Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland förslager, framställde till förmån för skarpskytteföreningarne, kan icke vigten och värdet af instruktörer, bekostade af Staten, förbises.
Ligger det någon sanning i den uppfattning af skarpskytteväsendet, som jag här gjort, bör utan tvifvel statsmagterna taga vara på hvad frivilligheten af fosterländsk hänförelse skapat.
Det bästa, sorn staten i sådant fal! kan göra, är att gifva föreningarna instruktörer.
Dermed hade
Staten gjort det möjligt för deri att allt fullkomligare och fullkomligare utveckla sig för uppgifvet mål. i afsedd rigtning.
Det säger sig nära nog sjelft, att löreningarnes egna öfverbefälhafvare, upptagne, sorn säkerligen flertalet af dem är, af mångfaldiga andra göromål, icke kunna tillförbinda» mera än den kombinerande ledningen af löreningarnes gemensamma öfningar, samt vaka öfver de angelägenheter, som stå i sammanhang dermed.
Allt öfrigt, rekrytskolan, kompaniöfningarne, gymnastik, bajonettfäktning, samt mälskjutningarne mäste i deras detaljer besörja.- och öfvervakas af instruktörer.
1 hufvud.staden, måhända äfven i Götheborg, torde sådana vara ganska lätt att erhålla.
På landsbygden torde det vara än svårare.
Manga militärer draga sig ännu skygga tillbaka härför; andras tjenstgöring tillåter det icke.
A7ill man dock saken, mäste man äfven vilja medlet, I den af Herr Blanche väckta omfångsrika motion har han äfven tänkt på detta ämne.
Flan föreslår: ”att ät hvarje skarpskytteförening, sorn sig på vederbörligt sätt dokumenterat, måste, på derom af öfverbefälhafvaren gjord ansökan, såsom bidrag tili aflöning för instruktörer af arméens befäl lemnäs ett understöd af 3 R:dr B.-mt årligen för person, räknadt efter medlemmarnes antal vid inlemmandet af öfverbefälhafvarens rapport i slutet af föregående år, mot det. att. öfverbefälhafvaren vid sin nästföljande årsrapport redogör för besagde medels riktiga användande och detsamma genom närlagde qvittenser styrkes.
Förening, som sig under årets lopp bildar och anmäler må äfven mot enahanda redovisning åtnjuta samma understöd, räknadt efter antalet medlemmar, då föreningen anmäler sig.
Då antalet medlemmar i hittills bildade officiella föreningar för närvarande uppgår till närmare 6,000, men under de kommande åren, enligt hvad man har stor anledning hoppas, förmodligen betydligt tillvexer, vågar jag” — det är allt Herr Blanche som talar — ”föreslå, att under 1863 samt under de Irenne år, som tillhöra nästkommande statsreglering, ärligen en summa af 30,000 R:dr R:mt för nämnda ändamål måtte utgå såsom förslagsanslag.
” Sä långt Hr Blanche.
Ehuru jag för min del obetingad! instämmer i sjelfva saken, kan jag dock icke göra det i fråga om sättet.
De för mig dikterande skälén i detta fall äro följande: att vid de större föreningarne instrnktörs-aflöningar skulle kunna tillskapas af ganska öfverdrifna belopp; att instruktionen vid en större förening icke är i proportion tili personalen, relativt större och besvärligare, än vid en mindre; att aflöningar — ehuru visserligen af extra natur — uppkomma eller kunde uppkomma, hvilande pä helt andra grunder, än statsmagterna hitintills hafva kännedom om; löner eller aflöningar utgående af statsmedel, men tili beloppet bestämda af enskilda personer. 100 Motioner i Borgare- Ståndet 1862, 53, komina hvarje möjlighet, af öfverdrift i beräkningen eller misstag i verkställigheten, tager jag mig friheten föreslå: att skarpskytteförening:!! ne inom riket, dels efter de olika föreningarnes nummerär, dels ock efter förutgången ansökan, erhålla af Staten instruktörer, i vanlig militärisk ordning kommenderade ur de närmast belägna regementena samt af Kronan aflönade enligt fastställda dagtraktaments- och atlöningsreglementen.
Skulle detta mitt vördsamma förslag gillas, vunne man dermed: att alla skarpskytteföreningar erhölle instruktörer; att instruktions-aflöningarne utginge i prineipiel likhet med sättet för dylika aflöningars utanordnande vid artnéen; att dessa aflöningar aldrig öfverstege det verkliga behofvet; att vederbörande myndigheter vore satta i tillfälle att kontrollera såväl instruktionsarbetet som den derför beräknade aflöningen, samt slutligen att totalsumman för erforderliga instruktion saflöningar, i betraktande af de få mellanstunder, som skarpskytteföreningarna hafva tillfälle att egna åt de militära öfningarne, efter alla anledningar icke kunde uppstiga till något så särdeles högt belopp.
