Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad beträffar frågau om Charta Sigillata-afgiften med flere till Statens fördel påbjudna umgälder, så är bestämmandet deraf alldeles oberoende af hvad i ofvanberörde hänseende förordnas, och det tillhör i allt fall icke Lag-Utskofetet att föreslå något stadgande, hvars syftemål vore att reglera statsinkomslerne. 4 Lag-Utskottets Betänkande fUo 121.
På dessa skäl och då Utskottet, till förekommande af den ofvan anmärkte olikheten i lagskipningen, tror en lagförklaring i ämnet vara nyttig och behöflig, får Utskottet härmedelst, jemte tillkännagifvande, att Utskottet icke anser sig böra tillstyrka bi jall ä dessa t vänne motionerj vördsamt hemställa, om icke öfver 4 Cap. 1 och 2 §§. samt 5 Cap. 1 §.
Jordala alben, med hithörande Författningarj borde meddelas den förklaring: att domstol ej må vägra sökt lagfart å köp, skifte eller gåfva, derföre, att föregående öfverlåtelse icke blifvit serskildt lagfar en, men att domstolen bör i uppbuden och fastebref ve t intaga hvad som, till upplysning om förloppet, kan behöfva anmärkas. 2:0
Angående skyldighet att hos domstol till lagfart förete åtkomsthandling, då sådant yrkas af någon, som förmenar sin rätt derunder bero.
Af Herr S. J. JVijkman, som förmält: alt i 1 Cap. 2 §.
Jorda-Balkén väl stadgades, det köp, skifte och gåfva af fast egendom skola lagföljas vid vederbörlig domstol, äfvensom närmare föreskrifter härom meddelades uti 4 Cap. samma Balk; men då dessa lagrum icke bestämde något äfventyr för lagfarts försummande, samt Kongl. Förordningen d. i3 Junii 1800, hvilken förkortar lagfartstiden för egendom på landet och i öfrigt om lagfart i allmänhet tillägger flere af behofvet påkallade föreskrifter, till hvilka kunde räknas den, att lagfart bör börjas inom bestämd tid, likväl icke, med försummelsen af denna tids iakttagande, för knippade andra påföljder, än dels obetydliga böter, dels att förre egarens borgenärer kunde under tiden bereda sig inteckning uti egendomen, uppkomme häraf ovisshet, om icke en hvar, som genom ofvannämnds fång åtkommer fast egendom, vore berättigad att, efter eget godtfinnande, fördröja eller för alltid underlåta sitt fångs anmälande till lagfart, så vida han underkastade sig nyssberörde påföljder.
På detta sätt skulle ej blott de, som hade börds- och lösningsrätt, utan äfven alla öfrige, hvilka funno sig befogade alt, såsom Lagen uttrycker sig i Jorda-Balken 5 Cap. 8 §-tför annan orsak å köpet tala, kunna icke allenast oskäligen uppehållas, utan till och med för alltid uteslutas från möjligheten Lag-U tskoltets Betänkande N:o 121. 5 alt bevaka sina rättigheter.
En lagtolkning, sorn i så många vigtiga fall förnärmade tredje mans rätt, kunde ej öfverensstämma med Lagens rätta mening och grund.
För att förekomma ett sådant missförstånd, föreslog Molionairen: alt, med bibehållande af hvad ofvanäberopade Kongl. Förordning i ämnet för eskrif ver, derjemte må stadgasj att enhvar, sorn genom köp, skifte eller gäfva, åtkommit fast egendom, vore skyldig att, i ändamål af lagfart, vid domstol uppvisa sitt åtkomstbref, då sådant yrkades af någon, som förmenade sin rätt derpå bero, äfvensom att, i händelse handlingen då förnekades, eller undanhölls, densamma derefter aldrig må kunna åberopas till grund för eganderätt.
