Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad kommitterade i allmänhet, och en bland dem, i afseende å beskattningens beräknande efter mäskvärmarens rymd, särskildt föreslagit, synes dock obestridligen ega företräde framför hvad nu är stadgadt och, lika med Statsrådets öfrige ledamöter, tillstyrker jag alltså i underdånighet antagande deraf.
Fullkomligt delande den åsigt, att beskattning å försäljning af bränvin kunde träffa varan säkrare än beskattning å tillverkningen, kan jag dock svårligen från mig skilja vissa betänkligheter, huruvida de, hvilka nu, såsom borgerlig näring, försälja bränvin i minut, kunna indragas i det äfventyr, som med sådan försäljning, efter de nya bestämmelserna, skulle blifva förenadt.
Men örn ock dessa betänkligheter lemnäs å sido, qvarstår hos mig tvifvelsmål, om ändamålet må kunna vinnas på nu föreslagna sätt.
Att någorlunda tillförlitligt uppskatta, huru mycket bränvin, som utminuteras i hvarje stad eller socken, torde blifva nästan omöjligt.
Ehvad beskattningen i väsendtlig mån blifver för låg eller för hög, motverkas ändammålet.
Hålles ä minuteringsställena varan alltför dyr, i jemförelse till tillverknings- eller parti-handels-värdet, kan sådant föranleda till lönnkrögeri, eller att försäljningen drages ifrån de högt beskattade minuteringsställena och öfvergår till säljare, hvilka, utan att serskildt skatta derför, afyttra det minsta qvantum, som är något öfver utminuteringen, eller till olämplig utsträckning af den jordbrukare medgifna rätt att åt sina arbetare sälja en fjerdedels kanna.
Borttages åter denna rätt och försäljning under en kanna förbjudes, är ej osannolikt, att något sätt påfinnes att kringgå förbudet, måhända med den följd, att konsumtionen ökas.
Miglbrefalter också alldeles oförklarligt, huruledes bestämmelser, sådana som förslaget innefattar, skola kunna leda till det afsedda ändamålet; men enär i Norrige erfarenheten visat, att bestämmelser, likartade med dem, som nu äro i fråga, funnits fullkomligt ändamålsenliga, måste jag antaga möjligheten deraf, att de kunna vara tjen - Kongl. Maj:Is Nåd.
Proposition, N:o 26. 47 liga jemväl här i landet, och då ändamålet onekligen är godt, anser jag mig följaktligen böra i underdånighet tillstyrka bifall å hvad
Departementschefen föreslagit.
Statsrådets öfrige medlemmsr biträdde, hvad af Departements-chefen blifvit i underdånighet anfördt.
Kongl. Maj:t, som biföll hvad af Departements-chefen och Statsrådets fleste ledamöter sålunda i underdånighet yttradt och tillstyrkt blifvit, befallte, att, i öfverenstämmelse dermed, förslag lill nådig proposition i ämnet till Rikets Släuder skulle af Departements-chefen uppsättas.
Ex Protocollo i B. W. von Printzencreutz.
Utdrag af Protokollet ofver Civil-arend en, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Statsrådet å Stockholms Slolt den 18 November 1847- Närvarande: Ilans Excellens Juslitie-Slatsministern Herr Grefve Posse, Hans Excellens Statsministern för utrikes ärendena Herr Friherre Ihre, Statsråden:
Friherre Stael von Holstein, Munthe, Friherre Pejron, Silfverstolpe, W1tern, j- Friherre Gjllengranat, Faxe, Fåhreeus.
Chefen för Civil-Departementet, Statsrådet Fåhreeus uppläste ett, till följd af Kongl.
Maj:ts den q innevarande månad fattade beslut, uppgjordt 4S Kongl. Maj.is Nåd.
Proposition, IV. o 26. förslag till nådig proposition lill Rikets Ständer, .-angående grunderne för rättigheten att tillverka, omdistillera och i minut försälja bränvin, äfvensom för beskattningen dervid.
