Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Friheten borde endast kunna förverkas genom missbruk deraf, men den kan e}anses vara missbrukad genom iråkad oförmåga att fullgöra ingängne skuldförbindelser.
Practiskt behandladt, kommer man dock till den erfarenhet,att bysättningstvångets tillvaro är nyttig och nödig såsom stöd för crediten, och för att tillintetgöra uppsåtet till bedrägeri och underslef.
Den theoretiska principen måste vika för den practiska nödvändigheten; och jag har derföre delat Utskottets tanka, att bysättning bör få ega rum. ■— Egentliga ändamålet med Lagen om bysättning lärer dock endast böra vara: alt hejda och tillbakahålla obetänksamt ingående af skuldförbindelser, för hvilkas uppfyllande tillgångar saknas; att, sedan gälden blifvit gjord, förmå gäldenären att uppbjuda all sin förmåga och begagna alla de lofliga utvägar, som stå honom öppna, för att, i rätt tid, åstadkomma liquid, och att betaga gäldenären lusten till och fördelen af sådant bedrägeri eller underslef, hvarmed skulle åsyftas att undandraga fordringsegaren dess rätt.
Bysättning är alltså egentligen ämnad att användas emot den, som, beroende af innehafvaiide tjenst eller byggande sine förhoppningar på framtida befordran, är satt i nödvändighet att, så vida ej tjenst och förhoppningar skola för honom gå förlorade, sorgfälligt undvika bysätlning, medelst noggrannt fullgörande af sina skuldförbindelser; emot affairsmannen, hvars existefice, såsom sådan, beror på upprätthållandet af dess credit, och emot bedragaren, som skall förmås afstå ifrån underslef.
För personer i de två förstnämnde categorierne är by - 3a saltning under en timma, en dag, eller åtminstone några veekor nära nog af enahanda verkan och påföljd, som bysättning för lifstiden.
Bedragaren åter lärer sällan, och förmodligen aldrig, finna uträkning vid alt låta inspärra sig i bysättningshäkte under flere år, endast för att undanhålla någon egendom, den han, så länge hysättningen fortfar, i allt fall ej sjelf kan draga synnerlig fördel af, och hvilken, så snart den ej vidare undandöljes, ändock går i mät för skulden.
Egentliga ändamålet med bysättning skulle följaktligen vara vunnet, äfven om hysättning för en och samma skuld ej finge fortfara utöfver någon viss tid, den jag önskade blefve bestämd till Tre år.
Utsträckes verkställigheten af hysättning utöfver ändamålet dermed, förvandlas Lagen derom till redskap i en ilsken, egensinnig fordringsegares hand, att emot en på tillgångar utblottad gäldenär tillfredsställa enskild hämdlystnad, och detta vill jag ej understödja.
Genom det af Utskottet föreslagne Stadgande, att då concurs inträffar, gäldenär bör, om han i bysättnings-häkte sitter, derifrån lösgifvas, är val en utväg öppnad för gäldenär, att icke oafbrutet under hela sin lifstid blifva hållen bysatt, men om concurs är enda medlet för gäldenär att befrias ifrån bysättning, uppstår deraf den följd, att gäldenär, för att freda sig derifrån, nödsakas att utan annat ändamål, än det omförmälde, upplaga Domstolarnes tid med idkeliga ansökningar om concurs, ett förhållande hvartill
Lagen ej bör gifva anledning — Häruti hafva Herr Grefve Sparre, Herr Professor Grubbe och Herr Bååth mstämt; Anders Pålsson ifrån Jönköpings
Län, med hvilken öfrige Leda möterne af Bonde-Ståndet sig förenat: ”Då jag icke till alla delar kunnat biträda den mening, som i Lag-Utskottet gjort sig gällande, i fråga om förändring af våra nu gällande stadgar, rörande bysättning, så ser jag mig föranlåten låta denna min reservation åtfölja Lag-Utskottets Betänkande.
Jag delar Olof Månssons ifrån Blekinge tanka, att Bysättningskost naden bör vid slutliga liquiden drabba gäldenären; och har Olof Månsson, efter min åsigt, ganska grundligt utvecklat skälen för en sådan mening.
