Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon spratt till d5 klangen af qvallsklockan från herrgärden hann hennes öra och kallade henne åter till hemmet.
Men allt som hon gick, antog hennes drag ett bestämdare uttryck och blicken klarnade.
Den sköna sommarqvallens stillhet tycktes lagga sig öfver hennes sjal och dämpa dess strider, medan hennes öga sökte något mål långt bortom .det närvarande.
wMin farw, sade Elisabeth några dagar senare, plåt mig resa till England och studera sjukvård.^, Till England, studera sjukvårdr, fadren såg hastigt upp, whvarföre det?,, Emedan jag ämnar egna mig åt sjukvård den återstående delen af mitt l i f.
~, Du sjuksköterska !^ utbrast fadren, ~ h v a d ar nu detta för griller?
w &gt;Det ar mitt fulla allvar, pappan, svarade Elisabeth lugnt.
jag behöfs ej i hemmet, d % systrarna vaxa upp, och jag behöfver ett kall för mitt lif.
Att tråna bort som ett sjukligt gammalt fruntimmer kan jag ej., ~ H v e m tusan ber dig tråna!
gift dig och f; hus och barn att sköta, det är ditt kall.
Vår granne, majoren?
begär ej bättre.
Du vet nog hur gerna jag såge detta arrangement.
Han är en hygglig karl, och du har ruter nog i dig att göra folk af barnen.
Huset är i ordning, frun var en ordentlig människa.
Vara egor ligga väl intill hvarandra.
Jag har länge önskat detta parti.&gt;, Jag älskar ej majoren.^
Du ar ju en förståndig människa.
Hufvudsaken är, att förmögenheterna passa ihop.
Dessutom skulle vi kunna arrondera våra egor genom gemensamma odlingsföretag, alldeles utmärkt.
Låt se att du tar reson och gör mig till viljes.
:), Nej pappa; du fordrade en gång, att jag skulle offra min ungdoms kärlek för din vilja, men du har ingen ratt att fordra,
att jag skall gifta mig blott derför att det passar dig.
Giftermål ar ej mitt kall numera.
Jag har bestämt mig för framtiden.
Låt mig resa.&gt; Fadren s i g på henne med en lång blick.
nåv val sköt dig sjelf och res.
Men ångra dig får du, och ett säger jag dig på förhand: väljer du att lemna din plats i hemmet, så far du stå ditt kast och sörja för dig sjalf.
Det ar mitt sista ord.# sJa, min far, hjälp mig blott på vag och gif mig ditt bifall, så skall jag nog nå mitt mål., Hennes öga mötte fadrens med fasthet, men stämman darrade något.
Orden lato strafva, men då Elisabeth sade sin fader farväl för att ensam gå ut i lifvets kamp, lade den gamle välsignande sin hand på hennes hufvud, och människorna häpnade vid detta drag af mildhet hos den eljes ' så bistre mannen.
Den bleka vinterdagen var till anda.
Aftonronden var gjord.
Hon satt ensam i sitt lilla rum.
De hvita gardinerna och det hvita tacket skimrade fridfullt i haifmörkret.
Det ' var hennes vanliga tysta hvilostund, i dag den sista inonl dessa murar, der hon kampat s i ifrigt for hvad hoii ansag ratt och lidit s2 mången motsägelse, rönt så månget ogillande der hon bort finna stöd och hjelp.
En lärjunge till Florence Nightingale, hade hon kommit med varmt hjärta och öfvad hand att lindra plågan och ordna vården för de minga sjuka, som fylde sjukhusets salar.
I de svåraste ögonblick hade hon stått utan att svigta, i de minsta pligter hade hon noggrant vakat.
Tunga tankar fylde hennes sinne.
&gt;Var då min tro på en lifsgerning ett misstag?
Hade han ratt, min fader, då han spådde mig ånger öfver min sjalfrådig-.
het?
Fins ingen plats för mig och mitt arbete i verlden ?~ Så frågade hon sig ingestfullt.
