Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stats-banks penningesedel eller med sedel, som inom Riket med behörigt tillstånd af enskild bank eller annat enskildt penninge-verk utgifven är; då skall, der lian sedeln utprånglat eller sökt utprångla, till straff-arbete från och med ett till och med fyra år och i annat fall till sådant arbete från och med sex månader till och med två år dömas. § 46.
Har man eftergjort mynt eller penningesedel eller sådan sedel, på sätt i 14 § sägs, förändrat; och kan af omständigheterna pröfvas att det ej i bedräglig af sigt skett; straffes ändå, der lian ej af egen drift förstört det förfalskade eller förebyggt all skadlig verkan deraf, med böter från och med fem till och med etthundra Riksdaler. § 47.
Utprånglar någon veterligen falskt mynt eller falsk penningesedel, straffes så kom bade lian förfalskningen sjelf gjort.
Har man sökt veterligen falskt mynt eller falsk sedel utprångla, men bedrägeriet yppats innan skada skett; dömes till straffarbete från och med fyra måna der till och med den för fullbordade brottet stadgade minsta strafftid. 8 48.
Har någon blifvit med falskt mynt eller falsk penningesedel bedragen och, ändå att lian sådant märkt, sedan det mynt eller den sedel till annan utgifvit eller sökt utgifva; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två år.
1 Sami 1 Ajd. 2 Band. 5 Haft. 6 42 Kongl. Majlis Nåd.
Har någon antingen i uppsåt att begå sådant brott, som i 7 § sägs, eller att eftergöra eller förfalska mynt eller penningesedel, eller med vetskap om annans uppsåt till sådant brott, förlärdigat eller anskaffat stamp, markjen), form eller annat verktyg, hvarmed förfalskningen verkställas skulle; oell kommer ej brottet till fullbordan; varde ändå dömd till böter från och med tjugu lill och med etthundra Riksdaler, eller till straffarbete från och med två månader till och med två år.
Har han af egen drift det förfärdigade eller anskaffade förstört eller obrukbart gjort, vare från straff fri. § 20.
Har någon, utan behörigt uppdrag, förfärdigat stampar, märkjern, formar eller andra verktyg, som i 19 § omtalas; och varde de, utan hans vilja och vetskap, af annan till brottsligt företag använda; straffes med böter fråir och med fem till och med etthundra Riksdaler. § 21.
Hörer honom ej till att dem vårda, bör han dem till Konungens Befallningshafvande eller i annan allmän vård aflemna; Gör han det ej och varda de af annan, utan hans vetskap och vilja, missbrukade; böle från och med fem till och med femtio Riksdaler.
Missvårdar embets- eller tjensteman dylika verktyg, som under hans tillsyn äro, straffes derför som för annat tjenstefel. § 22.
Med falska stampar, märkjern, formar eller andra till förfalskning ämnade verktyg; så ock med hvad genom förfalskning tillkommit, skall så förfaras, att missbruk deraf ej ske kan.
Proposition N:o 59. 43 Om bedrägeri. § 23.
Hvar sora, genom antagande af falskt namn, stånd eller yrke eller genom annat falskt föregifvande eller sviklig! förfarande bedrager sig till penningar eller annan egendom, eller förlust af egendom annan tillskyndar; straffes med böter från och med fem till och med femhundra Riksdaler.
Är bedrägeriet med serdeles försvårande omständigheter förenadt, då må till straffarbete från och med sex må nader till och med två år dömas. § 24.
Såsom bedrägeri skall anses och efter 25 § straffas: l:o Om man fordrar eller tager mot betalning för gäld, den man vet gul den vara; 2:o
Om man falskeligen nekar sitt namn under skriftlig förbindelse; 5:o
Om man, under falskt sken af köp, gåfva eller annat aftal, egendom sig afhänder, för att förekomma utmätning eller eljest hindra annan att göra sin rätt tili egendomen gällande; 5:o
Om man, mot bättre vetande, nekar till pansatt, lant, legdt eller inlagdt gods, eller hvad eljest det är, sorn hörer annan till och man i besittning häfver; 7:o Om man sätter ut pant, som veterligen falsk är, eller ololligen pant sätter det man vet höra annan till; 8:o
Om man städjer eller leger ut det man förut till annan föryllrat, stadt eller legt, eller det, hvaröfver man eljest vet sig ej ega att på sådant sätt förfoga; eller om man tager städja såsom legohjon af två husbönder för samina tid; 9:o Om man, på veterligen falsk uppgift, förskaffar sig försäkring för brand- eller sjöskada eller annat; 10:o Om man, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar eller beropar sig å veterligen falska sådana handlingar, som i 4 och 5 §§ omförmäla® oell i diktade personers namn skrifne äro; 44 Kongl. Maj.is Nåd.
