Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Men hennes nästa känsla var mera nykter; den kom helt sakta och försiktigt smygande in i hennes själ och kunde tolkas ungefär så här: » Nej, jag skall ingenting säga åt flickorna ... få de veta, att jag har 6 0 0 kronor, så lämna de mig ingen ro for den här nattrockshistorien, och det är en galenskap att jag, gamla kärring, ska ha ett nytt plagg, då det gamla är så bra.
Pengarna skola vara orubbade kvar åt mina flickor, när jag går bort, och inte användas till D å g r a lyx- artiklar. » Men då Maria och Ida vid middagstiden kommo hem och efter vanligheten hälsade på modern med en kyss, sågo de genast, att någonting händt, någonting- som icke var led- samt.
Moderns bruna, vänliga ögon hade ett skimmer, hvilket hon, trots alla bemödanden att se likgiltig ut, ej kunde dölja, och den lilla krokiga gestalten snurrade ännu ifrigare än vanligt omkring bordet, som hon höll på att, duka.
» Mamma, hvad har händt? » frågade Maria, i det hon kom och ställde sig bredvid modern.
Fru Björk ryckte omärkligt till, men hon försökte att låta obesvärad och likgiltig, då hon utan att se på dottern svarade: » Ingenting. » » Jo, mamma, någonting har händt, » ifyllde I d a / i det hon ställde sig på andra sidan och barrikaderade modern, » jag ser det på dig.
jag ser det på din nästipp, » tillade hon, i det hon pojkaktigt sträckte fram sitt finger mot moderns lilla spetsiga näsa.
» Hvad i all världen skulle ha händt, » svarade modern, och hon gaf bägge döttrarna en hastig, undvikande blick.
» Ja, det är just det vi inte veta.
V i veta bara, att någonting händt, men inte hvad, och det är det du skall tala om för oss. » Nu kände modern, att hon måste kapitulera.
Det var dess- utom en alltför stor frestelse att en gång för döttrarna, som så trofast, så manligt delat hennes bekymmer, och som skänkt henne så mycken glädje, få omtala något riktigt gladt och roligt.
» Ja, kära barn, jag ser, att jag inte duger att gömma på hemligheter, » sade hon småle- ende och ställde ifrån sig tall- riken, » det har verkligen händt något roligt, något mycket ro- ligt till på köpet.
Gamle mor- bror John, ni minns, som jag för många år sedan bad om litet hjälp, och som aldrig gaf mig något, han är död och har testamenterat mig 6 0 0 kronor. » » Ja, men lyder mamma också? » » Jag ska först ha pengarne i handen, » svarade fru Björk och sköt undan flickorna.
» I handen!
Tror mamma inte, att det är sant, när mamma själf sett testamentet? » » Man kan aldrig veta, » svarade fru Björk kort, » det skadar inte att vara försiktig. » » Nå, lofvar mamma, att när du har pen- garne i handen, köpa en ny nattrock, » fort- satte Ida.
Återigen var fru Björk litet döf.
Hon hade gått fram till kakelugnen och nu satte hon tallrikarne i nischen med så mycket bul- ler hon kunde.
» Lofvar mamma att köpa en, så snart mamma har fått ut pengarne, » fortforo flic- korna, som bägge ställt sig på hvar sin sida om modern.
» 6 0 0 kronor! » Bägge flickorna slogo ihop händerna af förtjusning, och Ida började hoppa omkring i rum- met och knäppa med fingrarne som en skolpojke.
» Sexhundrakronor!
Mamma, mamma, vi ä ' ju rika nu!
/ ' S.
; Hva ' i alla dar ska ' vi göra fg * - med så mycket pengar? » Modern svarade ej.
Hon var rädd för att genom något svar eller någon invändning väcka till lif den ödesdigra frågan om nattrocken, » Hvad vi ska ' göra, » upp- repade Ida, i det hon kom fram till bordet igen.
» Jo, » tillade Se sida 428. hon och slog handen mot bordsskifvan, så att tallrikarne, som stodo på en hög, hoppade, » Nu ska » Jag lofvar ingenting, vi skola först riktigt lilla mamma ha en ny nattrock och det i syna den gamla. » morgon dag.
