Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrif! (dikterar, under det han stundom kastar spanande blickar ut i de folktomma rummen.)
Jag, öfverste Melcher, erkänner härmedelst, att jag varit lagligen gift med Fransyska sångerskan Gabrielle Helene Celicourt, död, såsom min icke frånskiljda maka, i Stockholm, fjorton dagar efter ingåendet af mitt nuvarande
194 äktenskap.
Jag erkänner också, såsom min dotter, hennes barn -- ÖFVERSTEN (skrifver med darrande hand).
Hennes barn?
Hvar finnes hennes barn?
Närmare er än ni tror, nära er som den rättvise Guden, i hvars hand ännu hämndens viggar dröja.
ÖFVERSTEN (lägger försåtligt sin hand, liksom bedjande, på Rudolfs högra hand).
Af nåd, säg ut! (klappar sakta Rudolfs hand.)
Hvar finns min dotter, svara mig, jag besvär er!
När ni skrifvit till punkt, skall ni få mitt svar.
(ser sig om ett ögonblick.)
Nu har jag skrifvit till punkt!
ÖFVERSTEN (begagnar detta ögonblick, för att hastigt krama samman Rudolfs högra hand med sin egen smekande, i det han vrider pistolen så, att den aflossas till venster om dem begge.
Papper och pennor flyga, vid knallen, kring rummet.
Efter skottet reser han sig upp och utropar:) RUDOLF (byter hastigt om plats, så att han kommer till venster om Öfversten, och höjer pistolen emot honom).
Förrädare, jag krossar ditt Judashufvud!
(Öfversten omfattar krampaktigt med sina händer den höjda armen, för att afvärja slaget.
Gästerna inströmma, somliga klädda i sina tablå-kostymer.
195 Betjenter och kavaljerer störta fram och fatta Rudolfs armar bakifrån.)
Tag pistolen af honom.
Det är en förklädd bof, som smugit sig in i min societet.
Han ville tvinga mig, att skrifva en falsk revers (sönderrifver papperet).
Jag satte mig till motstånd, och han lossade ett skott emot mig, som lyckligtvis icke träffade. (sorl af fasa bland gästerna.)
ÖFVERSTEN (till betjenten).
Måtte hvart ord af svek och falskhet en gång brinna som eldslågor på dina läppar!
(Betjenterna föra honom bort.
Grefvinnan möter dem i dörrn.
Rudolf kastar en förtviflad blick på henne.)
GREFVINNAN (nära att neddigna).
ÖFVERSTEN (går att stödja henne).
RUDOLF (med stolt hållning).
Blif ej så förskräckt, min söta vän, jag är ju räddad. (sakta) Ingen skandal!
Förråd dig ej!
Du har ju qvar ännu den andra älskaren, om du också förlorat den ena.
Har då himlen glömt, att vara rättvis!
GREFVINNAN (med halfqväfd röst).
Mitt herrskap, låt icke störa er af denna lilla Rinaldo-episod, i qvällens nöjen.
Ni stå så bleka och bestörta, och värst af alla min stackars förskrämda hustru.
Endast den stolta drottning
Elisabeth skiftar icke färg.
GREFVINNAN (försöker att beherrska sig och le).
Hon har ju ingenting att blekna för.
196 BEATA (i Elisabeths prunkande skrud, hållande spiran i handen, med försmädlig och triumferande blick på grefvinnan).
Och ingenting att rodna för.
(går uppåt fonden med de öfriga gästerna.)
De känna då alla mitt brott! _______
GREFVINNAN (ensam nere på scenen, skyler med händerna sitt ansigte).
Rosenbad, vid slutet af Drottninggatan, eller der trapporna leda ned till strömmen.
Det är natt: stjernhimmeln glänser öfver Helgeandsholmen, samt Stor- och Riddarholms-kyrkorna i fonden.
Vattnet återspeglar stjernornas sken jemte ljusen från ett och annat fönster.
Halfmånen synes till hälften undanskymd af ett mörkt regnmoln till höger.
Man hör på afstånd sorlet af strömmen.
FÖRSTA SCENEN. SARA och BERTHEL inkomma.
Nå, kommer du min gubbe, min rara gubbe?
BERTHEL (lastad med dragg, metspön, håf, korg och lykta).
Här är jag med hela kottiljongen, min lilla galanta.
