Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
HANNA PAULI HÄR BORDE K U N N A trifvas konst, men det gör den faktiskt inte, » sade Georg Nordensvans » Figge » — denne sorglöse och käcke artist- typ, hvilkens ' tankar och löjen ' voro karaktäristiska för åtskilliga målare inom 80-talets svenska konstnärsfalang — då han en vårkväll för tio år sedan vände ryggen åt sitt kråkbo i Kungsholmsbergen och hufvudstupa V I D STAFFLIET.
reste med Pelle ned till Barbizon för att dricka chablis och måla pumpor.
Ja, den tiden hade artisterna ännu emigra- tionsfeber i blodet; det var svårt att hålla ut hemma, fast svensk natur låg fager och lock- ande för penseln vid alla årsens tider, och- oaktadt Birger Jarls stad då som nu, vanda- liserande nivelleringar och » försköningar » till trots, var lika outrotligt vacker, lika älskad Därinne dansade oktobersol mellan väggarna, och sol lyste från den stora, ännu ej färdiga midsommartaflan — hvitklädda flickor, i färd med att smycka majstången — på hvilken duk Georg Pauli för närvarande målar, och hvars smekande motiv är hämtadt från de båda artisternas sommarbostad i Mälaren.
Medan kameran som bäst höll på att riktas, öppnades dörren och en af de små Paulisterna stack in hufvudet och uttalade önskvärdheten att få.
veta, hvarför pappa och mamma egent- ligen skulle fotograferas.
» Jo, därför att svenska folket vill se, hur pappa och mamma se ut, » k o m det från fadern, som iklädd penslar, palett och målarblus, fram- för den stora duken prof vade en lämplig konst- närsattityd för Iduns och svenska folkets räk- ning.
Att den andra bilden, som framställer den utmärkta konstnärinnan i hennes milieu — hemmet — präglas af en lika varm som fin
I D U N 1899. karaktäristik, är till en god del » lillans » för- tjänst — » lillan », som af mamma undfägna- des med ett äpple och en saga och därför satt så stilla under den svåra seancen, fast gråten ryckte i mungiporna.
— Ur detta friska, själfulla hems jordmån har en lika frisk och själfull konst vuxit sedan läDge tillbaka.
Hvad först Georg Pauli beträffar, veta vi, hur denne raångfrestande konstnär vid sidan af sina stämningsniättade och charmanta du- kar, sådana som » Vid sjukbädden » och » Vision », för att endast nämna ett par af de yppersta, utvecklat sig till en af våra främste mästare i stor dekorativ konst.
En del af de målningar, hvilka smycka väg- garna i vår nya operas kungafoyer, hafva, som bekant, honom till upphofsman.
Vidare har han prydt trappuppgången till Göteborgs ny- restaurerade och tillbyggda museum- med präk- tiga fresker, af hvilka kartongen till » Parnas- sen » nu återfinnes å Pauli-utställningen.
Hans senaste, nyss afslutade dekorativa arbete äro freskerna i Göteborgs nya begrafningskapell.
Målningarna i Hotell Rydbergs matsal härröra likaledes från Georg Paulis pensel.
Bland hans på utställningen befintliga ar- beten finnes en delikat panneau med motiv från seklets förra hälft — en solskimrande och harmonisk komposition, som verkar som ett scherzo ur en af Haydns symfonier.
Om fru Hanna Pauli skref en af hennes konstnärskamrater, Carl Larsson, i Idun år 1890 bland annat: » Vår Hanna är målarinna, såsom vi nu för tiden mena det: djup och sund i färgen samt käck i tekniken.
Jag minnes från världsut- ställningen 1889, där hon bland annat expo- nerade en solbelyst, svensk, röd lada, huru de unga franska artisterna döko som pilar rätt på den lilla friska biten, mumlande ett: såcre nom d ' un cliien, ce n ' est pas laid ca!
— — — Hon lär nog själf sörja för, att ni snart få veta mera o m henne, hennes sträfvanden och hennes konst. » Och det, har hon äfven gjort.
