Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— är så fast rotad i Frankrike, att det en- gelska bruket nog aldrig skall vinna någon jordmån där.
Om hårets vård.
|&lt;i n af de viktigaste fordringarna för hårets [T i vård, är att det ständigt hålles rent.
Hufvu- Ö M dets hud afsöndrar j u liksom huden på an- W£ dra kroppsdelar svett, fett och epidermis- (hud) fjäll, men är i ännu högre grad än andra delar utsatt för afsättning af damm och andra orenligheter.
Medan vi dagligen en eller flere gånger tvätta ansikte, hals, bänder och armar och åtminstone då o c h då bestå de betäckta kropps- delarne ett bad, tror man sig ha gjort sin skyldig- het mot håret genom att flitigt kamma, borsta och ingnida detsamma med pomada.
Ja, i all- mänhet råder en formlig vattuskräck just i denna punkt, i det man på det allra sorgfälligaste und- viker att en enda droppe vatten får fukta hufvud- svålen.
Intet under o m genom dessa underlåten- hetssynder många personers hufvud antaga en obehaglig, sur lukt.
Orsaken därtill är blott o c h bart försummad renlighet.
Hjässan behöfver tvättas likaväl som ansiktet.
Det behöfver därför ej ske med kallt vatten.
Kallt vatten kan under somliga omständigheter vara välgörande, men kan äfven i många fall skada, framkalla hufvud- och tandvärk och göra, att håret faller af.
Att en gång i veckan tvätta hufvudet med ljumt vatten skall säkert aldrig skada.
Man väljer därtill den lugnaste o c b mest ostörda tiden innan man går till sängs.
Håret upplöses och benas i midten, så att det faller fritt åt båda sidor och borstas så ut.
Därpå gnider man huf- vudet duktigt med ett i tvålvatten doppadt flanell- stycke eller borstar det med en väl intvålad borste.
Sedan öfvergjuter man hufvudet långsamt från hjässan åt sidorna medels en kopp med ljumt vatten, så att håret blir genomvått.
Till sist gnuggar man håret med en tjock, mjuk handduk, borstar det därpå och lindar o m det löst samt stoppar det öfver natten i ett nät.
Till tvättningen användes vanlig mild tvål utan alkaliska till- satser.
Vid mjällbildning är det nödvändigt att tvätta hufvudet ännu oftare.
Mycket nyttigt är härvid att använda röda äggulor, som man ingnider i håret och tvättar bort om en half eller hel timme.
Är mjällbildningen mycket riklig, nästan barkartad, måste man hvarje afton ingnida hufvudet med en i provence-olja doppad flanellapp och därpå med tvålsprit, eller o m huden är mycket känslig med flytande glycerintvål, hvarefter alltsammans sköljes bort med ljumt vatten.
Ett förträffligt medel till hufvudtvättningen är äfven klivatten, som beredes genom att en kvarts timme koka fyra matskedar hvetekli i en liter vatten o c h afsila kliet genom en linneduk.
Till och med den största hårrikedom kan genom dålig vård förderfvas.
Hårpapillernas verksamhet är ej obegränsad: det affallna håret kan fyra till fem gånger ersättas, men sedan blir grunden ofruktbar.
Man bör därför akta sig för att alltför ofta bearbeta håret med borste o c h finkamm, isynnerhet då hårförrådet redan förut lidit; genom den oupphörliga slitningen lossnar det i roten o c h faller af.
Af många rön är det bevisadt, att kallt vatten har ett skadligt inflytande på håret: man bör därför vid kallt bad ej doppa hufvudet i vatten, utan att vara försedd med badmössa.
Särskild omsorg fordrar behandlingen af håret efter hafsbad.
Man bör ej fläta eller sätta upp håret, förrän det, efter vattnets urprässning med en handduk, torkat i fria luften: först därefter kan man olja eller pomadera det Får håret ej torka väl, tofvar det ihop sig, blir klibbigt, smutsigt o c h antager en obehaglig lukt.
Detta obehag kan af- hjälpas genom att man först tvättar håret i ljumt vatten o c h sedan låter det torka i fria luften.
Därpå upphettas ungefär tre skedar kli i ett järn- kärl, fem till sex skedar eau de cologne hällas bland kliet o c h allt blandas väl.
Med detta alko- holiserade kli inpudras hufvudet väl o c h hela håret gnides därmed, hvarefter man använder den allra finaste kam för att få bort kliet; till sist borstar man sig med en tämligen härd borste.
