Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slutligen och efter Betänkandets fastställande anförde Herr Lenning: ”1 frågan om brännvinsbrännings rättighetens tillämpning, ber jag att få följande mina tankar följakteliga Betänkandet till Respective Stånden; Mest öfverensstämmande med min öfvertygelse skulle det vara, vördsamt tillstyrka en fullkomligen fri brännvinsbränningsrättighet; men en hastig öfvergång ifrån den ordning, sorn nu begränsar denna näringsgren, till gn fullkomlig t frihet befarar jag Eesv. och likan.
Betänkande^ 645 kunde i samma förhållande verka menligt, sorn att lossa alla andra band i den ekonomiska Lagstiftningen, hvarföre jag tror det vara ändamålsenligast tills vidare tillstyrka vissa gränsor för denna rättighets utöfvande.
Den föreslagne förändringen för Städerne, till delaktighet identia rättighet, ifrån personalen till beräkning efter jordegornes värde, orsakar för dem i allmänhet en allt för kännbar inskränkning; men för de Städer, som hafva föga eller inga jordegor, likväl nu egande betydliga brännvinsapparater, jemte ett genom vanan ännu närmare till oumbärlighet förvandladt behof af denna tillverkning, blir den föreslagna förändringen af den menligaste inflytelse; dock, för att gå Landtmannens önskningar till mötes i denna del, vill jag ej bestrida den föreslagna nya grunden för utöfningen af ofta nämnde rättighet, i förmodan, att samma princip hos Landtmannen blifver gällande i frågan om förhållandet emellan Stadsmanna-näringar till Landet.
En önskan kan jag dock ej underlåta att framställa, nemligen den:
Att en föreslagen afräkning ifrån rättigheten för en del Städers, efter förmodan, till plantager donerade jord, måtta uteslutas, så att
Städernes jord får efter värde deltaga, heldst den föreslagna exception, af obetydlighet i 646 Besv. oth Ekon.
Betcinhanden. hänseende till Brännvins-bränningens belopp, endast skulle gifva anledning till oredor, brister och måhända rättegångar.
Jag föreställer mig äfven, att Städerne, efter den föreslagne författningen, måtte få sammanräkna sina jordegor, för att i förhållande till värdet begagna pannor af lika beskaffenhet och storlek, som för landet blifver gällande.
Herr Möller anförde:
Emot den del af Höglofl.
Utskottets utlåtande, som rörer grunden för utöfningen af hushehofs brännvinsbränningen i Städerne, får jag härigenom anmäla min reservation.
Efter det Utskottet så nyligen beslutit, att föreslå den mest oinskränkta näringsfrihet på Städernas bekostnad, handlar Utskot. tet utan tvifvel lika mycket emot billigheten, som emot sina egna grundsatser, då Utskottet, genom Brännvins-bränningens grundande endast på värdet af innehafvande jord, nu vill betaga större delen af Städernes Innevånare deras naturliga rätt, att sjelfva tillverka en vara, som till deras husbehof erfordras.
Utskottet antager såsom en orygglig princip, att, emedan ämnet för Brännvinstillverkningen hemtas ifrån jordbrukets producter, det icke skall tillkomma Städernes Innevånare, att idka Brännvinsbränning, utan så vida de innehafva jord, sorn till odling af spannemål och potatoes Besv, och Ekon.
647 får användas; Men med lika skäl skulle de Städernes innevånare, som icke ega åkerbruk, ej heller fä haka bröd eller brygga dricka, och, då ämnet för allt slags slöjd hemtas från jordens alster, borde efter samma grund hvarken handtverk eller fabriksrörelse få utöfvas af andre än innehafvare af jordegendom.
Det kan icke nekas, att Brännvinsbränningen är af mycket gagn både för Ilandets och Städernes jordbruk; men der» »f följer ingalunda, att den för Städerne, liksom för Jandet, bör grundas endast på värdet af deras jord.
Olämpligheten af en sådan grund inses lätteligen, då man besinnar, att Städernes eget behof af Brännvin måste bero af deras större eller mindre folkmängd, samt att quantiteten af flere Städers jord är i ett ganska olika förhållande till deras folkmängd, hvadan, om Utskottets förslag antages, den största ojemnhet skall uppkomma i fördelningen af Brännvinsbränningsrättigheren, både emellan städerne och emellan Innevånarne i hvarje stad.
