Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu har lyckan gynnat mig, att ge Herr Patron en liten minnesbeta, som jag vill tro, skall qväsa krämarehögmodet något, både hos honom och hans sidendraperade fru.
Ett beslag, mina vänner, på åtta tusen riksdaler!
(skakande hans hand).
Jag gratulerar dig, min raske gosse! ... lyckan synes i sanning gynna dig; ... må den alltid bli dig bevågen! ... jag önskar inte något högre.
Tack, min hederlige farbror Pehr! tack!
– Jag vet, att min lycka, ligger er, likså väl som min mor, om hjertat.
Min Gud och Skapare, Arve! är det möjligt att Pundströms nu äntligen fått en sådan knäck?
... när de der dumdryga krämarne någon gång också kunna bli näpsta, tycker jag det just vara billigt.
I sanning min mor! – känner jag mig icke både glad och tacksam, öfver de framgångar himlen beskär mig.
Mina pligter i mitt kall, skall jag också lika troget uppfylla, som jag i afseende på min tjenst, icke känner någon skilnad mellan krämare och Grossör.
Jag har fått höra, att Kapten Haraldson lär vara hemkommen från sin resa till Holland; – jag vill derföre som hastigast segla öfver till Tistel-ön, för att rådgöra med honom om Skolbyggnaden här vid fiskläget.
(lindrigt förebrående).
Arve, Arve, ... gör mig ingen sorg! ...
Jag fruktar att dina beständiga färder till Haraldsons, slutligen gör dig upprorisk emot din mors vilja, då du inte lyssnar till mina föreställningar.
Om ni fullkomligt kände denna flickas egenskaper, skulle ni inte längre vara så hård.
Hennes skönhet, som öfverträffar allt hvad jag hittills sett, är likväl intet, emot hennes rena själ, och oförderfvade hjerta.
Hon skulle med barnslig tillgifvenhet, vårda er bägge; hon skulle bära er på sina händer, om hon kunde. – O min mor!
... låt beveka er!
... gif mig ert samtycke, och välsigna vår förening! ...
Hör upp, min son, hör upp! ...
Så mycket jag än älskar dig, och högaktar flickan, förbjuder mig likväl mitt samvete, att gilla din kärlek till henne.
Jag skall aldrig glömma den uppenbarelse, jag hade en natt i drömmen från din sali’ far, samma år, som du utnämndes till Kustbevakare efter honom.
Jag tyckte, att min stackars gubbe stod framför mig; – hvarje hans drag var mig så klart, – men jag fick inte länge fägna mina ögon med att se honom, ty han tog mig i handen och sade: ”Kathrina, vänd dig om och gråt!” – Förskräckt vände jag mig, men då hade en stor förändring föregått.
Du och jag, sutto i en båt, för att resa till ditt bröllopp.
Som båten svängde, kände jag igen Tistel-ön, och i ett af fönstren stod bruden.
Det var Haraldsons dotter!
... hon syntes kall och orörlig som en bild, med alldeles hvita kinder, och hvarken helsade eller såg oss.
Stora droppar föllo ned från hennes ögon, men det var inte tårar, utan – bloddroppar! ...
Darrande i hvarje led, vände jag mig åter.
Jag såg inte mer sali’ far men hans röst hviskade mig så klart i örat, att jag inte visste om det var dröm eller sanning, – ”Kathrina, blodet som du ser, är mitt!” –
... det var ju blott en dröm, föranledd endast af edra beständiga tankar på min far, och er motvilja för Haraldsons.
Jag slumrade ånyo, och åter framstod samma syn för mina ögon.
Då framkom plötsligt farbror Pehr, och borttorkade blodet från brudens kinder, och kysste henne på pannan.
Vid denna syn, trängde ett ovilkorligt utrop öfver mina läppar, och sedan var det förbi med min sömn under hela natten.
Jag vet att Farbror Pehr önskar din sällhet, som sjelfva drömmen, fastän oredigt, tycktes bevisa; – säkert skall han förena sig med mig, och bedja dig, på ett annat håll uppsöka dig en brud, föra henne i mina armar, och jag skall välsigna henne, såsom min dotter.