Hennes ar- tistiskt behärskade, djupgående och kraftfulla alstring, särskildt på porträttmåleriets område, har sedan länge stadgat hennes plats i de svenska konstnärernas främsta led.
Hvilken bland vår konstintresserade publik erinrar sig ej hennes uppfattningsdjupa porträtt af Ellen Key och den duktiga skildringen af general- konsul Smitt, som äfven återfinnas på denna utställning, hvartill nu kommit flere nya, exempelvis det känsliga barnporträttet och den med schwung målade bilden af fru A.
H., hvilken i sin lilla ram och mot bakgrunden af solbeglänsta löf framkallar en förnimmelse som af ett friskt, melodiskt flickskratt i en trädgård.
Af konstverk från äldre datum förekommer på utställningen hennes med årtalet 1885 sig- nerade familjeinteriör, hvari tekniken gifvetvis väsentligt afviker från konstnärinnans nuva- rande målningssätt, men där den själfulla fram- ställningen och karaktäristikens finhet och skärpa redan röja det djupa artisttempera- mentet.
Vår svenska konst torde från och med nu ha mycket att vänta sig af Georg och Hanna Paulis penslar.
Den har äfven rätt att räkna därpå; det är på de sanna konstnärerna de stora anspråken skola ställas.
ERKÄNDT FÖRNÄMSTA MO- S KANDINAVIENS DEBLAD ÄR IDTJNS MODETIDNING, som för helt år kostar endast 5 kr.
Och liksom du än det ljus bevarat, ETT ÅTERSEENDE.
som från dina käras minne kom, tycktes mig ditt anlete förklaradt, J ULIDAGENS sista timmar runno, när till hemmets tjäll du vände om.
då i sommargröna lundars skygd efter lång, men solljus färd vi hunno, gamle fader, till din barndoms bygd.
Nattens hulda hvila dig beskärdes, som i flydda barndomstider skön, i det låga rum, där först du lärdes Aldrig skall jag glömma, hur den stunden " dina händer knäppa hop till bön.
i ditt ögas skimmer speglad låg glädjen, att en längtan, länge bunden, Stilla sväfvade kring hufvudgärden du i lifvets afton uppfylld såg.
änglavingad all den ljusa frid, som du från den ringa fosterhärden förde med dig ut i lifvets strid.
Attiåra drag ännu förrådde E. vårljus lycka, när med sakta fjät N. SÖDEKBERG.
du ditt enkla hem från fordom nådde och dess dörr till välkomst sig upplät.
Så högtidligt stilla var där inne, K men helt visst från hvarje hörn och vrå TILL hörde du ett älskadt barndomsminne STORIA.
med en hälsning till ditt öra nå.
Rörd du återsåg på helgdagsbordet boken, som din far och m o r gaf tröst.
Kanske ljöd för dig det helga ordet från en kär, men länge tystnad röst.
Åldrigt väggur, som åt flere släkten mätte tiden ut för mödans dag, bjöd dig h vilans ro, när aftonväkten den förkunnade med gälla slag.
Men där ute strödde sommarkvällen öfver äng och skog sitt rosenfång, och den drog dig till de kära ställen, där som liten pilt du lekt en gång.
Till den apel, som din mor planterat, liksom till en helgad plats du gick, och de tegar, som din far formerat, kärleksfullt du sökte med din blick.
Djupt i furudungens mörka gömma återfann du gårdens gamla kvarn, vid hvars grund den skogsbäck hördes strömma, där du dammar byggt med traktens barn.
Tankfull följde du dess klara flöden, tills de nådde älfvens rika svall, som vid strålarna af aftonglöden mängde eld i vågornas kristall.
Sist jag såg ditt öga länge dröja vid ett tempel, hvitt och solbeglänst, där du re ' n som ung din röst fick höja till din Guds och hans församlings tjänst.
Nu i hägn af kyrkans murar sofvo de, som fordom bådo för ditt väl, men välsignelserna, de dig gåfvo, gömde du som skatter för din själ.
VINNOFRÅGAN OCH KULTUR- S T R Ö M N I N G A R N A.
E T T BIDRAG KVINNOEMANCIPATIONENS HI- A F I.
