Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
GROT. ung och -- -- (Helena, Richard och Sten komma från följt dem med blickarne, ser på henne och fortsätter, då de äro borta) -- och kär.
-- Du är tokig! GROT. i släkten!
(Torsten kommer tillbaka.)
Nå, -- vill du höra nu, -- sedan ungdomen har gått?
TORSTEN (sätter sig).
Läs du!
GROT. ungdomen åt i ditt ställe?
Eller kanske du hellre vill, att jag skall följa Ja ja, -- det måtte vara någon galenskap
Herre gud, -- jag har också en gång varit
vänster och gå öfver trädgården ut till vägen.
Grot, som
-- 117 -- TORSTEN.
Som du behagar.
GROT (ser på dem, stiger upp). vanligt.
Na, jag får väl uppoffra mig då, -- som (Går till höger.)
FRU VINGE (ser spörjande på Torhon skriker till).
Torsten! -- Tror du också?
TORSTEN (kallt).
Och ändå, -- i går, -- det kunde ju förklara!
Jag tror ingenting, -- men allt är ju möjligt.
FRU VINGE. inte gjort något för att förhindra det?
TORSTEN. på, det är så godt, att vi tala rent ut.
-- Vi äro ju fördomsfria båda två, -- i det fallet åtHvad skulle jag ha förhindrat?
-- Hör Och det säger du så lugnt! -- Och du har Men, min gud, det är ju inte möjligt! -- sten, deras blickar mötas, --
-- Hvarför säger du ingenting? -- Tror du? --
-- 118 -- minstone.
Du tror, att Richard gått och förälskat sig i Helena, -- är det inte så?
FRU VINGE (ser skyggt undrande på honom).
Nej, det är ju inte möjligt, -- men -- -- TORSTEN. hvad det är för omöjligt i det.
ha förhindrat det?
Men du tror det ändå.
Jag kan icke inse, Låt oss nu
anta, att så vore, -- med hvad rätt skulle jag FRU VINGE.
Ja, jag frågar: med hvad rätt?
FRU VINGE. hans lynne!
Men det vore ju en förfärlig olycka!
Med TORSTEN (skrattar kort).
Du menar, att det vore en olycka för honom.
Torsten, -- jag förstår dig inte.
tror.
Inte? -- Antag nu, att det vore, som du
hindrat den olyckan?
Sätt dig då i min ställning.
Lagat att
Hur ville du, att jag skulle hafva för-
-- 119 -- Richard lämnade mitt hus?
-- På grund af några ovärdiga misstankar, -- en lumpen, orimlig svartsjuka, -- nedsättande så hade jag ju framstått?
Det är den ena sidan
lika mycket för honom som för mig.
Icke sant, af saken, -- den som rör mig.
Om vi nu skulle att det nu verkligen vore, som du tror, -- att Hvad hade jag då egentligen gjort?
Jo, då
tänka på den andra, den som rör honom.
Antag mina misstankar verkligen ägt någon grund. -- hade jag med plumpa händer ingripit i en känsla, som är så helig, att allt annat för den måste vika, -- alla andra band brytas, alla andra plikter glömmas, -- icke sant, ty sådan är ju kärleken?
Jag skulle ha' glömt de lärdomar, som jag har dig att tacka för, min mor, -- jag skulle ha förnekat dig!
FRU VINGE (ser på honom med skygga, förskrämda ögon).
TORSTEN. -- du vill, att jag skall se med andra ögon, då kan du kanske göra -- du som mor, -- men du får betänka, att jag är endast bror, jag -- till och med endast halfbror.
Åh nej, du har för stora fordringar på mig,
det gäller Richard, än då det gäller andra.
-- 120 -- FRU VINGE.
Du är obarmhärtig, Torsten!
TORSTEN. -- Jag säger ju sakerna blott som de äro.
Då skulle jag ju också kunna säga, att du varit Då är det sanningen, söm är obarmhärtig.
obarmhärtig mot mig.
Då skulle jag ju kunna kallar lyckan i ditt lif.
Har du någonsin tänkt på det, -- har du tänkt på, hvad denna din lycka kostade mig?
Har du tänkt på, att jag
förebrå dig som ett brott mot mig, det som du
var femton år, att jag börjat tänka öfver lifvet, mar, mina förhoppningar, mina ideal.
Det är blifva ödesdiger för ett helt lif.
