Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ordförande åberopade omständigheter, — förnämligast att kolerafarsoten under den ifrågakomna tiden varit gängse i staden och medfört för stads-styrelsen mångahanda omsorger, såväl då, som efteråt; att flerfaldiga göromål för öfrigt tagit tiden i anspråk, och att rättegångsärendena under en sedermera afliden Borgmästares sjukdom fått hopa sig, och derefter till en del genom sin vidlyftighet fordrat längre tid till afgörande, — icke voro af beskaffenhet, att skäligen kunna lända till ursäkt för uppehållet med omförmälda måls bringande till slut, desto mindre som desamma, enligt hvad särskildt vore stadgadt, bort efter skriftvexhngens slut skyndsamligen till afgörande förekomma, dömde Kongl. Hofrätten bemälde Borgmästare och tillförordnade Ordförande, att för hvad sålunda blifvit dem till last fördt, hvar för sig böta femton R:dr Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, Söderköpings stad och Advokat-Fiskals-embetet; hvarjemte Kongl.
Hofrätten förklarade att, jemlikt Kongl.
Brefvet den 26 Oktober 1790, den andel af Söderköpings stads lott i böterna, som eljest bort de sakfällde såsom Ordförande i Rådstufvurätten tillkomma, skulle i stället tillfalla Östergöthlands läns lazarett.
Det uti 1856 års berättelse (sid 93) upptagna aktionsmål emot Rådstufvurätten i Lidköping, för långsamhet med måls behandling, så att icke mindre än tolf sådana berott på åtgärd eller beslut från fyra till och med sju månader och derutöfver, är nu af Kongl.
Majit afgjordt genom Nådigt Utslag, meddeladt den 17 Mars 1858, hvaruti blifvit förklaradt, att Kongl. Majit funne skäl icke vara anfördt, som kunde verka ändring i Hofrättens öfverklagade Utslag.
Genom sistnämnda Utslag hade Kongl. Hofrätten förklarat, att det anmärkta dröjsmålet icke borde till någon påföljd föranleda.
Rådstufvurätten i Ekesjö, som jemväl varit underkastad åtal för dröjsmål med afslutande utaf sju särskilda under åren 1853, 1854 och 1855 anhängiga konkursmål, hvilka legat oafgjorda från sju till och med utöfver fjorton månader efter inställelsedagen, har likaledes undgått ansvar för dylik försummelse.
Götha Hofrätt har nemligen i Utslag den 22 Mars 1858 förklarat, att Kongl. Hofrätten, 102 mod afseende å de af Rådstufvurätlens Ordförande och ledamöter anförda omständie;- Iieler, funnit, alt hvad anmärkt blifvit icke borde till någon ansvarspåföljd föranleda.
De sålunda anförda omständigheterna voro hufvudsakligen: att målens utsättande till behandling och dom ensamt berott af Rådstufvurättens Ordförande, som ensam bland Rättens ledamöter undergått juridisk examen; att han, efter hemkomsten trän Riksdagen i medlet af December månad 1854, under påföljande vårtid, likasom våren 1853, varit öfverhopad af göromål, såsom redovisningar, öfveruppsigt vid uppbörden och ordförandeskap i Taxerings-komitén, äfvensom han haft åliggande, ej mindre att sistnämnda år meddela uppgifter till den för utredande af Städernas beskattning tillsätta Komité, än ock att under 1855 års vårtid ordna bränvinsförsäljmngen inom staden, i öfverensstämmelse med den i ämnet då utkomna Kongl. Förordning; att enär icke någon enskild part klagat öfver dröjsmål med de ifrågavarande målens afgörande, uppenbart vore, det icke heller någon person af sådant dröjsmål lidit skada; och att, med iakttagande af upprops- och skriftvexhngstiderna, dröjsmålet i allmänhet visade sig hafva varit af mindre betydenhet; ehuru det icke kunde nekas, att med afgörandet utaf en konkurssak fördröjts omkring fjorton månader efter det tredje uppropet hållits.
