Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De små barnen, som leka i grushögen, äro mestadels flickor — såväl » sämre » som » bättre mans barn », såsom det vackra och inhemska kastskillnadsordet lyder!
Men här i hufvudstaden förmärkes donna hög- viktiga skillnad åtminstone icke på deras hufvudbonader: ingen af de små flickorna bär » schalett » eller » kläde », detta osköna och formlösa tygstycke, som aldrig kan sitta rätt, utan alltid glider oordentligt åt sidan.
Alla ha hatt, från den lilla, rosenröda baby- hatten med skära, hängande sidenband, till den likkistsvarta och fula hattskrållan af billiga stråflätor.
Medan barnens vårdarinnor sitta i för- troligt samspråk på bänkarne rundt omkring, gräfva de små i sanden med en allvarlig min, som o m det gällde att öfverträffa Va- bergets befästningskonst.
Ett litet trindt, ettårigt klädesbylte, ur hvilket man endast ser ett par stora blå ögon titta fram, gräf- ver med en träpinne, nästan lika stor som hon själf, ett hål rakt ned i grushögen, med en förfärlig ifver, som om det gällde att fortast möjligt komma till jordens medel- punkt.
Plötsligen ryckes hon från sitt Her- kulesarbete af sköterskan, som tycker att det är tid gå hem.
Den lilla släpas bort, allt under det hon uppger ett skärande tjut af hjärtesorg och ideligen kastar förtviflade
IDUN 316 blickar bakåt på sitt ofullbordade mäster- verk, som nu skoningslöst raseras af en annan baby.
Jag sänker åter blicken ned i boken, och småningom försvinna alla ljud utomkring mig, jag hör ingenting annat än de hvi- skande röster, som tala till mig ur bokens blad, än tungsint allvarliga, än groteska, än bedjande, än obevekligt hårda.
Jag är långt, långt ifrån Humlegården och dess små barnaidyller, midt inne i en af det mognade lifvets stora dramer, där barna- skrattet förklingar ohördt som fågelkvitter i stormen.
Med ens känner jag någonting lent och mjukt som en fjäder vidröra mitt ansikte och ser upp.
En liten flicka i blå bahytt står framför mig och ser på mig med stora, leende bruna ögon, medan hon med en liten knubbig hand försöker smeka min kind.
Hon är ensam, och hon har behof af att meddela sig med någon.
Och då griper hon i brådmogen kvinnlig ömhet efter det första lefvande väsen hon ser.
Men jag misstänker starkt, att om där hade funnits en stor hund att tillgå, hade hon först slösat sin ömhet på honom, ty mellan hundar och barn existerar ett mycket gam- malt och intimt frimureri.
Den lilla afbryter sina ömhetsbetygelser och gör förtviflade bemödanden att krafla sig upp till mig på bänken.
Då det icke vill lyckas hennes korta ben att äntra upp på bänkens Chimborazzo, riktar hon på mig en vädjande blick, som endast en jaguar skulle kunnat emotstå.
Jag faller till föga och lyfter henne under furstliga hedersbe- tygelser upp på bänken, där den lilla prin- sessans första göra är att lägga ett litet smutsigt finger i den uppslagna boken.
Hastigt räddar jag » lifvets stora dram » och räcker i stället fram min käpp.
Prin- sessan fattar den, men låter den genast falla ned på jorden.
Detta är synbarligen för henne ett synnerligen lyckadt skämt, ty hon ger luft åt sin tillfredsställelse i ett högljudt skratt.
Därpå börjar hon att berätta en besyn- nerlig historia för mig med orden » toto » och » tote » och andra kinesiska trollformler.
Jag förstår icke mycket kinesiska, men låt- sar som jag gjorde det och lyckas syn- barligen i mitt djärfva bedrägeri, ty hon ser helt belåten ut och börjar en — antag- ligen ny — historia, med precis samma ord.
