Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att göra sig reda för denna grundlagsfråga, tyckes vara en icke öfverflödig omsorg, i anledning af de ofvan omtalta i våra dagar yppade förslag att vid så kallade kyrkomöten handlägga kyrkolagstiftningsärenden.
Jag förmodar väl icke meningen vara att tillstyrka inrymmande af någon behörighet för sådana möten att i ämnet fatta beslut.
Men det vore redan mer än tillräckligt stridande mot den i grundlagarna stadgade allmänna lagstiftningsmakt, i fall meningen skulle vara att låta kyrkomötenas betänkanden och förslag endast undergå Konungens pröfning, för att kunna erhålla kraft af lag.
En sådan afvikelse från grundlagens klara och ovilkorliga bud vore desto mera otillbörlig och förderflig, som ämnet är det för friheten, och den mest ömtåliga frihet, vigtigaste och det, hvari frihetens förnärmande blottställer för de största vådor, men också icke saknar sina förförelser för benägenheten till maktinkräktning.
Hierarkien, representerad genom prelaturen, är den monarkiska maktens naturliga bundsförvandt, när fråga blir att missbruka vantron till politiskt förtryck; och det kan aldrig för mycket bestämdt förbehållas, att ingen envåldsmakt må i detta ämne göra intrång på den delaktighet, folket betingat sig i hvarje minsta åtgärd till rubbande af kyrkans och samvetets frihet eller de lagar, som derom handla.
Att lörtiga de ifrågavarande lagstiltningsförslagen om kyrkomöten, befarar jag, att ännu svårare villfarelser, än dem jag här ifrågasatt, torde vara i stort omlopp ej blott hos den obildade folkmängden, utan ock hos en icke ringa del af sjelfva lärareståndet samt för öfrigt bildade personer, de der icke gjort lagarnas kännedom till sitt yrke.
Man torde temligen allmänt föreställa sig, att om någonting behöfde ändras eller förklaras i våra religionsläroböcker, sådant endast skulle kunna ske genom sjelfva läroståndet, och att således kyrkomöte, i detta ords gångbara bemärkelse, utan inblandning af lekmän, vore rätt innehafvare af den myndighet, hvars beslut i trosfrågor borde gälla.
En sådan mening behöfde utan tvifvel hafva något stöd af lag, för att kunna äga giltighet; och den saknar ej allenast allt sådant stöd, utan den ligger äfven i öppen strid med den lag, som redan blifvit åberopad, och hvarigenom förfogas om lagstiftningsmakten i kyrkoärenden.
Lyckligt är ock, att så förhåller sig; ty en åt klericiet förunnad myndighet öfver kyrkans lära skulle ofelbart blifva rätta vägen först till religionstvister, om ej borgerliga krig, och sedan till ett hierarkiskt välde, slutande sig med maktens öfverlemnande ål en enda, således med enahanda utgång, som följt på kristna kyrkans historia före den påfliga maktens och ofelbarhetens införande.
Huru vådligt det vore att försätta kyrkan i ett sådant beroende af läroståndet, som skulle kunna leda till denna påföljd, derom kan man öfvertyga sig uian djupsinnig spekulation öfver möjligheten och troligheten af en så beskaffad påföljd.
Ty den folkföriedande inflytelse, hvilken måste blifva medlet för den stora hierarkiska planens utförande, är ingalunda i vår kyrka oförsökt, och dess verkningar ligga alltjemt för öppen dag.
Sektväsendet, schismerna, läseriet äro ingenting annat och hafva ingenting annat varit, än frukter af svärmande eller illasinnade presters vilselörande ingifvelser, sedermera fortplantade af deras laiska anhängare, och naturligtvis ofta missförstådda och försämrade, sedan de kommit i dessa anhängares händer.
Om första afsigten med dessa folkförvillande ingifvelser kan icke fällas ett enda allmänt omdöme; ty anstiftarne hafva varit icke alltid illasinnade, utan stundom äfven verklige svärmare.
Men när de handlat i beräknad afsigt och åsyftat den verkan, de åstadkommit, hafva de ofelbart haft till syftemål att befrämja en hierarkisk makt, hvilken alltid måste slutligen uppkomma från söndringar inom kyrkan, huru mycket deras ledare än må föregifva, att endast oberoende och frihet från kyrkans band utgör föremålet för deras sträfvande '— med mindre man skulle föreställa sig, att rörelsernas hemliga driffjäder vore ' otro och önskan att genom frigörande från kyrkan äfven göra sig fri från religionen.
