Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
385 bibehållande af en dess dyrbaraste egendom, kreaturen, ega tillgång til! person, som vid allmänt läroverk inhemta! erforderliga kunskaper för att al hjelpa det onda dem kan åkomma.
Detta behof gör sig gällande öfverallt och ej minst i de provinser, der boskapsskötsel är lmfvudnäring.
Då kreaturssjukdom uppstår, anlitas af hvar och en Yeteriuärläkaren och den rike såväl som den fattige väntar med längtan hans ankomst.
Denna väntan blir dock ofta fåfäng, synnerligen i en provins, som, särdeles vidsträckt, likväl icke, i anseende till en gles befolkning, ansetts behöfva åtnjuta fördelen af liera Veterinärläkare.
Inom Westerbottens län finnes allenast en Veterinärläkare och denne är boende i Umeå.
Då den ort jag representerar är härifrån aflägsen minst 7 mil och Veterinärläkaren ibland, då han af personer från min hembygd sökes, rest åt motsatt håll uppåt fjell by gden, 15 å 20 mil från Umeå, händer ofta att hans biträde, ehuru behöfligt genast, ej förr än efter veckors förlopp kan lemnäs; och stundom tili och med har kreaturet, som skulle botas, redan dött, då Veterinärläkaren hinner ankomma.
De förluster för landtmännen, — ofta fattige, för hvilka kreaturet varit snart sagdt deras enda egendom, — som härigenom uppstått, böra med allt skäl behjertas, och det vill synas mig som om det ej skulle vara obilligt begärdt, att åtgärd vidtages till förekommande, så vidt möjligt är, af dylika lörluster, då utväg dertill utan synnerlig lunga för det allmänna kan göras.
Jag föreslår derföre vördsamt: alt, förutom den inom Westerbottens län redan befintlige Veterinärläkare, en ytterligare sådan må med lön å stat anställas lör länet, med station i länets medlersta domsaga inom Nysätra eller Nybyns socknar, der apothek finnes.
Biii. till K.
Prot. 1862 # 1863. 11 Sami. 4 Afd. 49 386 Motioner i Bonde-Ståndet 1863, N:o 358.
Af Olof Lindström från Westerbottens län, om särskild ersättning ät postförare, dd han nödgas afbida postens expedierande.
Bland de bördor af tung beskaffenhet, hvilka hvila å skallejorden, är postföringen onekligen en af de svårare.
En postbonde jagas oupphörligen och har intet val.
Ofta måste han vänta med häst och karl ända till ett halft, ja understundom ett helt dygn på posten; och om det då derjemte inträffar att postkontoret är beläget mellan 2:ne skjutsstationer, mäste han äfven vänta vid kontoret en eller två timmar utan ringaste ersättning.
Mig synes derföre vara skäligt, att postbonde, sorn sålunda nödgas vid hvarje postföring uppehålla sig vid postkontoret längre eller kortare tid under postens expedierande, borde njuta ersättning i vänlningspenningar af postkassan.
Den skjutslega han åtnjuter, om dervid fästes afseende på den noggranna påpasslighet, och den ofta långa väntan lian är underkastad i hvar enda vecka af året, lärer väl med rälta icke kunna anses så öfverdrifvet hög, alt han fördenskull bör kännas skyldig att utan ersättning vänta vid det på hans skjuts— ningsstation belägna postkontoret.
Ersättningslordringen i ty fall är så mycket billigare, som delta väntningsbesvär endast inträffar på de stationer, der postkontor äro belägna.
Postförarne mellan alla andra stationer äro derifrån befriade.
Al sådan anledning linner jag mig befogad nu vördsamt föreslå: att Rikets Ständer ville besluta en ersättning af 50 öre Runt åt postbonde för hvarje gång han nödgas på sin skjutsstation afbida postens expedierande.
Stockholm den 29 November ^802.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 259, 387 N:o 259.
Af Olof Lindström från Westerbottens län, om åtgärders vidtagande för hämmande af tiggeri.
Tillåtelsen att utan pass få begifva sig hvarthän inom Riket man behagar, har möjligen för mången medfört befrielse från obehag och hinder på deras resor, men har ock å andra sidan åstadkommit olägenheter, som till god del motväga för— delarne.
Tiggare och s. k.
Tartarer, förut svåra nog att undslippa, öfversvämma nu alla orter och fara under passfrihetens skydd, samt ofta i stora flockar, land och rike omkring, än under ödmjukt betlande, än under sturska hotelser begärande allmosor, dem man af medlidande eller fruktan för följden af ett afslag sällan vägrar lemna.
