Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Achille Jubinal, Mystères du XV:e Siècle, preface pag. XLII. —
Schausp. s. 21, 22. —
Mone, Schausp. d.
Mittelalters. I.
s 137.
II. s. 120, 160 o. f.
Schausp. s. 23, not. —
Ebert, s. o. s. 47.
Ulrici, s. o. I. s. 28—29.
Schack, s. o. I. s. 57. —
Ebert, s. o. s. 24—25.
Ulrici, s. o. s. 30—31.
Ulrici, s. o. s. 35—36. —
Alt, s. o. s. 395. —
Ebert anför s. 35 efter Viollet le Duc tvenne titlar, hvilka karakterisera hela arten: 1) Moralité nouvelle des Enfans de Maintenant.
Qui sont des escoliers de Jabien, qui leur monstre à jouer aux cartes et aux dez et entretenir luxures, dont l’ung vient à Honte, et de Honte à Desespoir, et de Desespoir au gîbet de Prodition, et l’aultre se convertist à bien faire. 2) Moralité nouvelle très bonne et très excellente de Charité où est demonstré les maulx qui vienent aujourd’huy au monde par faulte de Charité.
P. L.
Jacob Bibliophile, s. o. s. 270.
I denna samling finnes nämnde moralitet aftryckt. —
Ulrici, s. o. I. s. 32. —
Ulrici, s. o. I. s. 39. —
Ebert, s. o. s. 36.
Flögel, Gesch. d. Groteskkomischen, s. 159 o. följ.
Jfr Alt, Theater und Kirche, s. 415 o. följ. —
Alt, s. o. s. 410.
Det är dock hufvudsakligast i Frankrike dessa fester firades på så utsväfvande sätt, I Tyskland tyckes man hafva iakttagit mera måtta.
I Frankrike förbjöds narrfesten af parlamentet i Dijon 1552; i Spanien, der tidigare förbud funnits, upprepas de ännu 1565. —
Flögel, s. o. s. 68.
Ruth, Geschichte der Italienischen Poesie (Leipzig 1847).
II. s. 487.
Ebert, s. o. s. 20, 26 o. följ.
Gervinus, Shakspeare. I.
s. 87. —
Devrient, s. o. I. s. 98.
Gervinus, Geschichte d. deutschen Dichtung. II. s. 337— 343. —
Devrient, s. o. I. s. 118. —
Ebert, s. o. s. 29. —
P. L. Jacob Bibliophile meddelar i sitt ofvan anförda arbete, ”Receuil de Farces” etc., ett stycke, ”Moralité de L’Aveugle et du Boiteux,” om hvilket detta gäller.
Ulrici lemnar i ”Shakspeares dramatische Kunst” sid. 51 o. följ. en intressant framställning af engelska dramats utveckling ur medeltidsskådespelet. —
Gervinus, Shakspeare. I. s. 83. —
Ebert, s. o. s. 59 o. 119, not. 180.
S:t Marc Girardin, ”Tableau de la Litterature Fr. au XVI:e Siècle” (Paris 1862) s. 334, uppgifver, att parlamentet 1540 förbjöd Basoche att gifva representationer vid straff att hängas. —
Ebert, s. o. s. 70, 122 och 186.
Gervinus, Gesch. d. d. Dichtung. III. s. 103.
Bonden kunde enligt lag begära konungens skydd mot kyrkan.
Och strider sådana som i Danmark och Norge emellan den andliga och verldsliga magten äro intill slutet af Folkungatiden för våra häfder okända.
Strinnholm, ”Sveriges historia i Sammandrag.” II. s. 504.
Vi hänvisa till Fr.
Hammerich, ”Den Hellige Birgitta og Kirken i Norden.” (Kiöbenhavn 1863). s. 80, 81
Wieselgren, harmsen öfver att läsa yttranden sådana som dessa: ”Barbariets mörka natt hvilade då öfver Norden,” ”Bröderna Phasi utarbetade flera skrifter, än förut skrifvits i Sverige från Ansgarii tid” m. fl., har i Sv.
Sköna Litt. II.
Del. velat bevisa, att vår litteratur för forn- och medel-tid, jemförd med den samtida utom Östersjön, ej förödmjukar det svenska snillet, och han får antalet af litterära minnesmärken att gå ända upp till 15,031.
