Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På grund häraf och för alt jemväl bereda nuvarande krono-arbetare en säker återgång till samhället och, med detsamma, en minskning i statens utgifter, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet uttrycka deras öfvertygelse om ändamålslösheten af koTrekiions-inrättningen å Långholmen och förmånen af der förvarade personals fördelande på redan varande eller blifvande krono-arbets-kompanier; äfvensom att vid en sådan fördel ftn^ivnci ott »/»1.*o nntyntt ’ —~ — L Ixnmnfl 20 Allm. Besv.- och Ekon.-Utsi:o!tels Betänkande, N:o 33.
Biet qvarstadna öfver fyra år, efter hvilkas förlopp lian ovilkorligen skulle utmönstras och till sin hemort förpassas; att den sålunda inskrifne, som derefter icke inom laga tid försåge sig med lofligt arbete eller vidare genom sitt lefnadssätt oroade samhället, borde, efter omständigheterne, antingen ådömas cellstraff för viss tid eller åläggas viss tjenstetid uti de i Kongl. Maj:ts aflåtna Nådiga propositioner omförmälde särskilda straff-kompanier vid Kungsholmen; samt att den krono-ar-betare åter, som under två år, genom ådagalagd lydnad, nykterhet och arbetsamhet blifvit förklarad elite, skulle kunna såsom kapitufant på fyra år upptagas uti blifvande fästnings-artilleri-kompaniet, till utgörande af garnisoner vid Carlstens, Elfsborgs, Warbergs, Waxholms med Rindö och Siitö befästningar, samt vid afskedstagande!, njuta lika penäionsrätt som kronans öfriga manskap.
I anledning af denna motion får Utskottet upplysa: att fängelset på Långholmen, efter att först hafva varit till spinnhus användt, blifvit år 1,826 under benämning af “Korrektions-inrättning* upplåtet till förvaringsort för manspersoner från norra och medlersta delarne af landet, hvilka för bristande laga försvar blifvit till allmänt arbete dömde; att, sedan Kongl. Maj:t år 1842 i
Nåder anbefallt upprättande af en krono-arbetskorps, bestående, bland annat, af alla dylika manspersoner, hvilka voro fullt arbetsföra och vid en ålder af 18—55 år och alla desse i följd deraf intagits vid nämnde korps, största antalet af de uti ifrågavarande fängelse förvarade fångar under de uästderpåföljde 4 åren utgjorts af sådane för bristande laga försvar dömde karlar, som icke varit vid den för anställning vid krono-arbetskorpsen bestämda ålder eller arbetsförmåga, hvarförutan i fängelset varit intagna dels de kronoarbetskarlar, hvilka, enligt 32 § i reglementet för krono-arbetskorpsen af den 8 Augusti 1842, blifvit för opålitligt förhållande vid korpsen til! fängelset förflyttade, dels fångar af mankön, som, enligt Kongl, brefven den 4 Februari och den 3 Juni 1766, i Stockholm blifvit dömde för “itererad vanart11 och hvilka i ro ett slags strafffångar, dels ock bekännelse-fångar; att sedermera samma fängelse, i anseende till brist på utrymme inom fästnings-fängclscrnc, år 1847 upplåtits jemväl för fästningsfångar; hvadan fängelset pa Långholmen, som numera benämnes “Straff- och Arbets-fängelse“ för närvarande innehåller nedannämnde, i olika afdeiningar frun hvarandra sknjda, olika slog af fångar, med hvilkas anta! förhållandet den 2.1 innevarandemanad var följande, nemligen: Allm Bese.- och Ekon.-Utskollets Betänkande, N:o 33. 21!
Fästningsfångar, dömde på viss tid 304. deraf 10 undergå fängelse-straffet i cell.
Fångar, dömde för “itererad vanart“, enligt förenämnde Kongl, bref ; 23.
Bekännelse-fångar ' . . . . 6.
Fångar dömde för för svarslöshet, hvilka ioke varit vid den ålder eller arbetsförmåga, som för anställning vid krono-arbetskorpsen erfordras 193.
Frivilliga försvarslöse . 8. utöfver hvilket antal sådane icke få derstädes antagas.
Krono-arbetskarlar, hvilka, enligt 32 § i nyssåberopade reglemente, blifvit för opålitligt förhållande från krono-arbetskorpsen till fängelset förflyttade . . 20.
Summa 554.