T ELÉMACHOS lofvar äfven friarne att o m ett år gifva sin moder till hustru åt eu af dem, så framt ej hans fader dessförinnan åter- kommit, ett löfte, som friarne ej finna alls be- synnerligt.
Men hvad skulle man i våra dagar säga om en son, som behandlade sin egen mo- der på detta sätt?
Sant låter därför Sophokles Iphigenia i sorgespelet m e d samma namn kla- gande yttra angående kvinnans ställning i forntiden: » Kvinnornas tillstånd är det säm- sta i hela mänskligheten!
Vill mannen nå lyckan, så är han herre och kan vinna ära på slagfältet; och hafva gudarne beredt ho- nom lycka, så erhåller han, förstlingen bland de sina, en skön död!
Men kvinnans lycka är mycket inskränkt; hon har ständigt andra, ofta främlingar att tacka för sin lycka, och o m förstörelsen når hennes hus, bortföres hon från de rykande spillrorna och öfver sina kä- rastes lik af segervinnaren! » Som redan förut framhållits, torde orsaken till denna dåliga behandling af kvinnan i forn- tiden förnämligast vara att söka i den rådande uppfattningen af hennes natur.
Hon ansågs nämligen för en lägre varelse än mannen både i moraliskt och intellektuelt hänseende.
Så t. ex. säger Plato, forntidens ädlaste tänkare, i dialogen » Timaeus » följande för kvinnorna föga smickrande ord: » Den som felat skall blifva förvandlad till kvinna i ett annat lif! » och på ett annat ställe: » Fega män och de, som lefvat orättfärdigt, blifva med all sannolikhet förvandlade till kvinnor vid en n y födelse 1 » Så stor var fördomens makt till och med öfver ett så stort snille som Plato!
Äfven Platos samtida, den store filosofen Aristoteles, hyste ej heller någon synnerligen hög tanke o m kvinnokönet.
I andra boken af sin Rhetorik säger han följande: » Mitylenierna hedrade Sappho, ehuru hon var en kvinna. » Märken väl: t Ehuru hon var en kvinna! » Således var hennes blotta egenskap af kvinna i denne filosofs ögon tillräcklig att utesluta henne från äranl På ett annat ställe säger äfven Aristo- teles: » Kvinnan har ej mera rätt än en slaf att deltaga i förhandlingar! » Och när man vet, med hvilken hårdhet och med hvilket godtycke slafvarne behandlades i forntiden, så kan man tryggt säga, att kvinnan i forn- tiden ej stod högre i anseende än ett djur i våra dagar.
Hvad var därför naturligare än att detta alstrade dolskhet och oärlighet hos
— 3 — kvinnorna i forntiden.
Detta framgår af för- budet för en kvinna att vid dödsstraff dricka vin och tillverka falska källarnycklar, ett för- bud, som gällde för kvinnorna både i Grek- land och R o m.
Oärlighet måtte särskildt hafva varit en i ögonen fallande egenskap hos forn- tidens kvinna, ty Hesiodos säger: » Den som litar på en kvinna, litar på en t j u f!
» När nu forntidens förnämste tänkare och skalder, såsom en Plato, en Aristoteles, en Hesiodos, hade så låga tankar o m kvinnan, är det j u ej heller så underligt, om andra min- dre framstående andar på fullt allvar dryftat frågan, huruvida kvinnorna verkligen voro människor och hade en odödlig själ, hvilket, efter hvad den vidtbereste missionären abbé Huc påstår, ännu i dag bestrides af kineserna.
Äfven Bramareligionens bekännare i Indien förneka kvinnan en odödlig själ, ty enligt » Manus lagbok » äger kvinnan ej någon indi- viduel tillvaro efter döden.
Därför finnes det också för henne ej några särskilda föreskrifter angående offer, böner eller heliga bruk och ceremonier; därför är det äfven förbjudet att meddela en kvinna undervisning i Vedaskrif- terna och lagböckerna.
Enligt » Manus lag- bok » blifva mannen och kvinnan genom äkten- skapet en individ, men kvinnan är endast mannens supplement.
Hon kan endast genom hans förtjänst få evinnerligt lif.
