Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och på samma gång livilken klarhet i stilen, livilken ypperlig- framställningskonst!
I sanning man insåg att Sverige har ägde en redan framstående författariuna, och stora, voro de förväntningar man ställde på en diktarförmåga, som redan vid sitt första fraintriidande viil icke burit fulländriingeris pragel, dock lofvade något stort.
Infriade Anne Charlotte Leffler de stora förhoppningar, nian på lieniie ställde?
Enligt vår uppfattning icke.
I hennes följande verk Bterfinna vi visserligen fullt ut samina stora franistalln~ingstalang, samma klarhet och skarpa i teckningen af Itarakterer och lifsförhållanden, med ett ord konshznl-en förnekar sig aldrig, men nzdmisknn?
I en kort biografisk teckning af eii diktarpersonlighet ar natur- ligen ej plats för en genomtlnkt kritik af dennes verk, det maste ilärför läinnas å t lasnren sjiilf att besvara spörsmkl, siidana som d ~ t ofvanstående; På deni soni endast ytligt koinmo i beröring med frii Leffler gjorde lienlies personlighet ett något kallt och stelt intryck.
Det lag i den ståtliga gestalten och de intelligenta dragen af en utpräglad nordisk typ, någonting som ovillkorligen koin en att tanka, att man Iiar hade en kvinna med mer hufvud Bn Iijiirta framför sig.
Hennes närmare vänner jafva denna uppfattning.
För, dem stodo hj artats iigenskaper fullt ut i Iiarmoni med förståndets.
Och det är oss en gliidje att tro, det de l~afva r8tt.
Men intrycket af en viss köld, låt vara att den endast fanns på ytaii,.st&amp;r emellertid fast.
Så ä r förli5.llandet med hennes böcker.
De förefalla att vara diktade mycket mer med hufvlidet an med hjärtat.
Äfven dar man finner passionens glöd, saknar man kanslan och innerligheten, och det är därför de icke förmå att varma.
Mycket har blifvit skrifvet för och emot tendensen i många af fru Lefflers arbeten.
Så ' liar Dagny, som läsaren torde erinra sig, mer än en gång oförbeli~~llsamt uttalat sina åsikter däroin.
Fru Leffler, säga hennes vänner och beundrare, behärskades som diktare af två lidelser: ~sanniiigskärlek i skildringen af lifvets.
och sitt eget Iijartas - uppenbarelser och Iiat till all konventionalism.
B Det var sitmmansiniil- tandet af dessa lidelser: kärleken till sanningen och hatet till det konventionella - samt val äfven trycket af tidsriktningen och begäret att ' bereda densanma iiitrade inom den svenska litteraturen - som gaf henne mod att beliandla ämnen, soni kviniior vanlingen gå utomkring. '
Af stort intresse bör det vara att höra huru författarinnan själf tänkte sig att liennes verk, som kritiken ofta rätt hhdhändt handskats med, borde uppfattas.
I bref till Esselde - hvilka brefeinot.tagerskaii haft godheten ställa till vårt förfogande - yttrar hon sig oförbeliållsaiiit om sitt skriftställarskap.
F r u Leffler ägde dock, soin hon själf säger i sitt bref, ett djupt inisstroende till alla slag af estetiska teorier och tänker sig det ganska möjligt, att hon koinmit att motsäga .sig själf, under det hon.
låtit allt hvad som under skrifvandet fallit henne in utan någon kritik flyta.
ur pennan.
Hon ber därför att brefvet måtte anses såsom konfidentielt, en önskan som noggrannt efterkommits ända tills nu, efter diktarinnans död, då hennes tankar kunna tjäna till att belysa och förklara liennes dikt.argifva, och det synts vara, ej blott tillåtligt utan t. o. m. en plikt att meddela dem, helst so111 de alls icke lida af n&amp;gon befarad motsägelse.
Så skrifver hon - 15 aug 18.83 - rörande skissen, » E t t bröllop: » Jag har inåhanda liar begått sainina fel (som i Aurora Bunge) att ej uttala mig med nödvändig tydlighet.
