Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men u n d e r det hon var elev af akademien, bör- jade hon också en annan verksamhet, som hon snart dref ganska långt och i hvilken hon snart förskaf- fade sig anseende för
IDUN 210 1894 aaa. * * * » » ». » ^ *. * * ». *. *. *. ».
* * ^ Då hufvud och h j ä r t a r å k a i strid, Till sist får alltid h j ä r t a t r å d a.
V å r t h u f v u d g e r e f t e r o c h r ö s t a r för frid, T y d e t ä r j u k l o k a s t af d e s s a b å d a.
P. smak och skicklighet.
D e t var textningskon- sten.
H e n n e s första större arbete däruti var en textning af Frithiofs saga, som inköptes af änkedrottning Josefina och på världsutställnin- gen i W i e n belönades med medalj.
Den till- h ö r n u kronprinsessan af D a n m a r k.
Snart följdes detta arbete af en lång serie dylika teckningar, som under de följande åren gjorde J u l i a Beck mycket b e k a n t.
Bland de mera anmärkningsvärda af dessa i sitt slag mästerliga arbeten var en textning som skickades till kejsaren i Brasilien samt många som utfördes för svenska hofvet, fri- m u r a r e o r d e n, åtskilliga offentliga sällskap och enskilda föreningar, kronprinsens album, kron- prinsessan Victorias album, en adress som sän- des kejsar Wilhelm på hans 90:de födelsedag m. fl.
arbeten af s a m m a slag.
Så stor framgång J u l i a Beck än hade på detta område, kunde det likväl icke tillfreds- ställa hennes konstnärssträfvau.
Textningen var alldeles för bestämd i formen och för be- gränsad i färgen.
Hon måste röra sig friare.
Bodan 1873 fick hon vid mycket unga är till- fälle att besöka W i e n, där världsutställningen då pägick, och under vägen dit uppehöll hon sig äfven i Dresden, hvars konstskatter gjorde på henne ett intryck, som vardt b e s t ä m m a n d e för hela hennes lifsriktning.
H o n gjorde också i W i e n, på konstutställningen, värdefulla stu- dier och kände sig gripen af beundran för Filoty, Makart och Munkaczy m. fl.
storheter.
Om också denna beundran sedan kanske ej litet försvagats under bekantskapen med de nya strömningar, som ryckt konsten med sig, är det dock troligt, att hos denna konstnärinna, liksom väl hos flertalet af människor, det kraf- tiga intryck, som ungdomssinnet erhållit, trängt djupt och lämnat outplänliga spår.
J u l i a Beck hade tidigt fått skåda hvad de då stora hade åstadkommit, och detta har sannolikt icke va- rit u t a n inflytande pä hennes verksamhet som konstnärinna, äfven då hon k o m m i t in i cn helt annan riktning, den nyare franska målar- konstens.
A t t hon under de första åren efter det hon slutat sin fullständiga kurs på konstakademien i Stockholm förekommer ganska famlande i sina framställningar, kan j u ej öfverraska.
D e t är gemensamt för de flesta unga, kanske mest för den som ärligast och ifvigast söker.
Kär- leken till konsten hade J u l i a Beck haft ända sedan barndomen, och den hade ytterligare styrkts i de första ungdomsåren, men hon hade kanske icke full tillförsikt till sig själf.
Hen- nes kritiska förmåga gjorde henne otillfreds- ställd med allt hvad hon målade, och likväl ryggade hon aldrig tillbaka för nya försök.
Man såg detta afspegla sig i hennes arbeten från den tiden, och den som följt hennes sträf- vande med någon u p p m ä r k s a m h e t glömmer det icke.
Men så hade hon de akademiska studierna bakom sig, och hon for till P a r i s.
D ä r ka- stade hon sig med brinnande ifver in på ar- 1 tet och målade i två år under sådana lärare s j m B o n n a t och G e r ö m e.
