Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det tyckes sålunda, som om en stor del af de eskimåer, som bebo den asiatiska sidan af Beringssund, under senare tider förlorat sin egen nationalitet och sammansmält med tschuktscherna.
Någon våldsam fördrifning har nämligen under de senare åren helt säkert icke förekommit.
Anmärkas bör dessutom, att namnet Onkilon, som Wrangel hörde uppgifvas för den gamla, af tschuktscher förjagade kustbefolkningen, påtagligen är nära beslägtadt med ordet »Ankali», med hvilket ren-tschuktschen för närvarande betecknar kust-tschuktschen, äfvensom att i de äldsta ryska berättelserna om Schestakows och Paulutskis krigståg till dessa trakter det aldrig är fråga om två olika här boende folkstammar.
Visserligen omtalas i dessa berättelser, att bland de slagna tschuktscherna träffades en eller annan man med genomborrade läppar, men förmodligen var det en af tschuktscherna förut tillfångatagen eskimå från andra sidan Beringssund eller kanske rätt och slätt en eskimå, som varit på vänskapligt besök hos tschuktscherna och frivilligt deltagit i deras frihetsstrid.
Det synes mig derför i det hela vara sannolikare, att eskimåerna från Amerika öfverflyttat till Asien, än att, såsom en del författare förmodat, denna folkstam invandrat till Amerika vester ifrån, öfver Beringssund eller Wrangels land.
Tältbyn Nunamo eller, såsom Hooper skrifver, »Noonahmone» ligger ej, i likhet med de tschuktsch-byar vi förut sett, lågt ned vid sjelfva hafsstranden, utan temligen högt uppe, på en udde mellan hafvet och en elf, som utmynnar strax sydvest om byn och nu vid snösmältningstiden var mycket vattenrik.
På ett ringa afstånd från kusten upptogs landet af en ganska hög bergskedja, som var söndersplittrad i en mängd toppar, och hvars sidor bildades af ofantliga, i terassformiga afsatser delade stenrös.
Här hade en mängd murmeldjur och pipharar (Lagomys spec.) sitt tillhåll.
Pipharen, en i vårt hemland ej förekommande gnagare-art af en större råttas storlek, är märkvärdig för den omsorg, med hvilken han om sommaren hopar stora förråd för vintern.
Byn bestod af tio tält, uppförda utan ordning på den första höga strandafsatsen.
Tälten voro till byggnadssättet något olika de vanliga tschuktschtälten, och då drifved tycktes förekomma på stranden endast i ringa mängd, hade hvalben i mycket stor skala blifvit använda till tältens resvirke.
Så t. ex. var tältbeklädnaden af sälskinn nedtill spänd öfver hvalrefben och hvalunderkäkar, hvilka voro inslagna i marken som pålar.
Dessa voro upptill förenade med ribbor af hvalben, från hvilka gingo andra ribbor af samma slags ben eller ock hvalbarder till tältspetsen, och slutligen var, för att hindra blåsten att föra upp tältduken från marken, dennas kant belastad med massor af stora, tunga ben.
Elfva hvalskulderblad voro sålunda använda kring ett enda tält.
I brist på drifved begagnar man äfven trandränkta hval- och sälben till bränsle vid kokning i det fria under sommaren; ett stort böjdt hvalrefben var stäldt som en båge öfver eldstaden för att tjena som grythållare; hvalkotor begagnades som mortlar; med hvalskulderblad spärrades ingången till späckkällrarne; urhålkade hvalben användes till lampor; bardskifvor eller stycken af underkäkar och de rakare refbenen till skoning på slädarne, till spadar och ishackor, med bardtågor hopfogades redskapens olika, delar90 o.s.v.
Massor af svart sälkött och långa, hvita, dallrande strängar af uppblåsta tarmar voro upphängda mellan tälten, och i dessas inre såg man öfverallt blodiga köttbitar, på ett vämjeligt sätt tillredas eller ligga kringströdda, hvarigenom så väl bostäderna som de med fångsten sysslande invånarne företedde ett mer än vanligt vidrigt utseende.