J a g vill ej vara tenden- tiös och blir därför ofta missförstådd.
I D Strid mot samhiilletw kan dock ingen - som ej läser med förutfattad afvogliet - påsta, att jag genom hiifviidpersonens mun aflagt någon trosbekännelse för egen del, ehuru jag försökt att förstå hans Zifsåskkdning och frainställa den a.
s % opartiskt jag förinatt, och denna objektivitet tror jag för m i n del vara berättigad.
Lhngt innan jag var tillrackli.gt utvecklad för att ha tänkt öfver dessa fragor, gjorde jag den iakttagelsen, att ' en dram eller en roinan med ett positivt slut, dar alla svåriglieter löstes, gjorde ett långt niindre varaktigt intryck.
p i mig än ett af dessa Ibsenska stora fråge- tecken.
Redan då fann jag, att i saniina stiind konflikterna voro lösta var mitt deltagande för de handlande personerna, slut.
Hvad betydde alla dessa bekymmer, svårigheter och sorger tänkte jag, då de vsro afhjälpta så lätt?
Det ar på samma sätt som i det verkliga lifvet.
De allvarligaste pröfningar son1 öfvergått oss, blekna och glömmas, och detta gäller naturligtvis ännu mer våra vänners sorger och be- kymmer.
Medan de varade, kände vi ett deltagande, som ofta var nyttigt och uppfostrande för oss sj älfva, men sedan de väl voro.
öf ver- vunna ägnade v i dem ej längre en tanke.
- - - Redan i min fijrsta blygsamma lilla berättelsesamling » Händel- sevis », som jag ntgaf vid 18 års ålder, kan man spåra min naturliga, d % ännu oretlekterade benägenhet att l %ta läsaren själ£ få fortsätta och ifylla berättelsen, och att afhtilla mig från allt positivt afgörande.
Lika omedveten om någon bestämd teori var jag fortfarande, då jag vid tjugotvå års ålder skref skådespelerskan^ utan att låta de älskande få hvarandra, som annars den tiden var vanligt, åtminstone på scenen.
I styckena » Under toffeln, D pastorsadjunkten », ~ E l f v a n s sphras likaledes samina obenägenhet mot ett s. k. liarinoniskt slut, utan att jag därför i detta afseende n %gonsin följt någon bestämd teori.
J a g tror icke på teorier, jag tror att kivarje författare bör få utveckla sig efter sin egen individualitet, och min ar nu en gång den att vädja till läsarens egen tankeverksamhet genoni att sorgfälligt undvika att gifva honom någon fingervisning om Izuru han bör tanka.
Harmonien i en bergttelse tror jag ej vinnes genom att förf.
söker hjälpa sina personer att lösa konflikterna, utan därigenoin att karaktererna få en följdriktig utveckling.
Här, tillägger brefskrifverskan, liar jag nu helt oförmodadt kommit att aflagga en estetisk trosbekaniielse för er, bästi fru.
Ocli dock, liur o#ndligt mer skulle jag ej lin att saga!
: $, J: 3: Angående Anne Cliarlotte Lefflers tidigare lefnadsförli&amp;llanden l %na vi liar ett ocli annat af livad fröken Ellen Key därom liar att berätta i den varinlijartacie teckning, lion ägnat- den döda väninnans minne.
Leffl.er föddes i Stockholm 1849 och briikade under sina ifrigaste reseår skämtande säga, att hennes vänner ej lciinde be- gara att hon som kommit till viklden sjlilfva flyttningsdagen, första oktober, skulle vara stationar.
Föraldrarne voro rektorn J. O. Leffler och Glistafva Mittag.
Före lienne funnos i lieininet tvenne bröder - niivarande professorerna bfittag-Leffler och Frits ' Laffler - efter lienne kom eii tredje, nuvarande ingeniören Artur Leffler.
Den lilla Anne Charlotte solade sig från tidigaste barnaåren i föräldrars, brö- ders och morföräldrars öminaste tillgifvenliet.
Med barndoinsparildisets skimmer öfver sig lefde alltid i hennes minne sominarbesöken på fa- miljegården Fogelas vid Vetterns strand.
