Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Å ena sidan är nämligen den i och för sig fria viljan själf princip för den samma, i det att den såsom alltigenom positiv eller såsom väsen i sig själf är fri från hvarje empirisk bestämdhet, då abstraktionen är något vid viljan förlöpande, af endast fenomenell betydelse, som icke inverkar på dess väsendtliga karakter.
Men å andra sidan är abstraktheten en verklig bestämdhet hos den i och för sig fria viljan, då denna endast är det abstrakt allmänna i den sinliga viljan.
Ur den förra synpunkten är den i och för sig fria viljan själf princip för den i rättsfilosofien gifna processen, i hvilken såvidt endast dess positiva ändamål är det väsendtliga, men däremot negativiteten och öfvergåendet såsom sådana äro i sig intiga eller oväsendtliga.
Ur den senare synpunkten åter förutsätter den i och för sig fria viljan för öfvergåendet den sinliga viljan, hvars abstrakta form den utgör.
— I logiken ådagalägger sig det rena varats dubbelsidiga karakter därigenom, att den objektiva tillvaron upphäfver sig själf såsom konstituerad af negation och återvänder i det sålunda i sig reflekterade varat, som därmed är satt såsom på samma gång i sig själf abstrakt och konkret, i det att det å ena sidan förutsätter i sin reflexion i sig den objektiva tillvaron, å andra sidan själf sätter sitt innehåll, så att förutsättandet af den objektiva tillvaron är ett blott skinande.
Inom rättsfilosofien ådagalägger processen själf likaledes den dubbelsidiga karakteren hos den i och för sig fria viljan, i det att denna i den abstrakta rätten, såsom ofvan beskrifvits, på grund af sin abstrakta karakter vinner sin bestämdhet i något för den samma yttre, det objektiva, därigenom blifver sig själf yttre, söndrar sig från sitt eget väsen, men upphäfver sig i sin söndring och återvänder i detta, som därigenom såsom moralitet har i sig reflekterad tillvaro i den formelt fria subjektiva viljan.
Denna vilja visar sig ega en dubbel karakter, i det att den å ena sidan har ett naturbestämdt innehåll och därför i sin reflexion i sig i sig själf är abstrakt, men å andra sidan genom sin reflexion i sig bestämmer sitt innehåll och sålunda i sig själf är konkret, eller i det att den med frihet uppkastar ändamålsbegrepp gående på naturdriftens tillfredsställande—— I logiken framträder genom väsendets och tillvarons genomträngande af hvarandra i den väsendtliga tillvaron det rena varat såsom absolut identitet af tillvaro och väsen och såsom i sig konkret och i sig reflekteradt.
Den absoluta identiteten öfvergår vidare i substansen, i hvilken dess konkretion och reflexion i sig är satt, ehuruväl ännu icke vid varat i och för sig, utan vid dess momenter.
På samma sätt framträder i rättsfilosofien vid den subjektiva viljan i det ömsesidiga genomträngandet af dess reflexion i sig och dess naturbestämda innehåll i välgångens rätt den i och för sig fria viljan såsom absolut identitet af subjektivitet och objektivitet och såsom det, hvari den subjektiva viljan har sin konkretion och sin reflexion i sig, och den samma utvecklar sig till att såsom det substantiella i den senare själf ega konkretion och reflexion i sig vid denna såsom sitt moment, d. v. s. till det goda.
— Men substansens konkretion och reflexion i sig vid sina momenter får i allmänhet en af dubbelheten i det rena varats karakter såsom utgångspunkt betingad tvåfaldig betydelse.
Den är nämligen å ena sidan förnuftig, i det att substansen såsom reflexion i sig gör sina själfständiga tillvarande momenter till ett blott satt-vara och därigenom återvänder i sig såsom deras positiva från tillvarons negativitet rena i sig reflekterade enhet, hvari de ega sin själfständiga tillvaro.
Å andra sidan är den sinlig, emedan substansen för sitt återvändande i sig förutsätter sina momenters själfständiga sinliga tillvaro, och denna är produkten af processen.
Det godas konkretion och reflexion i sig vid den subjektiva viljan har på grund af dubbelheten i den i och för sig fria viljans betydelse i utgångspunkten på liknande sätt en tvåfaldig karakter.
