Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid sednaste Riksdag aflat Kongl. Majit till Rikets Stander nådig proposition om antagandet af en så lydande lag: »Embete- eller tjensteman, hvilken, i följd af vansinne, blindhet eller lamhet, under tre på hvarandra följande år, oafbrutet varit urståndsatt att sin tjenst förrätta, utan att anledning vidare är för handen att han kan återvinna tjenstbarhet, må, sedan detta förhållande blifvit genom föregången ransakning behörigen utredt och styrkt, kunna äfven utan ansökning från tjensten afskedas, med vilkor dock: a) att, derest han då, enligt författningarne.jär berättigad till pension från allmänna indragnings-staten eller allmän pensions-inrättning, sådan pension honom för hans återstående lifstid, genom Kongl.
Maj:ts förordnande, tillägges; b) att, om han icke är sålunda till pension berättigad, eller den honom från allmän pensions-inrättning tillkommande pension är så ringa, att han för egen, eller hustrus eller omyndiga barns försörjning, hade behof af ytterligare understöd, ett efter behofvet lämpadt årligt bidrag må å allmänna indragnings-staten honom af Kongl.
Majit tillerkännas, dock icke, utan Rikets Ständers särskilda medgifvande, till högre belopp, än som motsvarar hälften af hans lön, med afräkning likväl af det pensions-belopp, som från allmän pensions-inrättning kan honom tillfalla. lith. till R.
Prot. 1850'-—1858.
4 Sami. 2 Åfd. 23 Häft. 1 2 Sammansatta Stats- och Lag-Utskottets Betänkande M 51. c) att han, för det fall, att han möjligen framdeles kan blifva i stånd att i tjenst åter inträda, må vid derom skeende ansökning tillgodonjuta den tur och befordringsrätt, som han före afskedet innehaft, men med skyldighet vid åter ingående i tjenst, hvarmed lön åtföljer, att frånträda pension, som honom i följd af afskedet tillerkänts.
Hvad sålunda blifvit stadgadt, skall icke ega tillämpning å embets- och tjensteman, hvars lön icke är upptagen å Rikets stat, eller hvars löne-inkomster blott till någon ringa del från samma stat utgå, så vida ej, i sednare fallet, den pension, hvartill han är berättigad, kan pröfvas vara för honom tillräcklig.»
På tillstyrkan af dåvarande sammansatta Stats- och Lag-Utskotten, tillkännagåfvo Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse den 1 December 1854: att ehuru Rikets Ständer visserligen ansågo, att det vore för det allmänna fördelaktigt, om, utan att sådant medförde andra olägenheter, utvägar kunde beredas, ledande dertill att de tjenstemän, som icke vidare vore i stånd att sina befattningar bestrida, lemnade rum för andre dertill lämplige personer, funno dock Rikets Ständer, med hänsigt dertill att Statens tjenster må med skicklige personer besättas, betänkligheter möta emot antagandet af det nådiga förslaget.
Det vore ett kändt förhållande, att, oaktadt vissa tjenstemäns ställning uti ekonomiskt hänseende i sednare tider blifvit, i följd af löne-tillökningar, i någon mån förbättrad, likväl samtidigt dermed antalet förminskats af dem, som söka inträde på tjenstemanna-banan, äfvensom det med någorlunda säkerhet kunde antagas, att redan nu öfverflöd ej funnes på personer, hvilka, egnande sig åt Statens tjenst, dervid ådagalägga en mera utmärkt embetsmanna-skickiighet; och befarade Rikets Ständer, att sådant skulle i ännu högre grad blifva förhållandet, derest en tjensteman skulle, utan något hans eget förvållande, endast i följd af en sjukdom, måhända ofta föranledd af det större nit, han användt på uppfyllandet af sina tjenstepligter och förvärfvandet af en allt större skicklighet derför, kunna skiljas från innehafvande befattning, utan att vara försäkrad att dervid få bibehålla hela den, samma befattning åtföljande, lön, och således utom den stora olycka, som en svår och obotlig sjukdom i och för sig sjelf utgör, dertill möjligen blifva jemte de sina utsatt för verklig brist, hvarigenom äfven det motiv, som förmådde flertalet till inträde i Statens tjenst, eller vissheten om en säker, om än ofta knapp, bergning skulle upphöra.
Härtill komme att de nu i Statens tjenst varande personer tryggat sig vid Kongl. Brefvet den 23 September 1688, hvilket, ofta åberopadt, tillförsäkrar dem, som troget tjent, att icke för sjukdom blottställas för att dömas sin lön eller annan rättighet förlustige.