Om man derifrån drager antalet af diplomer, af W. slumpvis antagna utgöra 12,000, samt 2,499 runurkunder, af hvilka runstafvar och en stor mängd runstenar icke hafva mycket med litteraturen att beställa, så återstå dock öfver 500 litterära minnesmärken.
Men äfven denna ziffra angifver icke rätta förhållandet med vår medeltidslitteratur, ty för utrönande af den litterära produktionens verkliga styrka måste man först frånräkna alla öfversättningar samt alla de danska skrifter, dem W. på grund deraf, att Skåne, Halland och Blekinge numera äro svenska, upptagit i vår litteratur, samt vidare besinna, dels att i detta antal äro Diarier, Nekrologier och dylika skrifter inräknade, dels att ensamt folkvisorna utgöra 100 nummer.
Det lilla, som återstår, är dock tillräckligt att freda vår medeltid från beskyllningen för barbari.
Se företrädesvis Reuterdahl, Sv.
Kyrkans Historia.
III. 2. s. 397—404 och Anjou, Svenska Kyrkoreformationens historia.
Upsala 1850. I. s. 45, 46.
Wieselgren, s. o. II. s. 158—9 s. 193.
Geijer, s. o. I. 1. s. 226.
Strinnholm, s. o. II. s. 537. —
Kring 1380 uppmanade Linköpingsbiskopen Nicolaus Hermanni sina prester att predika och framställa för åhörarne Fader vår, Tron, Ave Maria, de 10 buden och de sju barmhertighetens verk.
Och 60 år derefter stadgade erkebiskop Nicolaus Ragvaldi och hans lydbiskopar vid provinsialmötet i Söderköping 1441, att Fader Vår, Tron och Ave Maria skulle öfversättas på modersmålet och af kyrkoherdarna hvarje sönoch högtidsdag uppläsas.
Anjou, s. o. s. 49. —
Aftryckt på flera ställen, bland andra i Lindeblads Svenska Sången. I. s. 125.
Hos Reuterdahl, s. o. III. 2. s. 442—454, som sjelf ej tror på äktheten, finnes en utförlig framställning af skälen för och emot.
Jfr Rydquist, Nordens äldsta Skådespel.
Skandia VII. s. 240. —
Norlin, K. Sigismund och Svenska kyrkan.
Lund 1863. s. 79.
149)
I Tyskland kallas den sång, hvarmed pappersstjernans kringvridande beledsagas ”Sterndreherlied;” der utgjordes sällskapet af fyra personer.
Flögel berättar, att de i Breslau sjöngo:
”Die heilige drei Könige, alle vier, alle vier,
Die stehen wohl vor der Stubenthür,”
och då han frågade dem, hvem som var den fjerde, pekades på englen, som höll stjernan.
Denna person motsvarade sålunda ”Stjernkonungen” hos oss.
Flögel, Geschichte d. Komischen.
IV. s. 10.
Arvidsson, Svenska Fornsånger.
III. s. 513, har upptecknat flera varianter af denna visa; der redogöres äfven för den svenska stjerngången.
Jfr Schletterer, ”Das deutsche Singspiel,” som s. 263 meddelar några i enskiltheter afvikande bruk.
Se äfven Flögel, s. o. IV. s. 7. —
1685 utkom i Mecklenburg förbud mot förklädda personer, som i julen lupo omkring som Kristus, Nicolaus och Martin.
(Lisch. Mekl.
Jahr. 20 Jahrg. s. 152).
I Köpenhamn såg man ännu i slutet af förra århundradet de s. k.
”Hellig tre kongerdrenge” gå omkring.
(Werlauff, Antegnelser till Holberg. s. 192, n. 15).
Sagen och Foss i Bergens Beskrivelse (1590) berätta, att äfven i Bergen brukades länge stjerngången; men personalen bestod utom konungarna af Maria med barnet i en liten vagga och Josef med en yxa i handen och en stor puckel på ryggen; i versarna voro en mängd platt-tyska uttryck.
Rydquist, s. o. s. 240—1.
Jfr Flögel, Gesch. d.
Groteskkomischen.
s. 184—86, der en annan härledning af namnet uppgifves. —
Flögel, Gesch. d. Komischen.
IV. s. 9. —
Schack, Gesch. d. dram.
Lit. u.
Kunst in Spanien. I.
s. 38.
Grimm, Deutsche Mythologie. s. 169.
