Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och står din håg till henne, så skall jag nog gifva dig henne till äkta, och god hemgift följer, ifall du vill taga henne med dig hem till Island.
På mödernesida är hon välboren, och på fädernesida är hon icke häller kommen af småfolk.»
Detta förslag tilltalade Grim, och ett präktigt bröllopsgille hölls i kung Getes bärgasal.
Snart uppstod god kärlek mellan de nygifta, och Grim var nu mycket nöjd med sin ställning.
En dag, då det led fram mot våren, sporde kung Gete Grim, hvad han nu tänkte taga sig före, och denne svarade, att han ville fara hem till Island lika gärna, som han ville lefva.
Då bad Gete bröderna köpa sig ett skepp; pänningar skulle icke fattas Grim och hans husfru.
Så gjorde man allt färdigt till afresan.
Vid afskedet växlades många goda ord, och trälen Karlshofde kom ned till skeppet, bärande Brandkrosses hud, fylld med mjöl, och han lade den försiktigt ned, där plats anvisades.
Strax därefter kom han åter ned med nytt mjöl; det var vederlaget för skinnpälsarne; och tredje gången kom han med tvänne kistor, af hvilka den ena var fylld med husfrun Droplögs kläder och smycken och den andra med hennes hemgift, som bestod af guld, silfver och kostliga klenoder.
Bröderna och bärgakungens dotter hade en lyckosam färd öfver hafvet och de landade vid Inre Krossaviken på Island.
Där fördes den uppstoppade tjuren Brandkrosse i land; och efter den ha de båda vikarne fått sitt namn.
Båda bröderna lefde sedan lyckligt som dugande bönder.
Droplög var en driftig och tystlåten kvinna, hjälpsam, trofast mot sina vänner, men storslagen och oböjlig, när det blef gjordt henne emot.
Grym var hon mot sina fiender.
Hon blef stammoder till de fräjdade Droplögssönerna, om hvilka en saga finnes, men hon blef ej gammal; och från den dag, hon dog, kände Grim sig föga glad. —
Om människornas
manhaftiga och hiskliga strider
med de inhemska, leda trollen ha sagorna naturligtvis mycket att förtälja.
Vi meddela en af de mera drastiska berättelserna.
Det hade kommit till konung Olof Tryggvasons öron, att troll höllo till i Hedarskog, så att man där på hvarjehanda sätt led skada af dem.
Konungen sammankallade sina män och sporde, hvem af dem ville draga åstad och frälsa den trakten.
En rask och reslig man vid namn Brynjolf, länderman i Trondhjem, åtog sig färden, och med 160 man bröt han upp.
Öfver natten gästade de en bonde, och när denne om morgonen följde dem till vägs, förklarade han det vara stor skada, att
Norges kvinnor ej längre finge hafva någon fröjd af sådana män.
Sedan fortsatte de sin ridt, till dess de i en skog sågo framför sig en stor byggnad, och snart fingo de se tre trollkvinnor komma löpande ut därifrån.
De två hade ett ungdomligt utseende, och den tredje, som var den resligaste, var alldeles luden liksom en skogsbjörn.
Alla hade de svärd i händerna.
Där sågs äfven vandra fram en högrest man — »ifall han så kunde kallas» — följd af två piltar.
Han bar ett draget svärd, som tycktes spruta gnistor.
Alla trollen voro ondskefulla att se.
Genast vardt det strid; och den högreste mannen och den ludna häxan voro lika duktiga i huggen.
Striden slöts så, att Brynjolf och hela hans följe stupade, utom tre man, som kommo undan i skogen och sedan skyndade till konungen med dessa tidender.
Och snart spordes de vida omkring.
Då frågade en dag bonden Styrkar — den berömde bågskytten Einar Tambarskälfvers fader — sin gäst, isländingen Torsten Oxefot, om han ville draga med honom till Hedarskog.
