Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Köparen bör vid hemtningen taga en gren eller qvist med sig från säljarens egor och, då han kommer hem, leda in djuret i stugan, låta det äta ur hustruns sköte, låta det se elden brinna, ta några hår af detsamma och gömma, låta det stå i tre dygn utan vatten, hviska det i örat: “Du skall icke trå – här får du bättre än hemma!“ samt sätta den medtagna qvisten öfver detsamma; då skall det ovilkorligen trifvas väl.
Då någon går åstad att fiska, bör ingen få veta derom, ej heller bör man, under det fisket pågår, räkna fiskarne, ty då förloras lyckan.
För att få tur i fiske, skall man uppbränna stora fiskars tänder samt svälja ett ännu lefvande gäddhjerta.
Vid båtens utskjutning må man ej vända den anförs (mot solen).
På metkrokar gjorda af knappnålar hittade i kyrkan nappar fisken bäst.
Går någon öfver metspöet och ej stiger tillbaka, får man ej fisk mera på det spöet.
Stulen fiskredskap är lycklig, men den bestulne mister lyckan.
Stjäles fångad lefvande fisk ur nät, ryssjor, kistor eller annan redskap, fås sedan ingen fisk mera på det bestulna stället, med mindre det rökes med qvistar tagna af nio fruktbärande träd.
Vid jagt är samma tystlåtenhet nödig som vid fiske.
Bössan kan förgöras, om den, som hör skottet, kastar sig till jorden och skriar; men den botas igen på flera sätt, såsom: om en orm retas att lägga sig i ring för att huggas och då skjutes ihjäl samt bössan smörjes inuti med ormens fett; om en orm piskas att krypa in i bössan och sedan skjutes ut; om bössan lägges vid fårhuströskeln och fåren få löpa öfver henne ut och in igen; om skytten hör skriandet och straxt tar af sig rocken, hänger den på ett träd och med käpp basar densamma, då skall hvart slag träffa den, som förgjort bössan, så att han blir både gul och blå, men bössan återfå sin godhet.
Ett ormhufvud, inskuret i böss-stocken under krutkammaren, är ett osvikligt medel mot förgöring.
Vid husbyggnad må ej “timmermannen“ (lamia ædilis, en art skalbagge med tillhåll i träväggar) ofredas eller skadas, ty då kommer olycka i huset.
Höres något hackande eller pickande i väggarne under byggnaden, är det tomtgubben, som tycker om arbetet och hjelper till, allt skall då gå lyckligt; men höres ej något sådant ljud, är tomten förargad, och då går det icke väl.
I hus med gaflarne åt norr och söder är ej så lyckligt att bo, som i hus med dem åt öster och vester.
Om vid brödbakning göres ett kors med handen öfver degen, så kan hin ondes anhang ej bortstjäla kraften deraf.
Bakugnen bör aldrig vara tom, utan ett träd eller sticka inläggas, sedan den blifvit begagnad, så kan den ej förgöras; då skall ej heller bröd saknas.
Vid brygd skola karen rökas med svafvel och krut, eller sättas stål uti, samt en brödbit och en gudlig bok läggas ofvanpå och ett kors af halm under “rosten“, så fredas tillmäskningen från förgöring.
Vill ej rosten rinna, sättes i den en värja eller ett eggjern.
Börjar vörten surna, skall en färsk björkpinne samt silfver iläggas.
När jästen lägges i ölkaret, bör gumman ropa: “Hej lustigt!“ så gör det lustiga gäster.
Kolmila och tjärbränning må ej antändas på mån- eller fredagar, ty då går det olyckligt; för samma orsak må vid platsen ej nämnas “eld“, utan i stället orden “varme“ och “hetta“ begagnas.
Seder och iakttagelser vid åtskilliga andra tillfällen.
Det, som varit stulet och blifvit igenburet, duger att bota kor med, då de äro mjölk- eller modstulna.
Om en lefvande ko nedgräfves, skall man derigenom kunna afvända boskapssjukdom 5.
