Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Medan alla studier och konster ha ett begränsadt material att röra sig med, har en husmoder lifvet till sitt material, och intet studium är så innehållsrikt och mång- faldigt som lifvet själft.
En gift kvinna kommer på det naturliga- ste sätt i beröring med mänsklighetens oli- ka representanter.
Hon lär känna arbetarne och deras arbe- ten och kan ge sin sympati och hjälp på ett mänskligt sätt.
Genom att undervisa sina barn blir hon uppmärksam på alla de frågor, som den kommande generationen för med sig, och en mor är nästan alltid af samma ålder som hennes yngsta barn.
Ju flere talanger, j u flere intressen och kunskaper en husmor har, dess bättre!
Man hör så ofta det gamla dumma ut- trycket: » hvardagslifvets prosa ».
Jag skulle vilja byta ut det emot det långt sannare: » Hvardagslifvets poesi ».
Inga festligheter, samkväm eller förströel- ser kunna jämföras med den välsignade enformigheten i hvardagslifvets arbete och hvila.
Men det tyckes mig, att våra husmödrar för att få den rätta fylligheten i barnens lif icke fullt så mycket skulle sysselsätta sig med att gå på föreläsningar, förenin- gar och sammankomster för det allmänna bästa.
Liksom en familjs lycka till sist be- ror på, att en hvar gör sin plikt, så beror också ett lands lycka till sist på, att där finns mycket lyckligt familjelif.
Har en kvinna talanger och intressen, när hon ingår i äktenskapet, behöfver hon så långt ifrån uppge dem, att de tvärt om kunna förökas och utvecklas så länge hon lefver.
Hvad man har stor lust till, får man alltid tid till, och som en författare har sagt: » Det är otroligt, hur talangfulla människor få tiden att räcka till. » Därtill fordras hufvudsakligen att kunna skilja det väsentliga från det oväsentliga och uppge åtskilliga alldeles onödiga nöd- vändigheter, hvarmed så många husmödrar besvära sig själfva och sitt tjänstfolk.
Jag tror till och med, att en gift sånger- ska, författarinna eller annan exekverande konstnärinna kan k o m m a med mera frisk- het och poesi till sitt arbete, än de perso- ner medföra, hvilkas hela dag skall uppta- gas af deras konst eller författareskap.
Vid de tillfällen, då man ser t. ex. unga fattiga änkor bli tvungna att öfver- taga en bestämd plats, som fordrar hela deras närvaro, skall man också märka, hvil- ket sorgligt offer hon och barnen måste göra.
Under den tid, då det gjordes mest allarm för » den frigjorda kvinnan », yttrade en romare till mig: » Det skulle ändå vara obehagligt, när en ung mor sitter t. ex. på ett valmöte och jungfrun kommer sprin- gande och ropar: Frun, frun, kom hem!
Den lilla vill ha en tår, » — och att för- binda en husmoders och moders kall med offentliga värf förefaller mig, som skulle det vara och förbli en omöjlighet.
* F a r b r o r Jeremias.
» J * arbror Jeremias, får jag nu ändtligen kalla dig r så, hvad jag håller af dig! » Dessa ord klin- ga oafbrutet i Jeremias Bruns öron.
Han sitter vid sitt skrifbord och betraktar en fotografi.
Det är bilden af en ung flicka, och det var hon som uttalat de ord, öfver hvilka han nu grubblade.
hur olikt mot hvad han tänkt sig hade ej allt gestaltat sig.
Stackars farbror Jeremias!
Tårar skymta i hans ögon, men se, han torkar modigt bort dem och — ler.
Hur belåten och lycklig han plötsligt ser ut.
Han är riktigt vacker, gubben, där han sitter och småler för sig själt.
Akta dig, farbror Jeremias, jag har allt reda på din historia, blif ej ond på mig, för att jag berättar den!
» Historien » började, då han var femtiofem år gammal.