Utskottet synes hafva medgifvit, att olägenhet, om icke orättvisa, åtföljer ett nuvarande förhållande; och, om detta är constateradt, tyckes mig som ambitionen att handla conseqvent, och att ej afvika ifrån ett föregående beslut, icke är tillräckligt skäl att,' förkasta den föreslagna Lag-förändringen, Hvad / v. . * ■ i * LagUtskoltels Betankmd e N:u 65, Z.igTItskottets Betänkande jV.-o 65, Hvad sorn befinnes felaktigt i Lag-stiftningen bor väl rättas, äfven om en sådan rättelse skulle föranleda en tillvitelse åt Lagstiftande magten, för ostadighet i principer.
Icke nog med att Lag-Utskottet bibehållit en bedräglig gäldenär vid rättighelen att, under bysältnings-tiden, utan er$ättnings-skyldighet, helt makligt lefva på den godlrogue fordrings-egarens bekostnad; man har till och med till hälften förökat det dagliga underhållet.
Var det förut svårt att förmå en motvillig betalare att göra rätt för sig, så lärer det hädanefter blifva hardt när omöjligt; ty sedan en gäldenär undandöljt sin egendom, för att gäcka fordringsegarens anspråk och undandraga sig betalningen, så kan han väl icke föra ett beqvämare lif, än att lägga armarne i korss och låta fordringsegaren föda sig.
Må man icke tro att .andre än tredskande gäldenärer blifva bysatte.
Fordringsegaren, sorn i allt fall mäste förskjuta medlen för den bysattes underhåll, kanner för väl sin egen fördel, för att utan ändamål öka sin förlust, medelst en persons bysättning, som saknar tillgång att betala den primitiya skulden och, än mera, de gjorde förskotten.
Man kan således vära öfvertygad, att om Olof Månssons förslag bifalles i så måtto, att fordrings-egaren berättigas till ersättning af gäldenären för dennes underhåll under bysättnings-liden, kominer sådant icke att drabba andre gäldenärer, än dem, hvilka genom deras motvilja ådragit sig bysättuing; och desse må man väl icke vilja skydda.
Då bysättning, enligt sin natur och grund, är ett tvångsmedel endast emot tredskande och bedräglig© gäldenärer, men desse vid det för dem gynnande förhållande, som efter nu gällande stadgar eger ruin, och hvilket än t^er ökas, derest förslaget om förhöjdt tractamente vinner afseende , föga akta och måhända mången gång anse sig belåtna med ett lindrigt häkte, deruti fordringsegaren slutligen måste ledsna eller sakna förmåga att hålla dem ; så mäste medgifvas, att ändamålet med berörde tvångsmedel alldeles förfelas.” Brh. till R.
Trot. iB3.f. 7 Sami. i åfddn. 11 :ie Häftet.
S H ZagUtskollets Betänkande IV.-o 66t N:o 66.
Ankom till Expeck Utsk. d. 20' Maji kl. 9 f. tn.
Betänkande, öfver Herr C. F. Egnelh motion, angående andrin* af beräknings-grunden för Magistraternes boupptecknings-arfvoden.
. Vallöf].
Borgare-Ståndet liar lill Lag-Utskottets behandling öfverlemna! elt anförande,, deruti Herr Clas Fredric Egnell förmält sig vilja fästa uppmärksamheten pä en klagan, som, efter hans förmenande, med fog fördes i afseende ä den nuvarande beräkningsgrunden för Magistraternes bo»ppteckuings-arfvoden i Städerne, utom Stockholm och Götheborg. Kgl. Förordningen d. 10 December 1756 stadgade nemligen, alt* af all i boet befintlig fast och lös egendom, ma uti ifrågavarande städer uppbäras en procent såsom inventerings-arfvode, beräknadt af stimma inventarii.