Till belöning för min kinesiska språk- kunskap ger hon mig därpå en handfull sten och grus, som hon hela tiden hållit omsorgsfullt förvaradt och hoppressadt i sin ena hand.
Men nu får hon syn på sin sköterska och släpper sig handlöst ned från bänken.
Under sin språngmarsch faller hon tvänne resor, men står åter upp — utan att skrika, hvilket ännu mer styrker mig i min för- modan, att hon är en liten stoisk kinesisk prinsessa, upphöjd öfver all feg klagan.
Min väg för mig längre fram på dagen nedåt Skeppsbrokaj en till.
Icke spår af idyll!
Endast lifvets hårda och tunga prosa!
Merkurius, köpmännens gud, har hopkallat sitt brokiga garde här: trygga skeppare med röda ansikten, rastlösa, nervösa agenter, matroser med snuggan i mun och bokhållare med pennan bak örat, sotiga kolbärare och spejande stadsbud, fli- tigt brådskande schåare och lazzaronartade, J u v e l e r a r e K.
A N D E R 1 JakODStorg 1 S O N 1895 halffulla schåare, pigor med paketer och bönder med kalf hudar, rynkiga apelsin- gummor och sött leende frälsningssoldater — alla göra de geschäft — eller nöja sig, helt anspråkslöst, med att se andra göra det!
Såsom rättvisans symbol midt i denna vanskliga mängd och detta oroliga virrvarr tronar, oåtkomligt lugn och lugnande, en poliskonstapel af den ståtliga stockhomis- certen (för att tala sjöspråk vid hamnen!
): smärt, stark figur, tadelfria, blonda musta- scher och officers-putsad uniform.
Hela sceneriet bär prosans prägel; visser- ligen en vacker, nyansfull prosa, men af idyll icke ett spår.
Dock j o!
Gå blott några steg till, och du är inne i en idyll!
Ett dussin säckar kol ha lagts upp på en hög plankor, och på detta improviserade kastell har en hel besättning af små magra trasvargar från » Söder » tågat in.
Barbenta, smutsiga, knappt mer än halfklädda, med de mest bisarra hufvudbonader — från den lågkulliga » knallhatts » mössan till det ur- blekta fragmentet af en slokig filthatt —; men på samma gång också solbrända, glada och skrikande af lekens jubel så, som en- dast en liten barfota trasvarg kan skrika, då han får rasa fritt med ett dussin herrar kolleger.
Hvad deras lek heter, vet jag icke.
De springa fram och tillbaka, hoppa upp och ned, rycka af hvarandra mössan — och slåss!
Ett par parflar stå och mörbulta hvarandra ganska allvarsamt borta i ett hörn.
Men åsynen af en ängslig, vilse- kommen katt rycker dem genast från slags- målet, och med ett indian tjut sätta de alle- sammans i väg efter det olycksaliga djuret, som upphinnes i en krok.
Trots sitt frä- sande och klösande öfvermannas katten, och en tom ansjovisburk fastbindes vid hans svans; hvarpå det vettskrämda kreaturet som en orkan rusar hemåt, hvarest — så- som jag älskar att antaga — en gammal mamsell med sorg och harm emottager sin misshandlade och ärekränkta älskling med kärleksfullt deltagande och söt mjölk.
Inga välklädda sköterskor öfvervaka de små vildarne från » Söder » i deras vårdslösa lekar.
Det är dem obetaget falla ned och att slå ihjäl sig, det står dem fritt att falla » bums i kanalen ».
Som de små oskulderna ingalunda sofva, tror jag icke att några » änglar gå vakt * omkring dem.
Det ligger helt enkelt i deras obändiga blod att straff- löst kunna leka halsbrytande lekar på svik- tande timmerhögar och yttersta kanten af kajen.
De äro barn ännu, men skola om några år själfva gå med i de allvarlige ar- betarnes mörka led — eller klättra i han- delsskeppens sviktande rår under mörka och stormiga höstnätter.
Men i dag är det endast sommarsol och sommarglädje öfver deras lif.
