Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men för min del anser jag denna vinst ringa i förhållande till den besparing i tid och kostnader, som allmänheten vinner på förändringen.
Någon omständlig bevisning derföre att länsmännen kunna fullgöra kronofogdarnes åligganden beböfver jag icke framlägga, ty hvar och en känner att länsmännen i närvarande stund, med fjerdingsmännen till sina biträden, utföra nära nog allt, hvad kronofogden åligger.
De ytterst få fall, der kronofogden sjelf uppträder, kunna mer än väl öfvergå på kronolänsmännen.
Den direkta expeditionen från Konungens Befallningshafvande till länsmännen skulle utgöra en tidsbesparing, som i allmänhet är mera värd än man ens kan beräkna.
Som man vet skola alla Konungens Befallningshafvandes ordres först expedieras till kronofogden och derefter från denne till länsmännen, detta utgör en alltför kostsam omväg, som genom förändringen skulle försvinna.
— Oaktadt man i allmänhet icke eger skäl att i sådant hänseende lägga kronofogdarne någonting till last, hör man lätt. fatta, att om Konungens Befallningshafvandes bud och befallningar gå direkte till kronolänsmännen, deras utförande bör ske mera skyndsamt och med mera precision, än nu är möjligt, samt en betydlig lättnad i kronobrefbäringen följa genom den mängd ordres och remisser, som nu från kronofogde till länsman och tvärtom måste försändas, då skulle upphöra.
För det skyndsammare expeditionssättet till följd af förändringen, behöfver jag icke göra någon vidare tilläggning, enär det anförda visar påtagligen hvad derpå vinnes.
— Men hvad den stora allmänheten vinner, torde något omständligare böra påpekas med anförande af exempel.
Ett fögderi utgör till exempel en längd af 15 å 20 mil och en ganska vidsträckt bredd.
Om man tänker sig att under lyckliga förhållanden fogden bor i centrum af sitt fögderi och endast några mil från residensstaden, så hafva dock innebyggare, som bo vid fögderigränsen, 7 å 10 mils resa till sin fogde.
Man vet huru många ärenden hvar och en kan hafva till fogdekontoret.
O Jag behöfver lemna ett utslag till verkställighet för att utfå en fordran och. när redovisningstiden är ute, denna lyfta.
Kostnaden och tidspillan taga ofta brorslotten af utsökningen.
Visserligen kan jag begagna kommissionärer för mindre arfvode än hvad resorna kosta i tid och penningar, men ej alltid står ett redbart ombud att erhålla, och fogden afspisar vanligen med förnämhet hvad som skriftligen framställe? och besvarar sällan eller aldrig bref från någon bonde.
För att under sådana förhållanden få mitt ärende uträttadt måste jag sjelf begifva mig åstad.
Skulle sådana för - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
503 hållanden inträffa att fogden icke kunnat på bestämd tid indrifva min fordran, hvad nödgas jag då?
Jo resa den långa vägen tre, om icke flera gånger.
Huru många andra angelägenheter föranleda icke vidare besök hos fogden, och huru mycken tid och kostnad spilles ej då på de långa resorna?
Om jag deremot kunde få mina så beskaffade angelägenheter expedierade hos kronolänsmannen, kunde jag ofta begagna fjerdingsmannen till mitt ombud, emedan jag direkt kände honom.
Med ett ord, fördelarne för allmänheten att kunna få allt uträttadt hos länsmännen i stället för nu hos fogden, äro af den beskaffenhet att de icke med tillför litlighet låta sig beräkna, men de äro så stora att till besparingen härutinnan bölen hvar i sin mån medverka och jag får derföre, på grund af hvad jag här dristat anföra, vördsamt föreslå : att kronofogdetjensterna icke vidare besättas, utan vid blifvande ledigheter indragas, och, i den mån göromålen öfverflyttas på länsman och häradsskrifvare, dessa förbindas ställa hvardera sådan uppbördsborgen som kronofogdarne, hvaraf bör följa, att, i mån af göromålens större och vig tigare beskaffenhet, lönerna, af (fen gjorda besparingen, för länsmän och häradsskrifvare, på sätt jag antydt., förbättras.
Oleson, från Christianstads län.
I omförmälda motion instämmer:
Ber Nilsson. från samma län. 504 Motioner i Bunde-Ståndet 1865.
H:0 »3».
Af Anders Pehrsson från Christianstads län, angående nedsättning af en komité för utredning af frågan om inrättande af sedelutgifvande provinsbanker, i ändamål att erhålla amorteringslån pä billiga åtefrbetalningsvilkur.
