Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utslag den 25 April 1853 af innehåll, att emedan upplyst vore, att ifrågavarande hemman JVs 1 i Hvattjom, som vid ofvanberörda den 2 Juli 1849 förrättade utmätning till gäldande af en domfäst fordran hos både Olof Olofsson och Olof Heljesson, i mät togs, blifvit redan den 16 nästförutgångne April af Olof Heljesson försåldt till Olof Olofsson, hvilken derå jemväl erhållit uppbud, samt hvarken af den omständighet, att, på sätt instrumentet öfver nämnda utmätning upplyste, Olof Olofsson vid samma tillfälle, dervid Olof Heljesson icke ens när varit, erbjudit sig, att till denne återställa hemmanet, eiler i öfrigt hade blifvit ådagalagdt, att äganderätten till hemmanet på Olof Heljesson återgått, men,sådant oaktadt, och fastän utmätningsinstrumentet icke heller utmärkte, att hemmanet blifvit från Olof Heljesson i mät taget, utan i stället innehölle, att förrättningsmännen, utan att kunna upphäfva den hemmanshandel, som emellan Olof Heljesson och Olof Olofsson blifvit ingången, funnit skäligt att, enär Olof Olofsson häftade såsom borgesman för den skuld, hvarföre utmätning vore i fråga, omförmälte hemman i mät taga, hemmanet likväl blifvit icke allenast i Konungens Befallningshafvandes den 27 Juli 1849 utfärdade auktionskungörelse utbjudet såsom Olof Heljessons tillhörighet, utan ock vid auktionen den 2 påföljande Oktober i sådan egenskap försåldt; thy och som köpeskillingen dervid uppgått till allenast 1,707 R:dr, hvaremot 94 Olof Heljesson skulle vid försäljningen till Olof Olofsson af denne hafva betingat sig, utom andra förmåner, en köpesumma af 2,133 R:dr 16 sk. allt Banko, som, enligt hvad handlingarna föranledde, vid utmätningsförrättningen ännu icke varit af Olof Olofsson gulden; vid hvilket förhållande Olof Heljessons rätt kunde vara beroende deraf, huruvida auktionen komme att äga bestånd eller upphäfvas; alltså och då följaktligen, i anledning af Olof Heljessons öfver densamma hos Konungens Befallningshafvande förda klagan, Konungens Befallningshafvande, på grund af den väsendtliga felaktighet, som vid hemmanets ifrågakomna försäljning å auktionen ägt rum, bort, på sätt som skett, ogilla nyssnämnda auktion tillika med den i följd deraf för Olof Heljessons räkning uppgjorda köpeskillingsliqvid samt för beredande af forlgång åt den laga kraft vunna utmätningen af Olof Olofssons ifrågavarande hemman, förordna, att samma hemman, derest liqvid ej mellankomme, skulle ånyo i laga ordning å auktion utbjudas och försäljas;
funne Kongl.
Hofrätten skäligt den emot Konungens Befallningshafvande i målet förda talan ogilla, vid hvilket slut Herr Landshöfdingen och Landssekreteraren jemväl befriades från skyldigheten att utgifva den af Jon Nilsson fordrade kostnadsersättning.
Vid underdånig klagan öfver detta Kongl.
Hofrättens
Utslag anmältes först den i 1853 års Berättelse upptagna jäfsfrågan, hvars utgång derefter blifvit uti 1856 års Berättelse redovisad.