Om nu hela tillgängen 1 elt sterbhus utgjorde ao,000 Ildr och skulderne ett lika belopp, så ökades desse senare med inventernigs-arfvodet, 200 Rdr; utom umgätderne för fordringars imlrifvande, auction, utredning och öfrige vid dödsfall oundviklige kostnader; och följden blefve då, att arfvingarne nödgades afträda boet till borgenärerne, samt se^ sin sorg efter eii älskad man och fader mångdubbelt ökad derigenom, att hans namn komme i lika förhållande med mindre rättsinnige gäldenärer, blott af den orsak alt hans i lifstiden åsamkade skulder, för dess närings bedrifvande, till egen. och familjens bergning, icke före dödsfallet hunnit godtgöras, hvartill medel ej saknades, innan verkan af ofvanberörde Kgl.
Föroi ekling med dödsfallet inträdde.
På grund häraf hemställde Motionairen om ea sådan föi ändring härutinnan, att Magistraterne skulle för inventering i sterbhus, der behdllne summan icke uppgår till Etthundrade Rdr, åtnjuta arfvode såsom för andra värderingar , men, dd behållningen steg tilt Etthundrade
Rdr och härutöfver, bekomma tvd procent deraf; och troddes Magistraternes inkomst icke blifva härigenom betydligen minskad.
Vid remissen häraf den 17 nästlidne Februarii har blifvit ytlradt a fr Herr Langenberg.*■ att, i fall någon förändring 1111 bomme att beslutas, , han [rodde arfvodet böra fastställas till en procent af behållningen; Herr Lundin: att då man. erinrade sig de bördor, hvilka redan trye» LugUukoltets Betänkande IV:0 65. 35 ka Städerna i allmänhet, förslaget syntes mindre välbetänkt, och att Herr Lundin följaktligen beslridde detsamma så mycket hellre, sorn, ehvad den ifrågavarande förändringen komnie att öka eller minska Magistraternes hitintills åtnjutna inkomst, resultatet vore lika obilligt i bägge fallen; Herr Moschel, alt, enär klagan länge varit förd öfver de dryga arfvoden, som för bouppteckningar i Städerne till deras Magistrater betalas, samt denna klagan icke syntes obefogad, då till bouppteckningsman å landet finge väljas, hvilka Slerbhusen för godt funné, hvarvid arfvodet berodde på öfverenskommelse, Herr Moschel funne sig föranlåten yrka: att Städerne md, i afseende å bouppteckningsmäns utväljande, undfå enahanda rätt m d den landet åtnjuter; Herr Leffler: alt lian trodde förslaget hafva bordt åtföljas af en fullständig calcul, som utredde, hvilkendera beräkningsgrunden vöre för sterbhus-delegare i allmänhet den minst betungande; och Herr Olbers: att, i händelse en sådan förändring vidtogs, hvarigenom minskning i Magistraternes inkomster uppstode, borde ersättning derföre af Slaten dem beredas.
Lag-Utskottet, som öfvervägat hvad sålunda förekommit, får härmedelst afgifva det yttrande, att, ehuru Utskottet anser det vara önskligt, att Magistraternes aflöning grundades å mindre tillfälliga inkomster, än ifrågavarande Sterbhusprocent, kan Utskottet likväl det nu gjorda förslaget om en förändrad beräkningsgrund, och afgiftens utgående i mon af behållningen i boet, icke understödja, dels emedan en så beskaffad förändring ej skulle afhjelpa den anmärkta ojemnheten, och ej heller synes vara fullt rättsenlig, enär besväret med bouppteckningen beror af boets vidlyftighet, och således ingalunda minskas derigenom, att skulder finnas, som medtaga tillgångarne, dels ock derföre, att Magistraternes löne-inkomster, hvaraf boupptecknings-procenten utgör en väsendtlig del, möjligen komnie att, genom fastställande af en annan grund för densammas beräknande, antingen förhöjas eller nedsättas, men intetdera lärer böra ske utan vederbörandes förutgångna hörande, helst, i förra fället, stärlernes invånare, hvilka äro skyldige att sjelfve bestrida aflöniugen, finge vidkännas en tillökning i utskylder, som tilläfventyrs icke vore af behofvet påkallad, och, i senare händelsen åter, den godlyckliga löne-nedsättningen skulle innebära orättvisa e® mot dem, som nu innehafva Magistrats-tjensler, samt möjligen verka menligt för det allmänna, hvars lätt och säkerhet fordra, det löne-vilkc - LdgU t skottets Betänkande N:o 6^ ren aro sådäne alt skicklige, personel' timna till omförmälde befattningar erhållas.
