Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu var han stormodig på sig, han gick omkring i socknen och skräflade vidt och bredt om, att den sakramenskade skolmamsellen skulle för tin- get.
Men — • det var ondt om pengar, en stäm- ning får man inte utan mynt, och Kerstin fick förgäfves vänta på att blifva dragen inför vällof- liga häradsrätten.
175 Johan Frid kom icke vidare i skolan, och Ker- stin var glad däråt.
Ibland, då hon var ute i socknen, kunde hon möta honom, och hon hörde då, hur han efter henne mumlade hotelser mellan sammanbitna tänder.
Men tiden gick, och hän- delsen föll henne så småningom ur minnet.
Så var det en afton på senhösten.
Kerstin hade varit bortbjuden på kalas i en bondgård i sock- nens andra ända och var nu vid elfvatiden stadd på sin ensamma hemvandring.
Hon hade vant sig att gå allena, så att rädd var hon icke nu- mera det ringaste.
Vägen gick nästan hela vägen genom skog.
Det blåste och duggregnade, och smutsigt och svårt var det att gå.
Ingen människa hade hon mött, förrän hon nalkades skolhuset.
Där mötte henne i mörkret någon, hvilken hon icke kunde känna igen.
Efter en kort stund tyckte hon, att hon hörde steg efter sig.
Hon brydde sig i början icke därom, men plötsligt var det som om någonting tvungit henne att stanna och vända sig om.
Den som följde efter henne stannade också.
Hon försökte urskilja, hvem det var, då hon i det samma hörde en röst i målbrottet, hvilken hon alltför väl kände igen.
» Jag hade svurit på, att du skulle ha betaldt för rappen du gaf mig, » hånade rösten, hvilken till- hörde ingen annan än Johan Frid, » och här har du! » Kerstin träffades af ett slag i ansiktet, som kom henne att digna sanslös till marken.
Johan aflägsnade sig springande.
Hur länge Kerstin legat sanslös på vägen, hade hon icke klart för sig, men slutligen vaknade hon åter till medvetande vid att regnet sköljde henne i ansiktet.
Hon kände en bultande smärta i huf- vudet.
Mödosamt släpade hon sig hem.
Hon tände ljus och gick till spegeln.
Min Gud, så hon såg ut!
Hela ena ögat var blått och igensvullet, näsan sprungen i blod och öfverläppen nästan krossad.
Hon badade och skötte om sina sår och gick och lade sig under stickande värk.
Dagen därpå kunde hon naturligtvis icke hålla skola.
Flickorna kommo in till henne och blefvo alldeles förskräckta öfver lärarinnans vanställda utseende, och inom en timme var det ute öfver hela socknen, att Kerstin hade blifvit öfverfallen och misshandlad.
Själf teg hon med af hvem.
Men äfven det spordes snart.
Man gissade på Frid eller hans son.
Länsmannen kom direkt nedresande till Kerstin.
» Ni måste säga, hvem våldsmannen är, » sade han.
» Vi måste hafva lugn och ordning i sock- nen. » » Men jag har ingen talan emot honom, och jag skulle så gärna vilja undvika allt obehagligt upp- seende. » » Det är omöjligt.
Våldet faller under åklagare såsom begånget på allmän landsväg.
Såg ni per- sonen? » » Nej, men jag kände igen hans röst. » » Var det Frid, far eller son? » » Det var Johan. » » Godt, och ger ni mig bara fullmakt, behöfver ni inte vidare blandas in i målet. » I fjorton dagar hade Kerstin men af det knyt- näfsslag hon fått och ännu längre lyste hennes ansikte i regnbågens färger.
Något åtal mot Johan Frid kom emellertid al- drig till stånd.
Några dagar efter våldet var han försvunnen från socknen.
Han hade begifvit sig öfver till Amerika, där han hade en farbroder bo- satt.
Kerstin var bäst nöjd med denna utgång af saken.
Hon hyste] intet agg till gossen.
Kanske var det hela ett rättvist straff för det hon agat i vredesmod?
— — Det fanns i annexförsamlingen en flicka, som alltid gick under namnet » långa Hanna ».