Deras skrik klingar skärande i tonen, men är lika klart som sparfvarnes i Humlegårdens lummiga kronor, under hvilka de små rosenkindade babys leka.
Senare på dagen återigen i Humlegården.
Kvällen börjar falla på och sparfvarne kvittra ursinnigt i lindarnes solgyllene top- par.
Jag har slagit mig ned på en annan bänk än i förmiddags, helt nära gatan.
Från smågator och gränder höres ett svagt, men ihållande sorl från lekande barn, som kommer mig att tänka på de första ljusa Ringar, Broseher, Armband, Kedjearmband, [Bref oesvaras Kedjor, Nålar, omgående.
och svala vårkvällarne, då just larmet från barnens lekar ute på gatan är ett osvikligt vårtecken.
Dagens ljudfulla oro börjar annars att mattas af; det är endast de sista tonerna af arbetslifvets mäktiga orkester, som nu höras.
De stora, rasslande arbetsvagnarne äro vid denna tid mera sällsynta; men droskorna börja rulla fram litet flitigare, förande folk utåt till Djurgården — eller till förlustelselokaler — eller till festligheter inom hus.
Nöjet höjer sin spira, och arbe- tet sänker sin.
De » riktiga » barnen hafva slutat leka för dagen, men de vuxna bli nu som stora barn, hvilka vilja roa sig med de lekar, som anstå deras ålder: varieté, punsch och musik etc. En feberaktig ifver ligger öfver de » stora barnens » gång, som är be- stämd och rask: de gå till n ö j e t.
Men hvad är det för ett plötsligt stigande oväsen, som höres från gatan?
Jag blickar d i t.
En folksamling.
En ung man i arbetskläder står där, blek och trotsig, fram- för två poliser, som söka öfvertala honom att godvilligt följa med dem.
» Han har stulit! » hör jag en kvinna säga halfhögt till en liten nyfiken gumma, som stannat med en mjölkkruka i ena handen och en aftontidning i den andra.
Konstaplarne förlora nu tålamodet.
De rycka ett hårdt tag i den unge mannens rock och söka släpa honom framåt.
Men han gör ett förtvifladt motstånd, stark som han är.
Plötsligen uppstår en orolig, böljande rörelse i hopen, som klyfves isär af någon som bryter sig väg fram till hufvudperso- nerna i det lilla gatudramat.
En medelålders kvinna med ett ångest- fullt och blekt ansikte störtar fram till den unge mannen och säger, högt och bråd- skande, utan att bry sig o m omgifningen, som betraktar henne med obarmhärtig ny- fikenhet: » Gå med dem, Karl, i Jesu namn gå med dem, och gör dig inte olyckligare än du ä r.
» En plötslig förändring sker då med den unge mannen: han blir alldeles röd i an- siktet, sänker hufvudet och liksom slappnar till i hela kroppen.
Poliserna föra honom med sig, viljelös, motståndslös, medan hopen skingras och kvinnan går sin väg, skakande på hufvudet och svepande den gråslitna schalen tätare omkring sina magra skuldror, som om hon frös.
» Det var visst hans mor, » säger den lilla gumman med mjölkspannen och ser efter henne med plötsligt allvar i sitt gamla, af hvardagsbekymmer fårade ansikte.
Hvardagens bekymmer.
Hvad voro de väl alla nu för den böjda kvinnan i grå- slitna schalen, som nu höll på att försvinna borta vid hörnet, allt mindre och mindre i den mån hon aflägsnade sig, men allt större och större i mina ögon, j u mer hon höll på att försvinna?
I den korta, brådskande ton, hvarméd hon hade talat till sin olycklige son, hade där legat något af modern-sköterskans ömt befallande tonfall, af henne, som barnet alltid lyder, därför att det vet, att hon all- tid har rätt.
Han hade rodnat, sänkt sitt hufvud och gått sin väg, lydig som ett ertappadt barn.