197 SARA (ser sig omkring).
Och herr Aron, som inte kommer.
Men hör nu, Sara, hvarför skulle Aron nödvändigt med oss på fisket?
Jo, efter han nu ska öfvertaga mitt värdshus, vårt värdshus ville jag säja, så vill han också köpa din båt, och efter som han har en liten usel sump förut, så tyckte han att det vore roligt, att få göra oss sällskap, för att få se hvad fiskelycka vår båt har med sej.
Han har begärt afsked från öfversten nu, se'n han lärt känna hans bofstreck.
Nå, det var då hederligt gjordt af honom!
Ja, min gumma också vi ha ju lefvat som ett par riksdagsmän tillhopa, och jag har ofta misstänkt dig, men nu ä' vi sams igen, min lilla gumma.
Men der kommer någon som tycks ha mycket brådtom.
Det är herr Aron!
SARA (glad).
ARON. ARON (med skrinet doldt af näsduken, under armen).
Förlåt mej, om ni fått vänta.
Har herr
Aron inga fiskredskap med sig, eller ligger alltihop i knytet der?
198 ARON.
Jag har allting i ordning der nere i min sump.
Här i knytet har jag bara litet förfriskningar, som skola smaka ypperligt på sjön.
Aha, en liten perla?
BERTHEL (skämtande).
Många perlor!
Jag är omtänksam i allt.
Ja, det är en dygd hos en kammartjenare.
Nu är det slut med kammartjenaren.
Jag blir snart herre i eget hus.
Jaså, ni tänker lefva ogift då?
Fy, Mathias!
Ja, nu pallrar jag mej ned i sumpen och gör allt i ordning. (vill gå.)
Behöfver ni lyktan, eller får jag låna den litet?
I min båt är jag hemma som i min kammare.
(ser sig omkring.)
Natten är klar och vacker, regnet har dragit sig bort åt vester.
Jag tror att vi ska få bra med fisk. (gnolar sedan en visa, medan han betraktar himlahvalfvet; sjunger på melodien:
"Jag gick mig ut.")
BERTHEL (ger honom lyktan).
Nu kastar jag min krok på slump Bland vattnets alla sköna.
Kom simpa, löja till min sump, Kom aborre, du gröna.
Kom gädda, braxen, sik och ål, Men ät ej mera än du tål.
Jag håller vakt med spöna.
(Går utför trappan under denna sång.)
Nu ska också vi ut på fiske, Sara, men på guldfiske, och vår metmask sätter sig redan godvilligt på kroken.
Lyktan tog jag, ty han får inte observera sin båt för mycket.
Nu till verket, Sara!
Jag är så ängslig; hör hur sorglöst han sjunger der nere.
Han anar intet ondt.
Så mycket lättare går det.
Vi laga så, att vi alla tre komma i hans båt.
Han sitter i midten, jag i aktern, du i för'n.
Det är mörkt som en graf ute på strömmen.
Han har väl sina papper på sej?
Ja, i tröjfickan.
ARON. SARA (med ängslig röst).
När jag fattar honom i bröstet och hotar honom med knifven, håller du hans armar bakifrån; jag
200 tar papperen, och sedan hoppa vi båda i min båt, som ligger bredvid.
Du först och jag sedan.
När jag springer öfver, sparkar jag ut en bit af sidan på hans båt.
En bit af sidan?
SARA (med stigande ångest.) ARON.
Ja, en bit, som jag redan sågat ut i qväll; den hänger bara helt litet ihop och sågningen är öfverdragen med beck.
En enda liten rask stöt med foten och vattnet strömmar in på ögonblicket.
Gubben kan inte simma, mer än du och jag.
Du vill då ta lifvet af honom?
Hu, det är rysligt, Aron!
Nej, jag följer inte med.
Vi ska bygga fattigskolor i Amerika, Sara, och bli ett par helgon på gamla dar.
-- Och se här har jag
Fannys papper; (visar skrinet, ännu omlindadt med näsduken.) med dem skall jag hålla öfversten i tygeln.
Respass ska vi ha, och gubben Berthel, som är nere på storfiske i sjöbotten, får inte tillfälle att anklaga oss; dertill har han tagit sig för mycket vatten öfver hufve't.
Se här ligga papperen i grefvinnans juvelskrin, som jag tog med på köpet.
