Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utom den första friherrinnan Bonde h a r i den svenska aristokratin ingifts blott ännu en enda britisk dame, som haft rättighet att tituleras ' lady ', såsom dotter af en earl, nämligen nuvarande änkefriherrinnan von Essen, född lady Mary Lambart, dotter af earlen af Cavan.
Hon är styfmor till friherrliga ätten von Essens hufvudman och änka efter fa.
riksmar- skalkens äldste broder.
Änkefriherrinnan är mycket TROLLENAS: SALONGEN.
I duns j u l n u m m e r liga hans syskon ha återflyttat till Storbritannien (där en syster är gift med öfverste de Jersey Grseme) eller de britiska kolonierna, särskildt Ceylon, där ej mindre än två bröder och en syster till hofjägmästa- ren äro bosatta, en af bröderna gift med en dotter af öfverstelöjtnant Braunerhielm h ä r i Stockholm.
Grefve Bonde på Säfstaholm var i första giftet förmäld med en dotter af den bekante spirituelle engelske diplomaten och skriftställa- ren Horace Marryat, men grefvinnan Bondes, född Marryat, engelska adelskap underkändes af Svea hofrätt i målet rörande fideikommiss- rätten till Trolleholm, som till följd däraf öfvergick " till grefvens yngre bror.
Huru som hälst är det obestridligt, att familjen Marryat var och är befryndad på mångfaldiga sätt med Englands ' nobility '.
Svenska friherrliga ätten Kantzow h ö r till de svenska diplomat- familjer, som upprepade gånger ingått äktenskap inom de land, där de varit stationerade.
Den förste baronen äktade en miss Grossett » af huset Muirhead i Skotland », tillhörande en från Skotland till Por- tugal utvandrad ätt; deras yngste son gifte sig med dottern till den rike bankiren Bosanquet, och äldste sonen af detta äktenskap, som efterträdde far och farfar i Lisboa h a r i andra giftet förmält sig med donna Emilia Perestrello de Vasconcellos från Portugal.
Familjen är nu bosatt h ä r i Stockholm; den enda dottern är gift med kapten E. Lagercrantz.
Kammarherre Kantzows samtliga syskon hafva emellertid valt moderns hemland, England, till sitt fädernesland.
i Italien (se nedan); af v. Heidenstams barn åter ha alla stannat i Orienten (se nedan) utom den äldste, kammarherre v. Heidenstam, f. d. minister i Rio Janeiro, hvilken liksom fadern äktat en engelska, född Boyd.
— Och till sist anteckna vi, att vår nya ministerfru i Peters- burg, grefvinnan Gyldenstolpe, är född Plunkett och dotter af förre britiskc envoyén h ä r i Stockholm *.
I detta sammanhang kan nämnas, att af den å vårt riddarhus introducerade gammalskotska ätten Seton endast hufvudmannen, hof- jägmästaren å Ekolsund och hans familj äro i Sverige bosatta.
Samt- * Af en irländsk, Russel-Cruise, Kronovall, som mor ärft till katolsk familj grefve moderns II.
på var framlidna Ovesholm och grefvinnan till Hamilton, grefvinnan Sparre född på religion.
TORUP.
Kammarherre Kantzow h a r i Portugal upphöjts till » baron Saint George de Kantzow ».
I samband med omnämnandet af denna, så vidt vi kunnat finna, enda förbindelse mellan svensk och portugisisk aristo- krati, anteckna vi en dylik mellan svensk och spansk.
Ännu lefver gamle kammarherren frih.
Karl Gyllen- .haal (född 1814), änkling efter den af Tegnér besjung- na spanska grefvinnan Matilda d ' Orozco, som förut varit gift med öfverste Montgomery-Cederhielm på Se- gersjö.
Bland » den svenska näktergalens » barnbarn märkas kammarherre Montgomery-Cederhielm, grefve Klingspor m. fl.
Grefvinnan d ' Orozco, fastän af en spansk slägt, var född i Italien och hade där gift sig första gången.
