Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att landt— mannen äger tillfälle att få sina verkliga behof fyllda utan att nödgas uppoffra mycken tid och kostnad på långa resor till städerne, utgör obestridligen en stor fördel, men derjemte klagas temmeligen allmänt deröfver, att dessa handelsbodar, öfverflödigt försedda med en mängd lyxartiklar, förleda den obemedlade till skuldsättning och visa sig i detta afseende äga ett nästan lika förderfligt inflytande, som det man förut, ej utan skäl, tillskref den nu alltmera aftagande gårdfarihandel.
Sjöfarten är för
Länet af ganska väsendtligt inflytande i det afseende, att den i betydlig mån underlättar afsättningen af Länets rika tillgångar.
Ej blott från städerne, utan äfven från åtskillige landthamnar, af hvilka Lappe vid Hjelmaren i Vestra Vingåkers socken är den betydligaste och hvarest rörelsen de sednare åren ganska betydligt tilltagit, utföras landtmannavaror till andre orter.
Det oaktadt kan dock sjöfarten i och för sig icke anses såsom någon egentlig näringsgren, helst, enligt inkomne uppgifter, endast 40 personer på landet uteslutande deraf erhålla sin bergning.
Å landet till beskattning uppgifne fartyg och båtar om 5 lästers drägtighet och derutöfver utgjorde: år 1850 19 stycken om tillsammans 228 läster.
» 1855 31 » » » 423 Vt » 21 Fisket, ehuru intill sednare tid vanvårdadt och behandladt på ett sätt, att detsamma, enligt allmän klagan, mycket försämrats, utgör, det oaktadt, ännu en icke obetydlig binäring, och strömmingsfisket i skärgården är såväl för Trosa stad, som för skärgårdsfolket ett hufvudsakligt näringsfång.
Maj:(s nådiga Fiskerisfadga den 29 Juni 1852 hafva under åren 1854 och 1855 öfverenskommelser blifvit inom hela Länet träffade, hvarigenom tiden och sättet för fiskets begagnande äro noga bestämde, dock att, hvad denna fråga rörer inom Länet boende fiskevatlensägare i sjöarne Hjelmare!) och Mälaren, densamma är beroende på de beslut, som af öfrige fiskevattensägare i nämnde sjöar kunna fattas
Jagt idkas icke såsom näring, med undantag möjligen af skäl- och sjöfogelsjagten, hvaraf skärgårdens invånare hemta någon bi för tjenst.
— Ehuru villebrådet mera än fisken tagits i lagligt hägn, har dock detta föga aktats och jagten, liksom fisket, vanvårdats.
Sedan de i några delar af Länet bildade jägaregillen, som redan lyckats till en betydlig del borttaga det förut vanliga oskicket att äfven under förbuden tid köpa då fångadt fredlyst vildt, hunnit ännu mera utvidga sin verksamhet, torde ett allt bättre förhållande vara att förvänta, och de tillfällen, Länet äfven i detta afseende erbjuder till binäring, komma att på ett mera ändamålsenligt sätt begagnas.
Salpetertillverkningen inom Länet är fortfarande af obetydlig beskaffenhet och för Statens räkning har deraf blifvit inköpt: år 1851 för ett belopp af 1,719: 9. 5.
» 1852 » » 1,448: 46. 5.
» 1853 » » 1,609: 2. 4.
» 1854 » » 1,586: 32.— » 1855 » » 2,515: 27. 7. Biskötsel idkas obetydligt och endast för egne behof.
Ilandaslöjden inskränker sig i allmänhet till förfärdigande för eget behof af åkerbruksredskap samt linne- och andra väfnader.
Sedan bomullstyget numera börjat allmänt begagnas ha likväl hemväfnader aftagit, derifrån dock Vestra Vingåkers och Österåkers socknar, hvarest väfnader jemväl till afsalu för icke obetydligt belopp tillverkas, göra undanlag. 22 Pottfisk Författning.