I denna fagra bygd tum- lade Iion omkring i frihet, dit langtade hon liela vintern i stockholms- hemmet, dar grundlades den djupa kärlek till naturen, som gjorde lienne till en allt mer lidelsefull friluftsrniinniska, för hvilken fotvan- dringar, segling, liafsbad och öfver hufviid lif ute i naturen var ett oafvisligt beliof.
Vid oinlwing 12 år kom Anne Charlotte Leffler till Wallinska flickskolan och tiden där mindes hon alltid med glädje.
Hon genoin- gick med lieder .de kurser, soin för 25 år sedan utgjorde det ganska ringa måttet af flickskolebildningen, ocli lion, som saknade att ej 1ia systrar, fick här bland sina kamrater vänner för lifvet.
Bland lararne väckte Iion uppinarksainliet i synnerhet för sina svenska uppsatser och en gång, när hon skrifvit en kria i novellform, blef denna uppläst för hela klassen.
Hennes glädje öfver denna utmarkelse förbittrades dock af lärarens förut uttalade misstanke, att hon haft hjälp af sina bröder; han tilltrodde ej henne själf denna framställningsförmåga.
Samman med sina käraste skolkamrater redigerade Iion en tid ' -.
iiing, ~ U t i l e D u l c i, ~ spelade af dem själfva forfattade pjeser o. s. v. E n af lieniies narinaste vänner sedan skoltiden har skildrat skolflickan Anne Cliarlotte Leffler soni alltid plikttrogen, men ändå munter; hjärteglad &amp; t kamraternas f r a l n g h g och utan allt öfvermod när Iion Ilade iifigon egen; iitaii skynit af nyck, svek eller intrig; alltid sig lik, öppen, enkel, vänfast ocli godlynt.
Och dessa drag, som bildade skolflickans karakter, förblefvo kvinnaiis.
D e stärktes under hela uppväxteii af a t t A. Ch.
Leffler, som Iioii en g %ng själf sade, &gt;nästan gått i sa in skola^, under sitt trogna deltagande i brödernas och deras kamraters lekar och stticlieintressen.
Hon skref alltjämt och under 15-1 ' 7 ars Blderil var hon föïdjnpad i en stor roman, i hvilken hon nedlade såväl sina barndoinsminnen som sina religiösa intryck, Iivilka vid denna tid blefvo djupare, siirskildt genom konfirmationsundervis- iiingeii för kyrlsolierden Rohtlieb.
Romanen Iiette Forsatra prästgård, men som bröderna vanvördigt kallade den Fdr-satm, gömdes den noga för deras annars inycket intresserade blickar.
D e båda, äldre brö- derna öfvade, enligt A. CIi.
Lefflers egna yttranden, det inest be- staininaiide inflytande på hennes litterära utveckling.
D e visade henne Imru ofantligt litet hon lart i skolan ocli riktade klokt hennes sjalf- studier; de afrådde henne a t t ge ut sina försök innan dessa blefvo inera färdiga, och sjalf tog hon ocksh fran början sitt författarskap p % ett mycket allvmligare sätt an unga dainer annars pläga.
Både föräldrar ocli bröder uppiiiiintrade genom den lifligaste sympati hen- lies författarskap, och soin ett inycket ovanligt bevis p&amp; detta hein- mets omlinldande af ett diktargry kan nainnas, a t t Iiennes far på egen bekostnad tryckte lieniies första anonyma novellsamling Hän- cielse2iis (1869).
D e 500 exemplaren blefvo alla utshlda, och ej blott publiken utan äfven kritiken uppiniintrade till fortsättning.
Denna dröjde eliiellertid flera år.
Ungefär vid samma tid soin hennes fars lifslc2nga sjiikdoin började, bad en aktad nian, son till en Iieniies 1110ra gamla viinner, den då oinki ' iiig tjuguiriga Anne Char- lotte bli sin Iiiistru.