Ehuru flera förslag' i bankfrågan redan blifvit till Rikets Ständer inlemnade, och denna fråga således kommer att intaga ett framstående rum vid detta riksmöte, min framställning förutan, likväl och till följd af direkta uppmaningar från mina komitenter. får äfven jag i denna fråga inkomma med ett förslag.
Klagomålen öfver synnerligast jordbrukets betryck i financielt hänseende, låta höra sig ifrån alla rikets provinser.
Denna klagan torde också ega sin befogenhet, enär de vilkor, under hvilka lån kunna erhållas från de många privatbankerna, äro allt för hårda för jordbrukaren.
Deu korta tid, hvarå sådana lån erhållas, och de dermed förenade drvga vilkor med afseende på ränta och andra omkostnader, göra privatbankslånen omöjliga för jordbrukaren.
De höra också vara hans sista resurs; ty genom lån på så hårda vilkor arbetar jordbrukaren på sin egen undergång.
Hos den enskilde finnas vanligen inga kapitaler nu; ty de ingå genast uti de många privat- och filialbankerna, och genom dessa skola kapitalerne spridas till allmänheten.
Att dessa lån äro för dryga, har jag redan antydt.
Dessa bankinrättningar äro för mycket baserade på inbringande af enskild vinst.
Landtbrukaren, som af sin jord kanske oftast ej har mer än fyra procent på sin fastighetsköpesliilling, bör ej annorlunda än möjligen tillfälligt taga lån ur privat- eller filialbankerna, enär dessa lån äro rentaf för dyra, För en hastig omsättning i varor kunna privat- och filialbankslånen vara ändamålsenliga, men ej för jordbrukaren.
Hypotheksbankerua kunna icke utlemna de lån, som hos dem beviljas, och kunna således icke heller fylla landtbrukarens behof ensamt.
Den förlägenhet, hvaruti landt.mannen sig befinner vid dåliga konjunkturförhållanden, är allmänt kunnig; den är nu förhanden och då våra närvarande bankinrättningar icke kunna, efter hvad jag ofvan antydt, fylla landtbrukarens behof, manar det trängande behofvet till beredande af utvägar för detta behofs fyllande.
En sådan utväg, och den enda antagliga, föreställer jag mig finnes uti bildandet af provinsbanker med egen sedelutgifningsrätt.
Dessa banker tror jag böra bildas inom alla rikets provinser med en grundfond, efter provinsens behof, från en till och med tio millioner Riksdaler Riksmynt.
Såsom säkerhet för denna grundfond torde endast böra antagas inteckningar i landtfastigheter inom en tredjedel - » Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 33.9.
505 del af sista årets taxeringsvärde och i stadsfastigheter inom en tredjedel af dess brandförsäkringsvärde.
Delegare i provinsbanken får icke någon annan vinst än den, som ligger uti don låga räntan och fördelaktig amortering af de derur erhålla lånen.
Ansvarigheten för bankens verksamhet bör ligga uti de lem nado grundfondshypotheken.
Deltagare i banken erhålla mot grundfondshypotheken svarande lånerätt i banken, dock emot särskild å lånebeloppet utfärdad skuldförbindelse, löpande med sex procent ränta, som halfårsvis erlägges, hvaraf de tre anses som egentlig ränta och de återstående tre procenten såsom kapitalafbetalning.
Bankrörelsen borde utsträckas till alla vanliga bankaffärer, hvarigenom den fördel skulle vinnas att representauterne af Statens kredit utomlands: jorden och fastighetsvärdet, varda använde inom landet och förhindra utländsk skuldsättning.
Bankovinsten tillfaller provinsen och får aldrig derifrån skiljas, sedan densamma varder förvandlad i klingande valuta.
Provinsbankerna böra erhålla en oktroj af minst 50 år, för att kunna motsvara det med desamma afsedda ändamålet.
En särskild banklag med föreskrifvande af stränga kontroller i afseende på bankrörelsens bedrifvande torde böra utfärdas.
Bankernas sedlar böra i allmänna uppbörden tagas, dervid Staten elbir Riksbanken ingen risk löper, enär, för hvad sålunda i uppbörden emottages, grundfondshandlingarne, som böra förvaras under Statens tillsyn, utgöra garanti.
Utföres denna idé, efter nu antydda hufvudgrunder, bör landet befrias från någon vidare utländsk skuldsättning samt stiga uti välmåga.