I förevarande hänseende hafva under ifrågavarande 3 år inga väsendlliga förändringar inträffat och inskränka sig dertill, att 2:7A2 mantal rekognitionsskogshemman och 2'n/iTe mantal kronohemman samt 11 stycken lägenheter blifvit löste till skatte, verkställde skattläggningar å 4 hemman och 18 lägenheter af Kongl. Kammar-Kollegium fastställts, 2:ne lägenheter, för hvilka frihetsåren tilländalupit, i skatt ingått, anläggning af 13 mjölqvarnar med 27 par stenar och 4 sågqvarnar blifvit beviljad, samt antalet oskattlagde bebyggde lägenheter ökats med 28 stycken, och bebyggde, från hemman på viss tid afsöndrade, lägenheter med 18 stycken, hvaremot skattlagde bebyggde torp, utjordar m. fl. lägenheter, som 1830 utgjorde 221, nu nedgått till ett antal af endast 211.
Den bifogade tabellen utvisar i öfrigt hemmanens och lägenheternas olika natur och beskaffenhet m. m.
Hemmansklyfningar hafva icke mer än förut förekommit och äro således ännu temmeligen sällsynte.
Af hvad förut om jordbrukets förkofran blifvit yttradt, är en naturlig följd, att landtmätares biträde ofta påkallas för verkställande af laga skiften och andre i och för ett ordnadt åkerbruk nödvändige mätningar.
Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande har ock meddelat förordnande för vederbörande landtmätare att verk - ställa : Laga skiften.
Andra diverse förrättningar.
Antal. år 1831 » 1832 » 1833 » 1834 » 1855 26 24 31 22 32 52 54 46 76 67 Summa 135 295 23 Bidrag för verkställande af utflyttning har af Staten utbetalts med ilr 1851 efter skifte » 1852 » » » 1853 » » » 1854 » » » 1855 » » 3-7q6 2 3 UJ/»38 2985 mantal » 8-4 7,2 836: 28. 644: 46. 1,589: 40. 2,719: 39. 10. 8.
Enligt sednast afgifne underdåniga Summa berättelse bidrag för landet » släderne 5,791: 10. 6. utgjorde dessa 557,630: 18. 53,456: 41. 6. 6. 591,087: 12.
Den i underdånighet bifogade tabellen upptager deremot nämnde bidrag för landet » städerne hvilken sistnämnde summa öfverskjuter den 17 sk. 1 rst. 605,088: 31. 10. 51,873: 45. 3. 656,962: 29.
1. orra med icke mindre än 65,875 R:dr
Då härvid tillika bemärkes, att bevillningen, som, inberäknadt bränvinsbränningsafgiften, 1850 utgjorde tillsammans 88,087 R:dr 1 sk. 4 rst., men 1855 uppgick till endast 76,367 R:dr 34 sk. 5 rst., således sistnämnde är med 11,717 R:dr 14 sk. 11 rst. understigit bev i lin ingens belopp 1850, samt härtill ytterligare Rigges 1,582 R:dr 44 sk. 3 rst., som släderne år 1855 mindre än 1850 i statsbidrag utbetalt, visar sig, oaktadt tionde» samt räntemedleu utgått efter det lägre medelmarkegångs-priset, en tillökning i den ständiga beskattningen samt arrendemedlen af 79,175 R:dr 29 sk. 2 rst.
Banko, som sednast förflutna årens höga markegångspriser hufvudsakligen vållat.
Af de tili statsverket ingående statsbidrag utgöra arrendemedien en icke obetydlig andel.
Län finnas flere kungs- och kungsladugårdar samt andre hemman och lägenheter, som för kronans räkning utarrenderas.
Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, som särskilde gånger haft tillfälle erfara de fördelar och olägenheter, som vid tillämpningen af de uti Eders Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse den 17 Juli 1847 meddelade förändrade föreskrifter lill iakttagande vid utarrendering af kungs- och kungsladugårdar samt andre kronolägenheter, hvaraf arrenden till statsverket ingå, har derföre ansett såsom en pligt att för dessa iakttagelser redo att åstadkomma täflan för arrende-anbuden och deras deraf möjligen vållade stegring till öfverdrifven höjd, vunnits, men deremot synes Statens rätt till den högsta inkomst, som af dessa lägenheter i både god och Väl har det i berörde nådiga kungörelse afsedda ändamål, inskränkning uti den dittills medgifna obegränsade 24 ond tid kan erhållas, utan att lägenheternas ändamålsenliga bruk och skötsel äfventvrades, icke vara fullt betryggad.
Det tillkommer visserligen Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att efter kronobetjeningens hörande, med ledning af tillgänglige kartor och ägobeskrifningar, för arrendet utsätta ett minsta och ett högsta belopp, som sedermera skall af Kongl. Kammar-Kollegium pröfvas och fastställas, men derest misstag icke skall äga rum, erfordras vid dylika arrendebelopps bestämmande en sakkännedom, som icke skäligen kan förutsättas och endast tillfälligtvis torde förefinnas.
I hvad mån arrendesumman kommer att bestämmas i ett rätt förhållande till Statens skäliga anspråk på inkomst, å ena, samt ett billigt afseende å förre innehafvarens fordran att, utan alltför hög afgift, få draga fördel af sine på lägenhetens förbättring möjligen nedlagde kostnader, 5 andra sidan, måste således ofta bero på de uppgifter, hvilka i afseende å alla de på arrendets belopp inverkande omständigheter erhållas från kronobetjeningen, som, om äfven fullkomligt sjelfständig, likväl ofta torde sakna den erfarenhet, som för uppfyllande af ett dylikt, för deras egentliga tjenstebefattning främmande, åliggande erfordras.
Det förre lägenhetens innehafvare föreskrifne vilkor att hafva densamma väl brukat synes ej heller motsvara den fördel, som blifvit honom genom optionsrätten tillagd.
Att väl bruka den arrenderade jorden lär väl vara en skyldighet, för hvars åsidosättande innehafvaren, utan afbidan på arrendetidens utgång, gör sig arrenderättigheten förlustig, men den omständighet, att han dertill icke gjort sig skyldig, bör icke, vid uppgörande af nytt arrende, berättiga honom till företräde framför andre mera lämplige personer.
Endast odlingar af större betydenhet och andre sådane till egendomens verkliga förbättring nedlagde kostnader, som icke lagligen kunna arrendatoren åläggas, torde, sedan Hushållnings-sällskapet sig derom yttrat, böra, om optionsrätten skall qvarstå, dertill berättiga.
Dock lära genom dess borttagande öfverdrifne anbud mindre vara alt befara, då vid anbud öfver maximi-summan överskjutande arrendebeloppet skall vid tillträdet på en gång kontant erläggas.
De tillfällen, hvaraf arrendatorerne hittills, till föga båtnad för lägenheternas skötsel, ofta begagnat sig, alt medelst transporter bereda sig en hastig vinning, skulle, till följd af optionsrättens försvinnande, äfven mindre ofta erbjuda sig.
Denna angelägenhet kräfver hos dem, som inom församlingarne hafva sig uppdraget att handhafva dit hörande ärenden, alltmera tid och omtanka i anseende till det ständigt stigande behofvet af faltigvårdsbidrag, som 1850 utgjorde för landet och städerne tillsammans 26,640 R:dr 28 sk. 5 rst., men 1855 uppgått till 52,519 R:dr 6 sk. 5 rst Banko, och således ökats med något öfver 22 procent.
Dock har genom den större erfarenhet, sockennämnderne nu hunnit förvärfva 25 och de enklare föreskrifter, som Kongl. Förordningen den 13 Juli 1853 innehåller, förvaltningen nu vunnit mera enhet och stadga.
Klagan af fattighjon öfver sockenniimndens åtgärder är högst sällsynt och tvister lattigvårdssamhällen emellan förekomma numera vanligen endast i de fall, då antingen någon person, för hvilken behof af fattigunderstöd uppstått, lyckats att derförinnan längre tid och ofta under loppet af flera år uppehålla sig på åtskilliga ställen, utan att låta sig mantalsskrifvas, eller sådane förhållanden, som i 16 § af berörde nådiga förordning omförmalas, dertill föranleda.