I hufvudsaken innehöllo emellertid de underdåniga besvären följande anmärkningar: att om ock Olof Heljessons klagan kunnat upptagas, det dock icke varit möjligt att derpå fästa afseende, då hans rätt ej kunde vara förnärmad derigenom, att ett hemman, som icke honom utan hans löftesman tillhörde, blifvit för hans och löftesmannens gemensamma gäld i mät taget; hvaremot han, i följd af försuten talan icke kunde betraktas annorlunda, än såsom hade han vid sjelfva utmätningen samtyckt till hvad der föregått; men att orri han ock vid förrättningen vägrat sitt bifall, deraf dock endast följt, att Olof Olofssons på eget bevåg gifna tillåtelse till hemmanets användande i betalning för skulden, såsom till Olof Heljesson återstäldt, blifvit utan all verkan på dennes rätt mot Olof Olofsson i och för den dem emellan slutna handel om hemmanet (och af utmätningens laga kraft kunde ej heller någonting annat följa, då Olof Olofssons dervid gifna bifall var ovilkorligt och icke hvilade på aftal med Olof Heljesson); att om Olof Heljesson redan erhållit full betalning för hemmanet, det då var klart, att ingen ändring i denna köpeskillingsliqvid kunde uppkomma genom Olof Olofssons ensidiga åtgärd, eller utan Olof Heljessons bestämda samtycke; men att förhållandet icke blef annorlunda derigenom att tilläfventyrs köpeskillingen var obetaldt, utan borde Oiof Heljesson njuta tillgodo det pris, han af sin köpare sig betingat, utan allt hinder af den åtgärd, som köparen utan hans medverkan med hemmanet vidtog; samt att om ock fråga kunnat blifva, huruvida genom denna åtgärd någon minskning i Olof Heljessons rätt kunde hafva utan hans begifvande tillkommit, det 95 då icke var hos Konungens Befallningshafvande, som denna fråga horde slitas samt att således, då uti samma fråga, såsom tvistig, parterna icke kunde förmenas att anlita domaren, Konungens Befallningshafvande icke bort dermed taga befattning; att möjligtvis Olof Heljesson befarat, att med det återställande af hemmanet till honom, hvilket Olof Olofsson erbjöd, åsyftades återgång af sjelfva köpet, hvarigenom denne blifvit ägare och att han skulle kunna förklara sin mening hafva varit att icke under annat vilkor, än denna återgång, tillåta hemmanets utmätande, i hvilket fall våda för beståndet af Olof Heljessons köpevilkor kunde förmenas vara å bane; men att en sådan förklaring af Olof Olofsson,
hvilken ingenting verkade emot utmätningens bestånd, sedan denna vunnit laga kraft, lika litet kunnat hafva någon för Olof Heljesson menlig verkan, då hvarken köp eller köpevilkor kunnat utan hans begifvande förändras, och han något sådant icke lemnat; att den försäljning, som på denna utmätning försiggick, ej begripligen skulle mer än sjelfva utmätningen kunnat förnärma Olof Heljessons rätt, (och likväl var det på hans klagan, som auktionen hade blifvit ogillad); ty ehuru man räsonerat om en verkan deraf, att vederbörande Kronofogde hos Konungens Befallningshafvande anmält, det Olof Heljessons hemman vore i mät taget och att Konungens Befallningshafvande genom sin kungörelse utsatt exekutif auktion derå under enahanda benämning af Olof Heljessons hemman, så hade dock, ifall någon kunnat genom denna oriktighet i kungörelsen förnärmas, detta varit antingen hemmanets rätta ägare, Olof Olofsson eller ock inroparen Jon Nilsson, så framt han befarade att icke erhålla fullständig åtkomst till hemmanet; men att det likväl var ingendera af dessa, som klagade, utan då de hos Konungens Befallningshafvande hördes öfver Olof Heljessons besvär, fortsatte Olof Olofsson sitt medgifvande till hemmanets försäljning och Jon Nilsson påyrkade beståndet af det genom hans inrop slutade köp; hvaraf följde, att desse icke kunde tvingas att detta köp frångå eller hindras att låta detsamma på deras äfventyr bestå; att det i följd af deras gemensamma önskan