Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Böterna böra också utgå efter samma grunder, som andra skuldfordringar, med öppen rätt till framtida liqvid för Staten och målsägande!].
Det är klart, att någon förvandling af dem då icke kan komma i fråga, och det förnämsta skälet emot deras bestämmande i proportion till förmögenhet förfaller.
Genom stadganden, sådana som IT. B. 17: 16 i nu gällande lag, kunna andra fordringars bättre rätt iakttagas och i analogi med U. B. 7: 2 och flera staganden om hvad vid utmätning undantagas bör, (jfr Lagförslaget 2: 17) förekommas, att den skyldige och hans husfolk icke genom böterna komma att lida brist på det nödvändigaste.
Det är af vigt, att de straff, med hvilka lagen belägger förbrytelser, äro till sin art noga bestämda; sjelfva lagen förlorar i motsatt fall sin betydelse och blir ej längre ett värn emot godtycket.
ex. icke vara likgiltigt för en, som efter 12 kap. 16 § dömes för obehörigt inverkande å val till allmänt värf, om med frihetens förlust följer behandling i cell, hvilken man försäkrat vara ett allfvarligt och verksamt straff för de grofsta missgerningar. 2 kap. fängelselagen undanröjer icke i detta afseende all tvekan.
Jag anser det således orätt att, så - 8G Reservationer vid Lag-Ulskoltels Betänkande, N:o 28. som här skett, förvisa de hufvudsakliga bestämningarna af straffen till ett bihang, hvilket innefattar både hvad som tillhör lagen och det reglementariska och kan förändras efter opinionens vexlingar, utan att lagen erhåller en motsvarande omarbetning.
Emot domarelatituden har jag i min förut åberopade reservation förklarat mig och vidblifver de åsigter, jag der yttrat.
Denna åt domarembetet öfverlemnade makt öfver medborgares hela välfärd blir för den samvetsgranne domaren en tung börda och i den egenmäktiges, lättsinniges eller oeftertänksammes hand ett mördande vapen.
Skyddad af en juridisk skolastik blir den sjelf i de flesta fall oåtkomlig af lagen och offrens klagan höres icke inom cellens murar.
Den har också allmänna tänkesättet emot sig och sina enda försvarare ibland juristerne, som både skrifva och skipa lagen.
Hela 6 kapitlet af lagförslaget är ett bevis, på hvilken slipprig grund domarens pröfning hvilar, då den går utom lagens klara bokstaf.
Öfver detaljerna af lagförslaget vore mycket att säga, menen utveckling af mina skiljaktiga åsigter skulle blifva en omarbetning af en stor del af lagen.
Med Herr Doktor Säve instämmer jag i hvad han i sin reservation anfört emot 7 kap. 5 och 15 §§, 9 kap. 3 § samt 21 och 28 kapitlen; och torde jag i afseende på 7 kap. 15 § få anmärka, att Braunschweigska lagen likaledes utsträcker preskriptionen till tjenstefel, hvilket är så mycket billigare, som det efter förloppet af flera år i sådana fall ofta är omöjligt för en tilltalad att med bevis styrka sin oskuld.
28 kap. är ett
Damoklessvärd öfver embetsmannens hufvud.
Jag klandrar icke, att lagen strängt dömer handlingar, hvilka utgå från låga och brottsliga motiver; men en lag, som åt domaren öfverlemnar att efter sin uppfattning af en embetsmans »försummelse» eller »oskicklighet» (28: 20) döma honom till 4 riksdaler böter eller till mistning af embete för alltid, lemnar på samma gäng tjenstemannens hela timliga välfärd till pris åt det förfärligaste godtycke, och — hvarföre neka det — åt förföljelsen.
Äfven utan väld tillämpad kan en sådan lag oftare träffa den verkligt nitiske och för sitt kall lefvande tjenstemannen, än den för sina högre pligter likgiltige, hvilken lättare skall finna utvägar att undgå lagen och med bokstafslydanden öfverskyla bristen på ädel vilja och verklig duglighet.
Då tillfället icke medgifver en fullständigare granskning af lagförslaget, hvilken icke heller kan väntas af en representant, för hvilken lagarnes studium icke är hufvudsak, inskränker jag mig till att exempelvis anföra några få anmärkningar.
1 kap. 1 <§ stadgar, att inländsk man skall efter Svensk lag och vid Svensk domstol dömas för brott som han begått äfven utom riket, utan afseende på brottets beskaffenhet, och följande § utsträcker detta stadgande äfven lill utländsk man, som begått brott inom riket.