Hon sades ha något af zigenarblod i ådrorna.
Hennes mor, som kommit långt upp från Helsingsocknarna, hade dött, då Hanna var tre år.
Hon hade så fått styfmor, stugan blef snart full med halfsyskon, och Hanna blef snart det skabbiga fåret i den fat- tiga famitjen.
Därför blef hon också likasom för- vildad, hade aldrig gått ordentligt i skolan och ansågs såsom ej fullt normal.
Det var en vacker flicka, och gossarne i socknen sågo henne ej med oblida ögon.
Bara hon hade kunnat vara som annat folk.
När hon blef sjutton år, hade hon ännu ej läst sig fram, och därför ansåg man henne för en hedning, man gick gärna ur vägen för henne.
Då började Hanna grubbla och en dag stod hon i komministerns expeditionsrum.
Denne blef helt förvånad öfver att se henne där.
IDUN 176 Kerstin talade till dem.
De skulle icke säga på detta sätt, utan de skulle vara snälla mot den förvildade Hanna och hjälpa sin lärarinna att göra en snäll flicka af henne ock.
Därför skulle de visa henne, hur lydiga flickor se ut, tala vänligt med Hanna och aldrig nämna någonting, som kunde såra henne.
Och så stort inflytande hade Kerstin fått öfver sina elever, att de, ehuru med synbar fruktan, förklarade att de ville göra henne till viljes.
Dagen därpå kom Hanna igen och salte sig bland de andra flickorna.
Hon försökte verkligen att vara snäll.
En förebrående blick var nog för alt få det gulbleka, magra ansiktet blodrödt och komma henne att ändra en slynaktig ställning.
När Kerstin första gången skulle ha henne fram till svarta taflan, blef det en liten strid.
Hon ville ej lyda.
» Jag törs inte, » sade hon med sammanbitna tänder, » flickorna komma att skratta åt mig, där- för att jag ej kan skrifva siffror. » » Lyd du bara, Hanna, flickorna sköter jag och siffrorna skall jag hjälpa dig med, » svarade Kerstin.
När Hanna såg, att ingen ens drog på munnen åt hennes klumpiga försök med kritan, brast hon i gråt, och från den stunden var hon en helt an- nan flicka.
Hon försökte vara så vänlig som möj- ligt mot dem, deltog i lekarne under lofstunderna och försökte roa de yngre på allt sätt.
Ibland togo dessa försök dock en egendomlig form.
Än kunde hon klä ut sig på det mest anskrämliga sätt och agera spöke, så att flickorna tjutande flydde för henne, än kunde hon huka sig ned på alla fyra, löpa utefter skolplanen och skälla som en hund eller bräka som ett får.
(Forts.) » Jag vill läsa mig fram som de andra töserna, » sade hon.
» Kära Hanna, det skall du gärna få, men jag kan inte ta emot dig genast.
Du måste först gå något i skola. » » Jag har försökt, men de vilja inte ta emot mig.
De säga, att jag är tokig, men jag är det inte. » » Nå, jag ser ingen annan råd, än att du får gå till fröken Sangvin; hon är myckel snäll och vänlig. » Däraf kom det sig, att en morgon, just som Kerstin börjat lektionerna, långa Hanna trädde inom dörren.
Hon stannade skygg och såg sig omkring med sina djupt liggande irrande ögon.
Kerstin hade flere gånger sett Hanna, men al- drig talat vid henne.
Hon hade hört, att flickan skulle vara mindre vetande.
Hon gick nu vänligt fram till henne och frågade hvad hon ville.
» Gå i skola, » fick hon till svar.
» Min flicka, det går nog inte an hos mig; du hör inte, till församlingen och jag har flere barn än jag kan sköta. » Långa Hanna gick.
Men under lofstunden kom hon tillbaka.
» Tag mig i skolan, mamsell, » bad hon.
» Jag vill läsa mig fram som de andra flickorna, och pastorn sade, att jag skulle gå hit.
Mamsell skall inte tro, att jag är tokig, det ljuger man bara på mig &gt; Kerstin tyckte synd om henne, hade ej hjärta att neka hennes bön, och nästa lektion satt alltså långa Hanna på skolbänken.