Nej, min mor, nej! ... med förlusten af Gabriella, afsäger jag mig äfven hvarje anspråk på någon annan maka.
Henne, allena, älskar jag, och henne måste jag tillhöra, eller – ingen!
Du vill således äkta dottren till honom, som likväl var en medelbar orsak till din fars sista färd, och derigenom äfven hans olyckliga slut?
Jag vet, min mor, att ni afskyr gubben Haraldson, och äfven jag, kan inte heller tåla honom; men detta skall likväl aldrig försvaga min kärlek till hans dotter, som inte bör få umgälla fadrens missgerningar.
Och dessutom, har hon en bror och en svägerska, som förtjena er, och hvarje rättskaffens menniskas högaktning.
Huru många olyckliga varelser, kring våra nakna klippkuster, höres inte dagligen välsigna dessa makars oegennyttiga ädelmod?
Och huru mången vacker handling, pryder inte denne Birgers sednare lefnad, hurudan den förra än må hafva varit?
På sin sista bortresa, har han med ovanlig beslutsamhet och i egen lifsfara räddat flera menniskolif, hvilka i sjönöd under
Norrska kusten, emotsågo en ögonskenlig död på vraket af deras redlösa skonare.
De blefvo alla, jemte en del af godset, genom hans rådighet räddade, och nu med honom hemkomne till Götheborg.
Säg min mor! äro inte dessa gerningar, som, till förmån för Gabriella, förtjena behjertas.
(halft för sig sjelf).
Ja, hvem vet, om det der endast inte är afbetalning på någon gammal skuld.
Kom mina vänner, vi vilja gå till bords, middagen har redan länge nog väntat. (går.)
De förre, utom Fru ARNMAN.
Min hederlige farbror Pehr! ...
Min andra far! hvad är att göra?
... huru skall jag kunna besegra denna egensinnighet, hos min, eljest så goda och älskade moder?...
Misströsta inte, min redlige Arve!
– Jag har väl försökt allt, för att beveka din Mor, utan att hittills ha lyckats – ty hon har sina grundsatser, som äro ganska lofvärda – men jag vill ännu inte förlora hoppet.
Jag håller utaf flickan, ja! en oförklarlig makt fäster mig vid detta barn, och för din, och hennes skull, skall jag ännu en gång försöka.
Men säg mig! – vet flickan, eller Haraldsons sjelfva, någon ting om dina afsigter?...
Nej, gode Farbror, – tvertom tyckes Erika, och isynnerhet den yngre brodren, som ni vet, tidtals är vurmig, och, till och med, rent af galen, på alla möjliga sätt, söka afhålla mig från, att lemnas ensam tillsammans med Gabriella.
Det oaktadt, har jag likväl det bästa hopp, att hon hyser samma känslor för mig, som jag för henne.
Men låt oss nu gå in till middagen; – sedan må du fara till Tistel-ön, medan jag, ännu en gång, med böner attackerar mor din.
Huru kan du så väl gissa till mina minsta önskningar, Erika?
Du, på en gång, min syster, ... min mor, ... min väninna, ... mitt allt! ... O, huru mycket är jag dig inte skyldig! ...
Tala inte så, min lilla Gabriella! ... hvad jag gjort för dig, och kanske äfven, för mången annan, har blott varit min pligt som menniska, och derföre är ju din kärlek min ljufvaste belöning.
(sjunker tacksamt i hennes famn).
O, hvad jag älskar dig! ...
Redan ofta tillförene, ha jag och Birger omtalat, huru vi skulle kunna bereda dig några förströelser, dem vår skärgårds enformiga lif inte är mäktigt att erbjuda.
Du är ung, och behöfver se verlden från dess glada, lefvande sida; – Vi ska’ derföre betjena oss af tillfället, och följa med Birger till Götheborg, då han i natt återreser till sitt fartyg.
Ack, hvad det skall bli roligt! ...
Men, säg Erika, vi komma ju inte hem på några da’r, åtminstone?...
Ja min vän!