Svårigheten i förra händelsen, att rätt bedöma frågan om försörjningsorten, förökas ännu mer af den utaf socken-nämnderne vanligen visade obenägenhet att, vid förklaringars afgifvande, meddela fullständige upplysningar, destomer behöflige, som sökanden ofta saknar tillfälle att i sådant afseende förskaffa sig erforderlige uppgifter.
Ej sällan måste derför den utväg tillitas, att låta kronobetjeningen anställa undersökningar och meddela de felande underrättelserne, hvilken åtgärd äfven blifvit vidtagen med den framgång, att personer, som socken-nämnden förklarat vara för densamma alldeles okände, likväl befunnits hafva ej blott inom församlingen sig uppehållit, utan äfven derstädes innehaft lagstadd tjenst utan att likväl vara mantalsskrifne.
Häraf visar sig ytterligare behofvet af såväl strängare kontroller i afseende å mantalsskrifningarne, som närmare tillsyn öfver de personer, som, utan att veterligen äga den förmögenhet eller eljest befinna sig i den ställning, att de icke kunna förmodas fälla fattigvården till last, kortare tider uppehålla sig inom främmande lattigvårdssamhällen.
Äfven i ett annat afseende är denna tillsyn nödvändig.
Det är nämligen icke ovanligt att männer, då de se sig oförmögne att försörja både sig och sin familj eller tinna beqvämare att lemna den sednare åt fattigvårdens omsorg, begifva sig utaf till främmande orter och lyckas att der erhålla arbete, ofta emot ganska hög aflöning, den de sjelfve förslösa.
Om de deraf delade med sig åt sine hjelpbehöfvande makar och barn, vore dylika utvandringar ingenting mindre än klandervärda, men då deras lagliga skyldighet i detta hänseende sällan lärer blifva af dem godvilligt uppfylld, äro tvångsåtgärder nödvändige.
Dessa lära dock svårligen annorlunda kunna åstadkommas, än att hvar och en, som åt främmande utom socknen eller staden boende personer vill lemna tillfällig sysselsättning, får sig ålagdt att, derest arbetssökaren har hjelpbehöfvande hustru eller oförsörjda barn, hvarom arbetsgifvaren genom prestbevis borde förskaffa sig upplysning, af arbetsförtjensten innehålla hvad arbetstagaren för sitt nödiga uppehälle kan undvara, samt att låta detta öfverskott tillställas socken-nämnden i deri församling, der arbetaren har sitt hemvist, för att på lämpligt sätt komma hans maka eiler barn till godo, vid äfventyr att, derest sådant af arbetsgifvaren försummades, ersätta det Berättelse öfver Nyköpings
Län för åren 1851—1855, ^ 26 underhåll, arbetarens hemmavarande familj af fattigvården under tiden möjligen uppburit.
Ett stadgande i denna syftning är deslomer behöfligt, som det i Kongl. Stadgan angående försvarslöse personer den 29
Maj 1846 förekommande förbud för försvarslöse samhällsmedlemmar, alt, utan tiljsyningsmans tillåtelse, begifva sig utom socknen, väl knappast någonsin lärer iakttagas, dä den enda påföljden att möjligen blifva med fångskjuts till hemorten återförd för dylika personer ej kan vara synnerligen afskräckande.
Hvad 16 § i lattigvårdsstadgan innehåller i afseende å qvinna, som inom 8 månader från inflyttningen i en församling föder oäkta barn samt blifver i behof af fattigunderstöd, föranleder måhända mindre ofta med, än utan skäl, vederbörande fattigvårdsstyrelse, att emot den församling, derifrån qvinnan kommit, väcka sådan talan, som nämnde § medgifver.
Det verkliga behofvet af understöd är i hvarje förekommande fal! svårt, om ej omöjligt, att bedöma, och äfven det ringaste bidrag utgör en tillräcklig och tilläfventyrs mången gårig sökt anledning till tvist.