Men hur har grefvinnan fått de der dokumenterna, ty inte har hon varit i Fannys juvelskrin; jag var rädd derför, men när jag kom till gropen i trädgården, så låg allt på sitt gamla vis.
Det måste vara falska papper.
ARON. SARA (med fasa).
201 ARON.
Ja, det vete Hin håle!
Men se här är grefvinnans skrin.
(ser sig försigtigt kring, uppvecklar sedan näsduken.)
Känn, Sara, det väger inte så litet.
SARA (stirrar med fasa på skrinet).
Ser jag rätt!
Det är ju Fannys juvelskrin, som jag för flera år se'n gräfde ner, och aldrig vågat röra.
Aron, Aron!
Vi ä' förrådda, förrådda!
Ah, för fan, då har jag gjort en laglig stöld; det är din rättmätiga egendom, Sara.
Jag ska väl inte ha klädt och födt flickungen för intet.
Men då ligga inte papperen här i skrinet; förbannelse öfver alla dumheter!
Och intet lås; jag slår sönder skrinet.
Nej, nej, jag vet hvar fjedern sitter.
(trycker på en fieder.)
Så ja, nu ä' locket öppet.
Se, der är papper, om det är de rätta.
(han beser dem vid lyktan.)
Ah, se så präktiga smycken derunder!
(med stigande glädje.) Dagboken, giftermålskontraktet och dödsattesten.
ARON (besinnande sig).
202 ARON (jublande).
Ypperligt, min engel!
Hit med dem då igen; de äro värda mycket pengar.
Men hvar skall du göra af skrinet?
Under sätet i min båt, till att börja med.
Sedan hitta vi nog på gömställen. (kysser skrinet.)
Ha, så mycket pengar, pengar!
Se så de glittra, juvelerna!
När Gud Fader gick omkring vid verldens begynnelse och sådde sina stjernor på himlahvalfvet, då gick Hin håle i bergens djup, och sådde kring sig diamanter, Sara!
Och nu lysa de i kapp, locka oss i kapp.
Se så de tindra och gnistra, Sara! (lägger igen locket.)
Du är ryslig, Aron! SARA.
ARON. ARON. SARA.
Pah, du är väl inte mörkrädd, så länge vi ha råd att köpa ljus.
Nej, kom nu, Sara!
Jag darrar som ett asplöf. -- Nej, jag följer inte med.
Nå, min lilla gumma! (trallar och sjunger.) SARA (ropar tillbaka.)
BERTHEL (ropar nerifrån båten).
SARA (med fasa).
Jag kommer straxt, min gubbe! (till Aron) Nej, Aron, du måste lofva mej, att inte göra honom något ondt.
Annars upptäcker jag allt, och tigger honom om barmhertighet.
203 ARON (något förlägen).
Ah, förstår du då inte mitt skämt.
Jag ville bara skrämma upp dig litet, för att du se'n skulle få dubbelt courage.
-- Inte är båten söndersågad, och inte vill jag gubbstackarn något ondt.
Jag vill bara ha papperen af honom.
Du har mitt hedersord, mitt dyra hedersord i pant derpå.
Nå, då är jag litet lugnare.
SARA (darrande på rösten).
Jo, nu fick du en skön pant, min gumma.
BERTHEL (kommer upp på trapporna).
Hur är det min lilla gumma?
Hvarför kommer du inte?
Fru Berthel börjar att bli rädd för sjön.
Hon tror, att hofmästarns båt inte ska bära två personer.
BERTHEL (glad).
ARON (med konstlad munterhet).
Chikanera inte min båt, Sara; den bär hela högvakten der borta och Gustaf Adolfs byst på köpet.
Ja, jag har också skrattat åt hennes rädsla, och för att lugna henne har jag lofvat, att vi alla tre skola gå i hofmästarns båt, så får hon se, att den flyter så lätt som en spån på vattnet.
Se så, min gumma, lita du på mina åror.
Var inte barnslig nu.
Tänk om du skulle ha rest till Amerika då?
204 ARON (sakta).
Ja, tänk på Amerika.
Så der ja, sakta i trapporna, min lilla gumma.
Wermlänningarne
WERMLÄNNINGARNE.