Nu ha vi ändtligen råd därtill, » Det har du gjort 9 9 9 gånger, och du vet, eller hur mamma? » att den håller på att ramla sönder, så trasig Modern skramlade med tallrikarne så myc- är den. » ket hon kunde och låtsade ej höra.
Hon hade » Den är nylappad just i höst, » invände fru annars den förträffligaste hörsel, men var det Björk.
någonting hon ej tyckte om att höra, blef » Nej, men du är då som en liten gammal, hon alltid litet döf.
istadig ölänningi » utropade Ida och stampade » Nu ska ' mamma ha en ny nattrock, hör med foten, » men nu ska ' du också för en mamma det, » sade Ida och tog modern i gång få se, att vi rå på dig, att du för en armen.
gång ska ' göra som vi v i l l.
. » » Hör mamma, » upprepade Maria och tog » Nej, kära mina flickor, nu få ni inte modern i den andra armen.
bråka så där med mig, inte tränga mig så, » Ja, jag hör, ja, jag hör, » svarade fru jag kan inte reda mig mot er, » sade fru Björk Björk och nickade bekräftande.
» Jag skulle i det hon afvärjande sträckte ut sina händer.
vara stendöf annars, för ni skrika, som om Det kom en lätt darrning i hennes röst och en dimma öfver ögonen, då hon med ett barns- elden stode i knutarne. » ligt, ängsligt uttryck vände sig mot dött- rarna.
» Kära, snälla mor, förlåt oss! » ropade nu flickorna om hvarandra, och kastade sig öfver modem med de ömmaste smekningar, » vi skola inte tala om nattrocken, ifall det gör dig ledsen, vi tänkte bara.
» » Ja, ja, vi få väl se, » sade frun, i det hon besvarade flickornas ömhetsbetygelser, » det kan ju hända längre fram, vi få som sagdt se, då jag väl en gång fått pengarne. » Flickorna gåfvo hvarandra en menande blick, men frågan om nattroeken bortlades tills vidare.
Så snart frun fått sina pengar, hvilket skedde kort därefter, dök den emellertid upp igen och denna gång med förnyad styrka.
Den hade till och med, under det den hvi- lade, omärkligt ändrat form och framställdes nu icke mera som en obestämd undran, huru- vida » mamma skulle köpa sig en ny nattrock, » utan i stället när den skulle köpas.
Denna snara undgick emellertid icke fru Björk, och hon undvek den genom att svara, att hon icke » synat » den gamla.
» Nå, då skola vi genast syna den! » utbrast Ida, i det hon sprang bort till ett hörn af rummet, som frun medels en gardin ordnat till garderob, och tog fram den gamla natt- rocken.
Det var ett egendomligt plagg, den där gamla rocken.
1 Den var förfärdigad af stor- rutigt rödt tyg, sydd med lif och kjortel, som kapotter förr i världen, och ett skärp kring midjan.
Kanten fram var all- deles öfversållad af fina, mä- sterligt gjorda stoppar, armarne och lifvet hade dussintals lap- par, hvilka alla sutto tråd- och ruträtt.
Det låg en obeskrifbar prägel af kvinnlig ordning, af försakelse, sträfvan, ihärdighet öfver det urblekta, lappade tyget.
Maria och Ida, hvilka sutto framför kakelugnen, där elden flammade i skymningen, bredde ut nattrocken på en stol och sutto så en stund tysta och betraktade den, försjunkna i drömmar, som än framkallade en tår i deras ögon, än lade ett varmt, skälmaktigt leende på läpparne.
Det var hela deras barndoms- och ung- domssaga, som hade inväfts i det där gamla plagget, som, gömdes i de nötta urblekta lap- parne, i de trådslitna stopparne.
Allt hvad de och modern tillsammans burit och lidit, de små fröjder, hvilka, likt vildblommor vid sidan af en stenig väg, skjutit upp för dem, och som de med så mycken tacksamhet upp- plockat, om allt detta kunde nattrocken be- rätta, ty den hade varit med om allt.