fastheldre ofelbart ålegat Konungens Befallningshafvande att på grund af auktionen låta utfärda salubref. deri förloppet vid utmätningen och förhållandet med fångesmannens åtkomst kunnat omförmä las; men att, om ock betänklighet härvid skolat hämtas från Olof Heljessons eller hans förmyndares klander, denna betänklighet dock för ingen del kunnat berättiga Konungens Befallningshafvande att ogilla auktionsförrättningen och dermed upphäfva köpet, utan hade då klandret bort till laga domstol förvisas och salubrefvets utfärdande anstå, till dess i saken varit dömdt; att vid afgörandet af en sådan tvist felet i auktionskungörelsen väl icke möjligtvis kunnat blifva af menlig verkan på Olof Heljessons rätt eller medfört förpligtelse för honom att mot sin vilja anses för inroparens fångesman, utan hade den lagliga följden af Olof Olofssons begifvande vid utmätningen kommit att pröfvas efter verkliga förhållandet, och att då hvarken Olof Olofsson eller inroparen, hvilka låtit auktionen vinna laga kraft, ägt att yrka ändring 96 i det dervid slutna köpet,
det ej heller kunnat häfvas, hvaraf följde, att det anspråk Olof Heljesson möjligen befunnits aga, kommit att inskränka sig till befrielse från all för honom menlig verkan af Olof Olofssons omtvistade förklaring om hemmanets återställande, en verkan, som i händelse den ej redan fanns, visserligen icke skulle kunnat uppkomma derigenom att Konungens Befallningshafvande låtit i auktionskungörelsen hemmanet benämnas såsom Olof Heljesson tillhörigt; att fastän utmätningen nu icke kunde ändras eller annan ändring i någon del af förhållandet tillvägabringas, än en ny auktionskungörelse, hvari förmodligen Olof Olofsson upptogs såsom hemmanets ägare — således tvisten om återställandets verkan, i fall den var någon, tvärt afskars — en ny utmätningsauktion likväl skulle företagas och hade, enligt Konungens Befallmngshafvandes i förklaringen lenmade uppgift försiggått; genom hvilken auktion, anställd på Olof Heljessons klagan och till skyddande af hans rätt, hemmanet blifvit såldt; förmodligen icke mera såsom från honom i mät taget, utan såsom Olof Olofsson afhändt. på grund af dennes erbjudande att återställa det till Olof Heljesson; men att genom auktionskungörelsen ingen afhändelse kunnat tillkomma utan det varit i Olof Olofssons erbjudande som den skolat ligga, och detta erbjudande fanns redan hvarken mer eller mindre kraftigt i utmätmngsinstrumentet antecknadt, än det genom kungörelsen kunde blifva, samt att således den nya auktionen hvilade på ingen annan grund än Olof Olofssons begifvande till hemmanets försäljning, alldeles sådant detta begifvande var vid utmätningen lemnadt, d. v. s. på ingen annan grund, än hvarpå den förra utmätningsauktionen hvilat, hvilken till sin kraft och verkan blifvit af Konungens Befallningshafvande och Kongl.
Hofrätten undanröjd; men att häraf följde, att om den nya auktionen kunde äga bestånd, änskönt den blefve af Olof Heljesson öfverklagad, den förra auktionen icke mindre bort, emot samme Olof Heljessons klagan äga bestånd.
Uti Kongl. Maj:ts häröfver den 3 December 1855 gifna nådiga Utslag, hvars innehåll upptages i 1856 års Berättelse, gillades jäfsanmärkningen och saken återförvisades till Kongl. Hofrätten för ny lagenlig behandling.
I följd häraf meddelades Kongl. Hofrättens
Utslag den 27 November 1856. innehållande, att emedan Konungens Befallmngshafvandes nu åtalade
Beslut redan blifvit på enskild parts klagan uti ifrågavarande hänseende af Kongl. Hofrätten genom Utslag den 27 Augusti 1850 pröfvadt, dervid Kongl. Hofrätten ej funnit skäl att i Beslutet göra ändring samt de skäl, på hvilka Justitie-Ombudsmannen påstått att nämnda Beslut skulle vara oriktigt, ej vore andra, än de som redan vid förstnämnda klagan hos Kongl. Hofrätten uppgifvits eller funnos i de dervid Kongl.
