Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det som förvånar oss och troligen alla andra, är blott det, att han skulle SÅ LÅNGT framgå i sin charakters och sin läras sanna bana, förrän hans verldsförbättring vore lyckligen verkställd, eller förrän han dertill blefve drifven af den yttersta nöd; och att någon nöd varit för handen, detta visste vi ej och veta det ej än.
Hittills hafva vi trott, att hans penningeaffärer stodo på ganska god fot.
Var förhållandet sådant och han endast blifvit förförd af rofgirighetens anda, så är hans skuld så mycket större.
Hans fordne brödherre och bundsförvandt på politikens och samhällsförbättringens fält har antydt, att den olycklige, som „så länge kämpat för det godas seger öfver det onda„ , skulle, i fall de svåra misstankarne besanna sig, på denna sista tid befunnit sig i en „sinnesfrånvaro„, ett „aberrationstillstånd„ , – och vi ha hört, att åtskilliga Aftonbladister begärligt uppfattat denna förklaring, sägande: den ädle mannen blef plötsligen galen; det är hela saken.
Nej, så förhåller det sig icke: denna dämoniska rigtning fanns redan i hans äldre skrifter.
Men dessa äro obekanta för de fleste af denne Förf:s nuvarande beundrare, hvilka nu mera icke äro de vittre, utan demokratiens vänner; de känna blott hans ledande artiklar i A.B. och honom sjelf blott såsom reformropare i f. d.
Stockholmska
Reformsällskapet vid sidan af de store männen Anckarsvärd, Richert och Thomander, och såsom „kämpe för det goda„ i Aftonbladet.
Kannstöpare läsa inga vittra skrifter; de antaga på god tro att dessa äro förträffliga: så har Almqvist många gånger sagt sjelf, detsamma har hela svärmen af de radicala tidningarna och de vitterlekare, som ville tigga sig till några korn rökelse i den stora tidningen, upprepat såsom ett gemensamt echo, och dermed var den saken afgjord.
Nej, sade vi, den dämoniska rigtningen är redan synlig i dem af hans äldre skrifter, som skaffade honom ett namn.
(De aldraäldsta, såsom Manhemsförbundets Handlingar jemte några hans än äldre och längesedan helt och hållet förgätna brochurer, hafva vi dels glömt bort, dels aldrig läst).
Blott ett exempel!
I en af hans för nära tjugo år sedan utgifna tendensromaner berättas, fastän på ett något dunkelt sätt, huruledes Richard Furumo, som är den idealiserade Almqvist, skuffar sin bäste vän, som dessutom var en bra man, men på något sätt stod i vägen för hans menniskoförlyckligande planer, i strömmen och låter honom der omkomma, samt att detta framställes som en väl beklaglig och för den ädle poetiske mördaren påkostande, men dock nödvändig och berömvärd gerning.
När vi i den äkta Törnrosens bok framdrogo denna åsigt, sade oss flera af A:s vänner, att vi missförstått stället.
Men ehuru A. den tiden liksom efteråt skref många artiklar emot oss, fann han aldrig för godt att beröra denna punkt.
Man ser att propheten redan tidigt, åtminstone hvad grunddragen beträffar, var färdig med sin lära; man ser ock att hans Går-an sträcker sig vida, till upphäfvandet ej blott af den äkta tron mellan makar och af vigseln, eller det så kallade ceremonihelgade, utan ock till afskaffandet af trohet emot samhället, trohet mot gudomlig och mensklig lag, trohet mot löften, eder, aftal, beseglade documenter.
Också följer ganska rigtigt det ena af det andra, och A. hade den förtjensten, att någorlunda gå till botten med sakerna, och sålunda göra sig sjelf till ett varnande exempel.
Och det behöfdes ingenting mindre än stöld, förfalskningsbrott och tredubbla förgiftningsförsök, för att skaka Radicalernes öfvertygelse om mannens rätta charakter och läror.
Men flera af de rättrognaste påstå ändock, att de frisinniga idéerna äro lika heliga, fastän deras ifrigaste förfäktare vanligtvis råka vara bofvar; – andra åter, såsom tidn.
Upsala, proclamerar ännu (då första upplagan af denna artikel skrefs), att allt är förtal och löst prat, och att det är gement att kasta misstankar på den ädla själen.