Ett behagligt afbrott bildade de hopar af grönskande videqvistar, som voro upplagda vid ingången till nästan hvarje tält, vanligen omgifna af qvinnor och barn, hvilka med begärlighet förtärde bladen.
På somliga ställen hade man till föda för vintern insamlat hela säckar af Rhodiola och åtskilliga andra örter.
Såsom egendomligt för de härvarande tschuktscherna må slutligen nämnas, att de voro rikt försedda med europeiska husgerådssaker, deribland remington-gevär, och att ingen af dem frågade efter bränvin.
De flesta af de sälar, som sågos i tälten, voro vanliga snaddar, men derjemte funno vi åtskilliga skinn af Histriophoca fasciata Zimm., och det lyckades mig äfven, ehuru med stor svårighet, att förmå tschuktscherna att åt mig afstå huden och hufvudskålen af denna sällsynta, genom sin egendomliga teckning utmärkta art.
Infödingarne tycktes sätta ett särskildt värde på dess skinn och afstodo det ogerna.
Sjelfva hade vi, såsom jag ofvanför nämnt, under seglingen från Beringssund sett en mängd af dessa sälar på de söder ut drifvande isflaken, men den knappa tiden tillät oss ej att anställa jagt på dem.
När vi lemnade Pitlekaj, var växtligheten derstädes ännu långt ifrån sin fulla utveckling, men vid Nunamo prunkade strandafsatsen i en utomordentligt rik färgprakt.
På en areal af några få tunnland insamlade dr Kjellman Fjellnagelört (Draba alpina L.) från S:t Lawrence bay.
Naturlig storlek.
här mer än hundra arter blomväxter, deribland ett betydligt antal former, som han förut ej sett på Tschuktsch-halfön.
Utrymmet medger mig ej att intaga ännu en växtförteckning, men för att gifva läsaren en föreställning om de betydliga olikheter i växtsättet, som samma art kan förete under inverkan af olika klimatiska förhållanden, meddelar jag här en afbildning af fjellnagelörten (Draba alpina L.) från S:t Lawrence bay.
Det torde ej vara lätt att i denna bild igenkänna samma art, som är framstäld å sid. 328 i föregående del; klotformen, som växten antagit på Kap Tscheljuskins för Ishafvets vindar öppna strand, är här i en mot desamma skyddad trakt helt och hållet försvunnen.
Vid berguddarne funnos dock ännu vidsträckta snödrifvor, och från höjderna kunde man se, att betydliga ismassor fortfarande drefvo fram längs den asiatiska sidan af Beringssund.
Under en utflygt till toppen af ett bland de närbelägna bergen träffade dr Stuxberg liket af en inföding, utlagdt på en stensättning af den hos tschuktscherna vanliga formen.
Bredvid den döde låg ett sönderbrutet knallhattsgevär, spjut, pilar, elddon, pipa, snöskärm, issil och åtskilligt annat, som den aflidne ansetts behöfva på den åt tschuktscher anvisade delen af de elyseiska fälten.
Liket hade legat på stället minst sedan föregående sommar, men pipan var en af de många lerpipor, som jag låtit utdela bland infödingarne.
Den hade således blifvit nedlagd långt efter den egentliga begrafningen.
Så angelägen jag än var att snart kunna från en telegrafstation afsända några lugnande rader till hemlandet, emedan jag befarade, att man redan började hysa allvarlig oro för Vegas öde, skulle jag dock gerna dröjt vid detta i vetenskapligt hänseende vigtiga och intressanta ställe åtminstone några dagar, om ej de utanför drifvande isbanden och isfälten varit så betydande, att de lätt kunnat vid en hastigt uppkommen pålandsvind blifva farliga för vårt fartyg, som äfven nu var förankradt på en alldeles öppen redd.
Den längre in i S:t Lawrence bay belägna ypperliga hamnen var nämligen ännu isbelagd och otillgänglig.