Hofrätten tillhandakomna handlingar förvarade, ty och som på grund häraf den pröfning af Beslutets laglighet, som af Justitie-Ombudsmannen uti ifrågavarande mål blifvit påkallad, skulle innefatta pröfning af samma förhållande, som redan utgjort föremål för bedömande hos Kongl. Hofrätten; alltså funne Kongl. Hofrätten det meranämnde af Justitie-Ombudsmannen mot Konungens Befallningshafvande anställda åtal ej kunna till något vidare Kongl.
Hofrättens yttrande föranleda.
Öfver 97 Öfver detta Beslut hafva blifvit anförda underdåniga Besvär, deruti Justitie-Ombudsmannen anmärkt, att i uppställningen af Kongl Hofrättens Utslag funnits endast ett eget sätt att afgöra den af Kongl. Majit redan vidrörda frågan om Kongl. Hofrättens behörighet att i ämnet döma.
Grundlösheten af en sådan formlära förmodades redan vara ådagalagd uti den skrift, hvarmed öfverlernnandet af Kongl.
Majits nådiga Utslag blifvit till Kongl.
Hofrätten beledsagadt (och hvilken skrifts innehåll är upptaget i 1856 års Berättelse).
Under förutsättning af det möjliga inkast, att Kongl. Hofrättens
Utslag icke rätteligen vore så att förstå, att ett hufvudsakligt afgörande deruti innefattades, kunde derpå svaras, att frågan, som utgör åtalets föremål, nemligen om felaktigheten eller riktigheten af Konungens Befallningshafvandes åtalade åtgärd i allt fall vore oafgjord, enär genom Kongl Hofrättens Utslag de tilltalade hvarken blifvit friade eller fällde.
Huru vid detta förhållande Kongl. Hofrättens
Beslut sku le kunna anses för annat än ett undandragande från ärendets hufvudsakliga pröfning och huru sådant kunnat annorlunda äga rum, än att deruti måste ligga förutsättningen af Kongl. Hofrättens obehörighet, kunde desto mindre utrönas, som något hufvudsakligt skäl för de tilltalades frikännande säkerligen icke stöde att finna uti Kongl.
Hofrättens föregifvande om sjelfva ämnets identitet med det som förut varit af Kongl.
Hofrätten afgjordt; ty af denna identitet uppkomme dock aldrig annan följd, än att åtalet måste för alltid blifva oafgjordt derföre, att den enskilda besvärsfrågan vöre afgjord; och huru denna sats skulle kunna försvaras, sedan föreställningen om den dertill nödiga domstols obrukbarhet blifvit undanröjd, det syntes icke vilja blifva begripligt.
De underdåniga besvären slutades med den underdåniga anhållan, att den rättelse i Kongl. Hofrättens
Utslag måtte i nåder meddelas, som Kongl. Majit utan tvifvel funne nödvändig till vinnande af rättvist afseende åt de af Justitie-Ombudsmannen i saken framställda ansvarspåståenden, och sålunda till förebyggande af det med rättstillståndet oförenliga förhållande, att ansvarsfrihet för en embetsåtgärd, som lagligen vore ansvar underkastad, skulle uppkomma derigenom, att den domstol ej kunde anlitas, hvilken lagen anvisat såsom behörig, och som icke lagligen kunde upphöra att vara det derföre, att samma domstol varit den rätta att pröfva den åtalade åtgärden.