SORGLUSTIGT TAL- SÅNG- OCH DANSSPEL i TV Å AF D E LNI N GA R OC H S EX I N D EL NI N GA R .
_______ Uppfördt på Kongl.
Theatern i Mars 1846.
HÖRBERGSKA BOKTRYCKERIET, 1846.
Brukspatronen .................................
Wilhelm , h ans son........................... ,, G.
Ki nmanson.
Lotta , hans dotter...........................
Prosten ..........................................
Hr Al mlöf.
Sven Ersson i Hult , Nämndeman ,, Svensson.
Lisa , hans hustru.............................
Erik , deras son ...............................
Hr Strandberg .
Ola i Gyllby , förmögen bonde ............ ,, Pfei ffer.
Britta , hans do tter ........................... M:lle Torsslow.
Jan Hansson vid Sjön , torpare ............
Hr L.
Kinmanson.
Annika , hans hustru .........................
Anna , deras do tter............................. ,, Hjortsberg.
Anders , deras dräng............................
Per , Sven Erssons dräng .................... ,, Jol in.
Stina , Sven Erssons pi ga ....................
M:lle Ström.
Bengt på Åsen Hr Pettersson. bonddrängar .
Hinrik i Backa ,, Dahlgren.
Nils Jonsson , kallad Lö pare-Nisse , en äldre bonde .............................. ,, Hjortsberg .
En Betjent hos Brukspatronen . ,, Lemos. Bondfolk. _______
FÖRSTA AFDELNINGEN. I.
INDELNINGEN ELL ER TAFLAN. ( Gårdsplatsen framför Sven Erssons präktiga , rödmålade byggning.
I fon den landsväg.
På alla sidor löfskog .)
FÖRSTA SCENEN. (komma från skogen, bärande en hvalfbåge, sammanflätad af löfqvistar)
PER och STINA
Så ja, Stina, nu h a vi pynta' och klädt alle uthusa s å gröne med midsommers-löf, så det ser, förbann' mej , u t som hele Wermlands Fältjäg er-reg emente stog opps täldt der nere på bakgåln.
Ja, nu fattes bare sluts usen, du, te styre u t sj elfve s tors tuga.
(De sätta upp löfbågen öfver stugdörren.)
Stina.
Hej, nu ser fader Nämndemans byggning rar ut, så det förslår, s a'n!
5 (Vexelsång)
Se, nu står ju stugan så rar och grann
Som en herrgålspiga på dans; Är röder i s yna och ser oss an Ur en löfvekrans -- -- Det är bra -- Hoppsasa!
I måronafton är midsommarsvak -- Jänta mi ', Då ska vi Kasta bena kring vägg och tak !
Och tänk , när vi kläda med löf en gång Våran egen stuga, min snut!
Och dansa kring egen vår majistång -- Säj , hur ser du då ut? -- -- Jo, så kry Som ett ny, Och röd på kind som ett nämndemanshus.
Hi å hej ! Jag, för mej, Tar i glädjen ett lite rus!
Ja, k äre Per, det ska fälle komme en dag, då vi ock kan gifte oss , du.
Hvad det li 'r, så få vi nock bli statfolk åt fader Nämndeman, och då kan vi lefve Stina.
6 godt och inte behöfve släpe som simpel t torperfolk, såsom di der fattige Jan Hanssons nere ve sjön.
Åja, vi ska tro det bäste, Stina lelle.
Te tj ene när en så s tormrik bonne, som fader Nämndeman, är mest like s å bra so m te vare dräng hos sjelfve Brukspatron.
Också ska jag säje, att j ag inte stort kruser för Dräng-Olle på herrgåln, fastän han sätter näsa i vädre på körkbacken om söndag era; och det s ka fälle inte bli s å l ångt tes jag kan sk affe mej klock e med peschaft och g å i stöfl er och kaloscher, så väl som han .
Och jag för min del h åller mej inte för stort sämmer, än herrgålspigera, fastän di går med rutige nettelduksförklän och rosige selkeshalsduker och randige bombasängsklänninger.
Nej, tack vackert! -- Och se den, som jag slätt inte niger för, det är Jan Hanssons Anna ve Sjön, fas tän ho gubevars! ser förnäm ut och svänger sej om söndagera i den der storpreckige klänningen, som ho feck åf Mamsell Lotta på herrg åln.
