Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kan ej heller gärna vara annorlunda, enär jag alltid i henne fun- nit en mycket god och uppoffrande moder, ej allenast mot mig själf, utan i lika hög grad mot mina barn.
Själf hade jag ej sett ar- tikelns innehåll, förrän jag fick läsa den i Idun.
Uppgiften, att jag har oinskränkt rätt att antaga eller icke antaga elever, eger heller icke någon grund.
— Namnet på min födel- seort är Röstånga, icke som uppgifvits ö s - långa.
Alice Bontkron.
Fröken Amanda Leffler har i bref till Re- daktionen på det lifligaste beklagat det miss- tag, hvartill hon, naturligtvis ofrivilligt, gjort sig skyldig och bedt oss beriktiga detsamma.
Genom detta meddelande och genom att in- föra ofvanstående beriktigande från fru Bont- hron själf hoppas vi, att alla parter skola anse sig tillfredsställda.
Kvinnans intressen vid 1891 års riksdag.
Högre skolor för kvinlig " ungdom.
» Om det är en sanning, att samhällets väl- färd ytterst hvilar på religion och sedlighet, att familjen är dessas första och säkrast frukt- bara plantskola, att det är kvinnan, som gif- ver hemmet dess prägel, så måste man med- gifva, att äfven betydliga offer äro väl försva- rade, om en allmännare spridd kvinnobildning genom dem kan vinnas.
Detta syfte är, långt
ifrån att vara, såsom man ofta hör förebäras, en angelägenhet endast för en viss samhälls- klass, ett hela folkets gemensamma lifsintresse. » Detta är ord att taga vara på, så mycket mera som de uttalats af den högste vårdaren af landets undervisningsväsen.
De läsas näm- ligen i ett statsrådsprotokoll från d.
14 januari 1891 och stå där såsom uttalade af chefen för ecklesiastikdepartementet.
Naturligtvis har man rätt att af dessa ord draga den slutsatsen, att den högre kvinnobild- ningen ej hos oss är tillräckligt tillgodosedd, ett faktum, som dock lyckligtvis synes vara erkändt af såväl riksdag som regering.
Riks- dagens intresse för den högre kvinnoundervis- ningen daterar sig sedan ett tretiotal år till- baka.
Det yttrade sig då — det var 1862 — i ett anslag af 5,000 kr.
till högre lärarinne- seminariets normalskola.
Detta var det första, ganska ringa uppslaget till ett verkligt, effek- tivt understöd åt denna undervisning, och det var på samma gång ett löfte om, att riksdagen ej skulle stanna på den väg, som den börjat beträda.
1866 års komité behöfde två år för att utreda frågan, och ehuru den i sitt betänkande energiskt fram- höll nödvändigheten af att understödja flicksko- lorna, dröjde det ända till 1874, innan någon mera verksam åtgärd vidtogs.
Då först fingo de svenska flickskolorna i gemen något nämn- värdt understöd, summan uppgick till 30,000 kr., och högsta understödsbeloppet för hvarje skola blef 3,000 kr.
eller det belopp, som 1866 års komité föreslagit såsom det lägsta.
Seder- mera höjdes anslaget så småningom, och vid 1883 års riksdag utgjorde det 70,000 kr.
Men hvad hade ej skett under tiden 1 År 1874 sökte 6 flickskolor understöd, men 1877 söktes understöd af .34.
Och de sökandes antal stegrades alltjämt.
Un- der tre riksdagar väcktes motioner om, att an- slaget måtte höjas till 100,000 kr., och dessa ständiga påtryckningar tvungo till sist k. m:t att egna en allvarlig uppmärksamhet ät frågan.
Så tillkom 1885 års komité, hvilken 1888 af- gaf ett betänkande, som dock ännu ej blifvit för riksdagen framlagdt.
Att här redogöra för denna komités åsikter är så mycket mindre af nöden, som dess be- tänkande, om det också blifver grundläggande för en framtida framställning till riksdagen, dock torde för sådant ändamål komma att un- dergå ändringar och modifikationer.