En af landets mest talentfulla publicister af den ultraliberala, men icke precist aftonbladistiska skolan, sade mig under sitt besök i Upsala, i anledning af den nyss inträffade katastrophen, „medgif i alla fall, att herrarne under de tre sista åren haft en förb. bondlycka.„
Bore har anlagt sorgedok och hängt munlås för sin mun: han berättar väl ett och annat, men reflecterar icke.
A.B:s svängningar till höger och venster, fram och tillbaka, äro allom bekanta: aldrig har också en skicklig taktik varit mer af nöden inom detta läger.
Bland det myckna, som der blifvit sagdt, hafva vi blott tagit inteckning och fasta på de orden: „A. har hittills länge och varmt kämpat för det godas seger öfver det onda„ – och: „han stod på bildningens högsta trappsteg.„
Ett slikt misstag om svart och hvitt, om sann bildning och förstörelse, är naturligt för den, som står nedanför i samma linia, fastän ej på samma planum, beundrande, ehuru stundom hisnande, klifvarens mod och upphöjda ståndpunkt.
De nemligen, som blott försvara insurrectionens heliga rätt mot samhälle och öfverhet, insurrectionen mot bibel och kyrka, mot tradition och fosterländsk lag och sed, således blott föra krig mot religionen och staten, men utan att vilja genomdrifva den stora reformen jemväl inom familjen, egendomen och sedoläran, i dess tillämpning på det enskilda lifvet, – dessa stå visserligen på samma stege, men dock på dess nedersta pinnar.
På sistnämnda låga ståndpunkt befinna sig de radicaler, som bäfva tillbaka för Socialismen: men de äro långt farligare, ty för de stora propheterna aktar man sig, sedan de fällt ut sina fanor och man derpå läst devisen, men de små kladdrarne i samma yrke, hvilka ,,stå tillbaka i stigande„ förföra de svaga och enfaldiga, som ej begripa att radicalismen endast är förberedelsen till denna slags „bildning„ , nedersta graden i den socialistiska verldsförbättringens frimureri.
Vår uppsats har icke haft till syfte att kasta stenar på den afvikne, utan att söka bringa de ännu tvekande till besinning, huruvida de tidningar, som blifvit ledda af en Elof Lindman, en Sandvall, en Almqvist, kunna innehålla anvisningar till det sanna och rätta.
Af gerningarna känner man igen lärdomen, liksom å andra sidan lärorna bana väg för gerningarna.
Beggedera stå i närmaste sammanhang, förklara och upplysa hvarandra ömsesidigt.
Såsom enskilda personer fägna vi oss åt att rymmaren lyckligen undkommit.
Vi vilje honom personligen intet ondt; visserligen skulle man, i fall han blifvit ertappad, fått se honom, enligt
Aftonbladets vink, troligen med större virtuositet än sjelfve Garrick, spela rolen af den vansinnige Hamlet, men detta skådespel skulle varit mera pinsamt, än i artistiskt hänseende interessant.
Betraktad ur sistnämnde synpunkt tyckes oss, att hans anläggning af sitt eget lefnadsdramas sista act, om än något klumpig, varit mera konstmessig och iakttagande sannolikhetens reglor, än planen i hans flesta romaner och skådespel.
Betänkligt å andra sidan är, att bedragare och svindlare, med sin nästas pengar i fickan, den ena efter den andra med största lätthet förfoga sig sin väg, och i Tyskland eller Amerika le åt de bedragne, våra polislagar och deras verkställare.
Almqvist hade dessutom den särskilda triumphen, att vid afskedet på riksgränsen firas med festmåltider, toaster och beprisande orationer af „gamla bekanta„ och klubbkamrater, hvilka visserligen icke, förrän ögonblicket
derefter, upplystes om dåden, men ganska väl kände de föregående lärorna10.
Tusen gånger har man sagt: pressen är en makt; och detta ord är en sanning nu och långt mer än då det först uttalades.
Dess inflytelse växer med hvarje dag, och dess välde är redan nu det högsta i staten.
Hvad folktalarne och komedien voro i den fordna grekiska republiken, folktribunerne i den romerska, capucinarne och predikarmunkarne i medeltiden, predikanterne i protestantiska kyrkan under och en lång tid efter reformationens tidehvarf, det är i våra dagar publicisterne.