Proposition N:o 59. ll:o Ora köpare oell säljare af fast egendom eller bördeman beträdas med sådant svek, som i 5 Kapitlet 5 och 6 §§ Jorda-Balken oniförmäles: 12:o
Om man, för att något dermed sig tillegna, lägger märke å det, som hörer annan till eller utplånar annans märke; 13:o
Om man tager svikligen åter det gods man i pant lill annan lemnat eller denne eljest under panträtt innehar; eller om man återfordrar pantsatt, lånt, legdt eller'-inlagd! gods, det man redan veterligen återhekommit; och 14:o
Om man förfalskar, svikligen förbyter eller försnillar gods, sorn hörer annan till och det man i besittning halver.
S 25- Förskingrar eller försätter man, utan sviklig afsigt, annans gods, det man i besittning häfver; straffes med böter från och med fem till och med tvåhundra Riksdaler. § 26.
Försnillar någon gods, som annan i hans vård under lås, försegling eller annat dylikt stängsel insatt, varde dömd såsom för stöld eller snatteri, efter sorn godsets värde är till.
Försnillar tjenstehjon, köpmansbeljent, gesäll, lärling eller annan enskild tjenare hvad i hans vård af husbonden lemnadt är; eller skeppare, forman eller deras folk hvad dem förtrodt är att föra eller förvara; eller gästgifvare, värdshusvärd eller annan, som herbergera!’ resande eller för sin näring eller vinning emottager gäster i sitt hus, hvad i hans vård af gästen lemnadt är; eller förleder man i sviklig afsigt barn, som ej fyllt tolf år, eller den, som afvita är, att från sig lemna hvad sådan person hos sig häfver; stånde ock tjufsrätt efter thy derom serskildt är stadgadt.
I afseende å den, som genom falska eldar eller annat svikligt förfarande • ' cr IV »'leda sjöfarande och gifva tillfälle till skeppsbrott; å den, som svikligen tager högre lull eller skatt ut än påbjudet är, eller drager under sig Kronans ingäld; å embets- eller tjensteman, som tillgriper eller förskingrar medel, dem han i och för embete eller tjenst emottagit, samt å gäldenär, som mot sina borgenärer brukar svek eller list; galle hvad derom serskildt i lag stadgas. § 27.
Brukar man eller låter bruka, ulan lof, hvad annan tillhörer och man i besittning häfver, bote från och med fem till och med femtio Riksdaler.
Tager någon Kongl. Maj:ts Nåd.
45 eljest till olofligt bruk eller nyttjande hvad annan tillhörer; vare bot från och med tio till och med etthundra Riksdaler. § 28.
Gör man uppsåtligen orätt i mätande, räknande eller vägande vid handel eller eljest då varor emottagas eller aflemnas; plikte från och med tjugu till och med femhundra Riksdaler, eller dömes, der hrottet är med synnerligen försvårande omständigheter förenadt, till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Kronans uppbördsman eller edsvuren mätare med brott enligt denna §, må ansvaret ej bestämmas lägre än till femtio Riksdalers böter och miste han derjemte embetet.
Brukar man, i fall nu sagde aro, veterligen förfalskadt mått eller vigt, vare lag, som i 8 § skils. § 29.
Brukar någon vid handel eller eljest, då varor efter mått eller vigt skola emottagas eller aflemnas, sådant mått eller vigt, som ej behörigen stämpladt eller märkt är, höte från och med lem till och med etthundra Riksdaler.
Underlåter man att iakttaga de om måtts och vigts omjustering gilna föreskrifter, och befmnes måttet eller vigten oriktigt, vare lag samma.
Kan, i fall nu sagde äro, visas att den, som måttet eller vigten brukat, vetat att det oriktigt varit, vare lag som i 28 § sägs. § 50.
Säljer man eller annorledes mot vedergällning föryttrar vara eller annat, hvari man vet fel vara, eller ondt för godt, mängdt för omängdt; straffes med böter från och med fem till och med femhundra Riksdaler; eller, om brottet är med serdeles försvårande omständigheter förenadt, med straffarbete från och med sex månader till och med två år. § 31.
