Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då, såsom i författningen finnes omnämndt och erkändt, allt fat tig-understöd vore en nödhjelp af kristligt deltagande, syntes,] väl kristendomens förnämsta vårdare inom kommunen hafva bort, icke blott, såsom nu är fallet, erhålla ett vilkorligt inflytande på kommunens fattigförsörjnings-angelägenheter, utan jemväl såsom en skyldighet få sig ålagdt att härutinnan på ett mera verksamt sätt deltaga.
Den händelse vore icke otänkbar, att pastor af en fattigvårdsstyrelse lemnades helt och hållet i okunnighet om dess sammanträden, om sättet för dess behandling af de fattiges sak, samt om den mer eller mindre rättrådiga utdelningen af hvad de behöfvande tillkomme, intilldess det antingen blefve för sent att deri erhålla nödig rättelse, eller ock denna icke kunde, utan långa omvägar och många obehag, verkställas.
Härtill komme äfven, att på många ställen, hvarest, till följd af församlingarnes folklikhet, fattighjonens antal och mängden af dem, som från andra fattigvårdssamhäilen årligen inflytta, är mera betydlig, det ifrågavarande stadgandet vore snart sagdt overkställbar t, enär inom en församling, hvars medlemmar måhända utgjordes endast af allmoge, deribland få voro kunnige i skrifkonsten, en vidlyftig brefvexling, bokföring med flera bestyr, hvilka, enligt förordningen, ledamöterne i fattigvårds-styrelsen åligga, svårligen skulle kunna behörigen handhafvas.
Rikets Ständer äro, i afseende härå, af den öfvertygelse, att flere af de nu anmärkta olägenheterna i väsendtlig mon skulle afhjelpas genom den ändring i fattigvårds-styrelsernas sammansättning, att kyrkoherden, i stället för den honom nu tillagda rättighet att deruti deltaga, då hans embetspligt och behofvet det påkalla, finge såsom en skyldighet sig ålagdt att vara ledamot af sockennämnden vid behandling af ärenden, som röra fattigvården.
Det lider nemligen, enligt Rikets Ständers tanka, intet tvifvel, att kyrkoherden, till följd af det embete, han innehar, bättre än någon annan eger kännedom både om person och sakförhållanden inom kommunen; och då detta embete tillika ålägger honom såsom en pligt att med ömhet och billighet afväga både behofven och utvägarne att dem fylla, är han äfven framför någon annan i tillfälle att medla emellan de skiljagtiga intressen, som i sådana frågor kunna emot hvarandra uppträda.
Af dessa skäl, hvartill ytterligare torde böra läggas det biträde, socknenämnden vid utförande af sina mångfalldiga och mödosamma bestyr i afseende på fattigvårdsangelägenheterne såmedelst skulle kunna påräkna, hafva Rikets Ständer icke tvekat att i underd. förorda elt stadgande i den rigtning, som här ofvan antydes. '424 Expecluions-Vlshotlets Förslag till und.
Shrifvelsej N.o tgS.
I afseende å 7 § 3 mom. är anmärkt, att fattigvårds-styrelsens husbonderätt är inskränkt endast till sådana personer, som för hustru eller barn fattigförsörjning åtnjuta; hvaremot öfver dem, hvilka genom lättja eller liknöjdhet förorsaka, att hustru eller barn falla fattigvården till last, styrelsen icke eger annan rättighet sig tillerkänd, än den att för sålunda uppkomna kostnader af den lättjefulles eller liknöjdes arbetsförtjenst eller annan dess egendom erhålla ersättning.
Då emedlertid en sådan lättjefull och liknöjd person, hvarom* här är fråga, för de liesta fall lärer sakna annan tillgång till gäldande af en dylik ersättning, än dess arbetsförmåga, och denna icke heller lärer för sådant ändamål blifva anVänd, med mindre han dertill lagligen förbindes, torde annan utväg till betryggande af fattigvårds-styrelsens rätt härutinnan icke återstå, än att dylike personer ställas under enahanda kategori med’ dem, hvilka uti 1 mom. omförmälas, eller under styrelsens husbonde-välde, hvadan -Rikets Ständer trott sig böra lili förevarande mom. tillstyrka en ändring i nu anmärkta syftning.
Uti 8 § 1 morn. hafva Rikets Ständer föreslagit ett tillägg, som endast innefattar ett, efter Rikets Ständers omdöme, behöfligt förtydligande af hvad i detta hänseende redan finnes stadgadt.
