Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
L u g n a d, men ä n d o c k litet orolig för h a n s del med a n l e d n i n g af resans b e - svärligheter och a l l a de åtföljande ceremo- nierna, h a d e hon a n b e f a l l t honom å t perso- n e r n a i h a n s svit.
» Se till, a t t h a n inte s t a n n a r för l ä n g e u p p e, a t t h a n s p a r a r sig. » T y m: m e C a r n o t ä r en e x e m p l a r i s k m a k a och moder.
H o n vis3te honom d ä r n e r e mot- tagen med entusiasm, s m å l e e n d e mot a l l a, utdelande hälsningar.
T r o g e n sin r o l l, sina plikter som hälft s u v e r ä n, h a d e hon velat visa sig p å teatern för a t t a p p l å d e r a V e r d i, den v ö r d n a d s v ä r d e m ä s t a r e n, h v a r s h a r m o - niska snille h a d e liksom s m i d t en förenings- l ä n k m e l l a n de t v å l a t i n s k a folken, som p å ett så b e k l a g a n s v ä r d t s ä t t r å k a t - i t v ä d r ä k t.
H o n s a t t i sin loge, ett föremål för a l l a s diskreta, men u p p r i k t i g a s y m p a t i.
S å s o m all- tid erfor m ä n g d e n en k ä n s l a af nöje i hen- nes n ä r v a r o.
O a k t a d t a l l t dåligt, m a n säger om oss och vi s ä g a om oss själf va, ä r o vi en nation af p r ä k t i g a m ä n n i s k o r, och ä n n u i går voro vi l y c k l i g a öfver a t t i spetsen för den sociala hierarkien se d e n n a v ä r d i g a och u t m ä r k t a personlighet.
A l l a smålogo p å af- stånd mot d e t t a ä l s k v ä r d a, r e n a a n s i k t e.
M a n b e u n d r a d e de h ö g a dygder, som u t m ä r k t e statschefens m a k a, och d e t t a så m y c k e t m e r a som nian visste, h u r hon u t v e c k l a d e d e m, med s å m y c k e n e n k e l h e t och b e h a g.
Då F r a n k r i k e h a d e gäster a t t e m o t t a g a, d å v a r d e t med stolthet vi k u n d e visa d e m — vid sidan af den förste m e d b o r g a r e n, p å den mest f r a m s k j u t n a p l a t s e n och såsom en pryd- n a d för f ä d e r n e s l a n d e t — d e n n a n o b l a k v i n n a.
H u r b l y g s a m m:me C a r n o t ä u m å vara, h a r hon ofta m å s t m ä r k a och ofta m å s t k ä n n a sig lycklig öfver den h ä n g i f u a v ö r d n a d, hvar- med hon a l l t i d omgifvits.
O c h h ä r o m kväl- len i den l y s a n d e salongen, inför den u t v a l d a p u b l i k e n, h a d e hon k a n s k e ä n n u en gåDg, v a g g a d af m u s i k e n, d e n n a ljufva förnimmelse, som v ä r m d e hennes hjärta.
Men morgondagen!
N e j, m a n k a n ej t ä n k a d ä r p å, u t a n a t t r y s a!
H o n sitter l u g n t i h e m m e t s sköte.
G e n o m E l y s é e p a l a t s e t s ö p p n a fönster ström- m a r den v a r m a j u n i n a t t e n s rosendoft.
Då visar sig plötsligt en trotjänare med bestört- ning m å l a d i sitt a n s i k t e.
D e t ä r den första, förfärande n y h e t e n!
Och så j a g a telegram- men oafbrutet h v a r a n d r a, t e l e g r a m, i h v i l k a orden flamma af blod.
O, denna nattliga resa, den s k u m m a b a n g å r d e n, d ä r å n g h ä s t e n, i hast s a d l a d, frusfar, den a r m a m a k a n s af- färd med h j ä r t a t sönderslitet af ångest och s m ä r t a, b l a n d a l l a dessa m ä n med d y s t r a a n s i k t e n och l å g m ä l d r ö s t!
A c k, tåget 1894 m å r u s a aldrig så b l i x t s n a b b t fram genom nattens mörker.
D e n olyckliga skall k o m m a för sent.
I Dijon, ungefär halfvägs, får m:me C a r n o t k ä n n a den b i t t r a sanningen.
Hennes make är död.
Afven hon h a r n å t t s af m ö r d a r e n s d o l k!