Jag är derföre af den tanka, att den hittills följda grunden för städernes Brännvinsbränningsrättighet, som hemtas från antalet af deras mantalsskrifne Innevånare, är den enda rätta och lämpliga, och jag tillstyrker således, att den äfven hädanefter må bibehållas. 0/(8 Besv. och Ekon.
Herr Lundman:
Ehuru jag nied full öfvertygelse instämmer uti hvad Högloft, Utskottet i Betänkandets usta punct åberopat, nemligen: att ej mindre de berömvärdaste Författare än Rikets LandtbruksAkademi och Sveriges mest upplyste Patrioter deruti öfverensstämma, ajt Brännvinsbränningen är en för jordbrukets uppkomst oundgängelig handtering; att dea är en oskiljaktig binäring ifrån ett väl inrättadt Åkerbruk, och att den endast i förening dermed kan bereda Staten de åsyftade fördelar; kan jag likväl för ingea del instämma uti hvad Utskottet trott deraf böra följa, nemligen: att stäaerne endast så vida böra ega rättighet att begagna denna handtering, som de äro innehafvare af jord, hvars disposition till spannemåls eller jordfrukters produktion och i följd deraf förädling dem är fri och obehindrad leornad» Då en Stad kan hafva större folknummer och mindro jord, och en annan deremot mindra folknummer och mera jord, och då ingen lärer kunna förneka det vara sanning, att ett större hushåll behöfver ett visthus med större matförråd, än ett mindre hushåll behöfver; så följer ock deraf, att Brännvin för städernes innevånare, äfvensom dranken för dess innevånares kreatur, är ett behof i proportion efter hvarje Stads folkmängd; hvarföre jag vågar hoppas, ^att Högloft.
Utskottet vid ett nogare.
Betdnkanden, 649 och med rättvisa öfverensstämmande betraktande lärer Hnna, att antalet af Mantals» skrifne personer bör ligga till grund vid utöfningen af Brännvinstillverkningen för städerne, så hädanefter som hittills, hvilken beräkningsgrund jag alltså för min del yrkar måtte för städerne blifva bibehållen.
Dä jag antager Utskottets yttrande, att; ”1 samma förhållande som jordbruket tilltagit, hafva städer blifvit anlagde och vunnit tillväxt”, så kan jag likväl icke annat än påstå, att de följande besynnerliga orden böra alldeles utgå, nemi: (under ett liksom tyst medgifvet men alltid oundgängeligt vilkor, ) och i stället införas: (i ändamål och åsyftande samt påräknande af,) att jordbrukaren der skulls få afsättning på sina producter.
Vidare yttrar sig Utskottet i betänkandet: ”1 samma stund som detta vil kor icke uppfylles, eller detta ändamål förfelas, skall hvarje stad mer eller mindre ofördelaktigt verka på jordbruket, och derigenom ej mindre undergräfva sitt eget än samhällets bestånd”; Så sannt som detta är, så sannt är det ock, att Utskottet så väl i detta sitt Betänkande, som i det föregående, rörande näringsfriheten, sökt att sätta städerne i det omöjligaste tillstånd att uppfylla sitt ändamål, så väl för landet och samhället, som för sig sjelfva, emedan, i det sistnämda, städernes innevånares näringar och yrken, hvaraf de skola lefva 650 Eesv. och Ekon, Utsk, Betänkandtn. och deras välstånd beror, äro liksom till sköflings gifne åt allmänheten; och nu, i detta, man söker att sätta städernes innevånare i Torparetillstånd, derigenom att den, som icke eger egen jord eller sådan, som han kan disponera efter eget behag, skall vara urståndsatt, ej allenast att kunna förädla den spannmål, han till sitt hushålls försörjande mägtar producera, utan äfven att kunna för sitt hushåll nnderhålla en ko eller ett svinkreatur, Om det skulle lyckas de Högloft.
Utskotten att för dessa deras afgifne betänkanden hos ^Riksens Högloft.
Stander vinna bifall (det Gud och Konungen nådeligen afvärje!), så hafva de väl satt staterna och deras innevånare i ett ganska skickligt torparetillstånd och i yttersta behof af landtmannens producter, men icke boredt landtmannen annan eller större säkerhet för afsättningen deraf, emot contant betalning, än den, som är att påräkna hos sjelfva tiggaren, ty han är ju i behof af landtmannens producter; men hvad kan han köpa?
Då det erkännes, att städer blifvit anlaggde till befrämjande af handel och afsättning för landtmannens producter, så är det nödvändigt, att dess invånare icke betagas tillfälle att bereda sitt eget bestånd och genom, sin industrie utvidga rörelsen inom sitt områds, samt såmedelst värja sig Ben. och Ekon.