Den vise Manu säger: » Vill en dygdig maka blifva del- aktig af sin mans salighet, så må hon ej göra något, som misshagar honom, hvarken så länge han lefver med henne ej heller efter hans död.
Mannen drager henne då till sig i sin himmel!
Den otrogna makan däremot, » säger den vise Manus, » förlorar i denna världen sin ära och återfödes efter sin död i djurgestalt och förföljes med allehanda sjukdomar! » En kvinna får ej heller, enligt bramaismen, gifta om sig, äfven om mannen förskjuter henne eller gifter sig med en annan.
Ja, genom ett missförstånd af en vers i Vedaböckerna stadgades det sedermera, att makan skulle brännas på den aflidne mannens bål.
I en af Vedahymnerna, som föreskrifver ritualen vid likbegängelser, heter det, att » mödrarna, betäckta med sina dyrbaraste smycken, skola ' gå först — agré — fram till bålet, frimodiga, utan sorg o. s. v.
» Genom en förfalskning i texten läste man sedermera agné
Först sedan den äkta texten blifvit utgifven och erkänd i Indien, har det lyckats engelska regeringen att hämma denna ohyggliga plägsed.
Det är ej blott de äldsta indiska skrifterna, som frånkänna kvinnan individuel tillvaro efter döden; äfven judarnes heliga böcker frånkänna kvinnan en odödlig själ.
Moses säger: » Den kvinna, som edeligen lofvar något, är ej skyldig att hålla sin e d!
» Ä r ej detta att förklara henne utan själ!
Och den judiske filosofen Philo säger om kvinnan i sina kom- mentarier till gamla testamentet: » Kvinnan är endast en misslyckad man! » De gamle romerske skriftställarne voro ej heller artigare mot kvinnokönet än forntidens öfriga skalder och tänkare.
Äfven de trodde föga på, att kvinnan var begåfvad med en odödlig ande.
Den sympatiske Virgilius t. ex. gifver ej en enda kvinna plats i de » Elysei- ska fälten » i sitt berömda epos: Aeneiden.
Han tror således ej, att en kvinna kan blifva » salig » efter döden!
Hvad under då, o m den kvinnohatande greken Aristophanes också de- lade denna uppfattning!
(Forts.) » D E N G A M L A B O K H A N D L E R S K A N.
» ETT IDUN / 1 NU TILL på fö- delsedagen, mam- / ^ Söderberg? » ISs \ » Jo tack, käraste, som H R 4f % H J ' iM \ ännu kommer ihåg ' gamla fl Kihlbergskan ' se ' n så BpPC y.
• MÅNGA år tillbaka.
Låt I B k mm mig se — hur länge se ' n nk^VVv © f kan det vara, som vi va- V ^ ^ L \ \ jl k / rit bekanta? » ^X » ^ \ \ C \ V \ \ \ V^ / » Jo, vid det här laget \ \ \ \ \ \ \ \ ^ \ \ w g / är det allt omkring fem- / - " X, ' I^BH ä \ A \ t - s e » Ja, herre Gud hvad tiden går; det är nog fem- JOHANHA SÖDERBERG.
&gt; ty y har jag nu varit här på sjuk- hemmet, och då var det 4 6 år, sedan jag kom i boklådan till mamsell Kihl- berg, som min gamle vän kände redan då, ack ja, och nu är jag 85 — tänk, hvad tiden går. » Detta lilla samtal ägde rum på hennes födelse- dag den 9 januari i år, då den, som nedskrifver dessa rader, för sista gången besökte den gamla.
Jag var ej den ende; åtskilliga gamla minnesgoda vänner hade äfven infunnit sig, och gumman fick både blommor och vin och konfekt, myste på mun och var innerligt glad.
^SJJJh^V^ t i o å r n u f r a ä r * Johanna Söderberg föddes i Gamla Karleby i Finland och kom i unga år till Stockholm, där en släkting till henne, änkefru Kullman, som då inne- hade det på sin tid mycket ansedda » Hotel Com- merce » vid Stora Nygatan — numera Café Com-.
merce — gaf henne anställning i sin i undervånin- gen etablerade möbelaffär.
