Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad särskildt fisken i de allmänna vattendragen och villebrådet beträffar, så är den omnämnda inskränkningen derföre berättigad, att dessa icke — såsom skogen och jernmalmen — äro någon enskilds tillhörighet: de äro icke mer den enes än den andres egendom, utan förflytta sig ständigt
Irån den enes dominium till den andres.
Hvad vidare den så ofta åberopade framtidens rätt i allmänhet beträffar, torde här vara på sin plats att i minnet återkalla, hurusom densamma redan förut inom den ekonomiska lagstiftningen i åtskilliga rigtningar sökt göra sig gällande genom förbud och inskränkningar, hvilkas .olämplighet numera allmänt erkännes.
Afven vår egen erfarenhet i detta hänseende bör i någon mån kunna nedstämma förtroendet till dessa endast negativa ekonomiska stadganden, hvilka visserligen alltid ligga närmast till hands för att afvärja möjliga faror för framtiden, men om hvilka det träffande blifvit yttradt, att de likna vissa starka läkemedel, som man icke gerna utan tvingande nöd bör använda, alldenstund, om de också förmå att häfva det onda, som man närmast fruktar, de dock ofta sjelfva förorsaka ett annat af icke mindre betänklig art.
Hvem erinrar sig icke, hurusom i förra tider, man af fruktan för framtiden icke ville lemna smidet fritt?
Bland annat, som man dermed afsåg, ville man äfven spara skogarne.
Det var dock icke sjelfva skogens afverkning, som man ansåg sig böra förbjuda.
Man inskränkte endast, ehuru indirekte, skogens fria användande på ett visst]sätt, nemligen till jernförädlingens behof.
För att spara skogarne inskränkte man då smidet, alldeles såsom man nu, för att förekomma skogsförödelse, inskränker utförseln.
Man fick ej då smida så mycket man ville, äfven om man hade kunnat använda ett annat brännmaterial, alldeles såsom man nu söker hindra utförseln till utlandet af 6 tums sparrar, äfven om de bevisligen blifvit upphuggna utaf toppändarne till grofva träd.
Emellertid visade det sig omsider, att det inskränkande stadgandet rörande smidet var ohållbart, och det blef derföre också upphäfdt.
Månne man numera ens kan ifrågasätta, huruvida den åsigt, som låg till grund för nämnda stadgande med thy åtföljande reglementeringar var sann och riktig? — eller månne man numera skulle vilja tillåta den der så ofta framhållna fruktan för framtiden att åter pålägga de gamla hämmande banden på jernhandteringen?
Detta är numera en redan öfvervunnen och antiqverad ståndpunkt.
Hvad kan väl vara vid första påseendet naturligare och nödvändigare än att vid befarad hungersnöd af omtanke för framtiden förbjuda spanmålsutförsel ur landet?
Framför allt gäller det ju för menniskan att kunna existera; och om vi sjelfve icke ega 16 Kongl. Majus Nåd.
M 49. nog af denna för vårt lifs uppehälle vigtigaste nödvändighetsvara, kan det då vara klokt — ja, kan det ens låta försvara sig, att tillåta rikare nationer mot sitt silfver och guld tillbyta sig det spannmålsförråd, som vi sjelfve så väl behöfva?
— Och likväl börja allt melodi mer alla upplysta styrelser att erkänna olämpligheten af dessa förbud för utförsel af spannmål, hvilka för icke länge sedan ansågos icke blott berättigade, utan rentaf nödvändiga.
Skälet är, att erfarenheten lärt dem, att olyckorna af en befarad hungersnöd säkrast afvärjas genom en frigjord och tryggad spannmålshandel, men att en sådan omöjligen kan komma till stånd, så länge inskränkningar göras eller äro att befara i den enskildes fria förfogande öfver sin spannmål.
Icke heller torde numera den allmänna meningen gilla den prohibitiva rigtning, som ända till de sednaste åren i allmänhet utmärkte vår tull-lagstiftning.
Och likväl var det — åtminstone såsom det offentligen hette — just den der omtankan för framtiden, som då, äfven hvad importen beträffade, fick göra sig gällande.
Var det icke fruktan för våra fabrikers framtid, som föranledde förbuden för införseln af utländska kläden och väfnader?
Var det icke omtankan för sockerbrukens framtida bestånd, som framkallade införselförbuden för raffineradt socker och sirup?
Var det icke handtverkeriernas framtid, som motiverade förbudet mot utländska dithörande arbeten och slöjdvaror?