Torsten, som var en för sina kroppskrafter fräjdad man, var genast redo, och tidigt en morgon begåfvo de sig på skidor upp bland fjällen och stannade ej, förrän de i kvällningen kommo till ett härbärge för farande folk.
Här tänkte de hvila öfver natten.
Styrkar gjorde upp eld, gick Torsten ut att hämta vatten i en närliggande fjällsjö.
Han bar ett spjut, som han fått af Styrkar, i den ena handen och en vattenspann i den andra.
Då han närmade sig sjön, såg han en ung kvinna — äfven hon bärande en vattenspann — gå längs med stranden.
Hon var ej synnerligen hög men underbart tjock.
När hon varsnade Torsten, kastade hon spannen från sig, tog ett stort skutt och lopp hemåt.
Torsten satte äfven ned sin spann och sprang efter henne.
När flickan det såg, ökade hon farten, och nu sprungo båda, så mycket de orkade, men afståndet mellan dem förblef detsamma.
Till sist såg
Torsten en stor och stark byggnad resa sig.
Det var den, som Brynjolf sett.
I den slank den digra flickan in och smällde dörren igen efter sig.
I detsamma slungade Torsten efter henne sitt spjut, som for i dörren och flög igenom den.
Torsten steg in i byggnaden och fann spjutet sitta i golftiljan, men flickan såg han icke till.
Så kom han till en sängkammare, där ljus brann i en stake.
Han såg, att en kvinna — »i fall man så kunde kalla henne» — låg därinne i sängen, både högrest och tjock, både svart och blå i ansiktet, med stora, breda drag.
Hon låg i en silkessärk, så röd, som om den varit tvagen i människoblod.
Hon sof djupt och snarkade oerhördt högt.
Svärd och sköld hängde ofvan henne; och Torsten steg upp på sängkanten, tog ned svärdet och drog det.
Sedan drog han kläderna af trollhustrun och såg, att hon var alldeles luden utom under den vänstra armen, där det fanns en bar fläck.
Och det föll honom in, att där och endast där bet järn på hennes kropp.
Han rände svärdet dit in, så att käringen vaknade, men ej var det vid en god dröm!
Famlande med bägge händerna, såg hon upp.
Men i samma ögonblick släckte Torsten ljuset i staken och hoppade ned, medan hon störtade fram mot dörren, dit hon trodde dråparen smugit sig.
Men när hon nådde den, segnade hon död ned med svärdet sittande kvar i sin kropp.
Torsten gick hän till henne, ryckte åt sig svärdet och vandrade vidare, tills han kom till en dörr, som stod på glänt.
Han såg en stor man sitta därinne på ena långbänken.
Det var en väldig skepnad, och öfver honom hängde hans härkläder.
Vid hans sida satt ett högrest kvinnotroll, argsint att betrakta och ej just så gammalt.
Två skalliga gossar lekte på golfvet.
»Är du sömnig, fader Järnsköld?» frågade hon.
»Ingalunda, dotter Skjaldis», svarade han; »stormanstankar sysselsätta mig.»
Han ropade på de båda piltarne, Håk och Hake, och bad dem gå hän till sin moder Skjaldvar och se till, om hon var vaken eller sof.
De lupo ut ur rummet, och Torsten drog sig undan för dem.
»Det lyster mig att följa dem», sade kvinnotrollet om en stund eftertänksamt, »ty kanhända var det olämpligt, fader, att sända ut parflarne i mörkret, ty jag vill säga dig, att jag nu i afton såg två män komma löpande nedför fjället, de där voro underbart rappa i fötterna, och den ene förföljde mig hit.
I detsamma rusade hon fort men klumpigt på dörren, så att Torsten åter måste rygga raskt undan.
Hon tumlade där i mörkret öfver sin döda moder.
Där hon föll, kändes det henne kallt och underligt, och hon skyndade ut ur byggnaden.
Men Torsten for efter och högg med sitt svärd af henne ena handen.
Då ville hon åter in i huset, men han häjdade henne i dörren.