En ko, som ej vill blifva fruktsam, skall man slå tre slag med ett par brudgumsbyxor, eller ock bör en gosse lyftas tre gånger anförs omkring henne.
Blir någon förvillad i skogen, är det skogsfrun eller skogsnufvan som dertill är orsaken; hennes makt upphör, om man vänder ut och in på någon af sina påhafda klädespersedlar.
Har man hos sig bröd och svafvel, kan man ej ofredas af gastar.
Vid badning i öppet vatten skall näcken först “bindas“, hvilket tillgår på det sätt, att stål lägges i vattnet, hvarvid säges:
”Näck, näck, nålatjuf,
Far din var en stålatjuf!
Så långt skall du vara från detta land
Som detta ropet höras kan!”
och så ropar man med full hals: “Ho-hagla!“
Skator, hopptåssor, kattor och ormar tillhöra hin ondes följe och må ej hatas.
Dödas skator, komma hästarne att vantrifvas.
Tåssor äro af någon trollpacka till sådan skapnad förvandlade kungadöttrar; om de hatas, dia de korna och ge deras spenar svårläkta sår.
Kattor hafva gemenskap med bergstroll; hat mot dem är olyckligt för ladugården.
Slår någon efter en orm och ej träffar honom, utan ormen kommer undan, skall han vaka i sju år för att hämnas, men derefter bita ihjäl sig sjelf, om hämnden misslyckats.
Ormslå (en liten gul, oskadlig orm) anses för ormens läkare; en dödad orm kan af denna få lif igen; är endast hufvudet och ej stjerten krossad, sätter ormslån hufvud i andra ändan, och då skall ormen söka hämnd på sin baneman.
Till vesslan må man ej heller hysa hat, icke ens om hon vistas långt bort i skog eller utmark, ty då skall hon innan kort uppsöka och ihjälbita sin fiendes bästa ko eller oxe.
Likaledes må man ej döda spindlar.
Hvitlök är, likasom stål och silfver, preservativ mot förgöring.
Samma verkan har äfven spottande; ser man gastar och spottar åt dem, kunna de ej göra något ondt; spottar man i vattnet, som man reser öfver, kan näcken ej skada; hittar man något, bör man spotta derpå innan man rör det, så skadas man ej, i fall något ondt skulle vara deri fördoldt; går man öfver ett ställe, der en häst vältrat sig eller boskap legat, eller någon plats, som eljest ser misstänkt ut, kan man med spottande undvika ondt deraf.
Om sjudhett vatten utslås under bar himmel, bli älfvorna onda och skaffa den brottslige brännsår på kroppen, eller s. k. “älfvablåst“.
Åskan är trollens värsta fiende; då hon går, söka de skydd öfverallt; derför böra fönster och dörrar väl stängas, att de ej må komma in, och ute må ingen hafva tom knifslida eller kappsäck, i hvilken de då gömma sig, ej heller gå i skygd för regnet, ty då kunna de följa med och menniskan dödas på samma gång som åskviggen träffar trollet.
Sedan solen gått ned, bör man ej hvissla, emedan detta är musik åt onda andar, som dansa derefter.
Ingen må sittande gunga med fötterna, ty då gungar man hin onde.
Sätter man skodonen i kors, när de aftagas, får fan ondt i hufvudet.
Förvarings- och botemedel mot sjukdomar.
Till att bli fredad från frossan bör man noga akta sig att, sedan man om morgonen uppstigit, röra något, allra minst några matvaror, innan man tagit vatten i händerna; endast några droppar eller blott fingerspetsarnes neddoppande är tillräckligt, i fall tid och omständigheter ej tillåta mera.
Grunden för denna tro ligger i följande såsom fullkomligt tillförlitlig antagna historia:
Det var en gång en förmögen bonde, som, sedan han en hel dag varit sysselsatt med arbete i skogen, på aftonen återvände till sitt hem, hvarvid han passerade förbi ett högt berg.