Säljer man eller utlemnar eljest till annans begagnande veterligen förfalskade lifsmedel; och är vid den förfalskning ämne nyttjadt, som för menniskors lif eller helsa farligt är; dömes till straffarbete från och med två till och med fem år, 46 Kongl Maj.ts Nåd.
Får någon af de lifsmedel svår sjukdom eller kroppsskada; då skall till straffarbete från och med fyra till och med tio år dömas.
Ljuter någon deraf döden; varde den brottslige dömd till staffarbete på lifstid.
Bjuder man till annan ut sådana veterligen förfalskade lifsmedel, som ofvan sagda äro, varde, der de ej emottagas, ändå dömd till straffarbete från och med sex månader till och med tvä år.
Begår någon sådant hrott, hvarom denna § handlar, i uppsåt att annan till lif eller helsa skada, dömes för förgiftning elter thy derom serskildt är stadgadt. § 32.
Säljer man eller utlemnar eljest till annans begagnande eller bjuder man till annan ut veterligen förfalskade läkemedel, de der för menniskors lif eller helsa farliga äro; vare lag, som för hvarje fall i 31 § sägs. § 33.
Förleder man, i sviklig afsigt, annan lill oskälig rättegång, höte från och med tjugu till och med tvåhundra Biksdaler. § 34.
Fullmäktig, som i sak, den honom betrodd är, svikligen går hufvudmannens vederpart tillhanda, vare sig med skrifts uppsättande eller med råd eller skäl, eller eljest, till hufvudmannens skada, främjar sin eller andras nytta; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två år.
Begår syssloman, vid annat uppdrags utförande, trolöshet mot lnifvudmannen, straffes efter 23 §. § 35.
Far man med spådom, signeri eller annan vidskepelse, att dermed bedrägeri olva eller vinning sig förskaffa; bote från och med lein till och med etthundra Riksdaler.
Varder någon andra gången eller oftare dermed beträdd, må till straff arbete från och med två månader till och med ett får dömas.
Proposition N:o 59. 47 § 36.
Sätter någon olofligen å tillverkning, sorn till salu hålles, annans marke än rätte tillverkarens, straffes med böter från och meif, fem till och med etthundra Riksdaler.Vid synnerligen försvårande omständigheter må till straffarbete från och med två månader till och med ett år dömas. § 37.
Låter man ej så lysa fynd eller hittegods, som i lag stadgadt är, höte lill högst dubbla värdet af det hittade, dock ej under fem Riksdaler.
Förtiger man fynd eller hittegods, då egaren eller annan dertill berättigad sig anmäler eller eljest tillkännagifver; straffes som -i 23 § skils. § 38.
Den som, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, olofligen bryter eller öppnar annans förseglade bref eller handling, eller annat, som honom enskildt angår och med försegling eller på annat sätt tillslutet är; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två år.
Sker det eljest med vilja, utan ondt uppsåt, vare straffet böter från och med fem till och med etthundra Riksdaler.
Tager någon olofligen från posten ut annans bref och det uppsåtligen förstör eller undanhåller, vare lag samma.
Om olofligt tillgrepp utur bref eller andra förvarings-persedlar är serskildt stadgadt. § 39.
Draga äkta makar något lönligen undan hvarannan; harn undan föräldrar eller fosterföräldrar; sterbhusdelegare eller andra, sorn i samfäldt ho eller bolag äro, undan hvarandra; vardén straffade med böter till högst dubbla värdet af det undan dragna, dock ej under feni Riksdaler.
Är brottet med synnerligen försvårande omständigheter förenadt; må till straffarbete från och med två månader till och med ett år dömas. 8 40.
Tillväller sig någon svikligen och i uppsåt att skada göra eller fördel sig eller annan tillskynda, utöfning af embete eller tjenst; dömes till straff-arbete från 48 Kongl. Maj.ts Nåd.
Proposition N:o 59. och med sex månader till och med tre år.
Den, som eljest obehörigen, utan sådant brottsligt uppsåt, som nu sagdt är, befattar sig med utöfning af embete eller tjenst, bote från och med femtio till och med femhundra Riksdaler. § 44.
Understicker eller förbyter man barn, dömes till straff-arbete från och med sex månader till och med tre år.
Äro omständigheterna synnerligen försvårande, må tiden för straff-arbetet kunna till fem år förhöjas.
