Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad en vadinlaga eller underd. deduktion behöfver innehålla, för att kunna upptagas 11.
Kan testamentstagare hafva att fordra vederlag för jord, som han ur testators qvarlåtenskap ej kunnat utbekomma ? 12.
Huruvida rättigheten till nedläggande af allmänt åtal må anses vara af högsta lagskipningen erkänd eller ej 14.
Fordringsägare, som genom ackord med gäldenären eftergifvit hälften af sin fordran, kan likväl dömas att erhålla hela fordringen 15.
Redovisning för åtal anställda emot 1) Länna skeppslags Tingsrätt om orätt förvandling af böter 16. 2) Magistraten i Wisby för orätt ådömdt ansvar 17. 3) Rådstufvurätten i Norrköping för dröjsmål med utslag öfver häktade personer — 4) Konungens Befallningshafvande i Kronobergs län för förfarande vid kronobrefbäringens reglering . . . 19. 5) Tillförordnad Borgmästare i Upsala för långsamhet i göromåls handläggande — 6) Tillförordnad
Domhafvande i Wadsbo härad för orätt förvandling af böter 20. 7) Konungens Befallningshafvande i Malmöhus län för en fånges oskäliga qvarhållande i straff- och arbetsfängelse — 8) Tillförordnad
Domhafvande i Wädtle härad för orätt förvandling af böter 21. 9) Domhafvanden i Edsbergs och Lekebergs härad för vägran att ordna häradens arkifver 22. 10) Ledamöter i Stockholms Kämnersrätt för underlätet bestraffande af erkändt lägersmål (forts, från sista berättelse) — 11) Konungens Befallningshafvande i Gottlands län för spärrning af ett hus i anledning af cholera (forts. fr. sista berättelse) 24. 12) Förre Kronolänsmannen Stadsfiskalen G. A. Stenson för 2:ne fångars qvarhållande, i följd af anmälta, men icke ingifna besvär (forts, från sista berättelse) — 13) En Rådstufvurätt (den i Hernösand) a.) för siittet att i tvungen konkurs besörja om bouppteckning samt b.) för beviljad boskillnad utan konkurs 25. 14) Lektorn Mag. C. A. Forssell för fel emot Tryckfrihetsförordningen — 15) Landssekreteraren i Gottlands län m. m. L.
Hambraeus för fördröjd verkställighet i ett från Hofrätt återför visadt brottmål (forts, från sista berättelse) 27. IG) Häradshöfdingen J. E. Svalander för delaktighet i de förut emot Y.
Häradshöfdingen N. M. Stedt åtalade domstolsåtgärder, grundade på ogiltig stämning (forts, från sista berättelse) 28. 17) Häradshöfdingen P. F.
Arling för olagligen utsatta och hållna urtima ting angående skjutsregleringar (forts, från sista berättelse) 31. 18) Domhafvanden i Gudmundrå tingslag för dröjsmål i ransakning öfver en häktad person — 19) Rådstufvurätten i Alingsås för ofullständiga domböcker 32. 20) Landssekreteraren i Westmanlands län för tjensteförsummelse — 21) Komministern Isak Lundberg för fel mot Tryckfrihetsförordningen m. ni. (forts, från sista berättelse) . 33. 22) Tillförordnad Domhafvande i Gottlands Norra härad för förfarandet med en intecknings dödande . . . 34. 23) Ständige Borgmästaren i Eskilstuna och en i hans ställe tillf.
Borgmästare för dröjsmål med ett ärendes handläggning 30.
24) Undersökning af orsakerna till arbetets olika skyndsamhet i Rikets Hofrätter 38.
Arets embetsresa 41.
Christianstad läns Fångvårdssällskap — Mj agre formen.
Uppsägning af borgen för Kronans uppbörd (forts, från sista berättelsen)
Om straffet för stöld, snatteri och åverkan Sid.
Lagtext härtill 50.
Huruvida Konung eller Thronarfvinge bör äga att förvärfva jord och fast egendom i Riket 53.
Om efterlefnad af 9 § i kongl.
Förordningen den 1 Mara 1841 angående pass och nationalitetshandlingar för svenska till utrikes ort gående fartyg 57.
Hvilka de vitesböter äro, som enligt kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779 skola gå till konungen . . 59.
Om rätta beloppet af en förhöjning i konsulstaxan för Svenska och Norrska Generalkonsuln i Abo . . . . 61.