Laurentius Petri, Dialogus om then förvandling, som medh Messone skedde, tå Evangelium j
wår tijdh först uthi liwset upkom.
Skriffwen Anno 1542.
Tryckt i Wittenberg 1587.
Jfr Keyser, Nordmændenes Forlystelser i Oldtiden.
Norsk Tidskrift f.
Videnskab og Litt. II. s. 233.
Geijer, s. o. II. 2. s. 330.
Wieselgren, s. o. II. s 204—5, lemnar en förteckning på de svenska gillena. —
Ebert, s. o. s. 88.
Det älsta mysterium i England utfördes vid en klosterskola; se ofvan s. 54.
Overskou, den Danske Skueplads. I.
s. 34. —
Peringsköld gifver den titlen: ”Fragmentum runicopapisticum sev Soliloquium Deiparæ Virginis querulum circa passionem Domini.” Sthlm 1721.
Liljegren, Runurkunder, s. 284—91.
Wieselgrens öfversättning är intagen i Sv.
II. s. 498—501.
Se ofvan s. 58. —
Mone, ”Schauspiele des Mittelalters.” I. s. 204 o. följ. —
Prof. Fredr.
Hammerich, hvilken förf. mundtligen meddelade sin åsigt, att den svenska sången var en fri öfversättning af ”Der Spiegel,” har i ett tilläggsblad till sitt arbete ”Den Hellige Birgitta” omnämnt detta förhållande, men med tillägg, att det svenska stycket icke kan kallas en öfversättning, emedan det har betydliga egendomligheter.
Mone, s. o. s. 29. —
163)
Mone, s. o. s. 20. —
”En syndares Omvändelse.”
Ett qväde från Medeltiden.
Efter en handskrift på Köpenhamns universitetsbibliothek första gången utgifvet af Joh. E.
Rietz, docent vid Lunds Universitet.
Lund 1842.
Jfr Klemming, Samlingar utgifna af Svenska Fornskrift-Sällskapet.
Sveriges Dramatiska Litteratur. I. s. 1—6. —
Mone, Schauspiele d. Mittelalters. I. s. 254, 260; Altteutsche Schaus. s. 84, 85.
Ingelius har gjort uppmärksam på dessa ställen; jfr ”Om medeltidens skådespel.” s. 50.
Klemming, Två outgifna Svenska Mysterier.
Stockholm 1864.
I ”Peder Syvs Danske Boglade” (Suhms ”Samlinger til den Danske Historie.” I.
B. s. 91.) finnes innehållet af denna ”Traette” angifvet.
Wieselgren har (Sv.
Sk. L. II. s. 503) meddelat innehållet efter Peder Syv, men i vanstäldt skick; så gör han Moses, Salomon, Joseph, Virgilius, Aristoteles och Hippokrates till domare, oaktadt de tre sednare blott äro vittnen, Moses advokat, samt blott Salomo och Joseph domare.
Jfr Kehrein, Die dramatische Poesie der Deutschen. I.
s. 62.
Mone, Schausp. d. M. II. s. 24—25.
Gervinus, Gesch. d. deut.
Dicht. II. s. 238. —
Hammarsköld, Sv.
With., s. 23, omnämner det och meddelar ett utdrag.
Wieselgren, som ej sett den svenska texten, utan endast den danska, omtryckt i Ny Dansk Mag. B. II, har låtit narra sig att tro på dess dialogiska form af de på flera ställen förekommande orden: ”Kroppen svarade” eller ”Själen svarade igen till kroppen.”
Men om man genomläser stycket finner man lätt att dessa ord äro tillsatser af någon afskrifvare och ej höra till den ursprungliga texten, ty denna är berättande, såsom synes af följande exempel:
kroppen
græd oc lod saa ynkelig
siden sporde han, hwad thet war m. m.
Sielen swarede atther saa
wær wiss ieg wil ei lenger staa.
Redan Rydquist (s. o. s. 228), som läst den svenska texten, yttrar, att den ”ej är uppställd i samtal.”
Denna text är sedan utgifven i disputationsform af J. H. Schröder. 1842, med titel: ”Contentio inter animam et corpus”
Lekare hade samma bemärkelse som det gamla franska lecéor eller lechéor; Med. lat. leccator eller lecator hade jemte betydelsen af en läckermun äfven den af en pratmakare och gyckelspelare samt utmärkte i allmänhet något vekligt, lättsinnigt och föraktligt.