... meningen är, att vi ska’ njuta af det trefliga marknadslifvet, som nyss börjadt.
Så mycket bättre! ...
Jag skyndar genast att laga allt i ordning för afresan. (skyndar ut.)
Lyckliga oskuld!
... som, insöfd i ungdomens skönaste drömmar, ännu inte vaknat till lifvets bitterhet.
... nej! ... hon står redan vid brädden till en afgrund, ... ehuru okunnig om faran.
Stackars Gabriella! ... måtte det blott inte vara för sent! – mina svaga bemödanden ska’ då inte ha varit förgäfves, att bevara henne lika heligt, som jag vill rädda Birger, och föra honom ångerfull till den Eviges thron.
– Anton, ... arme yngling!
... paroxysmen synes ånyo börjad.
ERIKA, ANTON.
(talande för sig sjelf, utan att märka Erika).
J ha’n i flera år varit borta nu. (seende sig vexelvis på båda sidorna, under det han långsamt går och sätter sig.)
Hvarför har jag då, så länge måst vänta på er?...
(afsides). Ack!
... det är hans englar, som han åter tror sig ha råkat.
Gud ske lof! att det inte är den onda dämonen, som i dag bemäktigat sig honom.
Jag vill obemärkt afhöra hvad han säger.
Ja så, J ha’n inte varit borta från mig, säger du, fastän jag inte märkt er.
Det var snällt, af er; – jag vill likväl gerna oftare se er.
Men säg mig, du lilla röda galning, (seende uppmärksamt på högra sidan) hvarför du ständigt ser så ledsen ut?...
Du bjuder ju så godt du har, ... och inte är det heller ditt fel, att det växer mask i dina granna äpplen.
Se så, trösta dig nu! ...
Ack så’na fina lockar!
... räck fram ditt lilla hufvud, att jag riktigt må få klappa dig.
Se nu inte längre bekymrad ut! ...
När du blir större ska’ vi meta tillsammans, och då skall jag trösta och roa dig.
Måtte dessa lyckliga fantasier, alltid följa honom! ...
(vändande sig åt venstra sidan).
Bjuder du ljus och salighet utan ända, du som är dödens engel?... hm, hm, (han tycks begrunda detta) ja så, ju förtroligare du närmar dig mig, desto mera nalkas jag döden; ... men när din bror kommer, lutar det åt lifvet! – det var ju så, du sa’ mig?
Tack, tack; men håll dig nu i styr! ... dansa inte så häftigt; ... du får inte springa upp på min axel; ... du kan då lätt falla ner och slå ihjäl dig.
Du ler, du.
... bli’n qvar bägge två! – (sorgset) det är bäst som det är, – jag vill inte dö – det är så hemskt och svart, der nere i djupet; – jag vet ju hvilka som ligga der förut.
Usch! usch! ...
(Afsides.) Olycklige! ... (till Anton) Tala vackert med dina englar, Anton lilla, så gå de inte ifrån dig; – de bli ju eljest rädda, och då får du ju aldrig se dem mer.
(blir nu först varse Erika).
Ja så, du är här Erika, det var bra!
... har du då också talat med mina englar?
Ja, kära Anton, och de ha sagt mig, att de, likså väl som jag, hålla innerligt af dig, blott du är stilla, ... och inte så vild och elak, som du ibland är emot oss alla.
Ja, de var i dag verkligen snälla som besökte mig; jag har så mycket längtat efter dem.
Också har jag inte sett dem, sedan första året efter ... efter ... (förtroligt.) du förstår väl?
Men i dag, ser du, så satt jag som vanligt, der nere vid stranden och metade, som du vet är min enda sysselsättning.
Gabriella var likväl inte med mig, och då blef jag så ängslig; – Jag hade ingen att tala med om Necken, och om böljornas lek, och om deras sång ... med ett ord: jag blef så rädd, ser du, ... jag ... jag fruktade, att i stället för fisk ... få upp menniskoben; ... och bäst jag då satt så bedröfvad, så såg jag bägge mina englar, som hade satt sig en på hvardera axeln.
