Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa anmärkningar blefvo vid förlidne riksdag afhulpna på ett sätt, som vann belåtenhet, hvadan något ytterligare skäl icke synes vara för handen att längre uppskjuta den så billiga reformen.
Jag vågar sålunda vördsamt föreslå: att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse ville anhålla, att Kongl. Maj:t med ändring af 26 kap.
Byggninga-Balken och i sammanhang dermed stående författningar täcktes utfärda en förordning, hvarigenom den byggnadsskyldighet, som efter åberopade lagrum nu åligger vissa klasser af fastighetsinnehafvare, måtte stadgas såsom allmänt kommunalbesvär, hvilket bör utgöras efter samma grunder, som i allmänhet för utöfvande af rösträtt eller deltagande i kommunalutskylder äro uti gällande författningar angående kommunalstyrelse och kyrkostämma föreskrifna.
Skulle emellertid ofvan gjorda ändringsförslag synas alltför genomgripande, dristar jag alternativt föreslå: att åsyftade ändringen åtminstone måtte omfatta de byggnader, som afses i § 1 af merberörde 26 kap. Byggninga-Balken, eller kyrka och begrafningsplats med hvad dertill hörer, såsom klockstapel, kyrkomur, sockneoch fattigstuga jemte skolhus.
Stockholm den 7 November 1865. C. J. L.
Af Carl Johan Leonard Lönnberg från Östergötlands län, om. rättighet för röstegande i konsistoriela pastorat och sacellanier att kalla fjerde profpredikant och sättet derför.
Att nu gällande befordringslagar icke lemna nödig säkerhet för att församlingarne blifva försedda med fullt lämpliga själasörjare, gifver ofta erfarenhen vid 48 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 33. handen.
Till de större pastoraten bereda s. k. lärda meriter, lika godt på hvilket vetenskapligt gebit, ostridigt företräde; till mindre lägenheter deremot tjensteårens inängd.
Att ovilkorligen besätta presterliga lägenheter med män, föreslagna ur dessa synpunkter, kan icke alltid blifva för kyrkan och församlingen fruktbringande.
Församlingarnas olika beskaffenhet, så i religiöst som i materielt hänseende, fordra skiljaktiga förmågor, men öfver och framför allt påkallas numera hos presten ett högre mått af lif och kraft i em betet.
Yid val till regala pastorat får församlingen, om den det önskar, begära fjerde profpredikant.
Om i afseende på tillsättandet af presterliga sysslor i konsistoricla pastorat ocb säcellanier valfriheten på ett liknande sätt utsträcktes, oberoende af lärdoms- och tjenstemeriter, synes det öfverklagade onda i någon mån bunna afhjelpas.
Yid flera föregående riksdagar hafva framställningar i sådant afseende blifvit väckta ocb vid do båda sista riksdagarna förordade af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet.
Enär under den tid, som förflutit sedan dess, behofvet af en förändring visat sig icke mindre påfallande, torde jag få upptaga berörda Utskotts hemställan vid sistförflutne riksdag och sålunda vördsamt föreslå: att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla om utfärdande af en förordning, hvarigenom i afseende på tillsättande af presterliga sysslor i konsistoriela pastorat och sacellanier stadgas: att, sedan Domkapitlet, enligt gällande befordringslagar, uppfört tre prestman å förslag, ocb desse sina prof aflagt, valförrättaren skall å frågodagen tillspörja församlingen, om bon, änskönt ingenting vore att mot de föreslagues lära ocb lefverne anmärka, ändock vill hafva ännu en profpredikant, för utrönande hvaraf bör iakttagas hvad 30 § i Kongl.
Förordningen om prestval den 1 April 1843 föreskrifver; att, om denna fråga med ja besvaras, valförrättaren skall uppskjuta förrättningen och anmäla församlingens önskan hos Domkapitlet, hvilket då eger att, oberoende af andra lagar än dem, som bestämma kompetens, å förslaget uppföra den prestman, som med afseende å under tjenstgöringen ådagalagd skicklighet och nit, anses bäst kunna motsvara församlingens behof; samt at,r, emot
Domkapitlets åtgärd dervid besvär ej får anföras.
Stockholm den 8 November 1865. C. J. L.
N:o 34 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 34. 49 iVo S4.
Af Jonas Jonasson från Kronobergs län, om åtskilliga ändringar i nu gällande Konkurslag.
