Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» 5: Iduns Modet., månadsuppl » 3: Barngarderoben » 3: Byrå: Klara södra k y r k o g.
Redaktör och utgifvare: Tryckeri Aktiebolag.
För ' Platssökande » o. » Lediga platser » Träffas säkrast kl. 2 — 3.
Ida Utgifningstid: hvarje helgfri fredag.
G a v e 11.
» Delsbostintans yJet är nu många år sedan den så kallade landsmålsrörelsen njp- stod i vårt land, och vi hafva haft tillfälle att se, huru den- samma sedan med frisk lifskraft burit både blomma och frukt — blom på skönlitteraturens och de glada själsyttringarnas fält, frukt inom forskningens svårtillgängligare område.
Men inom båda gebiten har det hufvudsakligen varit det manliga könet, som fört nämnda sträf- vans runor mer eller mindre med den äran *, och uteslutande torde detta till in på allra se- naste tid hafva varit fallet hvad beträffar det allmänt så om- tyckta muntliga föredraget på allmogemål.
Dock äfven här har nu omsider kvinnan gjort sin röst hörd offentligen.
De sista dagarne före Skan- sens senaste vårfest talades inom mer invigda kretsar med ej liten nyfikenhet om att » allas vår Jödde » ej mer skulle bli allena- härskande landsmålare på Skan- sen, utan under festen få med- täflare i — och här kom det uppseendeväckande — tvänne damer, en ung fru och en än- nu yngre fröken, från Gefle.
Att detta väckte sensation, må också icke förtänkas.
Allt se- dan den kände författaren och » landsmålaren » A.
Bondeson, nu mera läkare i Göteborg, dragit sig tillbaka, hade man, och detta med orätt, mer och mer vant sig att med den munt- * Inom den vetenskapligare folkmåls- och folksedskännedo- men har dock en kvinna, den icke minst för Iduns läsarinnor väl- bekanta författarinnan, fru Eva Vigström (Ave), inlagt ' särdeles stor förtjänst, hvilken är värd att ihågkommas med hedersbety- gelse både af samtid och efter- värld.
ligt föredragna allmogeberättelsen förbinda icke endast något drastiskt, utan ofta äfven något groteskt, ja ej sällan något rent grobianmässigt- Huru skulle nu damer med bibehållande af sin värdighet kunna fram- träda på detta område och därvid roa en ingalunda anspråkslös och merendels efter det pikanta lysten publik?
Mången spådde nederlag, men en och annan, som redan kände de två debutanterna, tvekade icke att sia seger.
Emellertid ingick festen.
I Bollnässtugans gästabudssal eller harrstuga, såsom den på hel- siDgmål kallas, hade de två da- merna, fru Hilda Jernberg, född Lönnberg, och fröken Ida G-avell, båda för tillfället förvandlade till delsbostintor, tagit sitt kvar- ter och mottogo där alla, som ville infinna sig för att höra de roliga berättelser med motiv från Delsbo och omnäjd samt de på en gång skämtsamma och melodiska sånger, som de visste att på äkta delsbomål och dels- bosätt förtälja eller sjunga.
Och gäster saknades ingalunda.
Man stod tåligt i kö i timtal för att komma in i den för så stor publik aldrig ämnade stugan; envoyéer, ministrar och andra högt uppsatta personer anade besök, ja, till och med h. m. konungen hedrade de båda stin- torna genom att med ofta åda- galagdt och uttaladt nöje åhöra deras föredrag och åskåda deras dans.
I korthet sagdt, de båda delsbostintorna kommo, sågos, hördes och segrade — segrade med den omedelbara, naturliga fyndighetens och den behag- fulla, okonstlade lefnadsfriskhe- tens vapen.