Det ligger i idén af Statens straffsätt, att Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, jV:o 88. 87 brott begångna inom hvarje Stats område hemfalla under dess lagar och således är det hvarje annan Stats rätt att inför sin domstol döma en Svensk för inom dess territorium begångna förbrytelser.
Undantag förekomma till följd af nationernas fördrag och öfverenskommelser, äfvensom i afseende på statsförbrytelser, och enligt Franska lagen äfven vid förfalskning af mynt och statspapper.
Orimligheten af en lag, som på samma gång låter Svensk man för brott utom riket och utländsk man för brott begångna inom riket dömas vid Svensk domstol och efter Svensk lag faller lätt i ögonen, om man tänker sig enahanda lagbestämmelser i ett främmande land, t. ex. Danmark.
En Svensk, som begår brott i Danmark, straffas i sådant fall vid Dansk domstol, enligt 2 §, men efter 1 § vid Svensk; och en Dansk, som förbrutit sig i Sverige, enligt 2 § vid Svensk domstol och efter 1 § vid Dansk.
Det komme under sådana förhållanden att bero af en tillfällighet eller möjligen af förbrytarens eget val, efter hvilket lands lagar han blelve dömd och straffad.
Förgäfves invänder man, att brottslingen, om en dylik lag ej funnes, skulle kunna blifva ostraffad.
Detta inträffar alltid, då en brottsling flyr ur landet och ej reklameras; och är straffrättens territorium erkändt, så återstår alltid i vigtiga fall denna senare utväg, såsom korrektif.
Jag föreslår följande redaktion af detta kapitel. 1 §.
För brott, begångne inom riket eller på Svenskt fartyg, dömes förbrytaren vid Svensk domstol och efter Sveriges lag. 2 §.
Svensk undersåte straffes efter Sveriges lag för utom riket begångna brott emot Statens säkerhet, eller förfalskning af rikets antagna mynt.
Lagsamma vare om utlänning, som för sådant brott inom riket blifvit häktad eller af främmande makt utlefvererad. 3 §.
Svensk man kan, äfven för utrikes emot annan Svensk begånget brott, när han till riket återkommer, dömas efter Sveriges lag, om målsägande!) det yrkar och den skyldige icke förut för samma brott blifvit straffad. 4 §.
Svensk man, som utom riket blifvit för brott straffad, vare underkastad de särskilda påföljder, sådant brott enligt Svensk lag medförer. 3 §.
Om främmande makts beskickning gälle hvad allmänt Vedertaget är, eller genom fördrag stadgadt blifvit. 6 §.
Om hvad emellan Sverige och Norrige iakttagas skall, i de fall, som i dettta kapitel sägas, vare ock gällande hvad särskildt stadgadt är.
Vid 2 kap. om straffen föreslår jag följande förändringar: i §.
Allmänna straffarter äro: 88 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38 1.
Fängelse vid vatten och bröd. 4.
Enkelt fängelse. 3. Böter. 2 <S.
Lika med lagförslaget. 3 §.
Äfvenså. 4 <§. Äfvenså. 5 §.
Vid frihetsstraff räknas dag till 24 timmar; månad och år efter ka lendern. 6 §.
Straffarbete ådömes antingen på lifstid eller på viss tid, ej under 6 månader och ej öfver 10 Ar.
Börjas och slutas i ensamhetsfängelse. 7 §.
Straffarbete på viss tid är: a) Svårare straffarbete.
Tyngre arbete, flera arbetstimmar, ensligt fängelse i cell hvar tredje månad, deraf de första 5 dagarne i mörk arrest. b) Lindrigare straffarbete.
Lättare arbete, färre arbetstimmar, ensligt fängelse hvar sjette månad. 8 §.
Ej må sammanräknade tiden af ensamhetsfängelse öfverstiga tvänne år, om ej fången det sjelf önskar. 9 *§.
Ej må fånge under 18 eller öfver 60 år hållas i ensamhetsfängelse. 10 §.
Fängelse vid vatten och bröd ådömes på minst 4 och högst 30 dagar.
Verkställes alltid i ensamhetsfängelse. 11 §.
Är fånge dömd till fängelse vid vatten och bröd på längre tid än 5 dagar; skall han undergå straffet med en dags afbrott efter den femte och tionde, två dagars efter den femtonde och tjugonde, och tre dagars efter den tjugofemte dagen.
Under dessa afbrott njuter fången vanlig fångkost. 12 §.