Många bland dem äro unga och fullt arbetsföra, men hafva dock under flera års tid fört ett lättjefullt och kringstrykande lefnadssätt samt föregifva, på fråga om orsaken dertill, att de ej kunnat, ehuru träget de ock sökt arbetsförtjenst, sådan erhålla.
Dä de ej äro pligtige uppvisa eller ens medföra pass, har man svårt att veta, hvad slags folk de kunna vara och man är derföre städse i oro för familj och egendom, en oro, sorn mången gång visat sig vara fullt grundad.
Dessa vandringar borde, enligt min tanke, ej få ulan giltiga skäl företagas eller åtminstone endast såframt den vandrande medför tillräckliga medel att, ulan andras anlitande, kunna under vägen uppehålla sig.
Fattigvårds-förordningen den 15 Juli 1855 stadgar väl, att den som med betlande beträdes, må såsom försvarslös behandlas; men detta stadgande, sorn väl kan vara godt och lämpligt för en tätbebvgd ort, der den ena grannen lätt kan få biträde af den andre för tiggarens gripande och forslande till kronobetjent, är deremot i mera glest befolkade provinser, med dess betydliga afstånd åt alla båll, mindre ändamålsenligt.
Der betänker man sig först och länge, innan man fasttager och aftorslar den ensam kommande tiggaren och än mera då dessa anländt flera i sällskap, synnerligen som i sednare fallet ett sådant försök lätt nog skulle kunna vara olycksbringande för den, som vågar detsamma företaga.
En hos vederbörande gjord naken anmälan att personer med betlande beträdts är onyttig, då man dels ej med säkerhet känner namnen på dem som betia, dels ock dessa, om man ock kände dem, kunde, innan åtgärd lill följd af anmälan hunnit vidtagas, lemnat orten och spårlöst försvunnit, för alt möjligen, sedan faran för 388 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 260. dem är öfverstånden, återkomma och utkräfva hämnd på de personer, som djerfts anmäla dem.
Sjelf oförmögen att uppgifva något botemedel för ofoget af tiggeri, framställer jag, i full förtröstan till Rikets Ständers upplysta nit och erfarenhet, härmed vördsam anhållan: att de må för hämmande af berörda ofog vidtaga nödiga åtgärder.
Af Oiof Thorell från Elfsborgs län, om extra provincial-läkarefjenslens i Alingsås uppförande pä ordinarie stat.
I min egenskap af representant för Gäseneds härad i Elfsborgs län, anser jag mig pligtig påkalla Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet å en fråga, som rö rer denna ort, nemligen om den för Gäseneds med flera nedan uppräknade härads distrikt i Alingsås stationerade extra provincial-läkarés uppförande på ordinarie stat; till stöd för hvilken framställning jag vördsamt lär åberopa följande: Genom Kongl. Maj:ts nådiga Bref tili Kongl. Sundhets-kollegium den 25 Juni 1850 inrättades i Alingsås en extra provincial-läkaretjenst. för hvilken läkare, genom Kongl. Brefvet till Sundhets-kollegium den 2 Februari -3 842, bestämdes distrikt, utgörande Ahle, Wätle, Kullings och Gäseneds härader.
Vidare har Kongl. Majit, genom nådigt Bref till Kongl.
Sundhets-kollegium den 25 Maj 1845, angående reglering af provincial-läkarevården i riket, på Kongl.
Sund hets—kollegii derom gjorda underdåniga hemställan^ i nåder förklarat: att de från och med 1828 och 1850 arens riksdag tillkomna extra provincial-läkarebefattningar, hvilka icke af Bataljons-läkare innehafvas, eiler der denna förening af tjenster anses olämplig, skulle på ordinarie stat öfverflyttas och lönerna dervid i allmänhet bestämmas till lika belopp med ordinarie provincial-läkarelöner.
Nu bar extra provincial-läkaretjensten i Alingsås intill sista ledigheten år 186 1 Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:<> 260.
389 varit förenad med en Bataljons—läk äretjenst; men vid sista ledigheten annoncerades de båda tjensterna särskildt lediga och tillsattes med hvar sin läkare, hvilket utvisar att Kongl. Sundhets-kollegiurn ansett föreningen af de båda tjensterna ej längre vara lämplig.