BctankantJen.
651 från vanmagt och fattigdom, hvarförutan de omöjligen uppköpa landtmanna-varor; det ofördelaktiga verkande, som Utskottet förmenar städernas brännvinsbränning skola hafva på jordbruket, heldst då det icke får utöfvas annorlunda eller till större vidd, än som skett sednaste åren, är lika ogrundad!, som landtmannens påstående är origtigt deri, att han saknar afsättning för sin spannmål endast deraf, att städernas jord besås med med säd} att orsaken till en minskad afsättning med spannmål och brännvin icke ligger i dessa förmenta intrång, synes deraf, att för icke många år tillbaka, då en tunna råg betalades med 18 å 20 rd. och deröfver, saknade icke landtmannen afsättning för någondera af dessa articlar i städerne, ehuru desse hade samma hushållningssätt då sorn nu med sin jord och brännvins tillverkning; men nu deremot har afsättning saknats, då rågen sålts för 3- af nämnde summa; således, om ock i någon ringa mån landtmannen skulle sakna afsättning, derigenom att städernas invånare icke behöfva köpa allt sitt bröd och allt sitt brännvin af landtmannen, skall det alltid blifva som en prick på den stora chartan emot den dryga förlust, landet öfver hufvud beredes, om städernas industri qväfves, dess handel, näringar, välmåga och bestånd undergräfves, och såmedelst dess folkmängd minskas i stället för att ökas. tofia Be sv. och Ekon.
B et link an cl en.
Täcktes Högloft.
Utskottet fästa sin uppmärksamhet härvid, hvarom jag ödmjukast anhåller, så vågar jag förvissa mig derom, det Utskottet lärer finna, att den princip, Betti är tagen till förekommande af Jandtmannens svåra belägenhet, motarbetar det ändamål, sorn sökes, och bereder ett mångdubbelt större ondt, än det man vill förekomma.
Orsaken till den klena afsättning och det låga pris å spannmål, sorn öfverklagas, tror jag mig finna deri, att i sednare åren en lättare tillgång på penningar gaf landtmannen tillfälle att företaga och verkställa odlingar å många fält och lägenheter, som förut voro ofrugtbara; att ett högra spannmålspris, sorn då var rådande, lockade många genom en förmodad vinst att odla .sina klenare ängar, ja till och med någon del af hagmark på sina ställen, utan att sådan jord sedan blifvit till gräsväxt igenlaggd; att herrar bruksegare, de åren bruksrörelsen var i stagnation och mindre förmånlig, företogo och fullbordade många större och nyttigare odlingar; att potatoes-planteringen nu är i stort utvidgad, emot för några år tillbaka; att förbud mot brännvinsbränningen upphört, hvarigenom man icke behöfver, för att på kort tid tillverka större quantum brännvin, endast begagna den stridaste och vigtigaste säden, och att man icke heller behöfver slå ut och förstöra alltsammans i räddhåga vid kronobetjema - Besv, och Ekon, Utsk.
953 gens annalkande; att pä längre tid inga missväxtår inträffat, hvarken här i riket eller hos rikets grannar; att igenom en allmän fred handel och rörelse afstadnat ej allenast här i riket lita* äfven annorstädes; och andtligen att vid ett sådant förhållande något öfverskott af spannemål skall blifva, sedan rikets innevånare äro med sitt behof föraedde, och att det är begripligt,då det är ymnigare tillgång på en vara, att hon då faller i priset, och, när behofvet af varan är fyldt, hon då blifver trögare att afsätta; En hvar lärer väl linna och medgifva det vara lika orättvist att tillskrifva städerne orsaken till dessa händelser, som att de skola plikta derför.
Till förekommande af det öfverklagade, tror jag det vara lämpligare, att åtminstone de större jordbrukare, som hafva för mycken öppen jord i proportion emot äng och betesmark, småningom lade igen något af den jord, som igenom sitt läge och öfriga beskaffenhet är passande tili äng eller gräsväxt, hvarigenom ladugården något kunde ökas och bättre blifva underhållen, och hvars producter af Kött, Talg, Smör Öst, m. m. skulle finna säker afsättning, såväl till enskild fördel, som nytta för hela riket, heldst man med tiden icke behöfde att tillita Finnland så mycket om dessa articlar, sam nu sker; Jag tror också, att detta, försigtigt verkstäldt, icke skulle förorsaka någon sa betydlig minskning i sä - 654 Besv. och Ekon. XJtsh.