Han ägde då en landtegeudom i mellersta Sverige och hade bott där som en en- störing största delen af sitt lif.
Då kom det plötsligt på honom en lust att se sig om en smula, och han beslöt att resa upp till Stockholm.
En afton sitter han i Berns vid ett bord och betraktar människonia.
Vid bordet bredvid ho- nom har nyss ett sällskap placerat sig.
Han be- traktar dem närmare.
Det är eii medelålders herre, en dam, troligen hans hustru, och två unga flickor.
Men herrn har han bestämdt sett förr, förgäfves letar han i sitt minne.
Då kommer han händelsevis att kasta ögonen på flickan, som sitter midt emot honom.
Jo, dessa drag känner han igen, en gosse har han känt som liknade henne.
Den gossen hette Johannes Karling och var Bruns skolkamrat och bäste vän på den tiden.
Han går fram och ger sig till känna.
Stor glädje ocb öfverraskning öfver återseendet.
Det blir ett kollationerande af gamla minnen ifrån skoltiden mellan de bägge herrarne.
Men hur intresserad än Brun är af sitt sam- tal, kan han ej låta bli att allt som oftast be- trakta Irma, den äldsta af flickorna, fadrens af- bild.
Hon var omkring sjutton år, en slank ung flicka med ett blekt fint ansikte och ett par mörka uttrycksfulla ögon.
Hon gjorde ett outplånligt intryck på honom redan den kvällen.
jeremias Brun hade väl någon gång i sina drömmar mött bilden af en kvinna, men denna kvinna hade han aldrig funnit i verkligheten.
Nu var han gammal, kunde detta barn fram- kalla hos honom känslor, okända, lockande?
Öfver detta grubblade han första kvällen han hade träffat Irma.
Nu blef Brun en daglig gäst i Karliugs hem.
Han hade från början ämnat att gästa staden blott på några dagar.
Nu förflöt den ena veckan och månaden efter den andra, och han — stan- nade.
Nog gingo föimiddagarne en smula långsamt, då han vanligtvis vankade ensam på gatorna, men så gingo eftermiddagarne så mycket fortare.
Irma förblef dragningskraften; hände det någon kväll, att hon ej var hemma, då var Brun ned-
&lt;) 2 IDUN stämd.
Egentligen gjorde han sig aldrig reda för, ty hon kände ju, att hon smärtat honom så djupt.
hvad han kände för henne.
Han var nöjd med Och dock kunde hon icke handla annorlunda!
så litet vänlighet från hennes sida — blott han Nu var hon så glad, så glad öfver att han ej fick vara i hennes närhet.
Han märkte ej, att var ond på henne längre.
Och nu ändtligen hon i sitt sätt mot honom var en smula konst- skulle hon få kalla honom farbror och hålla af lad, aldrig riktigt obesvärad.
Detta minskades honom, mycket mera än förr.
just icke, snarare tvärt om, sedan han bedt Och farbror Jeremias sitter fortfarande med henne att kalla honom vid namn.
Han glömde fotografien i sin hand.
Men ser du på honom alldeles bort, att han var en till åren kommen närmare, så har han nu slumrat af i sin stol.
man, och att han bort bibehålla sin värdighet Se, han småler i sömnen!
Nu drömmer han sä- som sådan.
Då hade Irma kanske funnit mera kert om sitt » hjärtebarn ».
behag i honom.
Nu kände hon sig så stel i hans Adda.
närhet och hade helst velat undvika honom all- * deles.
Men pappa höll ju så mycket af sin gamle skolkamrat, och därför ville Irma åtminstone vara artig mot honom.
Så förflöt vintern, sommaren kom och Brun måste nödvändigt resa ner till sin egendom.
Hur olikt syntes ej allt honom nu mot förr!
Han kunde ej hysa samma intresse för arbetet — hans Några praktiska vinkar för unga husmödrar.
tankar togos i anspråk af en liten flicka med Af Mlen Bergström.
mörka ögon.