Den ena af dessa damer, fröken Ida Albertina Gavell,
Där kärlek i hjärtat bott en gång Kan aldrig dess minne dö: Det är som en hälft förgäten sång, Som en blomma gömd i snö.
hvilken äfven efter nämnda vårfest låtit stock- holmarne åtskilliga gånger — dels å Skansen, dels å Börsen samt i Vetenskapsakademiens hörsal och hotell Continentals salong — glädja sig åt hennes på en gång friskt hnmoristiska och lyriskt känsliga framställningsförmåga, har med anledning af det berättigade uppseende och den allmänna beundran hon allt mer till- vunnit sig på fleres begäran blifvit porträtterad i detta nummer af Tdun.
Fröken G. är född den 4 november 1869 och syster till den för ungefär fyra år sedan under utöfvande af sitt ämbete i Alfta mör- dade kronolänsman A.
Gavell.
A f den vildhet i lynnet, hvarför dessa trakters invånare gjort sig kända, har fröken G. alltså fått ett dystert och outplånligt intryck.
Emellertid må fram- hållas, att länsman Gavells banemän icke voro infödda alftabor, utan från Orsa finnmark i Dalarna inflyttade personer.
Detta är ett för- hållande, som fröken G. själf är särdeles an- gelägen att få betpnadt.
Spörjer man henne angående hennes omdöme om helsingarne och särskildt om delsboarne, utfaller hennes svar obetingadt till dessas fördel.
Delsboarne bevara ännu mycket af det fornnordiska lynnet, och detta gör, att de hällre själfva hämnas liden oförrätt än hänvända sig till lagen och dennas handhafvare.
Det finns för öfrigt hos delsbon något helt och grundligt så i godt som ondt.
Äro de goda, äro de det med besked; äro de dåliga, äro de också det med besked.
De hylla som regel: » antingen, eller », icke den eljes hos oss så vanliga: nhälft om hälft ».
Detta enligt fröken G:s utsago, hvilken vi icke äro i tillfälle att granska och därför utan vidare anföra.
Såsom häraf ses, äro » delsboarne » fröken G:s afgjorda favoriter.
Fröken G. är dock icke född i Delsbo, utan i Arbro, där hennes fader, Jonas Gavell, var kyrkoherde, och först vid omkring femton års ålder kom hon till Delsbo, där hon » jock å las », d. v. s. gick och läste till skrift, för sin svåger, kom- minister Wåhlén.
Det var nu hon under sina besök i bonde- hem och å fäbodvall först varsnade månget af de drag, som sedan genom henne kommit ett flertal till godo, och det var nu hon af vall- flickorna i » föjs » och mark lärde sig de första låtar och visor, med hvilka hon sedan väckt så mycken förtjusning.
Det var också nu hon egentligen kom till full klarhet om att, för att använda en skotsk skalds uttryck, hennes » hjärta tillhörde höglandet » och dess folk.
Så småningom började hon efter denna tid- punkt med dels sina löjeväckande berättelser, sådana som t. ex. historien om insektpulvret, järnvägen, kristningen, om » när länsman skulle samsa delboan », m.
fl., dels sina på en gång humoristiska och stämningsfulla visor såsom » Allratäckaste morgonstjärna », » Lärka oppi björkens topp », » A giftas gett fäll vära » samt andra, i enskilda sällskapskretsar roa en alltid tacksam åhörarekrets.
Först på en basar i Gefle 1894 uppträdde hon emellertid första gången offentligen, och det var ryktet om den framgång hon då vann, hvilket sedan förde hennes bana till Skansen, där, såsom redan nämnts, hyllningen ingalunda blef mindre.
Från Stockholm vände då fröken G. efter festens slut åter till Gefle, där hon hade anställning såsom kassörska vid Norrlandspostens redaktion, Så ljuder en ton, ett ord.
och på nytt I vårt minne sången står opp; Det sjunger, det jublar, vintern har flytt, Rosen har knopp vid knopp!
men sedan dess har hon kommit tillbaka hit till hufvudstaden, där hon för närvarande å tekniska skolan utbildar sina anlag för teck- ning och skulptur, hvilken senare konstart sär- skildt intresserar henne, och med hvilkens ut- öfvande hon sedan längre tid tillbaka på egen hand med talang sysslat.