Det knackade p5 dörren - i den breda ljusström som från den upplysta korridoren föll in i hennes lilla rum då dörren gick upp, stod en högrest, manlig gestalt.
frågade en röst.
~Jaw, svarade hon modlöst.
Han strök eld på en sticka; ofrivilligt framräckte hon ett ljus.
rSå ja,, sade lian småleende, snu få vi göra bekantskap.&gt; Ur ett ansigte med milda, men fasta drag, blickade ett par lugna, grå ögon forskande på Elisabeth.
&gt;Mitt namn är professor R.2, sade han,: .kanner ni till mig?
: &gt;, Och mitt Elisabeth Creutz~, sade hon.
jag kan försti dets, sade han vänligt.
&gt;Flera gånger har jag hoppats få lära känna er; nu hör jag att ni lemnar sjuk- huset 1iär.n, Ja.&gt; oHvarföre detta, ni var ju så intresserad af ert kall, har IIP.
tröttnat ?r, 11cke jag; man har tröttnat på mig:., svarade 11011 sakta.
~ O c l i hvarför?
v frågade han.
Hon teg, hennes hjarta var fullt; skulle hon öppna det för denne främling?
Hon lyfte sina ögon emot honom.
Det låg en behärskande makt i hela hans väsende, under hvilken hon i denna stund gerna böjde sig.
, Kanske har jag varit för ifrig:;, sade hon ödmjukt, chaft för litet tålamod.
Fordrat för mycken försakelse af sköterskorna, för sträng disciplin af de unga läkarne.
Och likväl, om någon- sin, så borde val inom sjukhuset ärlig vård af de lidande och försakelse af nöje och beqvämlighet vara dagens lösen.
Har jag felat häruti, herr professor h Han teg en lång stund, men såg mildt på henne.
M i t t kall ar ej bland de kroppsligt sjuka:, sade han slut- ligen, utan att synas akta på hennes fråga.
mina patienter äro de sinnesjuka.
Jag behöfver hjelp, vill ni gifva mig den?
Men det är ett tungt kall jag bjuder er pä.
:; Hon ryste till; nej, det ville hon ej.
Den höga byggnaden med gallerfönster, som hon så ofta sett på afstånd, hade intet lockande för henne.
F r h dirarnes ögon skulle ingen tacksam blick följa henne, intet vanligt ord förljufva dagens möda.
Professorn läste hennes tankar i hennes växlande ansigts- uttryck.
~ D å r a r n e äro ej de varste&gt;, fortsatte han:.
dem far jag nog bugt med.
Det ar betjeningen som gör mig förtviflad genom sin råhet och sina tvister.
Jag vet ibland ingen råd med dem.
Ni lär qnna göra er ätlydd och ni har hjärta för det mänskliga eländet.
Ni skulle blifva mig en god hjelp med detaljerna, ' t
dagordningen, arbetssalarne och annat som jag har sv5rt att hinna med.
Min tid behöfs för det ständigt växande antalet af sjuka.
Vill ni ?w Hon satt tyst.
Hon tänkte på hvad denne man uträttat för de arma sinnessjukas vård.
Hon tänkte på hans stora planer för nya vårdanstalter i skilda trakter af landet, och att denne mäktige ande skulle stäckas af de hvardagliga småbestyr, dem hon viste sig med lätthet kunna ordna.
Med ens kände hon hvar hennes plats nu var.
» Det förefaller mig hemskt att lefva bland dessa vilda rop och själlösa åtbörder,, sade hon afvarjande .. a hemskt^, upprepade han, &gt;ja, hvad som ar hemskt, det är att människans skönaste gåfvor sölas i smuts, missvårdas, för- störas genom missriktad uppfostran, laster, vanvard, högfärd ..
Det kom ett uttryck af djupt missmod öfver hans ansigte.
Tyst räckte hon honom sin hand.
jag kommer,, sade hon stilla och kände i denna stund, att hon gaf stöd åt en annan sträfvande ande.
tack^, sade han, wdet trodde jag er just om.
Ni skall finna ett hen1 hos .oss.&gt; Hon log: » Ett hem », upprepade hon t; iflande.