Emot Kongl. Hofrättens Utslag i förevarande fall hade sannolikt underdåniga besvär blifvit anförda, om icke fataliedagen, som inföll den 6 Maj 1858, kommit några dagar efter det min företrädare i embetet kallades af Kongl.
Maj:t till ledamot i Statsrådet, och några dagar förr, än jag emottog förordnandet att vara Rikets Ständers Justitie-Ombudsman.
Rådstugurätten i Marstrand hade, såsom vid granskning af fånghstorna inhämtades, dömt dels den 14 Juni 1852, båtkarlen Anders Johannesson från Torneviken att, för första resan stöld af gods, värdt Tolf Riksdaler, jemte första resan inbrott, i en bot straffas med tjugu dagars fängelse vid vatten och bröd, dels ock, den 29 September nämnda år, förre artilleristen Anders Andersson Strid att, för rymning och första resan stöld, till belopp af Sexton Riksdaler 41 sk. 8 rst, undergå tjuguåtta dagars sådant fängelse; och till följd af framställning från Justitie-Ombudsmannen, att Rådstugurätten måtte redogöra för de grunder, som vid nämnda straffbestämningar varit tillämpade, har Rättens Ordförande andragit: att genom sammanläggning af mo dagars fängelse vid vatten och bröd, såsom straff för första resan inbrott, med det dagatal af Sådant fängelse, eller elfva, som motsvarade stöldbeloppet, Tolf Riksdaler, uppkommit de Anders Johannesson ådömda tjugu dagars fängelse vid vatten och bröd; och att, då straffet för rymning, fyratio prygel, motsvarade sjutton par spö, eller femtioen lagdaler, och dessa förvandlats till fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd, samt till dem lades de fjorton dagars sådant fängelse, hvartill stöldbeloppet, Sexton 103 Riksdaler 41 sk. 8 r:st., vid förvandling sig bestege, uppstod det antal af tjugoåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, som var Strid ådömdt.
Justitie-Ombudsmannen åter fann det vara uppenbart felaktigt att vid sammanläggning af särskilda bestraffningar förfara på sätt Rådstugurätten gjort, i stället för att först sammanlägga de dalertal, som motsvarade hvarje särskild bestraffning, och efter den sålunda erhållna summa, i enlighet med 5:te
Kap 4:de § Straffbalken och Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, bestämma dagatalet af fängelse vid vatten och bröd, hvarföre och då, i händelse bestraffningen beräknats efter sistnämnda grund, den skolat för Anders Johannesson blifva sjutton dagars fängelse vid vatten och bröd, enär ansvaret för första resan inbrott uppgick till dylikt fängelse, motsvarande tjugusju daler och det stulna godset hade ett värde af trettiosju, eller ansvarsbeloppen tillhopa utgjorde sextiofyra daler, samt för Strid tjugutre dagars enahanda fängelse, motsvarande ansvaret för rymningen, fyratio prygel, rätteligen förvandladt till sexton par spö, svarande mot fyratioåtta daler och beloppet af hvad Strid tillgripit vore femtioen, eller sammanlagdt nittionio daler, Justitie-Ombudsmannen vid det förhållande, att Anders Johannesson och Strid följaktligen blifvit dömde, den förre till tre och den sednare till fem dagars fängelse vid vatten och bröd mera än vederbort, förordnat, att åtal härför skulle af Advokat-Fiskals-embetet i Kongl.
Götha Hofrätt anställas emot Rådstufvurättens Ordförande och i besluten deltagande Ledamöter.
Anders Johannesson hade, efter det tillfälle honom lemnats att yttra sig, i anledning af åtalet, fordrat icke mindre än Etthundra Riksdaler för det honom genom strafftidens förlängande tillfogade lidande.
Strid deremot hade icke kunnat anträffas och i målet höras.