Månne hon nu, just nu, såg hans ansikte sådant det verkligen var, eller om hon icke snarare såg det så, som det var, när han var barn och hon tog makt öfver och kär- Silfverarbeten, Modernast!
IDUN 1895 lek till det lilla lena, liniefattiga anlete, som tittade upp mot hennes eget, där redan lifvet ritat några djupare streck, outplånliga märken af lycka och smärta?
Ar icke all- tid äfven den vuxna människan för modren ett litet barn, som hon måste värna om och älska — trots allt!
Trots hvad de göra af ondt och af godt, trots allt som det stora hundrahöfdade (och oansvariga!)
» man » säger om dem, äro de icke lika fullt för mödrarna det värnlösa, oansvariga väsen, hvars ankomst till den vanskliga världen sker mot deras egen vilja, och som därför hafva rätt till obegränsad, nästan skuldfull ömhet?
Jag kom att tänka på, hvad Caserios mor sade, då man berättade, att hennes son var en mördare: » Han var så snäll, när han var liten — jag förlåter honom, säg honom det! » Och genom en oföljbar idéassociation glider min tanke från denne själsunder- målige grofarbetare till en af vår tids mest genialiske tänkare — Friedrich Nietsche, han, som nu, barn på nytt, jollrar i sin gamla moders knä och med stapplande steg träder vägen tillbaka till barndomens oan- svariga land.
För min inre syn delar sig i detta ögon- blick mänskligheten i endast två stora grup- per: mödrarna och barnen — de som älska och de som älskas.
Och för de förra har den store mystikerns nya » förvandlingens lag » förlorat all giltig- het.
De gå genom lifvet med en syn på tingen, som gör att för dem är ett hufvud silkeslockigt och lugnt leende många och långa år efter sedan silfverstrimmorna kom- mit och de djupa fårorna, märkena efter lyckans och sorgens fjät.
Och det är deras rätt och deras välsignelse.
— 4 — Som romanbilagan i dagens nummer måst uteslutas, komma i stället två romanark att åtfölja nästa veckas nummer.
* Till Viktor Rydbergs minne.
» Från de s t u m m a s läger. » Han eied Renheds hvide Adelsmärke, Han eied Visdomsdybets unge Mod, Hans store Mildhed var hos ham det Starke, Og selv hans Fjender sagde » Han er god. » Helene Nyblom.
I den kör af beundran, vördnad, kärlek, tacksamhet och saknad, som uppstämts till Viktor Rydbergs minne, då han lämnade sitt folk, som i honom förlorat sin kanske värdigaste — åtminstone sin mest värde- rade representant — i denna kör, som ägna- des snillet, skalden, tänkaren, forskaren, konstdomaren, sedeläraren och främst den ädelsinnade mannen, hafva Nordens mest klingande röster instämt.
Det är en nations ära och hälsa att prisa sina stora män, det bereder en andlig jordmån, mäktig att bära nya skördar af ädel dådkraft.
Den mång- stämmiga drapan vid Rydbergs graf hedrar ej blott honom, utan ock hans folk.
Då Upsalastudenterna med sorgflorsklädda fanor ledsagade Viktor Rydberg på hans sista färd, besvarade de med handling hans väd- jan till ungdomen.
» I purpur- skyar fläktade dess fanor. » Att de så följde honom till grafven är en symbol af, att de på sitt sätt ämna fullfölja hans verk, hans strid för ljuset.
Det finnes i Rydbergs rika och helgjutna personlighet sidor, som oaktadt mängden af nekrologer dock blifvit jämförelsevis mindre framhållna, och som det främst till- hör kvinnorna att uppskatta och prisa.
Viktor Rydberg förenade i sin storslagna karaktär ej blott mannens, utan ock några af kvinnans bästa egenskaper.
Ett franskt ordspråk säger: » il a les défauts de ses qualités », men så var ej förhållandet med Rydberg.