De dagar, då straffet afbrytes, må ej i den ådömda fängelsetiden beräknas. 13 §•
Qvinna, som hafvande är, eller barn ammar, må ej till fängelse vid vatten och bröd dömas; ej heller fånge, som är yngre än 18 eller äldre än 60 år. 14 §.
Finnes någon, vid verkställighet af fängelse vid vatten och bröd, ej kunna utan våda för helsan detsamma undergå; anmäle då Konungens befallningshafvande förhållandet hos öfverdomaren, som förordnar, huru straffet må förvandlas i annat fängelse. 13 §.
Enkelt fängelse ådömes på minst 16 dagar och högst två år, der ej i lagen annorledes särskildt stadgas. 16 §.
Reservationer vid Lag-Utskoltets Betänkande, N:o S8. 89 46 §.
Han skall ock med arbete och, om han det önskar, med särskildt rum förses.
Ej må han i cell hållas, eller sättas tillsammans med den, som undergår straffarbete. 17 §.
Minsta bot vare en Riksdaler i silfver efter 1850 års myntfot, ändå att beloppet, efter särskild i lagen utsatt beräkningsgrund, kunde ringare blifva.
Vid bestämmandet af böter skall afseende göras å gerningsmannens större eller mindre förmögenhet, efter hvad derom allmänt kunnigt är. 18 §.
Böter utgå efter samma grunder, som annan gäld; dock ägen de minsta rätt.
Äro flere delaktige i samma brott; ansvaren de en för alla och alla för en för böter och skadestånd. 19 <§.
Lika med 17 i lagförslaget. 20 §.
Särskilta straff för embetsmän äro: 1. Afsättning. 2.
Mistning af embete på viss tid. 21 §.
Genom afsättning förlorar den dömde det, eller de embeten han innehafver samt de rättigheter och förmåner dermed följa; vare ock förfallen till den påföljd, som i 24 § sägs.
Den, som till mistning af embete på viss tid dömes, håfve under den tid straffet fortfar, förlorat embetet med åtföljande rättigheter och förmåner.
Om rättighet till pension gälle hvad särskildt stadgadt är. 22 §.
Hvad om embete sagdt är, galle ock om tjenst eller annan allmän befattning, ehvad den af förordnande, eller medborgares val beror. 23 §.
Är den, som i tjenst eller embete sig förbryter, förordnad att tjensten förestå; skall hau i de fall, då embetsman dömes tjensten för alltid eller på viss tid förlustig, ifrån förordnandet skiljas och straffas med böter. 24 §.
Lika med lagförslagets 23 §. 23 §.
Lika med lagförslagets 26 §. 26 §.
Är Svensk man utom riket för brott straffad; vare han här underkastad förlust af embete eller påföljd, som i 24 § sägs, der brottet efter denna lag sådant medförer. 27 §.
Är någon — — som i 24 § sägs; vare etc. lika med 28 § i lagförslaget. 28 §.
Fängelse vid vatten och bröd, böter och embetets förlust kunna jemte andra straff ådömas.
Prot. 1847 och 1848. 7 Sami. lAfd.22 Baft. 42 90 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. 29 §.
För allmänna säkerheten farlig förbrytare står, efter undergånget straff, kortare, eller längre tid under särskild polisuppsigt.
En sådan äger icke att utan magistrats, eller kronobetjenings tillåtelse öfver tre dygn vara borta från sitt hemvist, och dessa auktoriteter kunna när som helst hos honom låta anställa husvisitationer.
Med kapitlet om straffen är fängelselagen i närmaste samband.
Jag anser följande §§ böra erhålla en förändrad redaktion. 1 kap. 2 §.
Hvarje fånge skall inneslutas i enrum eller såkallad cell och afhållas från gemenskap med andra fångar.
Dock må fångarna till gemeusam
Gudstjenst samlas. 6 §.
Å särskild plats vid fängelset skall fången lemnäs tillfälle att dagligen röra sig i fria luften. 7 §.
Fångarna må gemensamt arbeta, men skola från samtal och andra meddelanden afhållas. 8 §.
Hvarje fånge skall med eget sofrum förses. 16 §.
Hvad fången utöfver sitt beting för dagen arbetar, ersättes honom, då han från fängelset utgår. 2 kap. 1 §.
Fängelse vid vatten och bröd verkställes i cell.
I händelse de förändringar, här blifvit vid straffarterna föreslagna, antogos, så kommo de särskilda straffbestämmelserna i lagen att derefter rättas.
För en längre utsträckt granskning af lagförslagets detaljer är en reservation icke rätta platsen.