I följd häraf, o eli enär den ordning och reda tili Sterbhus-angelägenlieter, som af Magistrat ernes befattning med bouppteckningar och skiften i Städe ine hittills vunnits, vid jemförelse med tillståndet på landet, onekligen visar sig lända Sterblmsdelegarue sjelfve lill gagn och säkerhet, hemställer Utskottet att Herrar Egnell s och Mcechels of vanberörde förslag icke måtte antagas, Stockholm den 16 Maji i834.
N:o 67. % Ankom till Exped.
Utsk. d. 20 Maji kl. 9 f. m.
Betänkande, öfver Riksdagsfnilmagtigen Samuel Anderssons ifrån Östergöthland motion, att fattigprocenten i sterbhus mätte utgå, icke sä
,om nu, af summa inventarii, utan i mon af behållningen, sedan skuld blifvit af dragen, a Ifrån Hedervärda Bonde-Ståndet har lill Lag-Utskottet blifvit remitteradt ett anförande af Riksdagsfullmägtigen ifrån Östergöthland Samuel Andersson, hvilken yrkat, att enär det, efter bans förmenande, icke vore billigt eller rättvist, alt, på saft nu gällande
Lag bjuder, en åltondedels procent af alla tillgångar i Sterbhus, utan afseende å gablens belopp, tilldelades de fattige, då sådant skedde på bekostnad af efterlefvande enka och barn, hvilka understundom, till fördelning sig emellan, lingö en mindre behållning, än hvad fattigprocenten utgjorde, en sådan lagförändring måtte meddelas, att de fattiges en åttondedel! procent'barde hädanefter, i likhet med Chartae Sigil/atce-afgiften, endast efter summa behållning beräknas och utgå.
Detta förslag, hvilket Hans Jansson ifrån Elfsborgs Län, samt Anders Larsson ifrån Upsala Län förmält sig anse olämplig!, den förstnämnde på det uppgifna skälet, att, i fall förslaget bifölles, skulle derigenom borttagas en ad pios usus anslagen förmon, hvilket icke rättvisligen kunde Lagutskottets Betänkande iVjo 68 3y * % . ske, med mindre en motsvarande ersättning lémnades i stället,, har Lag Utskottet öfvervägat; och enär ifrågavarande en åttondedel procent a t boet, lill hvilken de fattige äro att anse såsom egare, och hvilken derföre i 17 Cäpitlet 4 §•
HaudelsBalken kallas de fattiges del,jemlikt nämnde lagrum åtnjuter förmonsräft framför den aflidnes gäld, samt, vid sådant förhållande, efterlefvande maka öch arfvingar destomindre kunna göra anspråk på berörde lott, som deras rätt att skifta icke inträder förr, än alf gäld är betald, tror Utskottet, i betraktande jemväl deraf, att detta för de fattige anslagna understöd säkerligen utgår på ett sätt, som i allmänhet är ett af de minst betungande, sig icke hörå å omförmälde motion tillstyrka bifall.
Stockholm den iÖ Maji i834> N:o 68; Ank. till Exp. Utsk. den 20 Maji kl. 9 f. m.
Betänkande, öfver Riksdagsfullmägtigen Johan Ericssons ifrån Stora Kopparbergs
Län motion, om tillägg till 17 Capitlet i3 J1, Handels Balken, Uti memorial, som Hedervärda BondeStåndet till Lagutskottet remitterat, har Riksdagsfullmägtigén Johan Ericsson ifrån Stora Kopparbergs
Län anfört, att då gäldenär, till skulds betalande, saknade andra tillgångar än fast egendom, hade borgenär, enligt 1734 års
Lag, för att få sin fordran godtgjord, blott den enda utväg, alt, efter det fastigheten blifvit utmätt, deri söka införsel och med egendomen pantvis lagfara, men han egde ock, sedan utmätning och dermed förenad införsel för sig gått, en i Lag stadgad förmonsrätt för sin fordran,,så att, om annan fordringsegare derefter ville nr samma fastighet njuta betalning, kunde denne fordringsegare blott göra anspråk på det belopp, hvarmed fastighetens värde öfversköt den fordran, hvarföre utmätning först skett.
