Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från Rikets Ständers förra förslag i ämnet har Utskottet bibehållit den ifrån Lagberedningen afvikande bestämmelsen, att inteckning af underpantsförskrifning bör förnyas endast hvartannat år, hvilket synts för ändamålet tillräckligt.
Om i öfverensstämmelse med Utskottets åsigt underpantsinstitutionen vinner plats i det Svenska rättssystemet, så kommer densamma att i väsendtliga delar ersätta de rättsförhållanden, som för närvarande ega sin grund i förlagsförfattningarne, och dessa blifva derigenom till en stor del öfverflödiga.
Men då berörda författningar, förutom bestämmelserna angående förlagsfordringars intecknande och betalningsrätt, äfven innehålla stadganden om den för dylika fordringar tillåtna räntevinst och om räknings hållande mellan förlagsgifvare och förlagstagare, hvilka ej lämpligen kunna få sin plats i en allmän författning om underpant, har Utskottet, i likhet med Rikets åren 1859—1860 församlade Ständer ansett, att förlagsförfattningarne endast i afseende på förstberörda förhållanden kunna genom en angående underpant i allmänhet meddelad författning upphäfvas; och har Utskottet derföre icke ansett någon förändring böra göras uti ingressen till författningen, sådan den vid nyssnämnda riksdag blef af Rikets Ständer beslutad.
Enär, på sätt ofvan blifvit närmare utveckladt, de ekonomiska förhållandena och de olika näriugarnes berättigade anspråk på lika förmåner af kreditlagstiftningen påkalla en utvidgning af den hittills nog ensidigt och till förmån för vissa näringar utbildade panträtten i lös egendom, och det af Lagberedningen i sådant afseende framställda förslaget om underpant i lös egendom med deraf härflytande förmånsrätt under vilkor af pantförskrifningens intecknande synts
Utskottet erbjuda en utväg att, med bibehållande af panträttens egentliga väsende och utan fara för den allmänna krediten, tillfredsställa dessa anspråk, så vidt möjligt är, har Utskottet, i anledning af Carl Anders Larssons ifrågavarande motion, ansett sig böra föreslå, att Rikets Ständer måtte dels besluta en författning angående underpant i lös egendom af följande lydelse:
Med upphäfvande af hvad om förlagsfordringars intecknande och betalningsrätt nu är genom särskilda författningar stadgadt, förordnas, som följer: Lag-Utskottets Betänkande N:o 57. 11 § 1- Vill man för gäld gifva underpant i lös egendom utan att den egendom ifrån sig lemna, varde pantförskrifning derom upprättad med namn, årtal och vittnen under.
I den handling skall beloppet af den gäld utsättas, hvarför egendomen pantförskrifves, så ock hvarje lösörepersedel upptecknas, som i underpant sättes, der den gifves i viss egendom. § 2.
Pantförskrifning, som i 1 § omtalas, skall inlemnas till den Rätt, hvarunder utgifvaren lyder, och der offentligen uppläsas; så ock intagas i samma pi-otokoll som afhandlingar om lösöreköp.
Å landet må ej inteckning af pantförskrifning ske utan vid lagtima ting. § 3.
Då pantförskrifning intecknad är, efter ty i 2 § sägs, ege borgenärerne förmånsrätt i den pantförskrifna egendomen, såsom i 17 Kap. Handelsbalken skils.
Pantförskrifningar, som å samma dag intecknade äro, hafva lika rätt. § *•
Inteckning af pantförskrifning skall förnyas inom två år, sedan den beviljades, och ytterligare inom två år efter hvarje förnyelse.
Lyder förskrifningens utgifvare under annan Rätt, när förnyelse sko skall, varde den verkställd vid den Rätt, hvarunder han då lyder.
Underlåtes förnyelse, som nu sagd är, varde inteckningen förfallen.
Vid förnyelse af sådan inteckning skall förfaras, på sätt om förnyelse af inteckning i fast egendom är i lag stadgadt. § 5.
Är viss egendom af rätter egare pantförskrifven, ooh linnes den i hans hand, som förskrifningen utgifvit, eller i annans besittning för hans räkning, då fordran, hvarför egendomen i underpant satt är, skall uttagas; gånge den egendom i betalning, ändå att annan påstår sig hafva, genom köp eller annat aftal med innehafvaren, blifvit egare dertill, der ej, förr än pantförskrifningen intecknades, med köpeafhandling om pantförskrifna egendomen så förfarits, som i Kongl. Förordningen i afseende på handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, den 20 November 1845 stadgadt är:
Har egendomen genom köp eller annat fång, eller såsom Lag-Utskottets Betänkande Nto 57. pant, på god tro koinmit i annans hand; vike för hans rätt dens, som pantförskrifningen häfver, ändå att den förskrifning intecknad blifvit. § 6.