Det af Justitia Borgmästaren i Göteborg utöfvade befäl öfver der varande Stadssoldatkorps 62.
Domstols skyldighet att förskjuta kostnader i konkursmål, der tillgång till ersättning saknas — Konungens Befallningshafvandes befattning med olofligen uppförda vattenbyggnader enligt kongl.
Kungörelsen den 6 Aug. 1815 .64.
Folkskolornes tillstånd 65.
Religionsfriheten 66.
Afven denna gången torde början få göras med den hufvudafdelning, som rörer Mjtitfsh ipn ingen.
Af sista berättelsens innehåll i detta ämne har den del, som rörer Högsta
Domstolens förhandlingar, blifvit föremål för offentlig granskning; och jag har deraf erfarit, att jag uti två af de rättsfrågor, jag behandlat, icke nog fullständigt utvicklat grunderna för min mening.
Jag är skyldig att söka fylla, hvad deruti felar; och detta supplement ställer jag främst, såsom egentligen hörande till den föregående berättelsen.
Den första af nämnde rättsfrågor är den, huruvida en person, som står under förmynderskap, skall förpligtas att betala den gäld, han sjelf såsom fullmyndig gjort. l)et liar blifvit anmärkt, att jag felaktigt upptagit den handlagda tvisten, såsom skulle frågan deri ej varit, huruvida den under myndighetstillstånd åsamkade gälden vore betalningsgill äfven sedan gäldenären blifvit omyndig förklarad, utan huruvida fordringsägaren bevisat, att han försträckt penningar åt den myndiga personen eller fått fordran hos honom) förrän han försattes i oimndighetstillstånd.
— Så skulle jag önskat frågan verkligen upptagen i Kongl. Maj:ts dom; och jag vore ännu nyfiken att se, om sakens slut då kunnat blifva, livad det blef.
Men frågan är icke så upptagen i den nådiga Domen, och krafvet ogillas icke på grund af bristande bevis om gäldens (försträckningens) verklighet; utan krafvet ogillas derföre, att skuldförbindelsen, utgifven under myndighetstillståndet och till verkligheten obestridd, ansågs, för brist i dess lagliga form (bristande egenhändighet i texten), icke hafva varit i och för sig eller redan under myndighetstillståndet gällande, och ej heller hafva kunnat blifva det genom ett af gäldenären efteråt, under omyndighetstillståndet, gifvet och med vittnen styrkt erkännande.
Min tanke är, att ett sådant erkännande äfven af en omyndig förklarad person (så framt ej särskildt saknande tillförlitlighet i följd af galenskap, ärelöshet o. d.) äger bevisande kraft, samt att då gäldens verklighet sålunda var bevisad, annan grund för dess giltighet icke behöfdes; hvaremot den nådiga Domen, utan förnekande af gäldens verklighet, endast innehåller, att erkännandet icke innebar egenskap af förbindelse, såsom af omyndig person gifvet.
Det är således misstag, att ej allenast den förbindande kraften, utan ock bevisningskräften skulle blifvit fråudömd gäldenärens omförmälte erkännande; och något annat, skäl är icke mot mig användt, än det i den nådiga Domen begagnade, eller erkännandets ogiltighet i egenskap af förbindelse.
Något försök är icke gjordt att bevisa, det samma erkännande ej kunde äga vitsord och bevisande kraft om gäldens verklighet.
Allt hvad som kan anföras emot den erkända gäldens giltighet, torde ligga i en argumentation, sorn jag hört framställas emot giltigheten af all gäld, uppkommen utan utgifven laglig förbindelse.
När man lånar, sades det, och icke lagligen förhinder sig att betala, är man också icke lagligen dertill skyldig.
Man kan hafva lofvat betalning; men dermed har man blott moraliskt förbundit sig; och en sådan förbindelse kan man icke dömas att uppfylla.
Då nu deri i fråga varande skuldförbindelsen icke under myndighetstillståndet var så Ji.
Emb.-UeräUelse för år 1852.
1 upprättad, att den lagligen gällde, och under omyndighetstiden ej någon rättskraftig betalningskyldighet kunde åtagas; var således, om än gälden verkligen blifvit gjord, ingen laglig skyldighet till dess betalande för hand, utan endast en moralisk pligt, sorn inför lagen ej medförde verkan.
Så har jag icke fattat skillnaden imellan juridisk och moralisk skyldighet.