S 42.
Har någon, genom antagande af falskt namn eller stånd, beredt sig arf eller andra familje-rättigheter, vare lag, som i 41 § sägs. § 43.
Gifver man sig ut till namn eller stånd för annan än den han är och bedrager derigenom qvinna till äklenskapsaftal
• bote från och med femtio till och med tvåhundra Riksdaler.
Kommer vigsel eller häfd dertill, straffes som i 41 8 sagdt är.
Samma lag vare der någon bedrager annan till giftermål genom förtigande af smittosam och obotlig sjukdom eller annat förhållande, som återgång af giftermålet föranleder. § 44.
Uppgifver någon i orlofssedel eller annan sådan enskild handling, som i 5 § nämnes, hvad han vet osant vara och deraf annan missledes eller skadas kan; bote från och med fem till och med etthundra Riksdaler. § 45.
Begagnar sig någon svikligen af orlofssedel, pass, eller annat dylikt bevis, som för annan utgifvet är; straffes med böter från och med tjugu till och med tvåhundra Riksdaler. § 46.
Proposition N:o 59. 49 § 46.
Brott, som i 24, 25, 27, 33, 34, 37 och 39 §§ samt 45 § 1 mom. omförmälas, må ej åtalas af annan än måls-egare.
Ej heller må brott, som i 38 § sägs, åtalas af annan än den som brefvet afsändt eller till hvilken det skrifvet är eller af den som eger, i vård häfver eller emottaga skulle det, som eljest brutet eller öppnadt blifvit.
Brott, som i 45 § 2 och 3 mom. omförmälas, må ej heller af allmän åklagare åtalas, der ej för thy återgång af fästning eller giftermål blifvit sökt, eller, i fall fästning eller giftermål ej skett, målsegaren brottet till åtal angifvit.
Gemensamma bestämmelser. ■ § 47.
Den, som till straff efter 4, 2, 3, 4, 7, 10, 14, 12, 15, 14, 15, 17,31, 52, 41 eller 42 §§ eller 43 § 2 eller 3 mom. dömes, skall ock förklaras äran förlustig. § 48.
I afseende å delaktighet i brott, sorn i denna Förordning omförmälas, komma, der annat ej finnes serskildt stadgadt, de angående delaktighet i missgerningar i allmänhet gällande föreskrifter att tjena lill efterrättelse. § 49.
I alla de fall, der någon till ansvar enligt denna Författning dömes, bör honom ock åläggas ersätta den skada, som genom brottet förorsakats. § 50.
Böter, som i denna Förordning stadgade finnas, beräknas i Riksmynt.
Saknar den bölfällde tillgång till böterne, skola desamma förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, motsvarande en tredjedel af ådömda bötesbeloppet.
Prot. 1856 & 185T. 1 Sami. 1 Afd.
J Band. 5 Haft. 7 50 Kongl. Maj.ts Nåd.
Proposition N:o 59. § 51.
Den, som till straffarbete enligt denna Förordning dömd är, skall insättas i läns- eller krono-häkte eller å fästning eller annan straff-inrättning; och varde hållen till det arbete, hvarpå tillgång i häktet eller vid inrättningen finnes.
Går tiden för ådömdt straffai'bete ej öfver sex månader, bör detsamma i läns- elier kronohäkte verkställas.
Skall någon, som till dylikt arbete förfallen är, derjemte för annat brott hållas till arbete å fästning, bör hela arbets-straffet å fästning verkställas. § 52.
Brott, som föröfvas innan denna Förordning kungöres, men för hvilket sträft' dä ej är bestämdt genom utslag, som vunnit laga kraft eller ej öfverklagadt varder, skall ock efter denna Förordning straffas, om det straff, som enligt den bör å brottet följa, är lindrigare än det, som derför i äldre lag eller författning stadgadt varit.
Proposition N:o 59. 51 Transsumt ur Protokoll öfver Justitie-Departements-Är ender, hållet inför H. M. Konungen uti Stats-Rädet å Stockholms Slott, Tisdagen den 2 December i856.
I närvaro af: Hans Excellens, Herr Justitie-Stats-Ministern Gunther, Hans Excellens, Herr Stats-Ministern för Utrikes Ärendena, Friherre Lagerheim, Stats-Råden: Herr Fähraeus, Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist; Justitie-Råden:
Hoffstedt, Gyllenhammar.