Lyder pantförskrifning, som efter 1 § upprättad är, å utgifvarens lösa egendom i allmänhet eller å visst slag af egendom eller egendomsafkomst, men ej å viss persedel; vare den förskrifning ej hinderlig för hans rätt att öfver större eller mindre del af den pantförskrifna egendomen råda; utan gälle pantförskrifningen för den lösa egendom i allmänhet eller af bestämda slaget eller afkomsten, som utgifvaren tillhörer, då fordringen, hvarför underpant gifven är, skall uttagas. § 7.
Är handling om köp af lös egendom upprättad, utan att egendomen blifvit från säljarens besittning skild, och uppkommer tvist om bättre rätt till den egendom emellan köpare och annan, som fordran hos säljaren häfver, ege Rätten efter omständigheterna pröfva, huruvida handlingen må anses för laga bevis om verkligt köp, eller blott om underpant för fordran, som köparen egt hos säljaren; och varde, i sednare fallet, den verkan handlingen tillagd, som förenas kan med hvad om underpant nu sagdt är. § 8.
Innehafvare af pantförskrifning å lös egendom vare skyldig med ed fästa, att han den förskrifning på god tro och för rigtig fordran erhållit, der annan rättegande sådan edgång äskar. § 9- Denna förordning (räder i verksamhet från och med den 1 Januari 1867.
Förut meddelade förlagsinteckningar bedömas efter ditintills gällande föreskrifter, men böra inom nämnda års utgång och deruppå vidare, efter hvad i 4 § stadgadt är, förnyas för att bibehålla sin förmånsrätt. dels ock med upphäfvande af sista punkten af 7 § i 17 Kap. Handelsbalken besluta att i nämnda kapitel skall näst efter 12 § inflyta en § 13 af följande lydelse:
Slutligen njutes förmånsrätt för underpant i lös egendom, hvarom särskildt är stadgadt, och gälle den förmånsrätt från den dag pantförskrifningen intecknades, så ock emellan flera Lag-Utskottets Betänkande N:o 57.
13 pantförskrifningar efter hvarderas inteckningsdag.
Sådan förmånsrätt sträcke sig dock ej till ränta för längre tid tillbaka, än tre år före konkursens början.
Har innehafvare af pantförskrifning försummat att bos Rätten söka inteckning af densamma i staden inom en månad och å landet vid det ting, som först infaller en månad efter det pantförskrifningen utfärdades, vare, der konkurs börjas inom en månad efter det inteckningen söktes, den inteckning utan verkan.
Ej heller gälle pantförskrifning, för hvilken inteckning blifvit sökt samma dag, då konkurs börjats eller derefter; samt att nuvarande 13, 14, 15, 16, 17, 18 och 19 §§ af samma kapitel skola derefter till nummerordningen rättas.
Herr Gahn har i sin ofvanberörda motion, under omförmälande af Lagberedningens af Utskottet nu tillstyrkta förslag till stadganden om underpant, uttryckt den förmodan, att det icke kunde dröja länge, innan näringsidkare, som saknade utvägar att för sitt yrkes bedrifvande belåna sina rudimaterier, redskap och produkter,' skulle komma att göra anspråk på den rättighet, som, om än i inskränkt mån, tillgodokommit andra privilegierade näringar, likväl inskränkt sig till att yrka ett närmare bestämmande af den rätt att ställa underpant för förlag, som nu tillkomme dessa näringar, och en utsträckning af samma rätt i anseende till den egendom, som kunde pantsättas.
Motionären anser hufvudsakligen det förhållande tarfva rättelse, att förmånsrätten på grund af intecknadt förlag nu, hvad fabrikerna beträffade, ansåges inskränkt tili produkterna.
Det vore dock orimligt, att förläggaren icke ens egde återtaga det råämne och de verktyg, han sjelf lemnat, oaktadt han ostridigt vore berättigad att erhålla den förädlade vara, som deraf och derigenom kunde vara förfärdigad.