Men den hade också varit med under mo- derns välmaktsdagar, den tiden då hon var en ung, älskande maka, som med mod och förhoppning såg in i framtiden.
Det var ju icke underligt, att hon höll det gamla plagget kärt och hade svårt att skiljas ifrån det!
» Ack, kära gamla nattrock! » utbrast Ida, i det hon kastade sig ned öfver nattrocken .-i.L ' -; ai ' w:iiL^!
och pressade sin kind emot den, » jag kan inte beskrifva, hvad jag känner för dig, det är otroligt, att man kan känna så för ett dödt ting.
Jag både ä ' skar och hatar dig.
» » Huru säger du barn, huru? » utropade fru Björk, som stod bredvid, » hatar du nattroc- ken.
Jag förstår inte, hur man kan säga någonting så enfaldigt, hvad menar du där- med?
» » Ja, det kan jag precis inte säga, » svarade Ida med en drömmande blick.
» Det är så inveckladt.
Jag hatar nattrocken, därför att den gör mig så ondt, därför att det känns, som om vi aldrig, äfven se ' n mamma gjort en ny, skulle kunna göra oss lösa från den.
Jag känner, att den kommer att bli ett spöke för oss, ett sådant där kärt gammalt spöke, som tomtar ikring om kvällarne, sedan man lagt sig, och hindrar en att somna med alla minnen det berättar. » Ida böjde sig ånyo öfver nattrocken, och några minuter därefter hörde modern, hur hon sakta snyftade.
» Kära lilla barn, huru är det? » hviskade hon och sökte fömå Ida att upplyfta hufvu- det, » du gör mamma ledsen, hvarför gråter du? » Ida såg upp och vände sitt ansikte mot modern.
Vignett af J e n n y a,llen L m m e i meS » Huggos oftj-dtna ojj-uttio å t » e ' n Se » » utS 4tj,atna » ig tanSet.
Sn » arn » t-ttet i j; ti3£u » t 2) en fifå, g a m f a me3 knäppta ^ u f e n » aj ?ton i H e m m e t utå JCatEeHen » to » » o m ung.
Hon j ?ått, ojom dESte 3e » 4 t ö t n e n » m a f i a t.
Sat ^ a g g o t Hon - 6a3Sat ocH å t a l a t Hon teSt vat, &lt;£j.uj ?ua j; ötHoppnt.ngat » ttanSa » ett, J n n a n Set d n tag öSe 9TLen » HåSat 3nn&lt;xn Hon » ötiSe Se SoSe.
etugc u a t a t 91Xot n u tja, a, eviqa,; j d » t d n i t å tat, (SLc-H, Henne * föåt, Hut £atta Så, ©Smj / ultt; Hon » aat, 3å ö3et » Eog, ÖCningen » udt-ES, Hut HdttYg!
©m ^ å ^ o o t n a t&gt;oto » å Hj.dttan » » m å, » ^Cefcte, Su gaj; — (^taSj-en » å 6tot ocPi / atEYg.
(^tanen, ^at » om.
iiil ocH j; öt e n » tun3 Hon Signat: S) ttt n a m n meS tj-u » j; tån tot tvii topp, oTa L m f e t v att titta opp, &lt; ?Cette, 3u tog;, o a t e cutgt oa£ » i.gnaSt! » Ha3e ptopntngen » HåtSa tiS £Bte3t ö j W t Stagen » i n miESa j; tiS, 2) oefian p å g t e n e n » » tdngeE oiln uacflta, HögtiSEiga » tdnapeE, JEiHnaSe ^&lt;u » t e n JSiHt j-uEEj.ua u t an^ef.
Ö L n n u meS Henne p å Hnufiotg © g o n, aj; » ö m n e n » Mamma, du måste lofva oss att göra en ny nattrock! » utropade hon häftigt.
Det är inte bara det, att den är ful och söndrig, men det är någonting annat, som jag ej kan uthärda.
Den håller på att bli för mycket af dig själf, det är för mycket själ, den blir ett slags afgud för oss, om du inte tar bort d e n.
» Modern betraktade orolig sina flickor; hon såg, att äfven Maria hade tårar i ögonen.