A r 1880 visade hon första gången något arbete på utställningen, det årets » salong », och u p p m ä r k s a m m a d e s för sitt själf porträtt, som af franska konstbedömare förklarades vara en » god d e b u t ».
Det är sannerligen icke lätt att på » salon- gen » i P a r i s vinna u p p m ä r k s a m h e t.
Utställ- ningen 1880 var synnerligen rik på äfven kvinn- liga deltagare.
E j mindre än 1,081 fruntim- mer funnos redan då representerade där, och att göra sig b e m ä r k t bland en sädan mängd är mycket svårt för en ung konstidkarc utan kändt n a m n och utan beskyddare.
Efter a t t någon tid ha uppehållit sig i hem- met, återvände hon till P a r i s och deltog med två p o r t r ä t t i 1883 års » salong ».
Samma år erhöll hon belöning i Versailles för en där ut- ställd tafla.
Hon tycktes emellertid ha, gri- pen af den nyare konstriktningen, börjat finna B o n n a t och Geröme, som fortfarande voro hen- nes lärare, alltför mörka och tunga i färgen och hon såg sig om efter annan undervisning, genom hvilken hon kunde finna handledning i en ljusare och gladare framställning.
Denna fann hon också hos Alfred Stevens, som då ansågs för en af de finaste kolorister.
Ett bland de här h e m m a kända resultaten af denna riktning var hennes p o r t r ä t t af Georg Arse- nius, den yngre af hästmålarne med det namnet.
P å samma gång vände hon sig äfven till landskapet, som hon uppfattade ur samma ljusa synpunkt.
Hon slog sig 1884 ned i Grez, det så omtyckta s t a m h å l l e t för i F r a n k r i k e studerande svenska målare, och fick där allt större motvilja för taflor, som äro alster af flere studier i naturen och sedan målade å ateliern.
Taflan måste, förklarade J u l i a Beck och hennes k a m r a t e r i Grez, vara målad helt och hållet ute i naturen.
E n d a s t därigenom kunde den r ä t t a stämningen åstadkommas.
I den öfvertygelsen målade hon det äfven här bekanta » K o r p t r ä s k e t », Mare anx corbeaux, samt Sous bois och Matinée dhiver, och dessa taflor förskaffade henne i F r a n k r i k e namn för att vara en målarinna med fin känsla för fär- gen.
Men hon hade sin gråvädersperiod, då hon tyckes icke h a sett annat än dimma i na- turen och ej k u n n a t fasthålla annat än dim- Stämningar.
Allt målade hon dock ute, och man har hört b e r ä t t a s, h u r u J u l i a Beck satt i flere veckor i regn och tjocka samt till och med gaf sig med häst och k ä r r a tit i träsket eller klef omkring i stora träskor för att få sin gråvädersstämning fullt riktig.
H e n n e s arbets- lust kände då inga gräser.
E n liten fin bit från den perioden är » Ka- nalen », hvilken, så vidt jag icke missminncr mig, nu tillhör ärkebiskop Sundberg.
P å den duken h a r mälarinnan förmått att med u t m ä r k t teknik framkalla cn stämning af stor verkan.
Men så lämnade hon Grez och for åter till andra land, först och främst till fosterlandet, där hon uppehöll sig ganska länge, men niä- lade föga.
H o u besökte sedan på nytt Dres- den, P r a g och W i e n och såg sig om äfven i Venedig och Mtinchen.
Öfver allt sökte hon lära af gamla mästare och nya målare, och af hvad man senast sett af hennes hand, före- faller det som hon fortfarande skulle känna sig dragen till de gamla, de, hvilkas verk hon studerat i de stora gallerierna, under det hon likväl anser sig böra i hvad hon själf målar förnämligast hålla sig till de ungas Uppfattning och till naturen själf.
På världsutställningen i Paris 1889 erhöll Ileyse.
J u l i a Beck mycket erkännande för ett land- skap, La mare aux saules, hvilket köptes af den bekante skriftställaren E d m o n t Harancourt.