Enligl nu gällande Konkurslag af den 18 September 18G2 skall i hvarje konkurs
Rätten eller domaren utse en så kallad Rättens ombudsman, som tillika jemte gode män och syssloman skall öfvertaga konkursboets förvaltning och realisering; denne Rättens ombudsman, der ej Rätten annorlunda bestämmer, tager en tredjedel af arfvodet för konkursboets förvaltning samt dessutom reseersättning efter en eller två hästar och dagtraktamente; jemväl måste betalas lösen för afskrifter på alla konkursboet tillhörande handlingar och de beslut, Rätten, eller dess ordförande, kommer att göra derför under konkurstiden, som Rättens ombudsman till upplysning nödvändigt måste hos sig hafva tillgängliga.
— Således kommer att till Rättens ombudsman af konkursboet betalas ett ganska stort penningebelopp, som borde kunna undvikas, om detta Rättens ombudsman åliggande votum i vissa fall uppdrages åt Rättens ordförande; och det öfriga angående förvaltningen anförtros åt gode män och syssloman i konkursen; ty mindre kunnige gode män och syssloman lärer ej borgenärerne välja, utan att desse jemväl kunna förrätta det, som nu i konkursen är uppdraget åt Rättens ombudsman; och vågar jag derföre vördsamt föreslå, l:o) att stadgandet, det Rätten, eller domaren, skall utse så kallad Rättens ombudsman i konkurs måtte upphäfvas; 2:o) att det för
Rättens ombudsman uppdragna votum i konkurslagens 60 §, angående val till gode män och syssloman, samt i 64 och 65 §§, angående gode mäns och sysslomäus fullgörande af sina uppdrag måtte öfverlemnas till Rättens ordförande; 3:o) att den enligt 63 § gode män och syssloman ålagda räkning, inom en vecka efter hvarje månads slut, öfverlemnas till de personer, som borgenärerne bland sig enligt 44 § väljer; 4:o) att gode män och syssloman uppdrages utgöra de öfriga för Rättens ombudsman bestämda åligganden angående förvaltningen och realiseringen af konkursboet; 5:o) att värderingen på fast egendom under anslagstiden måtte få ske på sätt, som om utmätt fastighet finnes stadgadt; 6:o) att, der kungörelser i tidningar erfordras, de måtte införas ej allenast i allmänna utan jemväl i det läns tidningar, der konkursboet är beläget; 7:o) att i följd af ofvanstående förändringsförslag, der så behöfves, Konkurslagens §§ förändras på sätt lämpligt är.
Jonasson, från Kronobergs län.
Prot. 1865 $ 1866. 11 Sami. 4 Afd. 7 50 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Af Sven Hansson från Östergötlands län, om utsträckning af landstingens verksamhet och befogenhet.
Att landstinget är en institution, som, rätt begagnad, bör för både länet och landet hafva sina goda följder, lärer väl icke kunna bestridas; men ingenting från menskligketens sida har ännu framkommit fullkomligt, hvadan allting behöfver mer och mer fullkomnas, och till sådant fullkomnande af landstings-institutionen hörer otvifvelaktigt ett uttryckligt medgifvande för landstinget, att utsträcka sin befogenhet att rådslå jemväl om sådana allmänna angelägenheter, hvilkas afgörande tillhörer antingen Regeringen eller båda Statsmagterna och att uti dem framställa sina åsigter och önskningar.
Innan landstinget erhållit en sådan befogenhet, kan det icke med full lifskraft verka för sitt ändamål, för hvars uppnående ett innerligt, organiskt sammanhang måste finnas till emellan landstinget och Statsmagterna.
Maj:ts nådiga Förordning om landsting den 21 Mars 1862 förbjuder visserligen icke landstinget att öfverlägga i sådana ämnen, som ofvan omförmälas; men, då sådant icke heller är uttryckligen medgifvet, har det visat sig att hinder uti detta hänseende blifvit af vederbörande lagda.
Det är för att få sådana hinder för framtiden undanröjda, som jag vördsamligen föreslår till nyssnämnda författnings 2 § följande tillägg: “Landstinget eger äfven rätt att rådslå öfver rikets allmänna angelägenheter och såsom önskniugsmål inför Kongl. Maj:t eller hos Rikets Ständer framlägga sina dervid uttalade åsigter.
Ett landsting kan ock inbjuda ett annat landsting att i dess beslut sig förena."