Och då, --
sökte finna mig till rätta i det, hade mina drömen farlig tid, det, min mor, då kan en småsak har du tänkt på det?
-- Då öfvergaf du mig, då krossade du det enda vissa, det enda som jag hade att trygga mig till, mitt enda fotfäste rådlös och hjälplös ut i denna hemska villervalla, som är lifvet.
Hvad tror du en sådan FRU VINGE.
Torsten, -- Torsten! erfarenhet betyder för ett femton års barn?
i lifvet, mitt hem, -- och kastade mig, ett barn,
-- 121 -- TORSTEN. ideal, att jag beundrade dig och älskade dig Har du tänkt på, att du var ett af mina
och var mycket svartsjuk på allt det som tog rade dig, dessa nöjen som fyllde din dag, --
dig ifrån mig, alla dessa människor som smickhela detta festklädda lif, som du så sällan ville uppoffra för min skull.
Och hvad tror du, jag mig på köpet, för att gå bort och vara lycklig kände, då jag såg dig uppoffra allt detta -- och med en annan man -- än min far.
Tror du icke, att det var underliga tankar, jag tänkte då?
FRU VINGE. starkare än jag.
Jag kunde icke annat, Torsten, -- det var TORSTEN (skrattar hårdt). förhindra!
Och något så starkt ville du, att jag skulle FRU VINGE (efter någon tystnad).
Och ändå, -- ändå lät du mig komma tillTORSTEN (afvärjande).
Låt oss icke tala om det nu.
Men det var icke bara af själfviskhet, som jag kom tillbaka, -- icke bara för Richards
baka till dig?
-- 122 -- att försona.
-- Jag tänkte, att om ni båda lärde skulle vara som en försoning.
-- Men jag förjag icke vågat hoppas därpå.
-- Åh, Torsten, kan det aldrig försonas?
TORSTEN. händt, -- vi få försöka taga följderna.
Lifvet vet icke af någon försoning.
Eller kallar du som nu skrämma dig? det försoning, -- dessa följder af din gärning, FRU VINGE (förkrossad).
Åh, min gud!
TORSTEN (mildare). jag förebrår dig intet mera, -- det är förbi nu.
Ser du, -- då jag erbjöd dig att komma tillbaka till mig, då var det för att hämnas på dig, den förlorade sin sötma, då jag förstod, hur
Se så, -- det hjälper icke att klaga.
Men Hvad som en gång har händt, det har skull, -- det var också -- jag tror det, -- för
känna och kanske hålla af hvarandra, -- att det stod nog icke, hvad jag hade gjort, annars hade
jag ville hämnas genom ädelmod, -- men hämnringa mitt ädelmod var värdt.
-- Du kunde väl icke annat, -- det var väl starkare än du.
Vi offra andra och äro själfva offer.
-- Jag förebrår dig icke mera något, och jag skulle aldrig hafva
-- 123 -- sagt dig detta, om icke -- -- -- (Reser sig upp; häftigt.)
Men hvad jag hatar, det är detta själfbedrägeri, som vill göra oss till hjältar, då vi och vår själfviskhet i fagra och ädla känslor! falska, falska inför oss själfva och andra. -- äro, låt oss se sanningen rätt i ansiktet, sak vi aldrig män. äro svaga stackare, som förkläder våra drifter -- Det är det som gör allt ondt, ty det gör oss Bort med masken, -- låt oss visa oss som vi samma om den är förödmjukande, annars blifva FRU VINGE.
Torsten, -- jag har gjort dig mycket ondt!
TORSTEN. godt att ha gått igenom den.
Hvem vet, -- skolan var hård, men det är FRU VINGE (skakar på hufvudet).
Då hade dina ord icke varit så bittra.
TORSTEN. och det är icke jag, som frammanat det.
Det var minnet af en förgången bitterhet, (Helena och Grot komma från höger.)
GROT (till Torsten). som du ser.
-- Om herrskapet tillåter, skall Ja, här har du oss nu igen välbehållna,
-- 124 -- jag nu ägna några ögonblick åt min dotter.
(Då han är borta, och Helena står vänd ifrån dem,
fattar fru Vinge Torstens hand och kysser den.
Går därefter hastigt till vänster.)
HELENA (ironiskt).
upprörd efter modern; svarar icke.
Helena utmanande.)