, Ja, och ett godt och trofast hem,, sade han på sitt trygga sätt.
Och hon fann det.
Medan tider och förhållanden i den yttre verlden omgestaltade sig, medan många af de band, soin fängslat qvinnans krafter löstes och nya vägar öppnades för hennes tanke och verksan~het, gick Elisabeth i sin hvita mössa sin stilla vag inom den nya, vidsträckta hospitalsbygnaden.
Der hade hon funnit sitt lifsarbete.
Va1 hade den dagliga bördan af bestyr stundom varit tung, men mången ljus stund, då mörkret skingrats inom en människosjäl, hade lönat hennes kärlek.
Hun- drades lugn och välbefinnande berodde på hennes omtanke och sinnesnärvaro, och d5 hon i den ensamma qvallstunden trött slöt sina händer till bön, skedde det med tack till den Gud, som gifvit mål åt hennes lif.
Och då hon lade ned sitt arbete, stodo unga krafter, fostrade i hemlandet och stödda af del- tagandet från hög och låg, redo att upptaga verket och att med friskt mod beträda den väg, der hon en gång kampat som förpost.
Agraar.
Ernst Ahlgrens nya arbete.
, Fru Marianne~.
Roman af Ernst Ahl,ren.
Hzeggström 1887.
.d ru Marianne » är icke en uppseendeväckande bok, - icke ett ar- bete, som kastar ut nya diskussionsämnen, som briljerar med för- vånande paradoxer och som gör sensation.
Men måhända skall man komma att erkänna, att detta Ernst Ahlgrens senaste arbete ar det mast mogna, har det största bestandande värdet inom den berättande literatur, som hittills framtradt under det realistiska skedet i vår vitterhet.
I fargrikedom, i poetisk kraft och originalitet kan naturligen ej Ernst Ahlgren mäta sig med August Strindberg, men förf.
till &gt;Pengar » och, Fru Marianne&gt; har heller intet af Strindbergs råhet, lider icke af hans galna excentricitet, utan gör ett alldeles motsatt intryck af sund och sann hederlighet.
Fru Edgreii är kanske mera utmanande slag- fardig och har mera etsande skarpa i sin samhällskritik, men i hennes skildringar sticker alltid något fram af manekiiisartad tankekonstriiktion, i jämförelse hvarrned Ernst Ahlgrens skildringar göra intrycket af en upplefvad verklighet, af lifvet sjelf.
Det är mera känsla, niera varm- blodig niancklighet hos Ernst,
Den skånska förf.
rader icke öfver den lättrörlighet i sceneriet och den salongsvana elegans i tonen, som förlana sitt behag åt Ma- thilda Roos ' interiörer; nien det finnes i stället hos Ernst Ahlgren ett kraftigare allvar och en viss sundare och enklare naturlighet.
Hos Oscar Levertin och Georg Nordensran möter man en mera förfinad känslighet, en helt annan talang att mala i ord de finaste stämningar vekt och smidigt.
Ernst Ahlgren är mindre lyriker, men i stallet mera epiker; kan icke föra penseln så lätt och elegant, men hugger i stallet bestämdare och kraftigare med den hårda mejseln.
Clair-obscuren är mindre Erilst Ahlgrens sak, men så är den fasta, skarpbelysta, niar- kerade profilen det i stallet.
- Mera befryndadt ar Ernst Ahlgrens skaplynne med Gustaf af Geijerstams och med Tor Hedbergs.
Sainina något Iiårdhtind ta allvar, samma strama fasthet i stilen, samma konst- närliga medvetenhet.
Men Ernst Ahlgren har fulll~omligt öfvervunnit den ungdomliga oklarhet, hvarmed ännu,) Judas ':) förf.
kampar.
Och Geijerstain låter mera spåren niärkas af det afsiktliga bemödandet.
Ernst Ahlgren förefaller lugnare, enklare, mera ansprakslöst rattfram.
- Och s i har Ernst Ahlgren framför nästan alla de niiiiida författarna och författarinnorna sin, så att saga, sedliga pålitlighet.