Vi hade anmodat fröken G. att på delsbo- mål uppteckna någon af sina berättelser för detta nummer af Idun, men erhöllo till svar, att » detta för att få någon karaktär icke kunde gå för sig utan en hel massa konstiga ljud- beteckningar, hvilka blefve alldeles för vidlyf- tiga både för sättare och allmänhet.
Dess- utom blir ofta landsmål i tryck ej egentligen något roligt. » Vi medgifva, att fröken G. kan ha rätt i det förra af dessa påståenden, men i det senare endast så till vida, att hvad nu särskildt beträffar fröken G:s berättelser och visor, hennes älskvärda person och uppträdande därvid spela en så viktig roll, att dem förutan en högst väsentlig del af det hufvudsakliga går förloradt.
Till en lund, Hesperiens lik, Du i andanom mig ledde.
Jättebladet mörkt sig bredde, Guldfruktsprakten svällde rik.
Palm och fikus och granat, Västerlandets drifhustvungna Dvärgar, syntes yppigt sprungna Här i solens frihetsstat.
Drömsynfagert sceneri Öfverallt.
Turbanklädd skara Med kameler från Sahara Vid ett gathörn drog förbi.
Museimannen i moskén Såg jag, stoftböjd, fotatvagen, Högljudt mumla enligt lagen: » Gud är Gud och Gud är en! » Som en spöksyn på bazarn Såg jag österns unga kvinna, Djupt beslöjad, skymta, svinna, Skygg för vimlet, stackars barn!
Hvari ligger då hemligheten i fröken G:s konst, om vi få använda detta uttryck?
Jo, helt visst däri, att denna konst icke är konst i detta ords vanliga bemärkelse, utan natur; däri att fröken G. med åsidosättande af allt sippt pryderi vet att med sann kvinnlig fin- känslighet förena ett ursprungligt och oförvil- ladt sinne för såväl det humoristiska och ko- miska som för det folkliga och stämningssanna; samt sist och icke minst däri, att hon aldrig förgäter, att det sanna och i längden tilltalande alltid är enkelt, okonstladt och rättframt.
Frö- ken G. har intet gemensamt med en tillgjord och utstuderad teateringénue, utan är, när hon fått sin delsbodräkt på sig *, rätt och slätt en lefnadsglad, vacker och munvig säterjänta med fjälluftens ogrumlade friskhet i blod och hug, i blickar, skratt och tonfall.
Må hon alltid få behålla den!
N — t.
Du, som nu i fulla drag Njuter lifvets friska bägar, Som går fri på alla vägar, Tänkte säkert då som jag: » Slöjan kring din själs mystér Ej min hand förmår att lyfta.
Mellan oss är djupsvart klyfta, Öfver oss är drömtung sfer.
Höljet kring ditt anlets vår Tycks mig likväl, unga syster, Dunkelt vittna om en dyster Lifslott, hvarur anden trår.
Efter frihet, efter ljus.
Rodnar dagen ej i öster, Tränger ej från tidens röster Äfven hit ett sakta brus? » * En blomma från Alger.
* " ^eJå en höstdag, mjältsjukt grå, l Brefvet kom, det soligt glada, Kom från länder, hvilka bada Sig i luft balsamisk, blå.
Kvinnorna och utställning.
Förr ' n din andes friska fläkt Kom milt dufna sinn ' till fromma, Fick jag hälsning med en blomma, Prunkande i skiftfull dräkt.
års ästa år blir ett bemärkelseår i den sven- ska odlingens historia.
På öfver trettio Pressad l ä t t.
på gröna blad Än tropikens färger smälte Samman till ett skönhetsbälte, Till en strimma, regnbågsglad.
Men dess doft jag först förnam, Då jag af din skildring rycktes I en krets, där sagan tycktes Idel under trolla fram.