Ett presterskap, som i tjenstens utöfning skulle tillvälla sig en viss grad af lärofrihet eller frigöra sig från strängt iakttagande af kyrkans ordning, kunde icke undgå att derigenom uppoffra sin egen oberoende tillvarelse eller förhoppningen om dess fortfarande bestånd, om icke detta presterskap sökte sitt skadestånd uti den hänförande makt öfver åhörares tänkesätt, hvarigenom det slutligen slår i presterskapets välbehag att, i stället för bestämda och stränga lärosatser och en obrottslig kyrkoordning, införa läroembetets myndighet öfver läran.
Och i sanning är det till detta mål, som söndringarne och missnöjet inom kyrkan måste leda.
Utan tvifvel är det ock derföre, som detta sönderslitande missnöje så ofta i hemlighet underblåses af vissa presterskapets inflytelserikare medlemmar.
Medvetslöst understödjes deras plan af verkliga svärmare, men planen är enahanda, som den i kyrkans äldre tider varit, påfvedömets väsendtliga grundämne, den andliga myndighetens ofelbarhet och den sanna lärouormens åsidosättande och förgätande, ja rent af förbjudande af dess studium.
Protestantism göres oss behof, till förebyggande af dylika stämplingar.
Och det första nödvändiga i protestantismen är åtskiljandet af samvetsfriheten, den sanna religionsfriheten (som vi äga) från denna söndringarnes frihet, som äger ingen frändskap med ljuset.
Men dernäst erfordras ock, att sjelfva lärosatserne, hvarmed missbruket drifves, icke undslippa en allvarsam tillsyn.
Dessa satser, hvilka af frihetsifrarne föregifvas vara så strängt renläriga, endast uppdrifna till högre, andaktsfullare betydelse, än den domnande kyrkan förmår åt dem gifva, äro dock just i sin syftning och betydelse, änskönt icke i de från lärobygnaden lösryckta orden, ofelbart förfalskade; och tillämpningarne, som deraf göras, blifva icke sällan tvärt stridande emot den rena evangeliska lärans oförfalskade sedebud och öfverjordiska förhoppningar.
Någon gång har blifvit sagdt, att i bibelöfversättning lärans helgd måste respekteras.
Kan detta sägas utan förnärmande af läronormens theopneusti, så måste det icke mindre kunna sägas, utan förnärmande af läroböckernas helgd, att oförnuft i dem ej får respekteras.
När fråga kan uppstå om jemkande af normens uttryck efter dogmen, måste väl åtminstone normens talan få bevakas — och af hvem, om ej af förnuftet?
Huru skulle det kunna vara en himmelsk och en salighetens lära, som vi bekänna, om hon ej vore en samvetets, rättsinnighetens, välviljans, de goda sedernas lära?
Agde hon icke på sin sida denna samvetets makt, denna i vår natur uppenbarade, af ingen arfsynd utplånade kallelse till dygd och förädling, icke skulle den historiska uppenbarelsen allena då utöfvat samma makt öfver jordens talrika slägten.
Genom Christi lära uppenbarades menniskan för sig sjelf.
Hennes förgätna kallelse hade endast oklar framskymtat för forntidens visa.
Om desse för sig sjelfve och några gynnade väntade sig en bättre lott i ett tillkommande lif; så visade sig dock deras obegripliga förblindelse deruti, att menniskonaturen ingalunda var dem helig.
Utan ringaste samvetskänsla läto de den förtrampas i det flertal af slägtet, som bestod af trälar.
Det var Christus, som återställde menniskan i hennes förgätna värdighet.
Genom Honom blef sedebudens andemening och deras allmänna giltighet en gudomlig uppenbarelse och med dennas kraft för menniskorna helig.
Hans lära förkunnar åt hela slägtet odödlighetens hopp, återgifver åt menniskonaturen dess bortröfvade rätt.
Det var denna lära, som först öppnade ögonen på dem, hvilka i nyare tider arbetat att utforska menniskonaturen.
Denna lära kan icke förstöra sitt eget verk.
Hvad som förnedrar, icke upphöjer, hvad som försämrar, icke förbättrar menniskan, kan ej vara Christi lära.
Men det blifver en menniskonaturens förnedring, det leder till menniskans försämring, om ej läronormens text så fattas och förstås, som dess höga syftning fordrar.
