Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon har sin lilla fåfänga, och ännu vet hon, att hon kan sätta ett manligt utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Utgifningstid: hvarje helgfri fredag Lösnummerspris I S öre (vid kompletteringar).
Oernandts Boktr.-Jkticb.
Anuonspris: 35 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje pabörjadt tiotal stafv.
70 öre pr nonp.-raxl Agrell.
hjärta i brand, och så mycket gumma som vig- netten vill låta påskina att hon är, vill hon då icke vara — bestämdt tycker hon sig vara i si- na bästa år ännu.
Skratta måste man åt hennes naiva misstag.
Tror hon icke rent af, att kyparne äro fina herrar, därför att de äro klädda i frack!
Och likasom hon tar de- ras frackar på allvar, så ser hon också varietén med husmoderns och hust- runs nyktra blickar och blir sedligt harmsen där- öfver; hon ser taflorna på konstutställningen från innehållets synpunkt, och när hon finner en, som framställer en strumpstic- kerska, utbrister hon, att ingen människa stickar strumpor på det viset, och målaren är en klå- pare, förklarar hon djärft.
Hon lägger det sunda förståndets kritik på det hela.
I början niger hon väl för alla, men snart repar hon mod.
Hon har också goda läromästare; hennes förträffliga vän- ner Willy, en något vrä- kig stockholmslitteratör, ända till brädden fylld med slangord och världs- förakt, och den allvarlige Krycke, något för myc- ket storartadt melankolisk och dystert grubblande.
Om det gifves ett erida vekt ställe i ditt hjärta, så vet, att det är därifrån din räddning skall komma.
" y7.
J3INDESBÖLL.
Lovisa Petterkvist är en humoristisk karak- tär, konsekvent hållen, och uttrycker därigenom en ny sida hos fru Agrell, som vi hälsa med glädje.
Orden: skratta på samma gång som hedra skulle kunna begagnas för att uttrycka hela humorns hemlighet; skratta och förakta det är komik; fru Agrell har ofta låtit oss i sina pjäser skratta föraktfullt; skratta och hedra, känna sympati, under det man skrattar, detta intryck af välvillig ironi har fru Agrell ej lyckats framkalla så väl någonsin som i denna sista bok.
Fru Agrell hade också förut » gjort sig ge- men » i sina bondhistorier.
» På landsbygden » var en sådan samling, » Från land och stad » en annan.
Hennes bondhistorier äro mycket förtjänst- fulla utan all fråga — de äro väl studerade, väl berättade, och en sådan bit som Vår Her- res blomster är en liten pärla.
Fru Agrell har själf sett sitt folk; hon har varit inne i ladagården och sett ladugårdspigan brottas med korna, hon har varit med på bondbröllopet och hört magen ackordera med svärfadern om hem- giften, hon har på åkern sett far och mor vara osams, därför att mor ej orkade arbeta så snart efter barnsbörden, hon har sett på marknadsstassen och marknadseländet med fyl- lan och villan, auktionsklubban har hon hört och auktionskvickheterna känner hon — och egoist, girig och småaktig är han, denne bon- de, det har hon funnit.
Grunden till denna girighet vet hon visserligen.
Hon vet, att bonden har det knappt, och att det är de yttre förhållandenas små och trånga villkor, som göra honom till handelsman, som så godt som tvinga honom att anse allt som varor; dessa förhål- landens tryck skapar honom till en, hvilken dyrkar penningen mer än lif och hälsa, ofta mer än hedern.
I Stora pengar visar hon, hur en bondkvinna vill vara ädelmodig och verkligen gör en uppoffring, men i stället för att ha godt samvete öfver det, känner hon sig olycklig; hon vet bäst, att det är » stora pen- gar » för henne.
Fru Agrell har sett bonden i de stora kri- serna, vid de festliga tillfällena, och aldrig visar ' han sig mindre till sin fördel än då.