Före den stora revolutionen voro desse män af hög om än förvänd bildning, stora litteratörer, som verkade endast på de högre stånden och de mera bildade af medelclassen genom digra, stundom kolossala, merendels lärda och grundliga, fastän i destructiv anda författade verk, såsom Bayles’ Dictionnaire, Franska Encyklopedien m. fl. Småningom öfvergingo folianterna och qvartbanden till de beqvämare octaverna, sedan till tunna pamphletter, och slutligen till lösa, dagligen eller ett par gånger i veckan utsläppta ark, som nu, under namn af tidningar, kringflyga landet och utgöra nästan uteslutande enda kunskapskällan för en stor del af medelclasserna, de der anse sig för bildade och tro sig ingenting vidare behöfva veta.
Med hvart år nedtränga dessa ytlighetens, okunnighetens och förvillelsens organer, djupare och djupare ibland nationen, och läsas nu mera, ej blott på verkstäderna, utan ock af arbetskarlarne, lärpojkarne och trashankarne, och för att behaga sådane läsare, måste tidningarne lägre och lägre i åsigter, ton och språk sänka sig till kundernas ståndpunkt, glupskare och glupskare angripa Kyrka, Stat, Öfverhet, Enskilde.
Sjelfva A.B. passerar nu, bland det „rätta folket„ , för att innehålla en alltför solid näring, reactionära tendenser, och dess Utgifv. för en slags aristokrat, anklagad af sina fordna bundsförvandter och clienter, de der nu täfla med honom om folkgunsten och kakan, att vara en hemlig fiende till folket och ockra på sina arbetares svett.
Anarchien, som desse herrar försökt införa inom samhällets högre regioner, har sålunda brustit löst inom dem sjelfva, och man ser dem nu bekriga hvarandra på lif och död; – likaså har förbistringen i tänkesätt inrotat sig hos radicalernes stora läsehop, delade under särskilda fanor, men alla förskjutande all från det motsatta lägret erbjuden kunskap.
Med ett ord: landtjunkaren, comministern, länsmannen, klockaren, skolmästaren, den halfbildade medelclassen på landet11 njuter ingen annan själaföda än sin tidning; krämaren, handtverkaren, gesällen, notarien ser sällan i bok, men han läser sitt Aftonblad, sin Bore, sin Friskytt, eller – om han har mera avancerat på framstegens bana – Folkrösten eller Demokraten.
Han tager aldrig Posttidningen i sin hand; håren resa sig på hans hufvud, när han ser Tiden, ty han vet ju (A.B. har så sagt), att der advoceras för absolutism, ryskhet, jesuitism.
Han vet ingenting och vill ingenting annat veta än det han läser i sin tidning; han känner intet annat evangelium, tror icke på andra läror, är fullt öfvertygad om, att hans ur slika källor hämtade bildning är den enda rätta och äkta, den enda behöfliga, och att hvad andra skriftställare, hvad presten eller universiteterna hafva att förkunna, antingen måtte vara en mot folkupplysningen fientlig obscurantism eller ock ett onyttigt gorm.
Arbetarföreningen discuterar ju bästa sättet att upplysa presterna, och dess organ
Demokraten har ju vetenskapligen bevisat, att Christi Himmelsfärd var så mycket omöjligare, som ingen himmel i religiös mening finnes till? – och Bore har ju klandrat juryn för det hon dömt att ur riket skulle aflägsnas den, som yrkar berörde sats, den väl Bore visst icke gillar, men ändock icke finner straffvärd?
Vi ha således redan hunnit ett godt stycke väg; men det lärer icke stadna dervid.
Efter fem eller tio år torde den nya upplysningens organer hafva banat sig väg till de svenska bondstugorna, till torparkojorna och utträngt bibeln och psalmboken.
Kanske skall man då icke mer mötas i kyrkan, för att af presten höra Guds ord förkunnas, utan för att höra Gustaf och Lars Hjertas, Edvard och Franz Sjöbergs, Demokratens och Rätt och Sannings, den röda republikens och socialismens sublima sanningar, och för att gemensamt discutera menniskans oförytterliga rättigheter, insurrectionens heliga rätt, menniskoslägtets förlyckligande, och samhällets omskapande från roten.
Med ett ord: tidningarna hafva blifvit allas andeliga brödföda och vederqvickande manna i denna lifvets Sinai-öcken: – blifvit en förbunds-ark, ett tabernakel, hvars rök och eldflamma man med långt mera tillförsigt och tro än fordom Israels barn följer under den långsamma vandringen till det svårfinnliga Kanaans land, der mjölk och honing sägas flyta, – blifvit en ledande och skyddande Försyn, af hvars mirakler man väntar sin enda frälsning och sin framkomst till det Förlofvade Landet, det nya Jerusalem.