Då de andra flickorna fingo se henne, började de gråta och påstodo.
att de vågade inte gå i sko- lan tillsammans med henne.
De hade hört, att hon brukade svepa om sig ett hvitt lakan och springa efter barn med knif i handen för att mörda dem.
Det flammade i Hannas ögon, när hon hörde det.
» Det är inte sannt, » skrek hon, » de ljuga det också, alla ljuga på mig. » Därpå rusade hon ut.
» Tag henne inte, tag henne inte, fröken! » bådo flickorna.
» Får hon bannor, sticker hon ihjäl fröken. » Logogryf.
Bland tappra män är jag nog en — om så jag själf får säga.
En stridens man, rätt god minsann i farans stund att äga.
Att mot mot min hus och hem och lif och lem fienden försvara, grym tyrann, som sköna kan, uppgift stads må vara.
Härnedan er jag småord ger af mina runor elfva; af dem jag fått bäd ' smått och godt, som ni må tyda själfva.
Från strand till strand ett band ibland.
I flickans hår en prydnad.
Hvad alla små behöfva få, som visa brist på lydnad.
Hvem var, som gaf på okändt haf en riktig kurs åt skutan?
Hvad ormen har till sitt försvar.
Hvad ingen växt är utan.
För mången sven hans hjärtevän.
Hvad ingen klär att vara.
Föräldrars tröst.
Och bäckens röst.
För fiskarna en fara.
Hvad den ju är, som skyr besvär.
Hvad pilten blir omsider.
Hvad kan helt visst en humorist.
Ett värn i forna tider.
Ett paradis på salt och vis på öknens vida slätter.
Fortsättning på redovisningen för influtna medel till Iduns skollofskoloni: Transport från n:r 20: kr.
412: 60; Thore och Erik 1: —; Celia 1: —; Anna B — n 5: —; Nils Vid vattendrag ett buskeslag.
Hvad &gt;-jöar8 gudom heter.
Ett instrument, af läkarn kändt.
En naitens sköna gåtva, Hvad » hon » och » han » så ömt hvarann ' för hela lifvet lofva.
För mången man en sträng tyrann, en fiende förfärlig.
En arfvejord.
Och på vårt bord en krydda, oumbärlig.
En bård metall.
Ett farligt fall.
Ett verk af män ' skohanden, som höjer opp mot skyn Bin topp.
En dykare vid stranden.
Ett skogens djur.
En hälsokur.
Ett alla flickors nöje.
Vid städer tre — hvad heta de — i Sverige nu vi dröje.
Tag bokstäfverna i de lodräta rader- na i ofvanstående figur och ordna dem i de tre vågräta raderna på sådant sätt att hvardera gifyer benämningen på en större landsträcka.
C. Richard.
Dig Kalle kan jag af kärlek gifva ej en » mitt första » — du det förstår!
— I den » mitt andra » du ej får blifva att jag med dig uti brudstol går.
» Mitt tredje » dricker du ntan måtta Då af bröt Kalle: » Nej stopp nu, Lotta!
» Mitt hela » du dricker med samma smak; om än förädladt det är samma sak I » — o N. II.
Stockholm, Fredagen den 26 juni 1896.
N:r 26 (445) Prenumerationspris pr år: Idun e n s a m Iduns M o d e t.
, m ä n a d s u p p l Barngarderoben .. - kr.
&gt; » &gt; 5.
— 5: — 3: — 3: — Byrå: K l a r a s ö d r a k y r k o g.
Prenumeration sker ä a l l a post- anstalter i riket.
R e d a k t ö r och FRITHIOF utgifvare: HELLBERG.
: J. Leontine Tryckeri Aktiebolag. '
Utgifningstid: hvarje hinns helgfri fredag.
L ö s n u m m e r p r i s 15 ö r a (lösn:r endast för kompletteringar.)
AnuonspriN: 35 öre pr nonpareillerad.
70 öre pr nonp- rad Deutgen.