Det må derföre åt ett tjenligare tillfälle förbehållas att af den tallösa mängden af enskilta fall, vid hvilka efter detta förslag domaren supplerar lagen, uppdraga taflan af en ny hittills i vårt fria och lagbundna samhälle okänd envåldsmakt, underlagens skydd: mera godtycklig, än de hemlighetsfulla domstolar, hvilka under medeltiden voro enväldets och despotiens förfärligaste redskap; — att undersöka, huruvida brotten i de särskilta lagrummen äro bestämda med den psykologiska insigt, lagstiftningen kräfver; om graderingen af förbrytelserna i afseende på dessas relativa straffbarhet skett med rättvist afseende på deras inre beskaffenhet och betydelse för samhället samt slutligen, om stadganderna i lagen i allmänhet äga tillräcklig klarhet, för att undanröja tvekan hos domaren och an - Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. 91 ledningar till klagomål och rättegångar.
Jag bör dock ej med lystnad förbigå tvänne stadganden, dervid åt domaren är öfverlemnad en pröfningsrätt stridande emot allmänt antagna rättsprinciper eller upphäfvande heliga moraliska förbindelser.
Man är allmänt ense derom, att tillräkningen af brottsliga gerningar inför lagen förutsätter, att brottslingen upphunnit den ålder, att han med säkerhet inser beskaffenheten och följderna af sin handling.
Enligt vår gällande lag vidtager denna ansvarighet efter femtonde året och enligt Tyska lagar vid fyllda fjorton år.
Med yngre brottslingar förfares efter dessa lagar enligt polisförfattningarna.
Deremot beror det efter lagförslaget (6: 8) på domaren att för brott döma ett barn om tio års ålder till straffarbete ända till 4 år; ehuru det är erkändt, att inom de nordiska folken själsförmögenheterna senare utvecklas och vinna sin mognad. 7 kap. 5 § synes mig i sina konseqvenser icke kunna försvaras inför den kristliga sedeläran.
Efter denna lag skulle, om fader och son på samma planka, otillräcklig för båda, sökte sin räddning, den senare kunna, utan ansvar, för sitt lif uppoffra den förres.
En lag, som gifver en sådan sanktion åt egoismen, är hvarken förenlig med försakelsens och kärlekens lära, eller tänkesättet hos ättlingarne af ett folk, hvilket ansåg för den högsta grad af låghet att i faran öfvergifva sin furste, sin vapenbroder, eller föremålen för sin vördnad, kärlek och tacksamhet.
Mitt omdöme om denna lag i sin helhet linnes i det föregående.
Jag befarar att vinsten af dess antagande icke skulle uppväga vådorna; och jag kan ej dölja min fruktan, att experimentet köpes med förlusten af det skydd, samhället väntar af visa lagar och deras oväldiga tillämpning.
Af Herr Doktor Säve:
Så mycket man äfven måste erkänna såsom bestämda företräden hos denna strafflag, framför vår äldre kriminella lagstiftning, så väl den större fullständigheten i straffbestämmelser och karakteristik af brotten, som äfven anslutningen till tidehvvarfets högre odling, så kan likväl mot densamma anmärkas, att den icke blifvit grundad på en för sig tillfyllestgörande och osviklig princip, som af alla må anses utgöra straffrättens vilkor och grund.
Denna grund, som endast kan vara försoning enligt rättvisans idé af det genom rättskränkningen förorsakade onda, synes här tillbakaträngd af ett annat för lagstiftaren närmare liggande ändamål, som är prevention af lagöfverträdelser genom dels afskräckelse från brott, dels äfven brottslingarnes förbättring.
Huru åter detta uppkommit från den af senare rättslärde redan mer eller mindre ogillade relativa straffrättstheori, som legat till grund så väl för Lagberedningens arbete, som för de flesta äldre och nyare strafllagböcker och förslag, lärer den 92 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38. sakkunnige nogsamt inse.
Men denna oegentlighet, som låter sig känna mera i vetenskapligt, än praktiskt afseende, har det så mycket mindre tillhört nuvarande Lag-utskott att undanröja, som den nya strafflagens principer redan blifvit vid sistförflutne riksdag af de bägge statsmakterna godkända.
Utskottets åliggande deremot har varit, att under sin fortgående granskning tillse, huru det nya lagförslagets grundsatser blifvit genom så väl uppräknande och beteckning af brotten, som genom valet och anordningen af straffmedlen, i praxis genomförda, samt nu dervid föreslå de förändringar, som omständigheterna fordra.