Till stadgandet i 9 §, att, om någon egendom tillfaller å fattighus intagen person, samma egendom då skall fattigvården tillgodokomma, derest icke fattigvården för hjonet då upphör, har blifvit yrkadt det tillägg, att, der fattigvård för personen af sistnämnda skäl upphör, denne då må vara pligtig att lemna kommunen full ersättning för det understöd, han längre eller kortare tid åtnjutit.
En bestämmelse af enahanda syftning var uti det af Rikets Ständer vid 1840—1841 årens riksdag afgifna förslag intagen; och Rikets Ständer, som, äfven för deras del, anse ett dyliks stadgande icke böra saknas, helst denna ersättningsskyldighet, jemte det den är i hög grad billig, tillika torde förekomma missbruk af fattigvårdens anlitande, hafva, i följd häraf, uti omförmälda § föreslagit ett tillägg i afseende härå.
Hvad uti 1 mom. af 10 § finnes stadgadt, rörande beräkningsgrunden för de tillskott, hvilka för fattigvårds-behofvens afhjelpande, utöfver de bestämda personella bidragen, ytterligare kunna erfordras, har utgjort föremål för flere anmärkningar.
Jemte förmenande, att nödig föreskrift saknades, huruvida hemmans förmedlade eller oförmedlade mantal borde läggas till grund för utgörande af dessa tillskott, har tillika det yrkande blifvit fram ställdt, Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N;o 198. 425 stiilldt, att, i stället för denna beräkningsgrund, fastighetens taxeringsvärde ma.såsom norm i detta hänseende antagas.
Med hänsigt till den stora olikhet i afseende på godhet, egovidd och allmänna onera, som emellan hemman inom olika trakter af samma församling, till och med inom samma by eller skifteslag, förekomma, kunde, enligt hvad anmärkt blifiit, den 1111 gällande beräkningsgrunden , eller hemmanstalet, vare sig det förmedlade eller oförmedlade, aldrig anses såsom ett rättvist uttryck af innehafvarens förmåga att bära dessa afgifter.
Denna omständighet, i förening med den åsigt, att en likstämmighet med hvad i fråga om tillskotls-afgifter till folkskolelärares aflöning, redan funnes föreskrifvet, härutinnan lämpligen bordt iakttagas, har föranledt det förslag, att enahanda bestämmelser, som uti Kongl, stadgan om folkundervisningen af den 18 Juni 1842, i dylikt fall äro meddeldte, äfven må, för utgörande af ifrågavarande tillskott, antagas.
Ehuru det i allmänhet torde få antagas, att, hvilken grund för utgörande af fastighetsegares å landet tillskott till fattigvården än må bestämmas, en så jemn och rättvis beskattning svårligen lärer kunna åstadkommas, att beloppet af hvarje fastighetsegares tillskott alltid må anses fullkomligen motsvara dess förmåga att bidragen utgöra, hafva Rikets Ständer likväl icke tvekat att gifva företräde åt den beräkningsgrund, kommitterade för fattigvårdsärendena antagit, elier det fastigheten åsätta taxeringsvärde, förnämligast af den orsak, att, till följd af detta värdes föränderlighet, en höjning eller minskning deri, der sådant skulle pröfvas nödigt, lätteligen kan åstadkommas, samt, i följd deraf, ett möjligen inträffadt missförhållande såmedelst jernnäs och rättas.
— Då i öfrigt, efter Rikets Ständers tanka, en likstämmighet i grunden för beräkning af ifrågavarande bidrag och dem kommunén tili folkskolelärares aflöning utgör, torde linnas lämplig, hafva Rikets Ständer, som tillika äro af den åsigt, att det bör vara hvarje fattigvårdssamhälle tillåtet att,dermedlemmarne derom öfverenskomma, för fattig vårdstillskottens utgörande bestämma äfven annan grund, än den sistnämnda, i iöljd häraf i underd. föreslagit en ändring i förevarande moment till likhet med hvad stadgan för folkundervisningen i riket i dylikt fall innehåller.
I afseende å de bestämmelser, som förekomma i 14, 15, IG och 17 §§, har blifvit anmärkt, att föreskriften derom, att enhvar, i fråga om fattigförsörjning, skall tillhöra det samhälle, der han, efter fyllda 15 år, sist under 3 på hvarandra följande år stadigt vistats, gåfve anledning till betänkliga 0- lägenheter.
En hemmansegare kunde visserligen förbjuda, att en person finge hos en af honom antagen brukare eller torpare skattskrif vas, men deremot Kih. till R.