Advokat-Fiskals-embetet framställde, jemte ansvars- och ersättnings-påståenden i öfrigt, det yrkande, att ersättning måtte tilldömas Anders Johannesson efter Tre Riksdaler 16 sk. för dag med Tio Riksdaler allt Banko, samt att Strid borde lemnäs öppet att framdeles väcka sina anspråk på skadestånd.
Genom Utslag den 23 Mars 1858 har Kongl. Hofrätten förklarat, att emedan Anders Johannesson och Strid, på sätt ofvan blifvit anmärkt, genom Rådstufvurättens ifrågavarande Utslag blifvit dömde till och jemväl undergått fängelse vid vatten och bröd, den förre i tre och den sednare i fem dagar längre än vederbort, fälldes Borgmästaren och de Rådmän, som i beslutet deltagit, att för sålunda begången felaktighet i Domare-embetets utöfning, jemlikt Usta Kap 12:te § Rättegångsbalken böta: Borgmästaren Trettio Riksdaler och hvardera af Rådmännen Femton Riksdaler Riksmynt, till treskiftes emellan Kronan, Staden Marstrand och Advokat-Fiskals-embetet, dervid borde iakttagas, att, jemlikt Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1790, Borgmästarens och Ledamöternas lott i Stadens bötesmedel skulle tillfalla Götheborgs och Bohusläns Lazarett; hvarförutan Borgmästaren och Rådmännen förpligtades att gemensamt ersätta dels Kongl. Majit och Kronan kostnaden för Anders Johannessons och Strids fördröjda qvarhållande i häkte med tjugunio skillingar 2 rist.
Banko, och dels Anders Johannesson för hans lidande med Femton Riksdaler Riksmynt; äfvensom åt Strid 104 lemnades öppet att framdeles emot vederbörande väcka ersättningsanspråk uti ofvanantydda hänseende, ifall han funne sig dertill befogad.
Vid granskning af fånglistorna och genom infordradt Utslag, hade det visat sig, att Svartlösa Häradsrätt, under det en tillförordnad
Domare der fört ordet, den 22 Augusti 1856, ej mindre med åberopande af Usta, 3:dje, 4:de och I5:de §§ i Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, dömt en Statdräng vid namn Johan Thelin, som ansetts förvunnen att hafva begått första resan stöld af gods, värdt Sex Riksdaler, från person, hos hvilken han arbetade, att utom straffarbete böta förutnämnda värde tre gånger med Aderton Riksdaler, eller, om han saknade tillgång till böterna, i stället undergå femton dagars fängelse vid vatten och bröd; än äfven, jemlikt 1 ista, 3:dje och 18:de §§ i nyssnämnda Kongl. Förordning samt 3:dje Kap. 6:te § Missgerningsbalken, fällt Thelins hustru.
Sofia Christina Larsdotter, såsom öfvertygad att hafva dels med vetskap om den olofhga åtkomsten tagit befattning med det af mannen stulna gods, dels ock från särskilda personer, jemväl å helgedag, tillgripit persedlar, värda tillhopa Två R:dr 30 sk., att undergå straffarbete och böta för första resan stöld tre gånger det stulnas värde med Tjugufem R.dr 42 sk. samt för sabbatsbrott Tre R:dr 16 sk., allt Banko; men om tillgång till böterna saknades, i stället straffas med tjuguen dagars fängelse vid vatten och bröd; hvilka förvandlingsstraff Thelin och hans hustru, enligt ett å Utslaget tecknadt bevis, undergått.
Då dessa straffbestämningar voro hvar för sig stridande emot tydlig lag, öfverlemnade genom skrifvelse den 16 September 1857 Justitie-Ombudsmannen till Advokat-Fiskals-embetet i Kongl Svea Hofrätt att emot ofvanbemälde t. f.