Då han kom midt för berget, fick han höra röster tala derinne och sitt eget namn nämnas.
Han stannade då och lyssnade och förnam följande befallningar af en på samma gång skarp och flämtande röst utdelas:
“I båda, mina döttrar, begifven er nu genast till den mannens gård, som jag nyss nämnde, och der skolen I vistas ett halft år!
Hans hustru håller nu på att koka gröt.
När han kommer hem och börjar äta, släpper han på bordet den första skeden han tar.
Då skall du, Märta, vara färdig att hoppa i skeden och med densamma komma i hans kropp, der du sedan får husera.
Åt dig, Karin, lemnar jag deremot allt hvad hans piga rör vid någon morgon, innan hon tagit vatten i händerna; detta skall bli din kost.
Farväl nu!
I afton om sex månader väntar jag er tillbaka.“
Nu blef allt tyst, och bonden begaf sig hem.
Som trollet förutsagt, hade hustrun kokat gröt.
Men innan han satte sig till bords, sydde han sig i hast en stark skinnpung.
Då han skulle börja äta, tappade han första skeden på bordet; men i stället att sedan ta den i munnen, slog han den uti den omnämnda skinnpungen, hvilken han derefter starkt tillsnörde och upphängde på väggen.
Sin piga tillsade han att hon ingen morgon fick röra vid någonting, innan hon först tagit vatten i händerna, och lofvade henne en dyrbar “presente-gåfva“, om hon fortfor dermed ett halft års tid.
Följande förmiddag, när klockan led mot 10, började skinnpungen på väggen att häftigt skaka och visa alla de symptomer, som vanligen utmärka en stark frossa.
Husbonden fattade då sin käpp och trakterade pungen med rapp på rapp, så länge han såg honom röra sig.
Samma symptomer med samma manöver fortforo derefter vid samma timma hvar dag under ett halft års tid, ehuru rörelserna mot slutet blefvo allt mattare.
Pigan, lockad af löftet om den dyrbara presenten, hade emellertid hvar morgon försökt komma ihåg sig; men en gång hade hon, uti ifvern att tillse en under torkning stående mälta, redan fattat båda händerna fulla med halftorrt malt, då hon fann hvad hon glömt.
Hon kastade då det malt, som hon höll i händerna, in i den s. k. galten, och fyllde i stället dessa med sitt naturliga vatten.
När de sex månaderna voro förlidna, gick bonden åter till berget och lyssnade.
Han hörde då samma röst som förut säga: “Nå, välkomna hem.
Men, hur sen I ut – jag känner knappt igen er.
Svara straxt; hvar har du, Märta, varit?“ “Ack“, genmälte en klagande stämma, “mitt öde har varit förfärligt; på hela tiden har jag inte förtärt mer än en enda sked gröt, och dertill har jag fått stryk hvarendaste dag.“ “Nå, än du, Karin – du ser inte stort bättre ut; du tycks vara så godt som uppbränd.“ “O ja“, svarade den tredje stämman, “min lott har varit, om möjligt, än värre; hela min föda har bestått i två näfvar torrt malt, som jag dessutom måst hemta långt in i en brinnande ugn, der jag svettats alldeles erbarmligt.“
– Huru det sedan gick med de plågade och utsvultna frosstrollen förmäler ej historien.
Får man se någon gast eller kommer ut för annat spökeri, bör man ej tala derom förrän dagen derefter, ty då blir man gastkramad, hvilket den säges ha blifvit, som hastigt sjuknar med rysningar, blodspottning o. s. v.
Som botemedel skall den sjuke då låta gjuta smält bly i vatten öfver sig eller släppa ett glödande kol mellan lintyget och kroppen.
Stolgång (vagel, små blemmor på ögonlocken eller ögonfästet) kommer deraf, att man ser en upp- och nedvänd stol och ej spottar på den; det botas, om man med en trefot borrar tre gånger anförs framför ögat och hvarje gång spottar genom densamma.