I öfrigt bör anmärkas, dels att mcranämnde fängelse är en transport-station för manspersoner, som från Stockholm samt norra och medlersta länen skolasändas till de på Rindö förlagde kompanier af krono-arbetskorpsen, och dels att å Långholmen under sednare åren är anlagdt ett, till förvarande af sa kallade kronofangar från Stockholms stad afsedt, cellfängelse, motsvarande de s. k. läns- och kronofängelserue i länen. l)å, genom hvad Utskottet sålunda meddelat, upplyst är, att fångpersonalen inom fängelset å Långholmen numera består endast af sådane slag af fångar, sorn, euligt de rörande krono-arbetskorpsen gällande författningar, deruti någon ändring i detta fall ej synes vara af motionären åsyftad, icke få vid korpsen anställas, och hvilka dessutom, äfven om gällande stadganden sådant ej hindrade, icke kunna lämpligen intagas å nämnde korps, finner Utskottet sig böra hemställa, att motionen, i hvad den afser de vid Långholmen förvarade långars fördelande på krono-arbetskompanierne, ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda;. 22 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 34.
Och anser Utskottet, vid sådant förhållande, något yttrande i anledning af hvad motionären i sammanhang härmed i öfrigt föreslagit, icke erfordras. istockholm den 27 Januari 1854.
IS:o 34.
Ank. till Exp.-Utsk. dea 29 Jaa. 1854, kl. lif. ni.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändring i nu gällande föreskrifter, dels i afseende ä lukare-betygs bekräftande med edelig förpligtelse, och dels om användande af edgång i allmänhet.
Uti förevarande ämne hafva två, motioner blifvit till Utskottets behandling ofverlemuade, nemi.: l:o en, vackt hos Högloft.
Iliddcrskapet och Adelil af hr CederschjöldFredrik August, hvilken fästat uppmärksamheten ej mindre vid det för hvarje rättskaffens läkare sårande misstroende, som den ensamt detta slags tjenstemän åliggande skyldigheten att med edelig förpligtelse bekräfta hvart och ett ulfärdadt embelsbetvg innebure, än äfven vid angelägenheten att skona den hos hvarje menniska inneboende religiösa känslan ifrån det ständiga upprepandet af en dyr och kraftig ed, hvarigenom, sedan denna heliga känsla gång efter annan blifvit på sådant sätt våldförd, slutligen kunde insmyga sig missaktning för sjelfva edens helgd; i anseende hvartill och då, oberäknadt det oegentliga deruti, att, ehuru mången gång till läkarens besvarande framställdes frågor, i anledning af hvilka något bestämdt yttrande icke ens kunde -afgifvas, läkaren likväl icke eller i sådant fall vore från den edeliga Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 34. 23 bekräftelsen frikallad, något giltigt skäl ej förefunnes dertill, att läkare, mera än andra tjenstemän, skulle vara skyldige att sina betyg beediga, motionären, sorn hyste den mening, att om en person vere nog äreförgäten att kunna meddela falska betyg, han ieke ryggade tillbaka för en ed, som han, genom dess idkeliga upprepande, måhända kommit att anse blott såsom en tom formel, föreslagit, att hvarje i publik tjenst varande läkares betyg måtte, i likhet med andra embetsmäns intyg, förklaras cga fullt gällande kraft utan särskild edelig bekräftelse och således det stadgande, som föreskrefve denna edgång, upphäfvas; och 2:o en, väckt inom Högvörd.
Preste-ståndet af hr lektor A. F. Sondén, som anfört, att då alla förpligtelser, som i oträngda mål skedde vid Guds namn, måste anses olofliga och hvarje edgång, för att vara loflig, måste vara af nöden, eller med andra ord af samhällets eller den enskildes väl ovilkorligen påkallad, samt häraf följde, att hvarje af en enskild person efter eget godtycke aflagd ed innefattade ett missbruk af Guds namn; så gjorde sig staten sjelf icke mindre skyldig till ett sådant missbruk, om den, genom lagstiftningstvång, nödgade den enskilde att aflägga ed, der icke någon ed behöfdes.
Det i vårt land ofta, såsom vid vittnesförhör, tjenstebefordran och utfärdande af läkarebetyg, förekommande upprepande af ert ed eller edsförpligtelse ansåge motionären icke behöflrgt.