På grund häraf får jag vördsamt föreslå, att, i enlighet med de af mig här ofvan antydda grunder, Rikets
Ständer måtte för sin del besluta inrättande af sedelutgifvande provinsbanker uti alla de provinser, som sådant Önska, utan annan vinst för del egarne än den, som ligger i deu billiga låneräntan och lånens beqväma återbetalning på kort tid genom amortering.
Skulle detta förslag ej vinna bifall, får jag såsom alternativ föreslå: det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla, att denna fråga måtte, om provinsbankers bildande, uppdragas åt en af Kongl. Maj:t i nåder utsedd komité, för utredning efter de af mig antydda hufvudgrunder.
Om remiss till vederbörligt Utskott auhålles, med förbehåll att till samma Utskott få ingifva en del handlingar för frågans närmare belysning.
Anders Pehrsson, från Christianstads län. tiih till B.
Prot. 1865 dr 1866. 11 Sami. 4 Afd 50(5 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 340. 840.
Af Anders Pehrsson från Christianstads län, att pröfning af fråga om tillstånd att pä landet idka försäljning af Öl eller s. k. bier mätte åt kommunalnämnd uppdragas.
Dc friare åsigter, som gjort, sig gällande med afseende på våra näringar, äro ännu obepröfvade, men utan allt tvifvel skola de medföra sitt goda, ehuru i vissa fall en enkel kontroll kan vara nyttig och helsosam.
Med afseende på försäljning af bränvin och andra spritdrycker, finnes en särskild författning, som noga bestämmer de vilkor, under hvilka försäljning af spritdrycker får ske.
Att detta är nödvändigt och nyttigt erkännes förmodligen af en hvar.
Att å landet hålla öl och bier till salu är allom medgifvet och, derest missbruk dervid icke egde rum, vore i anledning af denna försäljning ingen anmärkning att göra.
Men nu är förhållandet sådant, att å vissa orter finnas ölstugor till en otrolig mängd och långt utöfver behofvet, uti hvilka utöfvas jemväl lönnkrögeri.
Man kan väl icke säga,® att alla, som sälja öl och bier, hålla lönnkrog, men svårt är att skilja eller utröna detta förbjudna förhållande, då köpare vanligen äro lika intresserade af att behålla lönnkrogen, som don, hvilken är den egentlige lagbry tarén.
För att emellertid, bland annat, förekomma det kommunens yngre befolkning, på söndagseftermiddagarne, skola å sådant ställe samlas, under förevändning att med hvarandra dricka ett glas öl, och under den kommande natten fortsätta med spel och dryckenskap, vill jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att den, som å landet vill hålla öl och bier till försäljning, må, innan sådan försäljning börjar, derom göra anmälan hos vederbörande kommunalnämnd, som har att pröfva huruvida den sökande bör kunna en sådan försäljning anförtros.
Remiss till vederbörligt Utskott får jag vördsamt begära.
I ofvanstående motion instämmer: O. B.
Olsson, från samma län.
N:o 341. 507 Vo 341.
Af Anders Jonsson från Wermlands län, dels om vissa ändringar uti vilkoren för det vid sistlidna riksdag lernnade statsbidrag för segelleds öppnande frän Iiattefura vid Wenern förbi Köpmannabro genom sjön Åkelängen, m. fl. vattendrag till sjön Stora Lee, m. m., dels ock att det för sjöarne östra och vestra Siléns förening medelst kanal och slussar af Kongl. Majit i dess nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof ifrågasatta anslag, mätte till hela sitt belopp fä under år 1867 utgå.
För segelleds öppnande från Hattefura vid Wenern förbi Köpmannabro ge nom sjöarne Åkelången, Rågvarpen, Laxsjön och Lelången till Stora Lee samt anläggning af jernväg vid Hofverud beviljade Rikets sednast församlade
Ständer ett statsbidrag af en million Riksdaler, deraf 200,000 R:dr såsom anslag och 800,000 R:dr såsom lån, utaf hvilket statsbidrag halfva anslagssumman 100,000 R:dr och af lånet 450,000 R:dr anordnades att under då nästkommande statsregleringsperiod utbetalas.