Ordförande i Häradsrätten utföra laga åtal, hvarvid borde påyrkas ansvar efter lag och sakens beskaffenhet jemte skyldighet att ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för de omnämnde fångarnes underhåll i häktet längre tid än vederbort.
Sedan t. f.
Domhafvanden, öfver det sålunda föranledda åtalet hörd, erkänt den anmärkta felaktigheten och vid förklaringen fogat dels behörigt prestbevis, att Statdrängen Thelin den 14 April 1857 aflidit, dels skriftligt förklarande af hustru Thelm, att hon blifvit godtgjord för sitt lidande och derföre icke hade vidare anspråk att emot t. f. Domhafvanden framställa, dels ock af vederbörande tjensteman i Kongl.
Fångvårdsstyrelsen utfärdadt intyg, att Kongl. Majit och Kronans kostnad för Statdrängen Thelins underhåll i Stockholms Länsfängelse under Nio dagar af den tid, han derstädes år 1856 undergått vatten och brödstraff, utgjort En Riksdaler Banko, samt för hustru Thelins underhåll under Tio dagar af den tid, hon undergått enahanda straff, utgjort En Riksdaler 5 sk. 4 rist. nämnde mynt, samt slutligen behörigt qvitto öfver erlagd 405 erlagd ersättning tili Kongl.
Fångvårdsstyrelsen med tillsammans Två R:dr 5 sk. 4 r:st.
Banko, — så bar Kongl. Hofrätten meddelat Utslag den 31 Mars 1858, och deruti yttrat: att som Svartlösa Häradsrätt genom ifrågavarande Utslag förordnat att, om Thelin och hans hustru saknade tillgång till de i samma Utslag dem ådömda, ofvan omförmälda böter, de skulle i stället undergå fängelse vid vatten och bröd, Thelin i femton dagar och hustrun i tjuguen dagar, men, enligt 20:de § i Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, jemförd med 5:te Kap. 4:de § Straffbaiken och Kongl. Förordningen den 40 Juni 4841, straffet af fängelse vid vatten och bröd bort bestämmas till endast sex dagar för Thelin och elfva dagar för hustru Thelin, vid hvilket förhållande desse, enär Häradsrättens Utslag gått i verkställighet, måst utstå sådant fängelsestraff, Thelin i Nio och hustru Thelin i Tio dagar längre än som varit med lag öfverensstämmande, dömdes t. f. Domhafvanden, hvilken vore ansvarig för det beslut, som, under det han fört ordet, blifvit af Häradsrätten sålunda fattadt, att för det han af uppenbar vårdslöshet fällt orätt Dom, likmätigt 1:sta Kap. 42:te§ Rättegångsbalken, böta femtio daler silfvernrynt med tjugufem Riksdaler Riksmynt till treskiftes; men vid det förhållande, att kostnaden för bemälda fångars underhåll den tid de, till följd af Häradsrättens Utslag, qvarhållits längre än som vederbort, blifvit Kongl. Majit och Kronan godtgjord, funne Kongl. Hofrätten vidare yttrande i dessa hänseenden icke erfordras.
Vid besök i Westerås under nämnda embetsresa år 1856 hade då varande Justitie-Ombudsmannen anmärkt, att under åren 1849—1855 tjugutre särskilda konkurser, anhängiga hos Rådstufvurätten i nämnda stad, hvilat nog länge oafgjorda från den dag skriftvexlingen slutats, till dess Dom utgifvits, så att något öfver halfva antalet berott på dom ifrån sju månader till ett år, andra åter längre tid och ända till två år, och tvänne mål jemväl några månader derutöfver; hvarför åtal emot Rådstufvurätten blifvit förordnadt.
Enär Rådstufvurättens förklaringar i anledning af detta åtal innehålla i sammanfattning allt som, efter olika fall, möjligen torde kunna anföras till ursäkt för tidsutdrägt i dylikt hänseende, anser jag mig böra här något fullständigare återgifva samma förklaringar.