IDUN 1890 Mot hårets torrhet och sprödhet fordras hårolja o c h pomada, hvarigenom det vinner i glans o c h smidighet.
Fikaså måste man akta sig för omått- lighet, ty en för stark glans på håret verkar i hög grad frånstötande och aftryck af det oljiga hufvudet på rockkragar, soffkarmar o c h kuddar - ses med allt annat än milda ö g o n; o m den obe- hagliga lukten vilja vi ej tala.
Hårets oljning eller pomadering måste rättas efter hur torrt det är; det är därför långt ifrån nödvändigt att före- taga den regelbundet hvarje dag.
Oljan fördelar sig bättre och genomtränger hela håret, medan pomadan fastnar mera utanpå, men gifver frisyren mera varaktighet och kommer håret att se rikare ut.
Begagnar man sig af olja, är den söta mandel- eller rena provence-oljan att rekommendera, likväl bör man ej köpa den annat än i små kvantiteter på apoteken; genom tillsats af några droppar rosen- eller bergamott-olja kunna vi själfva gifva den den önskade aromen.
Den flytande » paraffmen » som nyligen kommit i bruk kan äfven rekommenderas på grund af sin smidig- het, luktlöshet och sina egenskaper att aldrig härskna.
Detta gäller mindre beträffande den mångbeprisade &gt;vaselinpreparaten », emedan dessa icke sällan innehålla orena tillsatser.
m Min första lärarinna.
Ett minne af (Forts. o. slut fr. föreg.
jet har blifvit en modern upptäckt att finna, att så godt som allting i naturen är intressant och vackert på sitt sätt.
Den upptäckten hade vår lärarinna gjort för många år sedan och lärt sina barn.
Hon hade öga för allt i naturen, allt, som lefde, växte och utvecklade sig, föreföll henne fängslande, oeh ofta föredrog hon det karaktäristiska framför det fullkomligt sköna.
Hon förstod som få att se det fattigas och glömdas poesi.
I det hela var det hennes hufvudsträfvan att hålla oss uppmärksamma, vakna, närva- rande i ögonblicket, hvad det än kunde in- nehålla.
Så snart hon märkte, att vår upp- märksamhet slappades och våra tankar blefvo slöa, afbröt hon hellre en lektion med en loftimme, än hon lät oss fortsätta i halfsof- vande tillstånd.
Beständigt fängslade hon oss med något allvarligt eller gladt, med att egga oss att öfvervinna svårigheter eller låta oss känna det behagliga i, när något var lätt.
Sällan eller aldrig har jag känn t en människa, som så som hon lefde i varmt in- tresse for det närvarande, utan att grubbla på det förflutna och utan att bekymra sig för framtiden.
Hvad som än har varit, och hvad som än skall komma, kan j u en människa aldrig göra något bättre, än att göra det bästa utaf det närvarande, men det är så få, som inse detta och lefva därefter.
Också lefde vi så helt i det närvarande, att ingen af oss tänkte på, att vår lyckliga skoltid skulle kunna upphöra.
Kanske flic- korna i de högre klasserna tänkte därpå, men för oss små var denna tid, då vår skolgång skulle upphöra, någonting så aflägset, så långt borta i framtiden, att vi icke hade det klart för oss som en möjlighet, som en gång kunde inträffa.
Det träffade oss därför som en förlamande stöt, då det började hviskas om, att vår lä- rarinna, vår Susette tänkte på att gifta sig, oeh sedan kom den officiella underrättelsen därom.
Hennes blifvande man var skolans rektor, » professorn », som för oss snarare var ett begrepp än en lefvande person.
Det var en fin gammal man, och oaktadt han var nästan trettio år äldre än Susette, såg han icke gammal ut och var till sitt sätt en full- komlig gentleman.
Man omtalade också hans öfriga goda och framstående egenskaper, men om han hade varit ett högre väsen, skulle vi dock endast ha uppfattat honom på ett sätt.
För oss var han en kvinnoröfvare,, en listig och grym egoist, som tillegnade sig som sin privata egendom, den som var allas vår tröst och glädje, beundran och kärlek.
V i blefvo nämligen underrättade om, att skolan i och med detta giftermål skulle upphöra.
Utan Susettes lefvande ande skulle också skolans hela betydelse vara slut.
V i upptändes alla, stora och små, af ett vildt hat mot denne man, som så offrade all vår lycka för sin personliga känsla.
Han kom för att tala till oss, för att bedja oss vara välkomna i Susettes nya hem, som om ett och annat besök där skulle kunna ersätta hennes dagliga sällskap.
