Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Befälhafvaren är förpligtad att i bestämmelseorten utlemna lasten till den, som, enligt konnossementet, visar sig vara behörig lastemottagare. § 98.
Anmäla sig flere behörige innehafvare af konnossementer, eger ej befälhafvaren rätt att till någondera lasten utlemna, utan bör han, efter behörig protest, nedsätta densamma i förvar hos den gode man, parterne dertill utse, eller som af tullkammare, borgmästare, kronofogde eller länsman anvisas. § 99.
Sedan befälhafvaren öfverlemnat lasten till lastemottagaren, skall åtminstone ett exemplar af konnossementet till befälhafvaren återställas, och lasten derå qvitteras.
Aflemnas lasten å annat ställe, än bestämmelseorten, skall, derest konnossementet är stäldt till innehafvaren eller till viss man eller order, emottagaren vara skyldig att samtliga exemplaren af konnossementet till befälhafvaren öfverlemna. § 100.
Rättsförhållandena mellan befälhafvare och befraktare bestämmas genom lraktaftalet.
Befälhafvares och lastcmottagares rättigheter och skyldigheter bedömas enligt konnossementet; dock att, om detsamma i någon omständighet hänvisar till fraktaftalet, det sednare skall i denna del vara mot lastemottagaren gällande.
Aro fraktaftalet och konnossementet i något afseende mot hvarandra stridande, håfve konnossementet derutinnan vitsord.
Ej vare befälhafvare berättigad att emot lastemottagare invända att han tecknat konnossementet i god tro och under löfte om inlastning af de varor, å hvilka det lyder. 40 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 164. § 101.
Kommer till inlastning gods, som är skättidt eller skadadt, eller hvars yttre beklädnad är bristfällig, eller som är slutet i packor, kistor eller käril, så att innehållet är befälhafvare!! obekant, eller har han ej emottagit lasten efter mätning, räkning eller vägning, eller har han eljest gjort anmärkning eller förbehåll i afseende å godsets beskaffenhet eller vård, bör han, till sitt fredande från ansvarighet, derom å konnossementet göra anteckning. § 103.
Saknas styckegods till antal, nummer eller målke, eller är bristen i väg- eller mätbara varor större, än som kan härleda sig från deras egen förderflighet, läcka eller olika mätningssätt, eller har godset annorledes tagit skada; vare befälhafvare, derest han ej tecknat konnossementet med sådan anmärkning, som i § 102 sägs, skyldig att bristen ersätta, såvida han ej gitter visa, att under resan inträffad olyckshändelse, som ej stått i hans eller besättningens magt att afvärja, förlusten vållat.
Penningar, värdepapper och dyrbarheter ersättas endast såvida de blifvit för bcfälhafvaren aDgifna.
g 104.
Har befälhafvare underskrifvit konnossement med sådan anmärkning eller förbehåll, som i § 102. sägs, svare han likväl för den skada å godset, som, genom hans eller besättningens vållande, bevisligen tillkommit. § 105.
Yid inrikes sjöfart må, i stället för konnossement, fraktsedel kunna begagnas, i hvilket fall bcfälhafvaren ansvarar för lasten, enligt fraktsedeln, då han den utan anmärkning emottagit.
Har fraktsedel sålunda blifvit utfärdad, gälle den, såvida fel deri icke visas, i stället för konnossement, i alla de fall, der, efter denna lag, något förhållande i afseende på lasten skall genom konnossement styrkas. § 106. Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 164. 41 § 106.
Förekommer, vid fartygets ankomst till lossningsort, anledning att gods tagit skada; ege såväl befälhafvare som lastemottagare att, till utrönande af godsets beskaffenhet, erhålla besigtning genom gode män, om hvilkas väljande vare lag, som i § 321 sägs.
Finnes då, att godset tagit skada, vare besigtningsinännen skyldige att afgifva yttrande, huruvida skadan må anses hafva tillkommit genom befälhafvarens och besättningens vållande. § 107.
Märkes ej skadan före eller vid lossningen, vare lastemottagarens anspråk på skadeersättning icke inskränkt derigenom, att han utan anmärkning varan emottagit der han genom en, inom fyratioåtta timmar efter lossningen hållen, besigtning, som i föregående § sägs, styrker skadan och derjemte visar att godset varit i fartyget inlastadt, samt att skadan icke efter lossningen varan åkommit. § 108.
Skall befälhafvaren ersätta förloradt eller skadadt gods, utgår ersättningen efter det värde, godset har å bestämmelseorten, när fartyget dit ankommor.