Så började han allt mer och mer fundera på, om han ej skulle kunna bosätta sig IV.
Som det strax därpå erbjöd sig ett Dukning och servering.
fördelaktigt anbud på egendomen, så kunde tan- ken bli satt i verkställighet.
Hvad han gladde en för gästabudet irfcsatta dagen är sig däråt!
Nu skulle han inreda ett litet fint och inne.
I köket fräser och puttrar det nätt hem, och så skulle han fråga Irma, om hon ville bli hans lilla hustru.
Ej ett ögonblick be- i alla kastruller; ' de kalla entréerna tviflade han möjligheten af, att hon ej skulle stå i hela sin prydlighet färdiga i skaffe- samtycka.
Han höll ju så gränslöst mycket af henne.
Det måste finna gensvar i hennes unga riet; smakfullt upplagda frukter och dall- rande geléer ståta på sina skålar i serve- hjärta.
En söndagsförmiddag gick han upp till Kar- ringsrummet.
Det är lif och rörelse i köks- lings.
Nu skulle hans öde afgöras, tänkte han.
afdelningen, och många flitiga händer äro Föräldrarne hade reda på hans planer förut, och sysselsatta med de kulinariska förberedel- Irma själf visste också därom.
Men hvarför såg hon nu så blek och förskräckt ut?
Han blef serna.
Men icke mindre viktigt är det ar- lämnad ensam med henne, men han hann ej säga bete, som försiggår i matsalen.
Där dukas många ord, förrän hon började storgråta och efter konstens alla regler, och är det dessa sprang ut ur rummet.
Den gången var det synd anordningar vi nu vilja följa.
om Brun, men han förlorade ej modet.
Han Det stora matbordet är utdraget, och duk ägde en sangvinisk natur och lugnade sig med tanken: » Med tiden skall hon komma att tycka och bordlöpare utbredda därpå.
Blommor- om mig, jag vill vara tålig. » nas ordnande pågår som bäst.
Sedan jar- Och han fortsatte som förut att umgås i Kar- diniéren blifvit fylld med mossa, nedstickas lings hus.
Irma, stackars liten, hade genom mo- dern uttryckligen bedt Brun, att han ej skulle blommorna en och en i sender i den, så » fria » någon mer gång.
Och allt blef ungefär som att de ej trängas.
Bäst är om de hafva egna förut.
Han, artig i sitt sätt och liksom tiggande långa stjälkar, i annat fall måste de sättas om litet kärlek af Irma, hon, stel och en smula på ståltråd.
» Vemishår » är ett fint och trött.
vackert gräs, som särdeles väl lämpar sig Ett par år förflöt » på det sättet.
Så i som- mar hade Irma varit vid västkusten.
Tiden hade att sticka emellan blommorna, om dessa ej gått med snigelgång för Brun.
Efter hennes hem- hafva tillräcklig grönska i egna blad.
I komst beslöt han att åter en gång försöka sin blomglasen, som kunna vara j u flere dess lycka, nu kunde han ej vänta längre.
bättre, sättas ej buketter — om ej möjli- ' Det var i kväll precis en månad sedan han gen violbuketter, som likväl ej parera myc- gjorde sitt andra frieri.
Och motstånd rönte han äfven nu, stackars farbror Jeremias.
Förra gån- ket på ett middagsbord — utan ett par, gen var det ett barns instinkt, som tog sig ut- tre blommor med något grönt.
Modernt tryck i tårar.
Denna gång talade hon till honom är att dekorera hela bordet med samma lugnt och behärskadt, som en kvinna, hvilken är fullt medveten om sina känslor.
Hon älskade slags blommor i samma färg, men har den nu en ung man, och denne, men ingen annan i personliga smaken härvidlag full frihet att världen, ville hon tillhöra.
Han var mycket fat- göra hvilka sammansättningar den för godt tig, så de kunde icke gifta sig på länge, men finner.