J a g k a n ej slita m i n a t a n k a r från dessa fasor.
E n e n d a g å n g h a r j a g haft ä r a n a t t se m:me C a r n o t p å n ä r a h å l l och t a l a med henne.
D e t v a r det första året af hennes m a n s p r e s i d e n t s k a p och hon tillbragte d å slutet af s o m m a r e n i p a l a t s e t F o n t a i n e b l e u med sin familj.
J a g gjorde d e n n a lilla resa för a t t infinna m i g vid den audiens, hon be- viljat mig, och för a t t t a l a med h e n n e om en f r a m s t å e n d e, men o l y c k l i g kvinnlig artist, som genom sjukdom hotades af grym fattig- dom.
A l d r i g s k a l l j a g g l ö m m a, med hvil- ken ifver och v ä r m e hon mottog min fram- s t ä l l n i n g, h u r frikostig och öm hon var i d e t t a fall.
I d e t t a ögonblick, d å hon själf i sin t u r ä r n e d t r y c k t af den förskräckligaste b l a n d olyckor och u t a n tvifvel ä r u t o m sig af sorg, står d e t t a m i n n e o u p p h ö r l i g t för mig och rör mig djupt.
M: m e C a r n o t h a r sällan sett mig p å de fester, vid h v i l k a hon med så fullän- d a d t b e h a g gjorde les h o n n e u r s, och j a g h a r blott t v å eller tre g å n g e r infunnit mig vid dem, e n d a s t för a t t få göra min reverens för henne.
J a g ä r föga s ä l l s k a p s m ä n n i s k a och ä n n u m i n d r e salongshjälte, men j a g h a r i d a g behof af a t t s ä g a d e n n a ä d l a k v i n n a, a t t j a g lider af hennes l i d a n d e, och a t t visa henne, a t t s k a l d e n, som hon en d a g hjälpte a t t göra en s m u l a godt, icke ä r o t a c k s a m.
— — — K a n d e t väl gifvas ett m e r a r ö r a n d e offer än m:me Carnot, som, u t g å n g e n u r en me- d e l k l a s s med e n k l a och b l y g s a m m a vanor, blifvit s a t t a t t i n t a g a den högsta r a n g, som d ä r v e t a t a t t af instinkt, af t a k t och väl- vilja värdigt u p p b ä r a sin ställning och som n u plötsligt s l u n g a t s in i detta d r a m a af blod, i d e n n a v ä r l d s h i s t o r i s k a fasa?
J a, j a g b e k l a g a r henne djupt, och a l l a m ä n n i s k o r med hjärta s k o l a b e k l a g a henne som j a g.
I sin u n g d o m h a d e hon s ä k e r t a l d r i g d r ö m t om a n n a t än att blifva en tro- gen m a k a och en öm moder.
S e n a r e h a r hon i n t r ä d t i d e t l y s a n d e lifvet blott för a t t följa sin m a n, hon h a r funnit sig i a t t re- presentera — med hvilken hemlig motvilja, u t a n tvifvel, med hvilken t r ö t t h e t!
— e n d a s t för a t t visa sig v ä r d i g den man hon ä l s k a d e.
O c h plötsligt l ä r henne det obevekliga ödet, a t t allt kräfver sin betalning, till och med det, som m a n icke eftersträfvat; a t t l i d a n - dets m å t t s t å r i f ö r h å l l a n d e till storheten, och d e n n a m i l d a och e n k l a k v i n n a får d e l a d r o t t n i n g a r s t r a g i s k a förtviflan och deras t å r a r.
H e n n e s lif ä r för alltid ö d e l a g d t.
Hon skall ej fin la någon a n n a n lindring i sin s m ä r t a än i - sina moderliga plikter och i minnets d y r k a n af den döde, mot hvilken historien, så ofta o r ä t t v i s och lidelsefull, k o m m e r a t t visa sig m y c k e t mild.
T y in- för presidenten C a r n o t s blodiga b a n e hafva de s t r ä n g a s t e a f v ä p n a t s.
D e vilja blott min- n a s h a n s k ä r l e k till freden och arbetet, h a n s v ö r d n a d för lagen, h a n s s a m v e t s ö m m a red- barhet.
D e g ö r a honom ej ens den e n d a förebråelse h a n möjligen förtjänat, den a t t icke u n d e r tider af fosterländsk förnedring h a höjt det skri af ä d e l t vredesmod, som F r a n k r i k e v ä n t a d e af h o n o m.