Från värdet af det förlorade eller skadade godset afdrages dock den frakt tull, samt öfriga kostnader, hvilka, i anseende till förlusten eller skadan, icke komma att för detsamma utgöras. Gäller ersättningen gods, hvars beskaffenhet enligt konnossementet varit befälhafvaren obekant, må vid dess bestämmande afseeude å denna omständighet fästas. § 109.
Emottagandet af godset medför förpligtelse att betala öfvereuskommen frakt, ersättning för Ofverliggedagar, redan fastställda haveribidrag och öfriga af befälhafvaren för godsegarens räkning gjorda utgifter, äfvensom att uppfylla andra befraktaren åliggande skyldigheter, som grunda sig på den handling, enligt hvilken godset cmottages.
För de liafveribidrag, hvilkas belopp ej blifvit faststäldt, är godsegare skyldig att ställa säkerhet.
I brist af annan öfverenskommelse, beräknas frakt, som utgår efter mått, vigt eller mängd, i förhållande till det utlastade, men ej till det inlastade godset.
Prot. 1862—1863, 10 Sami. 1 Afd. 15 Raft 6 42 Expeditions- (JtsknHets Förslå«• till underd.
Skrifvelse, t\:o 164. § 110.
Der ej vid konnossements tecknande särskildt, förbehåll "jordt år, skall betingad frakt gäldas fullt ut, ändå att under resan gods, som förskämning underkastadt år, tagit skada, eller kreatur dött.
Flytande varor har man rått att öfverlåta för frakten, når mera ån hälften utlåkt.
Denna rått, som gåller för hvarje särskildt käril, går dock förlorad, der den ej begagnas förr, ån varorna blifvit emottagna.
Den kan ej göras gällande, om befålhafvaren vid inlastningen anmärkt, att kårilet varit bristfälligt, och derom å konnossementet anteckning gjort. § Hl
För det gods, som genom skeppsbrott, plundring af sjöröfvare, uppbringning, vådeld ombord, eller annat olycksfall går alldeles förloradt, vare egare ej skyldig att frakt gälda.
Ar frakten på förhand betalad, bafve han rått att den återfå. § 112.
Oaktadt gods gått förloradt, beräknas full frakt för detsamma: l:o. når det ersåttes i gemensamt haveri; 2:o. når det under resa blifvit såldt för fartygets behof, såvida ej fartyget och det öfriga godset efteråt förolyckas. § 113.
Blifver hela eller någon del af lasten efter skeppsbrott bergad, eller efter uppbringning frigifven, då beräknas för det bergade eller frigifna godset frakt till olycksstållet, enligt de grunder § 5 bestämmer.
Fortskaffar fartygs befälhafvare det gods till bestämmelseorten, njute full frakt. § H4.
Sker skada å fartyg under resa, så att nödhamn måste anlöpas och lasten utlossas, och vill lastegare eller hans ombud ej afbida fartygets iståndsåttande, utan öfver lasten förfoga; gålde full betingad frakt.
Är åter skadan så svår, att fartyget ej kan sättas i sjövårdigt skick, då beräknas frakt endast i förhållande till den våg, det seglat vid nödhamnens anlöpande, i enlighet med de i § 5 bestämda grunder.
Har i sistnämnda fall lastegare ej ombud på stället, vare då befålhafvaren skyldig att mot den lindrigaste frakt, som, enligt mäklares betyg, å den ort erhållas kan, med annat fartyg låta fortskaffa lasten till sin bestämmelse, eller, der sådan lågenhet ej finnes, lasten för egarens räkning upplägga; och åligge befålhafvaren att om åtgärden med lasten egaren eller lastemottagaren underrätta.
Är lasten skadad eller af lått förderflig beskaffenhet och kan skada å densamma genom uppehållet befaras, förfare befålhafvaren såsom i § 179 sågs.
Exped ifons- Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 164. 43 § 115.