Tal' inte om Jan Hanssons, för då blir jag rasande.
Allts e'n ovänskapen ble mellan f ader Nämndeman och gamle Torper-Jan, har jag inte kunnat tåle hele det der trasfölje.
Ja, s å är det nock med mej med.
-- Var det i nte bra besönnerligt ändå, att den der fattige torperstackern våga' sätte sej opp imot f ader Nämndeman, som är s å rik och mäk tig?
Han vi ttna' ju imot honom på tinge?
7 Per.
Ja, ser du, saka var så, att fader Nämndeman råka' i hastigheta f älle en hop timmer på grannskogen, ser du , och det had' h an just inte rätt te, ser du.
Men ing en skull' ha kommet på honom med'et, om inte den der förgiftige saten J an Hansson hade vittnat imot'n, och ställt så te, att fader Sven slu tligen ble öfverbevisad, och då ble det ett förbaskadt s petakel . Jojo, han höll ju på te komme in på arresten i Carlstad?
Ja, det v ar näre som på ett hår.
Men te slut ble det så, att han feck förlike saka med penninger.
Uschiamej, så möcke han feck lägge ut!
Det var hundratals reksdaler bank .
Hjel pen var, att h an är s å förgrömt rik , annars had' han nock fått slå vantera i borde och panketera.
Men ser du sk amma, Stina, skamma -- det v ar det varste åf alltihop.
Åh, det kan jag nock begripe.
Te bli beskylld på tåcke vis, det var inte nådigt för f ader Nämndeman, som jemt vill hålle s ej så rak och kavat.
Men nu måtte fälle hele affärden vare bortglömd l ell.
Fanken ock!
Tåcke der hänger i och sitter qvar som tj ärfläck er på vammel.
Nämndeman går allt och gäller i sockna för te vare en svår och styfsint och näre på el ak karl, och det är bare h ans u rimlige förmögenhet, som gör, att alle mennisker stryker på foten för'n.
8 Stina.
Men di må säje om'en hvad di vill, så är han en bra husbonne l ell, och förhåller oss inte vår rätt, när vi gör hv ad vi ska'.
Derför tyck er jag om'en, jag, och om mo r Lis a med.
Det k an du lite på, att jag också gör, Stina, och derför lägger j ag inte på samvete te göre Jan Hanssons all den förargels e, jag nånsin kan.
Jag råka' nyss Anders , drängen deras, oppe i h age, och du må tro, att jag slängde duktige snäsord åt'en.
Och när jag möter Jans Anna i bland bort i skogen, der ho valler f ar s ins kretur, så sk rä'r j ag inte heller orda, det v et jag .
Men ho är e tåcka dålighet, så ho sv arer ingenting, utan går sin väg, så en får intnå hugg på'na.
Det är för besönnerlig t med Erik, son här i huse; jemt när vi säjer någe imot Jan Hanssons, så tar han dom i försvar, fastän han vet, att Jan har gjort far h ans så mycke ondt.
Ja, mins du , han påstog te och med en gång , att To rper-J an bare for med redlighet och rättvise, då han vittna' mot f ader Nämndeman.
Jo, jag mins 'et nock .
Som sagdt var, nånting underligt är det med Erik.
Du skull' se honom ibland, när han kommer frå sk ogen om af tnera; då är han så spelande gla, att han hopper som en tätti ng och Per.
@6 sjonger på landsv ägen.
Men så snart h an kommer inom dö rra här hemme, så är det blank t slut med lustigheta, änna precis som en skull' sl å igen ett stämbol.
Ja, h an s täller sej i e vrå och mol-tiger som en eldgaffel, s å en kund' i nte locke ett godt ord ur'en med s tek t fläsk och potatis en gång.
-- Men kors! vi står här och prater och glömmer blankt åf majstång a, som vi skulle s tälle i ordning.
Det v ar s ant, för tusan!
Nu är f älle husbond' gulgrön i syna, för det vi sölat så länge.
(De ämna gå; i detsamma kommer Sven Ersson ut ur stugan.)
Men hv ar håller ni hus, som jag inte ser te på hele Guds långe af tan?
Har ni gjort färdigt al lt te midsommersvaka?
Nej, majstång a är inte i ordning än.
Nå, så skynd' er med den då.
-- Men vänta! såg ni, när ni g eck förbi herrg åln, om Patron är hemkommen f rå Stockholm?