Beträffande dessutom sjelfva den i det nådiga förslaget bestämda grunden för
Statens rätt att afskeda en tjensteman utan hans egen ansökning, eller att han skulle, i följd af vansinne, blindhet eller lamhet, under tre på hvarandra följande år oafbrutet varit urståndsatt att sin tjenst förrätta, utan att anledning vidare vöre för handen, att han kunde återvinna tjenstbarhet och att detta förhållande blifvit genom föregången ransakning utredt och styrkt, förekomme Sammansatta Stats- och Lag-Utskottets Betänkande M 51. 3 att, då ett sådant bestyrkande icke kan bestå i annat än ett af läkare utfärdadt embets-intyg, men erfarenheten gåfve vid handen, att äfven läkare understundom voro blottställde för misstag i sina omdömen om en sjukdoms utgång, häraf sannolikt ofta skulle blifva en följd, antingen att en samvetsgran läkare högst sällan meddelade intyg om obotlighet, i hvilket fall det föreslagna sladgandet icke medförde den dermed åsyftade verkan, eller ock att, om en tjensteman, som blifvit afskedad såsom obotlig, likväl återvunne helsa och tjenstbarhet, han, det oaktadt, funne sig beröfvad både tjenst och tillfälle att egna Staten sin verksamhet.
För sådan händelse vore väl i nåder föreslaget, att den åter tjenstbar blifne tjenstemannen sk lie, uppå skeende ansökning, tillgodonjuta den tur och befordringsrätt han före afskedet innehaft; men då tillfälle måhända icke alltid skulle yppa sig för honom till erhållande af annan plats, torde genom nämnde stadgande oförskyldt lidande för en sådan tjensteman icke vara förebygdt; — I anseende hvartill, och då, enligt Rikets Ständers tanke, sådana fall, som i den nådiga propositionen omförmälas, icke torde inträffa så ofta, att något allmänt stadgande derför erfordrades, och Rikets Ständer vore öfvertygade, att den tjensteman, som såge sig för någon slags sjuklighet urståndsatt att sin tjenst bestrida, skulle finnas beredvillig att sjelf begära sitt entledigande, om han egde att sedermera påräkna tillräckligt understöd, äfvensom att, derest Kongl.
Majit vid sådant tillfälle skulle i nåder finna skäl att till Rikets Ständer göra nådig framställning om sådant understöd, Rikets Ständer icke skulle sådant förvägra, der ömmande omständigheter sig företedde, Rikets Ständer ansågo sig icke kunna lemna bifall till den nådiga propositionen.
Jemväl vid denna riksdag har fråga härom blifvit bragdt å bane genom en hos Ridderskapet och Adeln väckt, till Lag-Utskottet remitterad, motion af Herr Grefve Taube, H. E., deruti är vordet anfördt, att, ehuru motionären, lika med Rikets Ständer, ansåg Kongl. Maj:ts ofvanomförmäita förslag icke vara antagligt, i anseende till dess strid med Kongl.
Brefvet den 23 September 1G88, kunde motionären likväl icke förneka att de uti den nådiga propositionen omförmälda missförhållanden tarfvade rättelser och voro af allt för stor vigt att af Rikets Ständer lemnäs utan vidare uppmärksamhet.
Det kunde omöjligen vara med det allmännas fördel förenligt, att Statens tjenster innehades af personer, som voro oförmögne att bestrida desamma, och att de deremot bestridas af personer, som oftast lemnäs utan annan lön för sin möda, än en i hvarje hänseende osäker anvisning på framtiden.
Att de embeten eller tjenster, hvarom i 36 § Regerihgs-formen förmäles, under längre tider förvaltas efter förordnanden, som kunna återkallas med samma lätthet, som de gifvas, syntes dessutom illa öfverensstämma med grunden för Regerings-formens stadgande i nyssnämnde §.
Otvifvelaktigt måste, förr eller sednare, beredas någon utväg att endtlediga den tjenstemän, som genom obotlig sjukdom blifvit urståndsatt att bestrida sin tjenst, helst motionären fruktade, att för - 4 Sammansatta Stats- och Lag-Utskottets Betänkande M 51. hoppningen om den obotligt sjuke tjenstemannens beredvillighet att sjelf taga afsked, då hvar och en gerna i det aldra längsta hoppades förbättring och önskade att, efter återvunnen helsa, åter inträda i sin förra verksamhet, samt, hvad den svagsinte beträffade, icke kunde ega rum, skulle i de aldra flesta fall befinnas vara falsk.