Likaledes h a r hon vunnit bifall på flere ut- ställningar i » salon des femmes ».
P å stora utställningen ä Marsfältet sistlidet år hade hon ett landskap, Fin de journée, hvilket finnes afbildadt i » Francc illustrée » i augusti 1893.
I år lär hon, efter hvad som försports från Paris, ha målat ett fruntimmersporträtt, fram- ställande den inom den franska välgörenhets- världen mycket verksamma Isabelle Bogelot.
U n d e r det J u l i a Beck således förnämligast ägnar sig åt målarkonsten och på det området gör det svenska namnet heder, återvänder hon då och dä till textningen.
Hon har äfven på de senare åren utfört flere sådana som vunnit mycket e r k ä n n a n d e.
Man h a r således hört talas om cn u t m ä r k t textning med bokstafs- skrift från 13:de och 14:de århundradet, hvar- med man prydt en bok, hvilken som heders- gåfva skickades till Spanien, många textningar å böcker från franska fruntimmer till nord- amerikanska damer samt ett diplom i gammal götisk stil, i november 1893 öfverlämnadt till fru Bogelot från franska undervisningsdeparte- mentet, m. fl.
förträffliga arbeten på det om- rådet.
Men, frägar man, skall J u l i a Beck återvända till sin födelsestad för att här stanna och ver- ka i sin konst '?
Hon älskar, har hon sagt, det glada, lifliga Stock- holm, men tycker att man h ä r icke är nog verksam.
Det är henne omöjligt, förklarar hon, att h ä r hemma arbeta riktigt allvarsamt.
Hon torde icke vara ensam om den åsikten.
Rosens lif.
Efter Smnburne.
från och Ull ett från till hur hur djupet af grönskande lunder sommarens drömmande stunder hösten, som bår i sin hand timglas med utrunnen sand, parkernas prakt utan like gråset vid ste.nbunden strand, rödt är ej rosornas rike!
doftande rosornas land!
Hur kort är ej rosornas lefnad, från knopparnas stoftfria våfnad till blommornas vissnande rad!
Från gröna till gulnande blad, från fröjder till minnen, som sakna, från kraft, som är liffull och glad, till krafter, som domna och slakna, från daggens till drifvornas bad!
Ja, från till från Likt den som som kort såsom kärlekens fröjder, lidelsens strålande höjder ledsnadens skuggiga dal, varmaste känsla till fal.
flarnet på ilande strömmar följer och äger ej val, själen från drömmar ull drömmar, hjärtat från kval och Ull kval.
IDUN 1894 Så kort, som från kärlek bevingad till kärlek försmådd och betvingad, så kort som från sommar i brand till vinter i dcala och band, från jubel i tusende kosor till vågor, som stelna vid strand, och regn utaf fallande rosor i rosornas grånande land.
Sigrid Elmblad (Toivo).
Minnenas skatt.
AF Erny.
limrm — hvar håller Mimmi h u s?
Lek- tionen skall börjas! » Det var en temligen sträf röst, tillhörande guvernanten, som lutade sig u t genom det öppna fönstret och spejade hit och dit öfver den nedanför liggande trädgården.
Lilla Mimmi, som likt ett lösryckt rosen- blad eller en liten fjäril fladdrade fram mel- lan b ä r b u s k r r och caprifoliihäckar, h u k a d e sig ner för att göra sig osynlig och ännu en liten, bara en liten stund till få rå om sig själf bland blommorna, fågelkvittret, de smekande vindarne och alla de stora, rara krusbären.
sedan skulle hon strax bii lydig, så lydig.
Meu vid en ny maning från mabonne måste hon krypa fram ur sitt göinsle, och — usch, hon kände sig hälft som en liten martyr, balft som en liten missdäderska, för såvidt hon nu verkligen kunde reda ut sina käDslor under dessa begreppsbeteckningar.