Ja, tidningsskrifvarne ha i våra dagar blifvit nationernas egentliga öfverhet, publicismen en månghöfdad despotism, fastän under de mest lena och folkbehagliga former.
Hvarje despotism har i andligt hänseende det onda med sig, att den qväfver all pröfning, all tankens sjelfständighet, all själens spänstighet, och derföre har vårt tidehvarfs halfbildade allmänhet förlorat allt eget omdöme, all instinktens ledning, blifvit politiska papister, som med den blindaste andakts vidskepelse mechaniskt och tanklöst upprepa sina illa förstådda, af våra nya capucinare, barfota och byxlösa (sansculottiska) munkar inpreglade lexor.
I lekamligt hänseende kan publicismen, liksom all annan despotism, vara god och välgörande, eller alldeles tvertom.
Detta beror på de allenastyrandes charakter; först derpå, om de på allvar vilja folkets sanna väl, dernäst derpå, om de ega insigt nog att befrämja det.
Hvad är i Sverige våra publicisters afsigter och insigter?
Arbeta de för sina egna eller nationens fördelar?
Hvad godt hafva de uträttat?
Eller kan det negativa goda, de verkligen uträttat, i någon mån motsvara det positiva onda de åstadkommit?
Om än, hvilket ej må bestridas, ett och annat misstag eller missbruk, eller ett och annat underslef af de lagliga myndigheterna blifvit uppdagadt, och än flera genom farhågan för pressens Argusögon förekomna, – månne dock denna förtjenst kan ställas i jemnbredd med den genom samma press utbredda massa af villfarelser, som mer eller mindre öppet sätta i fråga all slags lydnad, all undergifvenhet under menskliga och gudomliga lagar, allt erkännande af pligter mot öfverhet och samhälle, af sedelärans bud, af intelligensens öfvervigt?
Äro dessa nya stats- och rättslärare, likt forntidens vise och propheter, stående på tidehvarfvets högsta bildningspunkt, eller ens män med vanlig insigt, vanliga kunskaper?
Eller äro de ej tvertom, hvad flertalet beträffar, råa och okunniga i en grad, som väcker förvåning?
Och, å charakterens vägnar, månne de och deras ansvaringar, d. v. s. deras representanter inför lagen, äro rättskaffens och hederligt folk, eller sådant slödder och utsökt afskum, som ej tåles i bättre sällskaper, vid hvilkas sida man ej gerna kan gå på gatan – eller ock, om än af bättre stånd och gry, ekonomiskt skeppsbrutne, som ha ingenting att förlora, men allt att vinna af de oredor och hvälfningar de söka åstadkomma?
Dessa frågor behöfva ej besvaras, ty de äro det redan.
Allmänheten börjar nu inse, hvilket falskt spel dessa taskspelare med henne i åratal drifvit.
Hon börjar förmärka i hvilken afgrund af förnedring och moraliskt förderf den svenska tidningspressen sjunkit, hvilket slags folk de menniskor äro, som påstå sig föra folkets talan, och till hvilken förvildning i de allmänna tänkesätten allt detta ledt.
Yrket har blifvit så vanfrejdadt, att det fordras det största mod och den varmaste patriotism (eftersom tidningsskrifningen numera beklagligen är den enda utvägen att verka på den större allmänheten) för att ingå deruti eller fortsätta det.
Sedan de falske spelarne en lång tid bedragit allmänheten, rymmer en del bort, efter uppdagade skurkstreck, med en del af cassan; de andra åter, som sitta qvar, råka i gräl, kasta korten i synen på hvarandra, börja offentligen förebrå hvarandra ömsesidigt sina maskopier och streck, och draga den ena den andra inför domstol.
På denna punkt står för närvarande den svenska publicismen.
Klart är att ju större förtroende en publicist åtnjuter, ju större hans allmänhet är och sålunda hans förmåga att verka för det goda eller onda, ju större måste hans ansvar vara.
Hvad det lagliga ansvaret beträffar, har det hittills i det närmaste lyckats tidningsredacteurerne att per fas et nefas undandraga sig detsamma – genom ombytta titlar, genom ansvaringar, som mot en usel lega få plikta för deras synder, i fall lagen någon gång skulle uttala ordet skyldig, genom hotelser och förföljelser mot jurymän och domare i vissa högmål, genom rentvättning af den skyldiga och opinionens missledning.