De författningar, som handlade om förlag för bedrifvande af bergverk, brulc, fabriker och andra inrättningar, äfvensom fiskerier, vore dessutom i behof af förbättring äfven i syfte att åstadkomma en förenkling och sammanföring af de spridda stadgandena; och motionären har derföre framlagt förslag till sådana lagstadganden, som skulle bestämma de näringar, för hvilkas bedrifvande förlag med rätt till underpant kunde lemnäs; den egendom, som sålunda kunde pantsättas; den frihet, som i afseende på ränteaftal vid förlag borde ega rum; den form, hvarunder kontraktet skulle upprättas; den förmånsrätt, som deraf följde; vilkoren derför och sättet för fullgörande af dessa vilkor samt för åstadkommande och bibehållande af nödig offentlighet.
Derjemte och då tvist emellan förlagstagare och förlagsgifvare jemväl vore ett ämne, hvilket vid en revision af förlagsförfattningarne så mycket mindre kunde förbigås, som särskilda bestämmelser för utredande af sådana tvister, härledda från de inbördes räkningarne, funnes gifna; hade motionären äfven ansett åtskilliga tillägg till Kongl. Förordningen angående handelsböcker och handelsräkningar den 4 Maj 1855 vara nödiga.
På dessa och andra skäl, som äro närmare utvecklade i motionen, till hvilken Utskottet härmed får hänvisa, har motionären framlagt förslag till förändrad lydelse af 9 Kap. 9 §, 10 Kap. 14 §, 17 Kap. 7 § Handelsbaden, 7 Kap. 26—32 §§, och 10 Kap. 17 § Rättegåugs-balken, samt 2, 20, 23—26 §§ i ofvanberörda Kongl.
Förordning den 4 Maj 1855. 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 57.
Utskottet delar fullkomligt motionärens mening om behofvet, af förlagsförfattningarnes förenklande och förbättrande; men då den al Utskottet här ofvan föreslagna underpantsinstitutionen är afsedd, bland annat, att ersätta förlagsinteckningarne; och Irågan om en revision af förlagsförfattningarne i de delar, som ej omedelbart sammanhänga med nämnda nu föreslagna nya institution, beror af den lösning sistnämnda fråga kan komma att erhålla, så anser Utskottet, under förutsättning att dess förslag i föregående punkt vinner Rikets Ständers godkännande, att Herr Gahns motion ej bör till någon särskild Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Af Grefve Sparre, Eric.
“Ehuru jag för min del varmt önskar framgång för Utskottets förslag och äfven är fullkomligt öfvertygad, att underpantsinstitutionen, såsom grundad på rättvisa och påkallad af verkligt behof, i en framtid skall intaga sin plats i det Svenska rättssystemet, så har det likväl icke undgått mig, att många fördomar ännu stå i vägen för hennes införande och att synnerlig förhoppning icke finnes, att Utskottets förslag nu skall vinna framgång.
Vid sådant förhållande har det synts mig obilligt att, i afvaktan på upptagande i den Svenska rätten af berörda rättsinstitut, tillsvidare undanskjuta de berättigade anspråken på en förbättring och förenkling af förlagsförfattningarne, sådana dessa anspråk nu framträdt i Herr Gahns motion; och, då jag, utan att öfvergifva min alltsedan aderton år tillbaka inom Lag-Utskottet yttrade öfvertygelse om underpantsinstitutionens behöflighet, ändock önskat att i min mån medverka till förlagsförfattningarnes förbättrande, så har jag ansett mig både kunna och böra reservationsvis såsom alternativ framlägga ett förslag till förändrad förlagsförfattning, hvarigenom denna vigtiga fråga åtminstone kan under en mera bestämd form blifva föremål för Rikets Ständers öfverläggningar.
Genom en dylik författning och särdeles om densamma, på sätt jag här nedan vördsamt föreslår, äfven komme att omfatta jordbruket, skulle de mest framstående behofven afbjelpas.
På tvänne särskilda omständigheter grundar jag äfven en förmodan, att en sådan lagförbättring skulle möta mindre svårigheter, än förslaget om underpantsinstitutionens införande.
I första rummet grundar sig denna förmodan derpå, att Kongl. Maj:t redan vid riksdagen 1847—1848, efter Statsrådets och Högsta Domstolens hörande, aflåtit nådig
Proposition med ett förslag i detta ämne, hvilket jag ansett nu böra begagnas.