Efter motionärens tanke kunde dock det af Kongl. Maj:t åsyftade ändamål vinnas äfven under noggrannaste iakttagande af nu gällande grundlagars bud, och de vigtigaste inkast, som föranleddes af det Kongl, förslagets bestämmelser om den ersättning, som skulle tillkomma den tjensteman, hvilken, i anseende till sin, genom obotlig vansinnighet, blindhet eller lamhet föranledda oförmåga att sköta sin tjenst, blefve derifrån lagligen entledigad, syntes motionären böra förfalla, i händelse denne tjensteman tillförsäkrades en emot hans innehafda fulla lön eller andra inkomster svarande ersättning.
Och har motionären, i öfverensstämmelse med dessa åsigter, hemställt, att Rikets
Ständer måtte för deras del antaga en så lydande lag: »Statens embets- eller tjensteman, hvilken, i följd af vansinne, blindhet, lamhet eiler annan obotlig sjukdom, under tre på hvarandra Följande år oafbrutet varit urståndsatt att sin tjenst förrätta, utan att anledning vidare är för handen att han kan åter vinna tjenstbarhet, må, efter ransakning och dom, kunna från tjensten skiljas; dock att härvid iakttages: »dels att, derest han då, enligt författningarne är berättigad till pension från allmänna Indragnings-staten eller allmän pensions-inrättnmg, sådan pension honom för hans återstående lifstid, genom Kongl. Maj:ts förordnande, tillägges; dels att, om han icke är sålunda till pension berättigad eller den honom tillkommande pension icke motsvarar hvad den lön, eller löne-inkomster utom stat, hvarifrån han med tjensten blifvit skiljd, honom må å allmänna indragnings-staten af Kongl. Majrt tillerkännas, med afräkning likväl af det pensions-belopp, sorn från allmän pensions-inrättning kan honom tillfalla, ett belopp svarande emot lönen, samt, om inkomster utom staten tjensten åtföljer, hvad de i medeltal utgjort enligt sednaste tio årens bevillnings-taxering; dels ock, att han, för det fall, att han möjligen framdeles kan blifva i stånd att i tjenst åter inträda, må, vid derom skeende ansökning, tillgodonjuta dea tur och befordringsrätt, som han före entledigandet från tjensten innehade; men med skyldighet vid återgående i tjenst, hvarmed lön eller inkomster utom stat åtföljer, att frånträda pension, som honom i följd af entledigandet tillerkänts.
Hvad sålunda blifvit stadgadt, skall icke ega tillämpning i afseende på tullverkets personal, för hvilken skall lända till efterrättelse hvad för densamma särskildt är stadgadt.» Sammansatta Stats- och Lag-Utskottets Betänkande M 51.
5 Denna motion, hvilkens innehåll hufvudsakligen instämmer med den reservation, som finnes bifogad det vid förra riksdagen af Stats- och Lag-Utskotten afgifna förberörde Betänkande, har, med stöd af 43 § Riksdagsordningen, Sammansatta Stats- och Lag-Utskottet till pröfning förehaft; och ehuru Utskottet, lika med motionären, anser det vara för samhällets fördel nödvändigt, att i möjligaste måtto förekommes, det
Statens embeten och tjenster må innehafvas af otjenstbara personer; likväl, och med aiseende å ej mindre de åsigter i ämnet, som vid förra riksdagen blifvit af Rikets
Ständer uti deras ofvanomförmälda underdåniga skrifvelse åberopade, än äfven derå, att, till följd af den vid denna riksdag embets- och tjenstemän beviljade provisoriska löne-tillökning, svårighet skulle uppstå att bestämma efter hvilken grund den pension borde beräknas, som borde tilläggas en på ofvanberörde sätt afskedad embets- eller tjensteman, förutsatt att ett sådant afskedande med bibehållande oförändrad af 36 § Regermgs-formen kunde ega rum, anser sig Utskottet för närvarande desto hellre böra afstyrka bifall till hvad motionären föreslagit, som det visat sig att sådane speciela fall, som lagförslaget afser, utan svårighet blifvit ordnade af Konung och Ständer gemensamt; och hemställer
Utskottet derför vördsamt att hvad motionären föreslagit, icke måtte vinna Rikets Ständers bifall.