Prot. 1847 oc^ 1848, 10 Sami. 1 Afd. 54 426 Expeditions-Utskottels Fardag till und.
Skrifveliej No 198. svårligen förvägra denne sednare att låta personen vistas i dess hus, hvilket förhållande till och med kunde för egaren vara okändt.
Det förhållande vore icke heller otänkbart, att en person, efter att hafva inom föreskrifven tid till pastor aflemnat flyttningsbeviset, ulan sökt mantalsskrifning, i 3 år uppehölle sig inom ett fattig vårds-samhälle, än på ett, än på annat ställe derinnom, äfvensom att denne person kunde hafva hustru och barn, hvilka annorstädes vistades, lifter de 3 årens förlopp skulle, enligt nu gällande föreskrift, ej mindre den ifrågavarande personen sjelf, än hans familj, tillhöra nämnde samhälle.
Olämpligheten och obilligheten af ett dylikt stadgande vore uppenbar; och för att afvärja de följder, sorn deraf kunde uppkomma, fordrade försigtigheten, att man icke emottoge dylike personer eller begagnade sig af deras arbete, hvilket åter komme att för dem afstänga utvägarne till försörjning.
Om en sådan person tillbragt 2:ne af de sednare åren på serskilda ställen, men förut under 3 års tid. haft stadig vistelse inom annat låttigvårds-samhälle, skulle, efter hvad nu finnes stadgadt, detta sednare samhälle vara pligtig! att honom försörja; och 0111 man antoge, hvad ganska väl kunde inträffa, nemligen att en dylik person, efter fyllda 15 år, aldrig vislats 3 fulla år inom något samhälle, skulle denne, i fråga om fattigförsörjning, tillhöra den församling, hvartill han vid nämnde ålder hörde, oaktadt många år derefter förflutit.
Vid jemnförelse af föreskrifterna i 15, 16 och 18 (\§, syntes det icke vara tvifvel underkastadt, att försörjnings-skyldigheten af en person, som från annat fattigvårds-samhälle inflyttat, i erke bör af detta sednare bekostas i annat fall, än för så vidt försörjning ifrågakommer under 3 år från den tid, som förflutit efter det inflyttningen egt rum.
Under nämnde tid kunde den inflyttande på ett eller annat sätt lätteligen hafva hulpit sig fram utan att behöfva anlita samhället om understöd, och innan ett sådant anlitande skett, kunde han icke anses deraf vara i behof.
I fråga 0111 inflyttande personers förening med annat fattigvårds-samhälle än det, de förut tillhört, samt vilkoren derför, vore i allmänhet mycken försigtighet af nöden, så vida man ville undvika de betänkliga följder, en förhöjd fattigvårdst unga samt en tillökning i fattig-ldassens antal måste medföra.
Att genom vissa lämpliga inskränkningar härutinnan den fattige, men idoge arboren skulle betagas utsigten att erhålla hemvist och att kunna ärligen försörja sig, vore icke att befara, helst denne, ehvar lian vistas, sällan eller aldrig blefve blottställd för nöd, utan vore det egentligen den lättjefulle oell oduglige, som begåfve sig från ett till annat samhälle, för alt lefva på andras bekostnad.
Skrifvelse> N.o 198. 427
För de socknar, hvarest, till följd af friskostiga bidrag och en hushållsaktig förvaltning, en väl ordnad fattigvård redan funnes, gingo de väntade frugterna af dessa anstalter förlorade genom den fria inflyttningsrätt, som nu blifvit medgifven.
Dessa stadganden syntes icke heller väl stå tillsammans med den hittills antagna bestämmelsen, att fattigkassans fonder äro församlingens egendom, hvilken det således icke är tillåtet att mot egarens vilja honom afhända; äfvensom härvid vore förbisedt, att de kostnader, hvarje socken måtte bestrida för de inflyttade hjonens försörjning, i sjelfva verket icke äro annat, än en olaglig beskattning på socknens innevånare.
Åtskillnaden emellan vistelseoch mantalsskrifnings-ort å ena, och försörjningsort å den andra sidan, den invecklade lagstiftningen och de godtyckliga stadgandena om sättet att utfinna den rätta orten för fattighjonens försörjning, de besvärliga, nästan omöjliga uppgifter, som i detta hänseende blifvit äskade af församlingarnes presterskap, alla dessa omständigheter utgjorde föremål för en skälig klagan öfver författningens olämplighet i dessa delar.