Att sålunda tillskapa fattighjon, lärer få antagas icke vara författningens afsigt, men kan i de flesta fall ej förekommas.
Den pröfning af omsländigheterne, som i förevarande hänseende tillkommer Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, saknar vid tillämpningen all betydelse, då, till följd af rättegangssältet, sanningen, der deri icke godvilligt af parterne sjelfve framhålles, är omöjlig att utleta.
Det är således möjligt, att genom ett frivilligt erbjudet understöd, som väl knappast någonsin tillbakavisas, qvinnan omedvetet förvandlas till fattighjon och såmedelst beröfvas rättigheten att fritt välja sin vistelseort.
Ett i och för sig godt lagstadgande, och sorn således har giltiga grunder för sin tillvaro, bör visserligen icke förkastas derföre, att det icke utesluter möjligheten af missbruk, men då det är att befara, att missbruket oftare än det rätta användandet gör sig gällande, har lagen förlorat sin helgd och äger icke vidare något värde.
Orsaken dertill, att fattigvårdskostnaderne, på sätt ofvanföre är vordet nämndt, under förevarande tidskifte så ansenligen ökats, torde väl till en del böra tillskrifvas de betydligt stegrade prisen pä förnödenhetsvaror och endast i någon mån en tilltagande fattigpersonal.
Med de tillfällen till arbetsförtjenst, som de sednare åren förefunnils och ännu fortfarande torde vara att påräkna, kunde likväl anledning vara att hoppas någon lindring i iättigvårdstungan, men om förhållandet närmare undersökes skall det säkerligen visa sig, att lättjan jemte slöseri, oordentligt lefnadssätt och obetänksamma äktenskap oftare, än felande arbetstillfällen, utgöra de förnämsta orsakerne till fattigdom och elände.
Mot lättjan och liknöjdheten har lättigyårdssladgan visserligen sökt ett värn uti det husbondevälde, som blifvit fattigvårdsstyrelsen tillagd öfver de personer, som sjelfve eller hvilkas hustru och barn åtnjuta 27 understöd, men då inga arbetshus finnas, der denna husbonderätt katt göras gällande, är den utan egentlig betydelse och kan icke verksamt utöfvas emot verkliga lättingar, dem ingen i sitt arbete vill emottaga, och som i allt fall, när de behaga, kunna undandraga sig dess inflytande och begifva sig utaf tid annan ort, derigenom de ofta med ökad lunga återfalla pä fattigvården.
Dylika vanartige personer kunna val numera, efter undergångne varningsgrader, dömas till allmänt arbete, men efter den korta arbetstidens slut återkomma de, visserligen icke förbättrade, men ingifvande mera fruktan, hvarigenom deras sysselsättande med tillräckligt och lämpligt arbete annu mera försvåras.
Alt emellertid fattigvårdsfrågan blifvit på ett i allmänhet tillfredsställande sätt löst kan icke bestridas, och de anmärkningar, som deremot ännu kunna framställas, torde mindre äga sin grund i fattigvårdslagen, än bristen i de institutioner, som med den äga ett nära sammanhang
Tiggeriet har nästan öfverallt upphört och der det förekommer, härleder det sig icke från något behof, utan af lättja och en okuflig böjelse alt lora ett kringirrande lif.
Val förspörjes den klagan, att fattigförsörjningen numera icke. såsom fordom, är att anse såsom en gärd af barmhertighet och christligt sinne, utan blifvit förvandlad till eri tvångspligt, hvarigenom tacksamheten hos den behöfvande, med få undantag, försvunnit och medlidandet hos den hjelpgifvande betydligen afsvalnat; men orsaken till denna klagan, der den icke är obefogad, kan dock icke med skäl tillskrifvas fattigvårdsstadgam
Att bördan af fattigförsörjningen faller ojemnt på olika fattigvårdssamhiillen är visserligen en olägenhet, men då denna icke lärer kunna undanrödjas, med mindre fattigvurdssamhällena erhölle större utsträckning, torde de svårigheter, som för en dylik förändring möta, vara öfvervägande, så att någon rättelse härutinnan för närvarande ej synes med verklig fördel kunna lill vägabi ingas.