Vägrar den, till hvilken lasten enligt konnonssementet ställd är, att, vid fartygets ankomst till lossningsort, densamma emottaga, eller vistas han ej å den ort och har ej ställt ombud för sig, eller uppehåller han eljest fartyget nied godsets lossning utöfver den liggetid, som i denna lag stadgad eller vid frakaftalet öfverenskommen år, eller förekommer anledning till osäkerhet för gäldande af frakt och andra omkostnader, eller har lasten blifvit i förvar nedsatt, såsom i § 98 sågs, då anmåle befålhafvaren förhållandet genom protest hos notarius publicus eller annan behörig tjensteman på stället och ege sedan, efter klarering af tull och andra afgifter, att, der ej lossning redan skett, gödset lossa, och genom offentligt utrop låta försälja så stor del deraf, som till allmänna umgälder, frakt saint ersättning för haveribidrag, öfverliggedagar, ytterligare uppehåll och nödiga kostnader fordras; besörje ock, der egaren ej på stället år, det öfriga godsets uppläggande under säker vård för hans räkning,och kungöre det honom på det i orten brukliga sätt.
Ar, efter försäljning af gods, köpeskillingen otillräcklig att betåcka derå betingad frakt; vare befraktaren för bristen ansvarig. § 116.
Befraktaren vare berättigad att öfverlåta de rättigheter, fraktaftalet innehåller, å annan man, men år fortfarande förpligtad att ansvara för de förbindelser, det ålägger. § 117.
Leger redare ut sitt fartyg till annan, för att det föra eller föra låta, anses denne såsom redare, och fartyget häftar för de förbindelser, han i denna egenskap till tredje man ingår. § 118.
Om, före fartygets afresa från befraktningsorten: l:o. fartyg och gods, eller ettdera, genom utbrott af krig blifva ofria; 2:o. den hamn, från hvilken resan skall börja, eller till hvilken den år ställd, genom blokad blifvit stängd från all handelsgemenskap, eller det gods, som skall inlastas eller redan år inlastadt, blifvit till utförsel i befraktningsort eller till införsel i bestämmelseort förbjudet; 3:o. fartyget tages i kronans tjenst; då ege hvardera kontrahenten rått att fraktslutet håfva och drage hvar sin kostnad och skada, som deraf tima kan.
I det fall, som i mom. 3 omförmåles, njute dock rederiet och befraktaren efter omständigheterna ersättning af allmänna medel. § 119.
Inträffa de fall, § 118 omförmåler, medan fartyget år liggande i hamn, dit det från befraktningshamnen för att intaga last. afgått, eller i nödhamn, eller i hamn, dit det af orsak, som i § 45 sågs, inlupit, ege hvardera kontrahenten rått att fraktslutet håfva och vare, i ty fall, frakt beräknad efter de grunder. § 5 bestämmer, Angående kostnad och skada gålle hvad i föregående § stadgadt år. 44 Expedit i o n s -Utskottets Forsing till vnderd.
Skrifvelse N:o 164. § 120.
Blifver fartygets resa uppehållen genom offentlig myndighets hud, och år rederiet eller befålhafvaren dertill vållande, håfve befraktare rått att fraktslutet bryta och för kostnad och skada, som för honom derigenom uppkommer, undfå ersättning af den, som uppehållet vållat.
Samma rått håfve ock redare eller befälhafvare, der befraktare till uppehållet vållande år. § 121.
Yarder befraktadt fartyg uppehållet af hinder, hvartill befraktare ej varit vållande, må den betingade frakten derföre ej ökas, der ej annorlunda aftaladt år. § 122.
Angår aftalet befordring af viss person, och denne, före resans anträdande dör eller af laga förfall blifver hindrad att den företaga, erlägges endast half passagerareafgift.
Om efter aftal, som föregående § omförmåler, fartyget under resan förgås eller ock de fall inträffa, hvilka i § 118 omförmålas, vare aftalet, utan ersättning å någondera sidan, förfallet; dock åligge det passagerare att för den tillryggalagda delen af resan betala passagerareafgift efter de grunder, § 5 bestämmer; år något derutöfver af honom betaladt, ege han att det återbekomma.
I fråga om fartyg, hvarmed utvandrare från riket fortskaffas till främmande länder, galle, i stället för de i denna och nästföregående § gifna stadganden, hvad rörande deri omförmålda ämnen må, med hänseende tilli sådana fartyg, vara särskildt föreskrifvet. § 124.
Effekter, hvilka allmänt föras såsom passageraregods, skola, når de blifvit öfverlemnade till befålhafvaren eller till den, som af honom dertill satt år, i händelse af skada eller förlust, ersättas såsom annat gods, för hvilket befålhafvaren enligt denna lag ansvarar.
Om penningar, värdepapper och dyrbarheter vare lag som i § 103 sågs. § 125.
För gäldande af obetalad passagerareafgift ege befålhafvaren till passageraregods samma rättigheter, som § 115 tillerkänner honom, i afseende på annat gods, för obetalad frakt.