Rådstufvurätten har nemligen med afseende å Advokat-Fiskalsembetets första memorial yttrat: att konkursmål i allmänhet och de vidlyftigare af dem isynnerhet fordrade mera tid och omsorg vid utarbetningen än flertalet af andra tvistemål; att Domaren således för slutliga behandlingen af dessa mål valde sådan tid, då han, mera ostörd af andra embetsbestyr, kunde egna sin omtanke åt målens behöriga utredning, hvilket förmodades vara ganska vanligt och icke heller kunde anses olagligt, enär Lagen väl fordrade, att konkursmål borde afdömas »sd fort ske R.
Just-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1859 års Riksdag.
n 106 hinden, men alldeles icke, att andra angelägna embetsgöromål finge försummas för konkursmålens afgörande; att af denna anledning konkursmålen vid Rådstugurätten vanligen företagits till afdömande under hösten och vintern, emedan Domstolens Ledamöter öfriga tider af året varit sysselsatte med andra civila rättegångar, med handläggning af brottmål och Magistrats-ärenden jemte en mängd tjensleförrättningar, visserligen främmande för Domare-embetet, men icke för Domstolens Ledamöter, i deras egenskap af Ledamöter i Magistraten, och att häri funnes orsaken dertill, att flere månader stundom förflutit emellan konkursmålens behandling vid Domstolen och deras slutliga afdömande; att utom Ordföranden funnos allenast två lagfarne Ledamöter i Rådstufvurätten, af hvilka, enligt på sednare tiden antagen praxis, den äldre eller förste uppsatt konkursdomarne; att än en, än en annan, af Domstolens Ledamöter varit jäfvig i olika mål; att af de tre Rådmän, som hvar efter annan skött nämnda befattning, en sedermera med döden afgått; att stadens Borgmästare bevistat de Riksdagar, som infallit mellan åren 1849 och 1855, och att under fyra månader af sistnämnda år en af Rådmännen varit af sjukdom hindrad från tjenstgöring; att af de anmärkta mål, som afdömdes år 1853, funnos allenast två, som varit på dom beroende längre än ett år, och bland dem det ena knappast mera än en månad öfver året; och att af de sexton bland förutnämnda mål, som afdömdes 1855, få voro så gamla, deremot vid sistnämnda års slut icke något enda konkursmål funnits färdigt till afgörande.
— I slutlig förklaring öfver Advokat-Fiskals-embetets påståenden har Rådstufvurätten vidare anfört: att den anmärkta långsamheten vid konkursmålens handläggning tid efter annan legat och ovilkorligen skulle komma att ligga de flesta andr?
underdomstolar uti städerna i lika hög grad till last, så länge dessa
Domstolars nuvarande organisation bibehölles; att de icke lagfarne ledamöterne i Rätten under alla tider varit befriade från skyldigheten att föredraga och uppsätta domar uti alla konkursmål, om än icke någon annan viss ledamot ensam haft en sådan skyldighet sig ålagd; att vid beräkningen af tiden för uppehållet med doms utgifvande väl icke kunde läggas
Domstolen till last den tid, som lagligen bort tilländalöpa från domens kungörande i tidningarna till densammas utlemnande åt parterna; att uti fjorton af de ifrågakomna konkurserna förhållandet varit sådant, hvilket äfven genom bevis af sysslomannen eller genom deras redovisningsräkningar blifvit vitsordadt, att dels icke några tillgångar funnits att utgifva, dels allenast de förmånsrätt ägande borgenärerne, hvilka utan afvaktan på dom kunnat erhålla utdelning, haft att lyfta större eller mindre dividend af de bevakade fordringsbeloppen, dels ock anhållan om anstånd med doms utgifvande blifvit framställd för beredande af förlikning eller ackord emellan fordringsägare och gäldenärer; att då, enligt intyg af allmänna Åklagaren, något kriminelt ansvar icke heller varit yrkadt å någon af gäldenärerne, ansågo Förklaranderne det hafva varit så väl för parterna som allmänna Åklagaren, samhället och lagskipningens