Alla professorns närmanden blefvo iskallt mottagna, och den dag skolan afslutades hade han det just inte trefligt.
Han vandrade om- kring mellan fullkomliga hagelskurar af isan- de, fiendtliga blickar, ledsagade af så hög- ljudd gråt och tandagnisslan, att det kunde ha rört en sten.
Naturligtvis voro vi ensamma med Susette, då hon tog afsked af oss och gaf oss sina sista förmaningar för vårt kommande lif.
Dess värre har jag icke bevarat minnet af allt hvad hon i detta ögonblick sade till oss, men två saker gjorde särskildt intryck på mig.
Det ena var hennes bön, att vi, i hvilken skola vi än skulle blifva insatta, af hvilka lärarinnor vi än skulle blifva undervisade, måtte visa de nya skolorna och de nya lä- rarinnorna samma tillgifvenhet och samma intresse, som vi hade visat henne och hen- nes skola.
H o n bad oss att icke, för att vi hade hållit så mycket af henne, skulle hålla mindre af de andra, som vi hädanef- ter skulle få att göra med.
— Annars braka människor för det mesta i afskedsstunden bedja en att icke glömma dem for andra, att ständigt låta dem behålla deras plats i ens tillgifvenhet o. s. v., men intill sista ögonblicket förblef Susette sig lik.
Jag tror icke, att det fanns några anlag för egoism hos henne.
Det andra hon lade oss på hjärtat var, att vi skulle vara goda och vänliga mot tjän- stefolket, såväl i våra föräldrars hem, som när vi en gång själfva finge ett hem.
» D e äro ofta ensamma och olyckliga och ha det svårt; de behöfva all möjlig vänlighet ocb godhet, för att deras arbete icke skall tynga dem. » — Som om jag hade hört det denna dag, minns jag, då hon sade dessa ord för så många år sedan.
Ja, så stängdes skolan, och vi spriddes åt skilda håll.
En del af eleverna sattes i andra skolor, en annan del fick privata lärarinnor hemma.
Jag hörde till de se- nare.
Susette och hennes man bodde i ett stort, vackert, hus, långt utanför staden vid Strand- veien.
Det låg i en stor park, och de mot- togo pensionärer, som gingo i den gosskola, för hvilken professorn fortfarande var rektor.
Det var ett rymligt, stort hus med många rum och många människor, och det bar ge- nast prägel af den värdinna och husmor, som styrde det.
En sådan friskhet, renhet och blomsterdoft som herskade i detta hem, har jag sällan funnit maken till.
Allting gjorde intryck af glädje.
353 Det var icke ett rikt eller elegant hem, men allting var så vackert, så rikligt, så gästfritt.
D å och då voro vi gamla skolbarn nog lyckliga att få besöka detta hem oeh sola oss i Susettes närhet.
Hon var i all- ting en utmärkt duktig husmor, men en af dem, som aldrig förefalla att ha brådt.
Det var intet af detta spring ut och in i köket, som många anse vara ett bevis på en hus- mors praktiska duglighet, och hvaraf det van- ligen visar sig så tarfliga resultat.
Hon hade öga för allt, men hon gjorde icke all- ting själf.
Hon uppfostrade sitt tjänstfolk oeh trodde på dem, och hon hade tid till mycket annat än att stå bredvid köksan och se ned i grytan.
Så länge hennes man lefde, hade hon det, så vidt jag vet, bra i ekonomiskt afseende, men han egde ingen förmögenhet, och då han en sju, åtta år efter deras giftermål dog, fanns ingen pension efter honom, då han icke hade varit en af staten lönad äm- betsman.
Hon stod då ensam och fattig med två små gossar, och fastän jag den gången var i den ålder, då man ännu blott har otydliga begrepp om besvärligheterna vid den yttre existensen, hade jag dock ett klart in- tryck af att hon var i stora bekymmer.
Jag vet icke, hur lång tid efteråt det var, som hon fick en anställning som lärarinna vid drottningens asyl för fattiga barn.
Där- med följde- en liten fribostad uppe vid sko- lan, som låg i en kvarn på de gamla val- larne omkring staden, hvilka nu äro jämnade med jorden.
Här såg jag henne börja en ny verksamhet, den att undervisa folkets barn.
Det var icke nog med, att hon nu andligen skulle taga sig af dem, hon måste använda en stor del af sin omsorg på deras yttre per- son.