Enligt Statsrådets underdåniga tillstyrkande, fann Kongl. Maj:t godt att detta förslag i nåder gilla, och befallte, att proposition i ämnet, sådan den finnes protokollet bilagd, skulle tili Rikets Ständer expedieras.
Ex ProtocoIIo JY. M. Schönmeijer•, STOCKHOLM, F. D. SCHULTZ K S BOKTRYCKERI, 1847.
~Maj:ts Md.
Ank. till Exp.-TJtsk. d. 11 Dec. kl. 7 e. m. ■{Kongl.
Maj ris Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående grunderna för rättigheten att tillverka, omdistillera och i minut försälja bränvin, äfvensom för beskattningen dervid; gifven Stockholms Slott den 18 November 1847.
TJli underdånig skrifvelse af den 26 Mars 1845, kafva Rikets Ständer förmält-, hurusom Rikets Ständer, med fästad uppmärksamhet på den ekonomiska lagstiftningens utveckling inom fäderneslandet, funnit, att den vigtiga gren af denna lagstiftning, som rörer bränvinstillverkningen och dess beskattning, ehuru alltsedan äldre tider och vid hvarje återkommande riksdag utgörande föremål för allvarsamma strider, emellan olika interessen, dock just genom den omvexling i lagstiftningen, som uppkommit derigenom, att än den ena och än den andra åsigten vid omröstningarne gjort sig gällande, aldrig förmått vinna den stadga, som endast kan byggas derpå, att princip, ej enskildt interesse, förestafva)- lagen.
Således hade man än förbjudit tillverkningen, än ytterligt frigifvit den samt derefter lika ytterligt inskränkt densammma, hvaraf de naturliga följderna blifvit, att denna näring, sorn dock i anseende till massan af de produkter, hvilka dervid användas, troligen vore för landels välstånd en af de vigtigaste, befunne sig på en ylterst låg ståndpunkt, till oberäknelig skada, så väl för det allmänna som den enskilda; att svenska landtbruket till följd häraf införts på en ovigtig bana, att nära en fjerdedel af landets import utgjordes af landtmannaprodukter; att staten af samma näring ej erhölle en inkomst, sora ens någorlunda svarade emot hvad den kunde och borde lemna, just emedan produkten är skadlig; samt slutligen och förnämligast att den utöfva! ett menligt inflytande å sedligheten och motverkat de ansträngningar, som blifvit gjorda för att bland folket sprida bildning och gudsfruktan.
Med anledning af allt delta och då erfarenheten äfven numera ådagalagt, att en på sunda grunder bygd lagstiftning för berörde näring svårligen kunde erhållas på den väg, sorn hittills blifvit följd, med mindre än att ett på full sakkännedom ocli rationella grunder upprättadt förslag till forfattBih. till TI.
Fröt. 1S47 och 1848, 1 Sami. 1 Afd. C Höft. 1 2 Kongl. Moj.is Kåd.
Proposition, K.o 26. »ling btefve nlarbetadt oell för Rikels Ständer fi a inlagd I, för att af dem diskuteras och anlagas» hafva Rikets Stander i underdånighet anhållit, att Kongl. Maj:t tiiekles, med fashult afseende så väl å härvarande förhållanden, sorn å hvad inom andra länder blifvit i afseende på bran vinstillverkningen och beskattningen tillgjordt, låta af sakkunnige män utarbeta ett förslag till författning, omfattande så väl nödiga reglementariska föreskrifter för bränvinslillverkningen, sorn ock den grund för beskattningen å densamma, hvilken kunde anses innefatta den säkraste kontroll, och att Kongl. Majrt derefter täcktes i ämnet afgifva nådig proposition lill rikets näst sammanträdande Ständer.