Dess uttryck kunna ej vara andra, än de för tiden gängse menniskobegreppens; men uttryckens anda skall uppfattas, och den kan icke vara funnen, så länge den icke visar sig sitt höga upphof värdig.
Det är icke jag, som detta säger.
Jag upprepar endast den gamla, för renlärig ofelbart erkända exegetiska regeln: avd-Qwnonad-tög dictum
QtonQtmhg est intelligendum *).
Men Gud värdigt kan det icke vara, som är menniskan ovärdigt.
En frälsningslära, sorn förnedrar begge, kan omöjligen öfverensstämma med sanna meningen af Jesu lära.
Framställer man deruti Guds heliga vrede och hämd lik mensklig vrede och hämd, eller gör syndaförlåtelsen endast till ett blidkande af vreden och ett efterskänkande af straffet eller skulden; för ingen del predikar man då Jesu lära, om än man idkeligen åberopar ord och talesätt, som förekomma i hans lärjungars skrifter.
Erbjuder man försoningens medel endast uti ett mystiskt tillegnande af tillfyllestgörelsen genom en tro, som icke står i allas makt att förvärfva, men som kan skänkas äfven utan den troendes medverkan; då utrotar man ur gudaläran den moraliska halt, hvarigenom hon skulle förhöja menniskans värde, och lemnar i stället menniskan till rof åt denna tro på ett blindt öde, hvilken innefattas i det så kallade ovilkorliga nådevalet, af vår kyrka uttryckligen och allvarligen förkastadt.
Likväl kan det ju icke förnekas, att dylika lärosatser predikas i vår lutherska församling, ofta med träget åberopande af evangelisters och apostlars ord.
Och i dessa falska be - *) Hvad som är uttryckt efter mensklig ofullkomlighet, måste förstås Gud värdigt. grepp om christendomen ligger fröet till det sektväsende och den folkförledelse, hvaraf vår kyrka lider.
Man kan strafflös och oantastad för irrlärighet inbilla de enfaldige, att syndaskulden aftvås genom en väl beredd nattvardsgång, och att dervid bör afkunnas en ovilkorlig förlåtelse — ehuru ett sådant afkunnande aldrig varit af vår kyrka antaget — och lätteligen drifva förvillelsen ända derhän, att syndaren, som tror sig en gång benådad, också på äkta calvinistiskt vis tror sig icke mer kunna falla, hvaraf man dragit äfven den slutföljd, att de brott, som af en benådad begås, ej kunna vara synder.
Icke från förkastande af christna läran är det, som dessa grofva villfarelser uppstått.
Tron på christendomen står fast hos de vilseförda; och de skulle ofelbart hafva omfattat den oförfalskade christendomen, om den blifvit dem meddelad.
Men att villomeningarne icke saknat anledning i de vedertagna läroböckerna, visar sig deraf, att de med dessa böcker förfäktas.
Det är ej blott nödigt, att dessa aila läror utgå från det sanna begreppet om Gud och det sanna begreppet om menniskan, utan deras uttryck skola äfven vara så klara och begripliga, att missförstånd må i möjligaste måtto undvikas.
Utan dessa vilkor blifva säkerligen alla utvägar till förebyggande af söndringar och villomeningar fåfänga.
På afhjelpande af missförståndets anledningar måste man arbeta — flitigt genomsöka läroböckerna, uppleta hvarje fläck, som kan förtydligas, sorgfälligt använda allt, som till verklig förbättring och upplysning kan tjena.
De förfalskade lärornas oförenlighet med förnuftet har gjort den satsen behöflig, att intet förnuft, d. v. s. intet tänkande får i trosfrågor användas.
Den anledning, man härtill kan hafva hämtat från det heliga ordets text, måste dock vara otroligen missförstådd.
Ett oförnuftigt bruk af förnuftet är det, som texten fördömer.
Sådant vöre det att i trosfrågor vilja veta ingen ting mer, än som genom förnuftet kan utforskas.
Och detta leder desto säkrare till villfarelse och blindhet, som ej ens något materielt ämne gifves, hvars kännedom ej måste ytterst grundas på förhållanden och förutsättningar, hvilkas verklighet den menskliga forskningen är otillräcklig att utreda.
Men hvad gör man, när man häraf slutar, att förnuftet måste förvisas från troslärorna?
Vill tnan icke, att menniskan, när hon egnar sig åt sin Skapares dyrkan och betraktandet af Hans salighetsordning, skall framträda beröfvad den högsta af Hans gålvor, utan hvilken de öfriga ej ens äro menskliga.