Den tidsutdrägt och de omvägar, som erfordrades, innan borgenär på förenämnde sätt hunnit blifva förnöjd, hade likväl inverkat ofördelaktigt på allmänna förtroendet; och för att afhjelpa denna olägenhet, med°bt införande ef ett 33 Lag-Ulskollles Betänkande N:o 53. skyndsammare liqvidationssätt, hade blifvit stadgadt i io § af Kongl. Förordningen den 28 Junii s 7*)S, alt borgenär, som hvarkenåstundade införsel i fast egendom, hvilken skulle gå i mät, eller ville, genom lagfart, pantvis dertill förvärfva egande rätt, icke kunde betagas alt fa den utmätte egendomen, utan föregången lagfart, offentligen försåld till sitt förnöjande.
Alt Lagstiftaren skulle, då han genom ett sådant stadgande beredde borgenär tillfälle att, med större skyndsamhet än förut egt rum, kunna utbekomma dess fordran, velat betaga borgenär förmonsrätten lill betalning, det trodde Molionairen icke böra förmodas, enär ett sådant sy fä ternåi aldrig blifvit af Lagstiftaren anlydt; —
Men likväl hade fordringsegare, i följd häraf, kommit alt gå miste om den i 17 Capitlet i3 §•
IlandelsBalken stadgade förmonsrält, emedan Lagen, i fråga om förmonsrätt, mäste, efter dess ordalydelse, strängt, tillämpas, och icke medgåfve någon utsträckning deraf till fordringar, åt hvilka icke uttryckligen en sådan rättighet tillerkändes; —• och har, på grund häraf, Motionairen föreslagit, att till i3 § i 17 Capitlet HandelsBalken måtte göras följande tillägg: samma rätt håfve ock borgenär, som vunnit utmätning d gäldenärs fasta egendom, ändå att han deri ej erhållit införsel.
Har en borgenär fått införsel och annan eller flere blott utmätning} medföre då införsel förmonsrätt framför utmätning, samt den äl~ dre utmätningen företräde framför den, som senare skett; i afseende hvarå Utskottet nu får sitt yttrande meddela.
Den förmonsrätt, Lagen tillerkänt införsel i fast egendom, synes grundad derå, alt införseln, i likhet roed utmätning af lösören, skiljer egar-en ifrån besittningen, men sådant sker icke genom utmätning af den fasta egendomen; och då denna åtgärd ej heller i öfrigt innefattar sådan offentlighet, att allmän kännedom kan med säkerhet vinnas om derå grundad sakralt, hvilken också derföre lätteligen kunde komma att lända andra lill förfång, samt borgenär, enligt nu gällande
Lag, ej allenast har tillfälle att erhålla införsel i sammanhang med utmätningen, och såmedelst vinna den af Molionairen åsyftade säkerhet, utan äfven kan, vid infallande lagtima ting, då egendomen ligger å landet, samt hvarje Rådstufvudag, om egendomen är i stad belägen, förskaffa sig en ännu bättre förmonsrätt, genom ansökan om inteckning, tror Utskottet sig icke böra d motionen tillstyrka bifall.
Maji i834* LagUtkottets Betänkande N:o 6g. 30 N:o 6g.
Ank. till Exp. Utsk. d. 20 Maji kl. 9 f. m.
Betänkande, öfver Herr Olof Wijks motion, om ändring af sista momentet 5 Jjb samt 1 mom. 7 tiF. 17 Capitlet HandelsBalken, Uti memorial, som Välloff.