6 Sammansatta Stats- och Lag-Utskottets Betänkande M 52.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i I7:de kapitlet 5 § Rättegång s-balken samt Kongl, kungörelsen den 20 November ■1845, i fråga om ersättning lill vittnen.
De, i fråga om ersättning till vittnen, i allmänna lagens 17:de kapitel 5 § och 21 kapitlet 3 § uttryckta grunder äro: att den, som vittnet påkallat, skall betala det dess resekostnad och täring efter vittnets värdighet, samt att den, sorn saken tappar, skall gälda sin vederpart allt det åter, som han trängd varit att derå kosta.
—Dessa grunder tillämpades likväl icke der Statens åklagaremagt uppträdde för att genom åtals anställande beifra begångna förbrytelser emot allmänna rättssäkerheten, enär det ansågs, att vittnesmåls afgifvande i dylika fall vöre en medborgerlig pligt, som borde uppfyllas utan någon särskild ersättning.
Men, synnerligast i följd deraf, att personer befunnits genom sin fattigdom vara urståndsatte att utan känbara uppoffringar fullgöra en slik skyldighet, väcktes vid 1844 och 1845 årens riksdag motioner om ersättning i vissa fall till personer, hvilka af allmänna åklagare blefvo åberopade och afhörde såsom vittnen i gröfre brottmål; och på underdånig hemställan af Rikets Ständer stadgades genom Kongl, kungörelsen den 20 November 1845: att föreskriften i 17 kapitlet 5 § Rättegångs-balken derom, att den, som vittne påkallat, skall betala des.; resekostnad och täring, äfven bör tillämpas i gröfre, för allmänna säkerheten vådliga brottmål, som af allmän åklagare åtalas, och att följaktligen den, som allmän åklagare, å tjenstens vägnar, åberopat till vittne i dylikt mål. och som sig inställt vid domstol, belägen på minst tre mils afstånd från vittnets hemvist, bör, derest vittnet det äskar och domaren pröfvar sådant skäligt, tillläggas ersättning af allmänna medel för dess resekostnad och uppehälle med högst sexton skillingar banko för hvarje dag, som i och för resan samt vistandet vid domstolen erfordras, samt skjutspenningar för en häst fram och åter, i de händelser, då Sammansatta Stats- och Lag-Utskottets Betänkande JV? 52. 7 den tilltalade antingen icke kan till ansvar dömas eller ock sakfälles, men saknar tillgång att ersättning utgifva; dock att, om den tilltalade frikännes, och åtalet finnes vara utan skäl anstäldt, nämnde ersättnings-skyldighet åklagaren åligger.
Uti ett till Hedervärda Bonde-ståndet ingifvet, till Lag-Utskottet remitteradt, memorial har Sven Haraldsson från Blekinge län anmärkt : att en förändring af nyssnämnde stadgande i 1845 års Kongl, kungörelse vore af behofvet påkallad.
Det vore allt för hardt för ett vittne, att nödgas förlora sin tid och inställa sig vid domstol utan ersättning, då vittnet bodde inom tre mil från ransakningsstället.
För den, som skulle lefva af sitt arbete, vore tiden ofta hans enda kapital, men då den fråntoges honom, vore han oftast utan bergning för dagen.
Motionären ansåg derföre, att icke någon bestämmelse om visst afstånd från ransakningsstället borde göras till vilkor för tilläggandet af vittnes-ersättmng af allmänna medel.
Dessutom förmenade motionären, att stadgandet i 17 kapitlet 5 § Rättegångs-balken, om vittnes-ersättning i allmänhet, fått en emot begreppet om jemlikhet inför lagen temligen stridande lydelse, genom det deri förekommande uttryck »efter dess värdighet»; och har motionären ansett att 1845 års Kongl, kungörelse skulle hlifva öfverflödig samt att nyssuppgifna för menta olikhet inför lagen komme att upphöra, om förberörde § erhölle en så lydande förändrad lydelse: 5 §.
»Ej må någon, som — — — — böta.
Den vittnet påkallat, betale detta sin resekostnad och täring, och då i brottmål allmän åklagare vittnet åberopat, skall det af allmänna medel ersättas.
Sämjas ej parter derom, Iägge dem så domaren emellan, som skäligt pröfvar och bestämme i brottmål hvad som bör vittne tilläggas i ersättning för resekostnad och uppehälle med högst 50 öre för hvarje dag, som för resan och vistandet vid domstol erfordras.
Frikännes den af allmänna åklagaren tilltalade, åligger åklagaren ersättnings-skyldigheten om åtalet finnes vara utan skäl anstäldt.»