Du kan väl tänka huru glad jag blef, och bad dem genast följa mig hem, ... ty, ser du, jag ville så gerna visa dem Gabriella, ... men jag har ännu inte kunnat råka henne.
Nå, men hvarför vill du ändtligen, att de ska’ se henne?...
Jo, ibland tycker jag just som att Gabriella vore den ena af dessa mina englar; ... hon är så ofantligt lik den der vackra röda, som du ser, ... blott med den skilnaden, att han är sorgsen och bedröfvad, men Gabriella deremot, ständigt glad och lekande.
Tala du med dem här, medan jag går att uppsöka henne; ... men du skall tala vackert med dem, hör du, så att de inte springa sin väg, innan jag kommer igen.
Du måste säkert lofva mig, att hålla dem qvar! ...
Ja, min stackars Anton, ja! ...
(går åt dörren, men kommer åter tillbaka och hviskar till Erika).
Hör du, ge dig i språk med den der hvita, han som säger sig vara dödens engel; – fråga honom, hvarföre han alltid mer än brodren, springer upp på min axel, och sätter sig så nära mitt hufvud.
Sök att leta ur honom, hvad hans mening härmed kan vara.
BIRGER, ERIKA.
Hvad jag är glad att ha’ träffat dig, min Erika, för att inhemta dina råd i en sak, som på det högsta oroar mig.
(orolig.) Hvad?
Är det Anton, som förorsakat dig bekymmer?...
Nej; – – – Har han kanske återigen fått några af sina anfall?
Arnman, säger du?
Ja! – och det är just hvad som bedröfvar mig; han är nyligen anländ, utan att någon af oss märkt honom, förr än han redan samtalat med Gabriella.
Hon berättade naturligtvis vår tillämnade Götheborgsresa, på hvilken han genast beslöt vara oss följaktig.
– Himmel! ...
Det kan, och får inte ske!
Som du säger! ...
... huru, utan att stöta honom, kunna undandraga sig hans sällskap?
Vi måste uppbjuda all vår förmåga, att för i morgon göra färden om intet.
Det gör mig ondt om den unge redlige mannen; – hans känslor äro lika trofasta som varma; – och ännu mer smärtar mig Gabriellas öde, ty jag fruktar, att hennes böjelse för honom, nu mera inte är tvifvelaktig.
Du har rätt; – det är, i sanning, en svår omständighet.
Du kan ju likaväl ha ögonen med dig under resan, som här hemma.
För öfrigt skall det väl en gång komma till förklaring, och ju förr han friar, desto bättre; – Nej får han ändå, såvida inte far blifvit alldeles dårhusmessig.
Men du vet, Birger, att gubben har en särdeles kärlek för den unge Jaktlöjtnanten; – tänk om han slutligen ger sitt samtycke.
... nej, det svär jag vid min arma själ, skall aldrig hända!
... ehuru gubben, när han slår sig på tvären, mången gång är galnare än Anton.
Det skär mig i hjertat, att vi ska’ vara tvungna göra honom en sådan sorg.
När jag tänker på någonting sådant, som att jag skulle skiljas från dig, Erika, då vet jag hvad han får lida, ... och det till för vår skull, som ...
Gud låte inte mig också bli galen, men ofta käns mitt hufvud varmare än det varit.
Ja, jag vill hoppas det, Erika, ty ändamålslöst kan han inte hittills ha varit mig så outsägligen nådig.
Det är endast han och du, som förmå läsa i mitt hjertas innersta; som kan se den frätande mask, hvilken aldrig lemnar mig ro, – men hvilken du med varsam hand förstår att ändra i sitt läge, så att jag mindre lider af dess gnagande tand.
Det är ju du, som ledt mina tankar till Honom, till goda gerningar och till frisk verksamhet; – och det är slutligen Han, som nu tillåtit mig bidra till några menniskolifs räddning.
Må Han, för dina böner, min Erika, äfven göra det öfriga!
Han skall så göra Birger, – tro mig!
– Han skall göra, hvad som är oss nyttigt.
Han vet ju, att jag, sedan jag sett din fasta vilja, och dina uppriktiga framsteg på bättringens väg, håller dig mycket kär.