Hon var väpnad med en trollglafven, och skarp blef striden mellan dem, tills hon föll död till jorden.
Då kom fadern Järnsköld ut i dörren med dragen klinga, så skinande och hvass, att Torsten aldrig förr sett en sådan.
Strax högg Järnsköld till honom, men han vek undan, så att svärdet for ned i marken ända till fästet.
När Järnsköld sålunda kom att luta sig ned, gaf Torsten honom banehugget.
Han trädde åter in i huset, men medan han trefvade sig framåt, visste han intet af, förrän han blef lyft högt upp och sedan satt i golfvet.
Det var trollkäringen Skjaldvar, som gick igen; och hon var nu vida värre att nappas med än nyss.
Hon böjde sig fram öfver honom och ville bita af hans strupe.
Nu föll det Torsten i tankarne, att den, som skapat himmel och jord, måste vara mäktig.
Många och märkliga voro de berättelser, han hört om konung
Olof och den tro, han påbjöd, och med rent hjärta och helig håg lofvade han nu att taga emot denna tro och tjäna konung Olof, så länge han lefde, ifall han blott komme lefvande ifrån Hedarskog.
Just som käringen närmade sig med tänderna hans strupe och han gjort sitt löfte, strömmade en underbart klar stråle in i huset och slog henne i ögonen.
Denna syn bekom henne så illa, att all kraft gick ur henne, och hon började att gäspa hiskligt.
Därpå kastade hon upp, så att det flödade ned öfver Torstens ansikte, och nära var, att han blifvit kväfd.
»Man finner det häller icke otroligt, att någon part af allt det ohyggliga, hon utspydde, inkommit i Torstens bröst, ty han tycktes sedermera äga förmågan att skifta hamn.»
Så lågo de bägge mellan himmel och helvete, ty ingen af dem förmådde resa sig upp.
Under tiden låg Styrkar på bänken i härbärget och undrade, hvarför kamraten dröjde.
Som han låg där, kommo två piltar inspringande med styggt utseende och kortsvärd i händerna.
Genast öfverföllo de honom, men han bröt en stock ur bänken och genompryglade dem därmed, tills de båda gåfvo upp andan.
Sedan gick han ut, alltjämt undrande, hvar Torsten dvaldes, men när han kom fram till den stora byggnaden, såg han märkena efter hvad som timat: två resliga troll lågo där dräpta, men Torsten såg han ej.
Och det anade honom, att denne var stadd i någon nöd.
Då gaf han jordens och himmelens skapare det löftet, att han skulle anamma den tro, som konung
Olof bjöd, ifall han denna natt finge träffa Torsten, sin vän, oskadd och lefvande.
Han steg in i byggnaden och stötte snart på både honom och kvinnotrollet, där de lågo på golftiljorna.
Han sporde Torsten, om han ännu hade mål i mun, och denne svarade, att sådant fattades honom icke, men hjälp behöfde han.
Styrkar grep då tag i käringen och drog henne undan honom; och raskt reste Torsten sig upp, fastän han styfnat i alla leder af hennes famntag.
Sedan bröto de halsen af henne, men det gick trögt, ty den var mycket tjock.
Och Torsten berättade för kamraten hela sitt äfventyr.
»En bragdstor man är du», sade denne, »och dessa dina bedrifter skola omtalas, så länge Nordlanden äro bebyggda.»
De förde alla trollen tillsammans, hvarefter de tände ett bål och brände dem därå till kalla kol.
Sedan drogo de till konung
Olof och berättade för honom de tilldragelser, som timat i Hedarskog.
Och konungen utbrast i stort lof till Gud för de järtecken, han sålunda gifvit syndiga människor här i världen.
Båda blefvo de döpta, och Styrkar återvände hem, medan Torsten Oxefot blef konung Olofs man och följde honom ända till sin dödsstund.