Hon har icke som Bondeson t. ex. sett ho- nom i sitt stilla förnöjsamma hvardagslag, i det rena hemlifvet, när han icke är bragt ur jämvigten genom för honom ovanliga förhål- landen.
Hon lärde sig förstå deras gester, hon lärde sig tala deras språk, och till och med deras ädelmod lärde hon sig, men den äkta sympatien för dem fick hon aldrig.
Fru Agrells sätt att skildra bondlifvet visar en sida i hennes naturell och hennes författar- skap.
Hon har den dramatiska talangen, hon griper en situation, hon ser raskt, hon målar djärft, karaktären står framför henne i en ögon- blicksbild; i ett psykologiskt moment, uttryckt genom någon yttre påtaglig handling, vill hon fånga människan.
Hon vill ofta låta sina ka- raktärer få ett visst maner, någonting utmär- kande för ögat och örat.
Sanden med sina korta, kärfva uttryck och sin brum- mande ton, Erik i Vår med sitt stilla, saftiga bondlugn eller gumman, som rycker af sig mössan, jag minns ej hvar.
Författarinnan har sett dem så.
Hon har en hos kvinnlig för- fattare sällsynt förmåga att tillspetsa sin re- plik, så att den verkar kraftigt som ett klubb- slag: den både hörs och känns.
Men just denna förmåga af effekt, af vision är också faran för henne, hon ser för hastigt, för ytligt, för ögon- blickligt, har svårt att vara rättvis, vill icke gärna fördjupa karaktären.
Så blir t. ex. Thora i Ensam en nära nog skematisk figur, det är hennes situation som misskänd, som in- tresserar författarinnan, och karaktären hålles abstrakt ädel utan många nyanser.
Hon har med en energi, som förskaffat henne namn af manhataren, giort sin krigsförklaring mot de manliga odygderna.
Allt för mycket har re- dan skrifvits och talats om fru Agrell i detta hänseende.
Det är icke någon hufvudsak för vår författarinna att förfölja männen, så som det t. ex. varit för fru Schram eller för Strind- berg att förfölja kvinnorna.
Hennes syfte är snarare dels att predika idealism som i Vår, där en ung flicka förenar sitt öde med en kroppsarbetare, dels att predika uppror mot de konventionella former, som samhället påläg- ger.
Hennes opposition är riktad mot värl- dens orättvisa, hon vill uppvisa, att världens dom är ett dömande efter skenet; detta ge- nomgår hennes författarskap.
När männen, därför att de äro män, tillåtas att tyrannisera sina hustrur och, ehuru odägor, gynnas och uppmuntras af den allmänna oponionen, dä blir fru Agrell på allvar förtörnad — se Räd- dad.
När en kvinna, därför att hon en gång begått ett felsteg, stämplas som ohederlig, fast hon hela sitt lif bemödat sig att utplåna det och försona — då tar fru Agrell hennes för- svar — se Ensam.
När en hustru tvekar mellan ett nyttigt lif, tillbragt i armod, och ott onyttigt, tillbragt i öfverflöd — då visar fru Agrell, att hon står under inflytandet af värl- dens falska värdering, och att, har hon blott mod och kraft, kan sagan om prinsessan, som tog herdegossen, än bli sanning och den rika flickan bli nöjd med sin kroppsarbetare som man — se Vår.
Verkligheten kanske icke alltid är så osam- mansatt, som den här framställes, pliktens bana icke alltid så klart utstakad som här, och det konventionella torde ha sin nödvändighet lika väl som det principiella — erkännas måste dock, att i de flesta fall fru Agrells stridsrop mot det falska skenet och mot fegheten att följa med hopen gjort godt och väckt tankar.
För öfrigt ligger öfver hennes författareskap en sådan frimodighet, hon styr en så rak kurs mot sitt mål, att man i denna tid af tvekan, där synpunkter ändras, lifsmål uppgifvas, känner sig helt upplifvad af att finna fasthet och mot- ståndskraft och klarhet i syftet.
* * soffhörnet.
Hela den späda varelsen är eld och kraft.