Med stöd af 43 § Riksdagsordningen har Sammansatta Stats- och Lag-Utskottet till pröfning förehaft ofvanomförmälda Memorial; men Utskottet finner ingen anledning alt med sitt förord beledsaga den af motionären föreslagna redaktions-förändring af 17:de kapitlet 5 § Rättegångs-balken.
Ty, utom det att förslaget icke innehåller någon bestämmelse i afseende på beräkning af ersättning för vittnets resekost nåd, så vida icke, emot hvad Utskottet likväl anser rimligt, motionärens mening skulle vara att denna ersättning, tillika med den för vittnets uppehälle eller täring, skulle beräknas till högst 50 öre för hvarje dag, som för resan och vistandet vid domstol erfordrades, förekommer emot antagandet af motionärens förslag att det skulle komma att medföra uppenbar orättvisa och just få en »emöt begreppet om jemlikhet inför lagen temligen stridande lydelse.»
— Då nemligen hvar och en, som till vittne nämnd 8 Sammansatta Stats- och Lag-Utskottets Betänkande JW 52. varder, kan, der han drager sig vittnesmålet undan, af domaren dertill hållas genom vite, eller fängelse, om han ej orkar böta, följer deraf ock, att en billig ersättning i enskilda rättstvister bör vittnet tilläggas.
— Men om denna ersättning skall blifva billig, måste den mätas efter hvad vittnet kan anses hafva fått tillsätta genom resekostnad, uppehälle och tidsspillan, och för att den olikhet, som härutinnan vid hvarje fall kan förekomma, icke må leda till öfverdrifna eller obilliga anspråk på ersättning, är sörjdt derigenom, att det tillhör domaren att, der parterne icke kunna om beloppet sämjas, lägga dem så emellan, som skäligt pröfvas — Den utsträckning af Statens skyldighet, att i alla af allmän åklagare åtalade brottmål, utan afseende å deras ringare eller gröfre beskaffenhet, utgifva vittnes-ersättning, som motionären äfven påyrkat, är helt Och hållet stridande emot den, efter Utskottets omdöme, ofvan uttalade riktiga åsigt, att det är en medborgerlig pligt att i dylika mål utan ersättning bidraga till förbrytelsers uppdagande och bestraffande; och att, såsom motionären, vilja hvälfva den ifrågasatta ersätlnings-skyldigheten på åklagaren i alla de fall, då en tilltalad frikännes, torde vara att på det icke minst kraftfulla sätt vilja afskräcka allmänna åklagare att med nit fullgöra deras kall.
Det synes derföre Utskottet vara tillräckligt, att 1845 års Kongl, kungörelse innehåller, att åklagaren skall sjelf utgifva vittnes-ersättning, när åtalet finnes vara utan skäl anstäldt.
Men om Utskottet sålunda ansett sig icke kunna till Rikets Ständers antagande anmäla motionärens förslag i sin helhet, har Utskottet likväl icke kunnat förbise de verkliga olägenheter, som esomoftast tillskyndas obemedlade personer, hvilka nödgas att, i och för vittnesmåls afläggande i gröfre brottmål, tillsätta flera dagar utan att, enär de icke öro boende på fullt tre mils afstånd från ransakmngs-stäliet, derför erhålla den ringaste godtgörelse Utskottet har ganska väl insett svårigheten att efter allmän rättsgrund bestämma ett visst afstånd för berättigande till ersättning; men då, med vidhållande af ofvanåberopade åsigt om medborgares skyldighet i vissa fall att utan godtgörelse aflägga vittnesmål, här således icke är fråga om något egentligt berättigande från den enskildes sida, utan fasthelldre om en nödig försigtighet af samhället, att tillse att uppfyllandet af de pligter, det pålägger, må kunna ske utan den enskildes verkliga skada och lidande, har Utskottet, med afseende derå, att den, som till vittne åberopas och bor på en mils afstånd från ransakningsstället, i de fleste fall måste för vittnesmålets afläggande tillsätta flere än en dag, hvaremot det på kor tare afstånd från ransaknings-stället boende vittnet icke kan i allmänhet anses behöfva för sådant ändamål tillsätta mer än en dag, och således jemväl slippa att begagna sig af fremmande nattqvarter, trott sig böra, med anledning af förevarande motion, vördsamligen hemställa: att Rikets Ständer för deras del besluta och uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, att, genom utfärdande nådig kungörelse Sammansatta Stats- och Lag-Utskottets Betänkande M 52. 9 kungörelse, med ändring af Kongl, kungörelsen den 20 November 1845, angående ersättning till vittnen i brottmål, måtte varda stadgadt, att den genom berörde nådiga kungörelse vittnen i gröfre, för allmänna säkerheten vådliga, brottmål tillerkända ersättning af allmänna medel bör utgå till vittne, som instäldt sig vid domstol belägen på minst en mils afstånd från vittnets hemvist.