Om Bodmeri.
I § 126.
Försträcker någon penningar emot panträtt i fartyg, betingad frakt eller innehafvande last, hvar för sig eller gemensamt, eller ock i viss andel deraf, under Expedittons-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, i\:o 164.
45 vilkor att långifvaren, för sin fordrans betalning, kan hålla sig endast till de förpantade föremålen efter fartygets ankomst till den ort, der resan slutar, eller till den ersättning, som för dem i visst fall utgifves (§§ 279 och 282); ege långifvare och låntagare rått att öfverenskomma om en viss afgift, som för den försträckning och fara erläggas skall.
A befålhafvares och skeppsfolks hyra vare bodmerilån förbjudet. § 127.
Befålhafvaren vare ej berättigad att upptaga bodmerilån å fartyg och frakt i fartygets hemort, eller å last i den hamn, der lastegaren år närvarande.
Ä annan ort ege han rått dertill, på sått i § 42 stadgas. § 128.
Upptager befålhafvaren bodmerilånet i lastegarens interesse, kan han förpanta lasten allena.
Upptages lånet för fartygets behof, kan han vål pantförskrifva fartyg eller frankt allena, men lasten endast tillsammans med fartyg och frakt.
År fartyget förbodmadt, utan uttryckligt tillkånnagifvande att frakten jemvål håftar för lånets säkerhet, anses fartyget allena pantförskrifvet.
Åro både fartyg och last pantförskrifna, innefattas derunder äfven frakten. § 129.
Bodmeribref skall, der långifvaren det åskar, innehålla: l:o. långifvarens namn ; 2:o. kapitalets och premiens belopp; 3:o. uppgift om de för lånet pantförskrifna föremål; 4:o. fartygets och befålhafvarens namn; 5:o. uppgift om resan, för hvilken länet upptages; G:o. tiden når, och orten hvarest lånet skall betalas: 7:o. uppgift om handlingens egenskap af bodmeribref; 8:o. uppgift om de omständigheter, hvilka föranledt lånets upptagande; 9:o. dagen när, och orten hvarest lånet afslutes; 10:o. underskrift af den, som bodmerilånet upptager. § 130.
Bodmeribref kan ställas till order och utfärdas i flera exemplar, då i hvarje skall utsättas, huru många exemplar utfärdade blifvit.
Afven emot den, på hvilken bodmeribref blifvit öfverlåtet, må den betalningsskyldige göra invändning att befålhafvaren ej varit till lånets upptagande berättigad. § 131.
Inom fjorton dagar från fartygets ankomst till den hamn, der den resa slutar, för hvilken länet blifvit upptaget, skall, såvida ej vid aftalets ingående annan öfverenskommelse tråffad år, lånet jemte premien inbetalas. 46 Expediti ans-Fltskotlels Förslag lill linderö.
Skri/vp/sr, A’:0 164- Uteblifver betalning öfver den tid nu sagd år, eger långifvaren att beräkna sig till godo laga ränta såvål å kapitalet som premien. § 132.
Betalningen erlägges vid förfallotiden till den. som visar sig vara rått innehafvare af ett exemplar af bodmeribrefvet, och skall å detsamma qvitteras. § 133.
Anmäla sig flere behörige innehafvare af bodmeribref, skall egaren af de förbodmade föremålen, i händelse han vill öfver dem förfoga, nedsätta bodmeribrefvets belopp i allmänt förvar eller hos gode mån, som utses af domstolen, der innehafvarne af bodmeribrefven ega att om företrädesrätten tvista. § 134.
Långifvare deltager icke i gäldande af gemensamt haveri; dock skall han, i den mån de förpantade föremålen i följd af gemensamt eller enskildt haveri blifvit otillräckliga till lånets gäldande, vidkännas deraf uppkommande förlust. § 135.
Långifvaren år berättigad att, efter fartygets ankomst till den hamn, der lånet år förfallet, och före betalningstiden, söka qvarstad å samtliga de förbodmade föremålen. § 136.
Befålhafvaren år förbunden att sörja för de förbodmade föremålens vård och bevarande.
Det år honom förbjudet att företaga någon handling, hvarigenom uppkommer större eller annan fara, ån den, som vid aftalets ingående varit förutsatt.