Hon bryter ibland, så att man hör, att hon är norrländska.
Om någonting miss- hagar henne, så säger hon ifrån.
Hon låter sina vänner ve^a, att när hon vill ha dem på middag, så skola de komma, och när hon vill göra dem en tjänst, så skola de ta emot den.
Hon är en sådan där vän, som man finner så få af.
Det är så få, som bry sig tillräckligt om oss för att vara despotiska mot oss.
I all- mänhet består ju vänskapen nu för tiden i att kallprata en stund och vara underhållande — men de där storstadsvanorna har fru Agrell icke, hon är landtligt hjärtlig.
Om ni betraktar fru Agrells ansikte på por- trättet och i verkligheten, förstår ni, att hon hör till dem, hvilka gjort sina eröfringar bland herrarne.
Hon kom från en norrländsk små- stad upp till Stockholm; där uppe i Norrland hade hon som ung flicka varit med på många slädpartier och baler.
Någon finare pensions- uppfostran i modern mening tror jag knappast hon fick.
Hon fick den uppfostran, som be- stods, herrarne funno, att hon såg bra ut, damerna tyckte hon var kokett, därför att herrarna tyckte, att hon såg bra ut, föräldrarne ansägo, att hon var ett underverk, därför att hon var så roLg och lifiig, själf tyckte hon, att hon hade rätt tråkigt, till och med när hon läste Sues och Coopers romaner, och hon tog sig för att arbeta alldeles planlöst än med det ena och än med det andra, men sy det lärde hon sig aldrig — åtminstone ej att tycka om det.
Hon blef gift, fick ett angenämt hem, kom till Stockholm och beslöt att bryta sig en bana.
Energi hade hon.
Hon lärde sig skrifva på samma sätt, som hon lärde sig spela, d. v. s. nästan på lek.
Hennes nyförvärfvade stockholmsvänner hade ingen aning om denna talang, tills hon en vacker dag slog sig ned vid ett piano: hon hade fingerfärdighet, och hon spelade på gehör, och när hade hon lärt sig det?
» Det är omöj- ligt att spela, som ni gör, utan att öfva minst ett par timmar dagligen », sade någon.
» Ja, det kan ni gärna tro: världen vill bedragas, men sanningen är, att jag icke öfvar alls nu- mera och aldrig har öfvat med flit någonsin, » svarade hon.
Så där tog hon allt på lek, men hennes författareskap öfvergick från att vara en blott förströelse till något » ida mer.
T Nyligen har hon lämnat våra landamären för att för sitt svaga bröst i andra klimat söka hälsa.
Kommer hon tillbaka frisk och kry, som doktorerna förutspått, skola hennes vän- ner förlåta henne hennes otrohet att lämna dem.
* På tamburklockan ringer det.
In kom- mer ett litet hundkräk, en liten svart best med ögon som pärlor, kringskuttande och skäl- lande förtvifladt.
Han hette Bell och fick icke äta socker, för då blef han för fet, och han dog också sedermera — i sockersjuka troligen.
En glad kvinnlig röst höres därute.
Då visste fru Agrells vänner, att de hade kärt främman- de, ty det var hon som kom.
Hur hon kunde skämta!
Hon kröp upp i soffan och såg ut som en bortskämd barnunge.
Hon berättade missöden och framgångar och spelade scener i En regel för att lefva lyckligt tillsammans med andra är att undvika stående tviste- ämnen.
— Etiketten är olika i olika land, men sann artighet är öfverallt den samma.
Eti- ketten, hvarvid vi fästa så mycken vikt, är blott ett artiflcielt hjälpmedel, som okunnig- heten antar för att härma artighet, som är resultatet af ett godt hjärta och godt omdöme.
Ooldsmith.
IDUN 339 hon poppelns skugga faxa såg på forsgardinen af och an; JitilcklHCI och böjde stormen trädet ned och månen ännu lägre sam, Af Lord Tennyson *.
helt spöklik då dess skugga fram ' •yjfked dunkel mossa djupt betäckt upp öfver hennes kudde gled.