Hennes inor, liksom hon sjalf, kände a t t hennes öde skulle komina i goda händer och en lyckligare lott beredas henne 511 i det nu fördystrade liei~imet, och omfattad af en stor, i alla lif- vets skiften orubblig hängifvenhet, ingick hon i sitt nya hem, d&amp; hon 1872 blef v. Iiaradshöfdiiigeii Edgi-ens Iiustru.
I sin nya egeiislrap af Iiiisnioder var och förblef 11011 plikttrogen ocli ointlinksam, inen eliiirii valståiidet i lieminet befriade lienne från omedelbart arbete i detsamma, kände hon sig dock under ile första åren af sitt äktenskap ofta sliten mellan sina husmoderliga plikter och hågen - a t t ägna sig At sitt författareskap.
Hennes mans samh~llsst~llniiig iian blef senare sekreterare i öfverståth&amp;llarembetet - öppnade ined Bren flera kretsar för hennes iakttagelse, men Iion blef allt mer på sin vakt, a t t ej gripas af den sallskapssjuka, som i Stockholm ä r det andliga arbetets röta.
Hon agde framför allt den förinåga af arbetskoncentration - fast utan vanlig egoisni eller pedanteri - soni ger en konstnärlig be- ghfning dess etiska allvar.
Hon yttrade, nar någon talade on1 inogeri- lieten i Iiennes tidigare arbeten jämförda med några andra hennes
samtida: besi ii ina mina lyckliga förliållanden!
Ingen ekoiioniisk nöd- vandigliet tvingar mig att producera hastverk, som unga författare s i ofta inåste; och^, tillade hon med ett djupt, vemodigt tonfall, # inga små fötter springa iit ocli in i mitt arbetsrum, som i så många andra fiirfattaïinnors, och störa lugnet diir.
Skulle jag inte göra, mitt bästa möjliga, vore jag ju rent af omoralisk! » Det ar mycket egendomligt, att det blef för teatern, A. Ch.
Leffler skref sitt första, mera bemiirkta arbete.
Som flicka hade hon nämligen ansett det vara orätt att begagna sig af de ' sällsynta till- fällen för teaterbesök, som hemmets tillgångar inedgåfvo, och hon hade endast två g %nger varit på dramatiska teatern, när Iion skref Skådespelerska~z.
Vintern 1873 hördes i olika kretsar ständigt lifliga dispyter ocli iftiga gissningar om författaren till detta skådespel, soni väckte ett s i ovanligt uppseende.
Ingen anade, att det var en ung fru, hvilken shlunda debuterat; man gissade på åtskilliga manliga samt nigra redan kända kviiiliga författare.
Äfven Pastorsadjtcn7cten och Uqzder tofeln (1876) väckte ett visst intresse, livilket stegrades genom Elfvan (1880).
Under denna lifliga verksamhet för teatern skref lion, fort- farande monyiiit, noveller och » essays, i drainatiska eller litterara ämnen; de flesta offentliggjorda i Ny 111.
Tidning.
Man började ana att frii Edgren var författarinna, men det blef dock för allinanlieteii en stor öfverraskning, nar hon, styrkt af sin äldste bror, beslöt att 1882 framträda i eget nainn med novellsainliiigen U?
Ivvet.
Si lang-t fröken Key.
Under de följande areii utkoinino stan- digt nya verk af den med ett enda slag ryktbar vordna författar- innan.
Efter hvad vi liar ofvan antydt, rnottogos de ej på l h g t när med sanima odelade belindran och gillande af kritiken inom de olika lägren, eliiirin alltid Anne Cliarlotte Lefflers arbeten väckte stor upp- inarksamliet och intresse, vare sig de vor0 skrifna för teatern eller i form af noveller.
Vi vilja Iiar i korthet niiiiina de förnäiiista af hennes arbeten.
Bland dessa koinma i främsta riimmet de med den geinensanima titeln Ur lifuet under åren 1883-90 utgifna beriittelsesamlingarne.
1-3 sainl.
inneliållande Smärre Berditelser; 4 saml.
En sowmarsagn och 5 sainl.
del 1-2 11 ' v.ilzlighet och erotik.