.. Pengars.)
är ingalunda pryd och drar sig ej tillbaka för de ömtåligaste ämnen.
Men de behandlas med ett sedligt allvar, en viss naturlig kyskhet, som gör ett betryggande intryck afven p i den ömtaligaste finkänslighet.
Med, Fru Marianne~ har denna framstående författare gjort ett nytt steg framåt i sin konstnärliga utveckling.
Aninet är mindre dra- matiskt gripande an i f pengar^.
Men i stallet ar det har ett episkt
lugn?
en objektivitet, en jämnhet i stil och ton, en måtta i form och farg, soni ännu inera röja den fullfärdige nutidsskaldeii.
Det är icke något skriand ' e nödrop mot samhällets orättvisor, som har ljuder.
Men den är icke mindre allvarlig, mindre nianande, den kritik af individens bristande sjalfuppfostran, som &gt;Fru Marianne&gt; iiine- hiiller.
Dess tendens ar ingen ny, oväntad upptäckt, utan en gammal, men bestindande sanning, - en skarp protest mot nutidens ästetiska njutningslystnad och öfverförfinade förkonstling, ett varmhjärtadt försvar för det enkla hemlifvets och för det prosaiska, ärliga hvardagsarbetets synda lycka.
I,.
Mariaiine hade växt upp i ett af dessa ytligcz hem, der nian lefver för stunden,.
u t a ~ tanke på lifvets allvar, men också utan kunskap oin dess djupare, strider, - ett hem, der inan lefde godt, icke derför att man hade råd till det, utan derför att alla ens bekanta gjorde det; -- .ett hem, der faderii var en godhjärtad människa, som blott hade en sorg: att debet.
och credit aldrig ville gå ratt ihop med den lilla einbetsmaiislöiieti; der modern trälade och arbetade för de sina, men .der ingen af bein hade något af det personliga allvar, som gör det uppfostrande.
hemmet till en härdande skola för lifvet.
Marianne hade genomgått pensionen, icke egentligen för att lära sig något, utan der- för att det så brukas ..
Hon hade lart sig språk, s5 att hon kunde läsa engelska och franska roiiianer i original.
Och från de engelska miss-romanerna hade hon.
fått sin verldsask8dning, - en svärmisk, pjunkig idealism, som föraktade hvardagslifvets prosa, fann arbetet trå- kigt och förnedrande.
- en sorts modern, iistetisk epikureisni, som i den slappa stäniningeii niorgoneri efter en bal fann sitt idealtillstånd, i dessa sv2rniande niinneii från gårdagens halfbeslöjade kurtis, i dessa blott till hälften medvetna, svafvaiide erinringar om ömma blickar, o111 hand- tryckningar, oin balvärme.
och så allt insvept i en kansla af söt- vande, domnande trötthet, soin beröfvade figurerna deras fasta ko11 - turer och som insvepte allt i en dimmig halfdager.
Hvarje dylik » dagen efter&gt; lag Marianne på en chaiselongue och hela huset gick på tå .för att ej störa stackars Marianne&gt;, som var så trött, så väl behöfde hvila.
Detta var den enda verklighet, soin gjorde nfigot djupare in- tryck på henne; annars flydde hon undan till miss-romanernas faiitasi- verld.
Emellertid var hon ung och vacker, litet fet kanske, men hvarje rörelse var smidig och ' behaglig.
Något förfinadt, vekt och nijukt gaf hela hennes varelse intrycket af.
- Och detta förfinade, detta milda och eleganta var det, soiii bedårade Börje Olsson redan första gången han sag henne.
Han var hennes raka kontrast.
Var hon en ästetisk njutiiings- människa, s2 var han deremot en praktisk arbetets nian.
Han var bondson, hade blott folkskolebildiiing, men hade genom energi och företagsamhet arbetat sig upp och var nu den burgne egaren till ett stort gods.
Han var tvar, nästan litet simpel i sitt sätt; men äfven i,.
det yttre gjorde han intrycket af en karl, och af en man ined hjärtat p % rätta stället och med deii inre själsadelns sanna finhet.