™ var blomparter ni och efter hand Hon suckade: Må natten svinna! — spaliern förmurknad nu och bräckt, Han kommer icke mer — som pcrsikträdcts grenar band; Jag är så trött!
Må snart jag hinna, i tomma uthus vinden liven I döda, ro hos er!
och tag i rostig klinka tog; på taket ogräs rötter slog å landtgård ödslig och allén.
Rätt tid t en dörr i dödstyst hus Hon suckade: Må lifvet svinna!
— med skräll slogs upp af osedd hand; Han kommer icke mer — en fuga surrade, en mus Jag är så trött!
Må snart jag hinna, bak frätt panelning pep ibland.
I döda, ro hos er!
Mång forntids skepnad gick igen, mång stämma från förrunna år förnams i dunkel korridor Hon grät, när kvällens dagg sig sänkte, och ljud af fjåt på löftet se ' n.
hon gråt, när daggen åter svann; Hon suckade: Må lifvet svinna!
— för gråt, hur aftonrodnan blänkte, Han kommer icke mer — hon såg ej — ej, hur gryning brann.
Jag är så trött!
Må snart jag hinna, Ibland af ' fläder•mössen skrämd, I döda, ro hos er!
när mörkret ut sin mantel slog, gardinen hon från fönstret drog och såg i natten ut, förstämd.
För sparfvens skri på takets brant, Hon suckade: Må natten svinna!
— för urets evigt samma tick, Han kommer icke mer — för poppelns sus vid polens kant, — • Jag är så trött!
Må snart jag hinna, för allt, för allt hon leda fick.
Dock mest af allt den stund hon skydde, Vid midnatt ofta till hon spratt, när ugglan skrek kring ensligt bo.
Omsider hanen gol, och matt cid kärret bölade en ko.
— Beständigt samma, samma blott!
— Halfvaken låg hon länge så, tills kulen morgon kall och grå upp öfver ödslig landtgård gått.
Hon suckade: Må dagen svinna!
— Han kommer icke mer — Jag är så trött!
Må snart jag hinna, I döda, ro hos er!
när öfver dammkorns muntra dans en strimma göts af kvållsolns glans i rummet in, förr ' n dagen flydde.
Hon suckade: Må ro jag finna!
— Han kommer icke mer — • Jag är så trött!
Må snart jag vinna den frid, som grafven ger!
Hj är teäfventyr.
Ett litet samtal, för mödrar att begrunda.
Ett stenkast knappt frän gården låg en liten svartbrun, unken damm och bredde sömnig ut sin våg, betäckt med gulgrönt slem och slam.
Förkrympt en silfverpoppel tätt bredvid där stod.
I hvarje gren han skalf liksom till märg och ben.
— För öfrigt milsoidt naken slätt!
Hon suckade: Må lifvet svinna!
Då vaken hon om natten låg och månen lågt bland skyar brann, * Som kändt har nyligen Englands störste sam- tida skald Alfred Tennyson slutat sina dagar.
V i meddela som ett prof på hans diktkonst denna vackra dikt i en for Idun nyutförd öfversättning af amanuensen E. Hammarstedi.
&gt;f| ?|^l) eri, herr doktor, ni är verkligen ko- r * msk misk, » utbrast fru von G. och skrat- tade, så att tårarne kommo henne i ögonen.
» Skratta ni, min nådiga, skratta ni; jag står i alla fall fast vid mitt påstående. » » Nå, men hvad vill Ni då egentligen bevisa därmed? » » Att er dotter inte längre är något barn. » » Ja, men doktor, » invände fru von G., åter skrattande, » Dolfi är ju knappt sexton år! » » Knappt sexton!
Var Ni själf vid sexton år fortfarande ett barn? » Fru von G. blef allvarsam och tänkte efter.
» Vid sexton?
— Ja, » svarade hon därefter bestämdt.
» Nå, låt vara!
Men vid aderton kanske inte längre? » Fru von G. log och ryckte på axlarne.
