Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta föredrag följdes af ett andra, ett tredje, och snart började från alla delar af landet ingå skrifvelser med anhållan om hennes medver- kan både i fråga om enstaka fester och cfå det gällde mis- sionering under flere måna- der af hela landskap.
Fröken Lind qvist hörsam- made kallelserna i så stor ut- ' sträckning, hennes tid och krafter tilläto, uppträdde vid fester och demonstrationer i vidt skilda delar af landet och missionerade i månadsvis i Medelpad, Halland, Värm-
SDUN 22C 1897 Det är icke titlarne, s o m kasta glans på människorna, utan människorna på titlarne.
N. Macchiavelli.
land m. fl.
landskap, därunder hållande föredrag hvarje afton.
Innalles har fröken Lindqvist hållit omkring 600 föredrag för sammanlagdt 180 tusen åhö- rare, af hvilka icke mindre än tre tusen till hen- ne aflagt löfte om lifslång afhållsamhet från alla berusande drycker.
A f dessa personer ha naturligen många alltid varit måttliga i sina vanor och blott för den goda sakens skull blifvit absolutister, men än flere haf- va dock de varit, som i och med detsamma de afgifvit nykterhetslöftet, brutit med en vana, som redan blifvit till last hos dem, och börjat ett nytt aktningsvärdt lif till heder för dem själfva, välsignelse för deras när- maste och gagn för samhället.
Fröken Lindqvist, som alltjämt fortsätter sin nyttiga verksamhet, är född talare.
Redan som liten flicka brukade hon på vägen hem från skolan samla kring sig kamraterna för att från någon gärdesgård eller kulle hålla ljungande tal till dem, och när hon sedermera uppträdde som offentlig talarinna, följde hon endast en stark inne- boende lust.
Hennes styrka som talare ligger, utom i en kraftig, välljudande röst, som villigt återger hvarje skiftning i känslan, i den hänförelse och omedelbarhet, som prägla hennes alltid extemporerade anföran- den.
Det är en värme, en medryckande kraft i hennes ord, något " tvingande, man skulle kunna säga hypnotiskt, hvilket oemot- ståndligt fängslar uppmärksamheten och tillvinner henne åhörarnes sympati.
I sina föredrag för fröken Lindqvist all- tid kvinnans och hemmets talan och har kanske härigenom vunnit sina bästa och största segrar.
Men hon ställer sig därför ingalunda alltid på kvinnans sida, hon tar henne tvärtom ofta i upptuktelse, gisslar hennes fåfänga, okunnighet, slöhet, oordent- lighet, hvilka ofta äro orsaken till mannens fall, men hon gör det städse på ett sådant sätt, att man känner, att det är i kärlek hon tuktar.
Det är icke endast nykterhet, fröken Lindqvist talar, hon vet att i sina föredrag utom detta inlägga mycket annat, som kan verka väckande och förädlande på hennes åhörare, något som är af största betydelse, då hennes arbete hufvudsakligen är förlagdt till småfolket, ett område, som ännu i mångt och mycket kan betraktas som obruten mark.
Hvilket värde man här nere sätter på hennes arbete, därom vittna den stora sympati, hvarnied hon allestädes omfattas, och — kanske icke minst — den snabbhet, hvarmed föredragslokalerna till sista plats fyllas, så snart hon uppträder.
D. Iduns 500:de nummer ifrån tidningens första utgifvande räknadi lägges i dag inför våra läsarinnors ögon.
I rundt tal och med jämna hundrasiffror beteck- nar delta för en veckotidning ett tioårigt arbete.
Då det är vår afsikt att i årets stora fest- nummer: julnumret, vid den fyllda tionde år- gångens slut, i ord som bild r.iågot utförligare dröja vid det tillryggalagda skedet af Iduns tillvaro, vilja vi ej nu utbreda oss öfver denna sak.
Alldeles oanmärkt ha vi dock ej kunnat låta det femhundrade numret gå förbi — allra minst utan att af vårt fullaste hjärta utsäga ett tuck till den trofasta svenska kvinno- publik, som från första stund med sitt milda öfverseende och sitt verksamma intresse under- lättat våra bemödanden.