Vi ska derföre gemensamt bedja och arbeta i det, som allena är Honom behagligt; – snart skall friden då återvända i din själ.
Nu måste jag, emedlertid öfvertala Gabriella, att afstå från resan, ty på annat sätt lär det svårligen låta sig göra att ... men ack min Gud! här äro de redan ...
BIRGER, ERIKA, HARALDSON, ARNMAN.
Sedan GABRIELLA.
Arnman
(till Erika, helsande).
Här ser ni åter er vanliga hvardagsgäst, min fru, och jag skattar mig lycklig, om jag inte, genom mina trägna besök, så länge besvärar er, tills ni uttryckligen säger mig vara ovälkommen.
Något så olyckligt, hoppas jag, aldrig må inträffa, – ty löjtnant Arnmans vänskap är för mig och min man af så stort värde, att jag vet ingen gäst, vi mera hjertligt helsar välkommen, än honom.
Jag tackar er, min fru, ni är alltför god.
Det är emedlertid inte blott en önskan att få göra en visit, utan ett ganska vigtigt ärende till er, Kapten Haraldson, som i dag gifvit anledning till min hitresa.
Det angår den förut omtalade skolan, och jag önskade helst enskildt få säga er några ord i detta ämne.
Med nöje står jag till er tjenst, löjtnant Arnman.
Jag hoppas ni vet, att om min ringa förmåga kan bidra till något godt, är jag med sann tillfredsställelse alltid beredvillig.
Det är inte någon brådska, med den der skol-affären, nu inte.
Ni skall tro, Herr Jaktlöjtnant, jag har ännu qvar en butelj äkta vin sedan den gamla goda tiden, och vi måste nödvändigt tömma ett glas, ert raska äfventyr till ära, som ni hade med Pundström, den sturske fan.
Ha, ha, ha! men se här ha vi flickan ändtligen.
På öfversta hyllan, pappa; – jag klef upp på fastagerna; – der står ju bästa slaget?...
Hm, du lilla slarfva! – hvem bad dig att ta deraf.
Det är vin som inte vankas nu för tiden, och som jag inte tänkt att röra förr än till ditt bröllop, barn; ... men som du nu har tagit upp det, så ...
Till mitt bröllopp, Pappa?
– Jag har ju ingen fästman än, och kanske jag aldrig får någon.
Om du lefver, så får du väl min flicka; – men prata inte nu, utan sätt fram glasen.
Kom Herr Jaktlöjtnant, Kom! ...
Tack, tack! fader Haraldson.
Ni gör mitt Pundströmska beslag, sannerligen för mycken ära.
Arnman fortfar:) Men, ni talade om er fästman, mamsell Gabriella, jag är öfvertygad, att den skulle anse sig lycklig, som i detta afseende finge undanrödja edra tvifvel.
Löjtnanten har således i sitt beslag varit särdeles lycklig?...
Ja! – ha, ha, ha! ...
Jag är väl en gammal lurendrejare sjelf, som ni vet, ... fast jag nu för många år sedan slutat med yrket; ... men förbanna mig! gjorde det inte riktigt godt i själen, när jag hörde omtalas ert mod och er djerfhet, så ung ni är, Herr Jaktlöjtnant; ... och det mot Pundström, se’n! ...
Jag har en gammal räkning ouppgjord med gunsti’ Herrn, jag också.
Det gick verkligen bättre den gången, än jag väntat.
De förra, ANTON.
(som i dörrn får se Arnman, uppger ett skri af förvåning).
... hvem sitter der! ... (pekande med en vansinnig åtbörd på Arnman)
Se så, Erika lilla, nu ser du huru det står till; försök du att lugna honom, om det är möjligt.
Det är löjtnant Arnman, kära Anton, som gör oss ett vänskapligt besök.
(som synes orolig, afsides till Arnman).
Ni ser, Herr Jaktlöjtnant, att han ty värr, som ni vet, åter igen ... (med en nick.)
(illsken).
... ja, tala mans ut, ... berätta gerna, att jag är galen, men att ni är för klok att skicka mig på dårhuset.