Hon tvättade och kammade dem, lärde dem ordning och renlighet, förmanade och tröstade dem, kort sagdt, var som en mor för alla dessa små stackare, som ofta kommo från olyckliga och fattiga hem.
Men hon var nu åter i sin egen sfer, hon egnade alla sina krafter åt andra, och hennes verksamma, glada själ lyste åter som solsken för en ' stor skära uppväxande barn.
Hur stor hennes lön var, vet jag icke, men troligtvis var den liten.
Hon bad åter sina gamla skolbarn komma till sig, men sade oss, att hon aldrig kunde bjuda oss på annat än te, smör och bröd, och jag vet verkligen aldrig, att vi, de aftnar vi kunde komma och besöka henne, blefvo undfägnade med annat än te, svart bröd och smör.
Men jag vet ej hvad det var för en egen trollmakt i hennes händer, ty allt hvad hon hade rört vid, allt hvad hon lade upp oeh bjöd på, smakade bättre än de största läckerheter, som rikare männi- skor kunde bjuda en på.
Hon hade en förmåga att få ett dukadt bord att se poetiskt ut, det var någonting inta- gande, friskt och aptitligt därvid, — jag vet icke hvad, som alltid gjorde det behag- ligaste intryck.
Det var någonting i hennes vackra, hvita händer, och när hon räckte brödet, som gjorde, att det följde välsignelse med det.
Det var icke många gånger jag besökte henne här.
Lifvet skilde oss åt, och jag lemnade Danmark, då jag var tjugu år.
En af de sista dagarne innan mitt bröllop var jag tillsammans med ousette hos en dam af våra gemensamma bekanta.
Denna dam, som var en stor patriot, sade då till mig -.
» Jag hoppas, att du, äfven om du blir gift i Sverige, alltid skall fortfara att vara danska. » Susette såg därvid helt allvarlig ut, och så
sade hon: » Nej, du skall bli svenska!
Om en kvinna skall bli en bra hustru och mor, måste hon bli ett med det land och den na- tion, som hennes man tillhör. » Det var hon, den varmaste dansksinnade kvinna jag någonsin har kännt, som gaf mig denna lärdom till afsked.
Hon förstod att öfverflytta sin uppfattning af plikt och fo- sterlandskärlek på andra förhållanden, fri och storsint i detta liksom i allt annat.
— Blott mycket få gånger har jag sedan återsett henne.
Jag vet, att hon ständigt lefde ett högst ansträngande arbetslif och hade mycket små inkomster.
Sista gången, jag träffade henne, sade hon till mig, att hon hade så mycket att göra, att när hon ibland en hvardag satte sin lilla gosse i knäet, frå- gade han: » Är det söndag, mamma? » Asylen flyttades, så att hon hade en lång väg till skolan.
När lästimmarne voro slut, såg hon själf efter, att det hvar dag gjordes en ordentlig rengöring.
Därefter gick hon hem och köpte på hemvägen middagsmaten, som hon sedan lagade till åt sina barn på ef- termiddagen.
Sedan hade hon arbete hela aftonen, ofta långt ut på natten, såväl för skolan som för sitt hem, och under detta oupphörliga arbete, led hon tidtals af våld- sam, nervös hufvudvärk.
Hon gick bredvid mig och talade om allt detta, och så slutade hon med att säga: » Jag skulle icke vilja byta med någon, jag tror, jag är en af de lyckligaste människor på jorden. » Och jag tror, hon hade rätt, ty lyckan består i hvad man är och icke i hvad man har.
Hon var icke mycket gammal, då hon ef- ter en lång sjukdom i fjor gick bort från sin verkningskrets här och från alla de många, som älskade och välsignade henne.
Ingen vet, hvad som väntar själen i en annan värld, men jag är säker på, att de som passa bäst i ett högre lif äro de, som ha gjordt det bästa af detta lif, och till dem hör just hon, min första lärarinna: Susette Maribo, född Dalgas.
Måtte många lärarinnor ha den förmågan att umgås med de unga så, att det första intryck de få af lifvet är rikt och outplånligt!
Stanleys bröllop.
Stanley firade, fastän han ännu är mycket lidande till helsan, i lördags kl. 2 e. m. under ett oerhördt tillopp af folk sitt bröllop med miss Tennant.
En lysande bröllopsskara hade samlats i West- minster Abbey, och platsen framför kyrkan äfven- som alla närgränsande gator voro så öfverfyllda af oöfverskådliga folkmassor, att ali trafik afbröts.
Stanley såg mycket medtagen ut och kunde endast med möda röra sig framåt.
Han stödde sig på en käpp.