år, eller sedan 1866, ha vi icke haft någon stor af allmän utställning, vid hvilken alster svensk produktion på alla områden haft att täfla med grannländernas.
Det blir en generalmönstring af vårt lands utveckling under den sista mansåldern och af den eko- nomiska och kulturella ståndpunkt, som den skandinaviska norden intager vid detta år- hundrades slut.
* Det är enkom för våra läsarinnors räkning, fröken G. haft den vänligheten för första gången afkonterfeja sig i denna dräkt, sådan hon i dag presenterar sig på Iduns porträttsida.
Man har all anledning att tro, att 1897 år utställning skall blifva vederbörligen upp- märksammad af utlandet.
Icke nog med
att från utställningens och turistföreningens handarbetet.
sida stora ansträngningar föreningen skola göras för Det var började icke så lysande, då sin verksamhet.
Det att leda turistströmmen till vårt land; den gällde då att rädda spillrorna af en konst, internationella presskongressens förläggande som till Stockholm och konung Oscars i septem- kats öfver förväntan.
ber höll på att dö ut, och arbetet har lyc- månad nästa år inträffande 25-årsjubi- De svenska kvinnorna veta, hvilken rang- leum som regent komma hvar för sig att plats de intaga.
De ha, som nämnts, visat märkligt bidraga till att göra Stockholm och det i Köpenhamn och i Chicago, det gäller utställningen bekanta.
att äfven visa det i Stockholm.
Vid denna utställning, där alla anstränga här De kunna åstadkomma en utställning, som skall så väl och så repre- ådraga sig allmän uppmärksamhet och låta sentativt som möjligt, få kvinnorna icke sak- höra mycket af sig.
I icke ringa mån kunna nas.
de sig för att uppträda Utan en kraftig medverkan från deras sida, utan sprida glans öfver 1897 års utställning.
De en allmän uppvisning af hvad kvinnliga utställarna erhålla i Stock- svenskt kvinnoarbete kan åstadkomma, skulle holm ingen egen byggnad.
1897 har väckts, men ifrigt bekämpats från kvinn- års utställning lämna en mycket ofull- ligt håll.
ständig bild af våra dagars Sverige.
Litet hvar veta vi mycket väl, hur för- hållandet är.
Den svenska konsten, den Förslag därom Hela denna idé torde i själfva verket ha råkat i baklås genom den i stort sedt misslyckade » The Womens Building » svenska industrien, hela vår kultur, den må i Chicago.
ge hvartill det skall tjäna att skilja på man- sig uttryck i konstnärens och vetenskaps- Man kan också med skäl fråga, mannens verk eller i ingeniörens och fabri- ligt kantens arbete, skall icke väcka utländin- männa lifvet ha så många gemensamma be- gens öfverraskning.
röringspunkter, och då de på en utställning Man skall i oss se sin jämlike, men icke sin öfverman.
Men hvad och kvinnligt arbete, då de i det all- genom att uppträda sida vid sida just ge- icke det manliga arbetet kan göra, det är nom möjligt för det kvinnliga.
hela lif och omväxling.
Detta är hvarken ett tomt ord eller en innehållslös artighet.
nog sin olikhet bidraga till att skänka det Det Det finns verkligen Ursprunget röjer sig själft utan alla yttre åtgärder.
är i Nordiska museet och dess vackra ett område, där vårt land intager den obe- tillbyggnad till höger om själfva hufvuden- stridt första platsen.
tréen, som de kvinnliga utställningarna kom- oss, Man har sagt det åt vi själfva ha sett det, utlandets stora utställningar ha ådagalagt det.
1888 Vi sågo det i Köpenhamn, vi fingo det bekräftadt ma att inrymmas jämte grupperna uppfost- ran, undervisning, vetenskapliga hjälpmedel och hälsovård m. m.