Har befålhafvaren godtyckligt ändrat den i bodmeribrefvet utsatta resa, eller godtyckligt afvikit från vanlig väg, eller efter resans slut utsatt, de förbodmade föremålen för ny fara, utan att långifvarens interesse det fordrat, då ansvarar befälhafvaren personligen för den del af lånet, till hvars gäldande panten ej räcker, såvida han ej bevisar att minskningen i pantens värde ej härledt sig från resans förändring, eller från afvikelsen, eller från den nya sjöfaran. § 138.
Har i de fall, §§ 136 och 137 omförmäla, befälhafvaren bändlat efter redarnes föreskrift, vare desse för uppkommen skada personligen ansvarige.
Ea •/> edil it> ns- Ut v kott e ts Förslag till underd.
Skri/reise, i\:a 164. 47 § 139.
Betalas ej bodmerilånet vid förfallotiden, kari långifvaren hos behörig exsekutor eller domstol fordra att förbodmadt fartyg eller last genom offentligt utrop försäljes, äfvensom att den förbodrnade frakten till honom öfverlemuas.
Har eganderätten till förbodmadt gods, efter lossning ur fartyget, öfvergå» i tredje mans hand, kari långifvaren ej göra sin rätt mot honom gällande, såvida han är i god tro. § 140.
Låter befälhafvare förbodmadt gods lossas till lastemoftagares förfogande, innan bodmerilånet betaladt år, blifver bofälhafvaren personligen ansvarig för så stor del af länet, som med godset hade kunnat gäldas.
Lag samma vare för den, som emottager varor mod kännedom att de för bodmerilån häfta. § 141.
Om den resa, för hvilken bodmerilånet är upptaget, inställes helt och hållet, skall lånet inom fjorton dagar betalas, med ränta och två procent provision, men utan premie.
Slutar rosan i annan hamu än bestämmelseorten, är länet vid den i aftalet bestämda tid, eller, i brist af öfverenskommelse, inom fjorton dagar, förfallet till betalning i den hamn, der resan inställes, utan afdrag å premien.
Betalningstiden räknas från den dag resan blifvit inställd.
Såsom gemensamt haveri anses all skada, som, till räddniug ur en fartyg och last gemensamt hotande fara, med afsigt tillfogas fartyg eller last, så ock den skada, som, afsigtlig! eller icke, uppkommer till följd af en dylik åtgärd, samt de kostnader, hvilka af sådan fara eller skada vållas. § 143.
I gemensamt haveri ersättes isynnerhet: l:o.
Varor och fartygets tillbehör, som kastas öfverbörd för att lätta fartyget i sjönöd, eller när det förföljes af fiender, samt den skada, som tillfogas fartyg eller last, för att kunna verkställa kastningen, eller som är en följd af de derför nödiga åtgärder.
Eccpeditions-(tskottets Förslag till underd.
Master och fartygs redskap, sorn kapas eller på annat dylikt sätt uppoffras, för att rädda fartyg och last, såsom för att bringa fartyg af grund, för att hindra det att kantra, eller för att briuga det under segel.
All å fartyg eller gods liden skada, då fartyget efter erhållen läcka eller för annan lägervall ej kan hålla sjön och med afsigt blifvit satt på grund; kostnad för att bringa fartyget i flott, vatten, i säkerhet och till skeppsvarf, äfvensom godset i säkerhet; skada, som åkommer fartygets redskap, när det bringas af grund.
Har fartyget af olyckshändelse kommit på grund, ersättes i gemensamt haveri ej annan skada å redskap eller annan kostnad än den, som skett för att åter göra fartyget flott eller för att bringa det och godset i säkerhet.
Kostnad, sorn uppkommer derigenom att fartyget till undvikande af en, fartyg och last under resans fortsättning gemensamt hotande, fara inlupit i nödhamn.
Till denna kostnad räknas: utgifter för främmande biträde till fartygets förande till och från hamnen; lotspenningar, båk-, hamn- och andra skeppsumgälder; skada, tillfogad fartyget för lossningens verkställande; kostnad för lastens lossning, magasinering, återinlastuing och stufning, när gods måste lossas för att bringa fartyget i hamn eller för att verkställa reparation å detsamma; besättningens underhåll medan fartyget uppehälles i nödhamnen.
Kostnader för fartygets iståndsättaude beräknas såsom gemensamt haveri, endast såvida sjelfva skadan är sådant.
Slutar resan i nödhamn, beräknas såsom gemensamt haveri endast kostnaden för fartygets förande i hamn och besättningens underhåll, till dess beslut blifvit fattadt, att resan skall i nödhamnen sluta.