(afsides till Haraldson och Birger.)
Hans sinnessvaghet måtte ändå inte anta någon farlig art, eftersom J inte sänden bort honom.
Men Gud nå’s, fadren är ändå alltid svag för afkomman!
– Jag har inte hjerta att skicka in stackarn till ’Spetalet.
Kom hit och drick ett glas vin, Anton! ...
... jag är ingen Judas jag, inte! ... (går bort till Haraldson och hviskar honom i örat) Skäms ni inte far, att sätta er till bords och dricka med sonen till .....
(rasande).
Satan!
Om du inte tiger, så klyfver jag ditt hufvud.
(värjande).
Kom Herr Löjtnant! ...
Låtom oss alla gå; ... han är i dag i sitt svåraste lynne; det är inte värdt att reta honom.
Se du till honom, Erika!
Jag börjar verkligen bli rädd för dig.
Anton! – fy! ... att du skall vara så elak; ... nu går jag också ifrån dig.
Anton lilla, hur kan du vilja göra oss alla så ledsna?
Har jag inte så ofta bedt dig vara stilla och from!
Vill du då inte göra något för min skull, som så mycket håller af dig, eller vill du nödvändigt tvinga oss till stränghet.
Stränghet!
Hvad har du för rätt, att upphäfva dig öfver mig?...
Har inte jag så stor del i tjufgodset, som han?...
Gå du din väg! ... jag skrattar, jag, åt fru Birgers vrede.
(suckande).
Skall jag höra sådant af dig?
Ja, sucka du! ...
Jag har också suckat, må du tro! ...
Åh, du skulle aldrig kunna räkna mina suckar.
Men du – fy! ... är det inte skam, att du håller hufvudet så upprätt, liksom du inte vore hustru åt en ....... tacka mig, att jag inte säger, hvad för en.
(med stränghet).
Tyst Anton! ...
Kom inte igen med såd’na ord! har jag väl förtjent dem af dig?
Är det inte jag, som skött och vårdat dig, under din sjukdom?
Var det inte jag, som talat med dina englar, och som så innerligt bad dem inte öfverge dig?
Säg, hur kan du vara så grym?
Du vet nog huru du skall ta mig; – men du är i alla fall en bra qvinna, ... och jag får väl derföre inte vara elak emot dig.
Hvad menar du Anton?
Hvad skriar nattugglan?
Är du inte så klarsynt som jag?
Säger inte Birger, att du är den klokaste qvinna i verlden?
... hvad behöfver du då fråga?
För det jag inte förstår hvad du menar; och du ofta ser längre än vi.
Jag är en åsna ... en fåne, jag ... jag vet ingenting jag, som är värdt att höra för de kloka.
Men jag skall i alla fall säga dig det, fast det är skam att du inte likså väl som jag sett, att Jaktlöjtnanten fäster ögonen på Ella, såsom när en har begärelse till sin nästas egendom.
Och den der kärleken, ser du, om den får gå framåt, kommer att göra oss ett fult streck.
(högt) Du misstar dig i detta fall, Anton! ... men äfven om du hade rätt, ... jag förutsätter det blott, ... hvilket fult streck kunde den hederlige Jaktlöjtnantens tysta böjelse göra oss?
(hånleende).
Åh, bara det lilla, ... helt lilla, att låta oss dingla i galgen.
... låt mig inte höra dig tala så! ...
Nej, nog kan jag tiga! ...
Det blir just ett kalas som anstår honom, när den mördades son, och mördarens dotter träda i brudsäng.
Är du då alldeles tokig, Anton! ...
Öfverge dina galna inbillningar, och sysselsätt dig med bättre och förståndigare ämnen.
(pekande på hufvudet).
Det vill inte komma till rätta här, med sådant förstånd du menar.
Men efter vi inte förstå hvarandra, så låt mig vara; jag lefver bäst för mig sjelf.
Ett vill jag likväl be dig, och det skall du lofva mig, Anton! ...
Inte ett ord, ... inte ett halft andedrag till Gabriella, eller till någon, af hvad vi nu talat! ...