Stockholm den 22 November 1862- C F Ridderstad JW 58.
Af Herr Widell t
Om eftergift af Kronans rätt till danaarf efter Andrietta Lundborg och arfsmedlms användande till utvidgning af läroverksbyggnaden i Marstrand.
Marstrands lägre elementarläroverk har länge haft behof af ett bättre läroverkshus, oeh vid 1859 — 60 års riksdag medgåfvo Rikets Ständer vilkorligt forsin del: att af Kronans tomter uti staden nödig grund, för utvidgning och ombyggnad af dervarande elementar-Iäroverks hus, finge ■ ostnadfritt upplåtas.
Maj;t fann dock icke för godt att härtill för sin del lemna nådigt bifall; hvarföre staden och läroverket gingo miste om den stora förmån och lättnad, som kunnat beredas byggnadsföretaget genom fri tomtplats och derigenom möjliggjord försäljning af gamla läroverksbyggnaden och dess tomt.
Man har alltså måst vara betänkt på ombyggnad af detta gamla hus.
Stiftets byggnadskassa, som enligt skolstadgan härtill borde åtminstone bidraga, är dock alldeles uttömd.
Kyrko- och skolekassan, som hittills nödtorftigt underhållit byggnaden, har skulder utöfver sina kontanta tillgångar och sina utestående fordringar.
Staden Marstrand har visserligen ingen lag - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 54, 101 lig skyldighet att bekosta denna ombyggnad och saknar dessutom medel derför.
Det är dock att hoppas att stadens innevånare skola för ett så vigtigt behof använda alla de ringa tillgångar, som äro disponibla och icke oundgängligen nödvändiga för andra ändamål.
Dessa tillgångar, äfven med påräknadt understöd af bidrag från enskilda håll, förslå dock icke.
I förtröstan till Rikets Ständers städse visade välvilja för undervisningsver-. ken, vjigar jag nu föreslå en utväg att göra ifrågavarande byggnadsföretag möjligtAr 1850 den 28
December afled i Marstrand, der hon tillbragt hela sin lefnad, Mamsell Andrietta Lundborg.
Till hennes efterlemnade förmögenhet, utgörande en kontant behållning af 578 R:dr 41 sk.
B:ko, eller 868 R:dr 28 öre R:mt, hafva, oaktadt derom utfärdade laga kungörelser, inga arfvingar sig anmält; till följd hvaraf dessa medel, hvilka ännu innehafvas af Mamsell Lundborgs förmyndare, Rådmannen A. J. Boustedt, borde såsom dana-arf tillfalla Kongl. Majit och Kronan.
Jag vågar dock föreslå:
Att Rikets Ständer måtte afstå Kongl. Maj:ts och Kronans rätt till detta, dana-arf, 868 R:dr 28 öre R:mt, med derå upplupna räntor, till lägre elementar-läroverket i Marstrand, för ifrågavarande ombyggnad och utvidgning af dess läroverkshus.
Handlingar, styrkande ofvan uppgifna förhållanden, dels bifogas motionen och skola dels ytterligare vördsamt afgifvas till vederbörligt Utskott.
Gust. E Widell. JW 54.
Om åtgärder lill en förbättrad skogs-lagstiflnmg.
Vi hafva en inre fiende i vårt iand, vida värre än någon yttre, isynnerhet farlig derföre, att man i allmänhet icke uppmärksammat dess härjande framfart och således ej försökt att sätta någon gräns för densamma.
Denna fiende är den utan hejd fortgående skogsförödelsen. jag har, sedan jag för 28 är tillbaka första gången hade uppdrag att verkställa skogshygge för Kronans räkning, haft tillfälle att. under skogsförrättningar inom de flesta af Svea och Götha rikes provinser, se huru skogen under denna tid minskats och nu går en snar och säker undergång till mötes, om icke en alldeles ny grund för skogslagstiltningen efter detta antages.
Jag anser för en samvetspligt, att här uppenbara hvad jag sett och vet örn våra skogars vådliga belägenhet.
Förlidet år hade jag uppdrag att på alla boställen och kronolägenheter inom Östra Göinge, Gerds och Willands härader af Christianstads län besigtiga ek- och furuskogen.
Uti den offieiela berättelse, jag vid min återkomst ingaf, yttrade jag 102 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 54. bland annat: ”Hvad nu slutligen resultatet af förrättningen beträffar, så är det särdeles tillfredsställande i ett afseende, nemligen den stora virkesqvantitet, sorn erhållits, ty det var i sanning förvånande, att inom blott tre härader finna öfver 5,000 fällbara ekar: deremot högst nedslående i ett annat, nemligen den säkra erfarenhet, sorn vunnits, att ekskogarne med stor skyndsamhet gå sin undergång' till mötes, så att i våra efterkommandes tid hvarje ek torde blifva ett sällsynt minne af ett förgånget slägte.