Men äfven i stora Hvarken våra grannländer, hvar- Industrihallen kommer plats att beredas för ken Tyskland, Frankrike, England eller Ame- större kollektivmontrer af kvinnligt arbete.
rika kunna med oss.
på detta vackra område täfla Det är ett faktum och kan icke Jag har mig bekant, att Iduns redak- tion m e d dess vakna blick och lifliga in- tresse för allt, som rör kvinnans verksam- rubbas af vår blygsamhet.
träffa het, ämnar följa de förberedelser, som göras på det kvinnliga handarbetet i någon afse- för att värdigt representera den svenska kvin- värd blomstring.
nan vid 1897 års utställning, med mycken Man får senteradt resa rätt långt för att Det fanns vackert repre- på den tjeckiskt-etnografiska ut- uppmärksamhet.
Då de förberedande arbe- under förliden sommar i Prag, tena framskridit något längre och man bör- det finnes i de nationella museerna i Prag jar på att kunna erhålla någon föreställning och i Agram, förvaradt som dyrbara konst- om de kvinnliga utställningarnas omfattning, verk och förevisadt som s å d a n a — m e d detta skall redaktionen ha för afsikt att öppna en lyckliga leende, som icke tigger om främ- särskild afdelning i sina spalter för utställ- lingens beundran, utan fordrar den såsom ningsfrågan.
ställningen en rättighet.
de slaviska länderna, Med ett ord, det existerar i Thore Blanche.
hållet vid makt af allmogens böjelse för kokett broderade na- —: * s — ' tionaldräkter, eller det finns som klosterar- beten, religionen och kyrkan till ära.
Men den det finns icke som hos oss, som bildade kvinnans arbete, i hvilket hon nedlägger sin odlade smak och sin artisti- ska begåfning, det finnes icke som hos oss, där man pryder sina borgerliga hem med arbeten, hvilka utomlands skulle hamna i klosterkyrkans enslighet eller i millionärens palats.
Det är i detta afseende, som Sverige intager en så framstående ställning.
Förtjänsten härför tillkommer hufvud- sakligen » Handarbetets vänner », som i öfver tjugu år verkat för att höja det kvinnliga En gång oeh aldrig mer ...
Skiss för Idun af Mari Mihi.
En gäng och aldrig mer!
Ej kommer tillbaks den Ijnfva tid, som for.
Pusckkin.
Sturegatan en vinterdag strax efter tre.
Knut och Elsa vandra långsamt framåt, Knut bär Elsas böcker, och Elsa bär en stor påse med choklad- praliner, som hon fått af Knut.
» Du kommer väl på Nybroviken i afton?
Det stod anslaget musik mellan sex och åtta, och isen är nedrigt stilig. » » Nej, vet du, jag tror knappt det, för jag har så ' na förfärliga läxor: repetition af hela Gustaf Vasa, bifloderna till Donau och fyra sidor i stora Olde, » menade Elsa, som ville göra sig svårbedd, förstås.
» Ja, flickor är då alltid flickor.
Tror du inte jag har mina bekymmer också?
Två kapitel i Livius och en t3 ' sk kria, men det klarar jag af i natt. » Elsa sänkte ödmjukt hufvudet inför alla dessa fakta.
» Förresten vill jag påminna mig, » sade rid- daren af gymnasistmössan med mycken illslug- het, » att jag lofvat Annie Walkov att gå på » kon- dis » med henne i eftermiddag.
Annie är en liten söt unge och går inte och fånar om läxor jämt inte.
Det hade nog varit roligt att åka tillsam- mans i kväll, förstås, men när du inte har tid så ... » Elsa hade blifvit rysligt röd i ansiktet, ty dels tyckte hon, att Knutte var förskräckligt ohöf- lig som kunde säga, att hon » gick och fånade », dels voro Annie och hon sedan fjorton dagar » fiender », och dessutom var det det roligaste hon visste att » gå på kondis ».
Men hårstrået, som knäckte kamelens rygg, var dock Knuttes omdöme om Annies utseende, ty både Knut och Elsa visste endast allt för väl, hvem som såg bäst ut.
» Kanske jag har tid ändå, » menade hon, fort- farande litet tveksam, dock mera för syns skull.