Egentliga ändamålet med lagfart måste vara att bereda egaren säkerhet emot främmande anspråk, och dröjsmålet med lagfartssökandet utöfver den medgifna tiden är vanligen till den grad äfventyrligt, att de händelser lära vara högst sällsynta, då någon kunde vilja göra försök att Uppehålla börds- och lösningsanspråk genom ett slikt dröjsmål.
Skulle sådant emedlertid varda bevisligt, så håller Utskottet före, att de snarare bör vara bördeman eller den,, som eljest har rätt till lösen, obetaget att, utan föregången lagfart, göra sin rätt gällande, än det må antagas såsom en nödvändig omgång, att först tvinga nye egaren att söka lagfart.
I allt fall vore deL aldeles olämpligt att stadga, det åtkomsthandlingen, i händelse deh, vid det af Motionairen omförmälde rättegångstillfälle, förnekades eller undanhölls, derefter aldrig skulle kunna åberopas till grund för eganderätt.
Tredje man, som af denna egare tillhandlat sig fastigheten, före nämnde rättegång, eller ock efteråt, men utan kännedom om densamma, skulle härigenom tillskyndas ett högst obilligt lidande.
Utskottet anser således denna motion icke böra bifallas. 3:o Angående control öfver efterlefnaden af stadgandet, att uppbud bör inom viss tid tagas.
Af Riksdagsfullmägtigen Tufve Månsson i Malmöhus
Enär, i afseende å det i Kongl. Förordningen den i3 Junii 1800 medelade stadgande, att uppbud skall tagas, i staden inom tre månader, och å landet sist vid det Ting, som infaller efter sex månader sedan köpet slutadt blef, nödig control saknades öfver efterlefnaden, har Tuf ve Månsson, till afhjelpande af denna förmenta brist föreslagit: dels att Häradskrifvarne^ i Riket måtte förpligtas att, inom viss tid efter det skattskrifningarne 6 Lag-Vtskottets Betänkande Nrt lil. för hvarje år äro förrättade, aflemna förteckning, ej mindre till Domaren, , än till Kronof ogden i orten, på de fastigheter, hvarå innehafvarne sökt införsel eller inskrifning uti Kronans handlingar, såsom egare, och hvarefter det borde tillkomma Kr onofogdarne, att sjelfve, eller genom underlydande Länsmän, tillse, att lagfart å de inköpta fastigheterna inom stadgad tid sökes, och åtala de förbrytelser emot stadgandena i berörde Kongl. Förordning, som kunna ega rum; dels ock den ändring i samma Förordning, att böterne för försummad lagfart, som nu äro de fattiges ensak, böra tväskiftas emellan åklagaren och de fattige i den socken, inom hvilken den inköpta fastigheten är belägen.
Då, på sätt Utskottet här ofvan erinrat, det egentligen är för egaren sjelf angeläget, att icke försumma att inom rätter tid söka lagfart, samt domarens skyldigheter i afseende på controlen öfver åtkomsthandlingars behöriga charterande, och i ändamål att påbjudna afgifter må utgå, när lagfart sökt är, redan finnas stadgade genom serskilda Författningar, och bestämmandet af Häradsskrifvares och Kronofogdars åligganden i detta hänseende är ett ämne, som icke synes tillhöra allmänna Civil-Lagen, anser Utskottet förra delen af Motionairens förslag icke böra till någon åtgärd föranleda; men, enär antagande af motionens senare del, eller yrkandet, att de i 1800 års
Förordning stadgade böter för försummad lagfart borde tväskiftas emellan åklagaren och de fattige, i stället att, såsom nu, gå till de fattige ensamt, sannolikt skulle främja Författningens syftemål, genom beredande af en noggrannare tillsyn öfver densammas efterlefnad,, föreslår Utskottet, att, med ändring af hvad Kongl. Förordningen den i3 Juni i 1800 innehåller derom, att de, för försummelse att inom rätter tid taga uppbud, i Förordningen stadgade böter, motsvarande värdet af det stämplade papper, hvarmed köpebref vet förses bör, äro socknens fattiges ensak, i stället måtte förordnas, det samma böter skola fördelas till tväskifte emellan åklagaren och socknens fattige.