Och ingen årstid behöfver man nu hvad gjorde det, då de båda voro så unga.
Hon mera stå rådlös i fråga o m anskaffande af kunde ej förebrå sig något slags bedrägeri mot Brun, ty aldrig en minut hade hon uppmuntrat denna lyx, blott man har pengar.
Blomster- honom — eller kunde han säga, att hon gjort det?
bodarna bjuda till och med under hela den Brun stod där, slagen, tillintetgjord.
Så gingo långa vintern — när hos oss middagar, på en gång alla hans förhoppningar och planer baler och supéer äro i sitt flor — på rike- i rök!
En månad förflöt, utan att Brun en enda gång domar af chrysantemum, rosor, orchidéer träffade Irma.
Han stängde sig inne på sina rum m. m., medelhafskustens härlighet som ge- och grubblade öfver sitt lifs sorgliga roman.
Hvar- nom ett trollslag förflyttad upp till vårt för skulle han för evigt bli beröfvad lyckan att nordliga land med sin snö och is.
Att äga en älskad varelse att lefva för?
Men hvarför kommo dessa tankar så sent?
Som ung hade beströ bordlöparen med blommor brukas han snarare undflytt kvinnor än sökt deras säll- någon gång, men ser i det hela taget skap — han kände sig så tafatt i deras sällskap.
namnsdagsaktigt ut.
Stackars Brun, ej kunde han rå för att han trodde Jardinieren placeras nu på hedersplatsen sig älska denna flicka.
Felet var, att han ej haft kärlekens instinkt, som säger, om känslan är be- midt under kronan, dominerande alla andra svarad.
Han hade varit för trygg.
bordsprydnader, och därpå ordnas utefter Och nu satt han där med sina krossade illu- sioner!
Men så småningom såg han allt med bordets hela längd — på det af bordlöpa- mera klarseende ögon.
Skulle ej hans kärlek till ren täckta midtelpartiet nämligen — socker- Irma kunna öfvergå till varm vänskap, till sådp.na skålar, saladierer, dessert- och kompott- känslor som en far hyser till sin dotter?
Hon skålar med sitt innehåll, de röda och rhenska hade sagt, att hon älskade en ung man och att denna känsla var besvarad.
Hvarför kunde han vinerna i buteljer, de öfriga i karaffer; om ej unna henne denna lycka?
Han skulle ju kunna husets vinkällare likväl har att bjuda på hjälpa dessa unga, och de skulle kanske komma någon åldrig och kostlig butelj madeira att hålla af honom som en gammal vän.
eller kapvin — värdens stolthet — kommer Dessa tankar hade han meddelat Irma i kväll.
denna naturligtvis fram au naturel, ehuru Hon grät af rörelse och glädje.
Under hela denna månad hade hon ej kunnat vara glad en minut, innesluten i en korg af flätverk.
Inga miss- När man skall hålla gästabud ... 189 (5 prydande mineralvattenflaskor framställas ' på bordet, men här och hvar små vatten- karaffiner.
Det faller af sig själft, att d e i det föregående omnämnda champagne- kannorna ej kunna fyllas och framsättas, vid dukningen, utan först en stund innan detta vin serveras.
Som en fantasi kan antecknas, att ett par eau-de-colognesflaskor jämte rafraichisseurer äfven få sin plats på.
bordlöparen, och då det nog låter tänka " sig, att någon blir illamående vid bordet, är denna fantasi j u ej alldeles omotiverad.
Små flaggor här och där äro en effektfull och nu högst modern dekoration.
Den franska serveringen (service a la franeaise), som består i att på bordet framsätta alla rätterna till ett slags exposition, för att sedan borttagas, skäras och kringbjudas, har nu mera blifvit utträngd af den ryska (service å la russe), som lå- ter rätterna inkomma från köket fullkom- ligt varma, men redan skurna och skick- ligt hoplagda, så att de ändock bilda ett helt; det är således af maten endast de kalla rätterna, som tillåtas utgöra skåde- rätter, och nekas kan ej att dessa i hög grad bidraga att öka bordets retande be- hag, hvarför man ej bör underlåta att fram- sätta dem.