Hela Södermanlands regemente, jemte lil nummer af Lif-regernentets Grenadier-korps och 15 nummer af Lif-regementets Hussar-korps, äfvensom Södermanlands 2:a båtsmans-kompani, bestående af 142 nummer, äro inom Länet roterade. 547 rotar af Södermanlands regemente rekrytera sedan längre tid tillbaka efter skof, eller så att, utan afseende derå, hvarest vakansen inom skofvet uppstår, rotarnc i en bestämd ordning anskaffa och lega rekryt.
Då den legande rotens intresse vid rekryteringen således inskränker sig derhän, att endast anskaffa en person, som icke lagligen kan kasseras, har detta rekryteringssäIt, som i militäriskt hänseende anses äga sina fördelar, framkallat allmän och äfven billig klagan bland rotehållarne.
Inom öfriga delen af regementet anskaffar hvarje vakant rote sjelf sin soldat.
Vid båtsmans-kompaniet leger äfven, vid inträffande vakans, 28 denna rote sin båtsman, men erhåller till legan ett bestämdt bidrag af öfrige rotarne.
Mot detta legningssätt har ingen missbelåtenhet försports.
Skjutningsbestyret blir, till följd af den ökade rörelsen, med hvarje år, särdeles vid gästgifvaregårdarne utmed de större landsvägarne, allt mera betungande.
Den tid af året, då ångbåtarne uppehålla kommunikationen, anlitas väl gästgifvareskjutsen å en del vägar endast obetydligt, men tilltager under vinter-, vår- och höslmånaderne till den grad, att det icke ringa hästantal, som är att tillgå, understundom utgår till dubbelt belopp.
Denna ojemnhet verkar ännu mer försvårande, då de hästar, som för skjutsens uppehållande under nämnde tider erfordras, sommarmånaderne till en del stå öfverflödige.
Det större antalet poster, som under den svåraste skjutsningstiden med gästgifvareskjuts nu befordras, har äfven ganska mycket ökat skjutsbesväret särdeles derigenom, att de på en, med afseende å tyngden och det vid vissa tider inträffande svåra väglaget, allt för kort tid skola fortskaffas.
Huru svår denna skjutsning i allmänhet anses, visar sig bäst deraf, att vid de förnyade entreprenad-auktioner, som blifvit anställde i ändamål att få fortskaffningen af de sednast tillkomne snällposterne öfverlåten på enskilde personer, någre lägre anbud, än till 1 R:dr 18 sk.
Banko milen, icke blifvit gjorde.
Endast vid få gästgifvaregårdar inom Länet hafva entreprenad-inrättningar kommit till stånd och, der de blifvit införde, hafva de vid den för deras bestånd bestämda tidens utgång vanligen icke förnyats.
De bidrag entreprenörerne från de skjutsskyldige hemmanen fordra äro så dryga, att åtminstone allmogen finner med sin fördel mera förenligt att, äfven mot en lägre skjutslega, sjelf verkställa skjuts— ningen.
Skola derföre entreprenad-inrättningar allmänt kunna tillvägabringas, lärer dertill erfordras bidrag ej blott från dem, som till skjutsning vid gästgifvaregården äro anslagne, utan äfven från alla andre skjutsskyldige hemman.
Politi:
Folkskolan utöfvar fortfarande sin verksamhet i öfverensstämmelse med Eders Kongl. Maj:ts nådiga Stadga den 18 Juni 1842.
Den har dock ännu många svårigheter att öfvervinna, särdeles med afseende å det oundvikliga förhållande, att skolan mångenstädes ligger aflägset från barnens hemvist.
Denna olägenhet skulle väl till en del undanrödjas genom' inrättandet af ambulatoriska skolor, men den periodiska undervisningen, som deraf blir en följd, saknar åter många fördelar, som med den fasta skolan äro förenade.