Ända tills förleden vår, var det mellan alla radicalismens organer en öfverenskommen sak, att Tryckfrihets-Ordningen innehöll endast rättigheter, inga skyldigheter, och att straffbestämmelserna skulle blifva en död bokstaf: sålunda var det en gemensam princip, att ingen i tryck framkastad anklagelse, ingen smädelse mot religion, öfverhet eller enskild man kunde vara nog grof, orättvis eller förvillande, som ej af tidningsskrifvarne enhälligt skulle försvaras.
Sålunda försvarade A.B. Franz Sjöberg, som ännu ej förgripit sig mot dess Utgifv., emot Hr Philipson, äfvensom blasphemierna i Reform, och som Bore nu beskyddat den himmelsförnekande porträttmålaren i Demokraten.
Var scandalen alltför grof, tillmålets orimlighet alltför påtaglig, så hette det: hvad skadar det?
Blasphemien är för enfaldig för att kunna förorsaka förvillelse.
Smädelsen mot öfverheten är något öfverdrifven eller något för plump, men den är välment, och innehåller i alla fall en viss portion sanning.
Angreppet mot den enskilde ser något tvetydig ut; men är han oskyldig, så har han derigenom fått det bästa tillfälle att ådagalägga sin oskuld: – likväl vägrade man vanligtvis att införa försvarsskriften.
Man upprepade det utnötta, men falska axiomet, att tryckfriheten sjelf rättar sina missbruk.
Sedan man sålunda eluderat lagarna, bevekte man regeringen att afsäga sig den godtyckliga indragningsmakten – hvilket var rättvist – men utan förbehåll af andra garantier12, hvilket hade till följd, att pressens sjelfsvåld med brådstörtad fart steg till en oerhörd grad af tygellöshet och scandal, hvilken slutligen hos alla sansade och rättsinniga framkallade den nuvarande reactionen i tänkesätten.
Men dessa jemförelsevis fåtaliges omdömen bekymrade icke alls scandalpressens höfdingar, så länge de trodde sig vara fria från lagens näpst och visste sig kunna quand même påräkna Aftonbladets mäktiga beskydd, och så länge notvarpen efter prenumeration lyckades – och detta lyckades ju mer den ena öfverböd den andra i glupskhet och oförsynthet.
Sålunda hade den publicistiska makten, ehuru den mäktigaste i staten, förmått undandraga sig all uppsigt, allt ansvar, all fruktan för åtal, medan den med stegrad stränghet och vrånghet rigtade sina oftast diktade beskyllningar emot de andra svagare statsmakterna, emot regering, tjenstemän och all slags myndighet.
Pressens makt var alltså ställd öfver all lag, öfver all controll, öfver allt klander, vid äfventyr för den rebellerande att behandlas som obscurant, jesuit, absolutist och folkfiende.
Slutligen utbröt anarchien och söndringen emellan småtyrannerna sjelfva.
Hittills hade det icke bekymrat
Aftonbladets utgifvare det ringaste, att man förkättrade samhällets högste och ädlaste män, att man förvillade begreppen om rätt och orätt, att radicalismen och socialismen rigtade sina vapen mot Christendomen, staten, familjen och slutligen egendomen: – allt detta, sade vi, bekymrade A.B:s utgifvare ej det ringaste: han hjelpte sjelf till, han advocerade för kamraterna när de stodo inför rätta, han beprisade deras nit, med kanske ett tillägg af en eller annan faderlig varning emot allt för stor öfverdrift i ton och språk; han aftryckte deras kärnartiklar – till och med icke försmående Rätt och Sanning, den skändligaste af alla tidningar Sverige hittills skådat, – emellanåt med en eller annan reservation, endast protesterande mot den nya theorien om egendomen, men slutande med att erkänna att socialismen, rätt förstådd, dock vore en sanning.
Allt stod således på den förträffligaste fot, så länge den mest riksvigtiga, den mest oantastbara person var skottfri för friskare-kamraternas pilar.
Men annat blef det, då en viss fosterson, likt en Aspis, måttade sina hugg åt den barm, som värmt honom, stack den hand, som smekt och matat honom, om just ej med mjölk och honing, dock med tryckpapper, kanske med bankotior – „hvad veta vi?„
Hr Franz Sjöberg beredde nu Hr Hjerta samma ovärderliga tillfälle, som den sednare förut beredt otaliga andra, det att i anledning af glupska anfall få lägga i dagen sin renhet och oskuld: – och denna förmån har sedan ett par månaders tid af den store publicisten nästan dagligen blifvit begagnad, lycklig att ega en allmänt läst tidning till sitt förfogande.