Vid sädana tillfallen hände någon gång, att hennes far, gamle baronen, småleende hviskade till guvernanten: » låt henne leka en liten stund till, fröken I Barn är ju ända barn — tids nog kommer lifvets allvar. » E n sådan inblandning af kontraorderns na- tur anses visserligen i allmänhet ej verka godt på barn, och det kunde nog tyckas, som gamle baron med sin efterlåtenhet skämde en smula bort det enda, älskade barnet, » ögonstenen » och » kelgrisen ».
Men kanhända ändock i detta fall fadersögat såg klart och fadersin- stinkten kände rätt, ty hvarken olydig, lat eller sjiilfsvåldig blef lilla Mimmi i denna lifsluft af öm vänlighet, endast spelande m u n t e r som en liten lärka, vek och känslig för alla goda in- tryck, öppen och förtroendefull samt, ja, det måste medges, något litet yrhätta, — ty, ack, hela lifvet » lekte j u för henne » i sprittande fröjd och k n a p p t en skugga af sorg drog öfver himlen i hennes barndoms soliga paradis.
Så växte Mimmi upp till en förtjusande vacker, liflig och hjärteglad flicka, som genom börd, intelligens, uppfostran och rikedom sytf- tes själfskrifven till all den lycka och glans, lifvet kan erbjuda.
Mimmi blef föremål för en trägen hyllniDg, friare svärmade kring henne som flugor kring sockerbiten, men leende och oberörd sväfvade hon fram genom svärmen — tills hon plötsligt stannade, fångad af sitt eget hjärtas böjelse.
Då människor gifta sig, ställas helt beskäf- tigt alla möjliga horoskop för deras framtid, och merendels, gunås, ej de bästa.
Alltid finns det något högst betänkligt att ruska på huf- vudet åt.
Och hur mycket fanns det ej h ä r!
Mimmis far hade hade lidit stora förluster; en vacker dag kanske förmögenheten var noll — jo, jo men I Och hennes m a a hade då all- tid varit fattig som en skåpråtta.
Och hvad kunde hon för något, hvad hade hon egentli- gen lärt s i g?
A t t kokettera, spela piano, skratta och dansa var väl egentligen allt hvad den där lilla modedockan k u n d e!
H u r skulle de där fina, smala fingrarne orka taga ett tag med pröfningens h å r d h a n d: k a r?
J a, så där ginge det, när man rusade åstad och gifte sig af kärlek och inte hade någon barlast af nyttig kunskap med sig ut i l i f v e t.
Och hufvudruskningarna blefvo allt ifrigare.
Gissningarna bestyrktes i ett afseende: en dag stod Mimmi som en fattig, ung hustru vid sidan af en fattig, ung m a k e.
Meu i ett annat afseende svek horoskopet — det var för märkvärdigt!
Hela världen stirrade med vidöppen häpnad på do unga, fattiga makarne, som omöjligen tycktes kunna förmås att se riktigt olyckliga och handfallna ut i sin svåra pröfning.
Utslaget öfver Mimmis opraktiska uppfost- ran innehöll nog en del bitter sanning, men man glömde i alla fall att taga med i beräk- ningen det måhända dyrbaraste arfvet, hon fått af sina föräldrar: minnet af en kärleksomgär- dad, sorgfri barndom och ungdom — traditio- ner, ägnade att styrka och förtjänta att vår- das, ett heligt, oförstörbart moraliskt arf.
— Och därför begick man en felräkning.
Det var emellertid nästan så, att man kunde förarga sig öfver denna gäckande ohållbarhet hos en så tvärsäker profetia.
Men man kunde gärna också släppt in litet beundran och akt- ning midt i den allmänna förargelsen, ty sådan voro sannerligen dessa båda unga människor värda, och kanske i all synnerhet den unga frilerrinnan, rikedomens och öfverflödets barn, den en gång firade och fjäsade skönheten, hvars lif varit en dans på rosor och som nu med gladt jämnmod kunde bära fattigdomen.