Och 4:0 dels angående noggrann efterlefnad af Kongl. Förklaringen den 14 Maji i8o5, dels ock om närmare lagbestämmelser, huru förfaras bör, då fullständiga åtkomsthandlingar saknas. Lag-Utskottets Betänkande N.o 12f. 7 Af Riksdagsfullmägtigen Samuel Jönsson från Öland:
Ehuru nyssbe rörde Kongl. Förklaring föreskrifver, att, när lagfart sökes, de handlingar, som styrka förre egarens åtkomst, ovilkorligen böra uppvisas, inträffade icke sällan, att första och andra uppbuden meddelas, utan att fullständiga fitkomstliandlingar företes, ja stundom utan att åtkomsten i ringaste måtto styrkes.
Det vöre väl då öfligt att föreskrifva, det ålkomsten skall styrkas, innan lagfarten fullföljes och tredje uppbudet meddelas, och en del domare plägade i sådane fal], då det föregifyes, att åtkomslhandlingar saknas, med åberopande af berörde Författning, stadga, det köpet, bytet eliel’ gåfvan skall i allmänna Tidningar kungöras, och vederbörande, inom viss tid derefter, vid talans förlust, anställa klander.
Förklaringen gåfve emedlertid härtill .ingen anledning, och det vore lätt att finna, hvilka svåra olägenheter denna praxis, att på ofullständig eller ingen åtkomst meddela första uppbudet, kunde medföra.
Inteckning för den nya egarens gäld kunde derefter ej vägras, ehvad den, som afhändt sig fastigheten, vore rätter egare eller icke, och inteckningshafvaren blefve i senare fallet lidande, oaktadt ban handlat på god tro och haft all anledning att förlita sig på inteckningens' laglighet.
Molionairen hemställde derföre, om icke i8o5 års Kongl. Förklarings ofvanberörde stadgande, i afseende på åtkomsthandlingars företeende, borde upplifvas, med bestämdt uttryckligt förbud emot ifrågavarande missbruk; samt af Riksdagsfullmägtigen Anders Danielsson från Elfsborgs Län, hvilken andragit, alt då domstolarna på olika sätt behandla frågor om uppbud och fasta å jord, när, till följd af eldsvådor eller andra händelser, handlingar icke kunde fullständigt anskaffas; och enär det syntes vara af stor vigt, att det förfarande, sora vid dylika tillfällen borde ega rum, blefve noga bestämdt samt öfverallt lika, anliölle Molionairen, att Lag-Utskottet mätte utarbeta förslag till de stadganden i 5 Cap. Jorda-Balken, samt öfrige dermed gemenskap egande lagbestämmelser, hvilka af ett sådant förtydligande blefve nödige.
Och har uti sistnämnde motion flere Ledamöter af Bonde-Ståndet instämt.
I anledning häraf tror Utskottet sig böra upplysa, att detta ämne äfven utgjorde föremål för Rikets senast församlade Ständers öfverläggningir.
Resultatet deraf blef då, att Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, föreslogo, att ”den i Kongl.
Förklarifigen dea 14 Maji i8o5, rörsnde lagfart å fast egendom, befintliga föreskrift, angående ovilkorligt uppvisande inför domstolen af de handlingar, hvilka styrka förr# 3 Lag-Utskottets Betänkande N.o 121. egarens åtkomst, måtte förändras till följande lydelse:
Enär lagfart sökes, böra de handlingar, som styrka förra egarens åtkomst, uppvisas, samt innehållet deraf i lagfartsprotocollet antecknas.
Kunna icke sådane handlingar företes, då må förre egarens åtkomst genom annan laglig bevisning styrkas.”
Härå meddelade Kongl.