Först och främst förutsätter i det goda den i och för sig fria viljan den subjektiva naturbestämda viljan, emedan den förra har realitet endast genom att af den senare genom dess själfbestämda beslut realiseras.
Såvidt har den i och för sig fria viljan i den subjektiva viljan sinlig konkretion och reflexion i sig.
Men å andra sidan ställer den förra viljan på den senare den ovilkorliga fordran, att den i sitt naturbestämda innehåll realiserar den i och för sig fria viljan.
Såvidt nedsättes den subjektiva viljans konkretion och reflexion i sig till att vara ett medel för det godas realisation och fenomen af den i och för sig fria viljan.
Därmed ådagalägger sig denna såsom det konstitutiva, men öfver sinligheten höjda i den subjektiva viljans konkretion och reflexion i sig och sålunda såsom vid den subjektiva viljan egande förnuftig konkretion och reflexion i sig.
Men då den i och för sig fria viljan ännu i sig är abstrakt, men vid den subjektiva viljan såsom fenomenell har förnuftig konkretion och reflexion i sig, återgifver den åt den senare dess förut förutsatta själfständighet, som numera icke blott är makt att sätta sin egen välgång såsom sitt ändamål, utan äfven är satt såsom makt att åt den i och för sig fria viljan ur sig gifva konkretion och reflexion i sig — samvete.
Då nu den subjektiva viljan är sinlig, har den i förhållande till den i och för sig fria viljan en sinlig själfständighet, hvarför den senare viljan förlorar sig själf i den förra och ådagalägger sig såsom i den samma egande sinlig konkretion och reflexion i sig i det onda.
Därmed ådagalägger sig i det goda den i och för sig fria viljan såsom egande ur en synpunkt förnuftig konkretion och reflexion i sig vid den subjektiva naturbestämda viljan, ur en annan såsom egande sinlig konkretion och reflexion i sig vid samma vilja och ådagalägger dessa synpunkters nödvändiga sammanhang med hvarandra.
Detta förhållande har såsom redan påpekats sin grund däri, att i utgångspunkten den i och för sig fria viljan tages i två betydelser, i det att den ur en synpunkt bestämmes såsom väsen, ur en annan såsom det abstrakt allmänna i den sinliga, och att dessa båda synpunkter äro lika nödvändiga för processen.
Däraf följer nämligen, att den i och för sig fria viljan måste, då den förutsatta sinliga viljan utvecklat sig till att ega konkretion och reflexion i sig, framträda å ena sidan såsom det konstitutiva, men öfver sinligheten höjda i dessa egenskaper, men å andra sidan såsom själf erhållande de samma ur den sinliga viljan, och att dessa båda synpunkter måste ådagalägga sig såsom hörande tillsammans.
— Då nu den moraliska driften på denna ståndpunkt framträder i den abstrakta i och för sig fria viljans ovilkorkorliga fordran på den subjektiva naturbestämda viljan och den moraliska känslan i den senare viljan såsom ur sig själf gifvande den i och för sig fria viljan konkretion och reflexion i sig, är också härmed bevisadt, att de ofvan påvisade sinliga momenterna i de samma framträda icke på grund utaf principens förnuftiga karakter, sålunda icke med begreppsmessig nödvändighet, utan äga sin grund däri, att den i och för sig fria viljan ursprungligen är ur en viss synpunkt endast det abstrakt allmänna i den sinliga viljan.
Alltså har äfven den moraliska känslans omslående i det onda icke begreppsmessig nödvändighet, utan är endast ett faktiskt tillstånd på en viss punkt i den sinliga viljans utveckling, sedd ur universell synpunkt.
— Men inom logiken öfvergår substantialiteten i begreppet, därigenom att det rena varat ådagalägger sig såsom ej blott vid sina momenter, utan i sig själf egande konkretion och reflexion i sig, på det sättet, att det själfständiga tillvarande momentet, emedan det eger sin själfständighet genom att vara det såsom satt-vara satta satt-varat, i sin reflexion i sig negerar sin egen negativitet eller sinliga själfständighet, men därmed öfvergår i konkret, i sig reflekteradt rent vara eller i begrepp.
På ett liknande sätt öfvergår i rättsfilosofien den i och för sig fria viljan såsom det substantiella i den subjektiva naturbestämda viljan i sedligheten, därigenom att den förra ådagalägger sig såsom ej blott vid den senare, utan i sig själf egande konkretion och reflexion i sig.