Hvar och en hade väntat, att hon skulle digna förkrossad och hjälplö3 ned under det oväntade hårda slaget, men de länge förberedda ooh ättiksyrade beklagandena måste förstum- made stanna på tröskeln till det hem, där lycka och lefnadsmod tittade fram ur hvarje vrå, där ett par glada barn jollrade och sjöngo och där en liten fru med uppkaflade ärmar i köket fjällade fisken, så att de små, mjuka fingrarne rodnade och blödde.
Men hjärtat mätte däremot ej ha blödt, att döma af hen- nes belåtna och frimodiga uppsyn.
I hennes garderob finnas endast några få dräkter och dessa visst icke af dyrbart eller modernt slag, ty hon har valt tyget efter sina nuvarande förhållanden ocli själf sytt kostymer- na, hvilket till en början var ett ganska trass- ligt problem.
» De ha också blifvit därefter! » skämtar hon med en liten korrigerande jämkning på ett par plisséer, som troligen aldrig låta sig korrige- ras.
Men h u r det är, känner hon sig likvisst en smula stolt öfver sin första lärospån, all- deles som hennes man öfver henne själf.
Ni träffar om lördagarne unga frun framför tvättbaljan eller till och med — i jämnhöjd med skurbaljan på golfvet.
» Det är j u så lätt undanstökadt, » påstår hon, » det är j u bara två r u m!
» Den första matlagningen blef det både si och så med.
Det var åtskilligt, som blef vid- brändt, för mycket saltadt eller för litet kokt — och det var en för kostlig historia, allt- ihop 1 Hon kunde ej låta bli att skratta åt den lustiga såsen, som hon haft det värsta besväret med, som hon tänkt göra till ett litet skrytaktigt mästerstycke och — som mycket riktigt stelnat till gröt.
Men ögonblicket där- på blef hon allvarsam ooh trodde, att Hugo kanske blefve ledsen på henne, för det hon skämt bort maten.
Det enda svar Hugo hade var, att han ha- stigt reste sig upp och kramade Mimmis huf- 211 vud till sitt bröst, och då deras blickar sedan möttes, stodo de fulla af tårar — men det var bestämndt ej af ledsnad.
J a, de voro två stora, lyckliga, lefnadsvisa barn.
• » H-v-a-r, » frågade en emfatiskt, » har den lilla friherrinnan fått allt sitt mod ooh all sin huslighet ifrån?
Kunde någon tro det om den där lilla bortskämda damen, som bara hade sitt söta a n s i k t e?
» » Och fattigdomen har inte heller jagat kär- leken på porten, tycks det, » reflekterade en annan, betänksam öfver gamla teckens svek- fullhet.
Se, där hade man, förstås, uppslaget till en förklaring.
Hon var kär i sin man, kär som en uyförlofvad toka ännu — så länge det nu varade — och då vet man ju, hur långt en kvinna kan gå i själflorsakelse och uppoffring.
Nåja, den förklaringen är icke så oäfven, men omfattar ändock blott en del af hela den stora, vackra verkligheten, som djupast ligger till grund för all denna ståndaktighet i pröf- ningen, all denna lycka i fattigdomen.
Vi kunna tränga ganska nära ned till denna grund, om vi göra ännu en titt hos det unga paret, icke då frun går i hushållsbestyren, utan t. ex. då de båda efter middagen » hålla skymning » en s t u n d; ty midt i sitt eljes rast löst sträfsamma lif ha de verkligen råd att kosta på sig en sådan liten förströelse, och det är visserligen en Guds välsignelse med den!
Sedan ni några minuter åhört deras gläd- tiga samspråk, där de sitta sida vid sida i soffan med öfverdrag af blommigt kattun — förefaller det er ej, som om luften r u n d t om er började befolkas af en skara m u n t r a och vänliga andar, som än i lekfulla upptåg svär- ma kring under s k r a t t och glam, än med blidt allvar i den djupa blicken sluta liksom en skyddande och förenande ring kring de båda m a k a r n e, är det icke en hel liten värld, som målad i vexlande episoder och bilder och me- stadels i ljusletta, varma färger drager förbi ert öga som ett mångskiftande p a n o r a m a?