emna gång fullkomligt likgiltigt, om dom ännu då slutförklaringen afgafs (i Januari 107 1858) icke varit meddelad uti de mål, sorn i nämnda bevis omförmäldes, eller att det åtminstone vore ofattligt, huru någon rättslsesion derigenom kunnat uppkomma; samt slutligen, att då icke någon parl klagat öfver det anmärkta dröjsmålet (talan hade icke ens blifvit fullföljd mot någon af Rättens domar uti de ifrågavarande målen); då icke ens blifvit uppgifvet, att någon skada i ett eller annat afseende genom dröjsmålet kunnat uppkomma; då alla målen, långt innan åtalet anställdes, blifvit slutligen afgjorda, och således uti detta mål (den fiskaliska aktionen) ingen anledning förefunnes dertill, att Rådstufvurätten skulle göra sig skyldig till fortfarande långsamhet i ärendernes behandling; då icke någon
Lag blifvit i det anmärkta afseendet öfverträdd och då alla hinder i lagskipningens jemna gång icke heller rimligen torde böra föras
Domaren till last, Förklaranderne betviflade, att det ens gifvits någon fullt laglig grund för det ifrågavarande åtalets anställande, hvarföre ock de af Advokat-Fiskalsembetet i målet framställda ansvarspåståenden bestredos.
I Utslag den 17 Maj 1858 har Kongl. Hofrätten sig utlåtit: att emedan hvad i de inkomna förklaringarna blifvit anfördt till ursäkt för det af Advokat-Fiskals-embetet anmärkta dröjsmål med behandlingen af ifrågakomne konkursmål icke lagligen föranledde till antagande deraf, att något af samma mål ej kunnat, i enlighet med Stadgandet i 85:te § Konkurslagen den 12 Mars 1830. ofördröjligen efter skriftvexlingens slut och följaktligen, på sätt Advokat-Fiskalen anmärkt, tidigare än som skett föredragas och afgöras; ty och som, vid det uti den sednare förklaringen omnämnda förhållande, att icke någon viss af Rådstufvurättens Ledamöter haft skyldighet att ensam föredraga alla konkursmål och uppsätta domar deri; men att de icke lagtarne
Ledamöterne i alla tider varit derifrån befriade, antagas borde, att Borgmästaren och de två ifrågavarande lagfarne Ledamöterne varit, hvar under den elier de lider, han, på sätt utredt blifvit, i Rådstufvurätten tjenstgjort, phgtige att hvar i sin mån, efter sig emellan verkställd lottning, i enlighet med 70:de § Konkurslagen, föredraga alla de af ifrågakomna konkursmål, i hvilkas handläggning de ej varit af jäf hindrade att deltaga; samt då bemälde ledamöter icke uppgifvit, att lottning af ifrågakomna mål dem emellan ägt rum, än mindre upplyst, hvilka mål hvar och en af dem haft skyldighet att föredraga, desse Ledamöter måste anses lika ansvarsskyldige för behandlingen af samtliga dessa mål, der de ej varit af laga förfall från deltagande deri befriade; alltså och då dessutom Borgmästaren, såsom Ordförande i Rådstufvurätten, de tider han ej åtnjutit tjenstledighet, och den ene af Rådmännen, såsom t. f. Ordförande under Borgmästarens tjenstefrihet, ålegat tillse, hvar under den tid, han Ordförandebefattningen sålunda innehaft, att obehörigt dröjsmål ej ägt rum med handläggningen hos Rådstufvurätten af de bland ifrågavarande mål, hvilka det tillhört annan ledamot att föredraga, fann Kongl. Hofrätten skäigt, med tillämpning af Usta Kap. 12 § Rättegångsbalken, fälla Borgmästaren och de två lagfarne Rådmännen, hvarför hvad honom i ofvanberörda hänseende lill last läge, att böta:
Borgmästaren och den af Rådmännen, som tidtals innehaft Ordförandebefattningen, hvar för sig 200 daler 108 silfvermynt med Ett hundra R:dr R:mt, samt den andre lagfarne Rådmannen 150 daler silfvermynt med Sjutiofem R.dr, äfvenledes Riksmynt, allt Konungens ensak, deraf dock Advokat-Fiskalen skulle undfå hälften, hvaremot Kongl. Hofrätten ansåg det anmärkta dröjsmålet icke vara af sådan beskaffenhet, att ansvar derför lagligen kunde Rådstufvurättens öfrige ofvanbemälde Ledamöter ådömas.