Och var det icke slutligen af fruktan för bergshandteringens och manufakturiernas framtida undergång, som man ansåg sig icke kunna tillåta införsel af tackjern, stångjern, manufaktursmide och stålarbeten af åtskilliga slag?
Hvilka olycksbringande vådor för framtiden förespeglades icke, i händelse dessa eller andra liknande förbud borttoges?
Och emellertid har erfarenheten sedermera lärt oss, att följderna blefvo helt andra, än dem man förutspådde: den har lärt oss, att man i allmänhet ser framtiden bäst till godo genom att, såvidt sig göra låter, befria det närvarande från alla konstlade hinder och inskränkningar.
Ty friheten ensam förmår att i alla rigtningar på ett naturligt sätt lifva den enskildes omtanka och företagsamhet, och derigenom gifva åt samhället i dess helhet denna rörelse framåt mot en ständigt fortgående utveckling, hvilken alltid — och i främsta rummet — kommer framtiden till godo.
De ofvan omnämnda införselförbuden, huru förkastlig än den statsekonomiska åsigt numera må anses, hvilken framkallade desamma, hade dock den förtjensten, att de med bestämdhet träffade just det man ville träffa, men icke derjemte hindrade det, som man alldeles icke ville förbjuda.
Icke ens denna förtjenst kan man tillerkänna de inskränkningar i exporten af vissa skogseffekter, hvilka ännu förefinnas i vår tulltaxa.
Kan man tänka sig något orimligare, än att en skogs- och sågverksegare af ett 12:tums, 6:tums midtelparti på ett groft träd, väl får såga två 12:tums 3:tums plank; men han får icke utan särskild uppoffring derur taga två 6:tums sparrar för export till utlandet, äfven om dessa sednare kunde betinga sig ett relativt högre pris på verldsmarknaden.
Han får väl såga det ifrågavarande midtelpartiet i en rigtning och förfoga öfver produkten såsom honom för godt synes; men vill han såga detsamma i en annan rigtning till två sparrar för Kongl. Maj:ts Nåd.
17 för att exportera dem till utlandet, så kostar det honom extra 40 öre.
En icke mindre orimlighet lades i dagen genom haudlingarne i ett nyligen till Kongl. Maj:t hänskjutet besvärsmål, der en exportör af till Danmark försålda staketstolpar tvingades, för att undgå den för sparrar åsätta tull af 20 öre per stycke, att på midten afsåga de längre ibland dem, ehuru det af årsringarnes mängd och läge på de uppsända profstolparne var uppenbart, att åtminstone en del af ifrågavarande stolpar voro tagna flere stycken af ett enda fullmoget träd.
Naturligtvis har lagstiftarens mening med tulltaxans bestämmelser icke afsett sådana förhållanden, lika litet som att förhindra någon att på bästa sätt göra sig till godo toppar och grofva grenar; men föga båtar det, att sådant icke varit meningen, då det ändock blir följden.
Enligt min underdåniga uppfattning bör åtminstone så mycket vara klart och obestridligt, att på den befarade skogsbristen i framtiden föga eller intet kan inverka, om den redan nedhuggna skogsprodukten förbrukas inom landet eller exporteras.
Behöfver ungskogen ett sådant skydd, som man föregifver, — hvarför söker man icke, hellre än att hindra exporten, inskränka averkningen till endast mogna träd.
Genom ett stadgande i denna rigtning — om man också af andra skäl kuude tveka att gilla detsamma — skulle dock den fördel vinnas, att inskränkningen icke träffade äfven sådant, som det aldrig varit meningen att förbjuda.
Deremot att, till skydd för ungskogen och i afsigt att freda densamma, förhindra utförseln deraf, men tillåta afverkningeu, endast den inom landet förbrukas, vare sig till stängsel eller bränsle eller kolning eller — förruttnelse, — det är ungefär detsamma, som om i Fiskeri-stadgan tillåtes begagnandet af notref med huru fina maskör som helst, blott att den ungfisk, som dermed fångades, antingen förstördes eller konsumerades på stället.
Det kan naturligtvis icke falla någon förnuftig menniska in att bestrida, att, om skogarne oupphörligt sköflas och förstöras, utan all vård och skötsel och utan all omtanka för deras återvext, följderna deraf skola blifva högst olyckliga.
Men hvad som med skäl kan bestridas och derföre också bestrides, är, att man genom exporthinder af hvilket slag som helst skall kunna förekomma en sådan olycka.