Under större delen af vigselcere- monien förblef han sittande.
De dyrbaraste blommor ströddes framför de nyförmäldas fötter, då de lemnade kyrkan.
Den hänförelse, hvarmed Stanley och hans brud hel- sades af folkmassan, var utomordentlig.
Mottagningssalongen i miss Tennants — i lör- dags f. m. var hon ännu miss Tennant — hem liknande i lördags en fashionabel bazar.
Borden dignade under de utsöktaste gåfvor af alla slag.
Guld, silfver, diamanter, dyrbara tyger, sköra glas- och porslinsartiklar, dyrbara uppsatser för toalett- bordet och för middagsbordet, researtiklar, rök- uppsatser, hela bibliotek af ny literatur, solfjädrar i dussintal, målningar, statyer, sportattiralj — en vanlig dödlig kan ej, säger Pall Mall Gasette, belasta sitt minne med ens en bråkdel af de expo- nerade sakerna.
Den mest egendomliga presenten är en vanlig butelj med vanligt vatten från Nyanzasjön.
Den dyrbaraste är ett miniatyrporträtt från drottning Victoria.
Prinsen af Wales har sändt ett bläck- horn, hertigen af Fife ett diamantkors, Gladstone sju band af sina skrifter o. s. v., o. s. v. Armband och halsband af diamanter har den unga bruden fått i sådana massor, att hon kan uppträda i ett olika för hvarje dag i året.
Näst smyckena tyckas böcker utgöra största delen af bröllopsgåfvorna.
En mängd författare har sändt brudparet fullständiga samlingar af sina arbeten.
Miss Tennants bruddrägt var af utsöktaste hvitt siden med en framvåd, rikt broderad med pärlor och garnerad med orangeblommor.
Det enda smycke bruden bar var drottningens miniatyr- porträtt — den förut omtalade bröllopsgåfvan — i en collier af briljanter.
V i bo här ute, där det knappt finns an- dra människor än vi två.
Och hur vi trifvas, du kan inte tänka dig, hur vi trifvas!
När jag smyger mig ut ti- digt, tidigt, när fjärden blänker i morgon- glans, då är jag glad som en spelman vid tanken på, att hon sofver inne i stugan sin friska sömn utan hetsande drömmar.
Och när jag kommer igen från mitt fiske, då är hon uppe och står på farstukvisten, sprittande af lefnadslust, solbränd, duktig och väntande på mig.
Och när jag slår mig ned med mitt arbete i bersån, som vi improviserat i en bergsskref- va, så kommer hrm i sin lilla jockejmössa och sätter sig bredvid mig, tyst som en liten råtta, och när jag då sitter och skrifver, är det vi båda som tillsammans göra mitt arbete.
Förstår du det, gamle gosse?
Utkast Och kommer en pojkaktig vindfläkt och lyfter på mina papper, som om den menade, af Georg Nordensvan.
att skrifva hinner jag göra under vintern — är sitter en ensam man vid skrifbordet, och jag ändå tredskas att fortsätta — och pannan lutad mot handen, lampan tänd den passar på i ett obevakadt ögonblick och och utsikten förstängd af fönsterskärmar låter bladen hvirfla i väg utför gräs och bergs- knallar, då rusa vi i kapp att fånga flyktin- af måladt glas.
Ute är en vacker sommarkväll — så ljum, garna, och få vi ej genast tag i dem, så få så stilla, att han ej ens bryr sig om att se vi alldeles afgjordt tag i hvarandra.
Och vi ut på gatan, efter han ej gitter gå ut och se in i hvarandras ögon och bli allvarsamma för ett ögonblick — en tanke som ej får drifva.
Det blefve att gå och bara gå åt ord.
När hon sitter tyst vid min sida med sitt skogen vid Uggelviken, där han skulle möta familjer med sina småttingar på hemvägen arbete, händer det nog, att jag förstulet ser från det gröna.
Eller nedåt staden, fram till på henne mera än på mina papper, och många Skeppsholmen, där alla bänkar äro fullsatta tankar komma då för mig.
af fruntimmer med handarbeten eller böcker, Ser du, gamle, det som är lyckan, det är och där gräsenklingar, halfgamla och missbe- inte bara att vi blifvit gifta, att världen sank- låtna, gå och hemta frisk luft efter dagens tionerat vårt förbund, utan det att vi ha innesittande.
vår värld för oss själfva och att vi dag för Eller skulle han hamna i Lagerlunden, i dag växa allt fastare tillsamman.