Då kostnaden för omförmälda kommunikationsled blifvit beräknad till 1,208,367 R:dr Runt, uppskattades den summa, som genom aktier skulle anskaffas, i rundt tal till 200,000 R:dr, mea Rikets Ständer föreskrefvo likväl att aktieteckningen skulle uppgå till minst 400,000 R:dr, deraf hälften var afsedd att utgöra säkerhet för lånesummans återbetalning, hvadan aktieegarne, derest kommunikationsleden genom bolagets försorg varder på föreskrifvet sätt och inom stadgad tid fullbordad, icke erlägga denna hälft af teckningssumman i annan händelse än derest trafikiukomstcn icke blir tillräcklig till att bestrida de årliga ränte- och amorteringsliqviderna.
Rikets Ständer förutsatte sjelfva att denna sednare del af aktieteckningen skulle förorsakat styrelsen svårighet, och det befanns snart fullkomligt omöjligt att erhålla den, utan att först bereda säkerhet derför att företaget skulle kunna med beräknade kostnadssumman utföras, så att vilkoret för ansvaret, inskränkning till fyllande af bristen i de årliga liqviderna till Statsverket — eiler “att kommunikationsleden varder på föreskrifvet sätt och inom stadgad tid ful 1- bordad“ — icke för denna teckning medförde några vådor.
Utan beredande af en sådan säkerhet hade ovilkorligen hela det vigtiga och för stora delar af tvänne provinser ytterst angelägna företaget fallit, men ge - 508 Motioner i Bonde-Ståndet 1866.
N:o 341. nom öfverste N. Ericsons välvilja och kraftiga medverkan har det icke blott lyckats erhålla garanti för att kostnadssumraan ej skulle öfverskrida», derigenom att Öfverstens son, Löjtnant Werner Ericson, med sin fars ansvarighet och borgen, åtagit sig att för kostnadsbeloppet utföra kanalarbetet, utan har ock företaget erhållit en vida större betydelse, än det förut hade, derigenom att dels den föreslagna jernvägen utbytts mot kanal och aquadukt tvärt öfver vattenfallet vid Hofverud, så att hela kommunikationsleden blir en sammanhängande vattenväg, och dels kanalens och slussarnes dimensioner för större delen af kommunikationsleden blifva betydligt utvidgade, så att den i hela sin längd blir tillgänglig för fartyg, hvilka utan våda kunna passera Wenern.
Men såsom oeftergitligt vilkor för sin medverkan hafva öfverste Ericson och hans son fordrat
Dalslands kanalaktiebolags begifvande att arbetet finge i hela sin utsträckning pä en gång företagas och bedrifvas, samt att kostnadsförslagets hela belopp under åren 1865, 1866 och 1867 tillhandahålles Löjtnant W. Ericson.
Blott för händelse af naturhinder eller oväutade för arbetets fortgång ogynnsamma omständigheters inträffande har möjligheten af att det ej förrän under loppet af år 1868 kunde lyckas fullborda företaget, blifvit förutsatt och derföre i kontraktet intagits att Löjtnant
Ericson ej förrän under år 1868 år skyldig aflemna den fullbordade kanalen till bolaget.
Blotta förvaltningskostnaderna vid byggnadsarbetet uppskattas nemligen till minst 40,000 R:dr årligen och förlusten af donna summa skulle blifva så mycket mer kännbar, som kostnadsförslagets belopp, hvaremot ingen anmärkning kunnat göras, nu likväl skall betäcka äfven den ytterligare kostnad, som af de utvidgade dimensionerna måste blifva en följd.
Bolagets styrelse kunde hafva något val i afseende på ingåendet på detta vilkor.
Å ena sidan omöjligheten att utan den hjelp, som erbjöds det, sjelft åstadkomma det stora företag, hvarpå hela ortens hopp grundades, att ur fattigdom och svårighet för arbetsförtjenster inträda i cn, af förbindelser med andra orter understödd, förmåga till välsignelsobringande verksamhet; å andra sidan fullständig säkerhet för att företaget ej blott blefve utfördt utan ock utfördt på större och bättre sätt än någon dittills vågat tänka sig.
Och styrelsen hade så mycket mindre hesitation vid att påräkra statsrnagternas benägna medverkan för att sätta bolaget i stånd att honorera de förbindelser det måste ikläda sig, som Kongl. Maj:t för det stora önskningsmålét, en oafbruten vattenvägs vinnande, i nåder médgaf att den summa, hvarmed kostnaden för slussar och aquadukt vid Hofverud enligt kostnadsförslag öfversteg det för jernväg derstädes beräknade belopp, finge af handels- och sjöfartsfonden, dels såsom anslag och dels såsom lån, utgå och Rikets
Ständer redan gifvit så stora prof på sin välvilja derför samt, med angifvet motiv af vigten att skyndsamt bereda resultatets vinnande, beviljat den del af statsbidraget, som vid sista riksdag anslogs, under förutsättning att resten skulle vid nästa riksdag anvisas.