Hade utförselförbud eller utförseltullar förmått att i afseende på skogarne åstadkomma det skydd, som man dermed afsett; — sannerligen, vi hafva tillräckligt länge varit i åtnjutande af detta skydd, för att numera icke rimligtvis någon klagan öfver tillståndet med våra skogar borde kunna komma i fråga, lika litet som någon fruktan för deras framtida bestånd.
Men ännu i dag klagar man i detta hänseende lika mycket, som man klagade för 100 år sedan, och man fruktar — väl mer, men icke mindre.
Att under sådana förhållanden längre bibehålla hvad som visat sig så föga lämpligt för sitt ändamål, men som deremot åstadkommer orättvisor, oredor och orimligheter af många slag, — detta kan väl svårligen försvaras.
Jag väntar mig här den invändningen, att, om icke utförselförbuden eller de höga utförsel-afgifterna funnits, tillståndet med våra skogar skulle hafva varit ännu sämre.
Hade man nemligen fått obehindradt göra sig till godo det högre pris på utländska mark Bih. till II.
Prot. 1862 ål 1863. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 4 Höft. 3 18 Kongl, Maj:ts Nåd.
Skrifvelse J\§ 49. nader, som sådana produkter, hvilkas utförsel man i tullväg sökt förhindra, kunnat der betinga sig, skulle otvifvelaktigt lockelsen att afverka varit ännu större.
Häremot vill jag endast anmärka, att detta skäl ytterst hvilar på den föreställningen, att ju sämre skogsprodukterna betala sig, desto mindre har man att frukta för skogarnes framtid.
Jag erkänner villigt, att för dem, som hylla denna åsigt, skälet är bindande; men det är det visserligen icke för dem, hvilka, i likhet med mig, våga hylla den alldeles motsatta, eller att skogarnes framtida bestånd väsendtligen beror på odling och vård, och att benägenheten för en ordnad skogshushållning ökas eller minskas allteftersom skogsprodukternas värde stiger eller faller.
I all hushållning egnas omsorg och arbete företrädesvis åt den produktion, som bäst lönar mödan, och det finnes ingen rimlig anledning, hvarföre skogshushållningen härifrån skulle göra undantag.
För icke just så särdeles lång tid tillbaka egde här i landet skogarne ett högst obetydligt värde; man förstod knappast något annat sätt att göra sig deni till godo än till bränsle eller kol eller annan förbrukning för husbehof, och den mark, hvarpå skogen vexte, räknades merändels vid egendomsköp till nära nog intet.
Om det nu i allmänhet är en sanning, att man föga vårdar sig om det värdelösa, är det då att förundra sig öfver, om man under sådana förhållanden misshushållade med skogarne, om man afverkade dem på ett ofta onaturligt sätt, om man genom svedjande och kolande förstörde dem, eller på annat sätt ödslade bort dem såsom ett värdelöst ting, utan vård, utan skötsel och utan omtanke för deras återvext?
Vi lefva ännu under inflytelsen af dessa ogynnsamma förhållanden.
Om också numera på de flesta ställen skogarne fått ett högre värde, så gäller detta dock endast örn vissa utaf skogens alster, men ingalunda, t. ex. om qvistar, ris, stubbar m. m.
Härtill kommer, att denna förändring till ett högre värde har så nyligen egt rum och endast så kort tid fortfarit, att man ännu icke, åtminstone mera allmänt, hunnit göra sig förtrogen med de nya förhållandena.
Såsom ofta inträffar vid hastiga vändningar af detta slag, söka somliga med en ifver, som gränsar till oro, att på alia möjliga sätt göra sig tillgodo de för ändrade konjunkturerna, under det att andra, med icke mindre oro och fruktan, motse olyckorna af skogsbrist i framtiden, ifall det städse skulle komma att fortgå på samma sätt.
Men just geuom den väckelse, som båda dessa ytterligheter gifva åt allmänna tänkesättet, måste detta så småningom lära sig att inse icke mindre fördelarne än nödvändigheten af en ordnad skogshushållning; och då — men också först då — skall skogen likaväl som nu den odlingsbara marken med omtänksamhet vårdas och aktas för förstörelse.