Det af Kongl. Majit häröfver den 23 Februari 1858 gifna nådiga Utslag är af sådan lydelse: att emedan vid den till verkställighet af Konungens Befallningshafvandes Utslag, angående Olof Heljesson och Olof Olofsson ålagd betalningsskyldighet for den förres emot Olof Olofssons borgen i Bankodiskontverket erhållna lån den 2 Juli 1849 förrättade utmätning blifvit i mät taget, utom Olof Heljessons lösegendom och fordringar, jemväl det af honom den 16 förutgångna April till Olof Olofsson försålda och för denne vid Häradsrätten redan uppbudna hemman i Hvattjom, jemte Olof Heljessons deri intecknade födoråd med af utmätningsmannen, i anledning af Olof Olofssons erbjudande, att till Olof Heljesson återställa samma hemman, meddeladt Ii.
St. Justitie-Ombadsmans Embets-Berättelse till 1859 års Riksdag.
13 98 förklarande, att de, utan att kunna upphäfva berörda hemmanshandel, utmätte hemmanet på grund af Olof Olofssons borgensansvarighet; men i strid med hvad vid den icke öfverklagade utmätningen sålunda blifvit tillgjordt, sagda hemman, sedan detsamma uti Konungens Belallningshafvandes kungörelse om derå utsatt auktion vant, i följd af Kronofogdens oriktiga uppgift, upptaget såsom Oiof Heljesson tillhörigt, blifvit vid auktionen, under enahanda uppgift och utan iakttagande af ofvannämnda födoråd, utbjudet och till Jon Nilsson försåldt för 1,707 R:dr Banko, hvarefter liqviden om köpeskillingen skett för Olof Heljessons räkning; samt vid detta förhållande och då auktionen, på sådant sätt verkställd, kunnat, med afseende derå, att om förmälda belopp understigit Olof Olofssons förut utfästa köpeskilling, hafva inflytande på Olof Heljessons rätt, öfver hvilken af tvistig beskaffenhet varande fråga Konungens Befallningshafvande icke tillkom att ingå i vidare bedömande, det icke finge Konungens Befallningshafvande till last föras, såsom fel i embetets utöfning, att genom dess klandrade Beslut auktionen och köpeskillings-liqviden blifvit, på Olof Heljessons klagan, upphäfda; ty borde Justitie-Ombudsmannens i detta mål anställda åtal icke för Konungens Befallningshafvande föranleda till ansvars påföljd, och funne Kongl. Majit alltså icke skäl att i Kongl. Hofrättens
Utslag, hvarigenom bifall till samma åtal ej blifvit leinnadt, göra ändring.
Efter hvad redan är anmärkt, har genom detta Nådiga Utslag behörighetsfrågan alldeles förfallit genom den hos Kongl. Majit försiggångna hufvudsakiiga pröfning, så att numera intet tvifvel synes återstå, att ju en embetsåtgärd, fastställd af högre myndighet, kan åtalas äfven inför den sednare sjelf, när denna är till åtalets upptagande behörig, och att den underordnade myndigheten ej är från ansvar skyddad derigenom, att dess åtgärd vunnit högre myndighets fastställelse.
Och tillika torde böra märkas, att Konungens Befallningshafvandes åtalade åtgärd icke är gillad eller förklarad oklanderlig, utan endast betraktad såsom icke föranledande till ansvarspåföljd.
Lysings Häradsrätt hade, såsom vid granskning af fånghstorna anmärktes, genom Utslag den 23 December 1851, under åberopande af 5:te Kap. iide § Straffbalken och Kongl. Förordningen den '19 Augusti 1845, stadgat, att drängen Isak Andersson från Bankaby, i händelse han saknade tillgång till de böter dels Två Ridr 32 sk. för fyra mindre sår och dels tjugufem
Ridr för begagnande af lilsfarligt vapen, hvartill han genom Häradsrättens Utslag den 14 Maj samma år blifvit dömd, skulle undergå fyra dagars fängelse vid vatten och bröd, samt arbete å fästning eller korrektionsinrättning i tre månader.