Utan all föreg5ende kurtis frågade han ärligt och allvarligt om Marianne trodde, att hon kunde komma att tycka om honom och sedan ville bli hans hustru.
Hans rattfranihet, allvaret i hans kärlek slog henne.
Och så var han så frisk och så stark.
Hon besvarade genast p2 sitt sätt hans kärlek; och så blefvo de inom ett par manader man och hustru.
Ja, de blefvo gifta, och han blef hennes man - men hon på sin höjd hans iilskariiina.
Hon förstod ingenting af hans tankar och straf- vanden.
Hela hans arbete var henne motbjudande prosaiskt.
Hon älskade icke Börjes person, utan blott hans smekningar.
Umgänget ined de onikringboende adelsfamiljerna hade han förbjudit henne, och blott det att taga gårdens folk i hand - att vidröra deras harda, valkiga, smutsiga händer - rar henne en pl8ga.
Hiishillct befattade hon sig icke med, utan föredrog att lefvn liksom en inackordering i sitt eget hus, eller riittare sagdt, i sin mans.
Så drog hon sig tillbaka till den lilla eleganta boudoir, som hon fitt inreda åt sig bredvid det stora, stela, ganin~aldags förmaket.
Har var det mjuka mattor, mörka draperier, svallande stoppningar, miittade fiirger.
Hiir tog hon fram sina miss-romaner och flydde med deras hjeltinnor undan lifvets krassa prosa.
En tid fylde hon sitt lif med en sorts surrogat för verkligt innehill genom att kokettera för sin man, genom att ined erotiska fin- ter locka honom från sitt arbete och i hennes armar.
Utlaggandet af dessa fina snaror, hasardspelet om hans kyssar, förströdde henne till en tid.
Men han var ett allt för otacksamt förenial, alldeles för ärlig och rattfrani, lade för litet märke till hennes vaxlande miner och stam- ningar.
S i gick hon öfver från miss-hjeltinnornas näpna förlofnings- stadium till deras utveckling såsom missförst$dda, ouppskattade, förbi- sedda hustrur.
Hon leddes jämmerliga i enformigheten, ensamheten och hvardagligheten.
Hon var romantiskt olycklig med denne tarflige, fåordige, prosaiske jordbrukare.
Men sa koni hennes lifs roman.
- Börje hade haft en barndonis- van, som nu kom och slog sig ned p$ ett längre besök hos dem.
I ' al var en af dessa halfqvinliga, astetiskt öfverförfinade, excentriska och exotiska, iiärvösa unge män, hvilka Herman Bang plägar t~eteckna så- soin specifikt moderna.
&gt;Hela människan paminte om en ödla; den mjuka, smala kroppen; de 13ngstrackta händerna; denna breda mun; men framför allt hans ögon: halfslutna, stora, glansande Iiruna.
De tindrade mot dagen som en sinal strimma, - en simmande mörkbrun glans, inellan skuggningen af svarta ögonhdr.
Det var ett blekt, tunt ansigte, med en hy som syntes genomskinligt fin.
Ilet svarta haret var glest, kammadt ned i pannan och kortklippt.
Han var klädd i en onaturligt lång rock, knappt anda upp till hakan; och den koin det smärta, smidigt kraftlösa hos hans figur att annu mera falla i ögonen.
:) - Han hade irrat omkring allt sedan han blef vuxen ute i det europeiska turistlifvet.
Han var blaserad, lefnadstrött, pessimistisk - men be- hagsjuk, svärmisk, njutningslysten.
Han lärde Marianne, hvad man - detta engelska ord, för hvilket kurtis ar en menar ined ~flirtation~,
., klumpig öfversiittning.
» Någonting fladdrande lätt, något soin glänser i solen och försvinner, något soin inan aldrig tänker på att taga och fasthålla.
Det ar intelligensens.
öfverlägsna lek ined det som duperar medelm3ttan, det ar nigot som fyller stunden, utan att ge den tyngd.