Den skall då, långt mera än hvad nu sker, tagas med i beräkningen vid försäljning eller köp; och hvar och en, sorn misshushållar med sin skog, eller afverkar den så, att den förstöres eller försämras, han skall veta med sig, att han derigenom minskar sin egendoms kapitalvärde, på samma sätt som nu är händelsen med den, hvilken, för att komma åt en ögonblicklig vinst, förstör för en längre tid jordens fruktbarhet genom att sälja bort fodret och icke gödsla åkern, utan utsuga den genom säd i säde.
Att en eller annan äfven sedermera skall på ett mindre klokt och aktsamt sätt fara fram med skogarne, lärer väl Kungl. Maj:ts Nåd.
19 icke kunna förekommas; men säkert är, att, sedan skogens värde blifvit lika allmänt kändt och erkändt, sorn den odlingsbara markens, skall ett sådant förfaringssätt endast undantagsvis kunna ega rum.
Det måste i sanning anses som en glädjande företeelse, att man år ifrån år allt lif— ligare ifrar för en ordnad skogshushållning.
Men ibland det, som kanske mest motverkar det allmänna införandet af en sådan, torde med skäl böra räknas den i utförsel-taxan ännu förekommande och af många så varmt förordade inskränkningen i den enskildes rätt att fritt få förfoga öfver sina skogsprodukter.
Att undanrödja de i våra stängsel- och skiftes-författningar gifna anledningar till misshushållning med skogarne, — att på lämpligaste sätt sprida en allmännare kunskap om deras rätta vård och värde, och att genom dessa lärors praktiska tillämpning på de under Statens dominium lydande skogsmarker föregå med lärorik föresyn — allt detta är visserligen lika naturliga som verksamma medel för att vinna det afsedda ändamålet.
Men man skall ändock svårligen — åtminstone i någon vidsträcktare mån — härutinnan lyckas, så länge man envisas med att genom olämpliga och godtyckliga förbud och inskränkningar göra sig det enskilda intresset till fiende.
Man får icke glömma, att sjelfva införandet af en ordnad skogshushållning alltid är förenadt med icke obetydliga kostnader.
Kan man väl begära, att den enskilde skall finnas benägen underkasta sig dessa, 0111 man icke tillåter honom att, till lindring i desamma, pä det sätt som han sjelf finner vara det fördelaktigaste, göra sig till godo skogens afkastning.
Men detta gör man icke, så länge genom höga export-tullar omöjliggöres all utförsel af vissa bland just de skogseffekter, hvilka en väl ordnad skogshushållning lemnar till hans disposition.
Ty en sådan skogshushållning kan icke bedrifvas med mindre än att ungskogen gång efter annan gallras, eller, der trakthuggning införes, med mindre än att omogna träd fällas
Denna ungskog, som för gallring eller vid trakthuggning måste afverkas, äfvensom toppnr och gröfre grenar af fullmogen skog skola i allmänhet, förvandlade till ved eller kol, betinga ett ytterst ringa pris i jemförelse tued det, som på verldsmarknaden står att erhålla för en motsvarande qvantitet småtimmer eller sparrar eller stolpar.
Kan det da ifrån national-ekonomisk synpunkt försvaras att genom höga utförseltullar på dessa sednare effekter nödga skogsegaren att antingen sönderhugga den fällda skogen till ved eller bränna den till kol eller, då derigenom icke ens arbetskostnaden ersättes, lemna den helt och hållet till förruttnelse?
Ingen må under sådana förhållanden förtänka honom, om lian tvekar att kosta arbete och tid och penningar på ett företag, der han icke ens njuter så mycken uppmuntran från det allmännas sida, att det tillåter honom deraf draga all den fördel, som, utan andras förfång, genom omtanka och klok beräkning står att vinna.
Vill man för öfrigt ett allmännare införande af en ordnad skogshushållning i ett land Sådant som vårt, der, till följd af landets ofantliga utsträckning, samma förfaringssätt omöjligen kan öfver allt vara lika lämpligt, måste lagstiftaren uppgifva hvarje försök, att begränsa skogshushållningsmethoden till den enda att afverka endast grofva träd.
Det gitves nemligen flerestädes skogsmark, som ymnigt och jemförelsevis hastigt frambringar små - 20 Kongl. Maj:ls Nåd.
M 49. vext skog, men der denna aldrig uppnår en gröfre vext; och äfven andra särskilda förhållanden kunna göra det ekonomiskt fördelaktigare att, i likhet med hvad som flerestädes i Skottland och äfven, efter hvad jag hört uppgifvas, i Preussiska Rhenlandet eger rum, ställa skogsafverkningen på en kortare cirkulationstid.