Maj:t det svar: ”att då, i fråga om eganderätt till fast egendom, erfordrades den yttersta fullständighet i bevisningen, hvarföre ock Lagen stadgar, att alla afhandlingar om fastighet skola skriftligen upprättas, samt tillförlitligheten af annan bevisning, än den, som genom företeende af skriftliga handlingar kan åstadkommas, oftast blefve ganska svår att bedöma, serdeles som den ena parten, eller den möjligen varande rälta egaren till fastigheten, dervid icke är tillstädes och dessutom emot Rikets Ständers förslag förekomme, att detsamma icke utmärkte beskaffenheten af den lagliga bevisning, som, till styrkande af forre egarens åtkomst, finge åberopas och antagas, eller ens hänvisade till något visst lagrum, som i sådant afseende borde tjena domaren till efterrättelse; hade Kongl. Maj:t funnit
Sig icke ega skäl att till berörde föreslagne lagförändring lemna Nådigt bifall.” Utskottet, som af detta Kongl. Maj:ls
Nådiga svar liemtar stöd forsin mening, att någon ändring af stadgandet i i8o5 års Kongl. Förklaring icke bör göras, och äfven anser samma stadgande vara så bestämdt, att någon mera uttrycklig föreskrift i detta ämne ickg kan erfordras, får likväl, med afseende å det allmänt kända förhållandet, att, på sätt Samuel Jönsson anfort, domstolarne ofta pläga meddela första och stundom jemväl andra uppbudet, utan att lagfartssökanden företett fullständiga handlingar rörande hans fångesmans åtkomst, äfvensom att domstolar, när anmälan skett, det sådane handlingar förkommit och icke kunnat anskaffas, företagit sig att, genom kungörelser i allmänna lidningarne, kalla och förständiga dem, som emot den skedda eganderätts-öfverlåtelsen hade något klander att anmäla, att detsamma, inom viss tid, hos domstolen tillkännagifva, hvarefter domstolen, så framt något klander inom den utsatta tiden ej egt rum, ansett säljarens eganderätt vara så styrkt, att lagfart och fastebref kunde sökanden meddelas, härmedelst, till förekommande af denna serdeles allmänna och vådliga oordning, vördsamt hemställa: att Rikets Höglojl.
Ständer hos Kongl. ~ Maj:t i underdånighet anhålla, det kunde Hof-Rätterne undfå Nådig befallning, att tillhålla de dem underljdande Rådstufvu-Rätter och Ilärads-Rälter, att noggrannt iakttaga. hvad Kongl.
För - Lag-Utskottets Betänkande N.o 722.
9 Förklaringen den 14 Maji i8o5 föreskri/ver, så att Uppbud å af hänel fastighet icke beviljas, innan sökanden, med fullständiga åtkomsthandlingar, styrkt sin fångesmans egande-rätt.
Stockholm den 4 September «834- N:o 132. * \ ' ' v " 0 Ankom lill Exp.-Utsk. den i3 Sept.
Betänkande öfver väckta motioner, angående förändring i vissa delar af nuvarande lagstadganden om giftorätt och arfsrätt m. m.
I fråga om lika giftorätt och lika arfsrätt för båda könen, med flere lagförändringar, som deraf skulle följa, har Lag-Utskottet fått emottaga från Hedervärda Bonde-Ståndet remitterade motioner af ° 1:0 Anders Påhlsson från Jönköpings Län, hvilken förmält: att det förhållande, hvaruti mannen och qvinnan nu stå tHl hvarandra och det allmänna begreppet om ömsesidiga lika rättigheter, gjorde den lag obillig, som tillägger syster endast hälften i arf emot broder.
Den härledde si^ från den barbariska tid, då mannen var allt och qvinnan intet, ech då, i följd af denna onaturliga öfvervigt, qvinnan var ifrån allt deltagande i arf utesluten.
Det var omkring 600 år sedan delta missförhållande så vida jemkades, alt dotter skulle taga arf till hälften emot sonen, och det syntes obegripligt, att, oaktadt den sedan allt mer och mer stigande upplysningen, detta kunnat bibehålla sig ända till vår tid.