Redan den 21 juli på e. m., sedan alla voro församlade om bord, nöjda och belåtna med utbytet af förmiddagsbesöket i land, lät jag derför
Vega åter lätta ankar för att ånga öfver till den amerikanska sidan af Beringssund.
Såsom i alla norra halfklotets polarhaf, var äfven här sundets östra sida isbeströdd, den vestra deremot isfri.
Öfverresan gick i alla fall hastigt, så att vi redan den 22 juli på e. m. kunde kasta ankar i Port Clarence, en ypperlig hamn söder om Amerikas vestligaste udde, Kap Prince of Wales.
Det var första gången Vega ankrat i en verklig hamn, sedan hon den 18 aug. 1878 lemnat Aktinia-hamnen på Taimur-ön.
Under hela den mellanliggande tiden hade hon ständigt varit förankrad eller förtöjd på öppna redder, utan ringaste landskydd mot sjö, vind och drifis.
Fartyget var dock ännu, tack vare kapten Palanders insigt och omtanke samt officerarnes och besättningens duglighet, ej allenast oskadadt, utan äfven lika sjödugligt, som då det lemnade dockan i Karlskrona, och vi hade ännu om bord proviant för nära ett år samt omkring 4000 kubikfot kol.
Mot hafvet skyddas Port Clarence af ett långt, lågt sandref, mellan hvars norra ända och land finnes ett beqvämt och djupt inlopp.
I det inre af hamnen utfaller en betydlig flod, hvars mynning är utvidgad till en insjö, som genom ett sandnäs skiljes från den yttre hamnen.
Denna insjö bildar äfven en god och rymlig hamn, hvars inlopp dock är för grundt för djupgående fartyg.
Sjelfva floden är deremot djup och genomflyter ungefär 18 kilometer från mynningen en annan sjö, från hvars östra strand taggigt söndersplittrade berg resa sig till en höjd, som jag uppskattar till 800 à 1000 meter; det kan dock ganska väl hända, att höjden är dubbelt större, ty vid dylika uppskattningar är man lätt utsatt för misstag.
Söder om floden och hamnen stupar landet brant mot stranden med en 10– 20 meter hög afsats.
På norra sidan deremot är stranden för det mesta låg, men längre inåt landet höjer marken sig äfven här hastigt till afrundade kullar om 300 till 400 meters höjd.
Endast i dalarne och på andra ställen, der mycket stora snömassor hopat sig under vintern, funnos ännu snödrifvor.
Några isbräer sågo vi deremot ej, ehuru man kunnat vänta att finna dylika på sidorna af de höga berg, som åt öster begränsa den inre sjön.
Det var äfven tydligt, att ej heller under de närmast föregående tidskiftena något vidt utbredt istäcke funnits härstädes.
Under de många utflygter, som vi gjorde åt olika håll, bland annat uppför floden till den förut omtalade insjön, sågo vi nämligen ingenstädes några moräner, flyttblock, refflade berghällar eller andra spår af en försvunnen istid.
Många tecken antyda deremot, att under en ej synnerligen aflägsen geologisk tidsperiod glacierer täckt betydliga sträckor af den motsatta asiatiska stranden och bidragit att utgräfva de der förekommande fjordarne:
Koljutschin-bay, S:t Lawrence-bay, Metschigme-bay, Konyam-bay o.s.v.
När vi närmade oss den amerikanska sidan, kunde vi se, att kustbergen derstädes voro bildade af lagrade bergarter.
Jag hoppades derför att ändtligen här få göra en riklig skörd af försteningar, något hvartill jag ej varit i tillfälle under resans föregående del.
Men vid framkomsten fann jag, att de lagrade bergarterna endast utgjordes af kristalliniska skifferarter, utan spår till lemningar af forntida djur eller växter.
Ej heller träffades här på stränderna några hvalben eller några af de märkvärdiga mammutförande islager, som blifvit upptäckta i den strax norr om Beringssund belägna bugt, som erhållit namn efter dr Eschscholz, läkare under Kotzebues berömda resa91.