Stats-rådet
Ulner anmäldes vara af sjukdom hindrad att i Stats-rådet till— städeskomma.
Hans Excellens Herr Justitie-Stats-Ministern anmälde i underdånighet ett i Justitie-Departementet uppgjordt förslag till förordning om ansvar för förfalskning och bedrägeri af det innehåll bilagan till detta protokoll utvisar.
Vid den granskning samma förslag i Högsta Domstolen undergått hafva dess fleste Ledamöter, Justitie-råden Schmidt, Qviding, Hoffstedt, Gunther, Qvensel och
Roy funnit anledning förekomma till följande anmärkningar nemligen.
Efter det Hans Excellens Herr Justitie-Stats-Ministern redogjort såväl för det uppgjorda Lagförslagets innehåll sorn för de anmärkningar dervid inom Högsta Domstolen förekommit, yttrade Hans Excellens i underdånighet: 1 egenskap af ledamot i Högsta Domstolen har jag redan haft tillfälle att deltaga i den derstädes skedda granskningen af ifrågavarande förslag, och de anmärkningar, jag dervid gemensamt 52 Kongl. Maj.ts Nåd.
Proposition N:o 59. med andra ledamöter framställt, torde jag nu endast behöfva åberopa.
Men utom dessa hafva inom Högsta Domstolen äfven åtskilliga erinringar blifvit gjorda, hvilka jag icke ansett mig böra biträda; och då nämnde erinringar hufvudsakligen blifvit riktade mot de bestämmelser, hvaruti detta förslag afviker från Lag-beredningens, anhåller jag att nu inför Eders Kongl. Maj:t få framställa de väsentligaste bland dessa afvikelser jemte de skäl, hvilka derför ligga till grund.
Härvid förekommer till en början att då Lag-beredningen, i fråga om förfalskning af skriftliga handlingar indelat dessa i två hufvudafdelningar, allmänna och enskilda, har man uti förevarande förslag derjemte, i öfverensstämmelse med nu gällande lag, som en svårare art af brottslighet upptagit förfalskning af inneliggande offentliga handlingar, såsom domböcker, kronans räkenskapsböcker och andra af den beskaffenhet att de till allmän nytta och efterrättelse böra förvaras; hvarförutan detta förslag äfven deruti skiljer sig från Lag-beredningens, att ett förstörande i bedräglig afsigt af dylika handlingar blifvit betraktadt lika med deras förfalskning.
Omförmälda offentliga handlingars ändamål, att tjena till allmän efterrättelse ej blott för det närvarande, utan för all framtid, synes ock rättfärdiga det högre skydd förslaget sålunda sökt åt dem bereda.
Den skadliga verkan deras förfalskning kan medföra låter sig ej på förhand beräkna, och inträffar ofta först i en längre framtid, då ej blott förfalskningen är svår att upptäcka, utan äfven, om upptäckt deraf sker, någon möjlighet icke vidare gifves att om den förfalskade handlingens ursprungliga innehåll vinna sådan kännedom att brottets följder kunna undanrödjas; hvaremot om förändring skett i en för endast tillfällig efterrättelse i visst fall utgilven handling, eller en så kallad utgående expedition, sådant vanligen kan upptäckas just genom jemförelse med den urkundliga handlingen, hvilken, i de ämnen den afser, måste anses innefatta det yttersta bevisningsmedel.
Ett uppsåtligt förstörande af sjelfva urkunderna medför ock enahanda skadliga verkan, sorn deras förändrande; hvadan och då, med afseende å det samband hvarje dylik handling eger med de öfriga af samma slag, förstörandet af en eller annan af dem kan tillintetgöra eller åtminstone förringa de återståendes vitsord och bevisningskraft, förslagets stadgande alt sådant förstörande, dä det sker i samma bedrägliga afsigt som en förfalskning, med samma straff belägges, synes hafva goda skäl med sig.
Väl har af en ledamot i Högsta Domstolen, såsom skäl emot all skillnad mellan de offentliga handlingar, som i l:sta och 2ulra §§ af förslaget omförmälas, bland annat blifvit åberopad farhågan att lagen icke skulle förmå med tillräcklig bestämdhet uppdraga den åsyftade skillnaden dem emellan, och att osäkerhet i lagens tillämpning således skulle lätt äfventyras; men en sådan farhåga kan jag, med de bestämmelser förslaget innehåller, så mycket mindre dela, som den nu gällande lagen, uti hvilken samma åtskillnad finnes upptagen, icke visat sig i den delen hafva gifvit någon anledning till osäkerhet i tillämpningen.