Är det du, som skickat honom att spionera på mig?
Har du varit orolig för mig?
(Torsten ser
TORSTEN (vänder sig emot henne, -- vekt).
Helena, -- jaga icke upp dig så där!
HELENA (som förut).
Vill du icke svara på min fråga!
TORSTEN (ser på henne, går henne Du sade, att du vill känna mina tankar, närmare; i samma veka ton).
-- Nå ja, du skall få det.
-- Jag hade
kanske orätt, -- vi kunna kanske förstå hvarandra ändå, om vi bara vilja det, om vi bara söka glömma, hvem som bär skulden för att vi hittills icke gjort det.
Hvad betyder denna förändrade ton?
-- 125 -- TORSTEN (stryker sig öfver pannan).
Den betyder kanske en lyckHELENA.
Och om jag icke vill det?
TORSTEN. på det annat än nya missräkningar.
Du känner dig olycklig, -- men tror du, det blir bättre, om du gör andra olyckliga?
HELENA. lycka hvar för sig.
-- Jag säger mig fri från dig, -- jag vill icke mera ha något gemenJag vet bara, att vi hädanefter få söka vår Jaga icke upp dig så där.
Hvad vinner du
ligare tid för oss båda, -- om du vill det, Helena.
samt med dig.
Intet, hör du!
Dina tankar äro
mig förhatliga, -- jag tror icke längre på dem.
Jag tror icke längre, att världen är den vrångbild, som du hållit fram för mig. -- TORSTEN.
Som jag! -- När har jag gjort det, Helena?
Du lät mig gissa och ana, så att jag skulle tro, att jag funnit det själf och du få mig desto säkrare fångren.
Åh nej, aldrig direkt, det vet jag nog. --
-- 126 -- TORSTEN (häftigt).
Detta har Richard sagt dig!
HELENA. neka det?
-- Och nu, -- nu blir du rädd, att Är det inte sant kanske?
-- Kan du för-
jag skall lyckas frigöra mig, -- och nu kommer du och erbjuder mig dina tankar.
-- Men jag vill icke ha dina tankar, -- jag vill ha rätt
till en smula glädje och skönhet, jag också, -- TORSTEN (hotande).
Betänk dig väl, Helena! HELENA.
ty det finns, -- det finns, om också icke hos dig! --
pliktelser, -- med hvad rätt vill du då hindra mig att söka min lycka för mig?
Har du icke själf löst mig från mina för-
TORSTEN (betvingar sig, ser på ironiskt).
Lycka till då!
henne och säger, kallt och
vänster i fonden.
Helena drar ett djupt andedrag, går sjunken i tankar.)
(Går mot höger, men vänder plötsligt och går ut till
bort till bersån och sätter sig där; stirrar framför sig, för(Solen går ned, marken ligger redan i skugga, men
trädens toppar äro ännu belysta af ett varmt sken.
-- 127 -- ljusa himmelen börjar rodna, bleknar åter och höljes så småningom af dunkel.
En svag skymning breder sig.
Richard och Sten komma från höger.
Då Helena hör deras röster, spritter hon till, rycker hastigt till sig en Sten gå öfver gården mot vänster.)
bok, som ligger på bordet, och slår upp den.
Richard och HELENA (ropar).
STEN (stannar, ser sig omkring, går så fram till bersån).
Jaså, är mamma där?
Är ni redan tillbaka?
RICHARD (som följt efter till bersån).
Ja, strax sedan vi hade skilts från er, mötte
vi fiskaren, som berättade, att han hade funnit båten i morse och rott hem den.
-- Så då gick vi hem.
STEN. Hvar ä' de andra?
sin klocka.)
Nu ska du också gå in och dricka din mjölk.
STEN. Redan?
Jag vet inte, -- där inne tror jag.
(Ser på
-- 128 -- HELENA. otåligt.)
Se så, -- gå nu!
Ja, du var uppe så länge i går. -- (Nervöst, (Sten går långsamt till vänster.
Helena ser åter ned
i sin bok.
Richard betraktar henne; efter någon tvekan går han närmare henne.) RICHARD.
HELENA (ser upp).
Nej, jag satt bara och -- RICHARD.
Hvad är det för en bok, du läser?
HELENA. tittade bara i den.
Åh, det är visst Elisas, -- den låg här.
Jag RICHARD. velat få tala med dig.