Till sist må en berättelse meddelas, hvilken skildrar den bekymrade, oroliga stämning, som man i Norden tillade trollen vid tiden för kristendomens införande, då de sågo sin makt vara på vägen att gå under.
I Norge lät man helt naturligt deras hat vända sig mot den nya trons allra strängaste förkunnare och utbredare, den ofta nämde konung Olof Tryggvason, hvars makt de beklaga sig öfver och som de förgäfves söka att med all sin list förgöra.
Olof och de norska trollen.
Olof kom under en af sina blodiga missionsfärder till Nömdölernas fylke, där han uppehöll sig någon tid.
Hans män hade hört, att troll och andra skadliga väsen huserade äfven i Nömdalen och därstädes t. o. m. vida värre än på andra orter i landet; ja, detta onda hade efter konungens företrädare den store hedningen Håkan jarls död så tilltagit, att folk knappt vågade stanna kvar där i bygderna.
Många af konung
Olofs män voro mycket förvetna på, huruvida sådant var skrock eller sanning.
En sägen är, att två hirdmän en natt gingo från skeppen hemligen upp i land.
När de vandrat en stund, sågo de en eld brinna i en klyfta, och de skyndade dit.
Här fingo de se den syn, som våra fornkällor så ofta visa oss: en mängd troll sittande kring flammande eld.
Dessa troll språkade sinsemellan lifligt; och hirdmännen ställde sig vid klyftans mynning och lyssnade.
Det af trollen, som tycktes vara de andras höfding, yttrade:
»Veten I, att konung Olof Tryggvason landat här i närheten?
Det är mycket troligt, att han kommer att vålla oss åtskilligt omak, ifall han stannar kvar här någon tid.»
De andra trollen svarade:
»Allt för väl veta vi, hvilken svår oro och skamlig behandling han mången gång låtit oss utstå, sedan han kom hit till landet, där han ej unnar oss någon hvila.
Somliga af våra vänner har han dräpt, andra har han beröfvat oss genom sina ondskefulla ordfinter.
Oss har han drifvit ifrån våra egna bygder, och ovisst är, om vi ens få fred för honom här i vår landsflykt.
Vår vanmakt gör oss olyckliga, ty vi förmå numera hvarken att rätt hämnas våra egna eller våra vänners oförrätter; dock må vi göra, hvad vi kunna, för att föröda de närmaste bygderna här.»
»Berätten mig då», fortsatte trollhöfdingen, »hvad
I haft för klammeri med denne höfding.»
Då tog ett af trollen till orda:
»Min bygd var i Gölardalen ej långt från Lade, där Håkan jarl bodde.
Jag ägde hans vänskap, och han gaf mig goda gåfvor, men sedan han skändligt blifvit beröfvad rike och lif, kom denne grymme man; och en dag, när hans hirdmän höllo sin lek så nära min bygd, att jag med knapp nöd kunde utstå deras stoj och rop, gaf jag mig hemligen i kast med dem.
Jag grep en af dem i armarna och förlustade mig så starkt med honom, att hans ena arm bröts af.
Och nästa dag bröt jag benet af en annan.
Så gingo de lemlästade ur leken.
Jag hade hört, att på den tredje dagen skulle konungen själf leka med; äfven då kom jag till dem för att göra dem skada.
Alla voro de mig obekanta, och jag kände ej den ene från den andre.
Då tog jag på måfå ett hårdt tag i en af dem; men han tog igen och satte sina båda händer så fast i mina sidor, att jag ej skulle hafva känt våndan värre, ifall dessa hans händer varit gjorda af glödande järn; ja, han klämde mig så hårdt, att jag nästan ej kunde utstå det utan att skrika.
Omsider kom jag dock med stor nöd ifrån honom, mycket illa tilltygad.
Och vardt jag sedan tvungen att, alldeles mot min vilja, flytta mina bopålar därifrån till denna ort.»
Ett annat troll fortsatte:
»Om mig har jag att berätta, att jag påtog mig en fager kvinnas skepnad och trädde sent en afton in i den hall, där konung
Olof höll ett ståtligt gästabud; och allt folket var mycket drucket.