Betunkandtn. des productionen, att skada eller brist deraf knnde uppkomma, emedan gödningsämne med ladugardens tillväxt ökades till förmån för jorden.
Hvad tillstyrkandet, att i underdånighet yrka krono bränneriernas afskaffande, angår, så förenar jag mig deri på det sätt: att de icke måga drifvas för kronans räkning, då det icke kan ske utan Statens stora förlust, och då landtmannen, oaktadt sin dryga contribi\tion i och för brännvins tillverkningen, likväl kan sälja sitt brännvin till bättre pris; Jag yrkar icke heller deras bortarrenderande till enskilda personer, i Stockholm, Götheborg och Carlskrona, men jag delar io ke lika tanka med Utskottet deri, att, om sådant skedde, denna anstalt framkallade några få personers enskilda vinst på hela landets bekostnad, emedan de arrendesummor, som erlades, vore en inkomst för staten, och om, vid sådane tillfällen, då något större qnantum brännvin behöfdes för arméen och flottorna, de då kunde förekomma ett för hastigt uppstegradt pris, samt om den fördel, dessa städers innevånare tillskyndades derigenom, att de flngo köpa dranken, anses » hafva något värde, dessa omständigheter visserligen icke kunna kallas några få personers enskilda vinst.
Sluteligen torde det tillåtas mig få tillägga följande reflexioner: SesVé och Efton.
655 Onekligen är väl städernes efter beräkning aF personalen nu förunnade brännvinsbrännings rätt inskränkt efter måttstocken af det knappaste husbehof, och taxeringslängderna visa bäst, huru få debrännvinspannor äro, sorn efter denna grund begagnas.
•— Helt annat förhållande skulle säkert visa sig, om, efter hvad Utskottet föreslagit, samma grund för brännvinstillverkningsrätten, eller taxerings värdet af hvars och ens innehafvande jord, skulle antagas för städerna, som för landet.
Det vissa är, att i många städer, der, i anseende till den ringa personalen, nu ytterst få brännvinspannor begagnas, man snart skulle få se ett mångdubbelt antal deraf, ja hundradetals 1 verksamhet; ty onekligen är jorden i de fleste af Rikets städer delad pä så mångå händer» att en stor, om icke största delen af de mantalsskrifne personerna innehafva ett eller annat kappland deraf. •— Att åter villja skilja de städer, hvilkas jord är verkligt donerad af staten, frän ali brännvinsbränningsrätt för den samma, vore en uppenbar orättvisa, ty först bör dervid märkas, att ingen jord är till stad donerad, utan att staden fått sig deremot svarande skyldigheter ålaggde till uppfyllande; underhållandet af publique byggnader jemte ailöningen af den tjenstemanna corps, som fordras för ordningens bibehållande, författningarnes bibehållande, samt kronoutskylder debitering och uppbörd, äro, jemte myc* Besv. och Ekon. XJtsk.
Betankanden. ket annat, af sådan natur.
Och sedan skulls det väl vara något mera än orimligt, att beröfva en innehafvare af donerad stadsjord brännvinsbränningsrätt
För densamma, då ingen än kunnat sätta i fråga, att för donationsjord å landet, Akademi-Hemman, boställen m. m. får begagnas bränn vins-bränningsrätt efter deras taxations-värde.
På alla dessa grunder yrkar jag, att ingen ändring måtte ske uti städernes nuvarande billiga brännvinsbrännings rätt, anhällandes, att detta, såsom innefattande mina särskilda tankar i ämnet, måtte få åtfölja Höglofl.
Utskottets till Riksens Höglofl.
Ständer afgående utlåtande.
RiksdagsFulImägtlgen, från Bohus Län, Anders Maltesson: sedan Höglofl.
Utskottet nu föreslagit grunderne för brännvinsbränningens utöfvande och försäljning, har jag inhemtat deras lydelse och får således deremot vördsamt anmärka och yrka: l:o Beträffande det i Betänkandet gjorda förslag, att städerne skola i mån af jordrymden, till Hemmantal uppskattad, få utöfva brännvinsbränning, anser jag lika o-* lämpligt som hvad hittills skett, efter personalen.
Ändamålet af den jord, städerne blifvit tillagd, var troligen från början ämnad att deruppå odla sådane producter, som till Fabrikers behof kunde vara användbara, och icke att derå odla spannemål till brännvinsbrännandej
En sak, som uteslutande *th Ekon.