Så mycket bättre, -- jag har hela dagen HELENA.
Om hvad som bände i går afton.
HELENA (nervöst).
Jag har ju redan bedt dig om ursäkt.
-- 129 -- RICHARD. min vilja.
-- Jag vill, att du skall glömma det, och jag ville säga dig, att du ändå hade rätt i HELENA (afbrytande). talar vi inte mera om det.
Du sade ju själf, att i dag är inte i går.
Det var du, som sade det.
HELENA. något!
Nå ja, -- lika godt. -- Berätta mig RICHARD.
Hade ni inga äfventyr på vägen sedan?
Åh nej, det händer inga äfventyr numera!
RICHARD. äfventyr.
Säg icke det!
Jag tycker hela lifvet är ett Hvad som helst, -- bara det är något nytt!
Nej, jag hade orätt, alldeles orätt!
Och så Det är just det, Helena. -- Det var mot
något.
Du hade rätt i att Torsten och jag --
-- 130 -- HELENA.
Där det icke händer något, ja.
RICHARD. allt sedan i går!
Hur kan du säga det!
Hvad har icke händt HELENA (ser nyfiket på honom).
Hvad har händt då?
RICHARD. samma sätt i dag som i går?
Säg mig, Helena, -- tänker du alldeles på HELENA.
Åh, -- tankar!
RICHARD. det är de som försiggå i våra tankar.
HELENA. på att tänka!
Hvad gagnar det att tänka?
-- Jag är trött RICHARD.
Vet du hvad som då är den bästa hvilan, Helena? -- Det är att tänka ljusa, glada tankar.
Hvar skulle jag få dem ifrån?
Du är trött på att tänka bittra tankar.
-- De största händelserna äro icke de som synas,
-- 131 -- RICHARD (ifrigt). sedan, om du icke vet, hvarifrån du skall få dem.
Heta rymden är ju full af dem. -- Öppna dina ögon, Helena, -- öppna ditt sinne, -- du har stängt igen om dig själf.
Så du hädar!
Se dig omkring och säg
ur hennes knä och lägger bort den.)
(Han har satt sig bredvid henne; nu tar han boken HELENA (rynkar ögonbrynen).
Hvarför tar du bort boken?
den ligger där, tror jag, att du icke hör på mig.
Är det då så viktigt?
Har du kanske flere sagor att berätta?
Därför att jag vill tala med dig, -- och när
Nej, Helena, jag vill tala med dig om HELENA (kort).
Tala då hellre om sagor.
-- 132 -- RICHARD. ning däri.
Det du sade mig i går, -- det fanns en sanHELENA.
Hur går det med sagorna?
RICHARD. ännu icke förstod själf.
Du såg klarare än jag, du förstod, hvad jag HELENA (håller händerna för Sagor! -- Sagor!
RICHARD (ser förvånad på henne).
Helena?
HELENA. på predikningar i kväll, -- jag vill höra äfventyr, vilda, fria äfventyr! talade om frihet?
Jag är inte i lynne att höra
Var det inte du, som
öronen, stampar i marken).
Jo, det var jag.
Men du talade kanske bara om det?
RICHARD. om friheten, som om de ägde den, -- och alla Det är nästan komiskt, du, -- alla tala de
-- 133 -- mena de något olika med den, -- blott inte det rätta.
Hvad är det rätta då?
RICHARD. som man älskar.
Den rätta friheten, det är att lefva för något, HELENA.
Ja, -- en uppgift, ett mål.
HELENA (ser på honom).
Är det då inte uppgift nog att älska?
RICHARD. tysta en stund, så säger han plötsligt med ansträngning.)
Men det var om Torsten vi skulle tala!
Hvad har det varit med Elisa i dag?
RICHARD. har visst blifvit litet ond på mig.
Åh, -- ingenting, bara barnsligheter!
Hon HELENA. på mig.
På dig?
-- Det ser snarare ut, som det vore Hvad menar du?
(Deras blickar mötas; de äro
-- 134 -- RICHARD.
Hvarför skulle hon vara ond på dig?
HELENA. ond på dig?
Hvad vet jag.
Hvarför tror du, att hon är RICHARD (ser på henne, hon småler, -- tankspridt).
Hvad jag nu skulle säga dig -- HELENA.
Du skulle berätta äfventyr.
RICHARD. ett äfventyr, Helena?