Bondeståndet, som icke instämt i hvad Rikets Ständer uti förberörde
Underdåniga skrifvelse yttrat och hemställt, har uti en särskild underdånig skrifvelse af den 3o April iS/jö hufvudsakligen anfört: alt då vid liera föregående riksdagar de öfriga stånden uttalat den åsigt, alt nu gällande föreskrifter för bränvinsbränningen vållade en betydlig nationalförlust, derigenom att tillverkningen utöfvades på ett sådant sätt, att ett stort välde i råämnen ginge förloradt, samt att dels det låga priset på bränvin och dels den omständigheten, att det tillverkades i nästan hvarje koja, bidvoge till en öfverhandtagande sedeslöshet och deraf följande brott, och då antagas kunde, att dessa åsigter äfven legat till grund för Rikets Ständers ofvannämnda underdåniga åkrifveise, det läge i lippen dager, att syftemålet dermed måste vara alt utrota husbehofsbränningen med enkla redskap.
Men om det ock vore en obestridlig sanning, att den öfverdrifna bränvinsproduktionen hufvudsakligen medverkat till berörde sedeförderf hos nationen och deraf följande brott, och att landets ekonomiska välstånd på sednare tider icke gått framåt, utan tillbaka, så vore den erfarenhet icke mindre grundad, att icke husbehofsbränningen, utan de stora bränvinsfabi ikerna med deras konstapparater frarnbragt det öfverflöd af bränvin, som nu öfversvämmade landet.
Om man nemligea tänkte sig tillbaka före den tid» eller 1823 års riksdag, då rättighet gafs att genom konstens uppfinning förstora bi än vinstillverkningen i möjligen högsta grad, så erinrade man sig» att bränvinet då hade mera värde och nyttjades mera sparsamt och med större måtta bland den arbetande klassen, än nu, då det nästan gällde intet och vore lättare åtkomligt, äfven för den mest obemedlade.
Bondeståndet ansåg det icke heller kunna med skäl bestridas, att den före nyssnämnde tid, i ordets rätta bemärkelse, bedrifna husbehofsbränning ▼arit gagnelig ej mindre för den större än för den mindre jordbrukaren, eller åtminstone att denna näring intill den tiden stod väl tillsammans Kongl. Mnj:ts NArl.
Proposition, N.o 26. 3 mod m klokt inrättad ladugårdsskötsel, hvarigenom landels uppodling i lietydlig män befrämjades.
Då nu förhållandet beklagligen vore annorlunda, sv nies det vara hög tid att rätta de misstag, som blifvit begångna.
Sättet härför ansåg
Bondeståndet endast vara alt afskaffa all fabriksbränning med större pannor och apparater, hvilken fabriksbränning numera ul g jorde en kräfta icke allenast för fabrikanterne sjelfve, utan för hela landet, då deremot, 0111 den ifrågavarande näringen endast med enkla redskap, under stränga kontroller, med inskränkt till verkningstid och en måttlig beskattning finge utöfvas, de mest välgörande verkningar deraf snart skulle visa sig.
Att den stora öfverproduktionen af bränvin icke förorsakats af liusbehofsbränningen, utan af fabrikstillverkningen, insåges bäst, då man jemtö ide antalet af enkla bränvinsredskap år 1834» utgörande omkring 140,000, med det år 1845 varande beloppet, som endast uppginge till 73,000.
De enkla biänvinsredskapen voro till antalet förminskade nära hälften, men qvantilelen af tillverkadt bränvin derföre icke mindre, utan snarare större, hvartill orsaken således vore den tillåtna tillverkningen med större konstapparater.
Om nu lagstiftaren på rättsenfiga grunder kunnat förbjuda andra till sedeslöshet och brott föranledande inrättningar, måste han, uppmanad af ställningen inom landet, äfven vara berättigad att vidtaga åtgärder till förminskning i tillverkningen afen vara, som allmänt erkändes utöfva ett skadligt inflytande på landets sanna väl.