Anhållande vördsamt om remiss till vederbörligt
Sv. Hansson, från Östergötlands län.
N:o 36. 51 X:o 30.
Af Sven Hansson från Ostergötlands län, angående ändring af Kongl.
Förordningen om kyrkostämma, kyrkoråd och skolråd, i hvad angår pastors rätt att vara sjelfskrifven ordförande.
Då sjelfskrifvenhetens berättigande numera icke har något stöd i folkmedvetandet, men dess försvinnande inom såväl högre som lägre samhällsinstitutioner med allvar eltersträfvas, så torde det vara en folkrepresentants pligt, som icke får förgätas, att påpeka sådana fall, der sjelfskrifvenhet visat sig mera till skada än gagn, och efter sina ringa krafter söka verka till dess upphäfvande.
Det är af en sådan anledning jag sätter i fråga, om icke ett af dessa fall är, att herrar pastorer äro sjelfskrifne i fråga om ordförandeskap i skolråden?
Att till målsmän för folkskolan och handhafvare af dess angelägenheter behöfs män med förmåga, insigt och framförallt en god vilja, lärer väl icke kunna bestridas; men icke är det gifvet såsom regel, att dessa egenskaper alltid äro förenade hos herrar pastorer.
Ofta ser man pastorat förestås af så åldrige prestmän, att de, om än egande aldrig så god vilja och insigt, likväl sakna den kraft, hvilken är så nödig, om denna vigtiga inrättning skall kunna rätt handhafvas.
Och återigen ser man mången gång pastorat förestås af unga opraktiska män, hvilka tillika, i följd af ovissheten om tiden för sitt vistande i församlingen, icke egna skolan det intresse, den förtjenar.
Ja, jag skulle till och med kunna anföra ett tredje exempel, der pastor af egennyttiga bevekelsegrunder undanhållit för skolan, hvad för den varit både nödigt och nyttigt.
Under den diskussion, både offentlig och enskild, som på flera ställen i landet om denna fråga uppstått, är den så fullständigt utredd till fördel för sjelfskrifvenheteus upphörande, att jag nu icke behöfver vidare orda till försvar för mitt härmed vördsamt framställda förslag om upphäfvande af ifrågavarande sjelfskrifvenhet, samt förty att Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning om kyrkostämma, kyrkoråd och skolråd måtte sålunda ändras: från 1 punkten i 23 § uteslutes orden: “såväl —, som skolrådet11 och 4:de punkten får följande lydelse: “Till ledamöter uti skolrådet utser församlingen å kyrkostämma lämpligt antal, för nit om skolväsendet kände män på enahanda sätt, som om kommunal-nämnd är stadgadt.
Stämman utser bland ledamöterna ordförande och vice ordförande.
“ Om remiss till vederbörligt Utskott af denna min motion anhålles.
Sv. Hansson, från Östergötlands län. 52 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Nio 37, i\:o 37.
Af Sven Hansson från Östergötlands län, angående vissa grunder för skarpskyttevåsendets ordnande, m. m.
Af allt det myckna jubel öfver den värma, hvarmed den frivilliga skarpskytte-idéen omfattas, borde man hafva blifvit öfvertvgad, att vårt kära fosterland, med hvad som redan är grundlagdt och uträttadt, innan kort skulle hinna målet eller det, att få ett tillräckligt starkt nationalförsvar.
Jag kan tyvärr, efter hvad erfarenheten visat i min ort, icke jubla öfver någon ovanlig framgång i denna landets lifsfråga, och må det derföre ursäktas mig, om jag hyser tvifvel om tillräckligheten af hvad redan blifvit gjordt för skarpskvtteidéens realiserande.
Jag har i en daglig tidning läst en uppgift på de frivilliga skarpskytteförenifigarnes numerär, som visar att vi redan skulle ega 40,000 man; en rätt ansenlig styrka! men desse äro fördelade på 240 serskilda föreningar och, om man fråndrager det antal, som belöper sig på de större städerna, samt fördelar återstoden på de många öfriga föreningarne, så få de ett ringa antal medlemmar hvardera; hvartill äfven bör tagas i betraktande, att af desse medlemmar finnes en stor del till blott på papperet, men deltaga aldrig i öfningarne.
Tänker man sig nu äfven, att alla dessa försvarskrafter äro spridda kriug hela riket, med stor inskränkning för sin verksamhet, så reducerar sig försvarskrafterna till ganska ringa proportioner.