» Ser ni, » triumferade den gamle husläka- ren.
» Hos den ena tidigare, hos den andra senare.
Fröken Rudolfine är tidigare utveck- lad, hon är redan en vuxen dam. » » Tror ni det, därför att hon förra julen fick sin första långa klädning? » Fru von G. lu- tade sig tillbaka i soffhörnet och var idel munterhet.
» Om jag inte kände er så väl och vore en smula elak, skulle jag kunna säga, att ni till- hör de fruar, som önska, att deras döttrar alltid förblefve barn, för a t t.
» » För att man inte genom dem skall kunna räkna ut mammas ålder.
Ja, ja, det vet man, så påstår malicen.
Men då ni nu inte är elak ... » » Då jag inte är elak, så säger jag det inte, men anser för min plikt att ta er ur er allt för stora sorglöshet, och jag vet, att ni en gång framdeles skall tacka mig därför. » Hon räckte honom sin band.
» Ja visst, herr doktor, jag är er alltid tacksam, mycket tacksam, och känner er tillgifvenhet för vår familj.
Men tro ni mig, i den här punkten misstar ni er!
Jag är fullt och fast öfver- tygad, att Dolfi ännu helt och hållet är ett barn, och därför måste jag nyss så hjärtligt skratta åt er anspelning på löjtnant B., som ju för resten själf också är nästan ett barn. » » Skratta gärna, nådig fru, men håll bara ögonen öppna! » » Det gör jag, doktor, det gör jag visst.
Jag håller strängt på, att Dolfi alltid öfvervakas och aldrig är ensam.
Miss Charli vakar öfver henne som öfver sin ögonsten. » » Jag vill inte säga något ondt om miss Charli, hon är helt visst en mycket aktnings- värd person; men hon är ändå själf tämligen ung och förefaller en smula ytlig. » » Ytlig?
Hvad tänker Ni på!
Tvärtom, hon är för sina år alldeles märkvärdigt allvarlig och stadgad, och hvad Henrik beträffar, är han den ordentligaste unge man, jag känner. » » Jag ber; det faller mig alls inte in att betvifla den saken.
Han är en charmant ung man, er väninnas herr son; men han är också ung, glad och ståtlig, och, hvad sotr.
är allra farligast för ett flickhjärta, han är — löjtnant. » » Ni är en oförbätterlig skämtare, käre dok- tor!
De två, tro ni mig, tänka inte på annat än sina barnsligheter; särskildt Dolfi är allde- les för barnslig.
Tänk bara: i går berättade min man, att han i Uggleviksskogen, alldeles i närheten af källan, upptäckt ett fågelbo med ett hälft dussin ungar.
Och då bestormade Dolfi mig med de mest ihärdiga böner att i morgon eftermiddag få gå med miss och se på fågelboet.
Hon tiggde så länge, tills jag må- ste ge mitt löfte.
Och Henrik har sitt nöje af precis likadana småsaker.
De två stå för öfrigt mest på krigs- fot med hvarandra. » » Jo, det är just det rätta!
Tänk då till- baka på edra egna erfarenheter, nådig fru.
Ni var nog också bevakad af mamma, men det oaktadt lyckades säkerligen månget streck, om hvilket den goda damen inte hade någon aning. » » Visserligen, men säg — är det nödvändigt, om jag var dåraktig, att också andra skola vara det? » » Obetingadt!
Alla män- niskor äro dåraktiga vid den åldern, men sig själfva förefalla de inte dåraktiga alls.
Det är först efteråt, som den insikten kommer, sådan är nu världens gäng.
Människohjärtat är ett underligt ting. » » Ack, doktor, vi lefva i realismens tide- hvarf, och då kommer hjärtat först i andra rummet och det nyktra förståndet har första stämman, » » Ser ni, nådig fru, den iakttagelsen har ni gjort själf, och dess bättre kan ni inse, hur viktigt det är, att hvarje moder anstränger sig att alldeles särskildt bilda sitt barns hjärta, att det inte allt för snart må komma till med-
vetande om detta » nyktra » förstånd, utan söka och finna alla goda känslors säte just i hjär- tat.