Loddare begagnades som synonymt med lekare och har jemförlighet med det gamla tyska ludrer (gycklare) och med. lat. ludator.
Göcklare är till ljud som betydelse beslägtadt med joculator, juglator.
Gärande anses angifva den särskilta egenskapen af skådespelare och härledes från gära, Isl. gæri, detsamma som göra, lat. agere; gärande sålunda aktör.
Se Rydquist, s. o. s. 180, 181, 177.
Af de i denna afhandling gjorda undersökningar hafva vi i det följande mycket begagnat oss. —
Geijer, s. o. II. 1. s. 380.
Grundtvigs öfversättning af Saxos ”Danmarks Krönike.” (Kbhvn 1855). s. 239.
Jfr Saxo, Hist.
Soroe 1644.
Lib. 6. s. 105, 104. —
Rydquist, s. o. s. 200. —
Se ofvan s. 60.
Keyser, s. o. s. 245.
Sverres saga.
C. 88.
Se Rydquist, s. o. s. 182.
Grimm, Rechts-Alterth. s. 677—78.
Jfr ofvan s. 60.
Kununga Styrilse ok Höfdingia.
Sthlm 1650. s. 49—58, 39.
Wilkinnasagan.
Peringskölds Edit. s. 118, 120, 101. —
Geijer, s. o. II. 1. s. 88.
Svee.
Sect. post. s. 21, 25, 29, 43, 61, 107.
I sammanhang med lekarena borde kanske äfven nämnas några ord om hofnarrar; men dels hafva de ingen betydelse haft för vårt svenska drama, dels tillhöra bland de få, som äro kända, tvenne 16:de århundradet (Christian Tyranns Suikart och Erik XIV:s Herculus), samt två 17:de århundradet (Karl XI:s ”Klas Narr” och C. G.
Wrangels Hinric Hasenberg).
Jfr härom Rydquist, s. o. s. 206, 207. —
Pariserfakultetens utlåtande 1444 om narrfesterna.
Se Flögel, Gesch. d.
Groteskkomischen. s. 166. —
Arvidsson, s. o. III. s. 525.
Dietrichson, Nordisk Tidskrift. I.
s. 239.
Hos Sagen och Foss beskrifves julbocken sålunda: en pojke bär på en stång ett bockhufvud med skägg och horn; vid hufvudet är fästadt ett stort täcke, som omhöljer och döljer pojken.
Han spelar sin bockroll genom att springa omkring och göra allahanda löjliga krumsprång, falla ned och ställa sig död, allt som visans vers föranleda.
Den danska julbocken var en person med svärtadt ansigte, inhöljd i ett svart täcke, med en svans, krypande på alla fyra, med en liten käpp i munnen, hvarpå små brinnande ljus voro fastgjorda; af de närvarande fick han äpplen och nötter och visade sig barsk, då han ingenting fick.
När ljusen brunnit ut, kröp han bort.
1668 förböds af Köpenhamns magistrat Julebukken och annat ”usömmeligt haanligt Spil” på julafton.
Mot slutet af 17:de århundradet var julbocken ej gången ur bruk i Danmark, oaktadt den förmodligen på de flesta ställen var förbuden.
(Werlauff, Hist.
Anteg. til Holberg. s. 193, not. 16). —
Tegnér, Saml. Skrift.
III. s. 292.
Grimm, Deutsche Mythologie, s.
719 o. följ.
Olaus Magni, Historia de Gentibus Septentrionalibus.
Roma 1555.
L. 15. C. 4.
Ebert, s. o. s. 24.
Nicolovius, s. o. s. 126. —
Se Ek, Gamla bruk och ceremonier vid ett svenskt universitet.
Nordisk Universitetstidskrift.
III. 2. s. 18. —
Den rätta Askonsdagen infaller i första veckan i fastlagen, men ett felaktigt språkbruk har öfverflyttat namnet på onsdagen i påskveckan.
”Ifrågavarande förvexling,” säger Rydquist, ”liksom den med fastlag och fasta, hvilka hos oss i allmänhet gälla som liktydiga, kan lätt förklaras deraf, att då genom Reformationen fastans betydelse, såsom lekamlig späkning, upphörde och med henne äfven de föregående nöjena, skulle också den techniska bestämningen snart förlora sitt ursprungliga innehåll; hvarföre man utan svårighet flyttade reningsdagen in i påskveckan — den enda, som i reformerade länder hålles i strängare helgd.”