Att en så stark brytning, som att ifrån intet gifva qvinnan hälften, ieke genast vid första förändringen kunde ske, var icke svårt att finna; mea så mycket säkrare framgång borde ett förslag i detta hänseende nu kunna påräkna.
Det vore en gammal orättvisa att godtgöra.
Den allmänna tankan om denna del af nuvarande
Lag hade redan allt mer och mer börjat gifva sig tillkänna genom de täta testamenten, hvarigenom omtänksamma föräldrar tilldelade så väl söner som dött-rar lika arfslott; men testamenten, hvilkas bestånd, genom bristande former, ofta vore Bilt.
Prot. 1834. 7 Sami. t Afd. 1 s5:te Häftets io Lag-Utskottets Betänkande N.-o lort. vanskligt, tande dessutom endast afse disponibel egendom och, såsom en afvikelse från Lagen, medförde de ofta oenighet emellan nära anförvandter, då deremot ett allmänt lagbud i detta hänseende skulle håfva all afund och utestänga trister.
Motionairen yrkade således, ej mindre på grund af egen öfvertygelse, än efter uppdrag afsina Comitenter, den ändring i 2 Cap 1 Ä rf da-Balken, att frälsemans och bondes son ock dotter jemväl mäga ärfva lika. 2:0 Petter Pehrsson från Jönköpings Län.
Uppmanad af sina hemmavarande medbroder och ledd jemväl af egen öfvertygelse, ansåge han sin pligt vara, att ånyo föreslå den lagförändring,' att* åtminstone inom Hedervärda Bonde-Ståndet, så väl qvinkön som mankön måtte hädanefter ärfva lika. 3;o Lars Gezelius från Stora Kopparbergs
Län, som anfört: att, jemte det han förenade sig med de Motionairer, sorn yrkat lika arfsrätt uti all qvarlåtenskap för son och dotter, man- och qvinkön, utan afseende å den dödes stånd och hemvist, ville han endast, vid tillämpningen af denna högst billiga och rättvisa grundsats, föreslå den inskränkning, att uti de frälsemanna- och bondehus, der den ena af makarne redan är död, och arfvet efter honom eller henne blif vit efter nu gällande
Lag emellan barn fördeladt, dessa jemväl må efter enahanda
Lag skifta qvarlåtenskapen efter den af för äldr arne, som sist af ider.
Härigenom vunnek, att principens införande mindre råkade i strid med uppgjorda beräkningar och det enskilda interesset för stunden. 4:o Nils Pehrsson från Södermanland.
Behofvet af ifrågavarande på all billighet grundade lagförändring hade redan länge varit insedt och Nils Pehrsson instämde derföre fullkomligt uti ofvannämnde Motionairers förslag.
Men då giftorätten stöde i närmaste samband med arfsrätten, och motionerne icke innehöllo något förslag till undanrödjapda af den olikhet, som ännu råder vid fördelning af giftorätt i frälsemans och bondes bo, linge' Nils Pehrsson, i sammanhang med hvad Anders Påhlsson och Peter Pehrsson redan yrkat, och under åberopande af de utaf Anders Påhlsson anförde skäl, -föreslå, alt, med ändring af hvad i 10 Cap.
Giftermåls-Balker» om giftorätten finnes bestämdt, det lagstadgande måtte meddelas, att den gemensamma egendomen i frälsemans ock bondes bo skulle tillhöra mannen och hustrun, till hälften hvardera, och att ali olikhet i giftorätten följaktligen upphörde; tilläggande Motionairen, att, i händelse den olika arfsrätten afskaffedes, han ansåge, broder, sorn komme att med syster dela en arffållen lands fastighet, hvilken, med Lag-Utskottets Betänkande N.o 112.