Ha vi i någon ringa mån lyckats fylla en lucka inom den svenska tidskriftslitteraturen och motsvara behofvel.
af ett specielt kvinnoorgan, i hvillcet könets och hemmens maktpåliggande intressen kunde sak- ligt utredas, så är detta främst vår läsekrets ' ' egen förtjänst.
Att det dyrbara förtroende, den visat oss, alltjämt må få fortfara är ock — i dag som alla dagar — vår varmast närda önskan.
Stockholm den 23 juli 1897.
* En radikalkur.
Inder en sommarvistelse i Norge sam- ^ manträffade jag för tio år sedan med en mycket älskvärd läkarefamilj.
Jag be- sökte doktor V:s ett par gånger i deras vackra och gästfria hem i Tistedalen invid Fredrikshald.
Glädje och trefnad funnos där i rikt mått, och där klungo » glade sange » från far och mor, och » börnelatter » från fyra präktiga småttingar.
— Men så en dag för några år sedan klappade sorgen på i detta hem: Doktorn rycktes hastigt bort af döden, och den alltför vanliga historien, att de efterlefvande vid familjefaderns bortgång stå som man säger på bar backe, upprepa- de äfven här.
Till en början bosatte sig den unga änkan i Kristiania och försökte att slå mynt af sin mu- sikaliska talang genom att ge lektioner.
Men det visade sig snart, att den sålunda f örvärf va- de inkomsten ej räckte till att försörja henne och barnen.
Kamrater och vänner till hen- nes man rådde henne då att lära sig barn- morskeyrket och lofvade försträcka henne de därtill erforderliga medlen.
Fru V. be- tänkte sig ej två gånger — det gällde j u hennes barns uppfostran — lämnade de små i sin mors vård, reste till Stockholm, där j u barnmorskeutbildningen står mycket högre än i Norge, genomgick sitt läroår, återvände till Kristiania och började, på det kraftigaste understödd af läkarne, att prak- tisera.
Inom kort fick den behagliga, fint bildade, glada och hurtiga doktorinnan fullt upp att göra.
I vintras uppehöll jag mig en liten tid i Kristiania och aflade då ett besök hos fru V. Jag fann henne frisk och blomstrande samt lycklig i medvetande att ha endast sitt eget arbete att tacka för sitt och barnens uppehälle.
På min fråga om hon ej ibland med saknad tänkt på att hon ej fått ut- bilda sin vackra sångröst, svarade h o n: » Nej visst inte!
Jag har aldrig haft så mycken glädje af min sång som nu.
Ser ni, jag sjunger för mina patienter, när jag fått dem på bättrings vägen, och så tacksamma åhörare få storheterna af facket allt leta efter.
Men en stor olägenhet för mitt yrke ovillkorligen med sig, » tillade hon i allvarlig ton, » nämligen att jag oupphör- ligt får undandraga barnen min tillsyn och vård.
Emellertid har jag god hjälp af min äldsta, femtonåriga dotter, som får vara i mors ställe för sina syskon.
Och de äro gudskelof snälla, välartade och lydiga — nu. » — » Nu? » — » Ja, ser ni, min äldste gosse gjorde mig en tid bekymmer genom slarf och opålitlighet.
Men så en gång grep jag till en radikalkur, och den botade honom — som jag hoppas för alla tider. » Jag bad henne naturligtvis berätta vidare om den där kuren, och hon fortsatte: » En natt för ungefär ett år sedan kom jag hem kl. 12.
Jag väckte min äldsta dotter för att höra, om allt stått väl till under min frånvaro, och fick då veta, att Vilhelm ej läst sina läzor ordentligt, oeh att han, när systern lofvat berätta detta för mig, svarat: » Nå, än sen då; hon kommer hem sent i kväll och kan väl ej taga upp mig midt i natten för att läsa läxor heller. » Jag öfverlade några minuter, gick så fram till gunstig herrns säng, ruskade ho- nom vaken och sade honom, att han måste stiga upp och läsa sina läxor.