Rydquist, s. o. s. 222 o. följ.
Stjernman, Riksdagars och Mötens Besluth. Del. I. s. 58, 65.
Laurentius Petri, Dialogus om then förvandling m. m. s. 37, 36.
Olaus Petri, Handbok och hans Sändebref till Paulus Helie hos Troil, Skrift, och Handl. till Uplysning i Sv.
Kyrko- och Reform.Hist.
Del. 3. s. 42 o. Del. 1. s. 273. —
Strinnholm, Sv.
Hist. i Sammandrag.
III. s. 222 o. 465.
Rydquist, s. o. s. 221 o. 222.
K. Gustaff den förstes Hist. D. I. s. 177.
Olaus Magni, s. o. Lit. 13. c. 42.
Jfr iöfrigt om allt, som angår fastlagen, Rydquists intressanta undersökning i ”Nordens äldsta Skådespel.” s. 216—228.
Alt, s. o. s. 465, 466.
Overskou, s. o. s. 38, 41, 42 anför komedier spelade i fastlagen åren 1546, 1566, 1571, 1572, 1574, 1601. —
Wieselgren, s. o. III.
s. 162, dock utan att anföra sin källa.
Klemming, s. o. s. 6. Gervinus, Gesch. d. deuts.
Dicht. II. s. 338.
Carl Leo Cholevius, Geschichte der deutschen Poesie nach ihren antiken Elementen.
Leipzig 1854. I.
s. 211—215.
Cholevius, s. o. s. 218 o. följ.
Prutz, Gesch. d. deutschen Theaters. s. 51.
Devrient, s. o. s. 78.
Ehuru Hroswithas dramer tillhöra medeltiden, hafva vi icke i vår skildring af medeltidsdramat omnämnt dem, enär de för detta dramas bildning äro utan särdeles stor betydelse.
Den franska kritiken (Magnin, Revue d. deux mondes. T. XX. 1839.
Jfr Bendixen, ”Die Komödien der Nonne Hrotswitha, uebersetzet und erläutert” (1850) s. 5) har med stor entusiasm omtalat denna författarinna och ser i hennes verk förebudet till den kommande Racine; men af sina landsmän skattas hon icke alldeles så högt.
Cholevius, s. o. I. s. 267.Prutz, s. o. s. 17, m. fl.
Cholevius, s. o. I. s. 281 o. följ.
Prutz, s. o. s. 61—62, 75 Gervinus, s. o. II. s. 345—7.
198)
Reinhardt, ”Kommunitetet og Regentsen” i Historisk Tidskrift.
Tredie Række.
III. 1. s. 127.
Om skolkomedierna se Gervinus, Gesch. d. deuts.
Dicht. III.
s. 88—101.
Cholevius, s. o. I. s. 264—82.
Alt, Theater und Kirche, s. 462—484.
Overskou, s. o. I. s. 46—48.
Gervinus, s. o. III.
s. 101—3. —
Cholevius, s. o. 1. s. 289.
s. 23. —
Anjou, Svenska reformationens Historia, I. s. 45—53, II. s. 102—5, III. s. 10—28.
Anjou, s. o. I. s. 52.
Se Hammerich, Hell.
Birgitta, s. 84. —
Strinnholm, s. o. III. s. 382.
Stockholm 1950
En i allo lysande utställning egde rum i Stockholm 1897.
Alla kände sig tillfredsstälda.
Tillströmningen af resande från verldens alla land var större, än den lifligaste fantasi vågat hoppas.
Alla utländingar voro försedda med resekreditiv till stora belopp, de flesta dragna på Stockholms enskilda bank, hvarföre, då penningar skulle på dem lyftas, derstädes uppstod, för öfriga kunder, en så besvärande trängsel, att man måste, på samma sätt som i riksbanken under uppbördsstämmorna, vidtaga särskilda anordningar för kundernas hastiga betjenande.
Men äfven klingande mynt fördes hit i otrolig mängd.
Fickorna voro fulla med finska, ryska, tyska, franska, engelska, spanska, italienska och amerikanska guld- och silfvermynt, för att icke tala om gamla bekanta från Danmark och Norge.
Några sådana syntes dock icke till från Grekland och Turkiet.
Der hade nämligen, på sätt man plägar säga i Vermland, kommit »beck i vällingen».