— Där, i Italien, finna vi för närvarande trenne i den italienska aristokratien ingifta svenska damer, två döttrar och en syster till den nyssnämnde ministern Ehren- hoff.
I Roma bor dennes syster, sedan 1879 änka efter f. d. napolitanske statsministern di Martino.
I Venezia är grefvinnan Belmonde-Caccia bosatt, ministerns yngre dotter; den äldre är förmäld med furst Carriati, som för närvarande är italiensk legationssekreterare i Athen.
Hvad angår de öfriga » diplomatsläkterna », som vi nyss omnämnde, tillfoga vi här, att en dotter till den förste frih.
Kantzow (alltså faster till kammarherren) 1825 äktade nederländske ministern baron Schimmel- penningk van der Oije.
Dylika svensk-holländska förbin- TROLLENÄS: STORA MATSALEN.
IDUNS JULNUMMER delser hade förekommit re- dan på 1700-talet; så t. ex. äktade 1739 frih.
Joakim v. Döben änkefru de Cheuses, född Temming, änka efter och dotter af holländska generalguvernören i Indien.
Hennes förste man hade gamla franska hög-aristo- kratiska anor, och deras dotter äktade i styffaderns hemland generalen grefve Johan Sparre samt blef dymedels farmor åt bland andra den nu framlidne gamle excellensen och riks- marskalken samt farfars mor till första kammarens nuvarande talman.
— Inom en holländsk släkt, van Lennep, om giftes också en syster till den nyssnämnde ministern K.
P. von Hei- denstam, faster till kam- marherre O. G. v. Heiden- stam.
Vi ha redan nämnt, att hennes bror och bror- son äktade utländska da- mer (engelska); modern var mäld med en syster till kammarherre v. Heiden- stam h ä r i Stockholm.
Tvänne andra bröder till henne äro bosatte i Orien- ten, en på det numera half- engelska Cypern och en i Beyrut, Syrien; båda hafva äktat engelska damer.
— — — Ja, vi torde nu nödgas sluta, fastän vi nog måste frukta, att äm- net ingalunda är tillfreds- ställande auttömdt ».
Att vår minister i Konstantino- pel grefve Stenbock, medan han tillhörde legationen i London, där ingick äkten- skap med dottern af den på sin telegrambyrå millio- när vordne baron Reuter, bör väl emellertid också omnämnas, ej minst med hänsyn till det tiotal mil- lioner (eller mera), som äktenskapet lär tillfört den urgamla svenska frälse- ätten.
TORUP: SALONGEN.
Och så hafva vi — med afsikt — sparat till sist såsom en finfin afslutning på den långa född Grandon de Hochpied och kallas ungersk grefvinna.
listan tvänne svensk-födda adliga damer, som hvar på sin ort intaga Till Ungarn leder ännu en dylik förbindelse, och det af senare en synnerligt framskjuten ställning.
Ni h a r säkerligen gissat, hvilka datum.
von Lantingshausen von Höpkens på Bogesund mor var vi afse, i det Ni redan länge förgäfves spanat efter namn på det mäk- nämligen en ungersk dam, Clothilde von Bosanyi, dotter af kejserlige tiga tyska rikets ambassadriser i Wien och i Roma: grefvinnorna zu österrikiske kammarherren Stefan v. Bosanyi och grefvinnan Eleonora Eulenburg och von Wedel, födda Sandels och grefvinna Hamilton.
Carracciolo; hennes och frih.
von Höpkens förmälning ägde rum 1845 Grefvinnan zu Eulenburg är som bekant brorsdotter till nuv.
grefve i Breslau.
— Sandels; hennes moder, änkegrefvinnan Sandels, född Tersmeden, är Äfven det fjärran Hellas h a r haft sin tribut att ge åt Sve- f. n. bosatt hos sin dotter i Wien.
— Grefvinnan v. Wedel åter känna riges Ridderskaps och Adels kalender.
Vår berömde målare grefve * ju vi stockholmare allesammans väl, alltsedan hon på visst sätt förde Georg von Rosens och friherrinnan Dicksons grekiska möderne, Rizo- spiran i hufvudstadens förnämsta societet.