Utom de ofvan nämnda drania- tiska s tyckena, Slcddespelerskan, Pastorsadjunkten, Under tofeln och Elfvan, skref fru Leffler för teatern skådespelen Sanna kviwor och Hw man gör go&amp; (utkomna i bokform, den förra 1883, den sednare 1885) samt de i ett band (1891) utgifna komedierna Dm ktirkkm, Familjelycka och Noster Malvi ?za.
Dessu to111 u tga f lion tillsainin.ans med fru Kovalevsky de två paralelldramerna: Kampen för lyckan.
a Det sista af fru Lefflers iitgifna verk blef hennes minnesteck- ning öfver vännen och medarbeterskan, Sonja Kovalevsky.
Ehuru vi redaii forklarat oss i denna korta, teckning ej kunna ingå i någon uttommande kritik af fru Lefflers litterära verk, kunna vi ej neka oss nöjet a t t i fråga om ett af dessa,)) En sominarsagaw, ännu en gång citera samma penna som nyss, då den analys hon gifvit å t denna i mhnga afseexiden ganska skarpt kriti- serade bok, tyckes oss vara sann och riktig.
» E n sommarsaga D, yttrar fröken Key, D söker klargöra kvinnans möjlighet a t t bevara sin personlighet och sin individuella lifsgärniiig inom äktenskapet, A; Ch.
Leffler grep aldrig .djupare in i lifvet, det lif, som lefver rundt om oss, an med denna bok, livari hon låter en kvinna inga i äktenskapet, dar hon sedan liar a t t lösa den för mansk- liga krafter öfverväldigaiide uppgiften: a t t vara helt sin nians liustru och sympatiska lifshjglp, helt sina barns mor, helt husmor och slut- ligen helt en individualitet, ined egna utvecklings- och arbetskraf.
Författaren framställde dar den konflikt, som dagligen pågir i otaliga utvecklade kvinnors lif; inen dels villades intrycket bort genom bri- stande konstnärlig koncentration kring det.
egentliga amnet ocli dels kom boken fram under den ifrigaste reaktionen mot kvinnofrågan; darför blef Sonzrnarsagarc i grund missförst2dd.
Nar jag i en aninalan af densamma yttrade att ' framtiden måhända kommer att känneteckna vittsrlieten f r h senare hälften af vårt &amp; rhundrade soin litteratureil.
om och af kvinnan ', blef äfven detta inissförstådt som en orimlig för- storing af de kvinliga produktionernas viircle, medan yttrandet endast innebar konstaterandet af a t t den viktigaste nya ' hnfvudströmningen ' inom litteraturen var det kvinliga elementets jkalrnträdande, kvinnornas bekamelser om sig sjlilfva, mannens nya syner p % och kontfikter ined den modäriia kvinnonaturen, med andra ord allt detta iiya stoff, som genom skrifvandet af och om kvinnor blifvit en af %rliundradets niest kännetecknande litterlira egendomligheter.
Och j ag tillåter mig att har upprepa hvad jag då förgafves påpekade, a t t intet af alla de limnen, som ined afseende å kviniian sysselsatt eller koininer att sys- selsatta den dikteriska intuitionen eller den psykologiska forskningen, har den betydelse, som ämnet för Erc sommarsaga: konflikten mellan den inodarna kvinliga personlighetens Braf och äktenskapets.
Det finnes intet område af manniskolifvet, som ej djupt beröres af denna konflikt, och dess lösning ä r ett af de allvarligaste problem ' mansklig- heten har a t t arbeta ined., A. Ch.
Lemer hade ofta gjort kortare utländska resor, men den första.
egentliga studieresan ägde rum ganska sent.
Hon besökte sedermera under längre eller kortare tid Tyskland, England, Frank- rike, Italien.
Det var i sistnämnda land hon gjorde bekantskap med
den man, för livars skull hon, tvifvelsutan ej utan smärta och inre strider, bröt med sina forna förhiillanden, och utbytte sitt hem i Sverige mot ' ett under söderns himmel.