Om belysningen från kronan ej är till- räcklig, placeras på bordsändarna ett par kandelabrar, men böra ljusen, för att ej ge- nera någons ögon, vara försedda med ljus- skärmar.
En stake med ett ljus viel hvart kuvert går också an.
För hvart kuvert beräknas sextio centime- ters utrymme för herre och åttio för dam — puffärmar och gasade kjortlar måste nämligen medtagas i beräkningen.
Det framsatta kuvertet utgöres af en flat tallrik och, enligt det engelska bruket, af två vanliga matknif- var, fiskknif, knifläggare och matsked till höger o m den och två matgafflar och fisk- gaffel till vänster, eller, enligt det franska bruket, af en knif, matsked och en gaffel.
Båda sätten användas hos oss.
Det förra kräfver större uppsättning af bordssilfver, men förenklar uppassningen.
Glasen ord- nas efter storlek, så att vatten- och cham- pagneglasen stå längst till vänster, därnäst rödvins- och fiskvinsglasen och sherry- och madeiraglasen till höger.
Peppar och salt vid hvartannat kuvert.
Därpå komma vi in på serviettfrågan.
Skola servietterna vara vikna eller brutna?
Min fransyska sagesman påstår, att det i Paris är en öfvervunnen ståndpunkt att bryta dem och att de blott vikas i en tre- snibb, hvarvid som grund för detta bruk anföres, att servietten därigenom är ange- nämare vid användningen.
Trots detta, tror jag likväl att hos oss — så fransyska vi än i allmänhet vilja vara — intet mid- dagsbord skulle gillas utan brutna serviet- ter, som j u onekligen höja bordets utseende.
Och huru skulle någon för öfrigt väl kunna ha hjärta att slopa hela denna högt upp- drifna konst att af det afiånga tygstycket förfärdiga » biskopsmössor », » källor », » tul- paner », » båtar » och hvad de allt heta dessa konstverk, då man vet huru den utgör så mången vacker frus och älsklig tärnas stolt- het?
Nej, vi rösta för de brutna serviet- terna.
Inne i servietten lägges brödet, om man så vill, och kan den för öfrigt prydas med ett par blommor, som sedan få heder och värdighet af bröst- eller knapphålsbukett.
Är tar om middagssällskapet fåtaligt, underrät- värdfolket utan svårighet sina gäster deras respektive platser.
Är det åter
ett större antal bordsgäster, utmärkas plat- serna med kort.
Dessa innehålla antingen helt enkelt bordsgästens namn och titel, eller ock äro de därjämte, i öfverensstäm- melse med middagens karaktär, försedda med skämtsamma, symboliska eller skön- hetssinnet tilltalande teckningar eller mål- ningar.
Har värdinnan själf talang, kan hon med dessa kort gifva sina gäster ett litet souvenir af middagen.
För att und- vika att dylika kort blifva till besvär vid bordet, finnas för ändamålet särskilda små ställningar af porslin eller lera, som se ganska nätta ut, i hvilka de sättas in.
Menu (matsedel) användes sällan annat än vid utomordentliga tillfällen.
Ett nutida middagsbord prydes endast med låga bordsuppsatser.
De höga deko- rationerna ha kommit ur mod af den or- saken, att de hindrade ett otvunget bords- samtal.
Ett supébord skiljer sig i ganska väsent- lig mån från ett middagsbord, då det n. b.
är » gående supé » eller » gående b o r d », i förbigående sagdt det vanligaste, mest prak- tiska och ofta enda möjliga arrangemanget, då ett större antal gäster är inbjudet.