Rangabé, är kändt; framlidna grefvinnan von Rosens ätt h a r i hem- landet utmärkt sig både å diplomatiens och litteraturens fält.
— Af Äfvenledes med afsikt ha vi sparat till slutet änkegrefvinnan Douglas, senare datum är öfverste Gyllenrams i Malmö äktenskap med gref- grefvinna af Langenstein och Göndelsheim, såsom bekant dotter af vinnan Diamantine Theotoky från Korfu, som ingicks 1882. den 1830 aflidne storhertig Ludwig I af Baden samt moder till vår nyligen afgångne utrikesminister grefve Ludvig Douglas.
Änkegref- Också en svensk adlig dam h a r funnit vägen till Grekland: vinnan residerar å Villa Douglas vid Konstanz.
Paul de Lyes.
afdelningschefen i utrikesdepartementet i Athen Basil Nasos är för- TORUP: BIBLIOTEKET.
TORUP: TORNRUMMET.
NÅGOT OM HERALDIK a f a d a m » Le tivaient l e w e n h a u p t.
blason jadis est avec une succés. » science charmante, que les dames ERALDIK, hvad är det?
höra vi många af våra läsarinnor utbrista, och då vi besvara denna fråga med att heraldik är kännedomen om lagarne för vapens sammansättning, märka vi förvåningen snarare stegras än förminskas.
Hvem bryr sig väl i våra tider om något så medeltidsmässigt som vapensköldar, kanske en lämplig etikett på en människa innesluten i järn liksom i ett skrin, af vänner och bekanta omöjlig att igenkännas utan något yttre märke!
I slutet af 19:de århundradet, ångans och elektricitetens guldålder, kan det väl ej falla någon tänkande människa in att hafva intresse för något så gammalmodigt och otidsenligt som släktvapen?
Heraldiken h a r visserligen förr varit af mycket större vikt än i våra dagar, men den är och förblir en af de viktigaste historiska hjälpvetenskaperna, den gör sig gällande — ofta utan att vi ens veta däraf — i tal och skrift (t. ex. him- melens asur), i konst och arkitektur, på minnesmärken, på bordssilfver och andra guldsmedsarbeten, i festdekorationer, på mynt och postmärken, ja, litet hvarstädes och detta med skäl, ty den äkta, ursprungliga heraldiken h a r den fördelen att vara en exakt vetenskap med klara, bestämda regler, nästan som geometrin, på samma gårig den, liksom målningen, är en estetisk konst.
Den ädla ars heraldica, den gamla, ärevördiga härolds- kunskapen, var efter franska revolutionen nära att utstötas ur vetenskapernas rad och en tid bortåt utsatt för hån och för- löjligande.
Den h a r nu åter kommit till heders och fått sin bestämda plats sig anvisad i det mänskliga vetandets byggnad.
Till heraldikens misskrediterande bidrog mycket, att den i hög grad användes som offer på fåfängans altare och af kritiklösa författare framställdes för en än kritiklösare allmänhet.
Under 16- och 1700-talen, då heraldikens guldålder sedan länge var förliden, uppstod, i synnerhet i Frankrike, en omfångsrik he- raldisk litteratur.
Bland mycket af verkligt värde, stödt på grundliga historiska forskningar, utvecklades och förfäktades med ett för oss obegripligt allvar äfven de befängdaste åsikter.
Qvasi-lärda arbeten utgåfvos öfver t. ex. de tolf israelitiska stammarnes vapen eller söktes heraldikens ursprung hos assyrier och perser eller i själfva Noaks ark.
En af de mest ansedda författarne (Vulson de la Colombiére), som h a r he- dern af att hafva infört det ännu använda heraldiska färgbe- teckningssättet, %nför de vapen, som fördes af Isis och Osiris, samt beskrifver Hercules ' vapenmärke, alldeles likt Norges nuvarande, hvilket ju kan lända våra unionsbröders i £ e r e s f 0 l e l - se&gt; till stöd och hugnad.
En annan (Bara) h a r enligt sitt eget vittnesbörd gjort sig otrolig möda, och det tro vi nog, att framleta argonauternas vapen (omkr. 1200 å r före- Kristi födelse!)