Öronstyng botas, om man blåser i örat med en örnpenna.
Kikhosta botas, om den sjuke dricker ur en kyrknyckel; om han dricker vatten från ett qvarnhjul, som går anförs, eller mjölk ur en hästhof eller ett “qveckhorn“ (så kallas det horn, som stångas af, men det får ej falla till jorden, ty då förlorar det sin kraft).
Tandvärk fördrifves, om den sjuka tanden gnides med ett hästkosöm, tills den blöder, och sömmet sedan slås in i ett lefvande träd, eller ock med en sticka ur trädet, hvilken sedan åter sättes i sitt förra ställe och väl ombindes, så att den får växa in igen.
Värken stannar då i trädet; men om detta hugges ned, återkommer den.
Mess-vin anses som ett ypperligt botemedel för öronstyng, tandvärk m. fl. sådana plågor; samma verkan har en vigselring, om något skafves deraf och intages.
Hastigt påkommen värk i någon kroppsdel kallas vildlapp-skott och kommer deraf, att den sjuke träffats af “skottet“, då dylik värk skjutits bort från någon annan.
Denna sjukdom kan ej botas på annat sätt än den kommit, nämligen genom bortskjutning, verkställd af i sådan konst invigd person.
Sådana skott äro af flera slag, hvaraf vi blott vilja nämna vattenskott, hvarvid den sjuke, då det verkställes, skall befinna sig öfver rinnande vatten, samt silfverskott, då bössan bör laddas med silfverskaf ur nio vigselringar.
Spikar tagna på galgbackar ur steglade missdådares kroppar tjena till mången god ting; betsel smidda af sådana göra hästarne ogement krya.
Om en sjuk får främmande mat, blir han snart frisk.
För läkemedel må man ej tacka, ty då ha de ingen verkan.
Går någon med öppet sår öfver grafvar, läkes det sent eller aldrig.
Reglor vid dödsfall eller begrafningar.
Går någon genom dörren, då en sjuk håller på att dö, får han fallandesot.
Buller, skrik eller hög gråt bör icke höras, ty dervid kan den döde åter uppväckas, men då blott till ett högst uselt lif.
Har den döde i lifstiden begått någon missgerning, får han ingen ro, med mindre eld lägges under honom, om han förtjent bål, eller en yxa, ett rep, ris eller spö, om han förtjent sådant.
Hvad den döde haft mest kärt bör följa honom i kistan; i annat fall får han ingen ro.
Om sänghalmen, som någon dött på, uppbrännes, en yxa eller annat eggjern sättes öfver dörren, aska, salt eller linfrö strös omkring gården, och den döde hviskas i örat att han ej må komma igen, så spökar han icke.
Transporteras lik öfver åkrar eller sjöar, bli de ofruktsamma.
Bära smeder lik, kunna de sedan ej göra goda eggjern.
Knarrar likbåren, slutar man, att snart någon skall dö i byn eller socknen.
Gå klockorna lätt vid ringningen, har den döde ingått i salighetens rike, men hamnat hos hin onde, i fall något galet händer, oväder inträffar vid begrafningen eller korpar låta höra sig.
Ofvanstående minst sagdt barnsligt löjliga tros-satser och deraf uppkommande bruk och plägseder, hvilka dock utgöra blott en ringa del af allt det skrock, som finnes gängse hos den oupplysta och korttänkta allmänheten, äro tydligen en förvänd uppfattning af det osynliga lifvets samband med och inverkan på det materiella, härledande sig från tron på dessa mystiska andeväsenden, som, enligt alla folkslags sägner, befolka naturen.
Kristendomen och kulturen hafva väl redan under sekler gemensamt sökt undantränga denna tro, men ännu ej kunnat afslita detta innerliga samband emellan menniskan och naturens efter förlossning suckande andar.
Ty hvad åsyftar kreaturens oändliga suckan, “hvad sjunga bergens, högarnes, strömmarnes folk, alla naturens harpor?