I min hand höll jag ett skönt horn, som var fyldt med en dryck, hvari jag blandat etter och mycket annat otyg — den tänkte jag bjuda konungen.
I präktig klädnad stannade jag invid bordet.
Då sträckte konungen sin hand emot mig och gaf mig ett tecken, att jag skulle skänka i åt honom af hornet, och jag blef så glad, som om jag redan hade allt hans öde i min hand.
Jag gick fram till honom och räckte honom det sköna hornet, och han tog det, men i ett nu slog han allt dess etter och ondska ned öfver mig själf.
Sedan lyfte han hornet, och satte det i mitt hufvud så kraftigt, att jag aldrig blifver af med den skavank, jag då fick.»
Och ett tredje troll sade:
»Mig gick det nästan på samma sätt.
Jag förbytte mig i en höfvisk kvinnas vackra gestalt och kom sent om kvällen, höfviskt klädd, till konung Olofs härbärge.
Han satt där barfotad med linnebyxorna knutna kring benen; och vid hans sida satt biskopen.
Så snart jag inkommit, begynte jag väcka klåda i kungens fot nere vid sålan, och — plötsligt fick han se en fager och väl klädd kvinna stå där i rummet!
Han kallade genast på mig och bad mig klå foten.
Så gjorde jag, och jag höll på därmed, tills konungen blef sömnig.
När han sedan kommit i säng, började genom min kraft klådan i hans fot att kännas ännu starkare än nyss.
Jag satte mig ned på pallen invid sängen och klådde foten ännu mera, till dess både biskopen och konungen insomnade.
Då rätade jag mig upp öfver denne och ärnade förgöra honom med all min ondskas makt, men med ens vaknade han och gaf mig i hufvudet ett så häftigt slag med evangelieboken, att min skalle lamslogs och jag flydde därifrån, så svårt behandlad, att jag allt sedan dess burit mitt hufvud på sned och haft värk däri.»
När konungens män sett och hört allt detta, vände de om till skeppen så tyst, att ingen vaknade vid deras ankomst.
Om morgonen berättade de för konungen och alla hans män den nattliga synen.
I här sägen, är sant», sade konung Olof; »jag skall lämna bevis därpå.
Efter det min fot blifvit klådd, väckte jag strax upp biskopen och bad honom efterse, om den var oskadd efter den djäfvuls besök, som i så synlig måtto kommit in i vårt härbärge.
När biskopen betraktade foten, fanns därå en blå fläck, liksom uppsvullen af etter; och genast lät han bortskära den.
Omsider blef såret läkt, och ärret kan man se på min fot, så länge jag lefver.
Nu förbjuder jag enhvar af mina män att nattetid gå från skeppen upp i land blott för att tillfredsställa en onyttig nyfikenhet.
»Därefter», förtäljer denna berättelses kristne författare, »drogo konung
Olof och biskopen med allt sitt bästa folk omkring i alla de närliggande bygderna och stänkte vigdt vatten kring bärg och fjällklinter, dalar och backar.
Med heliga böner och med Guds hjälp rensade de hvarje näjd, de genomforo, från onda vättar och orena andar och frälste så allt folket från dessa djäflars öfverfall och ok.»
Gengångare.
Till grund för tron på gengångare lågo skilda föreställningar.
Man trodde, att de döde jämt besökte sina grafvar eller också att de hade sin ständiga boning i dem.
Denna senare föreställning är utan tvifvel den äldsta.
Måhända man då ännu icke funnit på att binda »helskor» på deras fötter, så att de med dem kunde vandra till Valhall.
Därnäst föreställde man sig, att människornas värksamhet i ett annat lif var en fortsättning af den, hon haft i detta lifvet.
Det, som här intresserat den lefvande, var äfven efter döden hans käraste sysselsättning.
Härigenom blef alltså personligheten bevarad.