Ja, en författare beskrifver till och med Kristi vapensköld och visar, hvarför denna lämpligen borde pry- das af en markiskrona!
Äfven i Sverige h a r man, till en del af samma stolta själfkänsla, som födde en Atlantica, och af patriotiska skäl, för att bevisa vårt fäderneslands rang som det äldsta rike i Europa, i flydda tider diktat vapen, som aldrig fun- nits, hvarvid bland andra både Ynglingakonungarne och Sverker den gamle blefvo ihågkomna.
Karl Uggla, hvilken utgaf den första heral- dik på svenska, står på Rudbeckiansk grund.
Hvad vi kalla heraldik h a r intet gemensamt med prydnaderna på antikens vapensköldar.
Den uppkom under medeltiden, utvecklades under korstågen samt fick form af och vid tornerspelen.
Om man skulle våga utsätta en första tidpunkt för heraldiska vapens uppkomst, torde 1000-talet hafva skäl för sig, ty praktiken går alltid före teorin, och i Tyskland var Henrik Fågelfängaren (kejsare 1152) den förste, som reglerade tornerspelen.
I Frankrike är det ungefär samtidigt under Ludvig VII (f 1180) som de första spåren af heraldiska lagar påträffas, och det blef i Frankrike, som denna vetenskap fick sin högsta fulländ- ning och bestämda form.
Vi få därför rekommendera dem af våra läsarinnor, som kunna vara roade af ämnet eller af andra orsaker kunna behöfva sätta sig in i detsamma, att vända sig till den franska littera- turen.
Efter detta råd vilja vi kasta en hastig blick i he- raldikens mystére, så mycket som möjligt undvikande de torra regler, hvaraf den, liksom de flesta liknande vetenska- per, ä r öfverfylld.
Från olika synpunkter kunna vapen indelas i 1) enkla, bestående af endast ett fält, hvilket är det ursprungliga och ännu bibehålles i de flesta af våra adliga vapen, och sam- Guld mansatta af flere fält, såsom största delen af de vapen, som föras af våra grefliga och friherrliga släkter.
I Sverige är det då vanligen midtelskölden, hjärtevapnet, som är familjens ursprungliga vapen, hos utländska släkter däremot första fältet.
Se t. ex. friherre Khewenhiiller, där ekollonet är ätte- vapnet.
2) Sjåtftagna genom ättens stamfäders fria val, hvil- ket är fallet med alla gamla, » uradliga », eller förlänade, sedan suveränerna började genom bref skapa en ny adel eller upphöja den gamla i högre värdigheter.
3) Godtyckliga, då blotta nycken ledt valet af vapenbild (dessa äro de van- Silfver ligaste); med hänsyftning, då de påminna om någon märklig tilldragelse, hvilket ofta är fallet med sidofälten i våra grefliga och friherrliga vapen (t. ex. Wredes häst, de ofta förekom- mande rådshattarne, kommandostafvarne m.
), då dessa sidofält ej äro upptagna ur andra vapen antingen till följd af arf (t. ex. Trolle Wachtmeister, Trolle Bonde, Trolle Löwen, Falkenstein och Reipoltzkirchen i Lewenhaupt, Bölja och Arp i Rosenhane, Friis i Beck-Friis) eller ock blott för att hug- fästa minnet af en förnäm alliance eller, som vi nu skulle säga, ett godt parti (t. ex. Bondevapnet hos grefvarne Gyllen- Hermelin stierna af Eriksberg, Diiring och Spens, Staél von Holstein och von Fersen i Lantingshausenska vapnet, Posse i Kalling- ska); samt talande, då de hafva samband med familjenam- net, vare sig vapnet är taget efter detta eller, såsom fallet är med de flesta af våra äldsta familjer, namnet h a r sin rot i vapnet (t. ex. Sparre, Lilliehöök, Leijonhufvud, Oxenstierna, Bjelke, Stenbock, Gyllenstierna) eller också både namn och vapen äro valda på samma gång (ex. Gyldenstolpe, Adlercreutz, Leijonhjelm).