V i kunna hopp att träffa någon lika ensam som han ha mycket olika meningar och då gräla vi och dricka en sejdel öl i hans sällskap — tappert.
Men grälet slutar alltid med att eller komma i lag med en svärm genuina vi skratta godt åt vår ifver och våra argu- stockholmska ungkarlar, som efter slutadt ar- ment, jag dunkar henne eftertryckligt i ryg- bete dragas dit som af en magnet, och slå gen och säger, att hon är en hederspojke i ihjäl ett par timmar med att höra på deras alla fall, och hon påstår, att jag är ett oefter- snack för dagen och skratta åt deras stock- rättligt riksdagsmannafrö och att hon ämnar holmska kvickheter.
Och sedan spatsera hem, rymma sin väg den dag jag inte blir stats- hvarken nöjd eller missnöjd med sin kväll, minister.
men lika loj och lika ohågad som han gick ut.
Vi ha lärt känna hvarandra, ser du, och Därför gick han inte ut, utan tände lam- det är just grunden till vår lycka.
V i känna pan, som gumman städerskan glömt att putsa hvarandras utgångspunkter, och om våra me- och göra i ordning, tände den genast, då ningar torna ihop, så betyder det ingenting, skymningen började breda sig öfver rummet därför att vi lärt att akta hvarandras åsikter innanför de målade glasskärmarne.
Satte sig och att värdera det personliga, som utgör vid skrifbordet, sökte glömma att sommaren grunden för hvad vi tänka och tro, hvar på förgick liksom våren gått, sökte som vanligt sitt håll.
i arbetet glömska af allt som varit, lutade Jag vill alls inte säga, att vi vuxit till- sin brännheta panna i handen, men kunde ej samman till en personlighet, en själ.
Nej, tänka på annat än ett e n d a.
vi äro två, men vi gå hand i hand, och det Framför honom på bordet låg ett öppnadt är ett starkt och trofast tag vi hålla i hvar- bref.
Och fast han kunde det utantill, läste andra.
Två kamrater, två parhästar, två de han om och om igen hvad där stod skrifvet bästa vänner i världen.
med fast, bestämd, klar handstil.
V i ha aktat oss för att kringgå hvaran- Ingen af oss behöfver tiga eller Det var en af hans ungdomsvänner, som andra.
hyckla för att bevara husfreden.
Och hvad skrifvit: vi frukta mest af allt är just detta sken af » V i ha varit gifta i fyra år redan., och fred, som man så ofta träffar på inom fa- det går ingen dag förbi, då jag inte för min miljerna och som för världen får dölja oenig- lilla kamrat uttrycker min förvåning öfver, het och slitningar, som förslappa och döda.
V i ha aktat os3 för att tiga af hänsyn för att det inte gått öfver — • och då jag inte säger till mig själf, att denna lugna, trygga hvarandra, att låta tankar gro, som vi ej tillvaro är lyckan, att det är den, som utgör vilja uttala, att gå hvar för sig och små- grunden för mitt lif och som ger mig kraft ningom, helt omärkligt bli främmande för hvarandra.
Skulle vi inte vårda det bästa att arbeta och lust att lefva.
V i bo på vårt vanliga lilla ställe, på vår vi ega, skulle vi inte lägga ner vår största holme med hafvet ej långt ifrån.
Men långt ifrån omsorg, vår innerligaste kärlek just på att staden och allt jäktande, allt partigräl, allt hägna omkring det, som är grunden för vår lycka?
småsinne, all humbug.
Lefva ...
IDUN 1890 en sten- (ler-) gryta.
Denna sätter man i en järngryta med vatten, dock blott till dess vattnet börjar koka.
Massan omröres under tiden flitigt.
Nu klämmes oljan genom hårsikt, färskt rifna gurkor tillsättas och förfares därmed lika som förut, hvilket ännu upprepas 5 gånger till.
Man erhåller då en smidig hvit pomada, som lär till och med verka bleknande på fräknar.
Den bör förvaras i lufttäta glas.
Gurkkärnor användas till skogsmosaik.
Pumpkärnor, likaledes.
Dessutom göres af dem barnleksaker.
Gurksaft är bra att tvätta halsen med, då denna om sommaren blir gulbränd af solen.
Pumpblad rekommenderas till rökning mot flugor.
Bladens och refvornas saft mot myggbett.
355 När grefve Stjärne och hans dotter kommo åter från sin resa till Wiesbaden, möttes de genast vid stationen af ett olyckligt budskap, som Jakob förde med.