Proposition N:o 59. 53
En annan väsendtlig skiljaktighet alser frågan om hvad till förfalskningsbrotts fullbordan hörer, och i hvad mån ansvar derför bör ega runi, äfven om något bruk af det förfalskade icke blifvit gjordt.
Lag-kommittéen antog i detta hänseende, såsom allmän grundsats, att brottet var fullbordadt, så snart förfalskningen skett, och betraktade ett af förfalskaren sjelf gjordt bruk af det förfalskade såsom en för honom försvårande omständighet.
Enahanda grundsats har ock af Lag-beredningen blifvit följd i så måtto, att enligt dess förslag ett uraktlåtet bruk af det förfalskade endast skulle i allmänhet till någon nedsättning i straffet föranleda, och Lag-beredningen har således, lika med Lag-kommittéen, ansett den falska produktens åstadkommande i ondt uppsåt vara tillräckligt för att i alla händelser göra gerningen såsom fullbordadt brott inför lagen straffbar.
Nu förevarande förslag betraktar deremot den genom förfalskning åstadkomna produkten endast såsom medel för det med brottet åsyftade ändamålet, och förklarar till följd häraf straffpåföljd för brottet, så länge det ej hunnit närmare sin fullbordan än till medlets anskaffande, icke ega rum, med mindre än att den härigenom frambringade produkten linnes vara för det allmänna af den vådliga beskaffenhet att allt åstadkommande deraf i annan ordning, än den, af staten föreskrifna, måste såsom straffvärdt anses.
Med tillämpning häraf har alltså uti sistnämnde förslag blifvit antaget, att ansvar för förfalskning af andra skriftliga handlingar än de ofvan omförmälde urkundliga, ej bör ådömas, så framt ej genom den falska handlingens begagnande, af sigten att dermed göra skada blifvit ådagalagd; hvaremot, i fråga om andra förfalskningar af den gröfre art, att de mera omedelbart äro riktade mot sjelfva samhället, och hafva sådana saker till föremål, som med statens egen garanti gälla i hvars mans hand, icke ens förberedelserna till brottet ansetts kunna lemnäs strafffria, ehuru graden af straffbarhet jemväl i dessa fall blifvit lämpad efter det närmande lill brottets fullbordan, som den förberedande åtgärden innefattar.
Det är endast omtankan för den allmänna säkerheten, sorn härvid gör ett undantag nödvändigt från den i allmänhet gällande rätts-regeln, att förberedelser till brott ej utgöra föremål för strafflagen, och undantaget bör följaktligen ej utesluta regelns användande i de läll der nämnde nödvändighet icke förefinnes.
Att den åsigt härutinnan, hvarpå ifrågavarande förslag hvilar, skulle, på sätt anmärkt blifvit, leda till förvirring af begreppet om sjelfva brottets väsende i dess olika yttringar, har jag således lika litet kunnat finna, som jag kan instämma i påståendet, att den är fremmande för vår nu gällande lag.
Ty då det i 8 kap. 5 § Missgernings-Balken heter: i afsigt att skada göra, föreställer jag mig, att härmed ej kunnat menas ett hos förfalskaren blott inneboende uppsåt, hvarmed brottmåls-lagen ej har något att skaffa, utan en i handling ådagalagd afsigt att använda det förfalskade sig sjelf till fördel eller annan till skada, såsom det ock i 1 § af samma kapitel uttryckligen säges.
Man har äfven medgifvit, att den nu gällande lagens mening sålunda blifvit i lag - 54 Kongl.
Proposition N:o 59. skipningen uppfattad, ehuru man förmenat sådant härröra från ett bemödande hos domare-makten att dermed ersätta en lagens brist i annat hänseende.
Men att så icke är förhållandet, utan nämnde uppfattning i sjelfva verket beror af ett allmänt antaget begrepp om brottet och hvad till dess fullbordan hörer, torde tillräckligen bevisas deraf, att den domstol, der bruk af det förfalskade blifvit gjordt, anses vara deri, som bör öfver brottet döma.
Så vidt jag kan förstå, är det tvärtom Lag-beredningens lörslag, sorn i afseende på förfalskade skriftliga handlingar, af hvilka något bruk ej skett, utgår från en ny och för vår äldre lag fremmande grundsats, åt hvilken jag, likasom Högsta