Det är en öfverflödig begäran, Erika; ...
Trösta dig du, med min försäkran, att det endast är för dig, jag säger, hvad jag nu sagt.
Du har ju en gång försäkrat mig, att en menniska, som har kunskap om ett stort brott, utan att upptäcka det, kan vinna förlåtelse der uppe hos Gud, ... så snart förhållandet är sådant som här, att det är en far och en bror som äro brottsliga.
Var således lugn Erika, och följ med mig upp på min kammare.
Jag känner mig så matt och uppskrämd af fars hotelse.
Ja, kom, kära Anton, kom! ...
Gud ske lof, att dina galenskaper, åtminstone då inte komma längre.
(sedan de gått halfvägs till dörrn stannar han, liksom erindrande sig något).
Men hör du Erika! ...
Glöm inte hvad jag nämnde om galgen! ...
– Du förstår! ...
De gå)
Samma decorationer som i slutet af nästföregående akt.
Anton, blek och mera affallen än förr, sitter vid hennes fötter.
Jag vill inte tacka dig på vanligt sätt, Gabriella; ... jag vill göra något mycket större, – något, som säkert ingen gjort för en annan.
Men så håller jag också mera af dig, än kanske någon menniska hållit af den andra.
Och om du lyder mig, – du kan tro att det är för ditt eget bästa, – så skall jag för dig uppoffra min – – egen förlossning.
(misslynt).
Kära Anton, jag förstår inte hvad du har emot den hederlige Jaktlöjtnanten, att du inte en gång vill unna mig tala med honom.
Tror du inte att han och jag kunna få tillfälle att träffas, fastän jag, på dina och Erikas böner, i går afstod från Götheborgsresan, hvaråt du nu så barnsligt glädjer dig.
Nej, Gabriella, du skall inte kunna träffa honom så obemärkt, som du nu kunnat göra der i stadshvimlet.
Du var derföre snäll som blef hemma, ehuru du visste, att han skulle möta er der.
Också skall ingen få veta eller ana, huru dyrt jag köpt din lycka.
Jag begriper inte dina underliga meningar, Anton; och är sannerligen mycket missnöjd och ledsen på er allesammans, både för er orättvisa emot Arnman, och för er motvilja till min Götheborgsresa, hvaråt jag så mycket gladt mig.
Men säg mig, Anton, ... hvad är det för en lycka du talar om?...
Att frälsa dig från Jaktlöjtnanten, vet jag! ...
Du känner inte, du, ... hvilket rysligt vidunder skulle uppsluka oss alla, om du trädde i brudstol med honom.
Du lyder ju mig! ...
Du, Ella, kan inte göra något mindre, för det jag uppoffrar min salighet för dig.
Tyst, min stackars Anton, tyst!
... plåga dig inte med såd’na grubblerier.
Snälla Anton! ... jag blir så ängslig om du talar så der.
Inte vill jag att du skall lida för min skull; ... jag håller ju så hjertligt af dig, när du är god och förnuftig; ... men nu gör du mig bara bedröfvad.
Gråt inte, Ella; ... tårar har jag nog sjelf.
Jag tycker inte om tårar; – annars borde jag gråta natt och dag; ... men jag sjunger i stället, jag: (han sjunger med klagande röst)
”Jag är väl ingen riddare, fast eder synes så; jag är den stackars Necken i böljor de blå, i forsar och stridande strömmar!
Min boning den ståndar allt under en bro, der ingen kan gånga, ej heller kan ro, och ingen kan få hus öfver natten.”
Sjung inte den visan, kära Anton; ... det låter ju så sorgligt, som du sjelf vore den klagande Necken.
(med hemlighetsfull min).
Ja, ... ser du, ... jag har väl aldrig ännu sagt det för någon, men som du alltid är snäll och lyder mig, så skall du få veta, att jag utrönt, huru jag blef bortbytt vid min födelse.
Jag är inte Anton, jag inte, – det är han som klagar dernere – jag, ser du, jag är Necken som klagar häruppe, för det jag blifvit dömd att vara skild från min fader och min moder, de blå böljorna.