Iduns " v e g e t a r i a n s k a hjälpreda ".
vårt land räknar vegetarismcn jämförelsevis få anhängare och dess r sträfvanden vinna ganska långsamt fotfäste, ehuru detta på intet sätt får tillskrifvas bristande viljekraft eller för svaga omvändelse- försök från vegetaricrnas sida.
Nej, tvärt om, dessa hafva namn om sig att vara behäftade med ganska stor svada, hvilken cn gäng för- anledde en icke troende att dräpande utbrista: » Inte är det väl nöd- vändigt att rårna, fastän man äter gräs. » » Äta gräs » eller i bästa fall äta grönsaker, detta är den oinvigdes uppfattning af vege- tarismens hela troslära, som om densamma vore ett uteslutande magovangclium.
För den, som vill göra sig besvär att med vaken blick och utan förutfat- tade åsikter studera densamma, skall den visa sig innehålla cn mängd beaktansvärda sanningar, äfven om man ogillar dess dicti- ska föreskrifter.
Tyskland är vegetarismens vagga, och namn sådana som pfarrcr Kneipps, doktor Lah- manns och professor Wintcr- nitz ' äro en borgen för att den minst af allt gör skäl att kal- las idiotism.
Frän Tyskland har den banat sig väg till Schweiz, de stora reformernas land, till England, där den ästadkommer cn välbehöffig motvikt till de blodiga rostbiffarne och den tra- ditionellla tekannan, samt till Skandinavien.
En bland vegetarismens för- sta och förvisso varmaste och mångsidigaste förkämpar i vårt land är fru Leontine Deutgen, hvars distingucrade bild vi i dag hafva nöjet bringa Iduns läsekrets.
De flesta vegetarier känna den förut, och många tidningens öfriga läsare hafva hört talas om denna energiska dam, om ej annat genom hennes (L.
D:s) vegetariska matsedlar, som hvar månad införas i Idun.
Den sista bär orduingsnumret 37, hvilket ger vid handen, att det ej måtte vara så fasligt enformigt att vara vege- tarie, som man i allmänhet är benägen att antaga.
För att belysa en af fru Deutgens förnämsta hjärteegenskaper, god- heten, kan jag icke göra bättre än att omtala det säregna sätt, hvarpå jag i min första barn- dom gjorde hennes bekaniskap.
Herrskapet Deutgens och vi bodde i flere år i samma hus vid dåvarande Rörstrands-, nu- varande Wallingatan.
En vår, jag tror det var 1873, utbröt i hufvudstaden en koppepidemi, och vår kokerska blef angripen af den farliga sjukdomen.
Tjä- narinnan fördes bort, köket må- ste rökas, och hvarken mamma eller vi satte näsan utom dör- ren för att cj draga smitta med oss, och där stodo vi nu, fyra hungriga barnungar, utan mat — och utan telefon.
Ryktet om vär nöd hade förmodligen spridt sig i huset, och jag an- tar, att fru Deutgen hörde våra suckar genom trossbottnarna, ty hon sände oss, som hon då ännu knappt sett, undsättning i form af en stor matkorg, nedhalad på ett snöre framför vårt sals- fönster, vettande åt gärden.
I sanningens intresse är jag tvun- gen, fastän jag vet, att vege- tariska argusögon skola falla på dessa rader, att rodnande om- tala, att korgen innehöll både kalfstek och buljong, kaffe och fint hvotebröd, och jag kan ej minnas, att aldrig så litet » grön- foder » följde med, ty på den
DUN 2 Ö 2 Mycket kan en kvinna veta, Som ej mannen mäktar leta Fram ur bokens kunskapsschakt.
Hon kan tygla, hon kan tämja nm Och med vänlig handling främja, Att de strida tankar lägga Sig till ro för hennes makt.
^ ^ ^ ^ Fredin.
^ tiden hade fru Deutgen ännu ej » fått ett an- nat sinne ».
Några år därefter angreps fru Deutgen af en svår nervsjukdom, som satte henne ur stånd att sköta de enklaste husmoderliga plikter, ja, hon säger själf om denna sorgens tid, att hon mer än cn gång var nära att förlora förstån- det.