Uppståndelse, förnyelse!“
Med tron på dessa sägners underväsen sammanhänger föreställningen om vissa ord och formler, hvilka ega en viss outgrundlig makt.
Ännu i dag offrar bondqvinnan för sitt barns helsa åt älfvorna på den stora älfstenen, ännu hör bonden tomtgubben tröska på sin loge eller timra på nya byggnader, ännu höra vallgossen och fiskargossen strömkarlen slå sin harpa i den skummande forsen, och än i dag läser den kloke gubben eller den kloka gumman sina “ursprungsord“ för att stilla värk eller stämma blod, med mera dylikt.
Ehuru en del af här anförda satser i sjelfva verket synas vara ganska oskyldiga, kunna dock andra i sin tillämpning ge anledning till högst betänkliga uppträden.
Det är derför för hvarje sann menniskovän en stor tillfredsställelse att observera det nästan dagligen förminskade förtroende, som dylika oförnuftigheter numera åtnjuta.
I kyrkoherden G.
Gasslanders beskrifning öfver allmogen i Wässbo härad år 1774 omnämnes en stor mängd der gängse vidskepelser vid de årliga högtiderna, såsom jul, påsk, pingst o. s. v., äfvensom vid frieri, förlofningar, bröllop, barndop, kyrkogång och begrafningar.
I sin bok: “Svenska allmogens plägseder“ har äfven den bekante engelsmannen Lloyd omnämnt en stor mängd vidskepliga seder och bruk.
Maran kallas en om nätterna, under half sömn, och vid något medvetande, angripande andtäppa, förenad med de mest oangenäma drömmar och nervplågor.
Den härrör af för mycket njutande om aftonen af hårdsmält mat, äfvensom af starka drycker.
Okunniga personer tillskrifva dock denna icke sällsynta sjukdom öfvernaturliga orsaker, sannolikt i följd af derunder hafda drömmar, framkallade genom en dunkel erinring af en gammal tradition.
Vanligast påstås den härröra af ett trollväsende, Maran, hvilken, under skepnad af en dels ung dels gammal qvinna, sätter sig grensle öfver den sofvandes bröst.
Deraf uttrycket: ridas af maran.
Trollet inkommer genom nyckelhålet, såsom en tråd, hvilken formar sig till ett nystan, och derpå till nyssnämnda qvinnogestalt; eller ock i form af en svart katt eller hund.
Såsom medel emot detta onda, glömmer den fördomsfulla aldrig att sätta skorna om natten vid sängen med tåspetsen utåt.
Maran tros äfven ofreda hästar, och isynnerhet roa sig med att oreda deras mahnar.
De sammantrasslade lockar i dessa, som man icke sällan träffar om morgnarne vid besök i stallen, kallas derför martofvor, och förekommas genom döda skator, hvilka upphängas öfver hästen i spiltan.
Skatan anses i flera landsorter som ett verksamt medel ej blott i trolldom, utan också emot densamma.
– Allmogen säger äfven om denna sjukdom, att “magskärfven är nedfallen“, och begagnar till dess botande många af vantron påfunna medel.
Bland andra sådana är äfven ett, som bör företagas kl. 6 om aftonen vid nytändningen.
Patienten lägger sig på ett bord, då en af de närvarande förrättar “magskärfvens“ uppdragning på följande sätt:
Den sjuke blottas frampå bröstet, hvarpå lägges en blyplåt.
Derefter antändes ett större stycke fnöske, hvarpå lägges svafvel, dyvelsträck, hvitlök, beck och andra illaluktande ämnen.
Sedan allt detta blifvit antändt, påsättes ett kupigt hornglas, eller ock ett vanligt, dock så att elden ej blir qväfd.
Ofta läses härvid för den sjuke någon passande vers ur psalmboken.
Elden fortfar emellertid under glaset, till dess den sjuke, som ej längre kan uthärda med den allt mera upphettade blyplåten, ser sig nödsakad att uppstiga, då merändels hela bröstet synes i en blåsa, der blyplåten legat; men ju längre patienten kan uthärda, desto säkrare hjelper kuren.