Om Gud fordrar menniskans dyrkan just derföre, att Han genom förnuftets gåfva satt henne ensam i stånd att egna Honom dyrkan; och om det är genom samma medel, som Han gjort henne ensam skicklig att emottaga saligheten; för hvilka ändamål, örn ej för dessa, är då den högsta förmågan gifven, och menniskans lott skild från de oskäliga djurens, till hvilkas antal hon eljest måste höra?
Men hela salighetssakens lösryckande från förnuft och tanka är i och med detsamma läroembetets fridlysande från anspråken af tanke och förnuft.
Mörker och tanklöshet äro hierarkiens yttersta grundfästen.
Derföre måste hierarkien förgäta det budet: ransaker skrifterna.
Dessa heliga skrifter få icke bättre förstås, icke erhålla en klarare och med dem sjelfva mera öfverensstämmande öfversättning och tolkning, än som redan i läroböckerna finnes— tilldess både läroböcker och trosnorm vika för läroståndets ofelbarhet.
Och så länge af mörkret och tanklösheten ej annan olägenhet uppstår, än dels otro och dels schismatiska oroligheter, uppstår för hierarkien ingen våda.
Kyrkan är den, som lider.
Affall till otro och affall till vantro och svärmeri blifva de oundgängliga följderna; och Jesu läras förkofran uteblifver.
Hvem som förstår den rena evangeliska, d. v. s. Christi sanna lära, öfvergifver henne icke af förnuftiga grunder.
Men har man utan kännedom låtit inbilla sig, att förnuftet icke står att med denna lära förena; då måste man ju öfvergifva antingen henne eiler förnuftets bruk.
Så öfversvämmar vantron hela den del af den enfaldiga mängden, som ej af djurisk liknöjdhet förblifver orörlig; och otro är de öfriges lott, som om Christi evangelium göra sig ett oförnuftigt begrepp.
Och den lära, som från himmelen utsändes för att upplysa verlden, tjenar slutligen till intet annat, än att bringa en förblindad hop under fana-- tismens välde.
Den sarina upplysningen är ingen annan, än Christi läras framgång — och nemligen hennes genomskådande med all menniskoförståndets förmåga.
Det ljus, som skall förädla oss, upptändes icke genom chemiens och mekanikens uppfinningar, ej ens genom de politiska inrättningarnes högsta fullkomning.
Det är endast vår bättre natur, vår genom Christus uppenbarade frändskap med Gudaväsendet, som skall lyfta detta djuriska slägte till en högre kallelse.
Och till denna kallelse nalkas vi ej en hårsmån genom all den hyfsning, som industrien och umgängeskonsten redan gifvit oss och än vidare kan utveckla, till hvad höjd de än må komma att stiga.
Hvad som skall lyfta oss, är tron på det eviga, känslan af den gudagnista, som lefver i vårt innersta; och denna tro och denna känsla de äro christendomen.
Den, som äger dem och lyder dem, han är christen och tviflar icke på Christi lära, änskönt han i åtskilliga delar kan förstå henne annorlunda, än hon af mången annan sin bekännare förstås.
Till den allmänna uppbyggeisen underlåter denne allvarlige bekännare icke att bidraga; och han eftersträfvar för ingen del att för sina egna skiljaktiga begrepp stifta en egen afsöndrad gudstjenst, der han skall få höra dessa sina skiljaktiga meningar offentligen predikas.
— Dock, säkerligen förordar jag fruktlöst upplysningens sak.
De som kalla sig upplysta, hafva i sin inbillning höjt sig öfver den odödliga kallelsen; och kyrkans påståddeo renlärige anhängare skola nu, än mer än förut, stöta sig på den samvetsfrihet, jag yrkar.
Återstå då troligen icke mångå, som egna mig någon uppmärksamhet.
Låt vara; men de, som göra det, äro dock vänner af den sanna upplysningen, den som skall göra slägtets verkliga lycka och, en gång i utöfning bragt, skall bestå, när all annan odling uttömt sin förmåga, utan att för slägtets moraliska lyftning något väsendtligt uträtta (om ens så lyckligt är, att icke resultatet blifver försämring).
För min renlärighet är jag imedlertid beredd att svara.
Utom de tankar, jag här uttalat, skulle jag ej kunna vara christen; och jag vill icke tro, att dessa samma tankar göra mig ovärdig att vara det.