En sådan minskning kunde, efter Bondeslåndets tanka, endast ske genom utfärdande af förbud mot ali konstbränning, i anledning hvaraf ståndet 1 underdånighet anhållit, att Kongl. Maj:t, med fästadt afseende å landets förhållande, äfvensom det öfverflöd af bränvin, hvaraf det besvärades, och särdeles den klagan, sorn från alla orter förspordes öfver den mängd bränvin, sorn fabriksmässigt med konstapparater nu tillverkades, malte uti nådig proposition till rikets nästsa mmanträdande ständer framlägga ett förslag till författning, angående bränvinstillverkningen, innehållande stadganden till hämmande af det öfverhandtagande omåttliga förtärandet af rusgifvande drycker, samt förbud mot all slags konstbränning, och endast tillåtelse att tillverka bränvin med enkla redskap.
Sedan Kongl. Maj:t, i anledning af dessa underdåniga framställningar, under den i3 Juni 1845 i nåder uppdragit åt en särskildt kommitté att utarbeta och till Kongl. Maj:t inkomma med förslag till förändrade stadganden om bränvinsbränningens utöfvande här i riket, omfattande så val nödiga reglementariska föreskrifter för bränvinstillverkningen som de grunder för beskattningen å densamma, hvilka kunde anses innefatta den säkraste Kongl:.
Proposition, Nio 26. kontroll, liar bemälde kommitté, uti underdånig skrifvelse af den 21 sist-» lidne Juli, afgifvit förslag till förordning, angående tillverkning och omdistiHering af bränvin, samt tillika, redogjort för de åsigter, hvilka legat till grund för samma förslag.
Till en början härj kommitteen, beträffande de förhållanden, under hvilka bran vinsbränningen för närvarande bär i riket utöfvas, enligt olli.— eiella. uppgifter, anfört, att antalet af taxerade bränvinspannor utgjort:.
År. Antal.'
Kannor pannerymd. 1824. 169,703. 3,631,469.. 182 5. 172,349. 3,651,210. 1826.. 172,586». 3,583,253. 1827. 1:62,733. 3>362,352. 1828. 169,74:4.. 3,483,856. 1829. 173,126. 3,542;956. 1830. 170,572. 3,530,560. 1831. 154,820. 3,193,296. 1832.. 1.50,348, 3,098,652. 1833. 1-56,823. 3,248,556. 1834. 161,751. 3‘,385,586. 1835. 152,2.73. 3,136,4S3. 1836. 120,907. 2,555,111. 1837.. 121,878. 2,782,231». 1838. 109,484. 2,225,64.0; 1839. 110,299. 2,238,836. 1840. 106,350. 2,143,753. 1841. 1:01,682; 2,012,312. 1842. 75,418. 1,470,581. 1843. 72,143. 1,404,144. 1844. 72,113. 1,380,920. 1845. 76,802. 1,326,598. 1846. 64,172. 1,100,707.
Sorn dessa uppgifter endast omfattade antalet, storleken oell klassen af de i riket befintliga , taxerade bränvinspannor och således i. så måtto voro< ofullständiga, att de icke lemna upplysning, huru många och hvilka af dessa pannor drifvas med eld eller med ånga, hade kommitteen härigenom saknat tillförlitlig statistisk grund för att kunna bedöma brännvinsbränningens närvarande ståndpunkt i afseende på den större eller mindre tillverkning» Kongl. Majils Råd.
Proposition, N:o 26. 5 seni med de till taxering uppgifne pannorne åstadkommits, destomer som, då pannérymden utgjorde grunden för beskattningen, och redskapens form ej på något sätt blifvit begränsad, uppfinningsförmågan förstått att, isynnerhet sedan ångpannor dervid blifvit begagnade, i högst betydlig mån öka afyerkningen.