Natt och dag plågades hon, och endast kloralflaskan ägde förmåga att skaffa henne en timmes ro.
Då sjukdomen tycktes hafva nått sin höjdpunkt, inhämtade hon grunddragen af vegetarismens läror genom en väninna, fröken Thérese Strindberg, som själf länge lidit af usla nerver och förstörd mage och nu åter- vunnit hälsa och krafter.
Utan synnerlig för- hoppning tillgrep fru Deutgen som ett sista halmstrå denna fingervisning, och den, som i dag ser henne vid fyllda femtio år, frisk, rör- lig, rödkindad, leende, kan och vill ej tro, att hon varit nära förtviflans och grafvens rand.
När fru Deutgen så att säga användt sig själf som experimentalfält och sett, att regi- men var god, började hon småningom tillämpa vegetarismens läror i sitt hus, småningom af- lägsna köttet och öka mängden af åkerns och trädgårdens alster på sitt bord.
Mycket orätt- vis är den, som skyller henne för öfverdrift, och jag har hört sägas, att de strängare vege- tarierna ej anse henne fullt rättrogen.
När så vänner och bekanta sågo den stora förvandlingen — det dröjde länge, innan de sågo den, ty ingen är blindare än den, som ej vill sc — började de komma med sina frå- gor och böner om hjälp mot gamla krämpor.
Jag ser i denna stund så tydligt framför mig en gammal nåd sitta i soffan bredvid fru Deut- gen och hör henne ännu gnälla: » Söta Leontine, hvad du ser kry ut; hvad tycker du jag skall göra för mina skrala nerver? » På detta sätt började » praktiken » med eller mot fru Deut- gens vilja.
Alltid skulle hon vara till hands, än för att lägga » kallt-vått-värmande », än för att skrifva lämpliga matrecept åt knarriga ung- karlar efter vinterns festmiddagar, än för ett, än för ett annat, där hennes enkla medel kunna komma stora verkningar åstad.
A t t hon äfven rönt mycket motstånd, behöfver jag knappt nämna.
Nya läror bana sig aldrig väg utan svårigheter, och deras profeter förföljas utan undantag.
Det fanns en tid, då fru Deutgen stod snart sagdt ensam, då alla fördömde hen- nes ansträngningar och stämplade hennes be- handlingar som mordförsök.
Men tiden är ej densamma nu som för 1 5 år sedan, och mån- gen smädare har bytts till meningsfrände.
Tidtals har fru Deutgen till hel eller mid- dagsinackordering i sitt hem mottagit sjuka personer, på hvilka hon tillämpat sin regim.
Men en stadsvåning, om än så rymlig och luf- tig, motsvarar icke alla anspråk i detta fall.
Inseende detta, genomförde fru Deutgen trots jättelika svårigheter sin plan att i en hälsosam trakt på landet i hufvudstadens närhet låta uppföra ett vinter- och sommarhem för sig, sin familj och sina skyddslingar.
Våren 1 8 9 5 stod villan Stenshäll i Djursholms villastad färdigtimrad och inredd, och redan första som- maren hade den glädjen mottaga så många sjuklingar, som den bckvämligen kan rymma.
» Djursholms sanatorium », som står under upp- sikt af skicklig stockholmsläkare, har redan under sin korta tillvaro vunnit berättigadt er- • kännande både från fackmäns och enskildes sida.
Själf är fru Deutgen den ledande an- den, från tidigt på morgonen har hon uppsikt öfver sitt kök och lägger själf med sina dött- rars tillhjälp hand vid rätternas tillagande, gifver själf bad och duscher åt de sjuke, på- lägger själf deras vattenomslag och knådar själf deras stela lemmar.
Som en tjuguåring springer hon upp och ned för trapporna, från köket till sofrummen, från matsalen till bad- rummet.
Högst ogärna anförtror hon åt någon t. o. m. mycket lättfattliga processer.
En söndags afton, då allt var lugnt i huset och fru Deut- gen för ombytes skull satt bekvämt i ett soff- hörn, se vi henne med ens resa sig och springa upp i öfre våningen.