Om och i hvad mån detta ansvarsfulla uppdrag blifvit af Utskottet fullgjort föreligger nu de respektive Riks-ståndens pröfning.
Från Utskottets majoritet har jag varit skiljaktig i åtskilliga punkter, af hvilka jag för att icke onödigt utvidga denna i allt fall vidlyftiga riksdagshandling, endast i korthet vill vördsamt anföra följande:
Strafflagen. 1 Kap. 1, 2 §§ upptaga såsom underkastade svensk straffrätt förbrytelser 1. af inländsk man utom riket; 2. af utländsk man som i riket vistas, begångna utrikes mot Sverige eller svensk man.
I senare fallet åtminstone synes afseende hafva bort göras på det lands lagar och seder, i hvilket brottet är begånget.
Någonting så tillfälligt, som att en utlänning sedermera inkommit i riket, bör väl icke göra honom förlustig det skydd han vid tidpunkten af den möjligen ringa rättskränkningen ägde, att dömas efter sitt eget lands lagar, så mycket mera, om förbrytelsen derstädes varit fullkomligt straffri.
Lagstiftaren begår eljest den sjelf— motsägelsen och orättvisan att vilja bestraffa en utlänning för i sitt hemland begångna öfverträdelser af ett annat lands kriminallagar, om hvilka han haft hvarken tillfälle eller anledning att taga kännedom.
Att i sådant fall åtalet göres beroende af Konungens förordnande, förvärrar blott saken, emedan, sedan lag är stiftad, icke politiska, utan rättsgrunder böra afgöra öfver dess tillämpning.
Jag instämmer häruti fullkomligt i Herr Grefve Spens' reservation, intagen vid Lagberedningens protokoll pag. 76. 2 Kap. 7 g.
Om ensamhetsfängelset skall medföra någon verkan till fångarnes förbättring, så måste det användas på begynnande förbrytare af straffarbetsgraden och i allmänhet endast på dem, som första eller andra gången undergå penitentiär behandling.
Att här göra sättet för straffets verkställighet, antingen i ensamhets- eller gemensamhetsfängelse, helt och hållet beroende af domaremaktens pröfning, strider mot en god lagstiftnings princip.
Med några reservanter yrkade jag derföre vid slutet af denna § ett tillägg af följande lydelse: »dock bör ensamhetsfängelse företrädesvis ådömas dem, som för första gången dömas till Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o SS. 03 straffarbete och inom gränsen af 2 år»; hvilket tillägg med två rösters pluralitet af Utskottet underkändes.
Någon uppmärksamhet torde det ock förtjena, att i (lere nyare lagförslag, t. ex. det Norska, hela qvinnokönet, såsom ägande hvarken samma styrka i onda uppsåt, ej heller samma tillfälle att underhålla vidsträckta och förderfliga bekantskaper, blifvit från ensamhetsfängelset uteslutet.
Badiska lagen af 1845 säger i sina motiver, att det Auburnska systemet väl ej uppfyller ändamålet, men dock till minskning af Statens kostnader, bör tillsvidare kunna användas för dessa mindre farliga förbrytare.
Afven vid det nya Pentonvillefängelset i London, i Amerika, Belgien och Geut har afsöndringssystemet blifvit hufvudsakligen användt på mankönet.
Närmast efter denna § torde ett stadgande böra intagas om verkställigheten af det i denna strafflag oumbärliga landsförvisning sstraffet, enligt Herr Schlyters reservation till Lagberedningens protokoll pag. 139. 9 §.
Längsta tiden för undergående af enkelt fängelse är här bestämd till 6 månader eller 180 dagar.
Men fall skola inträffa, då förbrytare kunna hafva gjort sig skyldige till en längre tids fängelse, utan att derföre vara förtjente af, eller utan mistning af sin medborgerliga existimation kunna undergå straffarbete.
Afbrottet i vatten- och bröddieten genom en dags mellanstånd, under hvilket fången skulle spisas med vanlig fångkost, torde för helsans bevarande ej vara så nödigt, då förbrytare ej är dömd till sådant fängelse på längre tid än 10 dagar.
Deremot skall genom denna onödiga uppskofsdag uppkomma kostnaden af en mängd vatten- och brödfångars längre förvarande i häkte, hvilken hade kunnat besparas, om
Utskottet ej lagt så mycken vigt på att häruti främja öfverensstämmelse med Norska fängelselagen.