De urskulda h a n s t y s t n a d, t y de a n a, hvilken a n s t r ä n g - n i n g den h a r k o s t a t denne redbare m a n, de
IDUN 1894 förstå, a t t h a n a n s e t t sig göra sin p l i k t, d å h a n icke t a l a d e.
P r e s i d e n t e n C a r n o t s bild, som förut syntes n å g o t färglös och m a t t, h a r efter d o l k s t y n g e t o m s t r å l a t s a f m y c k e n v ä r d i g h e t, j a, till och med storhet.
Hederslegionens b a n d, som h a n b a r vid alla officiella tillfällen, s k a l l för h a n s familj bli en d y r b a r, en ärofull relik.
D e blodfläckar, som f ä r g a t d e t, och som h a n s ä n k a n u b e t ä c k e r m e d sina k y s s a r och t å r a r, b ä r a vittne, a t t S a d i C a r n o t v a r v ä r d i g a t t i n t a g a den första p l a t s e n, e m e d a n b a n v e t a t a t t d ö ädelt, dö b e h j ä r t a d t, s v ä r d e t s d ö d, höfdingens d ö d.
Francois Coppée.
Lyckönskningsadressen till KRONPRINSESSAN LOVISA AF DANMARK.
S a m l e n n a m n u n d e r a d r e s s e n till sessan den Lovisa, 1 6 juli m å s t e alla d e listor, af nöden.
Rask Och ju f l e r e handling namn, Senast hvilka å t - f ö l j d e f ö r r a n u m r e t af I d u n, v a r a till r e d a k t i o n e n.
kronprin- Carl X V: s] d o t t e r!
återkomna är s å l e d e s dess bättre.
Vi t a g a o c k f ö r g i f v e t, a t t h ä r e n h v a r m e d g l ä d j e s k a l l g å till verket.
B l å t t blod.
Skiss för Idun af Jane Gernandt.
N är mademoiselle tog papiljotterna ur s i n t u n n a, s v a r t a l u g g o c h af g a m m a l v a n a f u k t a d e d e s v a r t a b å g a r n a öfver s i n a något insjunkna, hvassa, b r u n a ögon m e d en smula saliv — e t t ofelbart medel a t t få d e m v a c k r a — v i s s t e B a r b r o R i c h i s s a och H a n s Kristian v o n Lewen-Biedecke, a t t det v a r tid a t t hälsa p å farmor, som satt nere p å v e r a n d a n och hörde fröken K u r k läsa t i d n i n g a r n a.
O c h d å farmor s å g bar- n e n k o m m a n e d för d e n b r e d a t r a p p a n p å hvar sin sida o m mademoiselle, log h o n m e d sin lilla f ö r n ä m a m u n, d ä r e n e n d a l å n g framtand haft den artigheten a t t sitta kvar, o c h s a d e, v ä n d till s i n s ä l l s k a p s d a m: » M a n s k a l l få s e, a t t d e r a s p a p p a t y c k e r, a t t d e vuxit, när h a n kommer hem. » Flickan var sex år g a m m a l och b a r en lång, hvit k l ä d n i n g, s o m n ä t t och j ä m t vi- s a d e h e n n e s s m å b l a n k a skor, o c h g o s s e n var klädd i sjömansblus och långbyxor, som togo sig m y c k e t e g e n d o m l i g t u t p å h a n s lilla g e s t a l t.
Men det lustigaste hos denne lille m a n p å f y r a å r v a r i c k e k o s t y m e n, utan dragen i detta ansikte, som var den l e f v a n d e r e p r o d u k t i o n e n af s l ä k t p o r t r ä t t e n inne i salen.
H u f v u d e t v a r långt och smalt med en spetsig hjässa och en h ö g bländ- h v i t p a n n a, s o m n ä s t a n d o l d e s af d e t g l e s a, jämnklippta, rödblonda håret.
Ögonen voro m y c k e t s t o r a o c h af e n k l a r l j u s b l å f ä r g, och d e n m y c k e t l å n g a n ä s a n s l u t a d e i e n bred, platt k l u m p, m e n d e t m e s t karaktä- ristiska i d e n n a fysionomi v a r ä n d å mun- n e n m e d sin u t s k j u t a n d e u n d e r l ä p p, fast och röd s o m e t t klufvet körsbär, och d e s m å t v ä r a t ä n d e r n a, s o m h a n höll h o p b i t n a m e d e t t u t t r y c k af f r e n e t i s k e n e r g i.