Så länge staten genom sin lagstiftning fordrade ett sådant upprepande af en ed, kunde visserligen den ensktlde lugna sitt samvete dermed, att eden vore nödvändig för fullgörandet af hans medborgerliga pligt; mert svårligen kunde det bestridas, att ett idkeligt upprepande af edert, så vidt den ansåges såsom ett band på den person, hvilken eden ginge, vöre antingen onödigt eller onyttigt.
Det vore nemligen onödigt med afseende å en person med samvete, ty en sådan vore tillräckligt bunden af en edgång och staten egde således ej befogenhet att fordra någon ny.
Skulle åter en statens medlem icke göra sig samvete af att bryta sin ed och icke sky en mened, torde förhållandet icke blifva annorlunda derför, att eden två eller flera gånger förnyades, och upprepandet alltså vara ändarnålslöst.
Vanan att svärja medförde blott desto större lättsinne och förhärdelse.
Af sådana skäl ville motionären föreslå, att en revision af alla författningar angående edgång måtte i vederbörlig ordning företagas, på det användandet af alla umbärliga eder kunde- afskaftas, och att, oberoende af en sudan allmän revision, Ki~ 24 Ållin. Besv.- och Ehon.-Utskoltels BetänkandeN:o 34. kets Ständer måtte i underdånighet anhålla om en sådan förklaring af nu gällande lag och författningar, att upprepande af en redan aflagd ed icke vöre bchöfligt och att, 1 följd deraf, en hvar, hvilken redan aflagt enahanda ed med den, hvartill han, enligt något visst lagstadgande, kunde vara pligtig, blefve fråa samma eds högtidliga förnyande frikallad.
Uti denna motion hafva hr kontrakts-prosten Linnarsson, hr doktor Sandberg och hr Kongl, hofpredikantea Hasselrot förenat sig, med förklarande, det de ansågo åtskilliga nu påbjudna edgångar öfverflödiga och att vittneseden kunde afskaffa» i det fall, att den icke af åklagare eller parter uttryckligen fordrades.
Efter öfvervägande af hvad sålunda af motionärerne blifvit framställdt, har Utskottet, som delar den öfvertygelse, att många af nu gällande edsformulärer äro mindre lämpliga, och att vid åtskilliga tillfällen förnyade eder och edsförphgtelser torde kunna umbäras, ansett sig böra i så måtto fästa afseende å motionerna, att Utskottet vördsamt tillstyrker, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t i Nåder täcktes förordna om en revision af nu gällande föreskrifter i afseende å eder och deras användande.
Reservation har blifvit anmäld af hr Bråkenhjelm, Per Reinhold. STOCKHOLM, f. d. Schultze’3 Boktryckeri 1854.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 3S. 1 W:o 85.
Ank. til! Exp.-Utsk. d. 51 Jan. 1854, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förbud för ulländningar att med handelsvaror kringresa i landet.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit öfverlemnad en af Riksdagsfullmäktige!!
Jöns Persson från Blekinge Län inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion, uti hvilken motionären anfört, hurusom, medan stränga lagar blifvit stiftade till förekommande af missbruk med den Svenska gårdfarihandeln, så att, om dessa lagar behörigen handhades, öfverträdelser deremot icke gerna vore möjliga, utländningar ifrån Tyskland och särdeles ifrån Hamburg, hvilka årligen i stort antal inkomma i landet, tillätos på det mest öppna sätt utprångla sitt värdelösa kram, både på landsbyggden och i städerna; och har motionären vidare anfört, att desse krämare bestå af två slag, nemligen dels sådane, hvilka, vanligen inkomne till någon af de Skånska städerna, der de förskaffade sig pass till någon uppe i landet belägen ort, till fots genomströfva landet i alla möjliga rigtningar och derunder utsälja sina varor, hvarefter de återvända för att hemta nytt lager; dels ock af handelsexpeditör, hvilka ganska öppet resa från den ena staden lill den andra, för att äfven i de minsta qvantiteter afyttra sådana handelsvaror, som antingen äro till införsel förbjudna, eller ock belagde med hög tull, och hvilka varor derefter antingen af den Tyska handelsexpediten sjelf emot något honorarium till Riket insmugglas, eller ock, hvad som är vanligare, aflemnas på något ställe i Danska Staterna, hvarifrån de lättast kunna på oloflig väg införas; — allt till men för den ärlige köpmannen, hvilken, då han dels icke kan införskrifva de till införsel förbjudna varorna, dels nödsakas högt förtulla de öfriga, ej eller kan konkurrera i sådan handelsrörelse, hvarföre också, enligt motionärens förmenande, numera i de mindre stapelstäderne icke något bättre handelshus befattar sig med den så kallade manufaktur-handeln.