Jag har trott, att den som emottager annans egendom (penningar, varor) med löfte att den återställa, är dertill rättskraftigt (juridiskt) skyldig, änskönt intet bevis på löftet eller emottagandet finnes, och att om hans skyldighet ej kan göras lagligen gällande, orsaken dertill endast är bristen på bevis, icke bristen på laglig förbindelse.
Man får väl icke tro, att ingen ting som är moralisk förbindelse, kan derjemte vara en juridisk.
Tvertom innehåller ju sedeläran, att all juridisk förbindelse också är moralisk.
Hvad man imellan fyra ögon erkännt sig skyldig att göra, det har man dermed ock erkännt den vara berättigad att fordra, till hvilken man åtog sig förbindelsen.
Den stund det bevisas eller erkännes, att detta imellan fyra ögon skett, är ock dermed bevisadt, att förbindelsen var lagligen gällande, ehuru den kunnat blifva overksam i brist af bevis, likasom en förskrifven gäld kan undslippas genom förskrifningens förlorande.
Det är, i båda fällen, endast samvetet som kan tvinga till betalningsskyldighetens uppfyllande, icke derföre, att den är blott moralisk, men derföre att den icke är bevislig.
Bristen på bevisning, i förevarande fall, skulle ej kunna ligga i annat, än bristande trovärdighet hos gäldenären, när han, såsom omyndig förklarad, erkände skulden.
Jag vet icke, på hvad grund den skulle frånkännas honom; och i Kongl. Maj:ts nådiga
Dom under rättas jag härom så mycket mindre, som trovärdigheten i sjelfva verket honom icke frånkännes.
Att ställas under förmynderskap, är att skiljas från förvaltningen af sin egendom, men icke att i (ifrigt förlora medborgerlig eller mensklig rätt.
Och rättigheten att blifva trodd i egna förhållanden lärer väl svårligen kunna frånkännas den, som om andras förhållanden kan lagligen vittna.
Galen eller ärelös måste man förklara honom, för att botvilla, hvad lian erkänner om sin förbindelse till en annan; och hvarken galen eller ärelös är han dock förklarad endast dermed, att han är ställd under förmyndare.
Det behölde särskildt bevisas; men sådant har i förevarande fall icke kommit i fråga.
Det är icke allenast i frågor om den under förmyndare ställdes gäld, som hans vitsord kan påkallas och för rättvisan blifva oumbärligt.
Om han sjelf under myndighetstillståndet sålt något af sin egendom och derföre efter något anstånd uppburit betalning, men på denna icke gifvit qvitto; så skulle köpare, sorn vid skeende lagsökning af säljarens förmyndare icke kunde förneka köpet och det anstånd, han njutit, men saknade bevis på den efteråt skedda betalningen, kunna dömas att för andra gången betala, änskönt säljaren erkände, att han fått betalt — ty denne vöre nu mera omyndig och ägde icke vitsord.
Likaså i läll han under fullmyndigheten fått låna en persedel, hvilken hos honom funnes qvar, när omyndigheten inträdde, skulle förmyndaren, i brist af bevis på lånet, kunna vägra att återställa den lunta persedeln, oaktadt låntagaren erkände, att densamma rätteligen långifvaren tillhörde. lin orättvisa af denna beskaffenhet, gjord af förmyndaren till fördel för den omyndige på andras bekostnad, synes mig helt annorlunda förfördelande och förkastlig, än den orätt, myndlingen kan komma i tillfälle att göra sig sjelf genom falskt erkännande af skulder.
Det kan väl icke antagas för regel, att en menniska heldre ljuger till sin skada, än talar sanning till bevarande af sin rätt.
Om det förra någon gång kan hända en vanartig varelse, i beräkning af något åt sig gjordt förbehåll att hos den falska fordringsägaren åtkomma viss andel i den orättmätiga fordringen, och af nöjet att förslösa, hvad sålunda blifvit honom (myndlingen) sjelf frånsnilladt; så mäste dock detta fall anses för undantag, hvars inträffande icke obevi sadt förutsättes, utan måste bevisas, för att kunna såsom verkligt antagas.
Hvad som, i brist af bevis härom, händer, är till skada för den, som sjelf velat sådan skada sig tillskynda, då deremot genom vägradt vitsord åt ett erkännande af honom till annans fördel kan uppkomma och bör förmodas uppkomma orättmätig förlust för denne.
Jag skulle tro, att företrädet imellan dessa regler för rätt och lagskipning ej är tvifvel undcrkastadt.