Den frivilliga skarpskytte-idéen, såsom föregångare till en allmän nationalbeväpning, är en lifsfråga för vår sjelfständighet, som icke kan af någon varm fosterlandsvän stillatigande förbigås, en planta, som bör, eller skall af hvarje fosterlandsvän omhuldas, af Regering och Ständer vårdas, vattnas och på allt sätt vederqvickas, ja, till och med bindas något, att icke stormarne må skilja dess blad, på det att denna planta må vexa till ett stort träd, under hvars grenar fäderneslandet kan finna ett säkert värn för sin frihet och sjelfständighet.
Erfarenheten har ock visat, att den gör klokast, som litar på sig sjelf.
Jag tror mig finna varma vänner för denna sak hos Rikets nu församlade Ständer, och jag är fullt öfvertygad att icke hafva misstagit mig härutinnan, eller i mina förhoppningar, att vi alla söka samma mål: fäderneslandets betryggande mot utländskt våld, skulle än meningarne om sättet att uppnå detta mål skifta.
Enligt mitt ödmjuka förmenande är tiden inne för Statsmagterna att taga den späda telningen i mera hägn och vård än hittills och öfvergå till ett mera ordnadt nationalförsvar; och tror jag att sådant skulle till en början kunna ske, om det stadgades: att hvarje man, som kan föra vapen, skulle vara skarpskytt från fyllda 20 till fyllda 40 år; att hvarje stad eller socken skulle utgöra en skarpskytteförening med rättighet för flera kommuner att derom förena sig, väl med närmaste uppgift att försvara sitt område, men äfven att i farans stund kunna på Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
53 annat håll disponeras till fäderneslandets försvar inom länets gränser; att Staten skulle hålla instruktörer, som meddelade åt föreningens medlemmar undervisning i militäriska öfningar på söndagseftermiddagar under sommarmånaderna; att Staten hekostade vapen, som sedermera af föreningarne underhöllos i fullgodt skick; att Staten likaledes bekostade ammunition och prisbelöning för målskjutningar; samt att Staten genom sina inspektörer egde kontrollera skarpskyt-te-föreningarnes verksamhet, och slutligen, att beväringsexercisen skedde inom skarpskytte-föreningarne.
Jag eger icke sakkännedom för att angifva de mera detaljerade bestämmelser, som erfordras, men en brinnande kärlek till mitt fädernesland och en sann förtröstan till vår upplyste och folkkäre
Konungs nitälskan för allt hvad, som kan bidraga till fäderneslandets trygga utveckling, uppmanar mig att vördsamligen föreslå, “att Rikets
Ständer ville för sin del bifalla de grunder för skarpskytteidéens realiserande, jag här ofvan framställt samt för sådant ändamål anvisa erforderliga medel; men uti skrifvelse till Kongl. Maj:t underdånigst anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes deråt gifva
Sitt bifall samt utfärda de för skarpskytte-idéens utförande erforderliga bestämmelser.®
Om remiss till vederbörligt Utskott af denna motion anhålles vördsamligen.
Sv. Hansson, från Östergötlands län. No 3§.
Af Sven linusson från Ostergötlands län, om ändring af allmänna lagens stadganden, beträffande tiden för Härads-rätts sammanträdande, m. m.
Den oerhördt långa tid, som i de flesta fall åtgår, för att få slut på en rättegång vid Härads-rätt, är alltför nogsamt känd, för att af mig behöfva med exempel ådagaläggas.
Härads-rätterne med sina ordinarie sammanträden, en, två, men högst tre gånger om året, äro en för nuvarande stora kommersiela och industriela utveckling alltför otymplig inrättning, som sedan länge öfverlefvat sig sjelf; och icke heller är det stort bättre bevändt med Härads-rättens sammansättning.
Månne det icke är en oafvislig och rättmätig fordran för landsbygdens innevånare, ja, kanske icke heller minst för stadsbon, att få rättegångsväsendet på landet så ordnadt, att parter och rättssökande kunna hafva utsigten att få sina 54 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 38. tvisfcigheter slitna och öfriga rättsangelägenheter ombesörjda utan att städse befara att få besanna det gamla ordspråket, “medan gräset gror, dör kon.“
Att åter tolf bönder, utgörande Härads-nämnd, fordras för att öfverrösta häradshöfdingen, mången gång en ung, oerfaren domare, vid skiljaktiga meningar, tycks icke öfverensstämma med tidens kraf och den rigtning lagstiftningen tagit.