Blomglasen och en del andra skrymmande prydnader måste uteslutas af den enkla anledningen, att den på båda bordsändarna framdukade smörgåsmaten jämte de kalla rätterna betydligt inkräktar på utrymmet.
Endast jardinieren midt på bordet bibe- hålles; emellertid må nämnas, att äfven den stundom får gifva vika för t. ex. en krokan.
Smörgåsbrickor äro visserligen för närvarande ganska mycket i bruk, dock tro vi för vår ringa del, att detta arrangemang aldrig kan blifva rätt populärt bland vårt folk, hvars manliga hälft, som bekant, par préférance dväljes vid smörgåsbordet, trots de rop, som tidt och ofta höjas rörande denna svenska plägseds mindre fördel- aktiga egenskaper.
Vinerna och glasen ordnas i rader på bordlöparen, tallri- karna i högar, omgifna af knifvar och gafflar eller skedar midt på bordets lång- sidor; faten med de olika varma anrätt- ningarna inkomma från köket efter hand och placeras jämte dem.
Saladerna fram- sättas vid dukningen.
Hvarje gäst går fram och serverar sig själf.
01, porter och mjölk kringbjudas på brickor, men hafva dessutom sin plats på serveringsbordet.
— Teet serveras i salongen vid gästernas an- komst.
— Brännvinskaraffen, omgifven af sina glas, står på smörgåsbordet.
I mat- salen, så långt utrymmet tillåter, och i an- gränsande rum arrangeras småbord.
Dessa täckas med en hvit damastduk, förses med servietter och prydas med en blomvas eller en armstake.
Att mycken påpasslighet i fråga om de begagnade tallrikarnes och glasens bortskaffande är af nöden, måste husmodern göra sina tjänare uppmärksam- ma på.
Serveringen vid en middag för sexton å tjugu personer skötes med ledighet af två vana uppassare.
Som regel kan man be- räkna en tjänare på tio personer.
Två fat kringbjudas från motsatta håll.
Det ena börjar hos den dam, som sitter till höger om värden, passerar denne, går vidare till hans vänstra bordsgranne och fortsätter till och med värdinnan; det andra börjar hos den herre, som sitter till vänster o m vär- dinnan och fortsätter till och m e d värden.
I de fall åter som den serverade rätten for- drar ett bihang af t. ex. legymer, följer den ene tjänaren strax efter den andre.
Jämte detta förslag till ordning må anföras hvad d:r Hagdahl i sin ryktbara bok Kok- konsten som vetenskap och konst säger i sam- ma sak: » Etiketten fordrar, att man först serverar de mest framstående personerna, men jämte denna särskilda hyllning fordrar den äfven, att serveringen af nästa rätt be- gynner hos den person, som förut var den sista, hvarigenom en lika förekommande som billig godtgörelse-bjudes. » Att emel- lertid värd och värdinna ej inbegripas i denna ordning, tro vi oss våga tillägga.
Som hedersplatser vid bordet betraktas för en dam värdens högra sida, därnäst hans vänstra, och för en herre — till följd af att det tillkommer den förnämsta gästen att till bordet utföra värdinnan — dennas vänstra sida, därnäst hennes högra.
Alla andra platser äro i rang, heder och värdig- het likställda.
Värd och värdinna sitta midt emot hvarandra vid bordets långsidor, och är detta platser, hvilka de aldrig, åt hvem det vara månde, afstå ifrån.
Som vi nu tänka oss ett hem, där egna tjänare — ej de vana och skickliga vakt- mästarne — sköta uppassningen, meddela vi här nedan några allmänna förhållnings- regler vid serveringen, som det tillkommer husmodern att delgifva dem.
Maten bjudes på bordsgästens vänstra sida, men vinet serveras från den högra.
Den begagnade tallriken borttages och den nya framsättes från högra sidan.
En tjänare får icke säga: Var så god, icke persuadera; endast framställa en kort fråga såsom t. ex.: Torr eller söt cham- pagne?
eller helt lakoniskt nämna vinets namn, innan han serverar det.