Först fick jag endast några obegripliga grymtningar till svar; sedan kom det i bedjande t o n: » Usch n e j, mamma, j a g är så sömnig. » — » Ja, det får inte hjälpa!
Skynda på bara! » Han försökte då beveka mig genom en rörande omtanke om min trötthet.
» Ä r inte du också bra trött, » sade han, » jag kan j u stiga upp tidigt i morgon och läsa. » — » Jo, visst är jag trött, » svarade jag, » men när jag har en son, som jag ej kan lita på och som ej har nog ambition att göra sina skyldigheter, när jag är frånvarande, så måste jag j u sitta uppe, och nu skola läxor- na läsas. » Och därvid blef det.
När v i slutat, slog han sina armar om min hals och hviskade med tårar i ögonen: » Tack, mamma. » Sedan den stunden har jag aldrig behöft förebrå honom för oupp- fyllda skyldigheter af något slag.
Han är pålitlig och plikttrogen som en mogen man, och j a g vet, att han aldrig begagnar min frånvaro till att svika mitt förtroende.
L. från prinsessan Ingeborgs hembygd.
Intryck från en fotvandring g e n o m Nordsjælland.
Upptecknade för » Idun » af A. Roth.
v g j å naturligtvis alla våra läsarinnor lifligt in- tressera sig för prins Carls trolofvade, prin- sessan Ingeborg, böra de också ha intresse af att nu få veta något om hennes hembygd, det vackra Nordsjælland, hvarest hon på Charlotten- lund och Fredensborg tillbragt så godt som hvarje sommar af sitt unga lif.
Från denna synpunkt våga vi hoppas, att följande små 2 intryck &gt; från en
1897 fotvandring genom dessa trakter ej skola vara ovälkomna i Iduns spalter.
IDUN sagoprins, hvars namn gått så långt som väster- ländsk kultur har nått.
Hvem tänker mer på sagan om Amele och hans träkrokar, när man står vid Hamlets graf?
Nej, det är den odödlige I. Helsingör.
skaldens prins af Danmark — den moderna män- Vi voro tre flickor, en skånska, en småländska niskan, Hamlet, som vi alla känt och hvars skarpa, och en blekingsflicka, som hade beslutit att före- geniala repliker träffat oss personligen, som de taga en fotvandring i det pittoreska och för sin träffat den tid, i hvilken de skrefvos, och den tid, leende skönhet så berömda Nordsjælland.
Vi som är; han, hvars tvifvel och betänkligheter visste nämligen redan, hvad vi hade att vänta ännu binda handen på tusenden, så som de gjorde oss, ty om vi också ej alla varit där, så hade det på honom själf; och vår stämning vid Ham- vi dock både i tidningar och böcker läst mer än lets graf är den öfverväldigande beundran för en beskrifning öfver denna » Danmarks park » med den man, som hade förmåga att se och gifva oss de praktfulla kungaslotten: det historiska Fre- det, som ej var hans tid, som ej är vår tid, men driksborg, Fredensborg — europeiskt berömdt ge- människornas, så länge människor finnas.
nom den mäktige kejsar Alexander IILs förkär- Därefter gingo vi till Marienlyst.
Det gamla lek därför — Bernstorff, så älskadt af kejsar- slottet ignorerade vi; hunger och törst drefvo innan Dagmar, kung Georg och prinsessan af oss direkt i famnen på det moderna badetablisse- AVales, så att de blott för att få vistas där, gärna mentet, som lockande utbredde sina stenarmar bo hur trångt som helst, kronprinsens vackra på andra sidan vägen.
Marienlyst är ett af de sommarresidens Charlottenlund, beläget midt i mest pretentiösa och mest banala af de bad- köpenhamnarnes glada » Dyrehaven », Marienlyst etablissementer, som ligga längs danska kusten, så nära hvarandra som en rad pärlor uppträdda och Sorgenfri, och allt hvad de nu heta Vi visste dessutom från kartan, som vi länge på en snodd.