Genast efter det ankaret fallit, fingo vi besök af flere mycket stora skinnbåtar och en mängd kajaker.
Dessa senare voro större än grönländarnes, ty de voro vanligen afsedda för två personer, hvilka sutto rygg mot rygg i midten af farkosten.
Vi sågo till och med båtar, ur hvilka, sedan de båda roddarne stigit ut, ännu en tredje person kröp fram.
Denne hade alltså legat nästan hermetiskt innesluten i kajakens inre, utsträckt på bottnen, utan möjlighet att röra sina leder eller berga sig, om någon olycka inträffat.
I synnerhet tycktes det vara vanligt, att barn på detta obeqväma sätt följde med på föräldrarnes kajakfärder.
Sedan infödingarne kommit om bord, började en liflig byteshandel, hvarigenom jag förvärfvade mig åtskilliga pilspetsar och metkrokar af sten.
Angelägen att skaffa mig ett så rikt material som möjligt för anställande af jemförelse mellan eskimåernas och tschuktschernas husgerådssaker, genomgick jag noga de skinnpåsar, som infödingarne hade med sig.
Jag upplockade härvid den ena saken efter den andra, utan att de hade något emot min inventering.
En af dem visade dock stor obenägenhet att låta mig komma till säckens botten, men just detta gjorde mig nyfiken att få reda på hvilken skatt der gömdes.
Jag var enträgen och genomgick påsen halft med våld, tills jag slutligen i dess botten fick lösning på gåtan – en laddad revolver.
Flere af infödingarne hade äfven bakladdningsgevär.
Den äldsta forntid med redskap af sten och den senaste nutid Fångstredskap hos eskimåerna vid Port Clarence. 1.
Fogelspjut med kastträ 1/9. 2.
Hvalharpun med flintspets 1/12. 3.
Harpunspets af ben och nefrit ½. 4.
Ljuster af ben 1/3. 5.
Pryl ½. 6.
Harpun 1/12. 7.
Spjutspets af flinta ½. 8 Pilar eller slutstycken på harpuner med spetar af jern, sten eller glas 1/8. 9.
Pilkoger 1/8.
med kammarladdningsgevär räcka sålunda här hvarandra handen.
Många infödingar voro tydligen stadda på flyttning till nordligare belägna jagtmarker och fiskeområden, kanske äfven till de marknadsplatser och lekstugor, som dr John
Simpson omtalar i sin kända uppsats om vest-eskimåerna92.
Eskimåfamilj från Port Clarence.
Andra hade redan uppslagit sina sommartält på stränderna af den inre hamnen eller af den förut omtalade floden.
Deremot funnos i trakten endast ett mindre antal under den varma årstiden öfvergifna vinterbostäder.
Befolkningen utgjordes såsom sagdt af eskimåer.
De förstodo ej ett ord tschuktschiska.
Bland dem fans dock en tschuktsckisk qvinna, hvilken påstod, att verkliga tschuktscher skulle finnas äfven på den amerikanska sidan, norr om Beringssund.
Ett par af männen talade litet engelska, en hade till och med varit i San Francisco, en annan på Honolulu.
Många Eskimå från Port Clarence.
af deras husgerådssaker erinrade om beröring med amerikanska hvalfångare, och rättvisan fordrar det erkännande, att i motsats till hvad man vanligen ser uppgifvas, beröringen med män af civiliserad ras tycktes hafva ländt till vildarnes förmån och förbättring i ekonomiskt och sedligt hänseende.
De flesta bodde nu i sommartält af tunn bomullsduk; många buro europeiska kläder, andra voro fortfarande klädda i säl- eller renskinnsbenkläder och en lätt, mjuk, ofta vackert utsirad päsk af murmeldjurskinn, öfver hvilken vid regnig väderlek drogs en regnrock af hopsydda tarmar.
Hårklädseln liknade tschuktschernas.
Qvinnorna voro tatuerade med några streck på hakan.
Många af männen buro små mustascher, några äfven ett föga yfvigt helskägg, andra hade försökt anlägga amerikanskt hakskägg.