Att låta allt gälla hvad det kan gälla, är en regel, icke mindre giltig för skogshushållningen än för hvarje annan hushållsgren.
Man söker ju ej förhindra utförsel af hafre, för att framtvinga produktion af det dyrbarare hvetet?
Slutligen utbeder jag mig att få fästa Eders Maj:ts nådiga uppmärksamhet på följande omständighet, hvilken bättre än något annat visar, att det upplysta tänkesättet inom landet icke vidare anser de hittillsvarande exporthindren för vissa skogseffekter lämpliga eller nyttiga.
Vid det allmänna landtbruksmötet i Carlstad sistförflutna sommar, der, ibland andra öfverläggningsämnen, äfven den frågan framställdes, hvilka åtgärder företrädesvis borde tillstyrkas för främjandet af en ändamålsenlig skogshushållning, uppträdde, så vidt jag af de meddelade redogörelserna för mötet kunnat inhemta, ingen enda bland der talrikt församlade, insigtsfulle och för det vigtiga ämnet lifligt intresserade personer, förordande bibehållandet af utförseltull för något slag af skogsprodukter, ehuru från flere håll borttagandet af de nu befintliga påyrkades
Huru skiljaktiga än för öfrigt de åsigter voro, hvilka der sökte göra sig gällande, framställdes dock icke något förslag, som gick ut på inskränkning i afverkningens frihet, mycket mindre något, som afsåg inskränkning i skogsegarens rätt att fritt få förfoga öfver skogsprodukterna, sedan de en gång redan blifvit afverkade.
Det återstår ännu för utredandet af ifrågavarande vigtiga ämne att omnämna de kontroller, formaliteter och straffbestämmelser, hvilka äro en följd af exporttullen och innefattas i §§ 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 46, 47 och 48 af Tullstadgan den 7 December 1860.
Så vidt de afse utförsel af Svenska produkter, skulle de flesta af dessa, äfven för tullfria varor iner eller mindre betungande, kontroller försvinna, om all exporttull upphäfdes.
Sådan utförsel behöfde då ej längre inskränkas till hamnar, som ega ständig tullbevakning, eller till hamnar, der General-tullstyrelsen förordnar särskild kontrollant, hvars resekostnad och traktamente betalas af godsegaren.
Det skulle stå enhvar fritt att från hvarje hamn i riket utskeppa Svenska alster eller tillverkningar och inlasta detta gods under alla tider af dygnet, oberoende af den i § 83 fastställda begränsning i tullpersonalens tjenstgöringsskyldighet.
Stundom, och synneiiigast hvad seglande fartyg beträffar, är det uppehåll, som vållas af dylika kontroller, icke mindre hinderligt för rörelsen i allmänhet, än sjelfva tullafgiften är betungande för den särskilda vara, som dermed belägges.
Jag tror mig nu hafva i underdånighet ådagalagdt, att de för vissa Svenska varor gällande utförsel-afgifter i hög grad försvåra möjligheten att på verldsmarknaden täfla med andra länders produkter af samma slag, — att samma afgifter i motsvarande män hindra tillgodogörandet af landets naturliga rikedomar, — att inskränkningen i de flesta fall ej medför deu nytta, som dermed varit afsedd, och i öfrigt endast gynnar vissa in - Kongl. Majus Nåd.
Skrifvelse JY3 49. 21 tresseu på de andras och hela landets bekostnad, — samt att detta gagn i hvarje fall ej på långt när uppväger den skada, som vållas dels genom sjelfva afgiften, och dels genom det uppehåll och den kostnad, som drabba rikets hela export till följd af de för tullen beliöfliga kontroller och inskränkningar.
Hvad särskilt beträffar den befarade skogsförödelsen, som anses hota skogarnes framtida bestånd, har en mångårig erfarenhet redan tillfyllest bestyrkt, att hvilka inskränkningar som helst i den fria utförseln af skogsprodukter äro lika olämpliga, som vanmägtiga medel att i detta hänseende vinna hvad man vill och förekomma hvad man fruktar.
På alla dessa här ofvan närmare utvecklade skäl anser jag mig böra i underdånighet tillstyrka, att Eders Kongl. Maj:t täcktes föreslå Rikets Ständer borttagandet af de få i vår tulltaxa ännu qvarstående utförsel-afgifter, så att hela den nu befintliga utförsel-tariffen måtte komma att derutur utgå.» Föredragande Herr
Departements-chefen yttrade derefter: »Med anledning af hvad Statsrådet Malmsten nu haft nåden anföra, anhåller jag blott få i underdånighet tillägga, att jag för min del icke vågar med säkerhet förutsätta, att ju icke äfven frågor rörande utförsel-tariffen kunna blifva föremål för yrkanden från Fransk sida, och således komma att ingå i den förestående traktats-underhandlingen.