Vidare kunna vapen vara 4) personliga t. ex. Gråverk Rödt cul- George Sand.
Svart ' 28 Grönt Purpur
IDUNS JULNUMMER Natt och D a g Sparre Tott Baner Bjelke Broms lika öfverraskad att se en heraldisk fläkt örn sväfva öfver sitt huf- de oadliga serafimerriddarnes samt till en viss grad äfven de, som vud, som en heraldiker att se en naturlig örn afbiidad i ett vapen, tillhöra släkter adlade i Sverige efter § 37 regeringsformen; släktvapen, ehur u sådana » vidunder », sig själfva till skräck och androm till då de tillhöra en hel ätt, territoriala, såsom länders, landskaps, stä- varnagel, verkligen förekomma från den tid, då Napoleons i ders m. m. och samfundsvapen, som begagnades af våra allt ingripande skaparesnille ej ens kunde lämna heraldiken gamla skrån och ännu användas af mångfaldiga korporatio- i fred.
Delar af dessa djur äro äfven med förkärlek använda; ner, mindre dock hos oss än utomlands, t. ex. i England, af lejonet egentligen blott hufvudet (t. ex. Leijonhufvud, Blå- där för den obetydligaste förening eller fotbollsklubb ett va- fjell), af örnen främst vingarne (t. ex. S:t Birgittas släkt, Brahe, pen är så godt som obligatoriskt.
von Hallwyl, Örnflycht, Geete) samt en sammansättning af örn Huvudbeståndsdelen i ett vapen ä r skölden, därtill kom- och lejon, den u r sagan hämtade gripen.
F ö r öfrigt förekom- ma hjälm och hjälmprydnad.
Tillbehör äro hjälmtäcken, ma alla möjliga djur: hästar (Rappe), hundar, vildsvin, tjurar kronor, sköldhållare, mantlar, fanor, valspråk o. s. v. (Oxe, Tiesenhausen, von Plessen) och delar däraf, t. ex. huf- Hvad sköldens form beträffar, så h a r den föga betydelse.
vudet (Hård) eller blott pannan, » stjärnan » (Oxenstierna), räf- Vanligast är den s. k. franska, som nästan uteslutande använ- Rönn var (Rääf i Småland), björnar (von Bahr), hjortar m. m.
Att des i våra svenska vapenböcker, men man kan gifva den märka är, att de flesta däggdjur skola vara till ytterlighet snart sagdt hvilken form m a n vill: rund, oval, fyrkantig, rekt- magra, och att dessa och roffåglarne skola hafva tungan angulär, med inskärningar m. m. allt efter smak (men smak utsträckt.
Ur fågelvärlden hafva vi svanar, änder (en förnäm fordras) och beroende på den tids stil, som användes, den medeltidssläkt af våra genealoger kallad And), orrar (Moltke), artistiska omgifning man gifver densamma, h u r u och hvar strömstarar (Fleetwood), ugglor (v. Essen, Uggla), tuppar den anbringas.
Våra svenska tre kronor äro t. ex. öfver (Watlrang), pelikaner, som då nästan alltid afbildas födande Stockholms slotts södra portal anbringade på en päronfor- sina ungar med sitt eget blod (Snoilsky), hägrar, vanligen mig, på den s. k. kommendantsflygeln på en klotrund samt med ett klot i den ena upplyftade klon (von Hofsten), fåglar förekomma in uti slottet på sköldar af de mest olika former.
af flere andra slag, bland dem två utan näbbar och klor, de Skall heraldiken, hvilken, såsom en af Tysklands förnämsta i den franska heraldiken ofta.
förekommande a l é r i o n (Lor- nu lefvande heraldici, furst Hohenlohe, riktigt anmärker, med raine, Montmorency) och m e r l e t t e, hvilken ses i drottning Nordenflycht lika rätt kan räknas till de sköna konsterna som till veten- Josefinas familjevapen Beauharnais.