Efter några år lyckades emellertid mamsell Söderberg erhålla plats i mam- sell Kihlbergs lånbibliotek och boklåda i basaren vid Södermalmstorg och öfvertog densamma efter Kihlbergs död.
Efter 46 år drabbades JOHADNA Söderberg af ett slaganfall och nödgades för om- kring fyra år sedan för alltid lämna sin kära bok- låda och sin lika kära kammare innanför densamma i utbyte mot eget stilla och fridfullt rum å Stock- holms Sjukhem, där den åldriga, vänligt omvårdad och aldrig glömd af gamla kära vänner, med för- nöjdt sinne i stilla frid skildes hädan måndagen den 9 i denna månad, till det sista hvilorummet å Nya kyrkogården följd af många kära, minnesgoda vänner.
ÅNGESTSKRI.
AF SKISS FÖR NEAGA.
A LLT T Ä T A R E och tätare föll skymnin- gens tunga mörker.
Jag satt i gungstolen och såg, hur den matta höstsolen kallade hem sina skygga strå- lar en efter en, satt och såg, hur skuggorna gledo in och absorberade hvart föremål i rum- met, såg det sista döende ljuset liksom samla sig på en enda punkt på pianot vid fönstret.
När det till slut vardt alldeles mörkt, då såg jag ännu hennes mörka silhuett mot fönster- bågens ljusning.
Så hon sjöng!
Ä n med jubel och skratt, än med tårar och snyftningar, än bedjande, än frestande, än vred, än ödmjuk.
Tunga folkvisor, polskor med de allra gladaste drillar, veka romanser, ståtliga arier, fulla af drama- tisk glöd, religiösa hymner; allt har oemot- ståndligt flödat öfver hennes läppar, ström- mat ut i toner, ända tills känslan liksom drunknat, rösten slocknat i denna mäktiga, gripande sång: » Jeg vil u d!
» Och som o m hon därmed har gifvit allt, hvad som någonsin kan rymmas inom henne, reser hon sig hastigt upp, fäller tyst igen pianot och går till fönstret.
Medan jag suttit där så stilla i gungstolen och lyssnat till denna biktande kvinnosjäl, har jag erfarit de mest olikartade känslor.
Stundom har jag så tydligt förnummit — som i de veka kärlekssångerna — att det varit mig och endast mig, hon afsett.
Men i nästa minut kanske förskräckte hon mig genom att visa sig vara en främmande kvinna, m e d främmande tankar och främmande håg.
Men ett kände jag hela tiden, att hos mig fanns blott en enda önskan, den att hon skulle bli min.
Så kom denna sång: » Jeg vil u d », som tjusar lika mycket genom sin betagande kraft och lidelse som genom sin blida melankoli, sin skälfvande längtan.
Då förstod jag med ens, att det gällde ett nu eller aldrig.
Att det icke var ödet, utan lif vet själft, som ställde Porträttet här ofvan är visserligen ej taget under senaste tiden, men förvisso väl igenkändt af alla, oss ansikte mot ansikte.
som minnas henne.
Hennes äldre vänner skulle Så tryckande tyst det var!
Inte ett ljud nog helst önskat se henne » i boklådskostymen », utom återklangen af de många sångerna.
T y helst vintertiden, med den svarta yllemössan, skinn- kragen af samma färg och glasögonen nedskjutna- ännu är luften mättad, ännu tycks tystnaden på näsan, omgifven af sina tusental böcker för ut- darra däraf.
låning och hela staplar af » visor, tryckta i år å Jag går fram till henne.
» Fröken Karin, » O. Kihlbergs förlag » samt, icke förglömmandes, säger jag.
H o n rycker till, som om jag för- under ett femtontal år hennes vänliga, lefvande gamla älsklingskatt på disken, efter halftannat de- sökt skrämma henne.
Jag räcker fram mina cennium återgifven i trä — målad i hvitt och grått händer, men hennes ligga stilla på fönster- — ett minne blott, men alltid kärt för Johanna.
brädet.