' Denna åsigt är äfven utan allt tvifvel vigtig, enär distriktet, som, enligt 1855 års folkmängds-tabeller, har omkring 46,000 innevånare, äfven till utsträckning och vidd är ett ibland de största i vestra delen af riket.
Tiden är således inne, då extra provineial-läkaren i Alingsås, enligt de bestämmelser Kongl Majit, på sätt ofvan är nämndt, redan lemnat, bör på ordinarie stat uppföras; men, enär sådant icke skett, vågar jag å förhållandet fästa Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet.
Det är nemligen för orten af stor vigt, att provincial-läkaretjensten i det vidsträckta, folkrika distriktet icke förenas med annan läkaretjenst.
Det inträffar nemligen då, att provineial-läkaren bortkallas på möten och andra kommenderingar och distriktet måste dä längre tider sakna läkare.
Å andra sidan är det klart, att provineial-läkaren, om sådan uppfattning ej eger ram, måste anses berättigad att söka dermed förena annan tjenst, enär orten, ehuru folkrik, år fattig och provineial-läkaren ej kan ega sin bergning med en lön af endast 1,000 R:dr Rimt, hvilket ock är desto mera orättvist, som angränsande ordinarie provincial-läkare, med mindre distrikter, hafva högre löner i rikare bygdelag, hvartill kommer, att extra provineial-läkaren saknar den stora fördelen att få inträda i Pensionsinrättningen.
Dessa förhållanden visade äfven alt vid sista ledigheten endast två sökande sig anmälde.
1 ortens sanna intresse får jag således vördsamt anhålla: alt Rikets Ständer behagade hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att extra provincial-läkaretjensten i Alingsås varder uppförd på ordinarie stat.
Stockholm den 29 November 1862. O. Thorell, från Elfsborgs län. 890 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Niis 261 och 262.
N:o 261 En i annat
Ständ väckt och hår den 29 November upptagen motion hlef af motionären härstädes återkallad.
Af Pehr Tjernlund från Westcr-Norrlands län, om tillökning för de fyra nordligaste länen uti det af Kongl. Maj.t nu äskade anslag till anläggande af nya samt förbättrande och omläggande af gamla backiga eller eljest mindre goda vägar.
Uti de norra lånen, som i allmänhet äro ytterst fattiga på nödiga kommuni kationer, och hvarest de redan af ålder befintliga vägar äro besvärade med en mängd backar, som göra deras befarande svårt och mödosamt, är inrättande! af nya vägar, äfvensom omläggningen af gamla sådana, beggedera al högsta vigt för landets välstånd och trefnad.
Då nu, så till sågandes, endast hufvudvägar i norra länen allt hitintills anlagts och dessa åtfölja kusten samt de större vattendragen — dessa sednare i riktning från vester åt öster — alstrar allt sådant den påföljd, att, i saknad al sammanbindningsvägar emellan särskilda adalar och särskilda socknar, vägen emellan sådana för de resande, hvilka icke vilja eller kunna begagna utvägen all till lots vandra så kallade fjellvägar, ofta från den ena trakten lill den andra, blir fyra ä feni gånger så lång, som den kunde och borde vara, om de tillfällen till kommunikationer begagnades, som naturen anvisat.
Så t. ex. har den, som vill från Fjellsjö socken resa till Junsele intill den förra gränsande socken, sexton mil, i stället för tre, ifrån Ramsele socken till Hammerdahls tillgränsande socken, trettiotvå mil i stället för sex mil, från Botheå kyrka till Sidensjö kyrka tio mil, i stället för fyra, mångfaldiga andra exempel att förtiga, Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
391 hvilka nästan öfverallt förete sig, till stöd för påståendet; och får, såsom exempel på backar, hvilka kunna, fastän med kostnad, kringgås, jag nämna Krångebackarne, Oringen, (kisbäcken, Lidensbackarne, Ertriksbackarne samt flera andra.
Att ett sådant kommunikationernas outvecklade och dåliga skick skall i högsta måtto ofördelaktigt inverka på de norra orternas rörelse, är gifvet, liksom jemväl att ett slikt missförhållande fordrar hot.
Tryggt vågar jag också påstå, att ingen ort kan vara tacksammare för hvad i kommunikativt hänseende offras, än Norrland, ty vägar äro med let till odling, och, uppodladl eller i lull utveckling, skall Norrland lemna resultater, dem kanske ingen utom den, som genom direkt beröring känner orten, kan föreställa sig.