Den subjektiva naturbestämda viljans själfständighet gent emot den i och för sig fria viljan är ett blott sken, hvarför den förra har sin själfständighet endast genom att vara det sig på sig hänförande skenet.
Men därmed afstryker den sin sinliga själfständighet, negerar sin negativitet, och är därför själf allmän i och för sig fri vilja, dock icke abstrakt, utan konkret och i sig reflekterad.
Nu har såsom visats det rena varats konkretion och reflexion i sig i begreppet en tvåfaldig karakter, beroende på de båda synpunkter, ur hvilka den begreppet konstituerande negationens negation måste betraktas.
Å ena sidan har det rena varat i begreppet tillvaro såsom en i sig fullständigt bestämd, sig på sig hänförande systematisk verklighet, i afseende på hvilken negativiteten och motsatsen är något intigt, då negationens negation har alltigenom positiv betydelse och sålunda involverar den nämda verklighetens positiva reflexion i sig.
Men å andra sidan har det rena varat i begreppet tillvaro såsom en efter mekaniska lagar bestämd objektiv verld, i hvilken hvarje objekt i sin reflexion i sig utesluter från sig sin konkreta bestämdhet, då negativiteten är det konkreta i negationens negation.
Ett liknande förhållande inträder i afseende på sedligheten, i det att den i och för sig fria viljans konkretion och reflexion i sig i den samma har ur en nödvändig synpunkt förnuftig, ur en annan lika nödvändig synpunkt sinlig karakter.
Det afstrykande af den sinliga själfständigheten eller den negationens negation, hvarigenom den subjektiva viljan i reflexion i sig öfvergår i konkret i sig reflekterad i och för sig fri vilja, har å ena sidan på grund af sitt begrepp positiv betydelse, då sålunda negativiteten vid den subjektiva viljan är intig, och denna vilja genom dess afstrykande icke förlorar i konkretion, utan tvärtom i sin fullständiga bestämdhet hänför sig på sig.
Ur denna synpunkt har den i och för sig fria viljan i sedligheten konkretion och reflexion i sig såsom en i sig fullständigt bestämd, sig på sig i denna bestämdhet hänförande vilja, i förhållande till hvilken negativiteten i alla dess sinliga former såsom skillnad, motsats etc. är intig Men å andra sidan är ur en annan lika nödvändig synpunkt det konkreta i negationens negation negativiteten såsom förutsatt, då den subjektiva viljan genom afstrykande af sin negativitet i sin reflexion i sig utesluter från sig sin egen konkreta bestämdhet, hvarigenom denna blifver en den subjektiva viljan i dess abstrakta reflexion i sig bestämmande objektiv makt.
Ur denna synpunkt har den i och för sig fria viljan i sedligheten konkretion i den nämda objektiva makten och reflexion i sig i den in abstrakto i sig reflekterade subjektiva viljan.
Ur den förra synpunkten är den subjektiva viljan ej blott formelt, utan äfven reelt avtonomisk eller fri, ur den senare åter är den i sig själf abstrakt sig på sig hänförande vilja, som har sin bestämdhet i en objektiv makt.
— Om nu den moraliska känslan och driften såsom upptagna i sedligheten med ledning af det nu anförda betraktas, erhålles följande resultat.
Den moraliska känslan såsom upptagen i sedligheten är gifven i den från naturbestämdhet rena subjektiva viljan såsom i sin reflexion i sig gifvande sig ett konkret innehåll.
Ur den förra af de båda anförda synpunkterna är denna känsla fri från hvarje passivitet, emedan det konkreta innehåll, som den rena viljan i densamma gifver sig, är viljan själf såsom i sig fullständigt bestämd, men ur den senare synpunkten involverar samma känsla passivitet, emedan det konkreta innehåll, som den rena viljan i den samma gifver sig, upptages från en objektiv makt.
Den moraliska driften såsom upptagen i sedligheten är gifven i den konkreta i och för sig fria viljan såsom bestämmande den rena viljan i dess reflexion i sig.
Ur den förra synpunkten är denna drift alltigenom förnuftig, emedan den i och för sig fria viljans konkreta bestämdhet är ett med den rena viljan alltigenom adæqvat innehåll; ur den senare åter är samma drift sinlig, emedan den i och för sig fria viljan har sin konkretion i en objektiv makt.