Hos honom fanns en sällsynt förening af egenskaper, som vanligtvis ute- sluta hvarandra.
Renhet och godhet hafva alltid betraktats som kvinnoidealets mest värderade dygder.
Dessa karaktärsdrag voro också framträdande hos Rydberg, men före- nade med mannakraften och s mannaviljans quantum satis ».
De ökade den tjuskraft, med hvilken hans väldiga och älskliga per- sonlighet hänförde och höjde samtiden och den beundrande ungdomen.
En daggfrisk renhet utmärker Rydbergs dikter.
I dem finnas drag af Franzénska sångmöns oskuld och innerlighet, adlade af antikens stränga marmorskönhet.
Stycken sådana som » De badande barnen », » Elfvan till flickan » och &gt;Kyssen » utgöra några få exempel härpå.
Och knappt har väl någon skald gifvit skönare uttryck åt kärlekens och medlidandets solidaritetskänsla än han.
» Så skall det starka på sin skuldra taga och bära genom farorna det svaga. » Med samma värme skildrar han skaldens uppgift att förhärliga människohjärtats äd- laste känslor.
» Han sjunger makens kärlek till en maka, en systers hulda ömhet för en bror och hur den svagaste är gudastör, när han har lärt att älska och försaka. » Allmänt är kändt, hur svårt Viktor Ryd- berg hade för att uttala det lilla ordet nej!
— ett ord som grusat så många förhoppningar.
Som för eget lidande skydde hans sympa- tiska natur tillbaka för allt, som kunde tillfoga andra någon smärta.
Godhet parad med kraft, renhet förbunden med fint este- tiskt sinne, denna sällsynta karaktärens sammansättning utgör en hufvudkälla till Rydbergs välde öfver sin samtid.
Kvinnorna, arbetarne och de många be- roende och svaga, som intaga de nedre ste- gen på samhällstrappan, d. v. s. nationens flertal har särskildt orsak att älska och ära Viktor Rydberg.
Hans medlidande kärlek och omutliga rättvisa hafva gjort honom till en väldig kämpe att föra de betrycktes talan.
Ingen har såsom han i Den nya Grottesången med ordets ljungeld träffat samtidens mäktigaste tyrann: mammons- dyrkan.
Men det var i den medlidande kärlekens äsja, som de glödande pilarna tillspetsades.
Kanske är det först framtiden förbehållet att hos den skönhetsälskande skalden rätt uppskatta värdet af en renhet, fri från alla grumlande tillsatser, från alla eggande ut- tryck af dessa lidelser, som besudla det personliga lifvets innersta kärna, och som förgöra nationerna.
Kvinnorna, som under årtusenden offrats eller offrat sig för dessa lidelser, som ofta förnedrats till redskap för deras tillfredsställande, de hafva dubbel anledning till tacksamhet mot en skald, som ehuru estetiker till själ och hjärta, dock aldrig med ett ord, en hänsyftning burit bränsle till passionens vådeld, en skald som målade skönheten så himmelsk, att jordisk 317 lusta vid dess åskådning förbyttes till ren kärlek.
Också hade Viktor Rydberg fått på sin lott den ovärderliga lyckan att bäras på ädla kvinnors händer.
Med vördnad och kärlek talade han om sin tidigt bortgångna moder, och under lifvets viktigaste stunder tyckte han sig skönja hennes ledande hand.
Kvinnliga vänner ägde han många; och den, som stod hans hjärta närmast, hans hängifna hustru, förenade hos sig en makas och en moders ömhet.
Kvinnlig kärlek har ägnats honom i rikt mått.
Ingen svensk skald torde så länge som han lefva i tack- samt minne hos Sveriges kvinnor.
« " Fru jCl §Wi Misstänksam. "
känna henne litet hvar — och det isyLy * vore en välsignelse, om hon också lärde känna sig själf.
H o n är en i många afseenden förträfflig kvinna, en god maka och moder, som sköter sitt hem exemplariskt; ur dessa och många andra synpunkter finns intet att anmärka mot henne — men.