D e n 213 lilla flickan h a d e s a m m a t y p, m e n m i n d r e utpräglad, m i n d r e karaktäristisk, och eom h o n s t r ä c k t e s i g f r a m e m o t f a r m o r, ljus- klädd och graciös, stödd p å de yttersta s p e t s a r n a af s i n a s m å s k o r, m e d d e t k r u - siga rödblonda h å r e t u t å t r y g g e n och d e n lilla m u n n e n h a l f ö p p e n, s å g h o n u t s o m e n l i t e n r o c c o c o d a m, s p r i t t a n d e af n y c k e r o c h lif.
G o s s e n h ä l s a d e s t e l t m e d e n k y s s p å h a n d o c h e n b u g n i n g — h a n h a d e al- drig b r y t t sig m y c k e t o m farmor.
E n e n d a människa hade uppfyllt hela hans existens • — d e t v a r h a n s f a r, s o m h a n o m f a t t a t m e d en tillgifvenhet, så häftig s o m en liten hunds, och det hade aldrig funnits något till ö f v e r s för d e a n d r a.
» J a g k a n h ä l s a b a r n e n ifrån p a p p a, » sade farmor.
» J a g h a r h a f t bref i d a g.
» Flic- kan smålog och sade » tack », m e n gossen sade.
i n g e n t i n g: p a p p a h a d e spelat honom ett spratt, som h a n h v a r k e n k u n d e fatta eller f ö r l å t a — h a n v a r u t e p å bröllorjs- resa m e d e n n y grefvinna.
O c h b a r a för a t t h a n k o m a t t t ä n k a p å h e n n e, blef h a n s å o n d, a t t h a n s l u n g a d e s i n boll l å n g t u t i trädgården, m e n d e t v a r icke väl gjordt, f ö r r ä n h a n själf g i c k u t o c h h ä m t a d e d e n, och därefter fortsatte h a n helt lugnt sin v a n d r i n g u t p å stora l a n d s v ä g e n.
Nu som alla a n d r a d a g a r s k u l l e h a n o c h h a n s sy- s t e r före a n d r a f r u k o s t e n g ö r a e n p r o m e - nad m e d mademoiselle.
» Monsieur H a n s, n ' allez p a s trop vite, restez avec nous, » ropade mademoiselle oupphörligt, m e n h a n b r y d d e sig icke m y c - ket om h e n n e; h a n gick ungefär som h a n h a d e l u s t till o c h v a r i b l a n d e t t l å n g t s t y c k e före, i b l a n d e t t l å n g t s t y c k e efter.
Barbro var tvungen a t t hålla j ä m n a steg m e d mademoiselle; h o n läste u p p sin fabel: » Bonjour monsieur d u Corbeau — Que vous e t e s joli, — q u e » » M a i s q u ' e s t c e q u e v o u s f a i t e s lä, m a - demoiselle Barbro? » D e n lilla h a d e s t a n n a t m i d t p å l a n d s - v ä g e n f r a m f ö r d e n r ö d a s t u g a n, d ä r e n af grefvens torpare h y r t u t e t t r u m å t n å g o n liten familj, s o m b o d d e p å s o m m a r n ö j e, och h o n n i c k a d e af alla k r a f t e r till e n p o j k e, som v a r litet större ä n hon, och som h a d e d e n d j ä r f h e t e n a t t s t å i n n a n f ö r d e n lilla t r ä d g å r d s t ä p p a n s grind och skrika: » Barbro! » M a d e m o i s e l l e d r o g flickan m e d s i g: » Vo- yons, voyons — är d e t så ni läser u p p er fabel? » O c h b a r n e t f o r t s a t t e ovilligt, m e d u t t r å - k a d s t ä m m a: » Q u e v o u s e t e s joli, q u e v o u s m e s e m b l e z b e a u, » m e n i d e t s a m m a hör- d e s e t t b r a k af g r e n a r o c h m a d e m o i s e l l e såg m o n s i e u r H a n s försvinna b a k o m hal- l o n b u s k a r n a v i d v i d v ä g k a n t e n: » Olycklige, h v a d g ö r ni! » r o p a d e h o n och r u s a d e efter h o n o m o c h fick f a t t i h a n s e n a a r m, j u s t s o m h a n höll p å a t t r u l l a n e d i d i k e t, m e n l å n g t i f r å n a t t v a r a h e n n e t a c k s a m för hjäl- pen betraktade h a n henne hotande, m e d r y n k a d e ögonbryn — » en chien d e faience » s o m h o n t ä n k t e för s i g själf.