BorgareStåndet till LagUtskottels behandling öfverlemnat, har Herr Olof Wijk gjort den framställning, alt vid de tillfällen, då bodmeii-långifvare och skeppsbesättning cöncurrerat, för att ur fartyg och gods erhålla betalning för bodmerilån och skeppslön, hade utgången af anställde rättegångar visat, alt i Lagen all säkerhet vore beredd åt den förre, men icke tillräckligt skydd lemnadl lill betryggande af den senares, eller skeppsbesättningens, rätt.
Det hade nemligen handt, att, då fartyget, efter tecknaclt bodmeri tili skeppets fulla värde, i barlast återkomnrit lill den ort, hvarifrån resan blifvit börjad, hade besättningen gått förlustig betalning för sin innestående lönefordran, derföre, alt i 17 Capitlet 7 §.
IlandelsBalken stadgas, alt om någon har sådant bil- eller bodmeribref, sorn i Sjölagen besk rifves, han eger förmonsrätt i skeppet, så ock i godset, då skeppsfolk belaldt är, såsom i föregående 5 §• blifvit sagdt, hvarest orden lydar ”af gods i skepp tages först sjöfolks lön.”
Häraf uppkom således den orättvisa följd,, att en besättning, sorn under en längre lid på flere år åtföljt eli fartyg, hvilket ifrån den ena orten till den andra gäll på frakt, vid resans slut ej egde något alt med säkerhet påräkna för sitt arbete och sin möda.
Lagrum föranledde dessutom ännu en anmärkning, den nemligen, att, ehuru; fartyget gjort flera fraktresor, sisla godsegaren likväl måste hila sina varor gå lill liqviderande af folkets atla innestående hyror, helst, enligt Skipmannabalkcn och 1748 års. Kongl..
Coopvaeidic-rcglemente, besättningen icke är berättigad,att ä hvarje aflastningsort dess upplupne löner utbekomma..
Obilligheten deraf alt i allmänhet fraktgods i skepp, och ännu mera att det sist i skeppet intagna godset skulle vara underpant för hyrorna under, liela resan,läge i öppen dag, enär af fraktgods ej borde tilL dessas; godtgörande kunna tagas mera, än den. för reson betingade frakten, för hvilket godset rättvisligen; och lagligen, utgjorde hypotliek.
Det borde deremot åligga Redaren, hvilken tillgodonjuta frukterne,, att ansvara- för- folkets löner och,, om hanel - ^ugUtskoit et$ B t tankande W\o
So. ler skepparen saknade tillgång, borde skeppsfolket alltid ega förmonsrätt i skeppets inventarier, oell om desse ej aro tillräcklige, i skeppets försälja ningsbelopp framför den, som gifvit lån å bil- eller badmeribref, emedan denne alltid vore i tillfälle att kunna göra sig underrättad om folkets hyror innestå, innan lian föreslagit, att sista momentet i 5 J*. af of vanberörde Capitel och Balk måtte erhålla följande förändräde lydelse: ”af fartygets inventarier och, i händelse de ej förslå, af fartygets försäljningsbeTopp tages först sjöfolks innestäende lön för hela den tid de stätt t fartygets tjensti enlighet hvarmed ock den efterföljande 7 Jf. 1torde ändras.
Efter öfvervägande häraf får Utskottet Vördsamttillkännagifva, att Utskottet delar Motionairens yttrade åsigt, angående det origtiga^ så val derutinnan, att sjöfolks obetalde aflöning icke eger förmonsrätt i sjelfva fartyget, sora ock alt sådan fordran hav förmonsrätt till godset, som i fartyget är: hvarigenom kail inträffa, att gods, sorn vid slutet af en emellan flere orter verkställd resa^ tillfälligtvis finnes om bord, medtages för lönefordringar, hvilka tillkommit förr, än samma gods inlastades, och under förehafvanden deraf godsegaren icke haft ringaste nytta.
Sjöfolket står i skeppsredarens, men icke i befraktarens, tjenst, och döt bör således jemväl, efter Utskottets mening, ega sin förmonsrätt, icke i godset, utan i skeppet.