Det förekommer mig, att jag känner Hur många vänliga smekningar fick ej den katten hennes oroliga lilla fågelhjärta klappa.
mottaga — jag menar den lefvande — ja, äfven den af trä!
— af gamle professor emeritus B., kansli- » Karin! » upprepade jag, ty jag känner en rådet S., expeditionssekreteraren K. och många fler sådan våldsam längtan efter en gnista värme, af gumman Söderbergs äldsta vänner, hvilka mången en gnista sympati.
Men hon ser inte upp.
gång under timtal kunde taga plats på de få sto- Ögonfransarne ligga svarta långt ned på kinden.
larne i den lilla gamla boklådan under lifligt, vän- ligt samtal med den mycket boksynta Johanna.
Då förkrymper inom mig allt, hvad som När mamsell Söderberg på vintern vid 9-tiden trängdes där för några minuter sedan; min på morgonen gick till sitt lilla kafé på Badstugatan egen litenhet och ringhet komma för mig.
— snedt för Södermalmstorgsvakten — för att in- Hvad är det jag vill bjuda?
— Fattigdom, taga sin lilla kaffefrukost, uraktlåt hon aldrig att arbete, försakelse!
Men en ny våg af ömhet köpa ett par smörbröd eller mandelbröd och fort- satte därefter sin morgonrond till Karl Johans torg, skjuter upp.
Det är styrkan af min kärlek.
där hon till sina skyddslingar, de talrika gråsparf- Så blifva mina tankar likväl ord.
Jag be- varne, glad och vänlig utdelade sina håfvor.
Men skrifver den ensliga lilla prästgården där inne man må ej tro, att mamsell Johanna stängde » lå- i den djupa, tysta skogen, jag talar om gra- dan » under den timmen, ingalunda.
På sin höjd sade hon åt bakelsegumman utanför butiken: » Se nar, tyngda af snö, om slädfärder med klin- efter, att inga otäcka pojkar gå in, medan jag är gande bjällror i stjärnklara nätter, om skym- ute på en stund 1 » Vid dessa tillfällen talade Jo- ningsbrasor i låga rum och långa vinterkväl- hanna Söderberg med litet finsk brytning — och lar och böcker och sång.
Jag talar om soliga denna brytning jämte något grand af den medfödda finska envisheten kom nog emellanåt fram hos den sommarmorgnar m e d lärkors jubel under klar- i öfrigt så afhållna gamla, hvilkens minne dock blå himmel, om den lilla kyrkan nere vid sent skall förgätas.
sjön, vidöppna dörrar, orgelmusik, söndagsfrid, KNUT TERSMEDEN.
sång under hvalfven.
» Gif mig frihet och lycka därtill! » Sjöng hon icke så alldeles nyss?
Var det icke detta
I D U N 1899 4 A. BLOMBERG FOTO.
GEORG hon begärde?
Friheten i naturen och lyckan i kärleken?
Men hennes hand, som jag fångat på fön- sterbrädet, låg lika kall som förut.
Blott ögonens fuktiga glans sade mig något om hennes inre.
Slutligen skakade hon sakta på hufvudet.
Och så kom det: » Nej, hon kunde inte, ty hon hade planer, stora planer!
Hade jag inte förstått det?
Den lilla prästgården, den stora skogen.
ack ja, det kunde nog vara lyckan.
men — det kunde också bli ett fängelse, en mur, som skulle döda.
Nej, hon vågade inte!
H o n ville ut, ut och sjunga — till Amerika, det fria landet!
Det var hennes dröm.
Tänk, att sjunga OCH HANNA PAULI I ATELIERN.
för tusenden, känna^sig ha trådarne till alla dessa skilda hjärtan i sin hand, veta sig vara i stånd att med sina toner vagga människor- nas sorger till ro, förnimma sig äga makt att tjusa deras melankoli, bära deras drömmar, värma deras sinnen.
» » Men ni själf d å?
» sade jag sorgset, ty det föreföll mig, att det blef intet till öfvers för henne själf.
» Tillfredsställelsen! » svarade hon, och hän- förelsen lågade i hennes ögon.
Men jag svarade icke, ty jag kunde icke inse, att en tillfredsställd fåfängas tomma fröjd kan ersätta kärlekens oskattbara lycka.