Det besökes mest af tyskar — sorgfälligt studerat, att hela kusten från Helsingör minst af danskarna själfva, som föredraga de till Köpenhamn mest bestod af praktfulla bok- hemtrefliga fisklägena såsom t. ex. Hellebæk och skogar såsom Dyrehaven m. fl.
omväxlande med Hornbæk, till hvilka vi begåfvo oss, sedan vi barrskog, i Gripskov vid Fredriksborg och Fre- intagit en solid frukost — låt oss för pretentio- densborg, och vi hade läst Christian Winthers nens skull kalla den för dejeuner dinatoire!
dikt om Furusöen och visste också, att denna Det var mycket varmt att spatsera i middags- berömda och besjungna sjö var en af medel- hettan, men de svalkande vindarna från hafvet punkterna i dé många sjökonstellationerna, som afkylde luften behagligt.
All vår packning hade smycka detta vattenrika land.
vi skickat med dagvognen till Hornbæk.
Dag- Vi startade i Helsingborg.
Framför oss hade vogn är nämligen den enda föreningslänken med vi Öresund, det älskade Sundet, så kärt för hvart Hornbæk, såvida man ej vill betala 5 k ti kronor. '
svenskt öga, det sköna blå bandet, som icke.
för en droska.
skiljer, men förenar oss med den öfriga världen.
Kunde jag nu beskrifva denna vår första längre Och öfver Sundet, som strålade i morgonbelysning promenad på den danska jorden, så att Iduns med det stolta Kronborg midt emot, gled skepp läsare finge ett lefvande intryck däraf!
I Sverige efter skepp fram; smäckra och lina ångbåtar, — n. b. öfre Sverige — är det en vanlig före- glänsande i solen, fiskarsnäckor med hvita segel, ställning, att Danmark är fult — de tro det där- tunga mörkskrofvade briggar och skonerter, som för, att det är ett slättland — ett lågt land.
Jag tumlat på stora haf och varit länge på vägen.
har alltid funnit dem så fattiga, som ej kunna Och flaggor och vimplar kungjorde, att de kommo beundra och njuta af mera än en bestämd typ från skilda länder och att på deras däck främ- af skönhet, om jag så får säga.
Har man ett mande språk talades.
Där voro både de ameri- öppet sinne för det sköna, så ligger det alltid så kanska » Stars and Stripes *, Englands röda » Union nära i naturen.
Skönheten bor ej blott i fjällens Jack *, den välkända trikoloren, Rysslands blå- storslagna majestät, ej endast i forsens dån och hvita örlogsflagga och — oftast — vår egen vackra böljornas slag mot klippan, den bor också i bok- blå-gula duk samt den glada, från himlen sända, skogens väldiga pelarsal vid insjöns stilla spegel.
&gt; Dannebrog ».
Den bor på den vida heden bland den doftande På ena sidan hade vi Helsingborg med det ljungen och på den böljande slätten, som ligger gamla vördnadsvärda » Kärnan » i bakgrunden.
sommarljus och leende i junigrönska.
Den talar Vi hade nyss beskådat och beundrat detta minnes- till oss i höstens stormar såväl som i sommar- märke från forna tider, som ännu stolt blickar nattens stilla sus.
Och när man har sinne där- ut öfver Sundets böljor, hvilka det i många hun- för, så känner man alltid igen den: lika äkta, lika drade år sett i sol och sommar — som nu då de betagande och frisk, hvad dräkt hon bär, hvad vänligt lekte kring båten — hvilka de sett i storm språk hon talar.
Och man är rik och instämmer och höst, i regn och dimma eller fängslade i af hjärtat i Heidenstams dikt: vinterns isbojor.
Nedanför ligger staden.