Å r 1890 ingick Anne Charlotte Leffler i Rom äktenskap med hertigen af Cajanello.
Med undantag af somrarna, då hon besökte Sverige, vistades hon till sin död, som in- träffade den 21 oktober förlidet år, i Neapel, där hon med sin make bildat ett hem, hvarest många af stadens framstkende litterära personer @ rna samlades.
Ehuru skiljd frhn det gamla hemlandet genom ett lhngt afstånd och förändrade l.ifsförliållaiiden, hade Iion dock ej brutit alla de band som liöllo henne fast därvid.
Hon fortfor att dikta på svenska och om svenska förhållanden, ehuru tyvärr det stora verk, på livilket hon under de sista åren koncentrerade hela sin diktarförmåga, blef ofull- bordadt.
Själf skrifver hon annii den 16 okt., således en knapp vecka innan lion dog, om detta arbete, som skulle bara titeln Trång 7to1 " isont: %Jag skrifver iiu med lycklig fart p i Trång horisont.
Den förefaller mig att bli ett betydelsefullt arbete af en mogen och världs- erfaren författariniia, som icke längre kampar för någon som helst tendens, iitan helt enkelt vill skildra lifvet så bredt, så opartiskt och så allinänmänskligt so111 möjligt.
Alla sidor af förlikllanden människor emellan - d. v. s. af de inest allmänt maiiskliga förhkllanden - komma med här.
Förlihllanden - flera olika - mellan föräldrar och barn, inellan makar, unga och gamla, mellan älskande, mellan syskon, mellan sonliusti-ur, rnggar, svagrar, mellan vänner.
och väninnor, inellan barnbarn och far- och morföräldrar, allt detta belyst med sympati och medkänsla utan spår af bitterhet, med en godmodig val- vilja för alla figurerna - ja, kort sagdt, en på bred basis hvilande, stort msnsklig bok skall det bli, som inan både skall gråta och skratta åt.
Den vaxer inom mig med jättesteg och iiiaterialet ar ofantligt rikt.
D 2: Man har om ~ n n e Cliarlotte Leffler sagt, a t t, älskad maka och moder till en liten son, hon nu i sin egen tanke uppnått högsta måttet af jordisk lycka.
A t t då såsom lion ryckas bort just nar lifvet ler som fullast, kan val synas tragiskt, men hur oändligt mycket aflinds- värdare ar ej en siidan lott mot den att öfverlefva lyckan och sig själf.
Detta öde bief Anne Charlotte Leffler besparadt och det är därför lion ' ända in till döden, kan kallas ett lyckans skötebarn.
St enkumlet.
U r en medeltidshistoria af Selma LagedoCf. '
D e t var vid den tid, då ljungen stod röd.
Öfver sandiiioii viixte den i täta tufvor.
Från låga, tradlika stam- niar höjde sig tätt sittande, gröna grenar med barrhårda, liardiga blad och små, sent vissnande blommor.
Dessa tycktes ej vara gjorda af vanlig, saftrik blonisterväfnad, utan af torra och hårda fjäll.
D e vor0 mycket oansenliga till storlek och form, ej heller var det stort bevändt med deras lukt.
Barii af de öppna vidderna, som de voro, liade de ej blifvit utvecklade i den vindfria luft, hvarest liljorna iitspänna sina kalkblads djarfva linier, eller i den rika jordmån, livarur rosorna hemta näring för sina svallande kronor.
Det, som gjorde dem till blommor, var egentligen färgen, ty lysinde röda voro de.
De voro inga bleka kallarväxter, inga skuggkära innesittare.
Det låg hälsans viilsignade munterhet och styrka öfver hela den stora, bloiilstrande mon.
Ljungen klädde det fattiga fältet ined sin röda mantel anda upp mot skogsbrynet.
Dar reste sig på en svagt upPskjiitande bergås några uraldriga, halft sammanstöitade stenkummel, och liar nära än ljungen sökte a t t smyga sig intill dessa, funnos dock dar uppe refvor i dess vafnad, genom livilka fra~nskgint~ade stora flata liällar, flikar af bergets egna, skrofliga skinn.