11 iakttagande af Författningare om besutenhet, icke kunde klyfvas i flere lotter, må berättigas att, utan lottning, behålla fastigheten, emot det han för systerns del erlägger en fullt motsvarande löseskilling, som, i brist af åsämjande, borde genom laga värdering bestämmas; äfvensom Motionairen vidare hemställde, att Lag-Utskottet måtte föreslå de rättelser, som, till följd af förslaget.om lika giftorätt, blefve nödige uti stadgandena i 11 Cap. Giftermåls-Bdiken, rörande betalning af makars skulder: och att, då rättigheten för hustru, som öfverlefver mannen, att af bans enskilda del i boet åtnjuta morgongåfva, ledde sin upprinnelse från och innefattade en slags modifieation i den Lag, som tillägger hustrun mindre andel i boet än mannen, morgongåfvan borde, derest nämnde
Lag af skaffas, helt och hållet försvinna såsom i sådant fall saknande grund. 5:o Tufve Månsson från Malmöhus Län, som, under erinran om den nuvarande olika giftorätten för olika kön, gjort den framställning: att, om nu en man med penninge-förmögenhet gifte sig med en flicka, som ej egde annat än ett gäldbundet hemman, t. ex. behäftadt med utlösningsskyldighet till flere medsyskon, som genom hans penningar betalas, och hustrun sedan dör, kunde mannen få gå ifrån egendomen, ehuru den egentligen borde vara hans, emedan den vore betald med hans penningar.
Samma förhållande uppkomme äfven, om qvinnans penningar användes alt betala mannens gäldbundna hemman.
Motionairen ansåg derföre ”man och hustru böra ärfva hvarandra”, hvarigenom måhända största rättvisa vunnes och många nu nödvändiga vidlyftigheter kunde undvikas, samt en mera stadgad förmögenhet befordrades, då den fattigare makan visste, att det blefve dess eget som vårdades, i stället att nu liknöjdhet ofta uppstod om vården af hvad man visste efter äktenskapets upplösning gå förloradt.
Och har Tufve Månsson sedermera åt sin motion gifvit deri förklaring, att den åsyftade sådan ändring af nu gällande
Lag, angående makars giftorätt i bo, att densamma borde för alla händelser bestämmas till hälften af boets egendom, utan afseende å dess serskilda egenskap af lös eller fast, ärfd eller förvärfd.
Emot dessa förslag har åter inom Bonde-Ståndet blifvit hufvudsakligen au förd t: af Anders Andersson från Westerås Län: att det i vårt land vore ett groft förnärmande af mannens medborgerliga förmoner, alt förminska hans så väl arfs- som giftorätt, och att förslagen derom borde så mycket mera lemnäs utan allt afseende, som de saknade all både rältsoch billighets-grund; IS Lag-Utskottets Betänkande N.-o H2. af Nils Insulin från Stockholms Län: att han, till afvärjande äf detta vådliga försök, som för framliden skulle undergräfva bondens välmåga och troligen ställa hans representations-rätt i fara, endast trodde sig behöfva anföra de reservationer, som, vid sistlidne Riksdag, blifvit i detta ämne afgifne utaf tvänne Lag-Utskottets då varande Ledamöter, nemligen Herr Printzensköld och Riksdagsfullmägtigen J. P. Lundström från Westerbotten, hvari förekommer: att man icke borde glömma, det den olika arfsrätten ledde sin upprinnelse, icke blott från politiska omständigheter, utan äfven från den i rättsläran godkända regeln, att rättigheter och skyldigheter böra till hvarandra stå uti ett jemförligt förhållande; alt man icke, utan äfventyr alt rubba grundvalarne för all samhällsinrättning, lärer kunna bestrida, att mannens pligter, så väl i medborgerligt hänseende, som i hans egenskap af maka och fader, äro långt mera vidsträckta och ansvarsfulla än qvinnans, enä1r det nämligen vöre mannen-, som skulle vårda -Statens angelägenheter, som, med uppoffring af sitt lif, vore pligtig alt försvara fosterlandet mot utländskt våld, och som, enligt naturens lagar, vore ovilkorligen förbunden