Det torde dock vara förtjänt af att minnas, att komitén särskildt framhåller den bristande insikten hos allmänheten om behofvet för kvinnan af en grundlig bildning samt det begär, som visat sig, att skapa flickskolan efter allmänna läro- verkens mönster.
Emellertid kunde man ej vänta, tills komi- téns förslag, vederbörligen omarbetadt, fram- lades för riksdagen.
Åren 1888 — 90 åtnjöto 62 skolor understöd och under innevarande år vän- tades ansökningar från 69.
Man behöfver ej anlita någon synnerligt invecklad räknekonst för att kunna få klart, att det belopp, som under sådana förhållanden kunde tilldelas hvarje skola, måste blifva obetydligt i jämförelse med hvad behof och rättvisa kräfde.
Beloppet skulle te sig rent af löjligt litet vid tanken på 1885 års komités förslag.
Komitén ansåg nämligen att åtminstone 45 flickskolor borde understödjas med 4,000 kr.
hvarje, oafsedt öfriga mindre understöd.
Och nu skulle 69 skolor få dela på — 70,000 kr.!
Ecklesiastikministern fann detta vara ogör- ligt och begärde, att riksdagen skulle höja an- slaget till åtminstone 100,000 kr.
Ett par en- skilde motionärer begärde en höjning till 130,000 kr.
Riksdagen nöjde sig med att bevilja de 100,000 kronorna, men vid debatterna inom kamrarne föllo åtskilliga uttryck, som visade, att icke blott flickskolans vänner, utan äfven den, som ansågo undervisningen olämpligt be- drifven, gärna önskade förbättra flickskolornas ekonomi, de senare naturligtvis i förhoppning om en ändring till det bättre äfven i under- visningen.
Till och med den talare i Ändra kammaren, som trodde flickskolan blott utbilda rodockor — ordet står i protokollet för hr Lyttkens ' räkning — var egentligen ej så ovil- lig att understödja den, ehuru han naturligtvis önskade undervisningen mindre överansträn- gande och mera praktisk.
Härmed ha vi hunnit fram till kärnpunkten i 1891 års riksdags beslut, och riksdagen har med detta beslut gjort gällande en bestämd prin- cip både för den innevarande tiden och för den omorganisation af den högre kvinnounder- visningen, som väntas till ett annat, som man hoppas, till nästa år.
1891 års riksdag bevil- jade sitt anslag hufvudsakligen ur ekonomisk synpunkt.
De fleste talarne framhöllo flick- skolornas ekonomiska ställning såsom ingalunda god.
Särskildt och med allt skäl beklagade man lärarinnorna, hvilkas löner, ifrån början otillräckliga, trots de stigande lefnadskostna- derna snarare fallit än stegrats.
Det var denna synpunkt, som i allmänhet syntes göra sig gällande vid beviljandet af detta anslag.
Men samtidigt skedde inom riksdagen vid flere tillfällen uttalanden, som för frågans fram- tida utveckling måste anses vara af största vikt.
Statsutskottet har nämligen såsom sin åsikt uttalat — och detta uttalande har utan motsägelse godkänts af riksdagen —, att man vid omorganisationen af flickskolorna borde egna särskild uppmärksamhet åt undvikandet af öfveransträngning, att dessa skolor ej borde vara efterbildningar af allmänna läroverken för gossar, utan lämpa sig efter kvinnans speciella uppgifter, samt att för detta ändamål under- visning borde meddelas i allmän helsolära samt teoretisk och praktisk huslig ekonomi.
Eckle- siastikministern tycktes vara synnerligen in- tresserad för denna plan, som k. m:t velat förverkliga genom ' att söka få inrättad en fjärde klass vid högre lärarinneseminariet.
Där skulle just studeras ämnen, som tillhöra kviolig prak- tisk verksamhet; där skulle undervisas i enklare matlagning, hushållning och dylikt.