Men i hvarje fall är hjärtat utsatt för allehanda förvillelser.
Vid en viss ålder lida de unga hjärtana at en kronisk kärleksträngtan, som ofta urartar till glupsk hunger eller lyst- nad efter » snask ».
Nå, jag är inte någon sådan pedant, som ni kunde tro pä grund af mina varningar.
Tvärtom är jag af den åsik- ten, som kanske synes er en smula betänklig, att några små harmlösa hjärteäfventyr alls inte skada, innan hjärtat gripes af en allt annat kufvande böjelse.
De äro för hjärtat, hvad riktigt god, fin konfekt är för gommen.
Den smakar så utsökt och verkar välgörande och uppkryande.
Men, väl att märka, måttligt njuten 1 Snaskar man i sig för mycket, är magen snart förderfvad och oduglig för sund, kraftig näring.
Och ser ni, det är just det jag ville göra er uppmärksam på.
Jag är an- svarig för er dotters mage, ni för hennes hjärta, och detta så mycket mer, som denna dotter, trots edra protester, nådig fru, nu är uppväxt till en blomstrande jungfru.
Jag skall öfvervaka, att hon inte snaskar för mycket söt- saker, och ni måste ägna Rudolfines hjärte- böjelser en noggrann uppmärksamhet, att de icke bringa hennes sinnes renhet någon skada. » » Det allvar, med hvilket ni talar, förskräc- ker mig, käre doktor!
Har ni kanske upptäckt något med Dolfi? » » Nå, nå, oroa er ej!
Det är helt säkert in- genting af betydenhet.
Men ett ingripande, tror jag, är ändå af nöden. » » Ni gör mig verkligen förfärligt ängslig!
Men säg då, hvad har ni märkt? » » Jag såg något mycket behagligt: jag såg, hur fröken Dolfi, just som herr Henrik kom in i rummet, satt och lekte med ett rosen- rödt konfektpapper. » » Med ett konfektpapper!
? » » Ja, med ett rosenrödt konfektpapper.
Hon vek tillsammans det och lindade det graciöst om sitt finger.
Därpå började hon, som ni också hörde, att gnabbas med herr löjtnanten om antalet blad på den stora palmen i er sa- long. » » Ja, ja — men vidare, vidare!
Hvad gjorde bon sen, » frågade fru von G. upprörd.
» Sen kastade hon i skämtsamt trots öfver sin motsägares omedgörligbet konfektpapperet inför herr Henriks fötter. » » Det såg jag inte alls!
Hvad gjorde hon så? » » Nu gjorde hon inte något mer.
Men hvad en löjtnant gör i ett dylikt fall, är inte svårt att lista ut.
Han tar ett steg framåt och sätter en fot på corpus delieti, så kastar han en blick omkring sig, att ingen spejare finns i närheten, och har han lugnat sig i det af- seendet, bockar han sig ned och putsar sin stöfvel eller sina pantalonger, något som inte väcker någon misstanke, då som bekant en löjtnant alltid borstar och putsar sig, och vid detta tillfälle råkar det röda lilla papperet komma i ban3 hand.
Nu drar han af sina handskar och rullar tillsammans dem, som lite hvar ju plägar göra, och som äfven mili- tärer för sed och vana hafva.
Inte kan han rå för, om då en sådan där liten pappersremsa kryper med in i handskarne. » » Omöjligt, herr doktor!
Och allt det där gjorde Henrik, » utropade fru G. bestört.
» Se nu, hur ni upprör er!
Det är onödigt; bevara ni kallblodigheten och tänk efter, om ni aldrig någonsin på snarlikt sätt smusslade till en löjtnant eller kapten något skrifveo? » » Ni är hjärtlös!
Jag är utom mig, och ni skämtar.
Men säg mig, hvad följde vidare? » » Vidare?