» Men om du tar den där Annie med dig, så går jag inte alls. » Detta sista yttrande följdes af ett lika trotsigt som energiskt framskjutande af underläppen.
» Nej, för min del tycker jag naturligtvis det är roligast att åka ensamma, » försäkrade Knut med en nådig nick, och så skildes de i hörnet af Kommendörs- och Sturegatorna.
Knutte strök af sig gymnasistmössan med den vräkiga elegans, hvari hans äldre bror excellerade, och Elsa böjde sitt lilla blonda backfischhufvud lika korrekt och förbindligt, som hon sett stora syster göra, då hon någon gång fick gå ut och gå med henne.
När Elsa kommit hem, hörde hon med dold tillfredsställelse, att pappa och mamma och stora syster skulle bort på middag.
När de väl voro gångna, smög hon sig in i syster Annas rum, ställde sig framför den stora spegeln, granskade sin enkla skolklädning af mörkblå merino med en djup suck och sände slutligen en hopplös blick till sina stackars snedgångna knäppkängor.
För att reparera eller åtminstone öfverskyla dessa brister i sin toalett » högg » hon beslutsamt ett par eleganta musketörhandskar och tömde en half parfymflaska öfver klädningen.
Därpå satte hon sig vid böckerna och började riktigt storm- läsa med händerna för öronen och tankarna på Nybroviken, ty Elsa var en liten snäll och flitig flicka, fast hon tyckte om parfym och ville åka skridskor med - Knutte.
Precis tio minuter före sex kastade hon på sig kappan och skramlade i väg med skridskorna nedåt Nybroviken.
Vid nedgången till banan stod Knutte troget på post.
» Jaså, du kom ändå.
Det var väl inte för min skuil, inte! » » Nej, det var för musikens, » log Elsa med gryende koketteri.
Så åkte de oförtrutet omkring musikestraden i två runda timmar, och när Elsa blef trött, åkte de bort till en bänk.
Medan hon så hvilade sig, åkte Knut baklänges ytterskär och gjorde de mest äfventyrliga amerikanska treor, eller hvad det nu heter — allt för att imponera på det oerfarna, beundrande flickhjärtat.i Läsarinna, du kanske skänker de unga tu ett modernt sarkastiskt leende — det gör du orätt i.
Hvem tror du var stoltast, Napoleon efter slaget vid Jena, eller den af dig en gång omhuldade sjätteklassisten, när han som segrare återvände från sitt första snöbollskrig, hvem tror du var lyckligast, lilla Elsa-, när Knutte åkte baklänges ytterskär för henne, eller stolts jungfrun, då den nyslagne riddaren med hennes färger segrade i torneringen.
Innocenceordens bal på Stora Börssalen.
Re- ceptionen har nyss försiggått, och de nyintagna sprida sig åt alla håll med de små ordensstjär- norna på frackar och sidenklädningar.
» God afton, Elsa. » » God afton, Knut. » » Har du någon dans ledig åt mig? » » Låt se, nej, jag tror bestämdt, att alla äro upptagna — så tråkigt det var då.
Men vänta, andra polkan tycks vara ledig och.
da- mernas vals.
Vill du ha den, Knutte lilla? » » Åh, charmerad!
Det är ju en stor ynnerst att få dansa damernas vals med balens drottning. » » Charmerad.
ynnest ... » » Ja visst, hela världen har ju endast ögonen fastade på dig. »
» Säger du det, » sade Elsa så där kokett lik- Vigseln är slut, och bröllopsgästerna närma giltigt.
sig för att lyckönska.
Bruden är rörd till tårar » Ja visst, hannoveranske attachén frågade och sluter sin mor och tärnorna i famn; brud- mig nyss, hvem du var. » gummen mottager gratulationerna med sitt ste- » Är det den där harskramlan med hvita byxor- reotypa paradleende.
Sedan lämnar man kyrkan na och alla ordnarna.