Men, sade ecklesiastikministern, man måste börja vid se- minarierna, ty utan lärarinnor kan man ej få några lärjungar.
Ur mer än en synpunkt äro dessa uttalan- den af vikt.
De angifva ej blott den riktning, i hvilken man tänkt sig en blifvande reform af den högre kvinnoundervisningen, de hafva äfven blifvit pröfvade inför många sakkunnige och inflytelserike män i riksdagen, och de hafva bestått profvet.
Det klander, som vid ett eller annat tillfälle åtföljt dessa uttalanden, synes oss i själfva verket ha sin grund i begäret efter en verkligt genomgående praktisk reform i den högre kvinnoundervisningen.
Vi hoppas, att nästa års riksdag skall få tillfälle att prak- tiskt förverkliga de sympatier för kvinnounder- visningen, som 1891 års riksdag uttalat.
L. Victorin.
Se Glömmen ej Iduns skollofskoloni!
Minsta bidrag emottagas taeksamt.
Ett bref.
• - / '.
' - t / ringde på dörren, och - postbudet kom med bref och tidningar fulla famnen, ty postbåten ändtligen nyss vändt om genom drifvande is till ' östadshamnen.
Jag slängde avisorna strax i en vra — de voro, gunås, jämt tre veckor gamla — och började brefven tillhopa samla och ett efter annat alt genomgå.
Det var måitgt och mycket: amionser om döda, om gårdar till salu med utsådd gröda, noveller, poemer och cirkulär och ännu mycket mer sådant där.
En del lades zendan, en del fick vandra i korgen — och så jag i handen fick ett konvolut i högst prydligt skiek och mycket olikt alla de a ?zdra.
Det påminde närmast om skrofiig kardus af färg, som var obestämbar, men ljus, med gummade kanterna icke skurna, med monogram kring en pressad terna.
En doft af parfyjn mig till möte sprang — jag sökte den i mitt minne fånga, och efter funderingar många och länga jag stannade vid Y / ang-Y / ang.
Utanskriften var präntad och prydlig, väl mikroskopisk, men mycket tydlig — alltsammans var f / n de siécle, chic, det såg jag strax med en enda blick.
Jag kände skribenten: en vän bland de bäste, som jag höll af mer varmt än de fleste.
Äuvertet med pennknif jag varligt ref att se, hvad den gamle gossen skr ef: • » Min egen vän l Gud vet, när du far mitt bref Kanske ej förrän fram i vår.
när Ös ter sjöisar ne hunnit bli sprängda, ty nu, som jag sett, ä ' ni innestängda.
Dock måste, jag skrifva.
Ty åtta dar härefter, om inge ?zling konstigt händer, * åter till staden vid Seine n jag far — och när jag e ?z gång tillbaka vänder, det ligger, gosse, i gudarnes knän, som det står så poetiskt i Odyssén.
Du rynkar på näsan?
Ja, rimmet var dåligt, och det fast jag letat en timme tåligt!
Nå, ser du, i fjor under expositionen, då fick för den sköna staden jag smak, och nu är för mig en afgjord sak att inte jag irifs i • » isregionen^.
Jag gått här och vankat ett år nu jämt, och del, skall du tro, vardt ett tråkigt skämt.
Det är så instängdt och trångt här hemma.
De unga andarnes flod vill man dämma.
Med samma lass, som från hundra ar, man kör sin fora i samma spår, och dumheten höjer helt käckt sin pa7ina på stigar, som tiden re ' n ryggen vändt, och tror, att hon ensam äger patent på allt det goda, sköna och sanna.
Det retar mig, ser du, allt lillcputtsnack, det sticker i näsan för starkt af s / a bracque&gt;!
Nej, hellre dit ut, der andarne tumla, der icke det blott i - » boc ' e / 1 * finns humla!
Det är inte den trånga byn.
Nog skattas där mycket åt nöjet och filar den, men där har man dock på lifvet och världen och mänskan den rätta point de vu ' en. » 1 » Säg, minns du, min vän, de svunna dagar, då nyss vi gläntat på lifvets dörr?