Att denna förmonsrätt icke må utsträckas till äldre fordringar, ände, sorn härleda sig ifrån den af fartyget senast gjorda resa näst innan förtnonsrätistvisten uppslår, tror Utskottet äfven bora antagas, emedan eljest skulle kunna för den senaste besättningen uppkomma collisioner med gamla .okända fordringsanspråk, äfvensom bodmeri- och bilbrefs långifvare* äfventyr onödigtvis förökades.
Efter hvarje fulländad resa eger besättningen att utfå hela siii obetalde aflöning, och den behöfver således icke ifrågavarande säkerhet
Uti fartyget längre, än som erfordras för att, i saknad af godvillig betalning, derföre lagligen utsöka sin rätt.
I öfrigt och till förekommande af olika begrepp derom hvad till sida resan rätteligen må hänföras, då, t. ex. fartyget besökt flere hamnar efter hvarandra och flerke gånger ombytt laddningar med samma manskap, torde det vara nödigt bestämma, att resan bör räknas ifrån det besättningen inmönstras.
På LagUtskottets Betänkande St.o 6ff. 4* På dessa skäl föreslår Utskottet, att, i stället för sista momentet af 5 ,$■ i 17 Capitlet Handel*- B a ken, måtte der t ödet införas föjande stadgande:
Sjöfolk njute förmonsrätt i skepp för lön under skeppets sista resa, räknad ifrån besättningens inmönstnng och skeppsredare ege för skeppslega samma ratti det gods, sorn i skeppet är.
Äfvensom Utskottet hemställer -att: i sammanhang härmed, första momentet, af 7 J\ i berörde Capitel erhåller denna förändrade lydelse:
Häfver någor sådant b [bref, som i Sjölagen beskrifvet är, ege han förmon i skeppet, då skeppsfolk är bealdt , sot/i i 5 $ sägs, tå ock i godset.
Stockholm den it) Maji 1 S3f* Bilt. till R.
Tiel.
:$Jj. 7 Snml, r A dr/n. 11 :te Häftet, STOCKHOL M, ,IOs L y hos Ludv. W est ERBERG, 1834.
Lng-XJrskotttts Bet. A':o 70, t N:o 70.
Ankom lill Exp-Utsk. den 3o Maji kl. 5 e. ro. Betänkande , öfver väckte motioner, om tili ägg till 23 Cap. 1 Arfda-Balken , i afseende cl Förmyndares redovisningsskyldighet.
Hos Walloth B rgare-StAndet har Herr Gustaf Holm, medelst ett •kriftligt anförande, gjort oen framställning, alt uti hvarje civiliserädl folk* lagstiliniii^ ei kändes såsom grundsats, ali den medlem af samhället, sora icke kunde låda ofver sin person oell sitt gods, hurde i Slaten och des# inrättningar finna säkerhet lor bägges vård och bibehållande.
Denna princip funnes jemväl stadgad uti vår Lagbok af år 1734, sorn i ip, 20, 21, 22 och a3 Capillen Alfda-Balken, handlar 0111 målsmanskap för omyndig.
Dessa figulin egde likväl, efter Molionairens öfvertygelse, det fel, att de icke imu-lättade elt nog positivt stadgande, alt Hof-Rätter, Häiads-Rätter ä landet och Rådhus-Rätter i städer, der Förmyndare-Kamrar ej finnas, firo skyldige alt tillse och vaka deröfver, att
Förmyndare behörigen redovisa för förvaltningen af den omyndiges egendom och angelägenheter, hvadan denna uti sist åberopade lagium, likasom i förbigående omnämnde garanti för helgden af omyndiges lätt i allmänhet, vore utan ändamål och påföljd.
Det vore allmänt kändt, att Hof Rätter och Lands-Domstolar, med högst sällsynte undantag, ej frågade efter, huru förmyndare uppfylla dera# åligganden, så framt icke den omyndiges flander påkallade lindel sökning derom.
Om sådant, vare sig af liknöjdhet eller af okunnighet, uleblefve.
Tore den omyndige öfvei leornad ål slumpen eller förmyndarens godtfinnande, och Mot immi ren hade icke länges <Ln såom