Ty ett sådant finnes, som i åtskilliga het- lefrades ögon gör henne till ett hår af en viss potentat, men jag, som hör till de lug- na, vill blott skissera innebörden af detta men.
Fru M. hör icke till de öfverdrifvet nyfikna, men då hon får veta något eller höra nå- got, vet hon att taga vara på hvarenda smul och så att säga läsa mellan orden.
Ja, hon är tankeläserska.
Det är tilläfventyrs de mest triviala saker, frågan rör sig om, men fru M. låter icke lura sig af den skenbart oskyldiga ytan.
Ett litet illparigt leende krusar hennes läp- par, hon förstår nog, att det låg en hund begrafven litet hvarstans under det där.
Hon märkte på blotta tonfallet, att kongl.
sektern menade ironiskt, då han talade om sådana där personer, som arbetat sig upp af egen kraft.
Det var en pik åt ingen an- nan än hennes egen man, och hon antyder för en väninna, att den där kongl.
sek- tern, så hygglig han än förefaller, icke burit sig riktigt korrekt åt, ty.
e t c, etc.
Under tiden går kongl.
sektern så oskyl- dig i det berörda hänseendet som det barn, hvilket föddes i natt.
Men fru M. gräfver ännu ett litet grand i minnet af hans samtal, och si, hennes möda lönas med fyndet af ett halftjog för- täckta anspelningar, som hon först ej lagt märke till.
Sade han inte så och så?
Jo visst gjorde han det, åh, nu förstod hon alltför väl den försåtliga dubbelmeningen — hå hå, ja ja, livad världen ändå är ond!
sektern går kanske som bäst och slår på stora trumman till fru M:s pris.
Ja, han tyckte verkligen, att hon var en liten rar människa, så förekommande och uppmärk- sam.
» Hon kan den charmanta konsten att åhöra, » säger han belåten.
» Såå, kongl.
sektern tyckte det, j o j o!
» låter det under ett besynnerligt småleende från några da- mer.
sektern, som lägger märke till det besynnerliga leendet, känner sig i en hast olustig och frågar, hvad herrskapet egent- ligen menar.
&gt; A 1 I bevars, just ingenting.
» — hvil- ket naturligtvis absolut bekräftar hans miss- tanke, att något är på sned.
318 Och nu vill han veta sanningen, var ' så go ', mina damer!
Damerna titta på hvar- andra.
» Hvarför inte? ».
» Ser kongl.
sektern, » säger en af dem i en blidt förebrående ton, » fru M. har visst stött sig på vissa insinuationer, som ni i ett samtal med henne låtit undfalla er — » » Insinuationer? » Kongl.
sektern står som fallen från skyarne.
Han beger sig på färsk gärning till fru M. och affordrar henne med rättfram höflighet en förklaring.
» Ah, för all del, det är ingenting — bara prat! » Fru M. sveper sig i ett hölje af fraser, och kongl.
sektern kommer ingen vart med henne, ehuru han nu är tvärsä- ker på, att det varit » ugglor i mossen ».
» Det var ju inga farliga insinuationer, visst inte, » försäkrar fru M. med en liten suck af kristlig fördragsamhet.
» Insinuationer — men hvilka insinuatio- ner? » utbrister kongl.
sektern något hetsigt.
» Jag säger ju, att det inte var några in- sinuationer att tala o m, » utbrister i sin ordning fru M. med en liten hvass rodnad på kinderna.
» Jag behöfver inte stå till svars inför kongl.
sektern för allehanda löst prat, som jag inte käns vid.
Då kongl.
sektern själf inte vet med sig något ondt, så är j u allt bra. » Förargad går kongl.
sektern sin väg, fru M. triumferar i medvetandet att ha gifvit den där herrn en ordentlig lexa, och vänin- norna tro ännu i dag, att han på något sätt förplumpat sig inför fru M.