Det koininer månget olämpligt äktenskap till stånd, bara derför att inan inte vill förstå att ~flirtation, är ett sällskapsnöje lika val som croquet och pantlekar.
Har hemma döper inan det högtrafvande till KiirZek och gifter sig p i det. » - Och det var icke blott i » flirtatioils » - teori, som På1 införde Marianne, utan snart ock i dess praktik.
Det började med förstulna blickar, det öfvergick till ett drunknande i hvarandras ögon, till handtryckningar, och slutligen kyste han henne.
Men ej ett ord, ej en utsagd brottslighet eller ett utfördt, fullbordadt brott; blott half- tänkta Önskningar, beslöjade förhoppningar - blott ~flirtationw.
Det hade behöfts Pals listigt förutskickade teori, för att locka Marianne till detta.
Hon viste val ingenting oin en djupare sedlip- het, om detta sjalens sanna adelskap; men hon hade den valupp- fostrade familjeflickans fasa för att p3 något sätt få den minsta fläck 118 sin ara.
Men kanske just derför .var denna sorts halfva karleks- intrig så mycket inera bedårande.
Detta var ju ingenting, intet allvar- ligt, blott såsoin P31 sagt ett » sallskapsnöje~ - ett hänförande, Ijiift, ett eteriskt förfinadt nöje.
Med den känslan skildes hon från Pil, so111 måste för sina affärer resa bort på nagra veckor, men som lofvat henne, d i hon förklarade sig önska det, att komma åter.
Men under hans bortovaro genom- gick hon en stor förandring.
Midt under det att hon svärmade för en annan, inarkte hon, att hon skulle blifva inoder at ett barn af Börje.
Med ens gick det upp för henne, i hvilken uselhet hon hållit p2 att sjunka ned.
Det var sämre an en utförd nedrighet, det var en jan~merlig onaturlighet.
Endast en rutten fläck i hennes lif, en rutten fliick, so111 icke skulle bli synlig för andra, men soin hoa alltid skulle bara med sig.
När På1 kom ater, tillsade hon honom att resa derifrån - bort för alltid.
Och så var hennes roman slut, dess lijelte sin kos; men derined först började för henne lifvet, det verkliga uppfostrande, ut- vecklande, härdande lifket, striden för den andliga tillvaron.
Huru hon genoingick denna strid, huru hon genom arbete och ihardighet så småningom tillvann sig en personlighet och till sist i ordets fulla beinarkelse blef Börjes hustru - det vore för långt att hiir antyda.
Den ar ju ganska enkel denna historia.
Det ar inga roinantiska afventyr, inga spännande förvecklingar, ingen tillkrånglad intrig, som har skola locka intresset.
Men det ar ett stycke af lifvet osjalft, blott n ii got skarpt i kontrasterna.
Det ar val f&amp; qvinnor, som varit s4 l m - sinniga, som Marianne sisoin flicka och i början af hennes äktenskap; Dagny.
få komma val ock till sist fram till något s&amp; diigande som hon.
Men detta medgifvet, huru manget nutida qvinnoöde Sr ej i denna bok typiskt antydt i sina grlinddrag!
Den ar, denna roman, en sund och frisk lofsång öfver arbetet och den sanna lifsgladjen, - en verldslig predikan, som srrskildt i vår tid kan vara värd att lyssna till.
Det är nigot af naturevangelium deri, men icke med Rousseaus osunda svärmeri eller Strindbergs cynism.
Men det ar icke blott en sund och hederlig bok, utan ock en val skrifven bok, - visst icke iiagon abstrakt moralförelasning - man märker knapt någon tendens deri - utan blott ett stycke af lifvet i fulltonig bild.
Vi inedgifva att Mariannes karaktsr i början syntes oss något chargerad, nästan gränsande till karrikatpr.
Men ju längre man kom- mer in i berättelsen, dess biittre förstgr nian henne, och allt fran sammanträffandet ined På1 lefva vi med henne, som med en verklig människa, som vi blifvit nara bekanta med.