Den Tag allt som är mitt och mitt kan bli, är gammal, den med, så gammal, att man ej kan men lämna min yppersta gåfva: säga, när den blef till, men nu är den förnyad att kunna njuta och lofva, och gör ett alldeles modernt intryck — alltför där en annan far kallt förbi.
modernt I Då har det lilla Helsingör midt emot bättre Jag skulle önskat, att de, som lefva i den före- behållit sin gamla egendomliga prägel.
Där det ställningen, att ett lågland alltid är fult, hade följt nu ligger midt i junigrönskan, ligger det och mig denna försommardag och sett med mig den drömmer om sina stolta minnen från den tid, tjusande Helsingörstrakten.
Få ena sidan resa då det var en af Danmarks viktigaste städer, den sig branta skogklädda sandåsar och på andra stad från hvilken den rika Öresundstullen upp- sidan har man Öresund.
Nedanför sluttningen togs, och utanför Kroneborg måste då alla Euro- ser man helt nära hvarandra villor af olika bygg- pas fartyg lägga till och betala sin tribut till nadssätt och storlek, men alla solida stenhus, Sundets härskarinna.
Endast den blågula flaggan omgifna af välskötta trädgårdar.
Man passerar tick passera — en dyrköpt rätt, tillkämpad i blo- Hellebæk, en af hufvudorterna för köpenhanmar- diga strider.
Öfver staden spred sig det främ- nes obligatoriska sommarmassutvandring, en gan- mande guldet och det fanns ingen stad i Dan- ska stor badort.
Sedan blir det landtligare och marks rike, där man lefde så vildt och öfverdå- villorna ligga ej mera så tätt.
Vid E ' lekilde digt som i Helsingör.
Det var illa beryktadt för finns det åter pensionater och hotell, men sedan sitt sedefördärf, och det spelades högt såväl bland kommer man in i » Plantagen » och människobo- riddersmännen med höga ämbeten som bland ningarna upphöra alldeles.
Plantagen består af borgarne, de rikaste i Danmark.
Nu är här stilla.
stora planteringar på flygsanden, sådana man ser Mäktigt reser sig Kroneborg ur böljorna, men det i Skåne vid Engelholm och flere ställen.
Dessa har sin storhet bakom sig och hvilar nu på sina kring Hornbæk äro nu gamla och bilda en riktig lagrar; och på den lilla stadens trånga gator skog.
trängas ej mera främmande sjömän med stadens Därinne var så tyst och svalt och skönt, man goda borgare och ställa till stojande, vi ' da upp- kunde drömt sig till Smålands furuskogar, om ej träden i vinstugorna.
Nu gå de förbi, de främ- marken varit så olik.
Här voro inga stenblock mande seglen, och Helsingör har mistat sin be- kastade af jättehand, nej, knappt en sten, och tydelse.
Men det är något aristokratiskt öfver vägarna, de voro af den hvitaste hafssand.
Det det.
Järnvägsstationen reser sig som ett slott var en härlig promenad genom skogen, härligast midt för hamnen, man blir nästan häpen öfver när planteringen var uthuggen, så att vi åter denna ståtliga byggnad, men här bruka också sågo Sundet eller, rättare, snart öppna hafvet, komma förnäma resande.
Hit komma den danska Kattegat.
Ah, vi längtade till Hornbæk, att kungafamiljens celebra gäster på genomresa till komma i detta glittrande, hänförande vatten, som Fredensborg.
vi haft så rikt tillfälle att beundra hela dagen.
Vi gjorde en kort promenad i staden, innan vi Vägen föreföll oss emellertid ganska lång, vi hade begåfvo oss vidare.
Vi sågo Hamlets graf, ty i ju förut haft ständig omväxling och längtade nu Helsingör skall han ju hafva lefvat och dött, efter att komma fram till fiskläget.
Plötsligt — denne » den mest berömde af alla danskar », den vid en krök af vägen — låg det framför oss i 227 idyllisk ro.
Midt i byn reste sig den gamla lands- kyrkan och rundt omkring lågo de snygga fiskar- kojorna, omgitna af sina små trädgårdar.
Män- niskor sågo vi ej många på de smala sling- rande gatorna.
