil personlighetens inre kraf eller kulturens inf !y; aric !e.
Soczizlistnen under Eebels fana g r 5ncc lari; - t. i protest mot dct etiska aktenskapsideal et, i det hon yrkar iLzt / (z.$$w 2&amp;tmskapt ' ts z r f f - IWf~ande, och, med ett af sina vanliga !xfts !rraiig i il; lutledningcill förklarar, att i och med detsamma prostitiitionen skal: irpphiifva sig sjelf.
Ni / ri / ismrn med Kordau till m3lsmnn anfaller nietl hatskhct dct monogama aktenskapsidealet i dess gamla:.
; i v31 sorn i tlcss nys form.
Han förklarar att trohet iir ett naturviclrigt I.,,ogtcpp, att den fysiska kärleken har ratt att bryta alla band och uuciaurijdjn.
alla hintfcr, samt pastår att könslifvet inom rnenciskoi-erlden lytkr i~ndcr Tuilr samma lagar som inom djurverlden.
I närmaste anslutning till nihiiismen Itommer slutligen hvad man kunde kalla antropologis~~ten med Georg Srandes som tolk och vii1 spå fortidens erfaringer bygge fremtidcns yerspektiver-, i det han försök er upp visa, att d e t tnonogomn ~ktt.i ?skqtv1 Zt !nr; - t gi ' tin n f t in~ifhzru i- ' m.
!jpf; j? -- eft f ?W?
?tSfeg i fijrhc5llunil ' t.f i m h z I&gt;: ~~ ?L. / z.
j .y ?lfC8n i ' &lt;fi ' A ' f klaringem tirellan d m, hvarefter ocksd ett permanerit krigstillsth!
varit rådande mellzn man och qvinnor.
För att bota detta eda, skall nu, wze) znr hr Rm~rdes, fraiitfidei?
(It. / r.i ' c ' t~i-a.
f d l h W f r i 4 ~ t.