Ryktet härom går kanske vidare, vederbörligen ut- broderadt och stängande en och annan dörr för den unge mannen.
Det märkliga är, ' att fru M. verkligen på fullt allvar tror på sina ledsamma fynd.
Det är icke af elakhet, utan af pur inbill- ningssjuka hon gör sina uträkningar af hvad den och den kan ha menat med det och det.
Hennes fantasi är alltid i rörelse i misstänksamhetens riktning och hon hänger upp sig på det allra oskyldigaste lappri uti ett samtal.
Det är som en vurm hos hen- ne att leta upp förargliga hänsyftningar och ana försåtligt underförstådda meningar.
Därför, Gud nåde den, som t. ex. hugnats med en bjudning till hennes hem och inte i hvarje ögonblick är på sin vakt!
— Ja, det hjälper knappt att vara det.
Hennes gäst bemötes på det älskvärdaste, aftonen förflyter angenämt, och då han går sin väg, medför ' han det trefligaste intryck, nöjd både med familjen och sig själf.
Sangviniker!
Om du bara från det där tillfället kunde erinra dig ett och annat, in- nan det litet längre fram på okända omvä- gar och till oigenkänlighet utstyrdt slungas tillbaka i ditt häpnande ansikte!
Minns du, hur du, skärande af en ostskif- va, talade om, att ingen ost kunde jämfö- ras med den från ett mejeri i din hem- bygd — det skulle du aldrig gjort!
T y du har därmed, när allt kommer till allt, på ett mycket opassande sätt kritiserat fru M:s hela mathållning — hennes hittills som ypperligt ansedda bord.
Å h, hon såg nog det satiriska löjet i din mungipa, då du skar af osten.
Och på tal om toalet- ter, något som du naturligtvis för resten inte begriper ett grand, upplyste du, att du inte tyckte o m ljusblått till mörkt hår — du borde vetat, att just frun i huset bru- kade begagna en klädning af denna färg till promenaddräkt och att detta — ty aha, du hade nog sett henne i den!
— måste uppfattas som en ganska giftig pik.
IDUN Suart får du veta det där och mycket mera till, men så väl maskeradt och oåt- komligt, att det torde gå med dig som med kongl.
sektern, om du rusar.
åstad och af- fordrar en förklaring.
• Sista gången jag träffade fru M., föll jag i ohjälplig onåd.
På uppmaning att be- skrifva ett visst fruntimmes utseende gjor- de jag detta sannfärdigt, tilläggande, att hon såg nästan obehagligt lärd ut med pince-nez ' en på den spetsiga näsan.
Jag förutskickar genast den anmärkningen, att jag aldrig sett eller ens hört talas om fru M:s äldsta dotter.
Men tro mig eller icke — efteråt fick jag af några personer veta, att jag enligt fru M:s mening med full af- sikt på det gemenaste kritiserat hennes Leontine ' s utseende!
Hon tror det nog fortfarande och har lyckats att i åtskilligt godt folks tankar göra mig till ett slags spyfluga.
Fru M. kan icke afhålla sig från att tätt och ofta göra sina undersökningar och slut- ledningar äfven för andras räkning.
Det är en hjälpsamhet, som kommer rätt stora obe- hagligheter åstad, så välment den tvifvels- utan är.
Hon har åhört ett samtal mellan fru X.
och fru Y.
När den senare gått, vänder hon sig till fru X.
» Vet ni, min lilla vän, jag kan inte un- derlåta att göra er uppmärktam på ett visst yttrande, som fru Y hade.
» » Hvad d å?
» frågar fru X förvånad.
» Det kanske kan tyckas ogrannlaga af mig.
men inte skulle jag, om jag vore i ert ställe, tåla dylikt.
» » Men hvad i all världen var det då för ett yttrande? » » Hon talade med ett sådant förakt om plankstrykare — hon vet dock, att er far- bror var artist.
» » Ah, det var väl aldrig hennes mening! » utbrister lilla fru X med rodnande kinder.