Männen voro väl på sjön och kvinnorna hade nog annat att göra än att se på de främlingar, som nu i den döda tiden händelse- vis kommo dit.
Vi voro nu framme, vi hade nått vår vandrings första mål, och i nästa bref vill jag tala om denna hänförande, i Sverige allt för litet kända badort.
* I Stockholm.
Små utställningsfunderincjar och litet annat smått och godt.
För Idun af Lovisa Fetterkvist.
3 Bref IX.
ag vet inte hur länge Ruffen och jag häromdagen stodo utanför fönstret till » Studion » i Gamla Stockholm, där den itali- enska snabbkonstnären med litet lera och ett par små pinnar på 25 minuter knypplar ihop dam- och herrhufvuden, så lefvande och lika, att man inte vet, om det är ori- ginalen, som är kopior, eller om det är tvärt om.
» Ack, Ruffen, » sa jag, » ingenting på jor- den skulle göra mig så glad som att ha dig så där förevigad i ler!
Tänk, att kunna gå och titta på dig när jag vill och hur mycket jag vill och vara i stånd att ta dig med mig hvart jag far, ja till och med i graf v en, när den stunden kommer! » » Hä hä, » sa Ruffen och såg litet röd ut, » men det blir väl så förbåldt dyrt, så! » » Fem kronor för herre, » läste jag på ett anslag på väggen.
» Och tio för dam, » läste Ruffen.
» Hä hä, det var bakvänd ordning, det!
Men efter det inte var värre än så, så kostar jag väl på oss båda två då, ty hvad det anbelan- gar — att jag vill ha dig — hä hä — så nog vet du — att jag utom dig — jag — menar — — du förstår — vi två — • hm. » Ruffen tystnade helt tvärt, bra oklar i rösten: jag hade nog rört upp honom med det där dumma pratet om grafven!
Också sa jag, så muntert jag någonsin kunde åstadkomma: » Ja, vill du ha mig i ler, gubben lilla, så inte mig emot, men nog tänker jag stanna hos dig i kött och blod minst i 50 år till, det säger jag d i g!
» » Studion » är ett litet svart hål, alldeles invid gatan, men » svärtan » gör bara, att artisten ser så mycket mer » tafvelaktig » ut, där han sitter med sitt fina ansikte, stora nedvikta krage och mjuka sammetsbarett.
» Undrar hvad språk han talar? » sa jag.
» Franska förstås, » sa Ruffen.
» Tala till honom, du Lovisa! » (Vi var för tillfället händelsevis ensamma vid fönstret.)
• » Jag! » sa jag, riktigt hissnande till.
» Ja, du har ju inte gjort annat än läst Franska för dig själf hela vintern, och att du kan Pariören som ett rinnande vatten, det vet jag! » » Det har du rätt i, gubben, » sa jag.
» Hvad ska man skaffa sig talanger för, om inte för att bruka dem! » Så harklade jag mig, och så sa j i g: » Mossjö! » Artisten rörde sig inte,
IDUN 128 » Moss-sjö! » sa jag om igen, nu m e d mycket större eftertryck.
Nu såg han upp med ett par ögon som stjärnor och log behagligt, men inte åt mig.
» Com-meng vus purtey v a?
Artisten sänkte långsamt ögonen igen: det var hans enda svar.
» Nej, » sa jag, » Franska förstår han inte.
Försök med Tyskan, du Ruffen. » » Spre-e-sprech-en Sie Deutsche? » sa Ruffen.
» Ein wenig, » svarade artisten med den mildaste röst.
» Und — und — Französich? » » Ja wohl! » • » Phu, » sa Ruffen och torkade sig i pan- nan.
» Nej, ta-tala själf du Lovisa — — jag ska nog tala för mig, jag — - - när min tid blir. » » Förhör mig ur pariören då, » sa jag, » eljes går det inte!
Vi tar: ' Hos en artist ' — det pas-sar nog.
Visst kan du frågorna utantill, gubben!