Ja vasstre, han kom hem i förmiddags och hade Per.
Sven.
10 dotra med sej , och son hans är också hemkommen frå Aklameja i Upsala.
Herrskape är ute och g år nu; di kommer vess t h äråt.
-- Men hvar är Erik?
Han hjelpte oss e stunn te hugge löf oppe i skogen, och se'n geck h an ifrå oss.
Vi trodde, att han geck förut hem.
Nej, han har inte synts te. -- Men gå ni nu och ställ med majstånga. ( P e r o c h S t i n a g å ) -- J ag kan just undre, hvart Erik tagi t vägen.
Den pojken gör mej grå hår.
Farliga rart är det te f å se honom hemme, och ing en kan säje mej, hvar h an håller te när h an är borte.
Nånting är det fatt med honom, men inte mor och inte jag kan få'et u r'en hvarsken med godo eller ondo.
Annars kan jag vesst inte säje, att han är olydig imot oss, nej gubevars! han är allt så sätsam, som en son kan vare; men gunås, det ser ändå u t som han rätta' sej ef ter oss inte u tåf nå'n kärlek, utan bare för det han tyck er, att det är hans skyldighet.
-- Nej, det är som jag har s agt åt mor: det duger inte l änger, att gossen går hemme och är sysslolös.
Vi sk a' lag e, att han bli r gift och f år sej en egendom te sköte, så blir det nock annan karl åf 'en, det slår inte felt.
TREDJE SCENEN. DEN FÖRRE.
LISA och OLA i GYLLBY komma ut ur stugan.
Nu är det tid, att jag tar adjö åf er, fader Sven
11 och mor Lisa, och tacker för god fägnad.
Det li 'r mot qväll och jag får lof gi mig iväg hemåt.
Nå s å tack för i dag, f ader Ola.
Och det står ju fast hv ad vi gjort opp om giftermål e mellan vår son och eran doter?
Ja gubev ars , jag för min del vill inte bätter.
Min Britta sk a allt bli glad öfver te få Erik, och ni tror ju, att han inte har någe imot henne?
Nej, dum vo re han annars.
T åckre jänter som Britta i Gyllby växer i nte på hvar buske.
Erik vesste inte si tt eg e bäs te, om han försmådde e tåck a hustru.
Åh, det är foll föräldrera, som sk a rå i tåckre saker, skull' jag tro.
Erik ska gifte sej med B ritta, säjer jag ; fö rr bli r det aldri rek tig karl åf'en.
Ja, Gudskelof, Britta är allt förståndig och arbetssam och kan ställe bra i huse, det har j ag sett, se'n hustrua mi' dog, salig menniska.
-- Det är såleds sagdt som sagdt är, och jag kommer hit med Britta te midsommersvaka i måra afta.
Ja, då ska vi s tälle te trolofning mellan barna, och se'n låter vi med det förste l yse för dom bort i eran kö rke, så att bröl oppe kan få stå i röda rappe.
12 Ola.
Det sk a inte hinke, var ni säker på det.
-- Adjö nu med er!
Adjö, adjö, f ader Ola.
(Ola går.)
Helse så godt te dotra.
Jag tycker så Erik sk a bli storögd, när han k ommer hem och får höre att vi ett tu tre skaffat honom e fäs tepige!
Bri tta i Gyllby är allt e fin och vacker jänte, så nock ska gossen bli belåten med te få'na, det tror jag säkert.
Och vi ska' också bli belåtne med te få honom bort u r huse, du Lisa. -- Men det var sant, j ag ska säje dej , att Patron med son och doter h ar kommet hem frå Stockholm.
T änk, om vi skull' be dom göre sej så gemene och komme hit i måra och ti tte på dansen?
Mener du , att det k an gå an?
Det vor' allt satingen så rart.
-- Men se der kommer ju herrskape på vägen.
Vi ska g å och helse på dom.
FJERDE SCENEN. BRUKSPATRONEN. WILHELM.
PER och STINA komma tillbaka.
God af ton, godt folk!
Se nu är jag h emkommen igen och har mina kära barn med mig.
De vi lle nöd-
13 vändigt gå och helsa på fader Nämndeman och mor Lisa, efter som vi kommo att ta vägen häråt.