7 Kap. 5 §, enligt hvilken man, utan afseende på sättet, huru faran uppkommit, om genom eget eller andras förvållande, och utan inskränkning till person, vore det ock den för hvars och ens sedekänsla och samhällspligt allra dyrbaraste, skulle hafva rätt att vid trängande lifsfara förgripa sig på annans egendom och lif, måste i sin här uttryckta allmänlighet ogillas lika mycket från politisk, som moralisk och kristlig synpunkt.
Ty ingen lär väl direkte vilja medgifva t. ex. tiggaren, för hvilken dagens almosa blifvit för knapp för lifvets uppe hållande, att utan ansvar stjäla, ej heller den skeppsbrutne, som på en och samma räddningsplanka befinner sig med en eller annan person, de högsta föremålen för haus hängifvenhet och vördnad, t. ex. en kung, en far, en utmärkt välgörare, att frälsa sig sjelf genom desses undanskuffande.
Antingen måste man här åtnöja sig med hvad som i afseende på nödvärn, då man är öfverfallen, är stadgadt i följande 6, 7 §§ och hvilka hafva sin motsvarighet i 23 Kap. 4 § och 26 Kap. 4 § M. B. af 4734 års lag, eller måste den ifrågavarande 5 § omredigeras efter Norska lagen.
Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58.
Vid 15 § anmärker jag den uppenbara orättvisan och hårdheten, att ingen preskriptionstid är satt för åtal å embetsmäns förbrytelser, då de i lagen beläggas med högre straff än böter, helst andra nationers strafflagar, t. ex. den Fransyska och Badiska äfvensom Preussiska lagförslaget af år 1847 ej göra ett sådant undantag, och Lagberedningens förslag i kapitlet om embetsmän är vida strängare, än vår nu gällande lag. 9 Kap. 3 §.
I stället för hänvisningen till kyrkolagen, som just nu undergår en omarbetning och som man derföre ej vet, hvad den kan komma att inne hålla, bör här intagas den vanliga straffbestämmelsen af landsförvisning för bägge dessa slag af religionsbrott, enligt Herr Schlyters i Lagberedningens protokoll afgifna och väl motiverade reservation.
Se pag. 146. 21 Kap. 9 § handlar om otuktsbrott mellan ogift man oah ogift qvinna, och svarar sålunda mot 53 Kap. 1 § M. B. af nu gällande lag, jemförd med Kongl, förordningen af den 10 April 1810.
Men den senare författningen bestraffar qvinnas öfverträdelse med enskild skrift och böter, som för hvarje gång fördubblas.
Efter detta lagförslag åter blir qvinnans otuktsbrott, äfven om det oftare upprepas, lemnadt alldeles strafflöst, så framt hon ej kan dömas för skörlefnad enligt 11 §.
Men faran af att göra qvinnan straffri för deltagandet i mannens osedlighet, visar konkubinatet.
Jag föredrager här den redaktion af ofvannämnda § som är uppställd i Herr Schlyters reservation (Lagb. prot. p. 156), ehuru den bestraffar qvinnan endast för fortsatt oloflig sammanlefnad.
Vid slutet af detta Kap. intogos straffbestämmelser mot 2:ne af de i Herr Richerts reservation angifne osedlighetsbrott.
Men det lika nödvändiga stadgandet emot fylleri uteslöts.
Jag röstade i detta afseende för åtminstone en hänvisning på fylleriförfattningen. 23 Kap. 11 §, en qvarstående lemning af den i 3 Kap. af Lagberedningens förslag uppgjorda, men af Utskottet ogillade, beskrifningen på fulländade och ofulländade försök till brott, anser jag böra utgå.
Definitioner tillhöra doktrinen, ej lagboken. 28 Kap. 20 §.
Då i denna § äro inbegripne alla slags förseelser, äfven de som, icke bevisande ondt uppsåt, borde sättas snarare i disciplinarväg, än blifva föremål för Statens offentliga straffrätt, torde det vara mindre billigt att underkasta embetsmannen en så vidsträckt latitud för domarens straffmätning, som valet mellan böter ända till embetets mistning för alltid.
Den analogi man sökt från 4 Kap. 42 § R.
B. af nu gällande lag, är i detta fall visst ej tillämplig, enär man hos embetsmän i allmänhet ej får förutsätta samma felfrihet från glömska, Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58.
95 försummelse och författningarnes missförstånd, som hos lagens egne vårdare.
Tillämpningen af ansvaret för domare, som fäller orätt dom, på andra embetsman har också hittills i ganska inskränkt mån kommit i fråga.