Skulle du icke hafva lust att lefva med i HELENA.
Kanhända, -- det beror på.
Om vi två skulle sammansvärja oss?
Mot Torsten.
HELENA (med ett tvunget skratt).
Torsten i dag.
Jag tror, du icke kan tala om annat än
-- 135 -- RICHARD.
Helena, tror du, att Torsten är lycklig?
RICHARD. samma som ditt, -- och därför vill jag hafva din hjälp.
-- Att göra Torsten lycklig?
Är det det äfventyr, som du bjuder mig på?
Ja, Helena.
HELENA. tam, du också, fast du talar om frihet.
Jag tam!
Tror du, att jag är tam?
Jag börjar nästan på att frukta det.
Det var ett tamt äfventyr.
Men du är visst Jo, det vet du, -- ty hans lidande är det-
-- 136 -- RICHARD. hvilket öfvermod jag gömmer inom mig.
Öfvermod?
RICHARD. det mig blott som mod.
Allt synes mig så lätt, så visst, så undergifvet min vilja.
Jag känner hand. mig som herre, -- som om makten låge i min HELENA.
Hvilken makt?
RICHARD. efter min vilja, -- och makt öfver människorna HELENA.
Hvarför gör du det icke då?
-- Men det är det egendomliga, att nu gifva ord åt hvad jag tänker, -- äfven orden
Du menar, att allt detta är ju bara ord hos Makten öfver lifvet, -- makt att forma det Ja, kanske det är öfvermod, -- men nu synes Jag tam!
äfven, makt att fylla dem med min vilja, min tro.
tycker jag, att jag icke behöfver göra annat än synas mig nu fulla af kraft, -- mäktiga vapen,
-- 137 -- äfven orden synas mig nu som handling.
-- Ord, det är ju lefvande tankar, Helena.
Och likväl kunna de vara så maktlösa.
RICHARD. är det, som är mitt öfvermod, att jag tror, att den, fast du ännu försöker förneka det.
Du Det tror du icke själf, Helena.
Ser du, det
äfven andra känna min makt.
-- Äfven du känner vågar icke låta mig tala, ty du känner, att mina HELENA. -- gif mig dina tankar, om du kan det! henne).
Nej, jag kämpar icke längre emot.
Tala då, RICHARD (sätter sig åter bredvid Ja, Helena, det är ju det, som gör min glädje,
ord skulle besegra dig.
Och ännu kämpar du emot.
att jag tror jag kan det.
Vet du, hur allt detta det är ditt verk.
har kommit?
Det har kommit genom dig -- HELENA.
Mitt verk!
RICHARD. digt hade jag en känsla af, att du väntade något Jag såg dig gå här, och ständigt -- stän-
-- 138 -- af mig.
-- Jag såg i dina ögon ett lidande, som kom äfven mig att lida, och jag längtade att hjälpa dig, att trösta dig, som man längtar att ditt lidande?
-- Det förstod jag icke, -- jag
trösta ett snyftande barn.
-- Men hvad var då förstod blott, att det låg djupt, -- djupt som
den sorgsna blicken i dina ögon, -- och då jag forskade efter det, var det som om jag trängde ned i lifvets hemligaste gömslen. -- Så växte ditt lidande för mig och blef hela mänsklighetens lidande, -- men från lifvets oändliga,
förvirrande mångfald sökte min tanke ständigt Och så i går --
tillbaka till dig för att finna lösningen på gåtan.
I går?
RICHARD. ditt lidande var, och då såg jag äfven hjälpen, -- hjälpen för dig och för alla som lida liksom du.
I går!
Förlåta dig?
Ja, då fann jag den.
-- Då förstod jag, hvad
-- 139 -- HELENA. jag, -- jag minns det icke längre.
Ja, för allt hvad jag sade.
-- Hvad sade RICHARD. glömt det.
Ja, hvad sade du, Helena?
Äfven jag har HELENA. ändå, -- på trots, för att såra dig.
-- Ty jag var rädd för dig.
Var du rädd för mig?
HELENA. dig.
-- Men det är förbi nu, -- tala mera, -- det är så skönt att höra dig tala.
Du lider då icke mera?
Icke när du talar.
RICHARD. och bitter.
Se på mig, Helena! -- Tror du på lyckan igen?