Med vida större frihet hade jag kunnat yttra mig, utan att fela mot de symboliska böckerna; och dessförutan kunde jag icke fela mot kyrkolagen, då jag ej hade att iakttaga, hvad prest åligger vid utöfning af presterlig tjenst.
Nödvändigheten att skilja imellan den åtlydnad af läroböckernas ord, som kyrkolagen ålägger presten i tjensteutölning, och den undergifvenhet för sjelfva läronormen, det heliga Ordet, hvilken af dessa symboliska böcker ålägges hvarje kyrkans medlem, kan icke åsidosättas, utan att uppoffra all den förnuftets och samvetets frihet, som genom sjelfva de symboliska böckernes antagande är vår kyrka tillförsäkrad.
För det gudomliga Ordet är det, som undergifvenhet måste visas, och dess ofelbarhet är det, som ej får förnekas.
Det är icke de menskliga tolkningarne, som äga denna helgd.
När tvifvelsmål yppas, om textens rätta öfversättning på vårt språk, eller om rätta syftningen eller omfattningen af de nyttjade uttrycken; då inträder den enskilda öfvertygelsen i sin fulla rätt, hvaröfver ingen mensklig myndighet råder.
I offentlig undervisning eller Gudstjenst eller presterlig förrättning får man icke motsäga en i läroböckerna vedertagen mening.
I hvarje annat fall äger deremot den enskilda öfvertygelsen uttala sig — välförståendes med undantag af sådana enskilda eller offentliga gudstjensts- och andaktssammankomster, som äro förbudna utan afseende på de vilsefärande eller renläriga meningar, som der yttras.
En skiljaktig mening om rätta förståndet af något ställe i de heliga skrifterna kan vara ganska svår att bedöma.
Men så är då äfven hvarje annan mening om detta samma ställes rätta förstånd.
Villomeningar äro då att befara; men det är ock att befara, att en villomening är den vedertagna.
Det bräckliga menniskoförnuftet är en osäker tillflykt; men hvar finna vi någon annan?
Omedelbar uppenbarelse är oss icke lofvad.
Hvad vi skole veta, det måste vi sjelfve utröna genom forskningen i den Gudomliga trosnormen.
Vi kunna derom stundom blifva ense, utan att det derigenom är tillförlitligare.
Och när vi tviste, har ofta ingendera rätt.
För att komma till den fördelaktigaste möjliga utgång, välje vi dock frivilligt icke att blindt underkasta oss andras myndighet.
En hvar känner sig ej blott berättigad, men förpligtad, att använda sina egna förmögenheter.
Det måste ske med vissa nödvändiga inskränkningar och försigtighetsmått, om ofärd skall undvikas; men hämmas kan också icke utan ofärd den allmänna rörelsen.
Och det förnämsta botemedlet mot menliga följder deraf — kl — är, att den aldrig stadnar, och dess ohämmade fortgång får afhjelpa, hvad den möjligen förmår afhjelpa af de skador, den vållat.
Af den fortgående forskningen kan frukten ej uteblifva.
Frågor om läroböckernas förändrande måste uppstå — och jag torde väl icke utan fog hafva anmärkt, att behof af sådana förändringar röjt sig efter den långa tid, som förflutit från reformationen, under hvilken tid något förbättrings- eller förklaringsarbete föga lärer hafva ägt rum.
Försigtigheten är här i högsta måtto angelägen.
Den består deruti, att ingenting antages, hvarom icke ett flertal af de mest kunnige är ense.
Regeringen skulle kunna infordra Consistoriernes yttranden, efter föregångna öfverläggningar vid prestmöten, i frågor, der synnerligt behof deraf yppades.
Sådane yttranden vore visserligen nu behöfliga, i anledning af de stridigheter, som läsareoroligheterne väckt.
Och det komme då att visa sig, huruvida de sakkunnige icke skulle finna vissa jemkningar och förtydliganden i läroböckerna vara oundgängliga.
Till förebyggande af så beskaffade missförstånd och söndringar, som nu säkerligen härrört från de tillfällen till misstydning, sekternes upphofsman hämtat uti läroböckernas bristfällighet.
Efter omständigheterna kunde då dessa yttranden komma att föranleda nådiga Propositioner till Rikets Ständer.
Skulle motioner i ämnet göras hos Ständerna, och beslut i anledning deraf fattas; så vore Regeringen i tillfälle, att före sakens afgörande inhämta de yttranden af pre sterskapet, som kunde finnas behöfliga.