Htir härligt det var!
Och hvad jag beklagar, att inte du ar den samme som förr!
Säg, minns du dc ?i skymmande aftonstunden på tu man hand ner i tLagerlundens, då du gifvit ut din första dikt, din ungdomssvärmande själabikt?
Säg, minns du, hur då vi svuro hvaraudra, att sida vid sida vi skulle vandra till ära, rykte och odödlighet.
min gamle vän hur höll du väl del?
Ack nästa sommar var knappt förru / inen, då var du för alltid, så tycks det, försvunnen.
Du sålde frankt för ett stycke bröd med dagligt släp i en landsortshåla hela ditt hjärtas lågande glöd.
och märk, att där skall till aska den kola!
Jag ryser, när jag betänker din lott att dumma artiklar korrigera, att sp-j inga omkring och referera allt, som är himpet och dumt och smått!
Jag skulle dö, jag som knappt han lefva i denna, stad, fast dess infödda barn.
Att ständigt sitta och vefva på småintressenas kaffekvarn !•&gt;
» Nej, tacka vill jag Paris del sköna med eggande, alltid skiftande nytt!
På boulevarderna breda och gröna man känner sig lycklig, ja, rent förbylt.
Dar, min vän, vill jag bygga och bo, le / va mitt lif och njuta och lära.
Arbeta skall jag, det kan du tro, och kanske vinna båcf guld och ära.
Ack vet du, det är ett fasligt Irak med delta faltiga svenska språk — » ärans och hjältarnes * må det vara, fast det, gunås, ju är fraser bara, jag säger hellre: det varit har en gång i längese ' n svunna dar.
Nu är det faktum, att vill man gifva stora idéer en stilla graf, skall man just på svenska dem skrifva, ty då vet ingen i världen dem af.
Nej, annat är det att tankar skänka i ord, som skiftande låta sig länka till känslornas mest fördolda vrå, som hundratals millioner första.
Jo — måste du säga.
Nåväl, om inte jag blir en Daudet, jag tror mig förutsättningar ega, att bli en parisisk romancier.
Dit vill jag sträfva.
Det mer mig lockar än skrifva får bönder i vadmalsrockar.
Ah, hvilket lif, du!
Hvar enda dag nya scener af vexlande slag.
Än bland ministrars lysande gäster, än vid skönhetens rusande fester.
och, om mail konsten förstår, man har en nyckel af guld till hvar boudoir!
Visst svinna väl guldmynten mycket kvicka, men något tnan alltid far i sin ficka.
Och sist, om man korten skickligt for, så klickar ej ' legion d ' honneur ' / » t Men du!
— A h nej!
Jag vill inte såra ditt känsliga hjärta, min gamle vän.
Jag tror för visso, att en gång än du vänder åter * ibland » de vara-i.
Porlat mig, om här jag kanske har målat i färger alltför bjärta!
Du vet ju, att ännu, som fordom, du har den bästa plats, som ryms i mitt hjärta.
Jag läste hans bref ännu en gång.
Jag såg honom sitta där själf och tala, rullande cigarretter smala, vårdslöst lutad i en chaiselongue.
Och tankarne komma, många och lunga.
•• Jag kände mig icke mer bland de tinga, som gripa allt i ett enda fång.
Jag kände mig gammalmodig och liten, småstadsaktig och rent försliten, en arbetsmyra från morgon till kväll, som måste lystra blindt till appell, som måste kifivas med uti kifvet och knappt fick ro, när ögat var lyckt, som kände till af det stora lifvet blott hvad som blef i spalter tryckt.
Här vid mitt bord, milt arbetes härd, satt jag fängslad i limmar långa.
Där i galan, den knaggliga, trånga, mynnade ut mest hela min värld.
Där var det landtmännen köpenskap slogo, där ifrån krogen de rusige drogo, där körde likvagnen med sina lik, där gjorde frälsningsarmen musik.