Denna proposition antogs visserligen icke vid nämnda riksdag af Rikets Ständer; men Ständernas vägran af sitt samtycke tyckes hafva berott uteslutande Lag-Utskottets Betänkande N:o 57.
15 af deras önskan att erhålla den allmänna underpantsinstitutionen.
Den då arbetande
Lagberedningen uppgjorde äfven kort derefter eller år 1850 det förslag, som nu af Utskottet framlägges oell som redan en gång blifvit af Högsta Domstolen afstyrkt samt af Kongl. Maj:t afslaget.
Under sådana omständigheter synes mig någon öfverensstämmelse emellan Statsmagterna angående detta lagstiftningsärende ej på annan väg kunna vinnas, än att Representationen upptager det förslag, som en gång blifvit af Högsta Domstolen gilladt och af Kongl. Majit för Rikets Ständer framlagdt.
Yid granskningen inom Högsta Domstolen af Rikets Ständers beslut vid riksdagen 1859—1860 om underpantsinstitutionens införande, bar äfven den åsigt blifvit uttryckt, att den då åsyftade lagförändringen borde inskränkas till en omarbetning af förlagsförfattningarne.
Vidare föreställer jag mig, att de flesta bland underpantsinstitutionens motståndare skola låta sina betänkligheter fara, om panträtten i icke traderad lös egendom inskränkes till de egentliga förlagslånen.
Emellan underpants- och förlagsinstitutionerna förekommer nemligen, åtminstone i praktiskt hänseende, en bestämd skilnad.
Underpanten afser alla slag af fordringar och utfästes äfven efter fordringens tillkomst samt kan derföre tjena såsom ett medel för konsumtionskrediten.
Den förmånsrätt, sorn förlagsgifvare åtnjuta, afser deremot endast ett visst slag af fordringar, uppkommer i och med sjelfva försträckningen och står i närmaste sammanhang med produktionen.
En förlagsfordran är alltid bunden vid en viss rörelse, för hvars drifvande lånet är lemuadt; förlagskapitalet förhåller sig till de anskaffade mat.erialierna och inventarierna samt de genom rörelsen frambragta produkterna såsom orsak till verkan.
Det ligger derföre i sakens natur och torde vara för det allmänna rättsmedvetandet fullkomligt klart, att förlagsgifvaren bör till de effekter, som hafva sin närmaste orsak uti det lemnade förlaget, ega en bättre rätt än andra förlagstagarens borgenärer, och denna rätt har blifvit erkänd såväl i 17 Kap. 7 § Handelsbaden som i förlagsförfattningarne.
Herr Gahn har i sin motion närmare utvecklat, hvari dessa författningars brister hufvudsakligen bestå, och, om äfven den af Herr Gahn föreslagna formen för lagförändringen icke vore den lämpligaste, torde motionären deremot i afseende på innehållet hafva träffat det rätta.
Jag har likväl ansett att man, utöfverJkvad Herr Gahn föreslagit, härvid äfven borde tillgodose jordbrukets anspråk att, såvidt med dess egendomliga förhållanden är förenligt, undfå samma rättigheter som andra yrken i afseende på tillfällen att bereda sig förlag, och att förlagsförfattningarne följaktligen borde gälla ej mindre för jordbruket än för bergsbruk, fabriksnäringar o. s. v.
Jordbruket befinner sig numera på en sådan ståndpunkt, att redskap, kreatur och lager uppgå till ett värde, som, äfven i förhållande till de högt uppdrifna värdena på sjelfva jorden, måste anses betydligt; och, i samma mån den sednare mera besväras af inteckningar, blir det allt svårare för egaren att anskaffa de förra.
Men såvida icke egendomsvärdena skola alltför hastigt sjunka, blir det nödvändigt för landtmannen att tillegna sig de arbetsmethoder, hvarigenom jorden kan uppdrifvas till sin högsta produktivitet; och i samma mån jordbruket blir mera intensivt, ökas behofvet af förlag.
Att anskaffa detta genom medel, som äro särskildt afsedda för handelskrediten, såsom vexlar och omsättningslån, torde i längden blifva ogörligt; och, om förlagsförfattningarne kunna i sådant afseende tjena såsom en lämplig form, så synes det mig otvifvelaktigt, att förlagsförfattningarnes utsträckning till jordbruket skulle vara icke allenast en fördel för, utan en gärd af rättvisa emot denna näring. 16 Lag-Utskottets Betänkande N:o 51.