Af fiskar förekomma skaperna, icke nedsjunka till handtverk, så får icke konst- delfinen, skarpt stiliserad, " torsken (t. ex. Margareta Cabeljau, närernas fantasi instängas inom för trånga gränser.
Gustaf II Adolfs sköna älskarinna), stören, gersen m. fl.
Bland De af heraldiken erkända färgerna äro b l å t t (franska: mängden af djur kunna vi vidare uppräkna kräftor (Hum- azur), r ö d t (fr. gueules), s v a r t (fr. sable), g r ö n t (fr. sinople) merhjelm), musslor (Celsing), snäckor, iglar (Igelström), ormar samt p u r p u r.
De franska färgnamnen hafva alla orientaliskt (medeltidssläkten Snakenborg), bin och myror (Frumerie) samt ursprung, ett minne från korstågen.
Man kan äfven gifva sagodjuren enhörningen, en häst med ett horn midt i pannan, vapenbilderna n a t u r l i g färg, men detta brukades ej under vanlig i den engelska heraldiken, och draken, synnerligen medeltiden och b ö r således helst undvikas.
Metallerna äro omtyckt i medelhafsländerna.
två: g u l d och s i l f v e r samt pälsverken äfvenledes två: h e r - m e l i n och det i den svenska heraldiken ytterst sällsynta Människor förekomma ganska ofta i svenska vapen, dels G ö t i s k t lejon g r å v e r k e t (t. ex. von Östfelt, von Hermansson, Rosenstam, påklädda till häst eller till fots, då helst i riddarerustning Segerheim), om hvars betydelse de lärda tvista.
Troligtvis ä r eller åtminstone stridshabit (grefve Carlsson, Skytte, Storm), det från början ekorrskinn.
De heraldiska beteckningarna dels äfven nakna, då de vanligen afbildas med en krans ses af figurerna.
på hufvudet och en om höfterna och kallas vildmän.
Af människan förekomma äfven hufvudet, öfverkroppen (Munck, Vid själfva vapnen gäller regeln: j u enklare, dess vack- Stockholms stad), armen, vanligen pansarklädd, » beväpnad » rare.
Föremålen, som utgöra sköldens i n n e h å l l, kunna vara (Stålarm, grefve Tawast), handen (Printzsköld, Drake af Ha- 1) heraldiska figurer, 2) naturföremål, 3) föremål hämtade från gelsrum), foten, hjärtat (Douglas, Hierta), ögat m. m., ja, det konst, handtverk och dgl.
En sköld utan någon vapenbild finnes till och med en svensk ätt (Tandefelt), som kan be- förekommer ej som släktvapen hos oss.
römma sig af den tvetydiga äran att som heraldisk sinnebild De heraldiska figurerna, hvilka ursprungligen äro till an- hafva infört oxeltanden, hvilket dock ej frestat till efterföljd.
talet 30, ökas genom upprepande, modifikationer och kom- Renaissancelejon Öfvergå vi till växtvärlden, möta oss därur ax (Akerhielm), binationer, följande noga bestämda regler, till det oändliga.
alla möjliga slag af blommor och blad (Ribbing, Koskull, Eke- De uppstå genom sköldens olika delning och utgöra de blad samt gamle h e r r Sten Stures från näckrosen hämtade vackraste vapnen, emedan de äro de enklaste och oftast de sjöblad) samt hela träd (Fock, Cederström) eller delar däraf äldsta.
Exempel på dylika i Svenska vapenboken äro Natt (Stackelberg, Ekestubbe, von Block, Taube).
Bland blommor och Dag, Sparre, Baner, Kagg, Tott, Broms, Bjelke, Königs- vilja vi nämna konvaljen (Stake), rosen (von Rosen, Roos) och marck, Marschalk, Soop, Diicker, Kåse, von Schwerin, Falken- mispeln (Hamilton), hvilken i vår gamla vapenbok med orätt berg, Rudbeck, Rönnow, Nordenflycht, etc. h a r förblandats med den förra.