Några värdhusvärdars tillämnade försök, att höja prisen, hade helt och hållet qväfts i sin linda, tack vare gjorda tillkännagifvanden om oförändrade pris på Mosebacke, Djurgårdsbrunn, Nacka, Stallmästaregården, Piperska muren och andra i den vägen tongifvande.
Försöket att höja hyrorna hade äfven helt och hållet misslyckats.
Det sades att fastighetsegareföreningen vetat derom draga försorg; men detta lär icke ha varit förhållandet, utan det påstås att inqvarteringsbyrån, fruktande en stor brist på rum, hade, för att derför bereda bot, låtit anordna tre stora turisthotell, der en känd restauratris från Norrland förde spiran.
Detta var ett streck i räkningen för de många Stockholmare, hvilka beredt sig på att mottaga främlingar, hvarföre de flyttat ut på sommarnöjen.
De enda, som deremot icke flyttat dit, voro stadens många vaktmästare, hvilka hade fullt upp att göra; men missräknade sig dock något på drickespenningarne, hvarmed utländingen icke »vräker» sig på samma sätt som svenskarne.
Stockholmarnes kända gästfrihet, alltid stor, gjorde sig än mera gällande.
Man hedrade sina gäster, icke minst journalistkongressens ledamöter, på alla sätt, hvarför fester och lustbarheter af alla slag anstäldes.
Allmänt prisades konungens lysande fest på Drottningholm.
Men Stockholmspressens middag på Saltsjöbaden lät äfven tala om sig.
Att beskrifva allt vore en omöjlighet.
Utflykter gjordes öfverallt i Stockholms vackra omgifningar, hvartill motstycke saknas i hela Europa.
Allt andades således lif och glädje; men detta oaktadt fanns en och annan, som icke kände sig rätt tillfreds med att gator, kaffeer, restauranter, schweizerier och förlustelseställen voro till trängsel öfverfyllda af främlingar.
En af dem, van som han var, att på ett visst ställe dricka sitt aftonkaffe, röka cigarr och läsa tidningarne, kände sig särdeles besvärad af den der rådande trängseln, hvarföre han beslöt, efter mättad skådelystnad på utställningen, skudda stoftet af sina fötter, lemna den bullrande staden åt sitt öde och resa någonstädes, der man var mindre gapande och nyfiken; men någonting detta oaktadt kunde vara att beakta.
Men hvarthän skulle han då resa?
Vandrande, villrådig härom, af och an på hufvudstadens gator och kajer, kom han slutligen till Blasieholmen, der han fick ögonen på en ångbåt, som just ämnade sig till Kalmar.
Han fick en lycklig ingifvelse, och i glädjen deröfver utropade han, Kalmar!
Kalmar! alldeles som grekerna ropade Talatta!
Talatta! då de, slutligen kommande efter många äfventyr från Persien, fingo se Svarta hafvet.
Vår Stockholmare, som gerna sysslar med gamla förhållanden, fann tanken på en resa till det minnesrika Kalmar vara särdeles tilltalande, synnerligast som han påminde sig att dagens namn var Margareta, i ordningen den 20:de i Juli månad och således jemnt 500 år sedan den s. k.
Kalmarunionen stiftades, om hvilken Geijer säger att den var en handling, som såg ut som en tanke; men hvari han dock har misstagit sig, ty Rydberg har tydligen ådagalagt, att den aldrig har varit någon handling utan endast en tanke, som likväl har framkallat mycket ondt.
Alldenstund ångbåten skulle lemna Stockholm om några få timmar beredde sig vår Stockholmare derföre på att följa med till Kalmar; men deraf blef ingenting af åtminstone den gången; ty väl hemkommen, för att ordna sina saker, låg honom der till mötes ett bref från några på Grand Hotel boende landsortsbor, af hvilka han inbjöds att derstädes intaga en »enkel» middag, hvilket epitet dock understundom kan vara, enligt hvad sedermera visade sig, temligen tänjbart.
Vår man, som icke kände bjudarne annat än till namnet, infann sig emellertid på bestämd tid, blef med utmärkt uppmärksamhet mottagen och under middagen, som räckte fulla två timmar, flödade infall, skämt och champagne i strömmar, utan att vår man fick derunder veta, hvarföre han egentligen blifvit bjuden; men väl sedan kaffet och likörerna gjort sin rond.