Den andra af berättelsens artiklar, som jag trott mig böra ytterligare redovisa, är den nästföljande, hvilken rörer ett på annans ägor olofligen uppbygdt hus.
Jag har kallat det ett våldförande af äganderätt, således ett väld, att bygga på annans jord utan hans bifall och utan, laglig rätt.
Mig förekastas, att hafva orätt nyttjat denna benämning, emedan våld ej kan äga rum, der intet motstånd göres.
Har jag sålunda nyttjat ordet i orätt bemärkelse; så är det af brist på bättre vetande.
Jag har trott, att man kan göra våld på en sofvande, af hvilken man icke röner något motstånd, 0111 ej det motstånd räknas, som sjelfva den i hvila stadda kroppens massa gör emot vapnet, hvarmed han -angripes; och så beskaflädt motstånd saknas icke helt och hållet vid någon våldsgerning, äfven på döda ting.
I begreppet om våld torde dock hvarken detta eller något slags motstånd ingå; utan bruka väld synes vara ungefär detsamma, som bruka makt, styrka, utan rätt; hvarföre ock talesättet våld går för rätt betyder framgången af allt slags öppet föröfvad laglöshet.
Skulle jag i detta språkbruk hafva misstagit mig; så vöre samma misstag begånget uti Kongl. Maj:ts i ämnet gillia nådiga Utslag, der den tilltalade säges hafva genom husets nedrifvande »sjelf med våld förskaffat sig rättelse uti en inkräktning pä hans äganderätt».
Ty att vid detta nedrifvande gjordes motstånd af hans motparter husets ägare (eller någon annan), var honom icke tillvitadt; och då husets nedrifvande icke dess mindre kunde kallas våld; måtte samma benämning vara lika användbar på den öppna laglösheten att utan lof eller rätt uppföra detta hus på annans ägor.
Våld har jag således kallat denna olaglighet derföre, att den skett öppet och att den skett utan rätt.
Detta senare var icke bevisadt; men Kongl. Majit har dömt lika, som ske skolat, 0111 det varit bevisadt; ty Kongl. Majits nådiga Utslag innehåller, att ehvad de, som uppsatt byggnaden, kunde anses hafva varit dertill berättigade eller icke, hvarom Kongl. Majit i förevarande mål ej hade att Sig utlåta, den tilltalades tilltag uppenbarligen vore stridande mot det åberopade lagstället; och denna sats innefattar, att om ock de, som uppfört huset, varit dertill oberättigade, saken ändock skulle fått samma utgång, som den fick, d. v. s. den tilltalade dömdes nu icke till annat ansvar, än som skulle drabbat honom, äfven om det varit ådagalagdt, att husets uppbyggande skett utan rätt.
Uppbyggandet är i saken lika betraktadt, som om det varit ett våld, ehvad det så var eller ej.
"Detta våld, såsom icke bevisadt, kunde ej bestraffas; men det efterföljande våldet, som till dess undanrödjande användes (nedrifvandet) straffades, äfven under förutsättning, att det förra var verkligt.
På detta sätt hade ej kunnat dömas, i fall den satsen varit erkänd, att våld får med våld styras; ty då hade först bordt utrönas, om uppbyggandet skett med rätt eller ej, eller, med andra ord, 0111 den tilltalade, såsom ägande del i marken, hvarpå byggandet skett, varit berättigad att det hindra.
Min tanka är, att det våld, hvarmed våld styres, icke är straff bart, efter ingen sann rättslära straffbart och icke i svensk lag med straff belagdt.
Jag har sökt att gifva skäl till denna tanka, och bevisa dess tillämplighet på förevarande fall.
För att tänka annorlunda, synes vara nödigt att göra sig reda för den gräns, inom hvilken bestraffandet af det repressifva våldet skall stadna, eller om man icke alls vill lemna något ut rymme åt detta våld.
Man bör veta, 0111 man vill lemna det angripande våldet alldeles ostördt, eller hvar man skall finna en gräns, utöfver hvilken det icke får gå, innan det återhållande våldets rätt
Om den sorn på annans mark olofligen byggt sig ett hus, äger rätt att hafva det i fred, tilldess det blir genom laglig handräckning bortrifvet; har lian ej då samma rätt, äfven innan lian fullbordat byggnaden?
Är det blott det färdiga huset, som icke får af jordägaren med våld borttagas; och i fall det icke är färdigt, har då den byggande icke rätt att fullborda det, utan att jordägaren får med våld sådant hindra?