Bordsgästen bör aldrig hafva tomma du- ken framför sig, utan i samma stund den begagnade tallriken borttages, framsättes en ren.
Under det en rätt afätes, ordnas allt noggrant på serveringsbordet för den nästa, så att intet onödigt uppskof orsakas.
Dessert- och frukttallrikar framsättas på samma gång, hvarvid en tallriksserviette bör vara lagd mellan båda.
Före desserten sopas brödsmulorna med en enkom borste eller med en hopvriden serviette ned från bordet på en tallrik.
En betjänt är iklädd frackkostym — hvita trådvantar höra till livré — en husjungfru svart klädning, hvitt förkläde och hvit spets- mössa.
Betjäntens första åliggande är att öppna salongsdörrarna och tydligt uttala ordet: » Serveradt », travestering af det franska: » Madame est servie. » Tilläggas må emellertid att den egentliga vikten ligger vid, att hvardagsmåltiderna serveras så korrekt, att vid festligare till- fällen ingen afvikelse sker från den fast- ställda dagliga ordningen, annat än natur- ligtvis den att flere rätter kringbjudas och flere personer serveras.
Ar ej en husmo- der noga med, huru hennes tjänare passa upp i hvardagslag, kan hon vara viss på, att de komma att dumma sig, då hon har främmande.
En festmiddag innehåller tre af delningar: den första omfattande soppan, hors d ' oeuvre, relevéer, varma och kalla entréer; den andra steken och mellanrätterna; den tredje des- serten, före hvilken serveras ost.
Hvad vinerna angår, må nämnas att de hvita ser- veras kalla, hvaremot de rödas arom först framträder vid högre temperaturgrad, d. v. s. de böra redan på morgonen upptagas ur källaren och ställas i rumsvärme; att ytter- ligare höja deras värmegrad är däremot ett misstag.
I hvilken ordning de böra följa?
Se där ett ämne, som kan vara vanskligt nog att inlåta sig på.
Som regel gäller, att en stegring i fråga om vinsorterna un- der hela måltiden bör göra sig märkbar.
Efter franskt mönster tillåta vi oss lämna ett förslag, hvilket emellertid ej utesluter flerfaldiga variationer.
Marsala och rödt vin på soppan; rhenskt på fisken; Måcon på entréerna; Bordeaux eller Bourgogne på steken, Champagne på samma gång och till middagens slut; Ma- deira eller portvin på desserten.
Vid en förtrolig middag, där man känner gästernas smak, kan man i afseende på vinerna till- låta sig ganska stora friheter, exempelvis att endast servera champagne under hela middagen.
Ur ett b ref som kommit redaktionen till hända från en namn- gifven, högt värderad läsarinna i en af våra större landsortsstäder, tillåta vi oss anföra några rader, rörande Mathilda Eoos nu pågående be- rättelse » Helgsmålsklockan » — så mycket hellre som de däri gjorda uttalandena öfverensstämma med talrika såväl muntliga som skriftliga erkän- nanden: » — — — Då jag nu är i farten med att tala om mina intryck, skall jag ock berätta, med hvil- ken innerlig glädje, verklig njutning och till- fredsställelse jag läser Mathilda Eoos ' fina, här- liga, lifsvarma skildringar.
Heder och tack åt redaktionen, som förskaffat sin läsekrets en så- dan värderik läsning.
Med mig instämma mån- ga i detta tack.
Senast i går på ett möte å » K.
F. U. K. » ut- talades varma erkännanden om » Iduns roman » och om författarinnans högstämda och dock så enkla språk samt om hennes ovanliga iakttagel- seförmåga, vare sig det rör naturen eller folket eller själsiifvets djupaste gömmor. » — • * En bröllopsdag i Norden för tre hundra år sedan.
Häraf har det uttrycket kommit: att dricka en skål.