Men då emellertid möjligheten af sådaua svårigheter i naturförhållanden, att kanalarbetet ej skulle kunna till 1867 års slut fullständigt fullbordas, blifvit af Öfverste N. Ericson och Löjtnant W. Ericson förutsatt, ansåg bolagets styrelse i det kontrakt, som med Styrelsen för Allmänna Väg- och Vattenbyggnader å Kongl. Majäs och Kronans vägnar skulle afslutas, ej kunna binda bolaget att, såsom vil - Motioner i Bonde-Ståndet 1865 N:o 341.
509 kor för statsbidragets åtnjutande, hafva kanalarbetet färdigt före 1868 års slut, och häraf har nu det för bolaget olyckliga missförstånd inträffat att året 1868 blifvit ansedt utgöra ett af de för kommunikationsledens fullbordande beräknade arbetsår, i följd hvaraf Kongl. Maj:t ej ansett lämpligt bifalla direktionens underdåniga anhållan om Proposition till Rikets Ständer om återstående statsbidrags utfallande genast, utan i Sin nådiga Proposition till Rikets Ständer om
Statsverkets tillstånd och behof blott föreslagit anvisande af halfva återstående anslaget 50.000
R:dr, och af lånet, derå 350,000 R:dr återstå, blott 180,000 R:dr eller tillsammans 230,000 R:dr och det först för år 1867.
Såsom föremål för Rikets
Ständers beslut vid en blifvande riksdag skulle då qvarstå af anslaget 50,000 R:dr och af lånet 170,000 R:dr, eller tillsammans 220.000
För betäckande af den opåräknade och högst betydliga ränteförlust, som härigenom skulle drabba detta bolag, saknar bolaget all tillgång, ty kostnadsförslaget, hvars belopp, såsom nämndt, skall i sin helhet utgå till byggnadsarbetet, öfverskjuter redan statsbidraget 1,000,000 R:dr och den effectivt påräknade aktiesumman 200.000
R:dr med 8,367
R:dr och likväl upptager kostnadsförslaget alldeles ingenting för expropriations- och administrationskostnader, hvilka, ehuruväl nästan hela den för kanalen behöfliga mark blifvit till bolaget skänkt och direktörerna arbeta utan aflöning, ej kunna undvikas, enär byggnader i kanallinien måste flyttas, ersättningar för skador betalas, samt en flerårig förvaltning af' ett stort bolag ovilkorligen föranleder omkostnader; och uttaxering af den af aktieegarne gjorda dubbelteckning kan ej härför ega rum, enär Rikets Ständer uttryckligen föreskrifvit, att bolagets direktion endast i det fall att trafikinkomsten blir otillräcklig att bestrida de årliga ränte- och amorteringsliqviderna å statslånet, men icke eljest, ega uttaga så stor del af denna teckning, som för bristen i dessa liqvider erfordras.
En fördelning af utbetalningen af återstoden utaf statslånet på flera år vore ock för bolaget så mycket hårdare, som Rikets Ständer allsedan 1850—1851 årens riksdag för utbetalning af lån till allmänna arbeten, för hvilka ej särskilda föreskrifter varit, gällande, lemnat Riksgälds-kontorets fullmägtige den föreskrift att “lånemedel få, sedan behöriga handlingar aflemnats, lyftas på en gång vid den tid, de, som åtagit sig arbetets fullgörande, sådant åstunda.“
Ständer ville anvisa hälften af återstående anslagssummas eller 50,000 R:dr att af Riksgälds-kontoret utbetalas i Juli år 1866 och den derefter återstående resten af anslagssumman 50,000 R:dr samt hela lånesumman 350,000 R:dr eller tillsammans 400,000 R:dr för år 1867.
På derom af
Dalslands kanal-aktiebolag genom dess styrelse gjord framställning har Kongl.
Majt i Sin nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof föreslagit Rikets Ständer att för sjöarne vestra och östra Siléns förening medelst kanal och slussar bevilja ett statsbidrag af 63,950 R:dr, deraf 12,750 R:dr såsom anslag och 51,200 R:dr såsom lån, hvaraf dock under år 1867 endast skulle utbetalas 35,000 R:dr, men då det, på sätt ock blifvit af föredragande Departementschefen för Civil-Ärenden anfördt och af Kongl. Majit i nåder gilladt, är af väsendtlig vigt att detta kanaliseringsarbete får utföras samtidigt med de öfriga nu pågående arbetena inom Dalsland, hvilka enligt kontraktet med Löjtnant W. Ericson 510 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 342. skola af honom under år 1867 fullbordras; så får jag slutligen äfven vördsamt anhålla: att hela det nämnda statsbidraget 63,950
R:dr måtte at Rikets Ständer anvisas för år 1867.