Reservationer af Herr Grefve Sparre, Erik: »Skyldigheten att inställa sig vid domstol för vittnesmåls afgifvande är en medborgerlig pligt, för hvars fullgörande ersättning, der den ej kan af den dertill förbundne utgå, synes mig icke kunna i hvarje fall fordras af Staten.
Sådant skulle, på sätt Utskottet också insett, leda till öfverdrifna anspråk, möjligen dertill, att det blefve en spekulation för lättjefulla och sysslolösa personer , att låta åberopa sig såsom vittnen.
Detta medgifvet; och då denna medborgarens förbindelse således måste anses såsom ett onus, för hvars fullgörande, endast der det är med någon större uppoffring förenadt, godtgörelse från Statens sida bör begäras, torde någon lämpligare gräns svårligen kunna bestämmas, än den nu i lag stadgade af 3 mils afstånd från vittnets hemvist till domstolen, hvilken gräns, i allmänhet taladt, torde någorlunda öfverensstämma med domsagornas områden.
Nedsättningen af denna gräns till en mil, oafsedt att dertill saknas den grund, som redan angifvits för det nu gällande stadgandet, skulle erfordra icke allenast tredubbelt, utan sannolikt mer än niodubbelt högre anslag, än det i Riks-staten dertill bestämda, hvars tillökning således borde blifva en följd af Ständernas bifall till Utskottets beslut; ett förhållande, hvarpå jag anser att Rikets Ständers uppmärksamhet bort fästas.» Häruti instämde Herr Domprosten Björling, Herr Domprosten Bring och Herr Prosten Ljunggren.
St. Prot. 1856—1858. 4 Sami. 2 Å/d. 23 Haft. 2 STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1858.
Stats- samt Alim. Bese.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 53.
I Mso »58.
Ank. lill Exp.-Utsk. den 13 Febr. 1858, kl. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckta motioner, angående förundrad organisation af Sveriges landt- och sjö-Jörsvar.
Uli förestående ämne äro motioner väckta inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln: l:o Af Friherre Haab, Carl Adam, sorn hufvudsakligen anfört, alt de allmänna politiska förhållandena i Europa, ovissa och vacklande vid slutet af ett krig. som dock ännu icke blifvit alslutadl, borde rättvisligen ådraga sig alla staters uppmärksamhet för ordnandet af militär-väsendet och lorsvars-skickel.
Om detta kunde sägas vara angeläget för alia stater, huru mycket vigtigare borde det icke synas vara för Sverige, hvilket lands läge emellan Östern och vestern gjorde detsamma till vesterns vaktpost emot östern och österns gilna anfullspunkt i vester.
1 fråga om ordnandet af ett lands försvar, med antagande af hvilka planer som helst, måste man likväl lägga ett till grund, såsom det ena nödvändiga, nemligen landets ekonomiska resurser och de tillgångar, det kan och bör undvara för det nalionela försvaret.
Hvarje plan, som icke vore beräknad derpå, vore i mer eller mindre grad felaktig.
Linder förutsättning att den Kongl. Propositionen oin Stnts-verkets tillstånd och behof, i hvad den anginge 4:e och 5:e Hufvud-tillarne, vunne framgång, så skulle landt försvaret kosta R:dr Riksmynt 9,000.000: sjöförsvaret.
,, ,, ,, 4,000.000: tillsainiuaus 13,000,000: eller något mer än hälften af alla stats-inkomsterna, hvilka i sin helhet uppginge lili '25 och en half millioner.
Bih. lill R. st.
Prof. 1856—1858. 4 Sami. 2 AJd.
24- Höft. 1 2 Sam wans.
Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlets Utlåtande N:o 53.
Till jemförelse liar motionären meddelat följande upplysningar om hvad andra stater betalade till försvarsväsendet.
För år 1854 egde Preussen i stals-inkomster lil millioner Thaler, deraf krigsväsendet 28 millioner eller ungefärligen en fjerdedel af det hela.
England tinder kriget finans-året 1855—1856: inkomster till kriget och krigsväsendet eller ungefär