Värden och hans gäster, de voro tillsammans nio, och således det högsta tillåtna antal i ett gladt lag, eller lika med musernas, hade naturligtvis kommit till Stockholm för att se på utställningen, men ville äfven veta något om åtskilligt gammalt, det man hade hört sägas att vår Stockholmare skulle känna till, hvarför till honom stäldes åtskilliga frågor i den vägen.
Så hade han bland annat hört talas om en stock som Sigtunaborna, 1187, kastat i Mälaren, för att, der denna flöte i land, bygga en ny stad, hvilket skedde i Stockholm, och att denna stock ännu skall finnas i behåll.
Han önskade få veta rätta stället för den fordom på Skeppsholmen befintliga brunnen »Kajsa Rulta», och hvilket öde, som drabbat den för alla äldre Stockholmare bekante »tandpetaren» på Södermalm, och anledningen till namnet.
Om det fordna »Katthafvets» särskilda egenskaper var han mycket nyfiken att få veta någonting; men äfven om hvilka hade varit de rätta herskarne i det fordna »Sillhofvet», och hvarest detta hade varit beläget.
Han fann de gamla namnen »Tunnan» och »Sjuhelfvetes portar» på tvänne hus i staden vara något ovanliga, och hade äfven hört talas om krögarne »Hvita hästen», »Tennknappen», »Tre byttor», »Tre liljor» samt »Silfverasken» och »Lusasken» hvarom han naturligtvis äfven ville veta någonting.
Han hade hört talas om »Telje tokar», men om anledningen till detta tokroliga namn, derom sväfvade han i en ljuf okunnighet.
Det enda han hade klart för sig var att den nuvarande öfverståthållaren var en ovanligt kraftfull man, men han ville äfven veta, hvarför en af hans företrädare kallats en »modig hare» och en annan åter, åtminstone i sin ungdom »långfredags Jakob».
Lika oförklarligt för honom var det äfven, hvarför en känd man uppkallats efter den Jonathan, som i strid med Filisteerna stupade på Gilboa berg.
Han hade hört talas om ett på 1830-talet på Klara kyrkogård uppträdande spöke, som höll på att skrämma ihjel både polisen och befolkningen, som detta oaktadt icke kunde underlåta att utanför de stängda kyrkogårdsportarna beskåda de fasansfulla synerna.
Såsom varande en framstående landtbrukare, ville han äfven veta, hvad det i Stockholm förr uppträdande s. k.
»revolutionsfåret» egentligen var för ett slags får.
Sedan flera dagar tagits i anspråk att resa ikring, taga reda på och förklara allt detta, hvilket skedde lika diplomatiskt, som då ett statsråd besvarar en interpellation i någon af Riksdagens två kammare, var vår man lycklig nog att med det ståtliga ångfartyget »Æolus», kunna följa med till Kalmar, dit man kommer med dess af 1,000 indikerade hästkrafter drifna två propelrar, på 17 timmar.
Stockholms skärgård, med sina hundratals villor, prunkade då i högsommarens yppiga skrud.
De otaliga fartyg, man mötte eller gick om, förrådde, äfven om man icke vetat det, närheten af en stor stad.
Det hela är storslaget och snart fick man sikte på Vaxholm, der djupet icke medgifver ett ångfartyg, sådant som Æolus, att gå fram, hvarför det tog vägen förbi Oskar-Fredriksborg, der den blågula flaggan, med hvilken det är rådligast att hålla sig väl, svajade.
De hotande kanongapen voro tysta som Egyptens prester.
Lindalssundet var sig likt, och Kanholmsfjärden, der svenska segelsällskapet har sina kappseglingar, låg blank som en spegel.
På Nämndöfjärden beskådades kumlet på »Franska stenarne» på hvilka »Södra Sverige» hade gjort ett mindre angenämt besök.
Saltkråkan, på Jungfrufjärden, låg och simmade på samma ställe som förut.
Det pitoreska Dalarö och derutanför belägna skans passerades, och utkommen väl på Mysingen såg man de båda inloppen till Elfsnabben, der svenska flottan förut haft sin hufvudstation, hvilka ställen jemte många andra varit till namnet kända under mera än 600 år i en på latin skrifven seglingsbeskrifning långs hela svenska kusten på farleden mellan Utlängan och Stockholm, hvilken gick genom Baggensstäk, då kalladt Harstäket.