På nu anförda skäl får ja g, för den händelse att Utskottets förslag ej skulle af Rikets Ständer antagas, vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte, i anledning af Herr Gahns motion, för sin del besluta dels en för fattning om förlagslån af följande lydelse:
Med upphäfvande af hvad om förlagslån och förlagsfordringars intecknande och betalningsrätt nu är genom särskilda författningar stadgadt, förordnas som följer:
Gifver man annan förlag i penningar eller varor att dermed drifva jordbruk, bergsbruk, fabrik, handtverk eller fiske, och vill han det förlag inteckna, varde afhandling derom upprättad med namn, årtal och vittnen under.
I den afhandling skall uppgifvas såväl försträckningens belopp och dess egenskap af förlag för viss uppgifven rörelse, som ock stället för rörelsens drifvande eller, om förlaget åt fiskare lemnats, dennes hemvist. §• 2.
Förlagsgifvare ege att åtnjuta så stor vinst af förlaget som han betingat, ändå att den öfver sex för hundrade om året stiga skulle. §. 3.
Räkning öfver intecknadt förlag skall för hvarje år inom tre månader efter dess utgång förlagstagaren af förlagsmannen bevisligen tillställas.
Är räkningen förlagstagaren vederbörligen tillställd, och har han ej inom tre måuader sedan han den mottog, antingen tillsagt förlagsmannen, att räkningen ej godkännes, eller ock klander derå instämt till den Rätt, der förlaget är intecknadt, vare då räkningen lika utmätningsgild som förfallet skuldebref. §• 4.
Afhandling om förlag intecknas hos den Rätt, inom hvars domvärjo den rörelse drifves, för hvilken förlaget är gifvet eller fiskare har sitt hemvist. §. 5.
Inteckning, hvarom i 4 § sägs, skall för att vara gällande förnyas inom två år sedan den beviljades, så ock ytterligare inom två år efter hvarje förnyelse.
Förnyelsen sker vid Rätten i den ort, der bruket, fabriken eller verkstaden då finnes, Lag-Utskottets Betänkande N:o <57. 17 finnes, eller der fiskare, som förlaget är gifvet, då har sitt hemvist; och föriares dermed, på sätt om förnyelse af inteckning i fast egendom är stadgadt.
Denna förordning träder i verksamhet från och med den 1 Januari 1867.
Förut meddelade förlagsinteckningar bedömas efter dittills gällande föreskrifter, men böra inom nämnda års utgång samt deruppå vidare, efter hvad i 5 § stadgadt är, förnyas för att bibehålla sin förmånsrätt. dels alt, med upphö/vande af sista punkten i 7 § af 17 Kap. Handels balk en, lill nämnda § skall läggas ett marn. 2 of följande lydelse:
Gifver någon förlag i penningar eller varor att dermed drifva jordbruk, bergsbruk, fabrik, handtverk eller fiske, och har han låtit förlaget intecknas, på sätt särskildt är stadgadt, njute sådan förlagsman förmånsrätt i bergad gröda, tillverkning och fångst, i de för rörelsen nödiga råa ämnen, i fordringar hos arbetare eller andra för sådana förskott, som för rörelsens drift lemnade blifvit, så ock i all lös egendom, vare sig redskap, dragare, farkoster eller annat, som till rörelsen hörer.
Om förlagsinteckningars inbördes företräde och betalningsrätt gälle hvad här nedan i 9 § 1, 2 och 3 mom. om inteckning i fast egendom stadgadt är.“ af Herr Olivecrona, A’.: “Emot det af Lag-Utskottet efter omröstning fattade beslut att åter för Rikets Ständer framlägga hufvudsakligen samma förslag, som i Lagberedningens förslag till Handelsbalk förekommer, angående så kallad underpant å lösören, eller en panträtt i lös egendom, grundad på inteckning i samma egendom, måste jag mig reservera.
Emot detaljerna af detta förslag, hvilket Rikets Ständer för sin del godkände vid 1859—60 årens riksdag, har Högsta Domstolen den 18 September 1861 redan uttalat de mest välgrundade anmärkningar, till hvilka det må tillåtas mig att hänvisa.
Yidkommande, sjelfva principen kan jag icke underlåta att bifoga följande erinringar.
Det har varit och är ännu en konstant regel i den Svenska Civilrätten att verklig panträtt i lös egendom icke eger rum, utan att samma egendom också till fordringsegaren öfverlemnas.