! » » Min herre, » sa Ruffen i förhörston, sedan han väl öfvertygat sig att vi var ensamma.
» Mossjö, » öfversatte jag.
(O!
hvad vi har gnott med de samtalen!)
» Vi skulle vara lyckliga få våra porträtter gjorda af er skickliga hand, » sa Ruffen.
» Nous seron (g) bjäng heureux avoir noter portraits faites de vötre main admirable, » öfversatte jag.
(Jag har inte pariören med mig, så det kan ju hända att staf ningen är både si och så, men det gör ingenting — jag trycker under de ord jag lade tonvikten p å!)
Artisten såg upp och log, ändå mer för- tjusande än nyss, men tegl » Hvilket är edert pris, » sa Ruffen.
» Quelle est votre price? » öfversatte jag, nu uttalande x-et så hårdt jag någonsin kunde för att väcka honom.
Han satt där som en död tafla ändå.
» Nej, » sa jag, » karlen har tydligen inte något språkgeni.
Vi får lof att hjälpa oss med teckenspråket. » Så pekade jag på en af bysterna i fön- stret och så pekade jag på mig själf.
Nu blef det lif i ' taflan ' ska jag säga.
» Si si, » sa han och nickade, med strå- lande ögon.
» Momento, momento! » Därmed öppnade han dörren och bockade sig så vackert och grasjöst, att jag inte kunde låta bli tycka att åtminstone i fråga om att hälsa vackert har vi nutidsfolk gått tillbaka betydligt.
Så plaserade artisten mig i ett hörn, såg på mig skarpt, tog en lerklump i hand och pekade på sin egen panna.
» Hvad tror du han menar, Ruffen? » sa jag.
» Han menar väl inte att han är litet konstig i knoppen heller? » » Nej vars!
Det är väl så, att du ska hålla ögonen där han pekar, tänker jag. » » Jaså, » sa jag lugnad.
» Ser jag treflig ut, Ruffen -?
Och sitter allt som det ska?
Det finns ju ingen spegel, vet j a g!
» » Nog är du bra, alltid — men ska du ha hatten på dig? » » Det har du rätt i, » sa jag.
» Om själf va Venus Milo låtit knåda af sig i hatt, hade hon nog varit gammalmodig här vid lag. » Därmed tog jag af mig hatten.
» Bene bene! » sa artisten.
» Tycker han att jag är benig? » sa jag häpen.
» Det har väl då aldrig någon — » » Nej, han ser nöjd ut, » sa Ruffen.
» Men ska du ha håret uppsatt, hä hä? » » Visst, » sa jag.
» Det finns ingen som har så vackert och G stort hår som du, Lovisa!
Ingen på hela bare, och ur leran började ett hufvud, mitt jorden.
Du kan gärna slå ut det, Lovisa hufvud, att titta fram.
Jag försökte tänka lilla, du såväl som de andra Venusarna! » på barnen, jag försökte räkna till hundra, » Du är tokig, gubben, » sa jag.
» Vid men kom aldrig längre än till f e m; jag för- sökte tro att jag var hemma och satt och femtio år! » tittade i reflektionsspegeln, då jag nog bru- » Får man inte ha hår då, hä h ä?
» kar kunna sitta orörlig, minsann!!
Ingenting » Joo, men inte utslaget. » » Det är min byst — • — min — och — hjälpte.
Nu var hela jag som en myrstack, inte — någon annans, och jag vill ha ut- och ansiktet växte, isterhakorna mest.
— Nu hade jag fyra!
slaget hår på den, hä hä hä. » » Ruffen lilla, » sa jag matt, » hur ser jag När Ruffen tar till med den tonen, så ut nuf » släpper jag alltid efter litet.
» R ö d!
» sa Ruffen.
» Förhör mig u r: ' Hos en perukmakare ' » Du eviga värld, » sa jag, » ska jag nu bli då, » sa jag undergifvet.
» Min herre, jag önskar få mitt hår bor- röd med!
Hvilken byst, hvilken byst! » stadt, » sa Ruffen förnöjdt.