I anledning af denna bötesförvandling infordrade Justilie-Ombudsmannen förklaring utaf den t. f. Domhafvande, sorn nyssnämnda dag i Häradsrätten fört ordet; och anförde bemälde
Domhafvande, att han visserligen trott 99 det vara med lagstiftarens mening öfverensstämmande, att böterna för bruk af lifsfarligt vapen, lika med dem för såramål, förvandlades efter de i allmänhet rörande förvandling stadgade grunder, men att han till följd af ordalagen i ofvananmärkta Kongl. Förordning, att den, som missbrukade dylikt vapen, skulle straffas antingen med böter eller med arbete å fästning eller korrektionsinrättning, ansett sig icke berättigad att vid ifrågavarande förvandling besluta om annat straff, än det i lagens bokstaf bestämda, nemligen arbete å fästning eller korrektionsinrättning.
Då likväl icke utan nog uppenbar förtydning af nyssnämnda lagstadgandes både bokstaf och anda kunde åstadkommas en slutsats, sådan som den, hvilken legat till grund för ifrågavarande förvandlingsbeslut, och icke någon anledning förefunnes dertill, att förvandlingen af böter för begagnande af lifsfarhgt vapen borde afvika från vanliga reglor, anmodades Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt, att emot ofvanbemälde t. f. Domhafvande anställa åtal; och — sedan dels Isak Anders Pettersson, hvilken undergått de genom förvandlingsbeslutet stadgade bestraffningar, uti affordradt skriftligt yttrande förklarat, att han afstode från anspråk på ersättning för det lidande, honom tillskyndats derigenom att han fått utstå svårare straff än vederbort, dels ock Konungens Befallningshafvande i Östergöthlands län och Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Maj:ts och Rikets Kammarrätt insändt åtskilliga handlingar till utredande af Kongl. Maj:ts och Kronans kostnader för Petterssons forslande från Linköping till Malmö fästning och underhåll derstädes i tre månader, jemte uppgift å kostnaden för en vatten- och brödportion vid Linköpings länsfängele under första qvartalet af år 1852, — har Advokat-Fiskals-embetet, under yrkande om t. f. Domhafvandens fällande till böter för det fel, han vid
Domare-embetets utöfning låtit i ofvanberörda måtto komma sig till last, tillika påstått, att Dombafvanden måtte förpligtas godtgöra Kongl. Majit och Kronan dess ofvanomförmälda kostnader, hvilka Advokat-Fiskals-embetet, med ledning af de derom från vederbörande inkomna handlingar, antagit utgöra för Petterssons forslande från Linköping till Malmö sjutton R:dr 44 skillingar 7f rst. och för hans underhåll å sistnämnda ställe i tre månader, efter afdrag af kostnaden för tjuguen dagars bespisning med vatten och bröd, tjugusex R:dr sju skilling nio rst. allt Banko; i anledning hvaraf meranämnde t. f.
Domhafvande, såsom slutlig förklaring, endast åberopat hvad han förut anfört och öfverlemnat målet tili Hofrättens pröfning.
Hofrätten har i Utslag, den 16 Mars 1858, sig utlåtit: att emedan ofvanomförmälda Kongl. Förordning stadgade, att den, som oträngd brukade lifsfarligt vapen och gjorde annan dermed skada, borde straffas för bruk af lifsfarligt vapen antingen med böter från och med 16
R:dr 32 sk. till och med 33 R:dr 16 sk.
Banko till treskiftes, eller med arbete å fästning eller korrektionsinrättning från tre till och med sex månader, efter sorn gerningen varit till, samt häraf uppenbart syntes, att de olika straffbestämmelserna af böter och arbete å fästning eller korrektionsinrättning voro afsedda att tillämpas i mån af gerningens lindrigare eller svårare beskaffenhet, hvar - '100 emot ordalagen i nämnda stadgande icke gåfve stöd åt den tydning t. f.