Får den byggande fullborda det påbegynda huset, ehvad det är mycket eller litet, som i byggnaden felar?
Får lian då äfven fullborda det, endast han till byggnaden gjort den ringaste början?
Då äger kanhända jordägaren ej heller makt att med våld hindra byggnaden, endast timret dertill är framfördt?
Men hvarföre skulle lian hafva bättre rätt att hindra sjelfva timrets framförande?
Han har således vid intet moment af handlingen rätt att sätta våld mot våld.
Endast den, som börjar våldet, har rätt att ostörd utföra det.
Dess afvärjande är det enda våld, som icke tillätes.
Kunna då frågorna på något annat sätt besvaras, utan att komma till samma slut, så länge det angripande våldet skall skyddas?
Om den byggande icke kan begära att hafva sitt arbete ostördt förr, än det är färdigt; får då jordägaren rifva det, så länge ännu ett bräde återstår att tillspika, en dörr att insätta, en tegelpanna eller halmkärfve att pålägga taket?
Har åter jordägaren då ej rätt att våldföra huset; hvarföre har han det mer, när hela taket ännu felar, eller blott dörrar och fönster?
Och har han ej rätt att hära händer derpå, sedan blott dörrar och fönster eller tak fela; hvarföre må han då bruka våld derpå, när endast väggarne äro upptimrade? — hvarföre då, sedan första hvarfvet af timmer är upplagdt, eller första stolpen till resverket uppsatt, eller första grundstenen nedgräfd?
Man må vända frågorna huru som helst; så vill det blifva klart, att antingen äger jordägaren rätt att nedrifva hela huset, huru färdigt det än må vara, eller ock får han icke i något moment af byggnadsarbetet hindra dess fortgång, icke hindra byggnadsämnenas, stenens, timrets, halmens, brädernas framförande.
Den byggande våldsverkan^ allena äger vara skyddad i sitt värfs utförande; att afstyra detta med våld är aldrig tillåtet.
Det finnes ingen mening i en mot mig använd sats, att i förevarande fall jordägaren, om han satt sig till motvärn, när andra personer ville uppföra ett hus på hans ostridiga mark, då varit den försvarande, men deremot, sedan huset opåtalt var uppfördt, blef den anfallande, som begick våld. flan begick våld, men såsom försvarande, så vida han icke sträckte våldet längre, än till det olotligen uppförda husets nedrifning; och under denna förutsättning var han, enligt min tanka, ostrafflig; men var han det icke; så hade han ej heller varit det, om han med våld mött våldet i sjelfva dess början, i stället att låta det fortgå, ända tilldess huset var uppbygdt, (och förmodligen färdigt eller nära färdigt).
Våldet (det angripande, som får med våld mötas) helgas således icke af sin längre eller kortare fortgång.
Så länge denna räcker, måste rättigheten att hindra äfven räcka.
Så länge det olotligen byggda huset ännu (jvarstår, fortfar våldet på jordägarens egendom, hvilken han är berättigad att frigöra genom husets borttagande.
Han kan anlita offentlig myndighet om handräckning härtill, och låta det ske på den byggandes bekostnad; men vill han icke eller kan han icke underkasta sig den omgång, som härvid är att befara; så gör han sig sjelf rätt, och äfventyrar icke lagligen något ansvar i annat fall, än om han befinnes hafva förnärmat den byggandes rätt; och dennes rätt är icke att bibehålla huset, der han ej ägt rätt att bygga det.
Ty det ligger icke i rättsbegrepp och finnes icke i lag stadgadt, att man straffas för förgripelse mot annan, när man ingens rätt förnärmat.
Det gör något större buller att nedrifva ett hus, (i den mån också dess uppbyggande kostat mera omak och gjort större intrång), än att afvärja vissa andra ringare våldsamheter.
Men vore det icke lofligt att nedrifva ett på min jord olofligen uppfördt hus, sorn hindrar mig att af jorden göra det bruk, jag önskar; så vore det ej heller lofligt att undanrödja ett af obehörig person uppsatt stängsel, som hindrade åtkomsten till mina ägor, ej ens alt undanskjuta ett åkdon, som lika obehörigen på mitt område blifvit mig i vägen stäldt, ej att bortdrifva ett djur, sorn med öppet våld vore inlördt i mitt sädesgärde eller trägård.
Jag vet icke, huru en lag skulle skrifvas, lör att inrymma åt våldet sådana rättigheter och så fjättra den rättmätiga friheten.