Till förekommande af de sålunda anförde olägenheterna, har motionären föreslagit, alt Rikets Ständer måtte ingå till Kongl. Maj:t. med underdånig framställning, att, beträffande de först omförmälde, till fots kringvandrande utländska krämarne, Kongl.
Maj.-t täcktes förbjuda alla sådane att besöka landet, deröfver kronobetjening och byåldermän skulle anbefallas hålla noga uppsigt; att om sådant, det oaktadt, inträffade, ett verkande vite stadgades för hvar och en som i sitt hus emottoge, hyste eller lemnade nattherberge åt en dylik krämare, hvars medförda gods skulle anses förbrutet och f- deraf tillfalla angifvaren; samt att, vidkommande handelsexpeditör, Kongl.
Maj:t täcktes i Nåder utfärda sådana stadganden, hvarigenom den otillbörliga Bih. till B.
Brot. i8S3 & 1854. 8 Sami. 5 Häft. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N.-o 3S. handel, som afdesse personer bedrifves, förekommes, derest Kongl. Majit icke skulle finna sig föranlåten att alldeles förbjuda dem besöka landet.
Aid besvarandet af denna motion, anser Utskottet sig böra vördsamt upplysa, att Kongl. Maj:t, i anledning al en utaf Handels-Societeten i Norrköping sökt förklaring öfver den handelsrättighet, sorn resande utländsk man här i Riket tillkommer, samt gjord anhållan om inskränkning deri, uti Nådigt Bref till Kommers-Kollegium den 23 Februari 1838, meddelat, att utländsk handlandes rättighet att här i landet få emottaga och i eget namn förtulla samt sedermera under en viss tid få till afsalu hålla produkter från deras fädernesland, grundar sig på stadgandet i 1, 2 och 3 §§. i Handels-Balkens 5 Kap. samt Kongl.
Förordningen den 22 Oktober 1741, enligt hvilka författningar det väl är utländsk man tillåtet, alt i Svensk stapelstad, seda°n nan i behörig ordning sig hos Magisiraten anmält, sälja sina varor i gross, men tillika följande inskränkningar blifvit föreskrifne i afseende på fremmande undersåters handelsfrihet i landet, nemligen att det icke är dylik köpman eller handelsexpedit tdlatet att i Riket införa eller för egen räkning införskrifva, än mindre i kommission emottaga och handla med andra varor, än sadana som äro det landets egna produkter, från hvilket han kommen är och der han sitt rätta hemvist eger, att han väl må hålla matvaror i skepp och farkost och andra varor i de rum vederbörande Magistrat dertill anvisar, mon ej i sitt logis eller i öppna galubodar; att han ej eller må dem genom andia utprångla eller sjelf resa ur stad i stad eller i bergslagerne samt handel derstädes drifva ; samt slutligen att han ej må ega frihet till sina varors försäljning längre än 6 veckor från sin ankomst; Och har Kongl.
Majit derjemte, uti en till samtlige Dess Befallningshafvande den 30 November 1841 afiåten Nådig Skrifvelse, föreskrifva, att, da respass lemnäs åt lill Riket, i afsigt att idka handel, ankommen utländning, jemväl skulle honom tillställas ett för ändamålet uppgjordt sammandrag af de lagrum och författningar, sorn på fragan om utländsk mans handelsfrihet egde tillämpning, äfvensom det skulle i respasset lemnäs anvisning för den fremmande alt, efter ankomsten lill den stad, der han ville drifva köpenskap, hos Borgmästare och Råd erhålla besked om hvad särskildt för samma stad, rörande utländsk mans handelsrättighet, kunde vara föreskrifvet.
Då salunda de vilkor, hvarunder utländske män ega rätt att här i Biket drifva „ , . en%1 Dtskottets tanke, redan äro genom lag och särskilde författningar tillräckligen begränsade, samt missbruk och öfverträdelser af författningarne kunna af vederbörande i laga ordning åtalas, hemställer Utskottet, att Bikets Ständer icke måtte i anledning af motionen vidtaga någon åtgärd.
Slockholm den 27 Januari 1854.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 36. 3 *:o 30.