Man är benägen att ropa öfver all den oro i församlingen, som häraf skulle uppkomma; och det kunde så vara, i händelse alltsammans rörde något annat, än begrepp, hämtade från skrifter, hvilkas ofelbarhet och helighet aldrig får sättas i fråga; och i all händelse kunna visserligen, med eller utan förnekande af denna heliga urkund, svåra stridigheter och oroligheter, hädanefter såsom hittills, uppstå inom församlingen.
Men man förebygger dem icke genom ett ofördragsamt fredlysande af det menniskoverk, som ostridigt ligger i läroböckernes utarbetande; och man har ingen rätt att emot dessas egen lydelse förvandla dem till urkunder, i stället att endast vara bevis, huru den heliga urkunden blifvit af kyrkans lärare förstådd vid den tid, då de sammanskrefvos.
Att längre omgärda dem med en helgd, som dem icke tillkommer, tjenar ej ens att ytterligare uppskjuta utbrottet af de befarade oroligheterna, hvilka redan äro i gång, utan måste fast heldre utöfva samma verkan, som ett långvarigt fördöljande af en sjukdom, hvars botande derigenom blifver allt svårare och slutligen omöjligt.
Imedlertid får ej glömas, att de öfverläggningar och forskningar, jag föreslagit, stadna inom läroståndet, och ingalunda äro ämnade att dragas under hela menighetens rådslag.
Det torde då ej vara anledning att befara deraf någon omedelbar rörelse hos menigheten; och hennes tro på läroböckernes rigtighet hvarken behöfver eiler bör rubbas, då alla de ändringar, hvilka möjligen kunna i följd af öfverläggningarna föreslås och slutligen af lagstiftningen antagas, icke böra framträda under annan rubrik, än såsom förtydliganden, ämnade att bättre uttrycka den mening, hvilken redan legat uti läroböckernas förra uppställning.
En sådan rubrik blefve ej heller någonsin falsk, så vida ändringarne innefattade sanna uttryck af urkundens innehåll, hvars återgifvande alltid är föremålet för våra antagna läroböckers syftning.
På detta sätt har jag sökt bestämma och från missförstånd freda den utväg, jag föreställt mig möjlig till religionens och en fredlig kyrkas upprätthållande, utan intrång i religionsfriheten, sådan den ligger till grund för sjelfva våra bekännelseböcker och så fullkomlig, som det mest grannlaga samvete kan fordra den.
På samma gång har jag ock redogjort för min renlärighet.
Den må förnekas af dem, som göra läroböckerna ofelbara; men jag hoppas, att den skall erkännas af en hvar, som äger verklig kännedom af dessa böcker och vet, hvad det är, som enligt dem utgör christna kyrkans läronorm.
Imedlertid skall mig påbördas en utomordentlig vågsamhet att hafva bragt å bane ett så nytt, hitintills ohördt förslag.
Och det är dock så litet någon nyhet i hvad jag bragt å bane, att det åsyftar endast en återgång till det föreställningssätt, hvilket ligger till grund för vår kyrkas vid reformationen antagna lärobyggnad.
Om det är sannt, att mina tankar nu före - falla nya och vågade; så kan jag ej häri finna annat, än en bekräftelse derpå, alt begreppen om renlärighet enligt våra symboliska böcker undergått förändring efter den tid, då de infördes.
Till dem och deras oförfalskade mening är det, som jag önskar att se kyrkan återvända.
Att den protestantiska christendomen, sådan den i deras grundsatser finnes uttryckt, må blifva lefvande och så litet bunden af deras mer eller mindre lyckade framställningssätt, som de sjelfve ansett och förklarat dem, detta är, hvad jag skulle önska att kunna åstadkomma.
Det står att försöka, hvad man i stället uträttar genom bemödandet att tillstänga läran och kyrkan för forskningens frihet, d. v. s. genom anspråket på den renlärighet, som är menniskoverk, ej blott för gudstjenstens utöfning, utan ock för den enskilda öfvertygelsens iordninghållande.
För min del må jag väl med all sannolikhet antaga, att mitt välmenta arbete förblifver fruktlöst, såsom merendels händer, när ett arbete understödjes af ingen personlig inflytelse.
Hvad jag likväl i sådant fall måste förutse, kan åtminstone, om än allt annat bedrager, icke inskränka sig till någonting mindre, än en allt framgent stegrad oförsonlighet imellan de renläriga anspråken och den yttrandets allmänna frihet, hvilken utgör en oersättlig del af samhällsfrihetens grundval.