Utskott anhåliesStockholm deu 15 November 1865.
Joneson, från Wermlands län.
Vo 34».
Af Pehr Pehrsson från 'Stockholms län, om befrielse för skeppare ä alla på inrikes orter gående fartyg och hadar fran skyldigheten att vid inseglande genom nägotdera af inloppen Furusund, Sandhamn eller Dalarön, der lägga till för undergående af tullvisit olion.
Enligt nu gällande stadganden åligger det skeppare å Svenska från inrikes orter kommande fartyg att vid inseglande förbi nägotdera af inloppen Furusund, Sandhamn eller Dalarön anlägga vid der befintlig tullinspektion för undergående af visitation.
Utan att vilja förneka det goda syftemål, som med berörda stadgande afsetts, torde man dock numera, sedan friare åsigter i tull-lagstiftningen gjort sig gällande, kunna anse denna skyldighet, hvilken åligger jemväl dem, som föra smärre farkoster, till hufvudsaklig del öfverflödig och derföre böra upphäfvas, helst den föreskrifna visitationen, på det sätt densamma merendels tillgår, icke motsvarar sitt ändamål, samt fartygen dessutom vid ankomsten till lossningsorten äro underkastade en noggrannare visitation.
Skepparen förorsakas äfven genom att nödgas anlägga vid någotdera af ofvanberörda inloppsställen, synnerligast om ankomsten dit sker, sedan mörker inträdt eller under nattetid, ett längre uppehåll, hvilket, om ogynsamma förändringar i vind under tiden uppstå, för honom kan medföra ganska stora olägenheter.
Då på inrikes orter gående ångfartyg numera äro befriade från skyldighet att vid nämnde inloppsorter lägga till för visitation, synes det äfven vara Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
511 billigt, att andra fartyg och båtar, sorn segla emellan inrikes hamnar, jemväl från en sådan skyldighet befrias.
Jag vågar derföre vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville besluta en sådan förändring af de i detta afseende gällande lagstadganden att skeppare å alla på inrikes orter gående fartyg och båtar måtte befrias från skyldighet att vid inseglande genom någotdera af inloppen Furusund, Sandhamn eller Dalarön, der lägga till för undergående af tullvisitation.
(3m remiss till vederbörligt Utskott anhålles.
Pehr Pehrsson, från Stockholms län.
Uti ofvanstående motion instämmer: L. M. (larlsson, från Stockholms län.
Vo 343.
Af Georg byqvist från Wermlands län, om andag till löneförbättring åt tio ordinarie provincialläkare.
Vid nästförlidne riksdag blefvo på nådig Proposition af Kongl. Maj:t till Rikets Ständer de ordinarie provincialläkarne hugnade med förbättring i deras lönevilkor, så att de tjugo i tjensten äldste bland dem tillerkändes ett tillskott af 500 R:dr till den förut innehafvande ordinarie lönen af 1,500 R:dr.
De ordinarie provincialläkarne, hvars antal för närvarande utgör 98, komma efter all sannolikhet att efter innevarande riksdag ökas till 123, sedan Kongl. Maj:t i Sin nu aflåtna nådiga Proposition till Rikets
Ständer föreslagit frenne nya provincialläkares tillsättning samt 22 förutvarande extra provincialläkares uppförande på ordinarie stat.
Af hela detta antal kommer i så fall ej fullt en sjettedel i åtnjutande af det under förra riksdagen beviljade lönetillskottet.
Tager man emellertid i öfvervägande ej allenast de dryga omkostnader, hvilka läkaren måste underkasta sig i och för sin långa studiekurs, utan äfven alla de ansträngningar till både kropp och själ, hvarmed isynnerhet provincialläkarnes tjensteåligganden äro för - 512 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 343. knippade, torde böra medgifva» att Staten, oaktadt tid efter annan beviljade löneförbättringar, dock ännu ej fullt uppskattat dessa tjenstemän» vigtiga oell ansvarsfulla kall såväl för den enskilde som samhället i sin helhet.
Provincialläkarne sjelfva ingingo redan före sistlidne riksdag till Kongl.