Det framgår sålunda ur den nu gifna kritiken af Hegels rättsfilosofi ett liknande resultat med det ur den förut gjorda kritiken af hans logiska grundtankar.
Det visar sig nämligen, att han ur en viss synpunkt kunnat genomföra den i och för sig fria viljan såsom princip för den i rättsfilosofien gifna processen, nämligen om denna viljas ursprungliga abstrakthet fattas såsom något vid den samma förflytande på dess väsen icke inverkande, men att han ur en annan lika nödvändig synpunkt icke kunnat genomföra den i och för sig fria viljans principiella karakter, emedan denna vilja vid utgångspunkten måste fattas såsom varande verkligen abstrakt.
Denna senare nödvändighet har sin grund däri, att för processens möjlighet måste motsatsen inom viljan mellan det subjektiva och det objektiva fattas såsom absolut, då gifvetvis den i och för sig fria viljan såsom idéen om absolut identitet af subjektivitet och objektivitet i viljan, försåvidt den är ren, d. v. s. vid utgångspunkten måste fattas såsom en tom abstraktion.
Det har ofvan visats, att den vid det ur kritiken af Hegels logik framgångna resultatet förefintliga motsägelsen kan lösas på följande sätt.
Motsatsens absoluthet innebär, att motsatsen ursprungligen är gifven i en sinlig tillvaro, ehuruväl med endast fenomenell betydelse, såsom egande sitt bestående i det konkreta varat, och att den genom den sinliga tillvarons öfvergående till högre grader af själfständighet icke försvinner, utan tvärtom intensifieras, emedan på det sinliga området själfständigheten framträder i motsatsen.
Det principiella i processen är det positiva, processens ändamål, det rena varats förnuftiga konkretion och reflexion i sig, men negativiteten och öfvergåendet äro nödvändiga på grund af den sinliga tillvarons karakter att vara ursprungligen gifven, ehuru med endast fenomenell betydelse.
Samma lösning kan användas i afseende på den vid resultatet af den här gjorda kritiken förefintliga motsägelsen, om i stället för det rena varat den i och för sig fria viljan och i stället för den sinliga tillvaron öfverhufvud
insattes den sinliga viljan.
— Hvad särskildt angår den moraliska känslan och driften i deras högsta form, d. v. s. såsom upptagna i sedligheten, är den ur en viss synpunkt abstrakta karakteren hos deras subjekt, den från naturbestämdhet rena i sig reflekterade viljan, på grund af hvilken abstrakthet det erhåller konkretion från en objektiv makt, och den moraliska känslan och driften involvera passivitet hos detsamma, fenomen af den rena viljans förnuftiga konkretion och reflexion i sig, med afseende å sin förefintlighet betingadt af den sinliga viljans karakter att ursprungligen vara gifven såsom enhet af de motsatta, subjektivitet och objektivitet, och däraf att denna motsats icke försvinner därigenom att den sinliga viljan utvecklas till allt högre grad af själfständighet, ytterst till att vara en från naturbestämdhet ren och därför abstrakt vilja, utan tvärtom intensifieras, emedan på det sinliga området själfständigheten framträder i motsatsen.
Ur det positiva resultatet af denna kritik framgår omedelbart den form af etik, som blifvit utförd i den svenska rationalismen, grundlagd af Boström.
För bestämmandet af den moraliska känslans karakter såsom förnuftig i detta system är nödvändigt att taga en öfverblick af grundtankarna i det samma.
Principen är det rena själfmedvetandet, hvilket såsom rent enkelt är i och genom sig själf och därför är det substantiella, i hvilket allting har sitt bestående.
Den sinliga tillvaron har i detsamma sin själfständighet; sin osjälfständighet har den såsom en bristfällig form af det samma.
Det är tydligt, att denna princip är identisk med principen hos Hegel — det rena varat eller det rena tänkandet —, ehuruväl detta här är bestämdt såsom alltigenom konkret.
Den abstrakthet, som det har för det andliga medvetandet såsom vunnet genom abstraktion från allt sinligt innehåll, är icke en egenskap hos det samma i och för sig, emedan det sinliga innehåll, hvarifrån är abstraheradt, själf har sitt bestående såsom en ofullkomlig form hos det samma.