Men nu var också hennes motstånd brutet, förebråelser och böner kunde hon stå emot, men icke tårar.
» Nåja, kära barn, efter ni inte lämna mig någon ro, skall jag väl ge med mig och köpa tyg till en nattrock.
Men då få ni aldrig mera kalla mig en gammal istadig ölänning, hör ni det. » Frun gaf dem en barnsligt, förebrående blick; det var icke utan att det där uttrycket stött henne litet.
» Nej, aldrig mer, aldrig mer! » utropade flickorna förtjusta, i det de sprungo upp och omringade modern, » du är den snällaste lilla gumma, som finns, och alls inte någon istadig ölänning! » (Forts, å sidan 427.)
|ötgått, QTLucfiet; Hon ä g t ocH j; öt » aHat HanSet, QTLinne », Hut tj-uj; i.
Se j^uSSa Nyström.
atm, (9Cn tunga, åESttgt tempel.
Hat Soeli j o t S e n j ?öt Henne Hopp, GLn d t Hdt go3t att JCvnS, aj; EeHat ocH foten uatm, ée, £&amp;at » Hon.
ta.EE HaSSen » g u n g a, uata; Hut i 3ött ' n, » o m Sjdtj ?t » Eå » opp, o i l i m m a t e n Eij; » g£aS » Hata!
oiåg 4 t n moSet p å l i n a fiteSinS, oina&amp;Ga » m å aEjuot p å » pdn » tig t å &lt;£d » te Sen - Bon., » o m v a H a n oftotma i Happ Sen tu. » ta ttS ' tStEE HatnaHjdttat en H£at&gt; dt, S) dt &lt;£d » te ottt: » ^ u S j » o m Ha j ?oet.
&gt; » Hurra tfatmot oiå n u j; öEj-et Hon SudEie », fiEiS ocH o d t S i g: — nu är granen fiatn-Batnen » goSt Hon Han taS » ptång, » m HtuoHa.
ojom Se Hon » j-aEj; j-u tfat e n gång 9TLot j-uEen » — ooH EijWt » fucila.
^9ä£ Hon uet, att den Banan » Edng3 SEit » t u n 3 o m aj; » ttoEE » ocfv motHet AtangS, STLen ocH » å, a t t S) e ndt utå, Sen anSa », eutga j.u£tj,u » en tdn3a ».
L.e&lt;x.
färdig! » (
Barnafrid.
n vårdag hörde jag i Villastaden följande, samtal mellan en barnjungfru och en tvååring: » V i ' ka gå i ' kogen! » » Nej, det är mycket roligare att gå i sta ' n än i skogen. » » Ja ' vill gå i ' kogen! » » Nu är lillan stygg; kom snällt med till sta ' n. » » Man kan också gå i ' kogen! » När replikskiftet hunnit till denna sanning, skildes våra vägar, men ännu på afstånd hör- des lillans balfgråtande röst tala om skogen och barnjungfruns bannande stämma, medan hon drog den lilla naturmänniskan ned » i sta ' n ».
Det bevittnade syntes mig som ett samman- drag af hela vårt uppfostringssystem, genom hvilket barnen göras till sällskapsmänniskor, stundom till samhällsmedlemmar, sällan till människor.
Det bittra rön, som här träffade ett vak- nande natursinne, att dess oskyldiga längtan kallades » stygghet », emedan den afvek från den » ledande opinionen », detta rön upprepas i åratal för de flesta barn, under föräldrars, tjänares, lärares knådning af det mjuka ler, som är barnets personlighet.
Man kallar denna modellering uppfostran, stödd på erfarenheten, att en del af den tidi- gaste uppfostran måste vara formande, måste bestå i inöfvandet af för barnets och omgif- ningens väl oumbärliga vanor.
Men efter de första lefnadsåren borde tvärtom uppfostrans mål vara motsatsen till att forma, vara att bereda utvecklingsfrihet åt den enda kraft, som, i stort sed t, gör det för mänskligheten betydelsefullt, att nya generationer fogas till de förflutna, den nya personlighetens kraft.