De flesta, men ej alla hade tvenne, 6 till 7 m.m. långa hål skurna i läpparna nedom mungiporna.
I dessa Eskimåer från Port Clarence.
hål buros stora bitar af ben, glas eller sten (bild 9 å sid. 238).
Men ofta borttogos dessa prydnader, och då slöto sig de stora hålens kanter så nära tillsamman, att de föga vanstälde ansigtet.
Många hade dessutom ett likadant hål framtill i läppen.
Det föreföll mig likväl, som om detta besynnerliga bruk skulle vara på väg att helt och hållet försvinna eller åtminstone europeiseras genom utbyte af hål vid munnen mot hål i öronen.
En ung, nästan fullvuxen flicka hade en stor blå glasperla nedhängande från näsan, i hvars mellanbalk ett hål för detta ändamål var anbringadt, men hon blef mycket förlägen och gömde hufvudet i mammas päskveck, då denna grannlåt ådrog sig en allmännare uppmärksamhet.
Alla qvinnor hade långa perlband i öronen.
De buro armband af jern eller koppar, snarlika tschuktschernas.
Hudfärgen var föga mörk, med tydlig rodnad på kinderna, håret svart, tagellikt, ögonen små, bruna, obetydligt sneda, ansigtet platt, näsan liten och nedtryckt vid roten.
De flesta voro medelstora, sågo friska och välmående ut, och utmärkte sig hvarken genom påfallande magerhet eller fetma.
En viss prydlighet och ordning rådde i deras små tält, hvilkas golf voro täckta med mattor af flätade växter.
Mångenstädes såg man redskap af kokosnötskal, hvilka, liksom en del af mattorna, blifvit ditförda af hvalfångare från Söderhafsöarna.
Hufvudmassa af deras husgeråds- och jagtredskap, yxor, knifvar, sågar, bakladdningsgevär, revolvrar m. m. voro af amerikanskt ursprung, men derjemte begagnade man ännu eller förvarade i tältens skräpgömmor båge och pilar, fogelkastspjut, båtshakar af ben och. åtskilliga redskap af sten.
I synnerhet metredskapen voro tillverkade med särdeles stor konstfärdighet af färgade ben eller stenarter, glasperlor, röda hudbitar af skinnet från vissa simfoglars fötter m. m.
Dessa olika materialier voro med tågor af hvalbarder hopsatta så, att de liknade stora skalbaggar, ämnade att begagnas ungefär som laxflugorna hos oss.
Eld uppgjordes dels med stål, flinta och fnöske, dels med eld-drill.
Många brukade äfven amerikanska tändstickor.
Den båge med hvilken eld-drillen kringdrefs, var ofta af elfenben, rikt utsirad med allehanda jagtbilder.
Deras redskap voro prydligare, bättre skurna och rikligare färgade med grafit93 och rödockra än tschuktschernas; folket Eskimåiska fiskredskap m. m. 1–6.
Laxkrokar af olika färgade stenslag och ben i form af skalbaggar ½. 7.
Metspö 1/6. 8.
Ändan af detsamma. 9.
Sänke af ben med tafs och metkrok ½. 10.
Metkrok med spetsar af ben ½. 11.
Metkrok med spetsar af jerntråd ½. 12.
Snöbrillor 1/3.
var mer välmående samt egde ett större antal skinnfarkoster, så väl kajaker som umiaker.
Detta beror helt säkert derpå, att hafvet här är isbelagdt en kortare tid samt isen mindre tjock än på den asiatiska sidan och jagten derför bättre.
Samtliga äldre berättelser öfverensstämma likväl deri, att tschuktscherna fordom varit en af de andra vilda stammarne erkänd stormakt i dessa trakter, men alla iakttagelser från nutiden tyda derpå, att denna stormaktstid nu är slut.
En viss aktning för dem tyckes dock fortfarande råda bland kringboende folk.
Infödingarne voro, sedan det första misstroendet gifvit vika, vänliga och tillmötesgående, ärliga, ehuru benägna för tiggeri, och mycket prutande vid byteshandeln.