Vtsk. Eet&nkanden. 657 horda tillhöra jordbruket å landet, hvadan jag för min del yrkar, att städernes brännvinsbrännings rättighet mätte helt och hållet upphöra. 2:0
Då näringsfriheten blifvit af Riksens Högloft.
Ständer så allvarsamt yrkad och tillstyrkt, skulle det, i min tanke, vart en ren contradiction, om jordbrukaren å landet, som skattar för friheten att tillverka brännvin af producter, dem han sjelf odlat, skulle nekas friheten afyttra så ringa quantitet brännvin, honom godt syntes; jag får alltså i detta afseende yrka, att jordbrukare ä landet, sorn eger en beskattad brännvinsfe r än ni ngsr artighet, äfven måtte ega den, att afyttra sin tillverkning, utan något band i afseende på quantiteten.
Härmed förenade sig RiksdagsFulImägtige E.
Svensson, Anders Andersson, /. ‘Gråberg och Jöran Jöransson.
Sx Protpollo, A. Fryxell, Bihang till RiksSt.
Troi. lgdg, gi de Sami.
N:r 4g» 6qQ Eesv. och Ekon.
Utdrag al Prötocolleb, hållet inför Riksens Högloft.
Ständers Allmänna Besvärs-och Ekonomi- Utskott den 3 "Suni 1823* Grefva Rosen Ä. yttrade:
Med all aktning för det bemödandéj iom beredningen ådagalaggt, vid utarbetande af brännvins förordnings projectet, att Vinna slutföljd i ett af stridiga interessen inveckladt ämne, kan jag likväl icke instämma i maningen om de grunder, hvarpå förslaget hviiar.
Min öfvertygelse är, att bästa brännvins författningen inom Sverige vore den, att hvarje bofast person, så på landet, som i städerna, egde fritt tillstånd att bränna med så stor eller liten panna, som den sjelf åstundade och af hvad form som heldst, endast den erlade skatt efter deri bevillning, sorn Ständerne öfverenskomma skulle betalas för kannerymden; Konungens rätt förbehållen, att vid inträffande krig ellef missväxt, för längre eller kortare tid, inställa brännvinsbränningen — sådan har alltid min Öfvertygelse varit, och jag hemtar anledning till densamma deraf, att den öfver* enstämmer med en sann näringsfrihet, och att de jemna förändringar, som, under da sex Riksdagar jag bivistat, egt rum med brännvins författningar, ålaggt jordbrukaren 2:ne bevillningar, den ena till staten, och den andra till kopparslagarna, hvilken sednare åter ibland i belopp närmat sig till den förra, Besv. och Ekon> Utsk.
Betänkanden. 659 1 anseende till det korta bruk, som egaren kunnat gora af sine pannor, innan nu förändringen inträffat, samt slutligen att jag funnit, det brännvins författningen i Norrige — hvilken i det närmaste liknar den af mig föreslagne, der medförer lika allmän nytta, som den är allmänt omtyckt.
Man kan invända, att något visst bevillningsbelopp ej kunde efter min princip af Ständer påräknas till ingående; men jag tvekar ej att påstå, det åtminstone summan skall kunna jemnföras med den hitintills varande, enär speculationen skulle få mera rådrum att utveckla sina företag.
En täflan i uppköp af spannemål och potates skulle äfven infinna sig, som nu saknas, hvilken ovedersägljgen vore förmonlig för de sädesproducerande.
Till én början medgifver jag, att en öfverproduction af brännvin korn att ega rum; men, då priserne å denna vara äfven derigenom föllo, har förhållandet sitt eget correctiv med sig, hvilket likväl ej torde behöfva beräknas såsom magtpåliggande, om man kunde öppna en ny exportgren — genom utförande af brännvin till Södra America, der, efter hvad mig är berättadt, lägre folkclassen »kall mycket tycka om vårt sädesbrännvin och gifva det företräde framför Rommen, såsom varande mera skarp och bitter till smaken, i synnerhet när den är ung.
Hvad jag nu haft äran i korthet anföra, anhåller 66 o Besv. och Ekon.
Bétånkanden, jag vördsamt måtte få åtfölja Betänkande!: till Riks-Stånden.
Ex Pjotooollo,' A. Fryxell, N:r 102; Ankom den l6 Juni igig, Utlåtande i anledning af väckt fråga, om skogsegares befriande från kostnaderne till Klarup arel a get i Götheborg.