Ank. till Exp.-Ulsk. d. 51 Jan. 1854, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående ålerupplif vande af de tills vidare inställde författningarne om Stapelstädernas Handlandes och Skeppsredares skyldighet all årligen införa vissa sallbelopp och hålla ständiga sattupplag.
1 detta ämne hafva till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning blifvit remitterade motioner, väckte: inom Högloft- Ridderskapet och yl deln af Herr Hartmansdorff, Aug. von, och inom Högvörd.
Preste-Slåndet af Herr Prosten P. C.
Arosenius.
Herr von Hartmansdorff har anfört, hurusom, enligt motionärens tanke, orsaken till det nuvarande höga priset på salt vore att finna icke uti minskad tillgång å framalstringsorlerna, utan till följd af brist på varan i landet, uppkommen derigenom ali Svenska skeppsredare förtjent så mycket på de öfverallt stegrade frakterne, att de, i stället att låta sina fartyg hemkomma med salt, funnit uträkning vid alt låta dem fortfarande förblifva borta, hvilket förhållande, om det fordom någon gång inträffade^, föga verkade på saltpriset, emedan stapelstädernas skeppsredare och handlande då voro pligtige att hålla ständige saltupplag tillgängliga i händelse den årliga införsel, hvilken tillika åläg dem, genom någon tillfällighet uleblefve; och har motionären vidare andragit, att, enligt de gamla författningarne, det varit för hvarje stapelstad i Biket bestämdt, dels att en viss myckenhet salt skulle årligen dit införas, dels ock att ett visst saltupplag skulle der ständigt hållas, för hvilket allt stadens handlande och skeppsredare voro en för alla och alla för en ansvarige; att, sedan genom Kongl. Maj:ts den 10 September 1828 och den 8
Maj 1829 utfärdade kungörelser blifvit sammanfördt hvad tid efter annan i ämnet är vordet stadgadt, först Slockholm och derefter åtskilliga andra stapelstäder sökt befrielse från eller lindring i ofvanberörde åliggande, hvilka ansökningar jemväl under åtskilliga tider för särskilda städer tills vidare blifvit beviljade, så att uti den sista författningen i ämnet, Kongl. Kungörelsen den 7 April 1841, de städer, hvilka skulle hålla ständiga saltupplag, inskränktes till Carlshamn, Westervik, Wisby, Piteå, Ystad och Luleå, af hvilka den förstnämnde skulle hålla det högsta, eller 620 tunnor, och den sista det minsta eller 90 tunnor salt, samt olla tillhopa endast 1,702 tunnor, hvaremot öfrige stapelstäder, hvilka upplagsskyldighet förut ålegat, blelvo derifrån tills vidare befriade.
Då det några få stapelstäder nu ålagda saltupplag vore allt för ringa i förhållande till behofvet, hvilket 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 36. kunde slutas deraf, att medelbeloppet af saltinförseln under de fem åren 1847—1851 utgjort 251,800 tunnor årligen, samt följaktligen det kunde inträffa, att saltbrist uppstode i landet, hvars kuster 4 till 5 månader om året, stundom längre, äro genom is stängde från utrikes sjöfart, har motionären, på dessa och af Herr Prosten Arosenius, i dess här nedan omförmälde motion, anförde skäl, föreslagit att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att de gamla, tills vidare inställda, förfaltningarne dels om stapelstädernas handlandes och skeppsredares skyldighet, dels att årligen införa vissa saltbelopp, dels att hålla ständiga saltupplag, måtte till hela deras vidd återbringas i utöfning.
Herr Prosten Arosenius har anfört att, då Rikets Stapelstäder egt uteslutande lätt att idka utrikes handel, hade den motsvarande förbindelsen ålegat dem, att förse landet med ett af de förnämsta bland lifvets förnödenheter, salt, hvaraf stapelstäderna varit lorpligtade att ej allenast införa betydliga qvanliteter, utan äfven att i ständigt upplag hälla så mycket, att verklig nöd ej varit sannolik innan ny införsel kunnat beredas.