Hvarje barn är en ny värld, en värld, i hvilken icke ens den ömmaste kärlek helt kan intränga.
Hur öppet än det klara ögat möter vårt, hur förtroendefullt än den mjuka handen lägges i vår — denna späda varelse skall kanske en gång komma att förtälja om allt det lidande dess barndom varit utsatt för — och hvarför?
Emedan äfven de kärleksfulla- ste uppfostrare vanligen behandla barnet un- der det antagandet, att alla barn ha ungefär samma natur, äro upprepanden, icke original, icke nya underbara personligheter.
Barnet är visserligen en fortsättning af föregående släkt- led, ett upprepande, i viss grad, af alla tiders barnanatur, men tillika, och i vida högre grad, en alldeles ny sammansättning af själsegen- skaper, med nya möjligheter till kval och fröjd, till styrka och svaghet.
Denna nya människa skall slutligen på eget ansvar, under eget äfventyr, lefva denna för- färande allvarliga tillvaro.
Hvad hon skall kunna tillföra lifvet af skapande krafter, af nya begynnelser; hvad hon skall äga af spän- stighet under ödets tryck, af makt att lyck- liggöra, att lyckliggöras — allt detta beror, utom af själfva naturen, af uppfostrarens sätt att behandla denna individuella barnanatur.
Det beror på, om han ser den som den lefvande cellen, ur hvilken den andliga organismen skall framväxa, eller som kryddskåpet, där etiket- terade lådor skola fyllas med de för lifvets praktiska kraf behöfliga ingredienserna.
Visserligen måste hvarje personlighet för sin utveckling till människa bland andra män- niskor lära sig att — för eget och andras väl — underordna sina mer oväsentliga lifs- yttringar för de väsentligare och äfven att be- härska våldsamheten i de senare.
Och denna lärdom kan ej nog djupt inpräglas.
De bud och förbud, man ger barnen, borde endast i nödfall vara stundens ingifvelse.
Som regel borde de vara framgångna af en öfver- läggning, ett val mellan hvad man vill fast- hålla som hufvudsak eller bisak vid barnets utveckling.
Sedan uppfostraren gjort detta ur- val, borde barnet lyda hemmets lagar lika ovillkorligt, som det påverkas af naturens la- gar.
Hvarje brott mot lagarne borde ofelbart medföra, ej konstlade straff, men handlingens egen, obevekligt straffande följd.
Men utanför dessa lagars område borde bar- net aldrig tvingas mot sin natur, sin längtan, sina stämningar; dess sunda egoism borde er- hålla sin rätt lika väl, som man tillser, att dess känsla för andras väl och ve utvecklas.
Nutidens hem, där man visserligen ofta ser samvetsgranna föräldrar nära barnens oberät- tigade egoism genom att åt barnens kraf offra sin trefnad, sina vanor, sin personliga utveck- ling, ha dock i det hela taget många före- träden framför den gamla tidens, när barnen sutto som tända ljus vid måltiderna och egent- ligen blott då, samt vid vissa högtidliga till- fällen, befunno sig i föräldrarnes närhet.
Men en ofantlig brist har nutidens uppfost- ran, jämförd med den äldre tidens: den är öfveruppfostran.
Kedan Goethe klagade, att uppfostran sträf- vade att göra om personligheter till filistrar, och detta har blifvit många gånger värre, se- dan nu tiden blifvit pedagogisk, utan att på samma gång bli verkligt psykologisk.
Under den stränga tuktens tid pressade bar- nen in hela sin personlighet i ett hårdt tvång under korta stunder, men njöto dessemellan i barnkammaren frid och frihet i någon gam- mal trotjänarinnas hägn.
D e unga viljorna drabbade samman; de egna tyckena gjorde sig gällande; den vaknande personlighetens lifsyttringar af lust och olust, af sympati och antipati blefvo blott i ringa grad stäfjade, ehuru också i mycket ringa grad riktade.
Fantasien fick, i den ostörda leken, sin sunda utveckling.
Så sker det ännu i England, per- sonlighetens land, hos oss här och där på landet eller i några få Stockholmshem, där familjen afstår salongen för att bereda bar- nen ett lekrum.