Den nämda abstraktheten involverar i afseende på det rena själfmedvetandet såsom sådant, att det såsom innefattande all realitet är fritt från hvarje brist.
— I det nu anförda ligger, att allting är af medvetandet konstitueradt, så att intet kan tänkas utom det samma, hvarför vara är blott att förnimmas.
Nu visar sig den sinliga tillvaron hafva ett osjälfständigt vara.
Detta måste därför innebära, att det förnimmande, hvarmed den förnimmes, är ofullkomligt.
Denna ofullkomlighet kan ej, då vara är blott att förnimmas, ha sin grund däri, att objektet skulle på något sätt falla utom förnimmandet, utan det innebär endast en ofullkomlighet i förnimmandets form, dess bristande klarhet och tydlighet.
I afseende på det rena varat blifver det motsvarande, att det är i och genom det till formen fullkomliga förnimmandet eller tänkandet, och visserligen, då det är i och genom sig själf, är identiskt med detta.
Då nu det rena varat ingått i det mänskliga medvetandet såsom det konstitutiva i det samma, och å andra sidan en sinlig tillvaro är gifven för det samma, måste det betraktas såsom enhet af till formen fullkomligt förnimmande, tänkande, hvilket om det betraktas såsom substantiellt, är förnuft, och till formen ofullkomligt förnimmande, hvarvid det förra är att betrakta såsom det konstitutiva i det senare, så att det, som ofullkomligt förnimmes, (det hvaraf den sinliga tillvaron är ett fenomen) är tänkandet själf.
Detta motsvarar hos Hegel väsendet såsom enhet af sättande och förutsättande reflexion, såvidt den senare betraktas såsom alltigenom af den förra konstituerad, och det, som i den förutsättande reflexionen förutsättes, såsom sken af den sättande reflexionen.
— Såsom det konstitutiva i de ofullkomliga förnimmelserna upphöjer tänkandet de samma till systematiskhet och gör dem därmed till ett relativt inom sig slutet helt eller objektiverar dem till en verld, visserligen icke i och för sig bestående, utan en fenomenverld.
Denna öfvergång motsvaras hos
Hegel af väsendets öfvergång i den väsendtliga tillvaron eller den väsendet till sin form egande tillvaron och därmed af skenets öfvergång i fenomen.
Fenomenverlden har i tänkandet sin form, i de ofullkomliga förnimmelserna sin materia.
Nu är det tydligt, att tänkandet icke skulle kunna upphöja materien till systematiskhet, om den icke i sig redan vore systematisk, d. v. s. om den icke potentialiter vore tänkandet själf.
Därför måste fenomenverlden och därmed också det ändliga medvetandet, hvari den har sin närmaste grund, betraktas såsom potentiellt tänkande eller förnuft, som förverkligar sig själf.
Därigenom förklaras, hvaruti den ofullkomliga förnimmelsens ofullkomlighet och den partiella bristen på systematiskhet i fenomenverldens materia ega sin orsak: i tänkandets potentialitet i de samma.
Detta motsvaras hos Hegel af den i sig reflekterade tillvarons (tänkandet såsom fenomenverldens form) och den i annat reflekterade tillvarons (fenomenverldens materia) öfvergående i den absoluta identiteten, såvidt därmed förstås det rena varat såsom egande potentiell förnuftig konkretion och reflexion i sig.
—Emellertid kan icke potentialiteten tänkas absolut, utan måste alltid tänkas förknippad med en grad af aktualitet.
Det absoluta måste vara alltigenom aktuelt.
Därför visar det potentiella förnuftet, hvilket såsom utvecklande sig är tidligt, i det ändliga medvetandet öfver sig till det aktuella förnuftet såsom dess eviga väsen.
Tillvaron af detta förnuft kan emellertid icke ådagaläggas, om icke det samma på ett konkret sätt är gifvet såsom innehåll i det mänskliga medvetandet och visserligen, då hvarje konkret uppfattning hos detta medvetande involverar känsla, dunkel förnimmelse, i känslans form.
I annat fall förefinnes endast en oförklarbar hänvisning hos det mänskliga medvetandet utöfver det själf.
Men tillvaron af förnuftiga känslor följer redan af det ofvan anförda.