1 sådant hänseende ordnades denna angelägenhet sednast genom Kongl. Kungörelsen den 8 Maj 1829, och om än något besvär åtföljde denna importörens skyldighet, att till upplaget afsätta en del af hvarje inkommen saltlast, emot rättigheten att derifrån lösgöra en motsvarande qvantitet, vore det likväl klart, alt kostnaden i detta fall ytterst drabbade konsumenten; men åsigterna i denna, liksom i mången annan handelsgren, började småningom förändras, och när Sveriges importörer och skeppsredare vid Riksdagarne 1834 och 1840 sökte befrielse från denna skyldighet, hvilken de ansågo för sig tryckande, beslöto, vid sistnämnde Riksdag, tre Ständ en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t med förord för upphäfvande af dittills gällande upplagsskyldigheter, hvarefter Kongl. Kungörelsen den 7 April 1841 utkom, deruti ali upplagsskyldighet för stapelstäderne, med undantag af de förut uppräknade, borttogs, samt den Rikets alla stapelstäder, utom Stockholm, ålagda importskyldighet bestämdes till omkring 84,000 tunnor, en qvantitet någorlunda motsvarande ^ af importen och behofvel under de sednaste 20 åren.
Då erfarenheten numera visat, att handeln, hvilken, enligt sin natur, sysselsätter sig med sådane spekulationer, åt hvilka dagens konjunktur lofvar den största vinst, egnar föga eller blott nödtvungen uppmärksamhet åt saltimporten och att sålunda det onekligen låter tänka sig, att under nuvarande författningar en fullkomlig saltbrist, jemförlig med hungersnöd, kan uppstå, hvartill den nu inträffade oerhörda stegring i saltpriset, men ännu mera de ringa förråderne af denna nödvändighetsvara, hvilka troligen blifvit alldeles otillräckliga om en tidig vinter islagt våra hamnar, gifva grundade farhågor, har motionären ansett det ligga i fäderneslandets intresse att återtaga det medel, som visat sig verksamt såsom håde betryggande från en hotande brist och öfverdrifna priser, i synnerhet som sådant icke äskades utan motsvarande fördel vid varans försäljning samt således icke medförde någon direkt uppoffring; och har motionären derföre föreslagit: att Rikets Ständer underdänigst anhålla hos Kongl.
Majit, det Rikets stapelstäder, efter den fördelning, som Kongl. Maj:t kan pröfva skälig, åter må tillförbindas, att i ständigt upplag hålla så mycket salt, som åtminstone motsvarar j af landets ungefärliga behof, eller 40,000 tunnor.
Vid remitterandet af sistberörde motion har Hr Komminister Beckman, med hufvudsakligt instämmande uti motionen, anfört, hurusom vigt borde läggas pä återupplifvande af städernas skyldighet alt från utrikes ort införa visst sallbelopp.
Hvad sålunda blifvit framställdt har Utskottet tagit i öfvervägande samt får pä ofvanomförmälde, af motionärerne anförde, skäl, hvilka Utskottet till alla delar gillar, vördsamt hemställa, Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 36. 5 det Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Majit täcktes återställa skyldigheten för stapelstädernas handlande och skeppsredare, att årligen från utrikes ort till Riket infora och på upplag hålla salt, till det belopp Kongl. Majit kan finna för godt i nåder bestämma.
Reservationer: af Friherre Raab, Carl Adam; af Herr Wahlström; af Herr Kistner, hvilken yttrade sig sålunda i »Vid jemförelse af äldre författningar, hvilka finnas sammanförda i Kongl. Kungörelsen den 8 Maj 1829, med den sednast härutinnan, nemligen den under den 7 April 1841, utkomna författning inhemtas, att Rikets stapelstäder, med undantag af Stockholms stad, iikaväl nu som tillförene hafva sig skyldigheten ålagd att importera eller anskaffa det för orternes behof förut fastställda årliga qvantum salt.
Väl hafva genom sistomförmälde författning en del stapelstäder tills vidare blifvit befriade från skyldigheten att hålla ständiga upplag af salt; hvaremot samma skyldighet ännu qvarstår för en annan del af stapelstäderna.
Föreskrifterna i de äldre författningarne i förenämnde afseende fortfara således att i de väsendtligaste delarne ännu vara gällande.
Att vilja utsträcka skyldigheten för stapelstäderna att hålla upplag af salt utöfver den före år 1841 dem tillkommande skyldighet, torde strida mot billighet och rättvisa ; oph tror jag i öfrigt att allt tvång på handeln verkar skadligt
Det äfventyr, som hittills åtföljt underlåtenheten att hålla saltupplag för stapelstäderna har icke eller haft åsyftad verkan, enär liera stapelstäder, heldre än att hålla saltupplag, utgifvit plikten för underlåtenheten derutinnan.