Btt såsom husfader försörja maka och barn samt bekosta dessa senares uppfostran, syntes den större arfsrätt, som från äldsta tider tillbaka varit mannen förunnad, utgöra en naturlig följd af dessa hans högre förbindelser inom samhället, och att den, såsom sådan, oförändrad borde bibehållas, utan afseende på de undantagslagar, som i-detta fall existerade, och hvilka icke kunde betraktas annorlunda, än såsom alster af tillfälliga händelser, då ögonblickets känsla förmått göra sig gällande framför de grunder, hvarefter de olika könens medborgerliga pligter och rättigheter egentligen borde mätas och bestämmas; att bondesonen uti sjelfva födslen invigdes åt en tungare möda än dottern; alt han uppväxte iblaYid mödorne och arbetet; att, då fäderneslandets tjenst så fordrade, lian måste genast gripa lill vapnet, lemna den faderliga hyddan, såsom soldat inträda uti lederna och möta alla krigets faror, medan systern ostörd åtnjöt alla lifvets beqvämligheter; samt att i vår nord vi borde med förtroende sluta oss till det ord som lär, ”att mannen är qvinnans hufvud och att han skall vara hennes förman”; af Johannes Johansson från Bohus Län: att han för det närvarande endast ville erinra om de vigtigaste betänkligheter som mötte införandet af deri föreslagna förändringen.
Arfsrätt, morgongåfva, giftorätt, vederlag för under äktenskap försåld odaljord, fördel af bo oskifto, tagelott och lösningsrätt vid ai-f, bördsrätt, testamentsrätt m. m., egde samband Lag-Utskottets Betänkande N:0 .'22. med hvartannat.
Alla dessa rättigheter vore, i deras närvarande skick, så rolfästade och grundade i vår samhällsinrättning, att en rubbning deraf icke utan svåra följder kunde vidtagas, hvadan den största varsamhet och omtanka vid förändringen vore nödvändigi Onekligen utgjorde de nu lill upphäfvande föreslagne lagbestämmelserne de vigtigaste mömenteR i vår Civil-Lagstiftning och deras förkastande fordrade just derföre, mer äu de öfriga delarne i Civil-Lagen, ett moget öfvervägande, ett på de noggrannaste forskningar grundadt omdöme, huruvida någon förändring är af tidsandan och förhållandena inom den samhällsclass, hvilken de närmast röra, verkligen påkallad, jemte säkra rön, huruvida de nya stadganden, man hade alt sälta i stället, medföra den rättelse och förbättring, som dermed åsjdtades.
Innan detta vore gifvet, och förrän den länge förberedda allmänna lagrevisionen komme att af Rikets Ständer företagas, troddes all åtgärd till den begärda partiela lagförändi ingen böra förblifva hvilande.
Vi hade hittills icke den bästa erfarenhet af d« splittrade förändringar 1734 års
Lag fått undergå.
Ännu flere nya tillsatser borde sorgfälligt undvikas.
Testaments-rälten, som måhända kunde tåla någon utvidgning, afhjelpte tills vidare tillräckligen den öfyer klagade ojemnheten i arfsrätten; af Johan Wiklund från Wesler-Norrlands
Län: att bondens söner liunno knappt blifva halfväxta, förrän de måste göra fadren följe, att ifrån första vårdag, hela sommaren och hösten igenom, så länge ofrusen mark varar, ständigt sysselsättas med de för hemmanets häfd nödvändiga göromål, stängning, dikning, odling, timring, fiskeri m. m., och, hela vintren om, med skogsarbeten och dylikt, så 3tt det ofta, icke ens under strängaste vinter och urväder, medgåfves sönerne, att någon dag få blifva hemma inom huset, då deremot döttraine, ehuru icke alldeles befriade från tyngre arbeten, såsom den egentliga boskapsskötseln, likväl i allmänhet hade den lindrigare mödan, att inom huset förrätta sine lättare sysslor, att tillreda lin, spinna, väfva, sticka, sy m. m.