Enligt nyssnämnde grundsats står, så vidt vi kunna se, Hr Hj. derigenom i den största tacksamhetsskuld hos sin bakdantare; enligt vanliga föreställningar kan det visserligen synas liksom litet gement af den sednare att angripa en vän och välgörare, men kanske har det skett i den goda afsigten, att för honom öppna ett slikt, af honom dittills så högt värderadt tillfälle.
Står den satsen fast, att försvaret alltid utplånar anklagelsen, så är det obegripligt, att Hr Hj. gjort sig den onödiga mödan att ställa mannen inför rätta och låta fälla honom till plikt.
Vi finna att Hr S. skryter öfver, att böterna blifvit fullt ersatta genom en ökad afsättning på de scandalösa bladen, – och detta borde väl Hr Hj. hafva förutsett, ty han har troligen sjelf mången gång gjort samma erfarenhet.
Dock torde vi misstaga oss härutinnan: vi veta väl att A.B. under Hartmansdorffs tyranniska hofcancellariat en och annan gång blef indraget, men måhända aldrig sakfäldt.
Autoriteterna hafva knappast haft mod att åtala landets största tidning, och hade sådant skett, hvar skulle den tiden en Jury funnits, som dristat uttala ordet: skyldig?
Genom dess bedrifvande förblef den öfriga svenska pressen i det närmaste oantastbar.
Men, – o fasa! – nu blef Protectorn sjelf angripen – och afritad i hvarjehanda, föga smickrande träsnitts-symboler.
Det förändrade saken helt och hållet.
Nu sitter
Hr Hjerta och uttrycker sin fägnad offentligen att Hr Sjöberg, den ledingen, sju resor blifvit pliktfäld – och det ett par gånger genom honom sjelf.
Nu kan man se, huru åsigterna hos en äkta frihetsvän kasta om, då man är angripare och då man sjelf är angripen.
Likväl lärer detta böra så förstås, att smädare nu som hittills skola vara fredlyste, såvida de ej förgripa sig mot A.B:s-Utgifvarens heliga person; sålunda bör Franz Sjöberg straffas, som drifvit gäck med Hr Hjerta, men icke „artisten„
Petterson, som i Demokraten drifvit gäck med Christus och fånigt men ilskt förlöjligat hans Himmelsfärd (se A.B:s försvar för „artisten„ i № 151).
– I alla fall har Hr Franz Sjöberg, som han sjelf påstår, ej lidit det ringaste afbräck i financen genom de många plikterna, eller i opinionen hos sin publik genom dessa och andra smädelser; hvad Aftonblads-läsarne tänka om honom sätter han sig väl öfver, liksom A.B:s Utg. sätter sig öfver hvad Tidens läsare tänka om honom.
Man ser, att ingen rörelse, för den som förstår sköta den, torde vara indrägtigare än handeln med annat folks heder.
Man finner huru förträffligt det är stäldt med vår tryckfrihet: – men Hr Hjerta har så velat, och åtnjuter nu belöningen derför.
Denna episod har råkat blifva för lång; men capitlet är ändlöst.
Vi gå nu till vårt egentliga ämne.
Den Almqvistska katastrophen har satt en ful fläck på det svenska tidningsväsendet, och företrädesvis på landets största tidning.
Förmörkelsen på publicismens himmel har varit lika fullständig, som den, som inträffar å en annan himmel den 28 Juli.
Centralsolen i den radicala intelligensens verldsrymd har, här slocknad, förflyttat sig till ett annat planetsystem, der den likväl kanske ånyo torde tända sig, vare sig i Mormonernes stat eller i Soulouque’s kejsardöme: visserligen hafva vi ännu qvar en hop andra kroppar af diverse egenskaper, månar, drabanter, fix- och irrstjernor, kometer med och utan svansar, men de emottogo i första eller andra handen alla sitt ljus af „de fria Fantasiernas„ ljusbloss.
Diktaren var den allmänna läromästaren i den nya theologien, i samhälls- och sedeläran.
Han var Mästaren i det radicala Frimureriet: de öfrige voro endast handtlangare, som stodo djupt i graderna under honom, endast lydande hans ordres att gå på och rifva ner, men få anade hans mening med verket.
Nu sucka de af anföraren öfvergifne: „hvem skall nu föra våra runor med den äran?„ – som det heter i folkvisan.
Platsen i A.B. är ledig och troligen oersättlig, ty genierna i det lägret äro ganska tunnsådda.