Jo, handskarne stoppades i kap- pan, och så gingo de stridande parterna ut i salongen för att räkna palmbladen och kon- statera, hvem som hade rätt eller orätt.
Miss naturligtvis pliktskyldigast i hälarne. » » Men kappan med handskarne? » » Den lades helt bekymmerslöst åt sidan i den säkra förutsättningen, att det inte skulle falla någon människa in att undersöka ett par sammanrullade militärhandskar. » Doktorn visade med handen mot en stol i hörnet af rummet.
Fru von G. uppgaf ett litet rop, störtade så öfver handskarne, tog dem med och satte sig åter.
Hon måste sittande undersöka detta oerhörda.
— Hastigt vecklades handskarne upp.
Mycket riktigt — där föll ett rosen- rödt papper ut.
Hon vek upp det med dar- rande händer och lämnade det sedan åt dok- torn.
Denne läste: Älskade Henrik!
I morgon mellan klockan 4 och 5 är jag i Vggleviksskogen, naturligtvis i sällskap med miss (ty värr!!!)
Vi komma att hålla oss i närheten af källan.
Kom säkert.
Med 10,000 kyssar Din Dolfi.
» Jo, jo, fågelboet, det så ifrigt efterträdda fågelboet har en stor dragningskraft för barn, » gycklade doktorn i godmodig ton.
» Skämta då inte!
Råd mig i stället, hvad jag skall göra.
At min man vill jag på intet villkor säga något härom. » Fru von G. grät några nervösa tårar.
» Hvad ni skall göra?
Först och främst dricka ett glas sodavatten, » svarade doktorn, i det han smulade sönder deu rosenfärgade pappersremsan mellan sina fingrar.
» Så i natt lugnt sofva på saken, och i morgon skall ni nog själf bäst veta, hvad ni bör göra.
En så förståndig, bjärtegod och bildad mor som ni finner alltid det rätta.
Men nu måste jag gå; jag har pratat bort oförsvarligt med tid, men som jag hoppas inte onyttigt. » hvarvid den bästa kommer alt Ulldelas ett pris af 25 kronor.
Beskrifningarna, hvilka endast böra upptaga mindre be- kanta oeh nya handarbeten, ned- skrifvas kortfatladt och lättbegripligt på blott en sida af papperet.
Redaktionen förbehåll- ler sig rätt att äfven meddela de bättre af de ej prisbelönade beskrifningarna och utta- lar som sin varma förhoppning, att ingen af våra läsarinnw, som kan ha något att med- dela, undandrager sig detta.
Emellertid vilja vi särskildt framhålla, att några få verk- ligt originella och • trefliga beskrifningar, lämpade.
att tillverkas af olika medlemmar inom familjen, äldre som yngre, döttrar som söner, och af varde som gåfvor för olika, åldrar och kön — att en så utvald och sorterad beskrifning äger större värde än någon aldrig så rikhaltig samling af kri- tiklöst hopfördt likt och olikt i många tiotal nummer.
Men hvad som göres, bör göras fort!
An- nars kommer det hela för sent.
Inom den 5 november måste alltså alla i täflingen deltagande skrifter vara till Redaktionen insända.
Måla eller ieke måla ... n uppsats » Några ord om oljemålning », som förekom i Idun för någon tid se- dan, har frestat mig till, jag vill inte säga ett genmäle, men några spridda inkast — fastän jag nog kunde känna mig hågad att också opponera mig direkt mot ett och annat af hvad uppsatsens upphofsman — eller antagligen snarare upphofskvinna — däri yttrade.
Jag läste engång i en dansk tidning bland » Hvarjehanda » ett råd till ungdomar, som ämna gifta sig.
Det goda rådet var så kortfattadt som möjligt och lydde: » L a vcere \ i&gt; När jag Han promenerade med stora steg genom läste S.
L:s råd och vägledningar till unga rummet, medan han knäppte sin rock; så stan- damer, som visa lust för oljemålning, föll mig nade han framför fru von G. och sade tank- den danska kvickheten i minnet.