Han borde ha ännu flere för att intaga middagen på Grand.
Champagnen ordnar för att se mänsklig ut, » menade Elsa med rinner i strömmar, tal hållas i oändlighet för » de en sista rest af sin gamla skolflicksjargon.
unga tu, hvilka nu tillsammans börja vandringen » Ja visst, cré nom de Dieu, men säg inte så genom lifvet », telegram uppläsas, man hurrar för där, folk skulle undra hvad du var för en vilde. » de nygifta Elsa såg upp på honom med sina glada nitton- Under middagen börjar brudgummen känna åriga ögon; hon tyckte att hon inte kände riktigt en viss trötthet vid all denna glädje, all denna igen honom.
Han var så förnäm och rak i sin mat, alla dessa viner.
Han kan ej trifvas bland nya uniform,, och öfver hans ansikte låg ett ut- dessa människor, han är ej född bland dem; han tryck, ej af weltschmerz, ty den har försvunnit lägger mot sin vilja märke till svärfaderns, den med romantiken, utan af en viss öfverlägsen lik- rike uppkomlingens, simpla, ehuru välmenade ord giltighet för ' allt annat här i världen än den egna och åthäfvor; han är ej alls smickrad af sina personen.
många nyblifna bröders sällskap, denna samling Då de dansade, hade hon så mycket att fråga godt folk, hvilkas ögon lysa af belåtenhet öfver honom.
De träffades ju nästan aldrig nu för den lysande middagen, och hvilka behandla ky- tiden.
Var han mycket borta, roade han sig parne med en min af högtidlig nedlåtenhet, som under andra förhållanden skulle förefallit honom mycket?
Usch ja, han var borta jämt och ständigt.
En oemotståndligt komisk, middag och ett par baler om dagen under den hetaste sä- songen.
» Nå-ja, men det var ju ro- ligt, » menade Elsa i sitt hjär- tas oskuld.
Knut dolde med nöd en jättegäspning.
» Tusan heller, man blir ju alldeles utschasad, vet jag. » Elsa tyckte, att allt detta var så underligt.
Hon var också ganska mycket borta, ty de hade ju så stort umgänge.
Men hon hoppade högt i tak för hvarje inbjudning hon fick.
Ja-så gjorde hon det?
Det var ju rysligt intressant.
Och så dog samtalet bort.
Elsa, som trott, att hon skulle ha så mycket att säga honom, började att känna en viss sveda i sitt lilla kärleksfulla hjärta.
Hon sänkte hufvudet.
Och det blef plötsligt myc- ket, mycket tyst.
Men då knöt den unge löjtnanten med en gammal världsmans vana ihop den brustna samtalstråden.
Han blef i högsta grad charmant, gestikulerade ifrigt med hän- der och ögon och började ut- breda sig öfver teater och litteratur och allt det där.
Och Elsa tyckte, att det var så fas- ligt instruktivt alltsammans, fast nog var det konstigt, att Knut och hon skulle sitta och konversera, så riktigt konver- sera — Knut och hon, som åkt skridskor tillsammans på Nybroviken.
Och andra polkan tog slut, och damernas vals tog slut, och de två från fordom skildes i festens brokiga vimmel.
Och ELLEN KEY.
när Elsa åkt hem och kysst Xylografi af G. Fortseli efter ett oijeporträtt af Richard Bergh.
pappa och mamma och krupit ned i sin lilla säng och släckt ljuset, tog hon fram sin näsduk och grät en liten vers öfver Knutte, som hade gått och förändrat sig så där.
Medan han så sitter där, dyker ett gammalt Men snart slutade snyftningarna, och liten Elsa minne upp för honom.
Han fattar sitt glas; alla vandrade i drömmens fagra land, och hon tyckte, tystna, ty de tro, att han ämnar hålla tal, men att hon dansade med Knutte, och att han var han tömmer glaset under tystnad, och därefter glad och munter igen och gaf henne chokolad- krossar han dess fot mot bordsskifvan.