Ar efter år!
Och evigt delsamma!
Intet att fattiga själen amma!
Gamle vän!
Lycka till dit du går.
ögat pressade sönder en tar.
Sakta omkring min hals sig slingrar rundad och mjäll en filskad arm.
Tåren torkas af mjuka fingrar, och min kind får en kyss så varm.
Upp jag blickar, och ögon tvännc skåda i mina trofast in, och till mitt hjärta jagslnter henne, som är min, ja, allena min.
Tyst hon hviskar: y&gt;A u kan du sluta, ty jag ser, att vännen är trött.
Trygg ditt liufvud intill mig luta, glöm, hvad förtretligt i dag dig mött!
Icke skall älsklingen sorgsen vara!
Kom, följ med mig, men stilla bara, ty den lille sofver visst sött.
t 7 Men därinne i dämpad dager sitter min gosse i sin bädd, i sin spelsprydda nattdräkt klädd, rosig i hyn och frisk och fager.
Blåa ögonen tindra gladl, knubbiga handen han mot mig sträcker, lilla munnen till kyss han räcker, och så jollrar han sitt igodnatte.
Och jag smeker den runda kinden, lindar min arm om min älskades lif, glömmer dagens bekymmer och kif.
Och tunga tankarnc fly som vinden!
Nu på en gång så ljust det blef!
Gamle vän, hvad var det du skrej?
Skref du ej, alt du mig beklagar, Skrcf du ej om min bittra lott?
Om du kunde se, hvad jag fått till min tröst under mörka dagar!
Åh, förunderligt!
Stark och ung, senig och fast jag känner min nacke!
Framåt och tippat!
Det finns ej backe, som jag tycker för mig för tnng!
Tror du min eld har slocknat till aska?
Tror du jag storknat af kalkstensdam?
Tror du ej, att bland grus och slam gyllene korn man ock kan vaska?
Fast det är trångt, är ej världen all borta vid hörnet.
I skttmmigt svall så mångt och myckel vågorna hviska, och hafsvindar komma, lifvande friska.
De sätta i omlopp mitt tjocknade blod, de fylla med stärkande luft min lunga, och än kan jag le, och än kan jag sjunga, och än har jag hopp, och än har jag mod!
Behåll, hvad du har!
Du får ej för tryta, min vän, att icke med dig jag vill byta; jag ock har ett mål att lefiva för, om ej precis: legion d ' honneur.
Bland raffinemangens mästerkockar gör gärna får mig karrier, epok!
Jag nöjer mig med att för vadmalsrockar skrifva mitt ärliga svenska språk.
Hur var del?
Svek jag, hvad förr jag tänkte?
Vek från den rätta kosan jag af?
Nej, min vän, men på lifvets haf olika fyrbåkar för oss blänkte: du tog på ärans och njutningens sikt, min var mer blygsam: den hette plikt.
1 Brefvet med kanterna, icke skurna gömde jag se ' n i kuvertet med urna, och ett leende jag betvang: Gud, hvilken doft af Ylang-Ylang!
När barnen växa ifrån oss.
* Några ord till barnen.
| å jag skrifvit och afsändt min föregående «y uppsats i ämnet, kom jag ihåg, att!
&gt;Idun » icke läses blott af de gamla, utan ock af de unga, de, som själfva kunna bidraga till sin utveckling och utbildning.
V i få ej skylla allt på föräldrarne, få ej all- deles fritaga barnen.
T y det fjärde budet är icke skrifvet förgäfves, och ej heller är det en händelse, att detta är det enda bud, som » hafver löfte med sig ».
Och detta tro de ganska snart.
Det är ungdo- mens privilegium att tro sig om allt, både möjligt och omöjligt.
Och i visst afseende är det godt för ungdomen detta, ty eljes skulle de unga, om de visste, huru opröfvade deras krafter äro, hur bedrägligt hoppet är, aldrig våga försöka sina unga vingar, aldrig utan hjälp våga taga ett steg ut i den okända världen.