" Bör kvinnan ha rösträtt? "
ETT MASS-MÖTE.
London i juni.
» Bör kvinnan ha rösträtt? » (Shall women have the vote?
), det är f. n. en af Englands brinnande frågor.
Denna fråga skulle besvaras på ett mass- möte för några dagar sedan af » representative women » från olika rösträttsföreningar inom Eng- land, Skotland, Irland och Wales, liksom från Amerika och Nya Zeeland.
Ar efter år hafva motioner för kvinnans röst- rätt förekommit vid parlamentet, år efter år käm- pas härför af både män och kvinnor med allt större kraft, allt större vältalighet, allt mera sam- lad styrka och mer fu ' Iändad organisation.
Så säga Englands kvinnor: » Vi begära rösträtt, därför att vi äro medborgarinnor, som böra äga någon ta- lan angående de lagar vi ha att lyda; vi betala skatt och böra därför ha en röst med om använ- dandet af allmänna medel; vi önska förbättring i lagar, som närmast angå hemmet, arbetande kvin- nor och barn, dryckenskap, spel och sedlighet — och utan rösträtt ha vi intet gehör. » Det var i den stora, nya » Queens Hall » — rymmande ett par tusen personer — som detta möte skulle hållas, och ett » overflow meeting » i en » hall » midt emot för dem, som ej fingo rum i Queens Hall.
Lady Henry Somerset — presi- dent för den stora » temperance » - föreniugen, » Bri- tish Women ' s Temperance Association » — presi- derade.
Den stora platformen var, som vanligt vid möten anordnade här af kvinnor, klädd med grupper af växter och blommor, och denna, såvä
IDUN 212 som salen i öfrigt, var till trängsel fylld af män och kvinnor till ungefär lika antal.
Lady Henry Somerset öppnar mötet med ett tal, lika vältaligt som genomträngdt af den finaste kvinnliga känsla, liksom denna ädla kvinna i allt ledes af de högsta motiv att verka för som är sant och godt.
Efter det den vördnadsvärda mrs Pearsal-Smith ledt församlingen i en kort bön, fick sir John Hall ordet.
Han har nyligen kommit från Nya Zeeland, där han varit premierminister och kraf- tigt medverkat till att kvinnorna därstädes, som be- kant, förra året erhöllo rösträtt, efter en hård 15- årig kamp och efter att motioner 8 gånger varit före vid parlamentet.
Sir John ger en historik af frågans gång och de svårigheter, som hade varit att bekämpa, talar om hur de första förslagen gingo i papperskorgen, om huru de vanliga inkasten framlades, men hur frågan allt mer och mer växte i popularitet och slutligen, efter otroligt arbete, gick segrande igenom.
Jo, att inga af de bebådade sorgliga följderna upp- stått, men att de nyligen hållna valen gingo för sig med ovanligt lugn, städadt och hyggligt.
Kvin- norna, som till största möjliga mängd begagnade sig af sin rösträtt, hade, utom den goda ton de gåfvo åt det hela, så kraftigt inverkat på valen, att vida bättre män än förr blefvo valda, hvilket allt nu erkännes af motståndarne.
De som tjänst- gjorde vid valurnorna sade, att de hellre vill ha uppsikt öfver 200 kvinnor än 70 män.
Till sist sade h a n: » Jag hoppas att snart åter få besöka England och är öfvertygad, att jag då skall få se dess kvinnor äga rösträtt för att nyttja den till sina landsmäns väl. » Miss Frances Willard, amerikanska och en af vår tids ädlaste kvinnor, president för världs-nyk- terhetsföreningen, uppträder nu.