Då hon kom ned igen och vi frågade, hvar hon varit, svarade hon: » Jag hade alldeles glömt bort att vrida ur fröken P:s strumpor. » Som om fröken P. inte kunde vrida ur sina strumpor själf, när hon sett, att den våta fotbeklädnaden gifvit henne sömn nu i flere nätter!
I sammanhang härmed vill jag omtala, att fru Deutgen våren 1895, så snart Stenshäll var inredt, företog en resa till Wörishofen i Bayern, där hon grundligt studerade den världsberyk- tade kyrkoherden Kneipps olika vattenbehand- lingar och badformer, barfotagåendet, solbadet, m. fl.
naturläkemedel.
Om ni är okunnig om det naturenliga lef- nadssättet och naturläkekonsten och vill veta något om dem, och om ni vill se resultat af kvinnlig viljekraft, bör ni göra ett besök i » Djursholms sanatorium », hvars dörrar med beredvillighet öppnas för er.
Ser ni ingenting annat än ett välordnadt, angenämt hem, tviflar ni på att där något kan uträttas för hälsans återvinnande, så passa på och bed fru Deut- gen att få se hennes samling af intyg från stackare, som hon hjälpt.
Ni får då läsa månget tacksamhetens ord om fru Deutgens outtröttliga vård, månget varmt erkännande, att hennes enkla medel skänkt lisa, och bland underskrifterna finner ni mer än ett kändt och aktadt namn.
Helt visst skola fru Deutgens meningsfrän- der och talrika personliga vänner med glädje erfara, att hon håller på att utarbeta cn vid- lyftig vegetarisk kokbok, som säkerligen kom- mer att gifva många nyttiga vinkar.
I nära trettioårigt lyckligt äktenskap före- nad med grosshandlaren Feodor Deutgen från Dtiren vid Rhen, har fru Deutgen lyckan att kring sig se uppväxa en lifskraftig barnskara, fyra döttrar och två söner, hvilka förra äro sin mor behjälpliga att sköta det synnerligen sommartiden maktpåliggande hushållet.
Alla hafva de god hälsa, starka nerver, friskt mod och stor arbetslust, och de ungas kraftiga muskler och röda kinder skulle kunna fresta den argaste kanibal att blifva » gräsätare ».
Ilse Franke.
Juniplanschen skalle egentligen, i utbyte mot romanarket, ha medföljt detta n:r.
Då emellertid med ett af de första julinumren drottning Sofias porträtt efter H. Salmsons pastell skall medfölja som lösplansch, komma på så sält två planscher under juli månad våra läsarinnor till hända, hoadan ett romanark som vanligt beledsagar i dag blott numret.
Till m m s o n.
ffag har dig på knät, och du talar till mig ^ med det språk, som blott vi förstå, din moder och jag, och jag jollrar till svar, och ci hafva så muntert vi två.
Du griper med knubbiga händer små i mitt skägg och kiknar af skr att, du lilla krabat, och jag lider helt tyst och gläds, när du kvittrar glcu.lt.
Och lifeets äflan och larm och kif om rang och njutning och gull ej tränga hit in, där skymningens ro omhöljer oss stämningsfull.
De öfeerspända drömmar jag haft om ära och rikedom, de brista som bubblor af skimrande skum, och jag ser, hur en hoar är torn.
Hvad gör det, allenast vårt dagliga bröd min möda förvärfva kan, om rykte och mald jag aldrig når?
— Långt mera är det jag vann.
Min lilla pilt, när med grubblande blick i ditt klara öga jag ser, sig världen, som ödslig och mörk jag såg, å nyo i solljus ter: Du skådar med stora ögon dig kring.
— Allt syns dig så underbart.
O, lär mig, min älskling, alt se som du — så lifsgladt, så oskuldsklart!
Min lilla pilt, när dagens id och oro jag lämna fått, då, vill jag blifva ett barn hos dig och glömma de sting, mig nått.
Då vill jag kasta allt missmod bort, allt tcifcel som gnager min håg, och allt grummel, som lifvet rört upp i min själ, skall sjunka i glömskans våg.
Då, skola oi sitta, din mor och du och jag, i kammarens frid, vul brasans glöd och lefva om, vi gamla, vår barndomstid.