Detta känna de flesta föräldrar in- stinktmessigt, och deras efterlåtenhet har må- hända mången gång sitt upphof i känslan af att barnet ej får beröfvas sin själfständighet.
Detta måste dock ske med förstånd, med stor urskiljning och försiktighet, och det sker icke alltid så.
* Se uppsatsen under samma rubrik i n:r 8 för i år.
Men till de unga, som äro nog lyckliga att ega ömma och förståndiga föräldrar, till dem ville jag säga: » Älsken edra föräldrar och stån dem icke emot! » T y då de en gång äro borta och ingen godtgörelse eller förlåtelse är möjlig, då skall hvarje hårdt ord, hvarje uppstudsigt svar stå med eldskrift för edert minne; då skall hvarje tår, som fa- der eller moder fällt för eder skull, med blytyngd hvila på edra samveten.
D å och då döfvas väl detta minne af världens larm, då och då förgäter man dessa småsynder och tror, att de äro för alltid begrafda i glöm- skans djup.
Men när du minst väntar det, komma de åter fram, bjärta och tydliga, som om de ej vore äldre än sedan i går, och med gna- gande smärta erfar du, huru omöjligt det är att göra sig fri från sina egna handlingars följder.
Och hvarje sådant minne pinar * dig dubbelt med att ständigt hviska sitt: » För sent!
För sent att ångra, för sent att godt- göra! » Och dock hur lätt hade det ej varit att förekomma!
Blott litet mera lydaktigt hjärta, blott litet mera uppriktig ömhet, och det sårande ordet hade aldrig fallit, den retsam- ma öfverlägseuheten hade aldrig kommit fram.
Här, såsom ofta eljes, fordras medverkan.
Skola föräldrarne växa med barnen in i deras intressen och framtid, så skola också barnen då och då hejda sig litet och besinna, om det också går väl framåt, när det går fort.
Och om, såsom tingens ordning väl fordrar, den unga, den växande tiden kommer med mycket, som är nytt, skola dess barn komma ihåg, att den gamla har sofrat det, som en gång också var nytt, och behållit det bästa.
Det är därför erfarenheten är lika god som den nyupptäckta visheten, och det är därför de unga skola hedra de gamla, äfven där dessa icke kunna fullt följa med i den raska farten.
Där den unga, ifriga kraften och viljan tillgodogöra sig den lugna erfarenheten, lyss- na till välbetänkta råd, hejda sin uppbru- sande häftighet, undvika att öfverskatta sin förmåga och sina förvärfvade kunskaper, där måste resultatet blifva en harmonisk utveck- ling, en gagnande och kraftfull verksamhet.
Och när kärlek och öfverseende så enas, och kärlek och vördnad å andra sidan äro det band, som förenar autid och framtid, de gamle och de unga, föräldrarne och barnen, då skola heller aldrig hvarken föräldrarne behöfva klaga, att barnen växa ifrån dem, eller bar- nen öfver, att föräldrarne med föråldrade för- domar stänga de ungas väg.
Mathilda Langlet.
D e n n y a tjänarinnan.
Skiss af för Idun Ib.
jet var på flyttningsdagen; klockan hade redan längesedan slagit tolf, och den lilla familjens enda tjänarinna hade ej för- summat att profitera af sina rättigheter för att njuta af den så ofta prisade och kanske ännu oftare missbrukade friheten, som fri- veckorna erbjuda.
Frun hade själf nödgats laga middagen, och barnen hade hjälpt att torka disken och sätta in sakerna, och nu såg det helt tomt och ödsligt ut i det stora köket,, sedan den förra jungfrun gått och låtit
af hemta sin fina byrå med den stora spegeln, ljusstakarne, vaserna, porträtten ocb alla små porslinsfat och gubbar.