I lag böra finnas stadganden så väl om sättet att bemäktiga sig sin egendom, den man finner i annans våld, sorn om sättet att rättmätigt åtkomma annans egendom emot bans vilja.
Endast det senare af dessa stadganden är att söka i den balk af lagen, sorn handlar om utbekommande af fordringar, men icke det förra.
Denna balk, Utsökningsbalken, tillåter icke någon sjelfpantning, icke någon egenmäktig åtgärd af fordringsägare, för att sätta sig i besittning af den honom icke tillhöriga egendom, som till godtgörande af hans kraf skall användas.
Oin han vidtager någon sådan åtgärd; så griper han dermed Konungens Befallningshalvande i embetet, begår ett »tillgrepp» i och med detsamma han »pantar något till sig», skall derföre »varda skild vid det han tillgripit häfver», och böta och upprätta skadan.
Om än dessa uttryck tillgripa och panta till sig kunde lämpligen användas på ett återtagande af det, man sjelf äger; så kunde de dock här icke vara tagna i sådan bemärkelse, då de ostridigt äga en annan, passande för lagstället, der de finnas, och hvilket ställes föremål ej kan sträcka sig utom hela den afdelning af lagen, till hvilken det hörer.
Nu vore för öfrigt bemärkelsen alldeles hårdragen, i fall med tillgripa och panta till sig skulle menas att icke tillegna sig annat än sitt eget och icke taga någonting i pant.
Det andra, eller det här ofvan först omförmälta lagstadgandet, »huru man skall sitt »återtaga», hörer till en helt annan lagens afdelning, der det också träffas, och innehåller, att ingen må »sjelfvilligt taga åter det han vidkännes, ehvad det är från honom stulet eller »han det tappat, utan skall han lita Konungens Befallningshafvande eller domaren derom till», men att han »må det återtaga af den, som är lösker man eller misstänkt att vilja rymma, »eller der stulet gods å färska gerning finnes».
(Missgerningsbalken 52: 1.)
Allt väl öfvervägadt, kan detta lagställe hvarken betyda mer eller mindre, än att der den återfordrandes äganderätt är gifven, der är han ock berättigad att sitt återtaga.
Det i paragrafens början gifna allmänna förbudet kan nemligen icke tillämpas på något af de fall, der innehafvaren af stulet eller upphittadt gods ej kan antagas för dess rättmätiga ägare, utan lagligen mister det, så snart utredt är, hvem som det förlorat..
Först och främst när stulet gods å färska gerning finnes, har rätte ägaren makt att tjufven det afhända.
Dernäst får han taga det från lösker man eller den, som misstänkt är att vilja rymma, d. v. s. från sådan person, som ej kan anses hafva godset lofligen åtkommit, om än han icke sjelf det stulit, och således ej heller kan lagligen försvara någon äganderätt dertill.
När deremot dessa undantag icke inträffa, och således innehafvaren kan vara rättmätig ägare, såsom den der i god tro förvärfvat godset, då endast, men icke i annat fall, är runi för tillämpning af den först uttryckta allmänna regeln, att den som vidkännes det stulna eller tappade godset, såsom förut sig tillhörigt, skall lita Konungens Befallningshafvande eller domaren till, men ej får sjelfvilligt godset återtaga.
Gör han detta likväl och fråga om ansvar derför uppstår; då kan han rättvisligen dömas hafva gripit Konungens Befallningshafvande i embetet och pantat något tili sig (ty hvad han tillgrep, hörde nu mera möjligen en annan till). llättrnätig ägares ratt är således alltid att sätta sig i besittning af hvad han äger.
Fram för honom kan ingen annan, som ej lagligen må förutsättas vara ägare, hafva rätt till besittningen.
Det gifves ingen lag, som berättigar inkräktare af annans egendom att behålla, hvad han inkräktat, så framt äganderätten är gifven.
Men då han ej äger behålla det, måste rätta ägaren hafva rätt att återtaga det.
Vill han det icke, utan heldre anlitar laglig myndighet; utan tvifvel har han dertill också rätt; men icke äger den, som utan rätt innehafver den inkräktade saken, att klaga, om den annorlunda fråntages honom, emedan det icke vore att klaga öfver förnärmande af någon rätt.
Huruvida »jag kommit att såsom domare lägga hand vid» ett imagineradt fall, att någon nedrifvit en annan person tillhörig hålldam, som å hans ägor utan lof varit anlagd, torde icke höra till saken att yppa eller efterfråga.