Yår nya strafflag, som lägger så stor magt i domstolens hand att bestämma böter från 5 ä 10 till 1,000 R:dr, ja böter, fängelse eller fästningsstraff för samma brott, bevisar att man vid bestraffningen mera tänkt på brottets inre karakter och motiverna för detsamma, än den åstadkomna skadans storlek, som oftast är beroende på en för den brottsliges vilja och uppsåt ren slump.
Men för tillämpning af denna på rättvisa och billighet byggda lagstiftning tages, så synes det åtminstone mig, mindro i anspråk juridisk klyftighet än ett oförvilladt och sundt omdöme, som alltförväl kunna uppsökas bland Sveriges allmoge nu för tiden.
Ehuru min erfarenhet icke sträcker sig till arbetsordningen och sammansättningen af rikets högre domstolar, befarar jag likväl icke, att det inre sammanhang, som torde böra finnas emellan landets öfver- och underdomstolar skulle komma att rubbas genom förändring af Härads-rätterne i nedanupptagne syfte och vågar jag derföre vördsamligen föreslå, att Rikets Ständer mätte för sin del i underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl.
Maj:t måtte täckas genom sakkunnige män låta utarbeta, för att Rikets näst församlade Ständer föreläggas, förslag till ändring af allmänna lagen och Rättegångs-Balken i de delar, den rörer Härads-rätt, och att Rikets Ständer dervid uttalade den önskan, att i stället för or dinarie ting blifva bestämda rättegångsdagar, en, två eller flere i hvarje eller hvarannan månad, allt efter göromålens myckenhet; att, nämndens antal nedsättes till högst sex, som vid kommunalstämma väljas utan afseende på stånd, klass eller förmögenketsvilkor på bestämd tid; att häradshöfdingen eger högst tre och nämnden hvardera en röst vid skiljaktiga meningar; att Rätten är domför med ordföranden och tre nämndemän, då alla äro om beslutet ense; att Rättens beslut, så vidt möjligt är, genast och innan Rätten åtskiljes, afkunnas samt till parten, om så äskas, utlemnas; men att protokoll och beslut skola ovilkorligen sednast åtta dagar efter beslutet varda utskrifne och för parterne tillgänglige.
Jag anhåller att denna min motion må till vederbörligt Utskott remitteras.
Sv. Hansson, från Ostergötlands län.
N:o 39. 55 ,%:o 39.
Af Josef Smedberg från Elfsborgs län, om anslag till upprensning af vattendraget från Arfvidstorp till sjön Kalf ven, m. m.
Som jordbruket inom vårt land är en hufvudnäring samt inom min ort numera, sedan husslöjd och andra binäringar till följd af missgynnande konjunkturer nästan afstadnat, utgör allmogens enda inkomstkälla, hvilken under sednare tider allt mer tillvunnit sig uppmärksamhet genom upplysningar och erfarenhet, att medelst vattenafledningar bringa jord, som lider af öfversvämningar, till högre kultur och bördighet.
Den uppmuntran dylika företag åtnjutit och de fördelar, som derigenom blifvit beredde såväl den enskilde som det allmänna, hafva haft till följd, att man äfven inom Kinds härad kommit att fästa uppmärksamheten på de större vattendrag, som inom denna ort hålla större jordrymder i ett vattendränkt tillstånd och derigenom omöjliggör desammas bringande till någon serdeles bördighet.
Det vattenledningsföretag, som härmed underställes Rikets Ständers pröfning, afser utöfning af qvarnverken vid Arfvidstorp samt upprensning af såväl vattendraget derifrån till sjön Kalf ven som Spångån och Klägghultsån, af hvilka den förstnämnde sammanbinder sjöarne Kalfven och Fegen, belägna inom Kalfs socken och Kinds härad; och då af de till Kongl. Maj:t i underdånighet insända undersökningshandlingar jemte karta och kostnadsförslag inhemtas, att den jord, som genom afledningslöretaget vinner förbättring, uppgår inom Kinds härad och Kalfs socken till 817 tunnland 12 kappland med ett förbättringsvärde af 77,809 R:dr 45 öre, utom strandvinst vid Fegen till 227 tunnland 8 kappland, uppskattade till 5,158 R:dr 15 öre, samt inom Årstads härad i Hallands län 16 tunnland 12 kappland med ett väfde af 1,426 R:dr 25 öre, och strandvinst 10 tunnland 8 kappland med ett värde af 362 R:dr 50 öre; och att kostnaden för vattendragens upprensning uppgår till 51,179 K:dr 30 öre, hvartill kommer lösen för Arfvidstorps vattenverk och fiske, enligt laga värdering 18,238 R:dr 70 öre, eller sammanlagdt 69,418 R:dr Riksmynt.