Dessa omständigheter framlades redan vid förra riksdagen till Rikets Ständers behjertande med den lyckliga påföljd, att Rikets Ständer anslogo en särskild summa af 150,000 Riksdaler att. under nu fortlöpande statsregleringsperiod utgå till väganläggningar och vägförbättringar i de fyra norra länen, förutom den andel i allmänna anslaget, som dessa län kunde tillkomma.
Elt stort steg var härigenom taget i det billigheten af de norra länens anspråk på lättade kommunikationer sålunda erkändes; men anslagets belopp är dock så ringa, att för hvar och en, som känner förhållandet, jemte rikedomen af de resurser, som i brist på kommunikationer ligga utan all tillgodogörelse, den smärtsamma visshet skall ega rum, att, om icke kraftigare åtgärder vidtagas, dessa vigtiga orter komma att, lill skada för fäderneslandet och dess utveckling, ännu i mångå decennier ligga i dvala.
Alt anslaget för ifrågavarande ändamål bör minst tredubblas, om någon verklig nylla derigenom skall uppkomma, är utom all fråga, och jag skall inför vederbörande Utskott framlägga handlingar, som belysa och bestyrka detta förhållande.
— Många bevis torde dock vara öfverflödiga, då man betänker att det nuvarande särskilda anslaget, fördeladt på fyra län, gör årligen för hvarldera lånet endast 12,500 Riksdaler Riksmynt.
Innerligt och utan all känsla af afund glädja sig Norrlands innebyggare åt de södra orternas utomordentliga utveckling i kommunikativt hänseende.
Sjelfva hafva de väl endast en aflägsnare fördel deraf, men allt, som länder ett älskadt fosterland till ära, måste också glädja dess söner och blifva dem kärt, ja kanske än kärare derigenom, att de med kännbara uppoffringar till det goda ändamålet bidragit; men de hoppas derjemte att äfven sjelfve få en gång se de egna hemlanden gjorda till föremål för det allmännas omtanka, ja — för de stora sträfvandena lill en gemensam och välsignelsebärande utveckling.
På grund af det nu anförda föreslår jag derföre: att Rikets Ständer måtte benäget, till anläggande af nya och förbättrande af redan befintliga landsvägar, tillägga de fyra norra länen ett särskildt, 392 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 263. af det allmänna anslaget oberoende, anslag af 150.000 R.dr B:mt årligen under nästa statsregleringsperiod; hvarjemte jag särskildt vågar föreslå det stadgande: att af nu begärda anslaget måtte särskildt för hvartdera länet utgå en , summa af 4,000 ll:dr lt:mt årligen till verkställande af vägundersökn in gar.
Om remiss till vederbörligt Utskott anliålles.
Stockholm den 29 November 4062.
Af Pehr Tjernlund från Wester-Norrlands län, om anvisande af 100.000 R:dr R:mt, att genom länsnämnden utlånas såsom förskott till odlingsföretag, företrädesvis åt innehafvare af mindre jordbruk inom länet.
Uti sin till Rikets nu församlade Ständer aflåtna nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof liar Kongl. Majit, bland annat, föreslagit, alt å Riksstatens Sjette Hufvudtitel mätte uppföras ett årligt anslag, stort 50,000 R:dr R:mt, att under nästa statsregleringsperiod utan återbetalningsskyldighet utgå tili understödjande af myrodlingar, utdikningar och vattenaflappningar inom Norrbottens, Westerbottens, Wester Norrlands, Jemtlands, Gefleborgs och Stora Kopparbergs län.
Ingen utgift kan vara angelägnare, och underrättelsen om den Kongl Propositionen har derföre också emottagits med största tacksamhet inom de sex länen, som, i följd af sitt nordliga läge och andra naturförhållanden, med skäl Lunna anses som de sämst lottade inom riket. P. Tjernlund, från Wester-Norrlands län.
Uti ofvanstående memorial instämma: P. Östman, från Wester-Norrlands län.
Henrik Hansson, från Wester-Norrlands län.
N:o 263 Beklagligtvis Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 264. 393 Beklagligtvis är dock den föreslagna summan för otillräcklig, och ehuru jag nogsamt har mig bekant de stora uppoffringar, som för andra ändamål af Slaten nu fordras, tror jag mig dock höra yrka: alt, med afseende å den stora utsträckning, som de ifrågavarande länen ega, anslaget ökas till 500,000 IV.dr 11:mt eller så alt 50,000
H:dr måtte komma livarldera länet till del.