Och din blick är icke längre så där sjuk Ja, i djupet af mitt hjärta var jag rädd för Jag trodde det icke själf, men jag sade det
-- 140 -- HELENA.
RICHARD. var rädd för mig?
-- Hvarför, Helena?
HELENA. makt.
Jag vet icke, -- jag fruktade kanske din RICHARD.
Men nu fruktar du den icke längre?
RICHARD. den har du gifvit mig, Helena, -- och den är Det skall du icke heller, -- ty min makt, Nej, vänd icke bort dina ögon! -- Och du
blott för dig, -- för att göra dig lycklig, -- för skola vara ljusa, -- dina ögon!
att du skall se, Helena, -- och för att dina ögon HELENA.
Endast för mig.
Främst för dig, Helena, -- ty du gaf mig den.
HELENA. endast för mig?
Endast för mig! -- Vill du icke säga det,
-- 141 -- RICHARD. -- annars förlorar jag min makt. -- Låt mig -- Och du var rädd för mig?
-- Men då, -- då Helena -- HELENA. oss gå in! -- (Hon reser sig upp.)
Tyst, säg ingenting! -- Det är sent, -- låt (Torsten kommer från höger, hör deras röster och stannar.)
RICHARD (reser sig upp i stormande häftighet, fattar hennes på stolen och glider själf ned på knä framför henne). stanna!
Nej, gå icke ifrån mig, -- stanna, Helena, HELENA.
Släpp mjg! -- Det är sent, -- låt oss gå!
RICHARD. gud, hur jag älskar dig, Helena! -- Och du var gud, är det en dröm?
Du får icke gå! -- Helena, -- åh, -- min Endast för dig! -- Nej, se på mig, Helena,
se in i dina ögon, -- dina vackra, gåtfulla ögon.
händer, tvingar henne åter ned
rädd för mig, -- se på mig, Helena, -- åh, min HELENA.
Ja, det är en dröm.
-- 142 -- RICHARD (böjer hennes hufvud Nej, det är ingen dröm! -- Det är dina
ned mot sig och kysser henne).
läppar, -- dina ögon, -- dina läppar, -- det är och jag!
du, Helena, -- du vackra, -- du Helena, -- du HELENA.
Vi allena!
Ja, vi allena! TORSTEN (har gjort en rörelse som för att springa fram, men betvungit sig och närmat sig med tysta långsamma steg, till bersån).
Nej, icke allena!
tills han nu står vid ingången
men blir så stående, orörlig, i trotsig tystnad.
Richard förblir liggande på knä och ser med förvirrade blickar på Torsten.) TORSTEN. på henne.)
Gå in, Helena! (Helena står orörlig.
Torsten vänder sig emot henne i ett häftigt utbrott.)
Gå in, Helena! så åter.)
Ni har glömt mig!
(Till Helena, utan att se
(Helena reser sig upp med en hastig rörelse af skrämsel,
(Helena går några steg förbi honom, men stannar
-- 143 -- TORSTEN (utan att längre akta Stig upp!
Nu är den där ställningen onödig.
Torsten! händer.)
(Kastar sig framstupa i stolen med ansiktet i sina TORSTEN (skrattar till, kort och
på henne, till Richard).
ansträngdt; talar med låg satser).
stämma, i korta, afbrutna Stig upp! -- Det var således på det sättet,
du tänkte segra!
ser man, hvad tron skall verka.
Du hade rätt, Hädanefter får jag väl lägga mig till med att
med den kommer man långt här i världen. -- tro, jag också. -- Stig upp! -- Hur var det nu?
-- Man skulle ju tro på människorna.
-- Man skulle icke bara se till skalet, ty det kunde ju vara fult, -- utan till kärnan,
ty kärnan, den är så vacker. -- Stig då upp, så ställningen?
En segrare har väl rättighet att vara stolt. -- Stig upp! förbi honom.)
att jag får tacka dig! -- Hvarför den där ödmjuka
(Richard reser sig upp och går med sänkt hufvud
-- 144 -- HELENA (lägger sin hand på hans arm).
Svara honom då!
RICHARD (ser på henne). att jag äfven skall bekänna min skam?
-- Hvad vill du, att jag skall säga? -- Vill du, HELENA (drar bort sin hand).
RICHARD (utbrytande). menade icke detta.
-- Det var dina blickar, dina Hvad har du gjort med mig, Helena, -- jag
leenden! -- (Ser på henne, griper hennes hand.)