Det är blott i åtskilliga till den speciela Privaträtten hörande lagar och författningar, som särskilda medgifvanden om förmånsrätt äro gjorda till underlättnad för vissa industri-idkare att kunna erhålla s. k. förlagslån.
Den Romerska Rätten erkände visserligen en fullständig panträtt i lös egendom, äfven utan tradition till borgenären; men den gaf likväl på samma gång åt borgenären en vidsträckt magt att, äfven om den pantsatta saken kommit i tredje mans hand, just på grund af den vunna sakrätten utur sjelfva saken söka sin betalning, — en rätt, som man nu mera villigt medgifver icke vara lämplig, utan tvärtom mycket hindersam för transaktioner enskilda emellan angående löst gods.
Det inses nemligen lätt, att den ofta måste medföra en mångfald af olägenheter och ovilkorligen skall leda till osäkerhet i rättstillståndet.
Under sednare hälften af 17:de och början af 18:de seklet hade man äfven hos oss, efter den Romerska Rättens mönster, genom praxis infört bruket att inteckna icke blott viss, utan ock all en persons lusa egendom; men, varnade af de skadliga följderna af denna praxis, ville 1734 års lagstiftare i allmänna lagen icke Bih. till B.
Brot. 1865 <£- 1866.
7 Sami. 1 Afd. 18 Häft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande N:o <57. erkänna panträtt såsom en sakrätt i lös egendom under andra vilkor, än som den äldre Svenska Rätten förut antagit d. ä. allena under vilkor att saken öfverlemnas till fordringsegaren.
Är det nu skäl, jag frågar det, att åter börja beträda en bana, sorn, erfarenheten, för mer än 132 år tillbaka, visat, vara den icke rätta?
Är nu någon giltig anledning att vänta elt bättre resultat än då?
Jag betviflar sådant.
I ganska många länder, der man förut adopterat den Romerska Rättens grundsats om panträtt i lös egendom ulan tradition, — såsom t. ex. i Frankrike, Belgien, Holland, Preussen, Österrike, Bajern, — har man i sednare tider frångått denna grundsats, allt på grund af vunnen erfarenhet af alla med den hypothekariska panträtten i lösören förenade olägenheter.
I Norge har genom lagen af den 12 Oktober 1857 (hvilken, om jag icke allt för mycket misstager mig, tillkommit i anledning af en till Stortinget öfverlemnad Kongl.
Proposition) blifvit nu mera antaget såsom regel, att “rörligt Gods (Skib med tillhörendc Inventarium dog ikke derunder indbefattet) kan alene panlsettes ved al overleveres i Panthaverens Besidde/seu; och i Danmark lärer man vara färdig att i detta afseende följa Norges exempel.
Jag frågar då ytterligare, om det för Sverige kan vara skäl att åter införa en rättsiustitution, som vår egen erfarenhet en gång lärt oss att förkasta och som andra folk skynda att afskaffa, — en institution, som endast skulle leda till att ännu mera, än som hittills skett, förvexla begreppen af panträtt och förmånsrätt?
Förordningen den 20 November 1845, angående lösöreköp, när godset qvarstadnar i säljarens vård (hvilket, ehuru till namnet köp, i verkligheten utmärker pantsättning), icke skall upphäfvas utan fortfarande gälla, så blifva de af denna författning ofta uppkomna och öfverklagade olägenheter icke afhjelpta.
Blott nya anledningar till klagomål öfver vinglerier skola förspörjas, när en borgenär, som ena dagen fått inteckning• i gäldenärs lösörebo, andra dagen får veta, att gäldenären sålt bort större eller mindre del eller kanske allt som hörer till samma lösörebo.
Detta kan ej förnekas honom; ty det är hans lagliga rätt, ehuru borgenärens säkerhet att utfå betalning ur godset i samma ögonblick är tillintetgjord.
Om man redan anmärker, att en ansenlig del af den svenska jorden är pantförskrifven för skuld, njånno Rikets
Ständer nu äfven skola medverka derhän, att genom lagstiftningen snart äfven ali lös egendom i riket skall vara pantförskrifven för lemuade försträckningar?
Man anmärker att den mindre näringsidkaren, köpmannen, jordbrukaren, genom en författning om inteckning i lös egendom skulle kunna erhålla kapital till nödigt förlag för sitt yrke eller sin näring.
Jag betviflar helt och hållet att detta ändamål vinnes genom en lag om inteckning i lös egendom.