Men i regeln äro barnen ej någonsin för sig själfva; de lära sig ej leka af eget initiativ; de hänga håglösa hos de äldre och vilja bli underhållna; de ha öfver- mått på medel till sysselsättning, men ej den lust, som kommer af den fritt skapande kraf- ten.
I nutidens hem ha barnen på samma gång själfsvåld och ofrid, öfvermättnad och tomhet.
De få sällan i ro äga sig själfva, ej heller föräldrarne, medan de borde vara säkra om odelad uppmärksamhet vissa stun- der, men lära respektera föräldrarnes ro och tid dessemellan.
I den pedagogiska ifvern täflar skolan med hemmet.
Båda samverka så, som Eleven klagar:.
Och hvar det fanns ett fel, de ströko ut, Och öfverkorsad blef jag så till slut Med tusende båd ' små och stora drag, Att ingen kunde se, att det var jag.
Nutidens uppfostran har påminnelser, rät- telser, råd, maningar i oändlighet, men fram- kallar föga lydnad; tråkar ut barnen, utan att verkligen ge dem goda vanor.
Man inser ej, att man därunder öfvar en oupphörlig nöt- ning på personligbeten; man sträfvar att af- tvinga barnen en själf behärskning, omtanke, ordning, måtta, harmoni, rättvisa, som ett helt lif icke kunnat bibringa uppfostrarne själfva — och man liknar därunder i sin moraliska renlighetsifver åldtfrun på Drottningholm, som skurade oljefärgstaflorna med sand.
För att taga några af de allra vanligaste utplåningssträfvandena, hur ofta heter det ej, när barnen säga sig tycka illa om någon: » Det är mycket fult; man skall tycka om alla människor » — e l l e r när barnet säger sig afsky något skolämne: » Allt är lika roligt, bara man är flitig ».
När barnet nekar att dela ut sina smekningar, får det höra att den, som är snäll, är vänlig mot alla.
Till läs- vurmen, som tror sig gömd i en vrå med sin bok, ropas det: » Sitt inte och häng jämt öfver boken »; och till den i sitt handarbete fördjupade: » Skall du då aldrig titta i en bok? » Så fortgår det dagen i ända under prote- ster just mot barnens personligaste väsen, käns- lor och tycken.
Deras miner, rörelser, lekar — äfven de, som hvarken äro osköna eller ohälsosamma, blott ovanliga — tillrättavisas, medan barnens ofta ytterst retliga skönhets- sinne af de vuxna oupphörligen såras; bar- nens äckel kallas då » pjåsk », så vida det icke rent af straffas, som det t. ex. skedde med en liten flicka, hvars fint organiserade varelse var bräddfull af den känsligaste skönhetskär- lek, och som fick stryk, när hon med ett ut- tryck af leda kallat en smutsig kamrat — » en liten gris »!
Endast den, som behandlar ett barns käns- lor vilja och rätt med alldeles samma hänsyn som en vuxen människas, och som aldrig iå- ter barnets personlighet k ä D n a andra gränser än naturens egna eller den, på åt barnet gifna skäl grundade hänsynen för dess eget eller andras väl, endast den äger den första förut- sättningen att kunna verkligt uppfostra.
Upp- fostran bör visserligen vara en personlighe- tens frigörelse äfven ur den egna lidelsens öfvervälde.
Men den bör aldrig sträfva att idrota lidelsen själf, som är personlighetens innersta kraft, och som icke kan finnas, utan att det tillika finnes ett för mycket, d. v. s. faran af ett motsvarande fel.
Att besegra det möjliga felet i hvarje själsanlag genom att framälska det motsvarande goda i samma an- lag, detta ensamt är en verklig uppfostran.
Detta är en ytterst långsam uppfostran, vid hvilken det omedelbart ingripande betyder föga; hemmets andliga atmosfär, dess vanor och uppgifter däremot nästan allt.
Uppfostran må- ste framför allt kunna vänta, kunna beräkna alla verkningar för framtiden, icke för nuet.