» M i n boll, » s a d e h a n.
» J a g skall h a m i n boll. » D e t f a n n s i n g e n h j ä l p.
H a n ville h a s i n boll, o c h h a n s k u l l e h a s i n boll, o m d e t s å g ä l l t a t t g å i g e n o m e l d.
O c h h o n fick l ä g g a sig p å k n ä o c h s ö k a e f t e r s k a t t e n, m e n n ä r hon ändtligen funnit den, var det knappt, a t t h o n fick » t a c k » e n g å n g.
Monsieur H a n s tog bara emot den, torkade den, gaf den en s t r ä n g blick och s a d e: » Hör du, h v a d s k u l l e d u d ä r för, d u!
» O c h s å k l ä t t - rade h a n, fast och b e s t ä m d t, m e d s a m m a n - bitna tänder uppför dikeskanten.
F r a n s y s k a n följde f ö r s i k t i g t efter, o c h n ä r hon k o m m i t u p p, stod h o n e t t ögonblick s t i l l a o c h s å g s i g o m å t alla s i d o r: M a d e - moiselle Barbro v a r försvunnen.
H o n h a d e b e g a g n a t s i g af s i n f r i h e t s d y r b a r a ögon- b l i c k för a t t s p r i n g a o c h h ä l s a p å s i n v ä n.
O c h n u s t o d h o n i d e n lilla t r ä d g å r d s - t ä p p a n b a k o m d e n röda stugan och betrak- t a d e m y c k e t u p p m ä r k s a m t e n l å d a af brä- d e r, s o m p o j k e n höll p å a t t s p i k a i h o p.
» T r o r d u i n t e, d e n blir för s t o r?
» f r å g a d e hon.
» För stor? » u p p r e p a d e pojken.
» Men h a n sträcker alldeles vådligt p å sig, m å d u tro. » » Gör h a n?
» s a d e h o n, d j u p t i n t r e s s e r a d.
» Hvar har du honom?
F å r j a g se! » » H a n » l å g u n d e r e n k r u s b ä r s b u s k e, pie- tetsfullt insvept i en tidning, s o m pojken l å n g s a m t v e c k l a d e u p p.
» Min bror säger, att det är den största katt h a n någonsin har skjutit, och h a n v a r riktigt glad, n ä r han kom åt att knäppa den.
H a n har s n o t t o m k r i n g h ä r efter k y c k l i n g a r n a; n u k a n d e å t m i n s t o n e få g å i fred. » D e n lilla flickan s t o d t y s t o c h s å g p å djuret; därefter v ä n d e h o n sina stora blåa ö g o n till g o s s e n: » H v a d h e t t e h a n?
» frå- gade hon.
» Inte v e t j a g!
J a g tror inte h a n hette något.
D e t v a r en löskatt, » sade h a n.
H o n t ä n k t e öfver d e n n a upplysning: » M a n ä r v ä l ä n d å t v u n g e n till a t t s ä t t a någonting p å grafven, » sade h o n.
» Man k u n d e skrifva ' Mimi ' — fast d å blir v ä l farmor r ä d d, d å tror h o n väl strax, a t t vi h a r t a g i t h e n n e s k a t t, för d e n ä r d å a l l t i d ute och springer. » H o n funderade ännu e t t ögonblick: » J a g skall tala m e d H a n s om det, » n i c k a d e h o n afgörande.
» Jag vill, a t t h a n s k a l l b e g r a f v a s i p a r k e n, m i d t för h u n d a r n a — i n t e b r e d v i d d e m, u t a n p å a n d r a s i d a n; — d e t s k a l l bli k a t t o r n a s r a d.
» Gossen vecklade de dyrbara lämningarna in i t i d n i n g s p a p p e r e t.
» När skall j a g kom- m a m e d honom? » frågade h a n.
» K o m s å fort d u f å r l å d a n f ä r d i g.
» » Är d u där d å säkert? » » Säkert, » sade h o n.
» Mademoiselle Barbro, mademoiselle Bar- bro, » ljöd d e t utifrån vägen.