Nu var det hennes tur att gripa efter min hand.
» Ni förstår mig inte, ni ogillar mig.
men kan ni då inte förstå.
sången, sången!
Jag vill ut, jag måste ut, o m också.
» Jag drog henne sakta intill m i g: » Stackars barn! » Hon lutar hufvudet mot min axel och gråter.
Jag håller af dig, det vet du!
— Men om jag skulle dö inne i skogen hos dig?
» Jag gör våld på mig, jag ger henne lös och skjuter henne ifrån mig.
» Så res, res — j u förr dess bättre! » en nyutsprucken blomma.
Just vuxen och ännu så omedveten om världen och dess ond- ska, att det tjusade mig.
Och så var det också detta, att jag vid hvarje nytt samman- träffande mer och mer kände både behaget och behofvet af en kvinna.
Och kanske icke minst inverkade på mig den tydliga beundran, det omedelbara förtroende och den gränslösa tillit, hon skänkte mig.
Som en skör, bräck- lig liten tingest att skydda och vårda föreföll mig detta barn.
Våren kom och gick, sommaren likaså.
Ä n n u motstod jag frestelsen.
Men när höst- stormarne svepte kring prästgårdsknutarne, susade i de höga furorna rundt omkring, slet och pep och hven, då blef mitt ensliga, Aren gingo.
Det blef vinter och sommar många gånger om.
Då och då kom där ett tunt bref med många stämplar.
I första ögon- blicket kände jag då alltid en så häftig smärta, att jag ville kasta det oläst på elden.
Men jag betvang mig alltid och läste det.
Ja, i själfva verket voro de mina enda ljusglimtar, dessa bref.
Innerst närde jag liksom ett hopp, ett vansinnigt, dåraktigt hopp, som jag knap- past ville klargöra för mig själf, lika litet som jag ville förödmjuka min stolthet genom att erkänna den bittra missräkning, jag stän- digt led.
G. FLORM.-M FOTO.
T. ODELBERG.
DEN NYE LANDSHÖVDINGEN I QEELE.
Det var nu femte julen.
Jag blef händelse- vis bjuden i familj.
Äldsta dottern var en glad, huslig och enkel liten varelse, som när- made sig mig så förtroendefullt, att hon däri- genom väckte mitt intresse.
Hon var som CHARLOTTE EMBDEN.
IIEINES SYSTER.
— 5 — I D U N 1899. spänning.
Jag gladde mig så åt tanken på att få fira en jul, en riktig jul, och så träffa så mycket svenskar.
Alla mina många, kon- sertresor ha j u så uteslutande upptagit min tid, att de alldeles isolerat mig.
Men nu ville jag taga skadan igen.
Ändtligen blef det afton!
Och så reste jag till kyrkan.
Nej, hur smutsigt, hur tarfligt, hur tungt och hur dystert föreföll mig icke detta New-York, som jag måste passera på väg till kyrkan.
Och hvad denna rastlösa, jäk- tande oro, detta förfärliga väsen och larm, detta myllrande människovimmel med ens före- föllo mig beklämmande och skrämmande.
Så vände vagnen in på en sidogata, där låg kyrkan strålande upplyst.
Orgeln hördes ut på gatan.
Hvad jag kände mig lugn och lycklig, när jag steg in.
Jag gick med det- samma upp på läktaren.
8 8 1 1 ' H i * I I 11 f l 8 8 KS B. ss 1 11 ib as s?
i ta f t | 18 B B 18 iS S!
BB a?
SSi SSi Sfi as Ä.
f i iR £ iii — i \ \ i i i i i e t e f i j i i Å h!
Hufvud vid hufvud såg jag alla skan- dinaverna därnere.
Jag hörde dem hviska mellan sig.
Tårade ögon, vänliga nickar, vemodiga leenden.
Och allt gällde hemlandet, gällde de kära, som saknade oss, längtade efter oss.
Men fram i koret brann en gran.
ii i ii m i i it i l !liMM * it I NYBYGGNADER KALMAR ÅNGKVARNS MAGASINSBYGGNAD.