Man kunde tvärtom hafva skäl att tro motsatsen på den grund, att vid ett föregående tillfälle, eller vid den sista negociationen i ämnet 1852, bland Frankrikes fordringar verkligen förekom, att alla slag af byggnadsvirke skulle vid export från Sverige och Norge vara från tull befriade.
Hvad för öfrigt beträffar sjelfva saken, eller den absoluta olämpligheten af alla export-tullar, ber jag få tillkännagifva, att jag — utan att helt och hållet dela alla de härför anförda' grunderna — i sjelfva principen instämmer med Statsrådet Malmsten.
Men i fråga om den oinskränkta tillämpningen af denna grundsats nu genast vid detta tillfälle, skulle jag dock vara tveksam att biträda hans mening, äfven om den nyss omförmälda vigtiga omständigheten ej förefuunes.
Ty, utan att taga i betraktande förlusten af den statsinkomst — uppgående 1860 till 239,000 R:dr och 1861 till 132,000 R;dr — som häraf skulle blifva en följd, torde dervid böra tagas i betraktande: l:o att endast två år förflutit, sedan utförseltullen för så väl tackjern som malm ned sattes till blott hälften af förra beloppet, och att en allt för stor eller hastig förändring och deraf möjligen följande brytning i sådana vigtiga näringsgrenar, hvilka under en lång följd af år, på grund af särskilda förhållanden, utbildat sig i vissa rigtningar, icke lärer kunna vara önsklig; samt 2:o att innan det hinder mot besinningslös afverkniug af ungskog, för att ernå en ögonblicklig vinning, hvilket onekligen ligger i en lämplig utförsel-tull å dylika trävaror, blifvit, så vidt ske kan, ersatt genom andra garantier mot skogsförödelse, nedlagda i sjelfva skogslagstiftningen, det torde vara betänkligt att helt och hållet öfvergifva det i sådant hänseende hittills följda systemet. 22 Kongl. Maj.ts Nåd.
Skrifvelse JW 49.
Af dessa förenade orsaker anser jag mig, oaktadt allt det upplysande och tänkvärda, som blifvit af Statsrådet Malmsten i saken anfördt, för närvarande vara förhindrad att frångå mitt redan förut i ämnet afgifna underdåniga tillstyrkande.» Statsrådet Lagerstråle förklarade sig instämma uti de af Statsrådet Malmsten i dess anförande uttalade åsigter.
Han ansåg ock, för sin del, deras tillämpning på frågan om borttagandet af all utförseltull icke böra lemnäs å sido, för det osäkra inflytande på vilkoren vid en traktat med Frankrike, som möjligen skulle kunna påräknas, om, hvad trävaror egentligen beträffade, tullen för dem tillsvidare bibehålles.
Den inverkan på underhaudlingarne, som vore att vinna genom ett erbjudande i sammanhang med traktaten att borttaga utförseltullen för dessa, likasom för de få öfriga, med utförseltull belagda, varorna, syntes i allt fall vara af mindre betydenhet, enär de trävaror, hvilka företrädesvis äro att till byggnadsmaterial hänföra, numera icke finnas vid utförsel tullpligtige.
Då icke heller de af föredraganden i öfrigt framhållna betänkligheter emot reformens genom förande förekommo
Statsrådet vara af den vigt, att den önskvärda förändringen derigenom borde uppehållas, tillstyrktes af honom i underdånighet, att proposition till Rikets Ständer måtte i nåder beslutas örn borttagande ur Tulltaxan af all utförseltull.
Departements-chefen i förevarande ämnen underdånigst tillstyrkt, och hvaruti, med undantag af Statsråden Lagerstråle och^ Malmsten, Stats-Rådets öfrige ledamöter instämde, behagade Kongl. Majit i nåder gilla, samt befallde, att skrif velse, sådan den finnes protokollet bilagd, skulle i öfverensstämmelse dermed till Rikets Ständer aflåtas.
Proposition M 50. 23 N:o 50.
Ank. till Eip.-Utsk. den 16 I)ec. 1862, kl. 1 e. m. Kongl.