Den uti glaset befintliga vattenångan skall äfven af den sjuke inandas och utdrickas.
Att detta förorsakar hosta är naturligt, samt på intet sätt helsosamt för det uppbrända bröstet.
Då Institutet för döfstumma och blinda inrättades af Per Aron Borg och Rikets Ständer år 1812 beviljat underhåll åt 13 elever, en från hvarje stift, så uppsändes till Borg en officiel skrifvelse från presterskapet, af innehåll, att föräldrarne till en döfstum gosse, som af konsistorium enligt inrättningens reglemente blifvit utsedd, att uti Institutet anställas såsom elev, mot inga vilkor, uppmuntringar, förmaningar, hot, löften om fri resekostnad och belöningar, ville till inrättningen sända sin son, emedan de, “med säkerhet visste, att B. brände sådana barn till pulver för att dermed kurera obotliga sjukdomar“.
Bland lapparne träffas en mängd vidskepliga seder och bruk, af hvilka vi här såsom tillägg till denna uppsats vilja anföra några.
De hafva i sin hydda en dörr, kallad heligdörren, genom hvilken ingen qvinna får gå, men den mannen begagnar, då han går att offra eller vid vissa tillfällen, då de återvända från jagt eller fiske.
När de hemkomma från björnjagt, måste deras hustrur tugga albark och spotta dem i ansigtet samt skynda sig ut genom den rätta dörren, medan de sjelfva gå in genom heligdörren.
– När de dödat en björn, vilja de icke smörja sina skodon med hans fett, af fruktan att då snart blifva dödade af en björn.
– Af björnens kött tillstädja några lappar sina hustrur alls intet äta; andra låta dem väl äta deraf, åtminstone vissa delar, men det skall ske genom en messingsring, den de sätta för munnen.
– På somliga ställen plägar man jemte den skjutna björnen gräfva ner icke allenast ett par skidor, hyfvel, knif, ett stycke messing m. m., hvarmed björnen utan tvifvel skall hjelpa sig fram i den andra verlden.
Märkvärdig är deras tro, att björnen skall uppstå och lefva ett lif efter detta, oaktadt de sjelfva äro tvifvelaktiga om sin egen uppståndelse, om man också hör dem säga sig tro, att de skola lefva efter döden eller, efter deras ordasätt, vandra i den andra verlden.
– Äfven med kyrkan och Guds ord hafva lapparne drifvit mycken vidskepelse.
Så t. ex. äro trollkarlarnes läsningar öfver de sjuka ofta långa stycken ordagrant ur den Heliga Skrift.
I Jockmocks kyrka var en tid mycket i bruk, att man hemligen bar in en hop byltor och slarfvor af allehanda slag, dem man stoppade under väggarne och i hålen vid kyrkogolfvet.
Men sedan ställets prest lät söka upp alla dessa byltor och för lapparnes ögon offentligen uppbränna dem, har denna vidskepelse afstannat.
– Ett hufvudmedel vid sjukdomars botande hos lapparne är bränningen.
De göra af tunder eller fnöske små käglor af en bönas storlek.
Uti dessa tändes eld, hvarefter de läggas på det ställe, der värken kännes häftigast.
Då en brunnit ut, lägges en ny på samma ställe, tills kolet af sig sjelf spritter bort.
Under sjelfva bränningen tager man nämligen noga i akt, om kolen af sig sjelfva ligga så stilla, att man med knifsudden eller någonting annat ej behöfver hålla dem qvar.
I så fall är kuren fåfäng och förgäfves använd, och så länge har man icke att vänta någon lycklig förändring.
Då eldkolet deremot spritter bort hastigt och liksom af sig sjelft, hvilket understundom inträffar, så behöfver man ej vidare fortfara med bränningen, emedan man nu är säker på en lycklig utgång; och detta emedan kolets sprittning berodde derpå, att det mötte sjukdomen, som nu tog sitt afsked.