Utom hvad ofvan blifvit anfördt, får jag tillika fästa Rikets Ständers uppmärksamhet derpå, att då Kalfs socken i likhet med öfriga delen af Kinds härad har en mindre fruktbar jordmån, som för närvarande icke framalstrar hvad som erfordras för folkets nödvändigaste behof, har man hoppats att genom detta vattenafledningsföretag, hvarigenom tillfälle yppas att odla och bearbeta en större jordrymd af bättre beskaffenhet, kunna bereda en lyckligare framtid åt denna allmoge, som, under det den förut från andra orter måst hemta större delen af sina lefnadsförnödenheter, efter lyckligt fullbordande af ofvanberörda företag torde sjelfva fylla sina behof.
Det torde icke heller böra lemnäs oanmärkt, att, utom den direkta fördel företaget medförer, de inom denna ort härjande frostskador, hvilka så ofta 56 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 40. qväfva jordbrukarens mest gynnsamma förhoppningar, genom markens befriande från vattenstånd skulle förmildras och hämmas.
Detta, sorn det synes, för orten i framtiden gynnsamma företag, tog sin början redan år 1857, men har sedan genom intriger å vattenverksegarnes sida medelst en kostsam rättegång uppehållits tills i Maj månad förlidet år, då Kongl. Maj:t genom nådig dom fastställde Underrätternes beslut, hvilka alla gillat företaget.
Maj:ts dom i ärendet fallit, hafva en del jordegare måst anskaffa enskilda lån till inlösen af vattenverken samt påbörjande af upprensningen af ån jemte flera mindre kanaler, men se sig nu urståndsatte att fullborda det med framgång började arbetet i brist af penningar, som inom orten ej kunna på något vilkor anskaffas, hvarföre man vågar påräkna Statens mellankomst, ty utom det skulle ej allenast företaget afstadna utan flera jordegare, som utsatt sig för redan nedlagda kostnader, totalt ruineras.
Med anledning af alla dessa omständigheter vågar jag vördsamt anhålla och föreslå: att Rikets Ständer måtte till upprensning af vattendraget från Arfvidstorp till sjön Kalfven, samt Spångån och Klägghultsån, af hvilka den förstnämnda sammanbinder Kalfven med sjön Fegen, belägna inom Kinds härad, äfvensom för utrifning af vattenverken vid Arfvidstorp, bevilja ett statsbidrag motsvarande tvåtredjedelar af kostnadsförslaget, med 46,278 R:dr Riksmynt, hvaraf en viss andel torde lemnäs som anslag utan återbetalningsskyldighet och det öfriga såsom lån på de vilkor, som Rikets Ständer komma att för dylika företag vid denna riksdag bestämma.
Stockholm den 8 November 1865. J. Smedberg, från Elfsborgs län. H o 40.
Af Per Olof Hörnfeldt från Wester-Norrlands län, om anslag af allmänna medel för anläggning af väg mellan Björna kyrka i nämnda lån och Fredrika kyrka i Westerbottens län, m. m.
Den af mig vid sistlidne riksdag framstälda begäran om beviljandet af statsanslag för ny vägs upptagande emellan Fredrika kyrka i Westerbottens och Björna Motioner i Bonde-Stdndet 1865.
Björna kyrka i Wester-Norrlands län, blef, ehuru Stats-Utskottet, dit ifrågavarande motion remitterades, ej kunde underkänna nyttan och det verkliga behofvet af den föreslagna vägen, likväl af så väl Rikets Höglofliga Ständer, som bemälda Utskott tillsvidare afstyrkt, emedan en likaledes föreslagen väganläggning emellan Öhrträsk socken och Fredrika kyrka ansågs i första rummet böra^hugnas med statsanslag, helst Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande i Westerbottens län,! af lätt begripliga skäl, upplyst “att vägahläggningen emellan Öhrträsk, Fredrika och Åsele företrädesvis vore af vigt.“