» En sådan man, » säger hon om sir John Hall, » ökar min tro på hela den öfriga mänskligheten; det tog 2,000 år af kristligt hemlif att frambringa honom! » Hon framhåller i sitt tal nödvändigheten af att vinna kvinnan i allmänhet, » the average woman », för saken, och hennes utmärkta tal, fullt af blixtrande kvickhet, är ständigt afbrutet af skratt och stor- mande applåder, däri män i allmänhet äro star- kast.
Man kan applådera här i landet, och ve den talare och talarinna, som ej tätt och ofta är afbruten af sådana bifallsyttringar.
Men de kun- na också tala dessa män och kvinnor, som här uppträda offentligt!
Nu kommer turen till mrs Shepherd, en Nya Zeeland- » valkvinna », som.
börjar sålunda: » Jag tror man bedt mig uppträda här i kväll för alt kunna visa en kvinna, som utfört den mycket märkvärdiga saken att skrifva sitt namn på en bit papper och rösta för en medlem af parlamen- tet. » Men hon har gjort vida mera, denna mrs Shepherd, ty hon har stått i spetsen för rösträtts- frågan i Nya Zeeland, och utan henne, sade sir John Hall, hade saken ej nu gått igenom.
Hon bestyrker sanaingen af allt hvad han för öfrigt sagt och beskrifver nykterhetsfrågans ståndpunkt i sitt hemland och den inverkan kvinnans röst- rätt redan haft därpå.
Efter lysande tal af några af rösträttsfrågans främsta förkämpar, mrs WynfordPhilipps, mrs Ormiston Chant — kvinnlig predikant — samt mrs Amie Hicks, ledare för kvinnliga arbetarefö- reningar och själf tillhörande arbetarnes led, sjun- ger madame Antoinelte Sterling en högstämd säng.
Därefter talar mrs Scatcherd från Skolland och till sist en ung amerikanska, mrs Stanton Blatcb.
Hon är dotter till den ännu lefvande mrs Eliza- beth Cady Stanton, en af kvinnofrågans första förkämpar i Amerika, och hvars lifsgärning lady Somerset så vackert angaf i sitt tal.
Denna vackra, unga kvinna talar med ett lif, en värme och en entusiasm, som tydligt visa att hon tillhör den andra generationen af talarinnor och att hon lef vat hela sitt lif i kvinnorörelsens medelpunkt.
Det högst intressanta mötet afslutas med ännu en säng af madame Sterling och det allmänna an- tagandet af resolutionen om en skrifvelse, påyr- kande en paragraf om kvinnlig rösträtt vid be- handlingen af the Registration Bill, samt om in- sändandet af en petition till parlamentet, till hvil- ket ändamål namn vid detta och flere föregående möten insamlats.
% Sen till, att Idun och Iduns Mode- tidning finnas hos alla edra bekantat Madame Carnot en blodiga m a r t y r d ö d, som helt nyligen d r a b b a t den f r a n s k a r e p u b l i k e n s pre- sident och u p p s k a k a t h e l a den civiliserade v ä r l d e n, h a r s a m l a t a l l a s — och n a t u r l i g t v i s icke m i n s t k v i n n o r n a s — djupa m e d k ä n s l a k r i n g den e f t e r l ä m n a d e familjen, den sörjande makan.
I tidningen ha Journal h a r en af F r a n k r i k e s y p p e r s t e skriftställare, Francois Coppée, gifvit en v a r m h j ä r t a d t o l k n i n g å t de83a k ä n s l o r, h v i l k e n vi h ä r m e d d e l a.
I l ö r d a g s afton s a t t m:me C a r n o t i sin avantscen p å O p é r a - C o m i q u e och å h ö r d e re- presentationen af Falstaff.
H o n v a r nöjd.
Hennes man, hvars hälsa u n d e r sista tiden ingifvit h e n n e oro, befann sig n u b ä t t r e och h a d e begifvit sig p å v ä g till L y o n.