Någon höfding tycktes ej finnas bland dem; fullkomlig jemlikhet rådde, och qvinnans ställning föreföll ej vara underordnad mannens.
Barnen voro hvad man i Europa skulle kalla väl uppfostrade, ehuru de ej erhållit någon uppfostran alls.
Alla voro hedningar.
Begäret efter bränvin syntes vara mindre starkt än bland tschuktscherna.
All bränvinshandel med vildarne lär för öfrigt på amerikanska sidan vara ej allenast förbjuden, utan förbjuden på ett sätt, att lagen efterlefves.
Under vistelsen hos tschuktscherna var min tillgång på lämpliga bytesmedel mycket ringa.
Ända till timmen före afseglingen rådde nämligen ovisshet, när vi skulle komma loss, och jag måste derför spara på förråden.
Ofta hade jag för den skull svårt nog att förmå en tschuktsch att afstå de saker jag önskade förvärfva.
Här deremot var jag en förmögen man, tack vare det myckna som blifvit öfver af vår rikliga vinterutrustning, hvilken naturligtvis i de varma luftstrecken skulle blifva endast till last.
Jag begagnade mig af min rikedom för att lik en gårdfarihandlande göra besök i tältbyarna med säckar fulla af filtar, tjocka täcken, strumpor, ammunition o.s.v., för hvilka varor jag tillbytte mig en vacker och utvald samling af etnografiska föremål.
Bland dessa må nämnas vackra benristningar och bensniderier samt åtskilliga pilspetsar och andra redskap af en nefritart94, som är så förvillande lik den bekanta nefriten från Högasien, att jag vore benägen att tro, det materialet verkligen härstammar derifrån.
I så fall vore nefritförekomsten vid Beringssund af betydelse, emedan den ej kunde förklaras på annat sätt, än att antingen de här boende folken fört mineralet med sig från sina urhem i Högasien, eller ock att redan under Högasiens stenålderEskimåiska bensniderier m. m. 1–5.
Knappar till bärremmar, föreställande isbjörnshufvuden, sälar m.m., skurna af hvalrosstand ½. 6.
Bärrem med en dylik knapp, utskuren i form af en säl 1/3. 7.
Stenmejsel ½. 8.
Kam 1/3. 9.
Knappar af ben, glas eller sten att insätta i hål uti läpparne 1/1. 10.
Diadem af elfenben 2/3.
en lika utsträckt handelsförbindelse egt rum emellan de vilda folken som den, hvilken ännu eger, eller åtminstone för några årtionden tillbaka egde rum längs norra delen af Asien och Amerika.
På norra sidan om hamnen fans ett gammalt europeiskt eller amerikanskt trankokeri.
I granskapet deraf träffades tvenne eskimågrafvar.
Liken hade fullklädda blifvit utlagda på marken utan skydd af någon kista, men omgifna af en tät inhägnad, bildad genom en mängd i marken korsvis inslagna tältstänger.
Bredvid det ena liket lågo en kajak med åror, en laddad dubbelbössa med slaglås på halfspänn och påsatta knallhattar, åtskilliga andra vapen, kläder, elddon, snöskor, dryckeskärl, två nerblodade, i trä utskurna masker (fig. 1 o. 2 å sid. 242) och vidunderligt skapta djurbilder.
Sälskinnssäckar, afsedda att uppblåsas och fästas på harpunerna såsom flöten, voro stundom prydda med små, i trä skurna ansigten (bild 3 å sid. 242).
Å de tvenne amuletter af detta slag, som jag hemfört, är det ena ögat betecknadt med en infäld blå emaljbit, det andra med ett på samma sätt fästadt stycke svafvelkis.
Bakom två tält funnos uppstälda på stolpar af 1½ meters höjd groft formade fogelbilder af trä, rödmålade och med utspända vingar.
Jag försökte förgäfves att få tillbyta mig dessa tältgudar95 mot en stor ny filt, en bytesvara mot hvilken jag eljest kunde erhålla nästan hvad som helst.