I och med detsamma det medgåfves en socknens medlem att der vistas och mantalsskrifvas och att tillika hafva en annan försörjningsort, då fattigvård af honom behöfde anlitas; på samma gång blefve det ock för lagstiftningen omöjligt att genom bestämda stadganden undanrödja den oreda, som uppkomme af flyttningar från en ort till en annan, och att förebygga vidriga tvister socknarne emellan.
Ehvad föreskrifter, sorn bestämdes i fråga om ersättningsskyldighet, kunde något hinder icke uppställas derför, att ju en församling, ehuru den ej har försörjningspligten för ett inom dess område vistande fattighjon sig ålagd, likväl i någon nion, ofta helt och hållet, komme att draga tungan af dess vård och försörjning.
Giltigheten af de skiil, hvarå större delen af nyss anförda, emot nu gällande föreskrifter i förevarande ämne framställda, anmärkningar grundas, kan, enligt Piikets Ständers öfvertygelse, icke bestridas; och att betänkliga olägenheter samt i hög grad invecklade, mången gång till orättvisa ledande, förhållanden måste uppkomma till följd af åtskillnaden emellan vistelse- eller mantalsskrifningsort å ena, samt försörjuingsort å andra sidan, torde lätteligen kunna inses.
För bedömande af den frågan, hvilket samhälle en person, då behof af Fattigvård, för honom yppas, skall anses tillhöra, torde icke någon egentlig rättsgrund gifvas, då fattigvården sjelf icke stödjer sig på någon sådan, utan endast är en af nödvändigheten, till följd af samfundsförhållandena, påkallad anstalt att förekomma vådor för staten.
Pröfningen af denna fråga lärer således endast böra åsyfta att genom bestämda begränsningar fullända den, ge - 428 Expeditions-Utskotlets Förslag till und.
Skrifvelse, N:o t$8. noin fattigvårdens öfverlåtande på socknarne, antagna fördelningen af detta allmänna bestyr, så alt missbruk och förtydningar, ledande till mannamån, förebyggas.
Att till hvarje fattigvårds-samhälle höra alla de, som derinom hafva sin bostad, torde väl synas klart; men bostaden är dock ofta diktad eller endast så tillfällig, att någon tillförlitlig rättelse deraf icke kan hemtas.
— Det torde således tillika erfordras en offentlig actus, som bekräftar förhållandet och lemnar tillfälle att förekomma missbruken, och denne actus är mantalsskrifningen, hvilken också redan är, såsom sådan, i de flesta rättsfrågor antagen.
Hvad åter angår den fria inflyttningsrätt, som genom nu gällande förordning är vorden medgifven, så lärer väl icke kunna förnekas, att de församlingar, hvilka redan träffa t ändamålsenliga anstalter för försörjning af deras fattige, derigenom fått vidkännas ett obilligt intrång.
En så obegränsad rättighet står, efter Rikets Ständers omdöme, icke väl tillsammans med den allmänna bestämmelsen om socknarnes skyldighet att hvar för sig besörja vården om deras fattige.
— Den inskränkning härutinnan, som förut egt rum, och ej mindre af kommitterade för fattigvårdsärendena, än ock af Rikets Ständer vid 1840—1841 årens riksdag var föreslagen, eller att mantalsskrifning, utan medgifvande af fattigvårds-styrelsen, icke må ske för personer, sorn synbart äro i de vilkor, att ett närä för handen varande fattigvårdsbehof för dem skäligen kan befaras, är, enligt Rikets Ständers öfvertygelse, oundviklig, om man icke vill äfventyra en täflan emellan socknarne att på hvarannan öfverflytta en redan känd, eller, såsom snart inträffande, förutsedd fa ttigvårdstunga, jemte alla de ganska vådliga oordningar, som deraf måste blifva en följd.
Något hinder för den individuella verksamheten lärer, genom en sådan inskränkning i allmänhet icke kunna anses uppkomma, då den endast rörer mantalsskrifningen, samt någon derigenom icke kan tvingas att inskränka sitt vistande inom mantalsskrifningsorten.
Att dessa vilkor för mantalsskrifningen, ehuru de icke omedelbart inskränka valet af bostad, likväl till äfventyrs kunna verka till något återhåll emot ofta förnyade inflyttningar från en ort till en annan, lärer väl vara sannolikt; men Rikets Ständer föreställa sig, att ett sådant återhåll snarare verkar fördelaktigt, än menligt på den arbetande klassen, genom rigtningen till stadga och sorgfällighet att förvärfva och bibehålla förtroende inom sin omgifning.