Under det största af kumlen hvilade en ganimal kung, Dårskild kallad.
Under de andra sluinrade de af lians kampar, som fallit, då .det stora slaget stod där på mon.
Nu hade de legat dar SO länge, att dödens fruktan och vördnad vikit ifrån deras grafvar.
Vägen gick fraiii mellan deras hviloställen.
Den natt- liga vandraren tänkte aldrig pH a t t se till Iiuruvida dimomsvepta skep- iiader vid midnattstid siitto på kumlens topp, i tyst längtan ' stirrande Det var en glittrande morgon, daggfrisk och solvarm.
Skytten, som virit ute på jakt alltsedan dagningen, liade kastat sig lied i 1jiliige.n bakom kung Dårskilds hög.
Hatten liade lian neddragit öfver ögonen och jaktpåsen af skinn, ur hvilken harens långa öron och orrens '
krokiga stjärtfjädrar stucko frani, l %g under hans liufvud.
Fram ur skogen kom en flicka gående ined matknytet på armen.
D å Iion trädde ut på de flata hällarna mellan kumlen, tänkte hon på, hvilken god dansplats detta kunde vara.
Hon fick en innerlig lust a t t pröfva den.
Hon satte ned knytet i ljungen ocli började dansa helt ensam.
Ingen vetskap hade hon om att en man lag och sof bakom kungshögen.
Brinnande röd stod ljungen mot den skarpt högblåa himmelen.
Däri låg ett stycke kattguld och gnistrade soiii om det velat sätta eld p % alla sandmons gamla stubbar.
Ofvaiiför skyttens hufvud utbredde sig orrfjädrarna som en plym och deras inetallfarger skiftade från djup purpur till ' stilblått.
PB den oskuggade delen af lians ansikte glödde brännande solsken.
Emellertid fortsatte flickan att dansa och svängde &amp; n så ifrigt, a t t den svartnade inossjordeu, sanilad i hallarnas ojä ' mnheter, rök om henne.
En gammal torr fururot, blank och.
grå af ålder, 1Bg ippryckt inne bland ljungen.
Den fattade Iion i de styfnade tågorna och svängde on1 med den.
Spinor foro ut ur det iniiltnande träet.
Tusenfotingar ocli tvestjärtar, som haft bo i springorna, kastade sig hufvudyra ut i den ljusfyllda luften ocli borrade sig ned bland ljiingrötteriia.
D å de svingande kjortlarna sniiddade vid ljungen, fladdrade darur upp skaror af smk, grå fjärilar.
Dessa, som hade vingarnas under- sida livit och silfverglänsande, hvirflade upp som torra löf för en stormil.
De syntes då helt hvita, och det var soin om det röda ljungliafvet stänkte upp livitt skuni.
Fjärilarna höllo sig en kort stiind uppe i Deras sköra vingar dallrade så häftigt, att fal * gstoft lossriade och föll som tunnt silfverhvitt fjun ned i ljungen.
~å var det, som om luften genomfarits af ett solbestråladt duggregn.
Rundt om i ljungen sutto griishoppor och gnedo bakbenen mot vingarna, så att det klingade som ' harpsträngar. '
De höllo god takt och voro så samspelta, att en hvar, som gick öfver mon; trodde sig höra samma gräshoppa under hela vandringen,.
faist ' .han än hade henne till höger, %n till venster, än före, än efter.
hon, som dansade var ej nöjd med deras spel, utan började om en liten stund att själf tralla takten till en danslek.
Hennes röst var gäll och.
sträf.
Detta sjungande väckte skytten.
Han .vände sig på: sida, ' höjde sig p&amp; arm- bkgen.
och såg öfver kuinlet bort .till henne,: som dansade. '
Han linde drömt, att haren, som.
han nyss dödat.
sprungit lit ur väskan och tagit lians egna pilar för att skjuta på hononi.
Hon v a r storväxt och groflemmad, ej fager i anletet, ej lätt i dansen, ej taktfast i sången.
Hon hade tunga kinder, tjocka lappar och platt nasa.