Jag om och som skall dig förtälja om himmel och jord, hur världen är underbar, lära dig tro på den vårdande Gud, för ofta förgätit jag har.
Vi skola följas i sagoskog, vi båda, på riddarefärd; vi skota kämpa mot drakar och troll med sanningens blanka svärd.
Och när du blir större, på ufventgr vi draga i villande mark; och du skall växa i idrottslek: till en yngling frisk; och stark.
Vi skola söka de vises sten med trägen forskning, oi två, i de skrifter, oss stora andar skänkt, men mera i lifvet ändå.
Och du skall växa och bli en man, försynt, oekhjäriad, men fast och oförsayd.
i sanningens tjänst trots vindarnas växlande kast.
Och stiger du högt mot höjdens topp, se till, att stå du kan!
Men vandrar du arm och obemärkt, likgodl, blott du är en man.
€dv.
T ?ammarstedt.
S j ä l s s t y r k a utan kroppsstyrka.
För Idun A F D:r H u g o Toll.
V i v e t a alla, h v a d k r o p p s s t y r k a är o c h ä f v e n h v a d s j ä l s s t y r k a.
J a g t a g e r or- d e n i v a n l i g m e n i n g o c h vill ej ens b j u d a till att d e f i n i e r a d e m.
V i v e t a o c k s å, h v a d k r o p p s s t y r k a u t a n s j ä l s s t y r k a är, o c h b e t o n a t i d t o c h o f t a i n t i g h e t e n däraf.
M e n s j ä l s s t y r - k a u t a n k r o p p s s t y r k a t a l a r m a n m e r a säl- l a n o m.
E n f ö i j d h ä r a f är, a t t m a n så l ä t t förbiser kroppslighetens b e t y d e l s e i en del a f s e e n d e n, j a g n e d a n vill n ä m n a, o c h tän- k e r, att k a n m a n b l o t t a n d l i g e n u t v e c k l a sig t. e x.
g e n o m s t u d i e r, så är allt g o d t och väl.
I vårt land äro l y c k l i g t n o g s e d a n långa tider gymnastik, sund sport o c h andra kropps- ö f n i n g a r v a n l i g a o c h u t ö f v a ä f v e n ett h ä l s o - s a m t i n f l y t a n d e s å v ä l l e k a m l i g e n s o m äf- ven på våra tänkesätt.
I c k e f ö r t y finner m a n så ofta, h u r e n u n g m a n eller k v i n n a förbiser betydelsen af det kroppsliga s o m e t t o u n d g ä n g l i g t u n d e r l a g f ö r i n t e l l i g e n s el- ler k o n s t n ä r l i g f r a m g å n g i v ä r l d e n.
Hvar- för äro stora sångerskor o c h konstnärinnor i allmänhet vackra?
O m m a n m e d vacker icke menar » mjölk och bär », utan det sundt, k r a f t i g t o c h h a r m o n i s k t v e r k a n d e, så är s v a - r e t lätt.
D e t är d ä r f ö r, att i n g e n a n n a n ä n den, s o m varit kroppsligt sund, kraftig o c h h a r m o n i s k eller f ö r s t å t t att u t v e c k l a d e s s a e g e n s k a p e r s a m t i d i g t m e d s i n a ö f r i g a spe- ciella t a l a n g e r, i r e g e l k o m m i t d ä r h ä n att bli m e r a b e m ä r k t, b l i » s t o r ».
D å v i hört en sångerska s j u n g a i en stor o p e r a tre, f y r a t i m m a r så g o d t s o m i ett sträck, k u n n a vi väl ibland s ä g a: » stackare, n u är h o n v ä l b r a t r ö t t », m e n sällan g ö r a vi o s s d o c k fullt r e d a f ö r, h v i l k e n o e r h ö r d stor fysisk kraftutveckling h o n därvid ådaga- lagt.
S a m m a l u n d a m e d en aktör, predikant, t a l a r e, p i a n i s t, v e t e n s k a p s m a n, l ä k a r e, lite- ratör, a f f ä r s m a n eller h v a d s o m h e l s t.