En bländande hvit kajak af särdeles elegant form tillbytte jag mig deremot utan svårighet för en begagnad filt och 500 remingtonpatroner.
Såsom ett eget prof på amerikanernas fyndighet, då det gäller att utbjuda sina varor, må slutligen nämnas, att en eskimå, som under vår vistelse i hamnen kom till fartyget, förevisade en tryckt lapp, genom hvilken ett handelshus i San Francisco till »Sporting Gentlemen» vid Beringssund (eskimåer?) utbjöd sitt förråd af utmärkta jagthagel.
Liksom Europas vestkust sköljes af Golfströmmen, så framgår äfven utmed Amerikas stilla-hafskust en varm hafsström, hvilken meddelar landet ett vida blidare klimat än det, som råder på den närbelägna asiatiska sidan, der, liksom vid Grönlands ostkust, en kall nordlig ström stryker fram.
Skogsgränsen går derför i nordvestra Amerika ett godt stycke norr om Beringssund, hvaremot på Tschuktsch-halfön Eskimå-graf.
skog tyckes helt och hållet saknas.
Äfven vid Port Clarence är sjelfva kustlandet skoglöst, men några kilometer in i landet träffar man alnshöga albuskar, och bakom kustbergen skola verkliga skogar förekomma.
För öfrigt är vegetationen redan vid kusten yppig, och man ser ännu här borta på nya verldens kust en mängd former närbeslägtade med skandinaviska växtarter, bland dem Linnæan.
Dr Kjellman gjorde derför här en rik botanisk skörd, värdefull för jemförelsen med floran i den närbelägna delen af Asien och andra högnordiska trakter.
Likaledes insamlade dr Almqvist ett ganska omfattande material för utredande af traktens förut förmodligen ganska ofullständigt kända lafflora.
Oaktadt den yppiga växtligheten, tycktes land-evertebrater förekomma i vida ringare antal arter än i nordliga Norge.
Af skalbaggar kunde man t. ex. endast finna ett eller två tiotal arter, hufvudsakligast Harpalider och Staphylinider, samt af land- och sötvattensmollusker endast 7 eller 8 former, hvilka dessutom nästan alla förekommo ganska sparsamt.
Bland märkligaDjurbild från en eskimå-graf. a. uppifrån. b. från sidan.
fiskarter må nämnas samma svarta sumpfisk, som vi fångade vid Jinretlen.
Fogelfaunan var för ett högnordiskt land fattig, och af vilda däggdjur sågo vi endast myskråttor.
Äfven draggningarna i hamnen gåfvo, till följd af bottnens ogynsamma beskaffenhet, endast ett obetydligt antal djur och alger.
Den 26 juli kl. 3 e. m. lättade vi ankar och ångade under härligt väder och för det mesta god vind åter öfver till gamla verldens strand.
För bestämmande af vattnets Etnografiska föremål från Port Clarence. 1, 2. Masker af trä, funna vid en graf 1/6. 3.
Amulett föreställande ett ansigte med det ena ögat af emalj, det andra af pyrit, från ett harpunflöte af sälskinn 1/3. 4.
Åror 1/19. 5.
Båtshake 1/12. 6.
Sjelfva haken till densamma af skulpteradt elfenben 1/4. 7.
Skulpteradt knifskaft (?) af elfenben ½.
salthalt och temperatur på olika djup lodades och togos vattenprof hvar fjerde timme under resan öfver sundet.
Dessutom verkstäldes trawling tre gånger på dygnet, vanligen med ett utomordentligt rikt utbyte af bland annat stora snäckor, t. ex. den vackra, venstervridna Fusus deformis Reeve, och några stora krabbarter.
En af dessa senare (Chionoecetes opilio Kröyer) erhölls stundom med Snäcka från Beringssund.
Fusus deformis Reeve.
skrapan i hundratal.
Vi kokade och åto den samt funno den ypperlig, ehuru ej synnerligen köttrik.