Gud signe h errskape f ör det.
-- Hvad unge herrn har v äxt opp och blitt förgrömmande stor, se'n j ag såg honom sist!
Nu är han foll rektigt fullärd och kan sätte Komministern vår på kneken hvad stunn han vill.
Och lella Mamsell se'n!
Kors, så ho har blitt fin och vacker på det här åre!
Jojo, när en f år vare i Stockholm e ti', då går allt skäfverna ur en, då.
Ja, h erre jes ta för dette Stockholm!
Det fins fälle bra g ranne g ärdsg åler der oppe, Mamsell?
Ah du är dum, Stina!
I den store sta'n fins inte jolväger med gärdsgåler på sidera, som här, u tan der är det s tenl agde gater, så jemne som ett salsgolf.
Jaja du , Per, har varet på arbete deroppe, så du vet fälle hu r det är, du . -- Men hör, lelle Mamsell, om e tåcka här g emen menniske, som j ag, komme di t opp på di fine gatera, då f eck jag fälle allt ta skonna åf mej och g å i strumpl ästen?
Ah så tig , Stina, och plåg' inte herrsk ape med tåcke enf aldigt prat.
Åh, l åt henne f ritt tal a, fader Sven.
Det är roligt att höra på.
14 Wilhelm.
Nå s äj, Per, hvad tyckte du mest om utaf allt du såg i Stockholm?
Jo, det var f älle allt den der g ranne metalmärra medt på Gustaf Adels torg , och så två store kor utåf jern, som s tog ve back en neraför Slotte.
Det är inte kor, k ära Per, u tan det är lejon.
Herre jes tingen, är det lejon? ( s u c k a r ) Åhå, det är allt bra sorgfälligt, att jag aldri ska få komme dit opp och se på tåckre rare saker.
Var du någon g ång på Operan, Per?
På Opera?
Ne-ej, men jag var en gång och såg på spetakle. -- Om du feck se tåcke, Stina, då skull' allt ögena trille u r skal ln på dej.
Nå, hvad såg du för ett spektakel, Per?
Jo, det ska jag tal e om för Mamsell Lotta.
Jag geck in i det der store huse ve Gustaf Adels torg, och der köpt' j ag mej ett kort utåf e Mamsel l, som stog innafö r ett hål på vägga.
Se'n visa' di mej månge -- månge trapper opp änna inunner take, och der satt jag och titta' ner på det myckne g ranne folke och på e hög målad vägg medt f ramför mej, med Per.
Stina ( s l å r i h o p h ä n d e r n a ) Lotta.
15 en konstig fågel på .... ja, j ag kund' tycke, att det skull' vare liksom e gås, som had' flöge opp och satt sej på e g rinn.
Jag tänkte, att det inte var nånting mer te s e på der nere, utan j ag vänd' mej om och såg på folke, som stog bakom mej .
Men när jag se'n titta' ner igen, då må Mamsell tro, att j ag bl e storögd och skrek te:
"hvar hundra djefler tog vägga vägen?"
För se, den granne vägga var borte och jag såg i s tälle inåt ett stort, rart rum.
Och der kom det nu in en hop herrskapsmennisker, den ene efter den andre, som va' så brok ige och granne, så jag aldri dess make sett, och di fäkta' s å här med armera och orera' s å v ackert, så ett qvinfolk bredve mej snöfta' och gret.
Men te slut kom det in e fruntimmersmenniske, som var så förbålt lik Mamsell, att jag inte kunde hålle mej ifrå te skrike: "kors för sju ttan fan, jamen mener jag , att det är sj elfve Mamsell Lotta!" -- Men då ble jag allt ille ve lell, för allt folke nere i saln börja' sto rskratte och titta' oppåt tak e, der jag var, och en sto r rödhårig karl bredve mej räckt' ut tunga åt mej och v ar u veti, och så knuffa' h an mej med knytnäfv era i sia och sparka' mej på bena, så jag va' rektig t ille sveddrad.
Stack ars Per, så du var illa u te!
Låt oss nu komma till annat.
Hur mår Erik, min gamla l äskamrat, fader Nämndeman?
Tacker herrn, som är så god och kommer ihåg honom.
Gunås, det har inte varet rek tigt med gossen, alltse'n h an slog sej if rå s tuderninga.
16 Wilhelm.