Skada, som tillfogas fartyg eller gods för att släcka utbruten eld.
Skada, som träffar fartyg eller gods under försvaret mot fiender, kapare el ler sjöröfvare; hvad som till räddning eller åtcrlösen af fartyg och gods, eller till åtcrlösen af' någon bland besättningen, sorn i fartygets tjenst blifvit våldsamt bortförd eller leinnad som gisslan, är vordet utgifvet, så ock kostnad till underhåll, skötsel, läkemedel och belöning åt den, som under striden blifvit sårad, till begrafning af den döden ljutit och till gåfva åt hans enka och barn.
Sistnämnda kostnad utgår och beräknas äfven till förmån för, eller efter den, sorn i fartygets tjeust blifvit, i följd af arbete vid gemensamt haveri, skadad eller ljutit döden.
På samma sätt beräknas ock den skada, dessa föremål hafva lidit.
Slutar Expeditions-Utskottets Förslog ti/l underd.
Skrifvelse, N:o 164. 49 Slutar resan löre fartygets ankomst till bestämmelseorten, beräknas frakten lör det kastade eller sålda godset endast så, som för det i behåll varande. 9:o. Kostnad, som måsto göras för att, till räddning från isgång, i hamn inisa fartyg, liggande på öppen redd. 10:o.
All kostnad vid de i denna § omförmälda olyckshändelser, för deraf föranledd protest och sjöförklaring, så ock lör värdering af fartyg och gods, till utredande af deras andel i dragande kapitalet för haveribidrag. ll:o.
Kostnad och förlust vid anskaffande i nödhamn af medel, som der blifvit använda till gemensam nytta för fartyg, frakt och last, eller för att betala sådana kostnader, hvilka såsom gemensamt haveri skola gäldas, såsom: förlust, uppkommen genom prisskilnad, när en del af lasten, till medels anskaffande, måste föryttras; bodmeripremie, då penningar, till gemensamt behof, måste genom bodmerilån anskaffas; vexelkostuader, försäkringspremie och laga ränta, när medel genom annan utväg beredas. 12:o.
Utgifter för utredning och fördelning af all skada och kostnad, som i denna § omlörmäld är. § H4.
Gemensamt haveri eger rum, fastän den fara, som föranledt detsamma, varit vållad af befälhafvare, redare eller godsegare, eller då befälhafvare, utan tillräcklig anledning, företagit den handling, hvaraf det gemensamma haveriet följt.
Talan om skadestånd är dock öppen emot den, som vållat haveriet; och vare denne förlustig den ersättning i haveriet, som honom eljest kunnat tillkomma. § 145.
Egare af gods och af fartyg vare aldrig förbunden att, utan särskildt åtagande, till gäldande af gemensamt haveri, bidraga med mera, än värdet af det, för hvilket han i fördelningen af haveriet deltager. § 146.
Aro meuingarne skiljaktiga, gånge alltid befälhafvarens i verkställighet.
Rådplägning och beslut, så oek en kort berättelse huru verkställighet följt, skall, så skyndsamt sig göra låter, i fartygets dagbok, om sådan föres, intagas och af dem, som i rådplägningen deltagit, undertecknas. § 147.
Har befälhafvaren, utan egarens tillstånd, å fartygets däck lagt annat gods, än sådant, som i § 86 oinförmäles, eller vid dess sidor gods fastsurrat eller i dess Bih. till R.
Fröt. 1862—1863, 10 Sami, 1 Åfd. 15 Haft. 7 50 Expeditions-Ltskottets Förslag lil! underd.
Skrifvelse, N:o 164. båt inlastat, och godset förty, efter skedd kastning, icke blifvit i det gemensamma haveriet upptaget; bafve godsegare ratt till skadeersättning, såsom i § 49 sägs. § 148.
Skall sjökast ske, åligge befälhafvaren tillse att, såvidt faran det ntedgifver, gods eller fartygets tillbehör, som för ändamålet med kastandet lämpligast är, såsom varande af större rymlighet, svårare tyngd eller minsta värde, först kastadt blifver, så ock att från kastning i det yttersta vårdas penningar och gods af högre värde. § 149.
Kan deri anteckning vid godsets kastande ej genast ske; vare han skyldig att, sednast vid utlossningen genom jemförelse mellan det intagna och det lossade godset, utröna och anteckna hvad kastadt är, i båda fallen med anmärkning om hvad som varit å däcket lastadt. § 150.