Och lika.
följdriktigt tecknade, lika trovärdiga te sig de båda kcntraster, melim hvilkas ideal Marianne har att välja, - å ena sidan den förvekligade, aste- tiske njutningsslafven Pil, som slår an alla de siimre sidorna i hennes egen individualitet och missriktade uppfostran, och 5 den andra den bastante, frie, stolte och starke arbetaren B6rje.
Och s2 serien af mästerligt skizzerade bifigurer: Mariannes föräldrar, hvilkas skaplynnen vi redan antydt; hennes tre bröder, af hvilka sarskildt den älclste, Karl, snobben, inatalskaren, den fete sofvaren ar en otack, men niiisterligt utkastad typ; och hushållerskan, som kallades:, jungfrun:,, och som sa okonstladt och rättfram talade om sitt döda barn.
Den stil, hvari boken ar skrifven, har intet förvanande, intet sar- skildt pikant; de drastiska slagorden och starkt farglagda fraserna äro sparsamt använda.
Men den ar måttfull, objektiv och naturlig, och förträffligt varierad efter de olika motiven.
Den enkla rättframhet, den något tvärhuggna otymplighet, hvarmed Börje talar, ar lika troget träffad, som den öfverspända, bildrika, enerverade ton, som $tergif+er Påls individualitet.
Och situationsbilderna äro nialade mecl en enkel- het och anda en noggrann omsorgsfullhet, som ingifver aktning för konstnären.
Det ar visserligen icke Riellands genomförda natursym- bolik, som har användes, men med några fä färger vet förf.
att äfven genom omgifningarna, genom dagern liksoni individualisera situations- bilderna.
Valet mellan det som bör sägas och det som bör underförstås, ar ofta träffadt med aktningsbjudande säkerhet och takt.
S % t. es.
ar det ett fint drag, att förf.
icke direkt berättar om den förändring, som Marianne genomlöper under Pals bortresa, utan tvärt gar öfver till dess resultat och först sedan gey korta antydningar oin det passerade.
Detta var nämligen allt för mycket en blott inre staniningsviksling, ett rent psykiskt förlopp, allt för litet handling, för att fullt kunna; ter- gifvas i föruvår fantasi lefvande yttre bild.
Detta ar m af profven p i, hvilken insigt denna förf.
har i skilnaden mellan en dissekerande psyko- logisk afhandling och ett själsskildrande konstverk.
I det hela ar %Fru Marianne, icke något snilleverk, men det är en god bok med frisk känsla och ärlig sanningskärlek; icke en epok- görande eller bländande fantasiprodukt, men ett konstalster, som in- gifver aktning och sympati. '
E: s.
På slottsaltanen.
Af .Selma Lagerlöf.
I. an dansade i slottets riddarsal, Ett ståtligt rum, fast tyngdt af det antika; Men qvallen lockade så frisk och sval, Försiktigheten m %ste gifva vika.
Mali hängde på en blottad hals en sjal, Man lyfte släpet upp, det magnifika, Och par om par nu drog det unga tåg I parkens dunkel iii med svärmisk hag.
Men P % altanen dröjde än ett par I mörkret bakom rankans draperier, Fast kavaljeren höll ett varmt försvar För parkens underbara skuggpartier.
Hans dam var skön, nien stolt och kall hon var, Och han så full af glöd och svärmerier.
Hans tal, hvem vet, om så han tänkt förut, Vardt till ett verkligt frieri till slut.
O stund för kärlek, stund för salighet, D % milda fläktar mellan bladen smögo Och nattens ljud, som ingen tolka vet, I stilla samklang genom luften flögo.
Och blommor strödde ut en ymnighet Af doft, som alla vasen i sig sögo.
Han blef så eldig; flyktigt som en vind, Han andades en kyss på hennes kind.
Det blef s8 stilla, s i förfärlig: tyst, Men hon koni ut ur mörkret fraix i ljuset.
Han sag den bleka kind, som nyss han kust I skenet från det rikt upplysta huset, Och kände det, soni om en marmorbyst Hon vore, men han blott en sten i gruset.