Men tomrummet skulle ännu samma afton fyllas, och barnen gladde sig redan på förhand åt att få se en ny byrå med en ny spegel, nya stakar och nya vaser, porträtter, fat och gubbar, under det frun däremot med en viss spänning motsåg stunden, då den nya tjänarinnan skulle komma.
Denna känsla var å henaes sida så myc- ket förklarligare, som hon aldrig sett den kvinna, som nu skulle inträda i hennes tjänst, och som hon antagit på rekommendation af kyrkoherden i en af närgränsande landtför- samlingar.
Det började redan skymma, då en svag knackning hördes på köksdörren.
Alla barnen skyndade ut for att öppna.
Det blef ett knuffande och skuffande, och slutligen for dörren upp med en smäll så stark, att bror Kristian höll på att falla på näsan.
Nu blef det ett flinande och skrat- tande, som dock plötsligen hejdades, då en mild och allvarlig röst där utanför uttalade orden: » God afton! » » God afton, » svarade den äldsta af flic- korna och såg på den främmande liksom un- drande, hvad hon kunde vilja.
» Jag är den nya pigan, » sade den främ- maude enkelt.
Vid dessa ord drog sig Kristian väl till minnes, huru han fått bannor, för det han vågat kalla den förra jungfrun för piga.
Nu gaf denna sig själf det namnet.
Han såg på henne och insåg då fullkomligt, att det måste vara en betydlig skilnad i rang mel- lan deras forna jungfru med sin plymbeprydda hatt och garnerade klädning och den enkla varelse, som nu stod framför dem med en sliten svart silkesduk på hufvudet och ett litet knyte i handen.
Detta senare förmodade han dock innehålla blott det viktigaste af hvad hon behöfde, till dess hennes byrå hun- nit anlända.
» Jag skall genast säga till mamma, » sade Maria, den äldsta af flickorna.
Kristian och syster Gerda hade emellertid förekommit henne och voro redan inne i rum- men, under det den lille minste stod med fingret i munnen och oafbrutet betraktade den nykomna.
» Kom med in, Lillen, » sade systern och drog honom i armen.
Men han stretade emot och ville icke.
» Lillen ska ' vara lydig, eljes går syster och lemnar Lillen ensam med den främman- de jungfrun. » Men herr Lillen ville inte, och när systern tog honom om lifvet för att bära honom ur köket, räckte han armarne mot den nya tjä- narinnan.
» Tänk, han räcker armarne mot mig, mot mig! » Det låg någonting så egendomligt i hen- nes röst, då hon uttalade ordet mig.
» Låt honom vara här, om han vill, stac- kars liten, han förstår ej ännu att vara rädd för mig. » » Han är ej rädd för någon, och inte är han liten heller.
Han är ett år och tio månader. » » Ett år och tio månader, nej är han verk- ligen ett år och tio månader.
Hennes röst lät drömmande och besynner- Nu kom husmodern ut och räckte enligt öflig sed den nya tjänarinnan handen och ön- skade henne välkommen.
Därefter började hon göra reda för de sysslor, som husets tjä- narinna hade att uppfylla.
Slutligen till- sade hon henne att genast börja arbetet, att lägga Lillen, duka, laga kvällsvarden, bädda, m. m.
Några timmar därefter hade den nya jung- frun verkställt dessa sysslor, och det återstod henne blott att ordna i sitt kök.
Men in- nan hon lemnade sängkammaren, smög sig den främmande kvinnan helt försiktigt fram till den lilles vagn, lutade sig ned öfver densamma och vidrörde lätt med sina läp- par barnets ljusa lockar.
När hon åter lyfte upp hufvudet glimmade i barnets hår några klara droppar.
I köket hördes ännu en stund slammer af kärl och pannor; sedan blef allt därute så tyst, så tyst, som om ingen varit där.
Slutligen gick husmodern ut för att efter- höra, om allt arbete var ordentligt afslutadt för dagen, och för att se, hvad den nya jung- frun tog sig för.
Där satt hon vid en stol framme vid bor- det och grät tyst, med ansiktet doldt i sina båda händer.