Sålunda ville t. ex. en isländsk höfding begrafvas invid hafvet, på det han måtte kunna fröjda sig åt åsynen af de många förbiseglande skeppen.
På sin sotsäng gaf en annan man vid namn Viga-Rapp, som sedan blef en besvärlig gengångare, denna befallning:
»När jag är död, vill jag hafva min graf gräfd i dörren till hvardagsstugan; och där skolen
I nedsatta mig stående, ty jag skall då desto bättre kunna öfverse mitt hus.»
Det vimlar i de fornnordiska urkunderna af berättelser om gengångare eller spöken; och det är de mest olikartade motiv, som föranleda en människa att gå igen och visa sig för de efterlefvande.
Somliga människor uppenbara sig efter sin död på jorden endast därför, att de på ett eller annat sätt störas i sin hvila af de efterlefvande; men så snart de återfå densamma, komma de ej mera igen.
Det berättas om den i sagorna ryktbara, isländska kvinnan Gudrun Osvifversdotter, om hvars drömmar vi framdeles komma att berätta, att hon på sin ålderdom blef mycket gudfruktig.
Hon var den första kvinna på Island, som lärde sig
Saltaren och hon tillbragte en stor del af natten med bön i kyrkan.
Hennes sondotter, den unga Herdis, var henne då ständigt följaktig; ty Gudrun älskade henne mycket.
En natt drömde denna Herdis, att en kvinna kom till henne, klädd i en yllekappa, och hennes utseende var ohyggligt.
Hon talade så till henne:
»Säg din farmoder, att jag icke kan tåla, att hon så där hvarje natt trampar ofvanför mig och utgjuter så heta tårar på mig, att jag känner dem bränna mig.
Till dig säger jag detta, enär jag bättre kan lida dig, fastän också vid dig låder något underligt; ja, jag skulle kunna hålla af dig, om icke Gudrun stode i vägen.»
Därpå vaknade Herdis och berättade för Gudrun sin dröm, hvilken denna ansåg som ett godt varsel.
Nästa morgon lät hon upptaga några tiljor ur kyrkogolfvet å den plats, där hon plägade knäböja, då hon bad, och hon lät gräfva därinunder.
Då fann man några fula, blå ben; ett bröstsmycke och en stor trollstaf.
Häraf kunde man se, att det var en vala eller hednisk spåkvinna, som där blifvit begrafven.
Benen blefvo bragta till en aflägsen plats, där människor icke färdades fram.
Och denna vala lät ej sedan höra af sig.
Vid andra tillfällen framträda gengångarne blott som varsel för att underrätta de efterlefvande om någon sorglig tilldragelse, t. ex. om sin egen nyss timade död.
När den nämda Gudruns make Torkel drunknat med alla sina män, gick hon, som härom intet visste, i aftonstunden bort till kyrkan, såsom hennes vana var.
Då hon kom till kyrkogårdsledet, såg hon med ens ett spöke stå framför sig.
Det lutade sig tätt intill henne och hviskade: »en stor nyhet, Gudrun!»
»Tig du med den, ditt otyg!» sade hon; hvarpå hon gick hän till kyrkan, såsom hon föresatt sig.
Där tyckte hon sig se sin make Torsten och alla hans man stå utanför.
De voro våta, och hon kunde se, hur vattnet rann ned af deras kläder.
Hon talade dock icke till dem utan trädde stilla in i tämplet, där hon stannade i bön en stund, hvarefter hon vände tillbaka hem; ty hon tänkte, att
Torsten och hans följeslagare redan voro där före henne.
Men där fanns icke en människa.
Denna händelse begrundade hon mycket.
Och först nästa dag fick hon veta, att de värkligen drunknat.
En annan berättelse, där de döda varsla om de efterlefvandes död, är denna.
På gården Lysefjord å Grönlands västbygd dog arbetsfogden, en allt annat än vänsäll man, och sedan dröjde det ej länge, förrän den ene efter den andre afled eller insjuknade.