» Hvar är ni d å!
» Flickan steg u t igenom grinden, säker och graciös i sin långa, hvita klädning.
» Här är jag, » sade hon.
Och n ä r h o n k o m m i t ä n d a in p å mademoiselle, lyfte h o n u p p s i t t lilla a n s i k t e o c h f r å g a d e: » H v a d ä r det ni vill? » » C o m m e n t?
H v a d j a g v i l l!
O c h d e t frå- g a r n i?
M a i s c ' e s t t r o p fort.
E r fru farmor h a r anförtrott er å t m i g, för a t t j a g s k u l l e h a e r u n d e r m i n u p p s i k t, i n t e för a t t n i s k u l l e s p r i n g a h v a r t er l y s t e r o c h t a l a m e d h v i l k a g a t p o j k a r s o m helst.
Eller k ä n n e r ni dessa m ä n n i s k o r?
K ä n n e r er fru farmor d e m?
Mademoiselle, j a g b ä r a n s v a r e t för e r u p p f o s t r a n, o c h j a g fordrar, a t t ni lyder m i g, och o m inte m i n a u k t o r i t e t ä r er tillräcklig, ser j a g m i g t v u n - g e n a t t v ä n d a m i g till f r u g r e f v i n n a n.
» D e n lilla r y c k t e p å a x l a r n a a l l d e l e s s o m m a d e m o i s e l l e o c h s a d e l i k g i l t i g t: » Si a vous fait plaisir.
O h o u i — si c a v o u s fait plaisir. » M e n s å blef v r e d e n h e n n e öfvermäktig; hon sträckte blixtsnabbt u t s i n.
lilla t u n g a.
» Din otäcka! » ropade hon.
Mademoiselle k u n d e icke misstaga sig m C 0 L f i orsäkr n i gsbo, l New-York J| Lif räntor?
' JJV tt,Z D r o t t n i n g g a t a n KS, Si U l m - » r n n d a d t 1 8 « «! '
V. IO / uer.
pu Uiuer I TILLG.
1 JAN.
1893 P I LIFRÄNTEFOND KR.
I U 214 g e s t e n, och h o n f ö r s t o d till o c h m e d d e t f r ä m m a n d e o r d e t: » Vrai! » sade hon.
» Det g å r för l å n g t.
M a d e m o i s e l l e B a r b r o, j e n ' a i r i e n k v o u s d i r e, d e t ä r till e r fru f a r m o r j a g h a r att v ä n d a mig. » Och hon gick b e s l u t s a m t f r a m å t l a n d s v ä g e n, öfver d e n n y k r a t t a d e g å r d e n o c h b o r t till v e r a n d a n, där g a m l a grefvinnan ä n n u satt och solade sig i s i n b e k v ä m a stol.
D e t v å s m å följde t r o f a s t efter.
» Hvad h o n ä r o t ä c k, » m u m l a d e flickan.
» Kan du tåla henne? » frågade hon sin bror.
Monsieur H a n s ö p p n a d e litet p å de s m å s a m m a n p r e s s a d e l ä p p a r n a: » Nej, » s a d e h a n kort och bet ihop t ä n d e r n a igen.
(Forts) Några blad ur Helgeands- holmens historia.
en lilla strömomflutna ö, nedanför Tessins s t å t l i g a k o u u n g a b o r g, som f. n. b ä r n a m - net H e l g e a n d s h o l m e n, h a r u n d e r de sista år- tiondena och ä n n u m e r a u n d e r de sista åren d r a g i t till sig h e l a l a n d e t s b l i c k a r.
H ö g och låg, l ä r d och olärd, m a n och k v i n n a, a l l a h a d e s i n a åsikter, sina ö n s k n i n g a r om d e n n a holmes framtid och k ä m p a därför med en v ä r m a och lifaktighet, som ej ä r o v a n l i g a i vår nord.
Men så gäller det ock medel- p u n k t e n i det s k ö n a S t o c k h o l m, a l l a sven- s k a r s stolthet.
H u f v u d s t a d e n b r u k a r ju k a l l a s landets hjärta, och vi s k u l l e vilja k a l l a H e l g e a n d s - holmen hjärtats centrallcell — och det an- tingen vi t ä n k a på dess läge eller p å det, som ligger i v å r a t a n k a r — dess historia.