Från firmamentet h a r he- Bland naturföremålen hafva djuren fått den största an- raldiken plockat ned icke blott sol, måne och stjärnor (von vändningen, och af dessa hafva föredragits de stoltaste: lejon Blixen, Månesköld, Gyllenstierna), utan äfven regnbågen (von och örn, sedan gammalt ansedda som fyrfotadjurens och fåg- Pfuel).
Att i ett land som vårt berg (Reenstierna, Bergenstråhle) larnes konungar.
De äro dock på vapenskölden ganska olika och strömmar (Strömfelt) ofta påträffas, ä r ju ganska naturligt, Gotisk örn sina förebilder i verkligheten, och en zoolog skulle blifva % Renaissanceörn Leijonhufvud S:t B i r g i t t a s v a p e n Brahe 29 Grip Oxenstierna
IDUNS JULNUMMER Gyllenstierna] Lorraine Beauharnais S t e n S t u r e d. ä:s v a p e n Föremålen i tredje afdelningen, de som hafva mänskligt arbete och verksamhet till grund, äro af alla möjliga — och tyvärr ofta äfven af omöjliga — slag.
Byggnader, såsom m u r a r (Posse, Wrangel), torn (v o n T h u r n, Gyllenborg), broar (Ponte Corvo, Broman), hus (Leuhusen, Lantingshausen, de la Grange), kyrkor, portar (Sprengtporten), kolonner (Gyldenstolpe, Silfverstolpe), fartyg (Sinclair), hvar- vid särskildt är att märka den med påfågelsfjä- Posse drar prydda båten, en vacker vapenbild, som är vår nordiska heraldik egen utan motsvarighet i utlandet, kanske det enda själfständiga föremål, hvarmed skandinaviska halfön riktat heraldiken.
Under medeltiden fördes den af flere skilda släkter både i Sverige och Norge, af hvilka blott Bonde- ätten nått vår tid.
Att stridsvapen ofta förekom- ma, torde ej väcka någon öfverraskning, de van- ligaste äro svärd (Silfversvärd), klubbor (v. Ste- dingk), pilar (Stråle), spjut, armborst och yxor.
Hit räknas äfven i allmänhet den egendomligaste va- penbild heraldiken skapat, den s. k. franska liljan Bonde (Bildt, Lillie), hvilken af de lärdaste moderna för- fattare anses vara en lansspets.
Vi hoppas att med dessa rader hafva väckt någon eller några af våra läsarinnors intresse för det h ä r berörda ämnet, och skulle någon af eder häraf lockas Ull studier af detsamma, äro vi fullt förvissade om, att I skolen instämma i Karl Ugglas yttrande alt: » Heraldikens nytta lärer ingen draga i twifwelsmål, som uti dess nöijen någon tid sig för- lustat. » Riddarbild med yngre Sture- (Natt och Dag-) IIIIIIIIIIIIII1MIIII Hamilton för åskådaren blir vänster, blir således i heral- diken höger och tvärtom.
Ett misstag härutinnan kan bringa den hederligaste familj i vanrykte.
En snedbjälke från höger är ett vackert vapen, men går snedbjälken från vänster, ett vapen hvarmed Stockholms modernare byggmästare älska alt pryda sina hus, betyder det icke mer och icke mindre, än att familjens stamfader och stammoder ej voro förenade genom kyrkans band (t. ex. Wasaborg)!
Är ett djur vändt åt vänster i stället för som Lillie vanligt åt höger, h a r man äfven skäl att misstänka, att ej allt står rätt till, såvida ej flere djur före- komma i samma fält eller i ett af flere fält sam- mansatt vapen, då figurerna i allmänhet af artig- het vända sig mot hvarandra.
Vid afbildning af vapen bör iakttagas, att vapenbilderna ej göras för små, utan väl fylla fälten, en skönhetsregel, mot hvilken moderna vapenböcker ofta försynda sig.
Vidare får man ej lägga färg på färg eller metall på metall, utan blott färg på metall och tvärtom.
Då Bellman i Bacchi riddarkapitel omtalar ett Trolle vapen med » en blå näsa i rödt fält », bryter han således mot en af heraldikens viktigaste regler, ehuru själfva vapnet mycket väl kunde gillas; märkligare h a r man sett.