Om, för serskildte tillfällen, tillgångar till arbetsförtjenst skulle visa sig förmonligare å en ort, än en annan, möter uti en dylik lagstiftning icke något det ringaste hinder för begagnande deraf.
Utgående från dessa åsigter, hvilka hufvudsakligen äro desamma, som, Expeditions-Utskoltets Förslag till und.
Skrifvelse, N.o 198.
429 vid frågans behandling ej mindre hos kommitterade för fa t tigvårds-ärendena, än ock hos Rikets Ständer vid 1840—1841 årens riksdag, gjort sig gällande, hafva Rikets Ständer underdånigst föreslagit, att, med frånträdande af de grunder, hvarå den utfärdade förordningen i dessa delar hvilar, de principer, hvilka af ålder inom riket varit gällande och vid nämnde riksdag af Rikets Ständer godkändes, måtte härutinnan varda bibehållna.
Det af Rikets Ständer uti 20 § 3 mom. föreslagna tillägg afser det förhållande, att barn, under 15 år, blifvit öfverlemnade till vård och tillsyn af andre än de deruti uppräknade personer, i hvilket fall enahanda påföljd för den omnämnde förseelsen lärer böra äfven för desse personer ega rum.
I öfverensstämmelse med hvad här ofvan blifvit yttradt, hafva Rikets Ständer uppgjort efterföljande förslag till ändringar itti serskilda §§ af Kongl, förordningen om fattigvården i riket; anhållande Rikets Ständer i underdånighet, det E. K. M., i den nion samma förslag gillas, täcktes, genom utfärdad författning’, i nåder stadga, att omförmälda §§, i enlighet dermed, måtte erhålla en förändrad lydelse.
Underdånigt förslag till ändringar af följande SS och mom. uti Kongl, förordningen om fattigvården i riket af den 27 Maj 1847» § 3. 2 morn.
Inom hvarje fattigvårds-samhälle skall finnas en fattigvårdsstyrelse.
k landet utgöres denna styrelse af sockne-nämilden, uti hvilken kyrkoherden, äfven om han icke är vald till ordförande eller ledamot i nämnden, skall, å embetes vägnar, såsom ständig ledamot deltaga vid behandling af de frågor, som tillhöra fattigvården.
Kyrkoherden kan ock, på bestämd eller obestämd tid, af socknestämma väljas till ordförande 1 fattigvårds-styrelsen.
För stad utses sådan styrelse i den ordning, hvarom antingen redan kan vara bestämdt, eller kan öfvenskommas, eller framdeles kan blifva föreskrifvet. §7. 3 morn.
Om någon, genom lättja eller liknöjdhet, förorsakar, att hustru 430 Expeditions-ZJtskottets Förslag till and.
Skrifvelse j N.-o ig8. eller barn sakna försörjning, så att de, till följd deraf, falla fattigvården till last, eger fattig vårds-styrelsen rättighet att, för sålunda uppkomna kostnader, erhålla ersättning utaf sådan persons tillgångar, samt att, för beredande deraf, der så nödigt finnes, hålla honom till arbete genom användande af dea husbonde-rätt, som andi'e fattighjon enligt 1 mom. aro underkastade. § 8- 1 morn.
Som fattig-understöd är en nödhjelp af kristligt deltagande för den behöfvande, vare allt pockande, då det sökes, eller klandrande utlåtelser om dess beskaffenhet, då clet emottages, alldeles förbudna.
Rättelse uti förment felaktighet af ledamot eller andre personer, som med fattighjonens försörjning haft befattning, må sökas hos fattigvårds-styrelsen. § 9.
Då någon intages i fattighus eller till full fattigförsörjning, skall allt, hvad personen då eger, tillfalla fattigvården, hvars styrelse eger oinskränkt rätt att det använda.
Om någon egendom sedermera tillfaller fattighjon, vare lag samma, derest icke fattigvården för hjonet då upphör5 dock bör, i detta fall, af den personen tillfallna egendom återgäldas den kostnad, som blifvit använd till underhåll af personen sjelf, dess maka och barn under 15 års ålder; ankommande det på fattigvårds-samhället att sådan ersättning helt och hållet eller till någon del efterskänka. § 10. 1 mom.