Derjemte och då, hvad särskildt angår YVester-Norrlands län, den tidpunkt icke kan vara särdeles långt aflägsen, då den nu i så hög grad bedrifna skogsafverkningen mäste af sig sjell betydligt aftaga, och följaktligen befolkningens arbetsförtjenst äfven till väsendtlig del upphöra, men inom detta län finnas högst betydliga rymder ai såväl myrar som annan tjenlig odlingsmark, hvilken endast i brist af medel ännu ej blifvit upptagen, vågar jag ödmjukeligen hemställa: att en summa af 100,000 B:dr
Bunt måtte för en gång afsåltas alt, under de vilkor Rikets Högloflig»
Ständer i öfrigt kunna bestämma, men mot inteckning, 4 procents ränta, 2:ne friår och derefter 0 års successiv återbetalning genom länsnämnden utlånas företrädesvis åt innehafvare af mindre jordbruk lill förskott vid odlingsföretag inom länet.
Om remiss häraf lill vederbörligt Utskott anhållcs.
Slockholm den 29 November 1802.
Pehr Tjernlund, från Wester-Norrlands lätt.
Häruti förenar sig till alla delar: Pehr Östman, från Wesler-Norrlands län.
Af Anders Andreasson från Elfsborgs län, om rättighet för egare af hemman, hvarmed gästgifverirörelse år förenad, att, derest han si för godt finner, samma rörelse sig afsäga.
Som det visat sig vid flera föregående riksdagar, att skjutsningsbestyrets ordnande på ett fördelaktigt och för hela riket lämpligt sålt, icke kunnat åstad8t/i. till B.
U Sami. 4 Afd. 60 394 Motioner i Bonde- Ståndet 18C2.
N:o 264. tommas, i anseende tili flera trakters olika beskaffenhet, m. m., så torde det vara nödvändigt, alt en ny författning rörande gästgifverier och dit hörande bestyr bli! ver utfärdad, som utbyter de gamla föråldrade stadgarne emot nya, mera tidsenliga.
Der förhållandet så medgifver, d. v. s. der gästgifvaregård, till följd af nyare kommunikationsmedel eller andra förändrade förhållanden, skulle kunna indragas, borde det vara gästgifvare obetagel, alt gästgifverirörelse!) sig afsäga, men der sådan indragning icke ulan olägenhet kunde ske, borde det åligga kommunen eller de nu blifvande landstingen att ordna dessa bestyr.
Det synes obilligt, att uti en ort, der trafiken är ringa eller nästan ingen, det vid vite åligger gästgifvare att, til! i taxa bestämda priser, bålla en mängd saker ständigt till hands, hvarpå ej finnes någon afsättning, och det utan ersättning af kommunen för de honom härigenom ådragna förluster; helst det står hvarje ”husman” fritt, alt, i likhet med gästgifvare, sälja ölost och kaffe m. m.; dock utan de motsvarande skyldigheter, hvarmed den sednare är bunden.
Det synes alltså klart, alt en gästgilvares skyldigheter åro stora, men bans rättigheter inga, och ali således gästgifveri, åtminstone ofta, kan anses sorn ett svårt onus för ett dermed förenadt hemman.
Jag önskar derföre föreslå: att egare af hemman, hvarmed gästgifverirörelse är förenad, må ega rättighet att, i likhet med hvad rötande brånvinsutskänkning eger rum, samma rörelse sig afsäga.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhålies.
Stockholm den 29 November 11162.
Anders Andreasson från Elfsborgs lån.
MoUontr i Rond»'Ståndet 1662.
Nm 2S5- 395 N:o 285.
Po Rosenberg från Christianstads ian, om anvisande af sialsbidrag lill en beslutad brobyggnad öfoer Rönneå vid staden Engelholm.
Tiii följd af liera frän niia hemort erhållna uppmaningar, och under förbehåll alt, så fort ske kan, få tiil Höglofliga Stats-Utskoltet inlemna erforderliga handlingar och de särskilda motiver, hvarpå min framställning grundar sig, vågar jag härmed inom behörig tid vördsammast anhålla: det Rikets Ständer benäget ville til! en beslutad brobyggnad öfver Rönneå vid staden Engelholm i Christianstads län anvisa ett bidrag af allmänna medel, motsvarande en tredjedel af den summa, hvartill brobyggnadskostnaden, enligt upprältadt och i nåder stadfästadt förslag, är beräknad att uppgå och hvaröfver handlingar skola, så snart de komma mig tillhanda, blifva allemnade.