Den ovilja, som åtminstone i början hos allmogen visat sig för folkskolan, har, jemte andre omständigheter, emellertid verkat derhän, att skolundervisningen ännu icke vunnit den utsträckning, som den nådiga författningen afser.
Många barn undanhållas ännu från skolan, och flertalet af dem, som der inhemta undervisning, utgå derifrån så snart det i författningen bestämda minsta 29 kunskapsmått blifvit inlärdt.
Att emedlertid det uppväxande slägtet, som folkskolans undervisning kommit till godo, i allmänhet besitter ett större mått utaf kunskaper, i jemförelse med förhållandet under föregående tider, lärer icke kunna bestridas, men deremot förnimines ej sällan den klagan, att folkskolan gjort föräldrarne mera likgiltige för barnens uppfostran, den de med skolgången anse vara fullbordad, och att den moraliska utveckling, som endast i hemmet är möjlig, allt mera åsidosattes.
Om denna fruktan må vara grundad, lärer få öfverlemnas åt framtiden att utvisa, då bildningens frukter hinna att mogna.
En förbättring, som dock lärer bero på kommunerne sjeifve att åstadkomma, men hvartill de måhända icke så lätt finnas benägne, är likväl af behofvet påkallad.
Äfven skollärarnes löner hafva blifvit otillräcklige och motsvara knappast de nödvändigaste lefnadsbehofven.
Att under sådana förhållanden, och då inom näringarne numera erbjuda sig liera tillfällen till lönande sysselsättning, de många folkskolelärare—platserne skola fyllas med skicklige och duglige lärare, är föga att hoppas, och likväl beror härpå i väsendtlig mån, huruvida folkskolan skall kunna motsvara sin bestämmelse.
En annan omständighet, som ej heller torde böra lemnäs oanmärkt, har äfven framkallat farhågor.
Den grad utaf bildning, som i seminarierna bibringas folkskolelärarne, är i allmänhet för ringa för att alstra den karaktärens ädelhet, som är den verkliga och sanna bildningens ändamål, men dock tillräckligt stor för att väcka anspråk.
Då dessa icke alltid kunna eller böra tillfredsställas, framkalla de lätteligen missbelåtenhet, och verkningarne häraf på den ungdom, hvars första undervisning är skolläraren anförtrodd, kunna på mångfaldigt sätt utveckla sig.
Arbets- och förbältringsanstalten för barn har fortfarande utöfvat sin verk samhet medelst utdelande af uppfostringshjelp åt fattiga barn.
De offentliga sjukvårdsanstaltcrne för Länet äro oförändrade desamma, som i sednast afgifne femårsberättelse upptagits, nemligen: l:o.
Läns-lasarett och kurhus i Nyköping. 2:o.
Lasarett och kurhus i Eskilstuna för denna stad samt Öster- och Vester Rekarne härader, och 3:o.
Nyköpings hospital.
Utgifterne hafva uppgått vid lasarettet kurhuset kurhuset i Nyköping. i Eskilstuna.' 1831 10,385: 40. 5. 1,645: 42. 7. 1,206: 28. 1. 1852 7,061: 10. 2. 1,558. 9. 5. 1,385: 36. 3.
Transport: 17,447: 2~7. 5,2047 4. — 27927 1 6^ 7 30 Transport: 17,447: 2. 7. 3,204: 4. — 2,392; 16. 4. 1833 6,266: 27. 3. 1,437: 20. 10. 1,313: 19. 11. 1834 3,419: 42. 6. 1.624: 32. 2. 1,619: 27. 4. 1833 3,423: 37. 2. 1,393: 51. 4. 1,651: 3. 8.
Summa 34,339: 13. 6. 7,681: 40. 4. 7.376: 21 5.
Behållningen, som vid 1830 års utgång utgjorde 7,427:35. 11. 7,714:41. I I. 1,647:30.
3. liar vid slutet af år 1835 nedgått till . , . . 3,805: 43. 3. 6,889: 17. 5. 1,802: 38.