En afton gick en af de sjuka kvinnorna ut, följd af en annan kvinna där i huset; men i det de vände sig om mot dörren, gaf den förra ett skri från sig.
»Nu ha vi varit oförsiktiga», sade den andra; »stå icke stilla; du fryser; låt oss skynda oss in, det fortaste vi kunna!»
»Detta är lättare sagdt än gjordt», svarade hon, »ty jag ser alla de döda stå där framför dörren, och jag ser både din egen husbonde Torsten och mig själf med i flocken.
Det är tungt att se sådant.»
En stund därefter sade hon: »Låt oss nu gå in; nu ser jag hvarken flocken eller Torsten eller mig själf mer!»
Innan morgonen var hon död, och nästa afton såg den nämde Torsten, som äfven låg sjuk, henne resa sig upp — hon ville hän i bädden till honom, men hon häjdades af en tillkallad man, som höll sin yxa för hennes bröst.
Samma kväll dog också Torsten.
Personer kunde äfven gå igen för att uppfylla en plikt, som de lefvande försummat, medan å andra sidan mången blef gengångare för sin egen pliktförgätenhets skull.
En märklig berättelse, hvari dessa båda fall förekomma, finnes i Örbyggarnes saga.
Den är äfven värdefull därför, att den omtalar det sätt, hvarpå man fördref spökandet.
Den handlar om de s. k.
Frodå-undren.
Torgunna, en rik kvinna från Söderöarna4, »en hög och fyllig kvinna med svarta ögonbryn, små ögon och rikt, brunt hår», bodde hos bonden Torodd på gården Frodå på Island.
Hon hade i sina kistor med sig dit alla sina dyrbarheter, »hvartill man svårligen kunde finna motstycken på ön».
Hebriderna.
Hon hade sitt eget sängrum innerst i stugan, och öfver sängen hade hon engelska lakan och ett silketäcke.
Likaledes hade hon ett praktdigert sängomhänge och annat tillbehör, så kostbart, att man aldrig förr sett något sådant.
Husfrun Turid, som var mycket ståtlysten, ville innerligt gärna äga dessa klenoder, och en dag frågade hon Torgunna, hvad all denna härlighet kunde vara värd, men hon fick till svar blott:
»Icke vill jag ligga i halm för din skull, hur höfvisk du än är och hur mycket du än slår på stort.»
Det svaret gick Turid till sinnes, och aldrig talade hon sedan om att köpa dessa dyrbarheter.
Så blef Torgunna sjuk, och när hon kände sitt slut nalkas, skiftade hon allt sitt gods; bland annat tog hon ett strängt löfte af bonden Torodd, att hennes säng med allt tillbehör skulle brännas; hölles icke löftet, så skulle svår ofärd komma öfver gården.
Dagen efter hennes död lät Torodd bära all sängbonaden ut i luften.
Ved fördes samman, och ett bål restes.
Då kom husfrun Turid ut och bad honom enständigt, att han måtte skona sådana stora kostbarheter.
Förgäfves föreställde han henne, huru strängt den döda påbjudit, att de skulle brännas.
Turid slog till sist sina armar kring hans hals och tiggde, att han ej måtte tända det bålet.
Då gaf han så till vida efter, att han endast brände upp dynorna och kuddarne; men täcket, lakanen och sängomhänget fick hon taga med sig.
Sedan gjorde man sig redo att föra liket till biskopssätet Skålhult, såsom Torgunna själf på sin sotsäng begärt, enär där funnos präster, som kunde sjunga mässa öfver henne.
Man valde några pålitliga män att fara med liket; goda hästar hämtades äfven; liket sveptes i lösa lindukar och lades i en kista; och därpå gick färden öfver heden, tills man kom till den gård i Stafvahultstunga, som heter Nedre näset.
Där bad likföljet om natthärbärge, men ogästvänligt vägrade dem bonden sådant.