"U"ti ett af Vällofl, BorgareStåndet till Utskottet remitteradt Memorial, af Herr Beckman, öfverklagas, att trädvaru egare skola, genom en i Götheborg inrättad skråcorporation, vid namn Klampare, på det obarmhertigaste sätt behandlas, enär, utan annan rättighet, än den staden Götheborgs Magistrat skall tillvällat sig, trädvaruegaren måste, vid plankors och bräders ankomst till Götheborg, så väl vid lastning, som lossning, anlita desse Klampare, och derföre betala dubbelt emot hvad det af andra kunde verkställas, hvilket dock förtjänte min* dre afseende, så framt icke en ägnu större Hest. och Ekon. Uts-k.
Bttänkanden.
661 stada tillskyndas varuegaren derigenom, att alla plankor och bräder måste af Klampare undergå vräkning och besigtning, hvilket da på sådant sätt skola verkställa, att de oftast döma halfva lasten, att mer eller mindre anses såsom så kallad Slubbers, hvarföre betalas 50 procent mindre, ån för de af Klampare godkände, hvarigenom således egaren förlorar 50 procent; Med anledning hvaraf, och då det såkallade edsvurna Klampare skrå-ämbetet skall bestå af afskedade tjenstehjon, dagakarlar m. m., hvilka ej som vanligen lärt sig bandtverk, utan endast medelst sportler till Magistratspersoner erhålla nämnde beställning, hvaraf lätteligen kan slutas, huru en näringsidkare, ofta boende på 30 å 4° ifrån stället, der dessa besigtningsman, under edens larf, utöfva deras såkallade Ämbete, blifver behandlad, hemställer Herr Beekman, som af egen erfarenhet förklarar sig kunna bestyrka detta förhållande, äfvensom att de vräkta plankorna blifvit skeppade pä utrikes ort tillsammans med de af vräkarne godkända, att ett förslag måtte uppgöras till en allmän författning, hvarigenom skogsegare må skyddas från det förfång, som dem nu skall tillskyndas, genom ifrågavarande Klämparelag.
Utskottethar vid handläggningen af detta ärende inhemtat, att Klamparelaget i Götheborg icke grundar sig pä någon Kongl, 66z Besv. oell Ekon. JJtsk.
Resolution eller nagra i nåder rneddeldta privilegier, utan att det samma sannolikt torde leda sitt upphof ifrån stadgandet uti deri, pi Kongl. Maj:ts nådiga befallning, utfärdade kungörelse af den 27 Augusti 1744» hvilken, fastän rörande brädvräkningen uti Stockholm, sedermera lärer utsträckts lill Götheborg, ehuru nämnde kungörelse derefter, hvad Stockholm angår, är vorden upphäfven genom Kongl brefvet till Öfvers ståthållare Ämbetet den 2 April 1779, hvilket derefter, genom Kongl. Resolutionen den 30 September ir]ö2, blifvit sträckt äfven till andra städer, och ytterligare genom Kongl. Brefven den 12 Sept. 1805 och 18 Augusti 1820, i afseende på Gefle, närmare bestämdt, så att ifrågavarande varor nu mera icke kunna underkastas någon vräkning, i annat fall än om tvist emellan köpare och säljare derom uppstår, och någondera sådant äskar, hvarvid vräkare bora vara att tillgå, hvarförutan Utskottet eger sig bekant, att Kongl. Ma}:t., i anledning af väckt fråga om Klamparelagets afskafTande, den 6
September sistlidet år deröfver infordrat dess och Rikets Corn* merceCoIlegii underdåniga utlåtande, hvilket Collegium den 20 nästlidne
Mars afgifvit och på anförde skäl tillstyrkt upphäfvande af nämnde inrättning, hvarom äfven Handelssocieteten uti Götheborg, häröfver hörd, i underdånighet anhållit.
Eetänkandcn, 663
Vid betraktande häraf, och då den genom 1744 års kungörelse vidtagne anstalt, att, medelst vräkning af bräder, hvilka icke innehöllo föreskrifven längd, bredd och tjocklek, inskränka utförslen deraf till några vissa sorter, blifvit, genom Kongl.
Brefvet den 2 April 1779 upphäfven, samt det pu mera beror af skogsegaren, att, på hvad sätt han för sig förmånligast finnér, afyttra bräder af hvad beskaffenhet sora heldst, enligt med köparen träffande öfverenskommelse; linner Utskottet sig ega anledning tillstyrka Riksens Högloft.