För-
låt mig!
(Släpper hennes hand, går hastigt till vänster.) stelt framför sig.)
(Helena står orörlig kvar på samma ställe; stirrar
TORSTEN (tar ett steg fram emot henne).
Är du lycklig nu, Helena?
HELENA (skriker till).
(Torsten ser på henne, vänder sig bort och går långsamt.) HELENA (står orörlig kvar).
_______ Tala icke till mig!
Gå -- gå!
-- 145 --
Ett rum hos Grot.
Fru Vinge sitter vid fönstret och ser ut.
Elisa går ELISA. i natt?
Faster, vet du, hur dags Richard kom hem FRU VINGE.
Nej. ELISA.
Klockan fem.
Så-å, -- var du vaken då?
Ja, -- jag vaknade, då han kom.
Är du så lättsöfd?
omkring i rummet och städar.
-- 146 -- ELISA. gången i den här veckan, som han kommer hem så sent.
FRU VINGE. du kanske upp det?
Du tycks föra noggrann räkning. -- Skrifver ELISA. sådant?
Åh, faster, hur kan du skämta med något FRU VINGE. har ett drag af pedanteri i din karakter, som du skall försöka arbeta bort, både för din egen skull och för hans.
Hvarför talar inte du med honom, faster, -- hvarför försöker du inte förmå honom att afstå från detta vilda lif?
Har du kanske försökt det?
ELISA. jag ber honom därom, -- så kan jag inte heller be honom.
Jag! -- Åh, när han inte gör det, utan att Men det kan inte fortfara på detta sätt.
-- Jag skämtar inte.
-- Ser du, mitt barn, du Jag har blifvit det.
-- Det är nu tredje
-- 147 -- FRU VINGE. han borde göra det?
-- Det är just endast saken värre.
Men du kan alltid låta honom märka, att
det du skulle undvika, ty därigenom gör du ELISA.
Kan den då bli värre än hvad den är?
FRU VINGE. du inse, att han är en sådan natur, som icke tål ELISA.
Hvarför minst nu?
FRU VINGE. anda, -- och den skall du akta dig för att reta.
ELISA. någonting, just därför att man inte bör göra det.
FRU VINGE. menar nu inte, att du gjort det, -- men har du aldrig känt lusten?
Nej, jag tycker, det är så meningslöst.
Har du aldrig känt den lusten, liten?
Jag Jag förstår inte, hur man kan vilja göra Därför att han nu är besatt af motsägelsens
Om du förstod
Richard litet bättre, skulle
att känna några band på sig.
Allra minst nu.
-- 148 -- FRU VINGE. ha nog alla en smula af vår moder Evas blod väl inte, -- jag tror nu, att det är ett begär efter frihet, jag.
ELISA. gillar?
Att göra något, som man själf inte FRU VINGE.
Det är alltid mot det konventionella, som vi Som det konventionella hos oss inte gillar!
Åh prat, -- då vore du inte kvinna.
-- Vi
i oss.
-- Och så fullkomligt meningslöst är det
vilja bryta, när den där motsägelselusten kommer öfver oss.
Hvad gjorde
Eva annat än bröt emot det konventionella i paradiset?
-- Ty till ELISA. bröt med det konventionella? mig, faster!
Var det också af motsägelseanda, som du (Fru
Vinge vänder
och med i paradiset fanns det något konventionellt.
sig bort, svarar icke.
Elisa efter någon tystnad.)
Förlåt FRU VINGE.
ELISA. du också alltid mig?
-- Jag vet inte, om det är Att jag ville såra dig.
-- Men hvarför sårar
-- 149 -- med afsikt, men du sårar mig.
Och alltid där FRU VINGE. punkten.
Det är väl därför att det är den sårbaraste ELISA.
FRU VINGE. menar, att du icke har några förutsättningar för -- Du ser så smått på honom.
Jag menar att, -- nå ja, rent ut, -- jag det gäller mest för mig, -- där det gäller Richard.
att förstå honom, -- för att göra honom lycklig.
ELISA. älskar honom, och att jag är hans fästmö.
FRU VINGE. hålla de båda begreppen åtskills.
Det är just olyckan, det, -- att du inte kan ELISA.
FRU VINGE. bära.
Du tänker mera på, att du är hans fästmö än att du älskar honom.
-- Det är hela olyckan.