Om afkastningen af fattigvården tillhöriga fastigheter och kapitaler, jemte inkomsten af sterbhus-afgifter, böter, kollekter, frivilliga gåfvor och andra sådana bidrag, icke äro för fattigvårds-behofvet tillräckliga, skall, till fyllnad af bristen, först erläggas en afgift för året af högst åtta skillingar för mans- och fyra skillingar för qvinsperson, som är mantalsskrifven och fyllt 18 år; dock må för den, som befinner sig i serdeles knappa omständigheter, eftergift häraf kunna af fattigvårds-styrelsen beviljas.
Hvad derutöfver erfordras, fylles genom tillskott efter de i 2:dra art. bevillnings-förordningen stadgade grunder.
Är, eller varder annan grund för utgörande af sådant tillskott inom serskildt fattigvårds-samhälle antagen och fastställd, galle den, så länge samhället dermed åtnöjes.
Skrifvelse, N.-o igS. 431 § 14.
1 morn.
I fruga om fattigvård anses i allmänhet en hvar tillhöra det samhälle, der han är antecknad i mantalslängd, sednast varit eller hort vara det; men, der någon mantalsskrifves, med afseende å tilltänkt flyttning från en socken till en annan, och förhållanden inträffa före flyttningstiden, som upphäfva de aftal, på grund hvaraf mantalsskrifningen skett, då skall sådan mantalsskrifning icke medföra fattigvårds-ansvar, utan detta ansvar vidlåder det samhälle, personen förut tillhört. 2 inom.
Minderårige barn af äkta säng tillhöra fadrens eller, om han är död, modrens mantalsskrifningsort, och oäkta barn tillhöra den ort, modren tillhörer. 3 mom.
För manskap af värfvade arméen och flottan, samt handtverkare och arbetare vid kronans varf och verkstäder med lön på stat, sorn endast till följd af tjenstgöringen mantalsskrifvas å tjenstgörings-orten, galle, ehvad de äro i tjenst eller afskedade, icke sådan skattskrifning till rättelse i fattigvårds-frågor.
Den fattigvård, som för sädane personer samt deras hustrur och barn kan erfordras, skall, efter behörig pröfning, bekostas%f Kongl.
Majt och kronan, om icke desse personer af annan anledning tillhöra serskildt sandi dle.
För personer, hvilkas mantalsskrifnings-ort icke kan utrönas, bekostas likaledes af Kongl. Majt och kronan ilen oundvikligen nödvändiga fattigvården, intilldess något fäitigvårds-sumhälle kan dertill förpligta». § 15.
Inflyttar eller anrsräles till inflyttning från ett fattigvårds-samhälle till annat tjenstehjon, som uppnått 55 år eller, i anseende till sjuklighet eller hvarjehanda åkommor, saknar full arbetsförmåga, eller ogift lagstadd qvinna, som vid inflyttningen synbarligen är hafvande, eller inhyseshjon, eller den, som eger egen eller legd bostad utan sådant jordomfång, som motsvarar besutenhet och utan att vara i lagstadd tjenst, eller jordegarens arbetare, eller i vederbörlig ordning antagen fabriks- eller handtverks-arbetare, och innehafver han icke heller allmän tjenst eller erkändt ycke, motsvarande behofvet för försörjning, eller annan känd utväg för bergning, då må sådan person icke antecknas i mantalslängden i inflyttningsorten utan medgifvande af fattigvårdsstyrelsen derstädes. 432 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, IV;o 198. § 16.
Bosätter eller uppehåller sig någon inom ett fattigvårcls-samhälle, utan alt der eller annorstädes vara vid sed naste mantalsskrifning antecknad, då skall fattigvårds-styreisen, om den icke vill emottaga honom, såsom tillhörande samhället, inom sex månader efter inflyttningen, gifva det tillkänna antingen för styrelsen inom det samhälle, han sednast?
lagligen tillhört, eller hos Konungens befallningshafvande i orten, som då derom underrättar styrelsen i sistnämnde samhälle, på hvilken det derefter ankommer att anställa talan om hans mantalsskrifning i vistelse-orten, för att såmedelst undgå det annars fortfarande fattig vårds-ans varet.
Åsidosättes den föréskrifna iakttagelsen af styrelsen i det. samhälle, dit flyttningen skett, anses personen tillhöra detta samhälle, utan afseende på uteblifven mantalsskrifning.
Häremot må ingen, i och för äfventyret af framtida fattig vårdstunga, inskränkas i rättigheten att välja vistelseort.
Är i detta afseende något att anmärka, i anledning af författningarne emot försvarslöshet och lösdrifveri, gälle derom, hvad i dessa författningar stadgas. § 17*