Domhafvan den deråt gifvit, eller att böter, som i sådant afseende blifvit ådömda, skulle, derest de icke kunde utgå, aftjenas med arbete å korrektionsinrättning och.således förvandlas efter annan grund, än som i allmänhet blifvit i lag bestämd för förvandling af tre skiftesböter; ty och som ifrågavarande Anders Isak Pettersson för såramål och be gagnande af hfsfarligt vapen ådömda böter, tillhopa Tjugusju R:dr 32 sk.
Banko, enligt åberopade lagrum och Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, rätteligen bort förvandlas till tjugoen dagars fängelse vid vatten och bröd; men Häradsrätten genom sitt Beslut, i strid mot hvad lag sålunda tydligen stadgade, förordnat, att Änders Isak Pettersson, i saknad af tillgång till nämnda böter, skulle, såsom ofvan är nämndt, O O 1 i stället undergå fyra dagars fängelse vid vatten och bröd, och tre månaders arbete å fästning eller korrektionsinrättning, hvilka bestraffningar han jemväl undergått och hvarigenom Kongl. Maj:t och Kronan fått vidkännas kostnaden för Petterssons underhåll tre månader i stället för hans bespisande med vatten och bröd i sjutton dagar, samt t. f.
Domhafvanden borde för det olagliga Beslutet ansvara, dömdes han, att jemlikt 1:sta Kap. 12:te § Rättegångsbalken härför böta 25 R:dr till treskiftes emellan Kronan, Lysings härad och Ädvokat-Fiskalen, samt att ersätta Kongl. Majit och Kronan för Petterssons underhåll i tre månader, efter afdrag af kostnaden för sjutton dagars bespisning med vatten och bröd, med tjugusex R:dr 15 sk. 9 rst. allt Banko; men som Pettersson afstått från anspråk på ersättning, samt af de till Kongl Hofrätten inkomna handlingar, angående kostnaderna för Petterssons och åtskilliga andra fångars gemensamma forslande från Linköping till Malmö, det icke kunnat tillförlitligen utredas. huru mycket af samma kostnader utgifvits endast för Petterssons räkning, funne Kongl Hofrätten någon ersättningsskyldighet i dessa hänseenden icke kunna t. f.
Domhafvanden ådömas.
Vid detta Beslut har Justitie-Ombudsmans-embetet låtit bero, och den sakfällde har ej heller deröfver anfört underdånig klagan.
För dröjsmål med rältegångsärendens behandling har åtal varit anstäldt emot Rådstufvurätten i Söderköping.
Uti detta mål upplystes, att vid nämnda Rätt alltid varit brukligt, det Ordföranden föredragit konkurs-, boskillnads- och urarfva-mål. samt deri författat domar, hvarföre ock de tjenstemän, som under den tid åtalet afsett, innehaft nämnda befattning, vidgått att det ansvar, som för anmärkt försumlighet möjligen kunde ifrågakomma, borde endast drabba dem, i följd hvaraf Advokat Fiskals-embetet förklarat sig sakna laglig anledning att framställa ansvarstalan emot tre ledamöter, hvilka ansetts icke hafva vidare deltagit i de ifrågakomna målens handläggning, än att de öfvervarit målens afgörande; — Kongl.
Götha Hofrätt, som meddelade Utslag den 17 Mars 1858, lät bero vid Advokat-Fiskals-embetets nyssnämnda 101 frånträdande af ansvarstalan emot Rådstufvurättens ledamöter; men emedan utaf de anmärkta målen tre hvilat oafgjorda längre tid än två år, ett nära Iva år, ett mera än ett och ett halft, ett annat mera än ett och ett tredjedels, samt två under mera än ett år, efter det de blifvit tili pröfning öfverlemnade, och dessutom en konkurs, sedan Borgmästaren i Februari eller Mars månad 1855 erhållit dithörande protokoll och handlingar, icke blifvit afdömd förr än den 29 Oktober samma år, oaktadt inställelsedagen varit redan den 19 Juli 1847, samt då de af ordinarie Borgmästaren och en under viss tid förordnad