Koramitteen hade derföre funnit det ieke kunna med någon säkerhet afgöras, huru många och hvilka af de uppgifna pannorne höra anses hafva blifvit begagnade endast till hränvinsbränning för husbehof, eller kunna anses hafva tillverkat bränvin med beräkning af ett större eller mindre qvantum till afsalu, helst det ingalunda kunde antagas, att alla mindre bränvinspannor, äfven då de äro af första klassen * drifvas uteslutande för förstnämnde ändamål.
Yäl vore det sant, att i en stor del af landet, särdeles i de nordliga och vissa af de mellersta länen, annan bränvinsbränning med små pannor sällan egde rum, än den, sorn idkas utan ansträngning., endast för att, med en och annan tillmäskning i månaden, ofta af den sämsta säden eller skadad potates, förse hushållet med dess bränvinsbehof, och sådan hränvinsbränning utöfvades då med ganska enkel redskap; men i andra delar af landet hade deremot mångenstädes tillverkningen med de lill rymden små, men likväl i en för ändamålet gynnande form inrättade pannorna blifvit ganska högt uppdrifven, så att den lemnat betydliga qvantiteter till afsalu.
Äfven de brännerier, som drifvas med större eller sammansatt redskap och i allmänhet alltid afse tillverkning lill afsalu, hade kommitteen funnit vara sinsemellan högst skiljaktiga, enär de smärre syntes inrättade för att till bränvin förvandla en del af gårdens egna produkter och att under vintern sysselsätta en då från åkerbruksarbelet ledig arbetsstyrka, samt oftast drefves för att på stället bekomma dranken till hjelp vid utfodringen och således vöre att betrakta såsom en af jordbruket beroende binäring, hvaremot de större, som vanligtvis numera drifvas med ånga, träffades lika ofta inrättade på små, som på större egendomar, 9amt merändels voro för kostsamma, i sin anläggning och utgjorde en allt för stor rörelse, för att stå i beroende af jordbruket, som deremot ofta finge bero af bränneriet.
Således hade, oaktadt bränvinsbränningen skolat, såsom det heter, åtfölja jorden, dock,, så godt som oberoende af jordbruk, ett icke obetydligt antal brännerier uppstått, hvilka rätteligen vore att anse såsom fabriker, framkallade af beräknadt tillfälle så väl till inköp af råämnen, sorn till afsättning a£ bränvin.
De upplysningar, kommitteen varit i tillfälle att inhemta, dels om be~ skaffenlieteu af de redskap, sorn allmogen på olika ställen till bränyins - f. Kongl. Maj.ts Nåd.
Proposition, N:o 26. bränning begagnar, dels oek om bränvinsbränningen i allmänhet hade bekräftat, hvad äfven den årliga minskningen af brån vinspannormas antal syntes gifva vid ltanden, att, oaktadt lagstiftningen vid beskattningen synnerligast gynnat de små pannorna, dock den egentliga husbehofsbränniugen, eller den, sorn ej afser någon försäljning af varan, årligen aftagit, under det att bränvinsbränningen liktidigt utvidgat sig, dels i mindre vei k, skötte såsom binäring vid jordbruket, men uppenbart beräknade på brån vinstill verkning, öfver husbehof, till försäljning, dels i större verk, drifna såsom egentlig fabri ksrörelse.
Kommitteen bade således ansett det med skäl kunna antagas, att bränvinsbränuingen, under den hittills alltför omvexlande lagstiftningen för dess utöfning, småningom ordnat sig sjelf till Irenne slag, nemligen: den, som utöfvas endast för husbehof , den, som utöfvas såsom binäring vid jordbruket till afsalu; och slutligen den, som utöfvas såsom fabriksrörelse.
Kommitteen bade äfven ansettt denna sålunda redan bestående indelning böra läggas till grund för det förslag till förordning rörande bräuviustillverkningeti i riket, som kommitteen nu i underdånighet afgifvit.