Stockholm den 29 November 1862. S. P. Rosenberg, från Christianstads län. 396 Motioner i Bonde-Ståndet ISO'2.
N:o 266» Åf J. F. Fredriksson från Upsala län, om anvisande af understöd eller lån af allmänna medel ät Länsmannen J.
Sandqvist, till gäldande af den ä länsmansbostället Grillby N:o 3 belöpande skiflcshostnad.
Vid uti Grillby by i Willberga socken af Upsala län år 1059 afslutadt laga skifte drabbades det derstädes belägna bostället för länsmannen i ålla socknar af Trögds härad, hemmanet
N:o 5 om ett mantal derstädes, al kostnad för utflyttningar, odling, hägnad m. ni., uppgående, enligt af vederbörande landtmätare upprättad uträkning, till 5,797 Riksdaler 79 öre Riksmynt.
Denna kostnad bör, enligt Kongl. Kungörelsen den 4 Maj i 927, angående beräkning och fördelning af dylik kostnad för boställe, förskottsvis gäldas af den boställshavare, sora vid skiftets tillträde besitter bostället, med rättighet för honom att, derest han ej sitter qvar å bostället uti tjugo år från skiftets tillträde, af efterträdaren erhålla ersättning för sitt förskott med en tjugondedel deraf för hvart och ett af de återstående åren.
Uti en al mig väckt motion om ändring af nämnda Kongl.
Kungörelse har jag sökt ådagalägga orättvisan af en sådan betalningsskyldighet samt dervid hufvudsakligen anfört, att jag icke kunde inse hvarföre boställshafvaren, mera än en vanlig hemmansbrukare, skall nödgas betala en kostnad, hvilken egen!ligen borde drabba jordegaren, det vill säga Slaten, samt alt, äfven om antagas linge, att boställshafvaren droge sådan fördel af laga skiftet, att det rättvisligen kunde åläggas honom att bidraga till eller gälda den andel af skifteskoslnaderne, som på bostället belöper, likväl, vid befraktande af svårigheten för bpslälishafvare inom stort skifteslag, der kostnaderne, i synnerhet i anseende till de många nlflyttningarne, alltid blifva särdeles dryga, alt anskaffa ett så stort kapital, som för berörde kostnaders gäldande erfordras, samt osäkerheten för honom att af efterträdande boställshavare, hvilken möjligen ej vore vederhäftig, bekomma ersättning för sitt förskott, billigheten syntes kräfva, att Staten, såsom egare af bostället, åtoge sig skyldigheten alt förskjuta ifrågavarande kostnader, mot rättighet att af boställshafvaren uppbära ränta å förskottet och möjligen äfven skyldighet för den sistnämnde alt erlägga viss amorleringsprocent.
Den nuvarande innehafvaren af ofvan omförmälda boställe, Länsmannen J. Sandqvist, hvilken uti sin berörda egenskap eger en ordinarie inkomst af tillhopa 700 Motioner i Bonde-St&ndet 1862.
N:o 266. 897 Riksdaler årligen, dermed han skall underhålla hustru och elfva oförsörjda barn, har icke kunnat samla någon förmögenhet
Och nödgas följaktligen upplåna ofvan-* nämnda summa 3,797 Riksdaler 9 7 öre.
Årliga räntan å denna summa ulgör ett betydligt afdrag å hans små årliga inkomster.
Då dessa knappt förslå till familjens underhåll, nödgas han alt för nämnda räntas betalande årligen göra nytt lån och får således betala ränta på ränta.- Af Ivän ne hå) öfver uppgjorda tablåer visar det sig, alt om länsmannen Sandqvist kunde årligen amortera en tjugondedel af kostnadssumman, han efter ljugo års förlopp skulle hafva i räntor och amorteringsbelopp utgilvit tillhopa G,067 I5:dr 76 öre, hvaremot; om hon ej kan afbetala något å kapitalet, lian elter samma tidsförlopp skulle hafva för ifrågavarande kostnaders gäldande utgilvit tillhopa 7,347 R:dr 60 öre och ändock hafva den ursprungliga kapitalsumman ogulden.
För alt vinna lindring härutinnan, ingick länsmannen Sandqvist år 1059 till Kongl.
Majit med ansökan att af statsmedel antingen erhålla understöd utan återbetalningsskyldighet eller ock ett amorteringslån.
Häröfver hörde halva Kongl.