Personer, som förutsagt sin död.
Ingenting är vissare än döden, och med bestämdhet kan derför hvarje menniska förutsäga, att hon en gång skall gå hädan.
Ej heller är det underligt, att menniskan, vid tilltagande år och sjukdom, då hon dag för dag märker, hur krafterna sjunka, kan inse och förespå, att hon icke har långt qvar till grafven, sägande med Gustaf I i sitt afskedstal till ständerna: “Jag känner i min kropp tecken, att jag snart skall gå hädan.“
Men att deremot kunna närmare, ja, till och med på sjelfva dagen uppgifva tidpunkten för sin hädanfärd är i sanning något märkvärdigt och förunderligt.
Likväl förtäljas många exempel på en sådan siareförmåga, och vi vilja här nämna några svenska män och qvinnor, som uppgifvas ha varit dermed begåfvade.
Redan från katolska tidehvarfvet berättas i detta hänseende en och annan historia.
S:t Brigittas moder Ingeborg Månesköld, gift med Peder Birgersson Brahe, tyckes hafva haft en gnista af samma siareförmåga, som sedermera gjorde nämnda dotter så namnkunnig.
Till vittnesbörd derom länder, att hon skall hafva afvetat sin dödsstund, som inträffade år 1320.
Följande berättelse torde få räknas till antalet af de legender och sagor, som mestadels ledde sitt ursprung från munkarnes uppfinningsrika hjernor.
Berättelsen gäller emellertid kyrkoherden Petrus Barvardi i Rone på Gotland, som dog år 1381.
Bland annat, som förtäljes om denne man, såsom att han kunde hänga sina handskar på solstrålarne, att han ofta hört klockorna ringa i himmelen, att han kunde spå förut, hvad väder det skulle bli m. m., säges det ock, att han visste förut sin dödsdag.
Han var i denna sak så viss, att han bad alla sina grannar och vänner att komma till graföl, och mottog han äfven sjelf de inbjudna vid porten; men när han skulle gå den sista gästen till mötes öfver kyrkogården, slapp kläppen lös ur klockan, som ringde, och krossade hans hufvud.
Prest hade han äfven tingat, till att samma dag begrafva honom, hvilket ock skedde.
Uti Westerviks stads historia och beskrifning af Sivers omtalas ett annat exempel på dylik spådomsförmåga, som finnes antecknadt i äldsta kyrkoboken af prosten Bodinus.
Detsamma har afseende på kyrkoherden derstädes, Laurentius Petri Braske, hvilken under den svåra “pestilens“, som år 1602 härjade i Sverige, var bland de bortrycktes antal.
Då nämnde kyrkoherde en söndagsmorgon låg uti sin säng i bokkammaren, har, heter det, ganska bittida för honom visat sig en ganska däjelig pilt, som på kyrkoherdens fråga, hvad hans ärende var, svarat, att han var kommen att utfordra hans dotter, hvilken ock några dagar derefter dog.
Följande söndagsmorgon, vid samma tid, uppenbarade sig bemälde pilt åter för honom med tillkännagifvande, att han nu kommit för att utfordra kyrkoherden sjelf.
På grund häraf förkunnade herr Lars samma dag från predikstolen för åhörarne, att han inom kort skulle skiljas hädan, och tog derpå afsked af sin församling.
Påföljande tisdag dog han ock.
“Kanske att ofvanstående syn varit en dröm“, tillägger berättaren.
Om den på sin tid namnkunnige astronomen och astrologen S. A.
Forsius, hvilken, efter att ha varit professor i Upsala i början af 1600- talet, sedermera blef kyrkoherde, berättas, att han vid besök hos en sjuk embetsbroder, år 1637, förutsagt, att denne skulle dö dagen derpå kl. 2 e. m., samt att hans egen tid skulle vara inne samma dag och samma timma sex veckor till.
Båda spådomarne sägas ha slagit in.