* • * U r s p r u n g l i g e n lågo i den b r u s a u d e ström- men tre s m å öar, a l l a tre t i l l s a m m a n s ej så stora som hälften af den n u v a r a n d e H e l g e a n d s - holmen.
D e t v å västligaste k a l l a d e s Stcck- b o l m a r n e, den östligaste och minsta, ett litet s k ä r (den n. v. S t r ö m p a r t e r r e n), k a l l a d e s R a c - kaiholmen.
P å den o s ä k r a f ö r k l a r i n g e n af dessa g a m l a n a m n v å g a vi ej i n l å t a oss, ej heller på skälet, hvarför s t a d e n, som små- ningom u p p v ä x t e p å en a n n a n h o l m e, v å r n u v a r a n d e » staden mellan b r o a r n e », tog n a m - net S t o c k h o l m.
S m å n i n g o m började m a n k a l l a den större af S t o c k h o l m a r n e, den som låg n ä r m a s t sta- den Stockholm, för Helgeandsholmen.
D e t t a v a c k r a n a m n fick den af det b. k.
H e l g e a n d s h u s, som d ä r a n l a d e s r e d a n i bör- j a n af 1 3 0 0 talet, således e n d a s t o m k r i n g ett hälft å r h u n d r a d e efter sedan den n ä r b e l ä g n a staden genom Birger J a r l e r h å l l i t sina privi- legier och blifvit befästad.
* O f t a skildras medeltiden e n d a s t såsom vål- dets, barbariets och vidskepelsernas tidehvarf, och m a n glömmer, a t t det o n d a låter i häf- d e r n a m e r a t a l a om sig än det goda, och a t t medeltidens barnsligt fromma tro u t v e c k - l a d e en icke obetydlig k ä r l e k s v e r k s a m h e t.
S å l u n d a byggdes äfven då h o 3 p i t a l e r å t sjuka, g a m l a oeh orkeslösa.
D e s s a stiftelser b e t r a k t a d e s såsom en frukt af G u d s A u d e s v e r k s a m h e t i m ä n n i s k o r n a s hjärlau och k a l - lades » G u d s hus » eller » H e l g e a n d s h u s », U 1894 IN I en g a m m a l u r k u n d från v å r medeltid heter det j u s t h ä r o m: » D å den högste k o n u n g e n, G u d s son, den a l l s m ä k l i g e H e r r e n J e s u s K r i s t u s vid d e n n a tidens slut s k a l l sitta p å sin h ä r l i g h e t s tron och gifva h v a r och en efter h a n s förtjänst, d å s k a l l h a n f ö r k u n n a, a t t den h j ä l p och tröst, som af k ä r l e k till honom blifvit bevi- s a d mot fattiga och s j u k a, h a r blifvit bevi- sad mot honom själf, enligt o r d e t: J a g v a r främling, och I h ä r b e g e r a d e u mig, sjuk, och I besökten mig.
F ö r m å d d e af t a n k e n h ä r p å hafva n å g r a b a r m h ä r t i g e m ä n, h v i l k a s from- het a l d r i g s k a l l g l ö m m a s, som sågo och hörde a t t m å n g a fattiga af brist p å härberge, isyn- nerhet vintertid, fingo u t s t å det y t t e r s t a e l ä n - de, s å a t t de ofta af brist p å k l ä d e r dogo af köld eller s j u k a eller döende fingo ligga p å gator och torg, p å den H e l i g e A n d e s tillskyndelse gifvit a l l m o s o r af sina af G u d dem f ö r l ä n a d e ägodelar, för a t t till ett här- berge för f a t t i g a och till behöfvande sjukas n y t t a en b o n i n g m å t t e u p p b y g g a s, som i san- ning s k a l l b å d e k a l l a s och v a r a ett G u d s hus. » E n af d e fromme m ä n, som genom sin frikostighet u n d e r s t ö d d e S t o c k h o l m s H e l g e a n d s - hus, v a r deu olycklige hertig W a l d e m a r, som omkom af svält p å N y k ö p i n g s slott 1 3 1 7.
H a n gaf själfva b y g g n a d s t o m t e n till H e l - g e a n d s h u s e t, som synes uppförts ungefärligen d ä r det n u rifna k u n g l i g a stallet h a r legat, öster om den bro, som i V ä s t e r l å n g g a t a n s förlängning v a r slagen öfver den d å m y c k e t b r e d a r e strömmen.