Kommitteen, som trott sig böra till besvarande upptaga den från flera sidor ofta framställda frågan, huruvida icke tillverkningen af bränvin, hvars missbruk visat sig i så betydlig mån hafva bidragit till ett ökadt sedeförderf och deraf följande brott, bör och kan förbjudas, eller åtminstone inom ganska trånga gränser inskränkas, har härvid anfört, att, då erfarenheten tillräckligen vitsordat, att dryckenskapslasten, mer eller mindre direkt, varit källan till de flesta af gröfre brott, sorn under den sednare tiden föröfvats, och otvifvelaktigt vore, att ett bättre förhållande i detta afseende snart skulle visa sig, om man egde medel att förekomma eller åtminstone i någon betydligare mån hämma den till sina följder så fruktansvärda omåttliga förtäringen af bränvin, så funne kommitteen att, om detta stora mål derigenom med någon grad af visshet kunde ernås, raan icke borde tveka att, äfven med uppoffrande af grundsatsen om frihet i näringar och af en påräknad icke obetydlig statsinkomst; samt utan hänsigt till en under nuvarande förhållanden för många individers välstånd menlig rubbning i egendomsvärde och utvägar till försörjning, föreslå en lagstiftning, åsyftande alt i väsendtlig mån försvåra och derigenom betydligen minska tillverkningen af bränvin inom riket.
Men kommitteen hyste den af erfarenheten bestyrkta öfvertygelse, att en dylik lagstiftning icke allenast skulle vara för vinnande af ofvannämnde mål fruktlös, utan äfven svårligen kunna ega bestånd.
Allt sedan bränvinet i början af sextonde århundradet blef kändt här i landet.
Vnj:ts Nåd Proposition, N:o 26. 7 hade något absolut ht änvinsbränniflgs-förbud aldrig kunnat bibehålla Lig.
Den bingsta lid, som ett sådant varat, var från ilill 1760.
Under denna tidrvmd, då stora summor gingo ur landet lör införande på loflig och oloflig viig af viner och spirituosa, visade det sig vara omöjligt att vidmakthålla ett sådant förbud, hvilket gäckades med lönnbränning ocb lurendrejeri, åtföljdes af beslagsåtgärder och rättegångar, samt föranledde lill våld öch falska eder, lika förnedrande för menniskovärdet, som det onda, man velat bota.
Vid slorthingel i Norrige år 1842 beslöts, att alt brån vinsbränning skulle efter tio år upphöra.
Men della beslut, som icke erhöll nådig stadfästelse, btef af nästföljande storthing upphäfvet och återtaget.
Då Sverige åren 170c), 1718, 1740 samt 1757 till 1760 baft totala bränvinsbrännings-förbud, hade dessa alltid måst, såsom alla ytterligheter, gifva vika för sin motsats, och bränvinsbränningen, frigifven, hade derefter begagnats med ökad begärlighet.
Hvad åter angick en inskränkning af tillverkningen inom ytterst trånga gränser, ansåge kommitteen det vara troligt, alt förbrukningen af denna vara mera framkallar produktionen deraf, än tvärtom, enär, så länge bran vinet finner köpare, det aldrig kommer att saknas, vare sig tillverkadt i stora eller små brännerier, i lagligen tillåtna eller i londoni inrättade, vare sig af inhemskt eller utländskt ursprung; och om äfven priset möjligen kunde genom lagstiftningen för någon tid bringas till dubbelt belopp, skulle, under en tilläfventyrs något minskad daglig förtäring, likväl missbruket, som borde anses för det farligaste, föga förekom inas.
Det numera vanligtvis låga priset på bränvin ocb dess deraf följande tillgänglighet för hvar man bade måhända i sin mån bidragit till den inskränkning 1 förbrukningen, som uppenbarade sig ej endast inom de så kallade högre klasserna, utan ock hos den upplyslare allmogen, det egentliga Bondeståndet.