Uppfostraren tror sig ofta spara barnet framtida lidanden genom att » motverka dess ensidigheter », som det heter, och besinnar ej att, genom bemödandet att tvinga barnet i motsatt riktning mot den, dit dess personlig- het visar, lyckas man blott förringa na- turen; ja, ofta blott bibehålla svagheten i egenskaper, ej den motsvarande styrkan.
En stark lifskänsla, känslan af fullhet, hel- het, allsidig kraftutveckling, förmående — detta är lyckan.
Barn hafva flere lyckomöj- ligheter ån de vuxne, ty de kunna mer ode- ladt och omedelbart förnimma denna lifskänsla.
De borde få bruka dessa lyckomöjligheter un- der den tid, då de vuxna delvis ha makt öf- ver deras lif.
Snart nog komma de unga att på egen hand försöka, förvärfva, förblöda, och därunder får intet enda af uppfostrans alla inflytanden ens tillnärmelsevis den betydelsen som att individen icke är öfveruppfostrad, att den h a r styrka kvar att lefva — det är att lida sina kval, njuta sina fröjder, verka sitt verk, tänka sina tankar, att helt och stort kunna hängifva sig, det enda villkoret att kunna arbeta, älska och dö.
Julens ljus och barnens vän menade något djupare än en teologisk sats, när han sade, att barnen höra himmelriket till.
Han me- nade, att ingen når det högsta, utan genom enfald, ovärldslighet, förmåga att, utan bi- afsikter, fullt ge sig åt sin viljas mål; att hänsynslöst kasta hela sin varelse i den rikt- ning, åt hvilken den dragés, och att detta är barnasinnets heliga styrka.
Det är denna styrka, som anfrätes af nu- tidens öfveruppfostran, och det stora proble- met är därför att finna de medel, som hos barnet motverka, hvad det alltid äger af vil- dens samhällsfiendtliga egenskaper, utan att dessa medel på samma gång komma att för- trycka barnanaturens egendomligaste energi.
Vid denna barnaglädjens årstid torde må- hända detta ord om vikten äfven af barnafrid, i en djupare mening än den vanliga, hafva utsikt att icke förklinga alldeles ohördt.
Ellen K e y.
- 6X På en järnvägsresa.
A f A m a n d a Kerfstedt.
•&gt;|^ » errarne förde sina damer från middagsbordet in i salongen.
Stämningen var glad, och man fortsatte ifrigt det redan vid desserten började samtalet.
Medan man ännu gick i tågordning, korsade sig replikerna, och en och an- nan herre vände sig om för att lifligt besvara en anmärkning från något af de eftersta leden.
Äm- net gällde kärleken, detta uråldriga och dock be- ständigt unga, aldrig slutdiskuterade ämne, som tages upp generation efter generation årtusenden igenom med samma intresse.
Men sedan herrarne för sina damer gjort den vanliga konventionella bocken och m a n slagit sig ner i de bekväma stolarna och sofforna, inträdde plötsligt en af dessa tystnader, som äro dess mer märkbara, ju högljuddare sorlet förut varit, en sådan där tystnad, som utgör en värdinnas fasa.
Det var också hon, värdinnan, som efter en stunds väntan tvingade sig till att bryta den.
» Ja, nu ha vi disputerat så länge om det rikti- gaste sättet, bur kärleken bör uppstå, den basis hvarpå den bör grunda sig och andra klyftiga ut- redningar i ämnet, » sade hon med ett skälmaktigt leende, » om jag nu ville, så kunde jag, medan vi dricka kaffe, berätta er en liten historia som illu- stration till den ena af de teorier, som blifvit ut- talade här. » » Ack, gör det, » ropades ifrigt omkring henne.
» Nå ja, » sade hon och satte sig tillrätta i sof- fan, » det var ungefär för en tolf år sedan, några ögonblick innan Malmötåget skulle sätta sig i gång från Central-stationen, som ett herrskap från Norr- land, herre och fru, litet hufvudyrt sprang fram och tillbaka på perrongen, frun med en resväska i handen, hvarpå bokstäfverna S. Ö- voro brode- rade, ej som nu i förvillande monogramslingrin- gar, utan klart och tydligt, bredvid hvarandra.