Det har blifvit visadt, att det mänskliga medvetandet är potentiellt förnuft, som aktualiserar sig själf.
Däraf följer, att det är en substantiell enhet i och af alla sina momenter, och att det är konkret och individuellt såsom in potentia innefattande all verklighet.
Men äfven hvarje funktion måste af samma grund ur någon synpunkt ega förnuftig konkretion och individualitet, och då förnuftet väsendtligen är själfmedvetande involvera en konkret och individuell uppfattning af förnuftet, d. v. s. en känsla däraf.
Emellertid måste äfven hvarje funktion innehålla sinliga momenter, emedan i det mänskliga medvetandet förnuftet på ingen punkt är fullt aktuelt.
Därför bestämmes en känsla såsom förnuftig eller sinlig efter, om den förnuftiga eller den sinliga sidan är den principiella.
Förnuftiga känslor i egentlig bemärkelse äro de moraliska, bland hvilka den mest expressiva är pliktkänslan hvarför vi göra den till föremål för särskild undersökning.
Pliktkänslan är känsla af en ovilkorlig fordran af ett visst handlingssätt såsom det enda, hvarigenom förnuftets rätta aktualitetsgrad i handlingens ögonblick vinnes.
Denna känsla är förnuftig ur formel synpunkt, emedan den är ovilkorlig och systematisk, ur reell, emedan den bestämmer ett visst handlingssätt såsom det enda rätta i afseende å personligheten i det hela.
Emellertid ingår i pliktkänslan liksom i hvarje förnuftig känsla en sinlig sida, och emedan känslan såsom en potentiell förnimmelse har bristande klarhet och tydlighet, är denna sida omedelbart förknippad med den förnuftiga.
I följd af denna relativa sida kan icke pliktkänslan i sig själf sägas involvera kunskap om sedelagens absoluta konkretion och individualitet såsom människans eviga väsen, ej heller den förnuftiga känslan öfverhufvud om det aktuella förnuftet såsom ägande själfständig tillvaro för sig.
För en dylik kunskap fordras dessutom att tänkandet utsöndrar den sinliga sidan i känslan från den förnuftiga — väsendets absoluta i sig fullständigt bestämda själfåskådning — och sätter den senare såsom fenomen af den förra.
Först häri kan sedelagens absoluta konkretion och individualitet och en rationell sedelära samt öfverhufvud det aktuella förnuftets själfständiga tillvaro för sig genomföras.
Det nämda tänkandet har nämligen, oaktadt det involverar abstraktion från hvarje sinligt innehåll, konkretion och individualitet och kan därför konstituera en förnuftig verklighet, emedan det konstitutiva i det samma är just den förnuftiga sidan i den förnuftiga känslan eller den absoluta i sig fullständigt bestämda själfåskådningen.
— Det är tydligt, att detta tänkande fullständigt motsvarar den i begreppet hos Hegel ingående negationens negation, såvidt nämligen denna har den positiva betydelsen att vara det tillvarande väsendets absoluta hänförande af sig på sig i fullständig bestämdhet, och på grund häraf den uteslutna negativiteten såsom det sinligas konkretion sättes såsom fenomen af det nämda positiva i negationens negation.
Det är äfven tydligt, att först detta tänkande liksom hos Hegel möjliggör det ursprungliga sättandet af det rena själfmedvetandet såsom väsendet, så att sålunda systemet rör sig i en krets.
Man ser häraf, att i den svenska rationalismen är den moraliska känslans förnuftiga karakter utförd på ett sådant sätt, att därigenom förnuftets avtonomi kan genomföras101.
Det kritiska ligger nu här tvifvelsutan i förhållandet mellan känslan och tänkandet.
Det senare kan icke såsom involverande abstraktion ådagalägga tillvaron af en förnuftig verklighet, emedan det i denna sin egenskap saknar konkretion och individualitet.
För möjligheten af det nämda ådagaläggandet erfordras, att den förnuftiga verkligheten på ett konkret och individuellt sätt är för tänkandet i känslan gifven, hvarigenom det har ett med sig adæqvat innehåll och har konkretion och individualitet.
Nu är emellertid äfven den förnuftiga känslan oren, emedan den innehåller sinliga momenter och dessa icke på grund af känslans bristande klarhet och tydlighet äro i densamma afskilda från den förnuftiga sidan.