Det skulle således, efter Kommitteens tanka, hvarken leda till det dermed åsyftade ändamål, eller möjligen för framtiden ega bestånd, eller utart stora betänkligheter kunna under nuvarande förhållanden verkställas, att införa en lagstiftning, som, för att derigenom undanrödja en för landets inbyggare genom dess missbruk förderflig vara, åsyftade att, om ej på en gång genom att maktspråk förbjuda all tillverkning af bränvin, åtminstone genom en alltför högt drifven beskattning eller andra tvångsmedel undertrycka denna näring.
Men ehuru kommitteen hyste den öfvertygelse, att dryckenskapslasten slutligen endast genom moraliska medel kan utrötas, funne kommitteen likväl ett hufvudsaklig! afseende vid lagstiftningen för bränvinsbränningen böra fästas derå, att de ekonomiska och financiel!» bei»tämmelserna rörande bränvinets tillverkning, äfvensom polisföreskrifterna 'Kongl. Majlis Mä.
Proposition, K:o 26. om försäljningen deraf, så inrättas, att de livar i sin mån, utan öfverdrift medverka till det önskade ändamålets ernående.
Kommitteen trodde sig härvid böra uttala den mening, hvartill den, vid öfvervägande af de olika åsigterna rörande bränvinsbränningens ordnande i riket kommit, att denna handterings bedrifvande endast i fabriksväg skulle vara det sätt, hvarigenom ofvannämnde stora ändamål, dryckenskapslastens förekommande, så vidt det på tillverkningssättet berodde, närmast kunde vinnas.
Derigenom blefve ock lagstiftningen helt enkel, tillverkningen kunde beläggas med hög afgift, som antingen beredde en ökad statsinkomst eller bidroge till förbrukningens minskande; beskattningen vore lättare att kontrollera vid ett mindre antal större brännerier; de bästa tillverknings-methoder skulle utan tvifvel antagas till besparing i material och arbetskostnad, och den demoralisation i betydlig mån undvikas, som bränvinsbränningens utöfning i en mängd små brännerier nödvändigt alstrade genom frestelsen till dryckenskap för den dermed sysselsatta, sålunda mångfaldigt ökade personalen, och spridde till det ena uppväxande slägtet efter det andra; hvarjemte härtill kunde läggas, att en i smått utöfvad bran vinsbränning vanligen egde en menlig verkan på de betjenande personernas helsa, alldenstund arbetet i ett litet bränneri sällan medgåfve tillfälle för en eller ett par der sysselsatte personer att njuta ordentlig nattro; hvadan äfven i detta afseende de större bränvinsfabrikerna egde företräde, då personalen derstädes måste vara så stor, att den, med bestämda ombyten, borde få tillfällen till ordentligare hvila.
Att denna riktning också vore den naturliga för utvecklingen af ifrågavarande näringsgren, ansåge kommitteen bäst ådagaläggas af det ofvan antydda anmärkningsvärda förhållande, att, ehuru de mindre brännerierna bär i riket af lagstiftningen varit uppenbart och i ej ringa mån gynnade framför de större verken, deras antal likväl under de sednaste 18 åren lill öfver hälften aftagit, under det samtidigt dermed en mängd större verk eller fabriker uppstått.
Antalet af pannor under 20 kannors rymd, som år 182g, då det var störst, utgjorde i23,3o3 stycken, hade nemligen sedermera nästan oafbrutet minskats, och uppgick endast till 55,o43 år 1844’ sista, för hvilket speciel uppgift varit att tillgå.
Ett likartadt exempel lemnade äfven förhållandet med brännerierna i Preussen, hvarest, under det alt från år i834 till och med år 1840 tillverkningen af bränvin, enligt beräkning af den derför erlagda skatt, ökades med 25 procent, bränneriernas antal dock minskades så, alt, då delta år 1834 uppgick lill 21,o3i, funnos år 184* endast 15,333.
Antalet af sådana brännerier, för hvilka skatten öfversteg 1000 thaler, växte likväl under samma tid från 1,25a till 1,739, hvaremot de, Kongl. Majds Nåd.
Skrifvelse j N:o 27. i N:o 27.