Enär de af Rådstufvurätten till dess urskuldande anförda skäl, fastän de uti olika mål kunnat vara än för en än för annan af dess ledamöter fullt antagliga, likväl icke blifvit af Kongl. Hofrätten godkända, såsom giltig ursäkt för den hittills nog allmänt förekommande tidsutdrägten vid Rådstufvurätterne med afdömandet af konkursmålen, har jag funnit mig böra låta vid Kongl. Hofrättens
Utslag bero, ehuru anledning till underdånigt ändnngssökande kunnat förefinnas i den omständigheten, att Kongl. Hofrätten, som, till stöd för böternas ådömande, tillämpningsvis åberopat 12:te § i lista Kap. Rättegångsbalken, derjemte förklarat, att samma böter voro Konungens ensak, deraf Åklagaren dock ägde att undfå hälften.
Nyssnämnda lagrum stadgar likväl, att böter, som i enlighet dermed ådömas, skola gå till treskiftes.
Af de bötfällde hafva icke heller besvär hos Kongl. Majit blifvit anförda.
Uti skrifvelse den 9 April 1856 hade Justitie-Ombudsmannen anmodat Konungens Befallningshafvande i Jönköpings län att infordra Grenna Rådstufvurätts år 1854 meddelade Utslag, hvarigenom en Kakelugnsmakeriarbetare blifvit fälld till ansvar för fylleri och slagsmål m. m., hvilket Utslag varit erforderligt för pröfning af en vid granskningen af inkomna fånglistor gjord anmärkning; men sedan Konungens Befallningshafvande uti skrifvelse den 24 September förstnämnda år meddelat, att, ehuru Magistraten i Grenna blifvit förelagdt, att det begärda Utslaget till Konungens Befallningshafvande skyndsamlingen insända och, då sådant uraktlåtits, enahanda föreläggande är vordet förnyadt, sednare gången med stadgande tillika af vite för underlåtenhet, Magistraten likväl icke ställt sig Konungens Befallningshafvandes föreskrift till efterrättelse; har Justitie-Ombudsmannen i skrifvelse den 2 Oktober sistnämnda år uppdragit åt Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt att anställa åtal emot bemälde Magistrat för den tjensteförsummelse, som sålunda vore begången, och att dervid påyrka ej mindre ansvar efter
Lag och sakens beskaffenhet, än äfven vederbörandes förpligtande att inom viss stadgad tid styrka, att ifrågavarande Utslag blifvit till Konungens Befallningshafvande insändt.
Öfver Advokat-Fiskals-embetets, i anledning häraf till Kongl. Hofrätten den 13 Oktober samma år afgifna, Memorial uraktlät jemväl Magistraten att afgifva infordrad förklaring; men efter det bemälda Embete uti ytterligare Memorial den 10 Oktober 1857 framställt slutpåstående i saken, har Magistraten ändtligen vidgått den anmärkta försummelsen och upplyst, att det infordrade Utslaget blifvit den 18 nästförutgångna 109 Juni öfversändt till Konungens Befallningshafvande, som ock. tillkännagifva sig hafva detsamma påföljde dag emottagit.