Jag får i afseende härpå törst åberopa den omständigheten, att de friska tiilvexande ekarne äro obetydligt flera til! antalet, än de fällbara.
Då bland de tiilvexande många, behöfva 50, andra 150 år, för att hinna tillräcklig storlek, följer att tillgången under 100 år blir obetydligt större, än tillgängen för ögonblicket.
Vidare är det ännu betänkjigare, att telningar nästan total tsaknas.
Vidden af den förstörelse skogen undergått och fortfarande undergår, äfvensom orsakerna dertill, kan inhemtas af anteckningarne i journalen.”
När man nu läser journalen, så finner man t. ex. angående stora vången vid hemmanet Bastköp i Träne socken en sä lydande anteckning: ”Då hela denna stora vång, innefattande flera hundra tunnland (huru många kan jag ej uppgifva, emedan ingen karta öfver hemmanet fanns), är nästan uteslutande bevuxen med ekskog, torde det vara skäl att här närmare betrakta, huru en Svensk, Kongl. Maj:t och Kronan tillhörig ekskog (måhända den största och bästa, sorn numera på något Kronohemman inom landet finnes qvar) ser ut, och hvad förhoppning en sådan lor framtiden leinnar.
Man finner då. att, skogen härstädes består af om hvarandra blandade bättre och sämre ekar, ett eller annat uppskjutande rotskott från gamla stubbar efter fordom fällda ekar, rotskott från bok, afvenbok och lind, de sistnämnde till oerhört stort antal, en och annan telning af rönn, o. s. v. Men, telningar af ek söker man fåfängt, och om någon sådan pä ett eller annat ställe händelsevis anträffas, är den alltid på något sätt skadad af kreaturs tand eller menniskohand.
Jag tror knappast, att bland de unga tiilvexande, från ollon uppvuxna ekar här finnas, kunna upppsökas tjugo oskadade, sorn hafva mindre än 4 tums diameter, hvilket allt häntyder derpå, att under loppet af ett betydligt antal är inga telningar här fått uppvexa.
Orsaken härtill är ej svår att inse, när man vet, att då ollon-år inträffa, utsläppas svinhjordarne i skogarne.
Dessa uppäta de flesta och bästa ollonen, och om några goda ollon händelsevis falla på något för dessa ransakare otillgängligt ställe, eller annars af dem förbises, så att, plantor deraf uppkomma, försumma dock icke nötkreaturen att de följande åren afbita den uppskjutande broddén, eller, om ängen höstas, slotferfolket att, låta lian skära det ena strået med det andra.
Hvad här är anfördt om ekskogens undergång gäller dock icke ensamt Bastköps stora vång, det gäller, med högst få undantag, alla boställen och kronohemman.
Följden häraf är ej svår att förutse, nemligen att tvenne skördar af ek återstå, den ena just nu, den andra när de nu såsom tiilvexande utmärkta träden hunnit tillräcklig storlek, och sedan har denna nyttiga skog, denna landets prydnad, försvunnit.
Om utsigten för framtiden, sådan den af mig nu blifvit visad, är mörk och nedslående, så är den dock tydlig och klar och blir en sanning, så framt ej oförtöfvadt tjenliga åtgärder vidtagas, för att rädda hvad sorn räddas kan af deri försvinnande skogen.” — Vid,hemmanet Gråshult i Loushults socken säges angående dess kohage: ”1 denna vidsträckta betesmark, som utom de anmärkta ekarna eger ett stort antal (aldraminst 1,000 stycken) vrakekar af mer eller mindre värde och användbarhet för bostället, upptäcktes ingen enda ektelning, knappast någon ek under femtio års ålder, allt bevis på ekskogens förfall och säkra undergång.
Såsom redan förut blifvit anmärkt, är dock detta icke något enstaka fall. utan kan snarare anses vara allmänna förhållandet i både större Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 54.
103 och mindre betesmarker, såväl på det ena som andra bostället.
Om den såkallade ”Kungs-skogen” eller Sönnarslöfs ohra i Gerds härad säges: ”Kungs-skogen, fordom en stor och vacker bokskog, utgör nu en vidsträckt betesmark, endast bevuxen med enris och der och hvar med en liten lund af bokar.
Kronan skall numera blott ega en liten del deraf, hvilken tillhör Gräsma boställe och är alldeles utan träd.” Innevarande år har jag besigtiga!
Kronans skogar i norra delen af Kalmar län, och fann tillståndet der icke bättre än i Skåne.
Det är dock icke ensamt Kronans boställsskogar, som blifvit på detta sätt handterade.
Nej, hela vår skogshushållning eller, rättare sagdt, skogsmisshushällning, är inrättad efter samma grundtanke, att blott använda hvad som finnes, utan tillbörligt afseende på framtida behof.
De, som ega en för framtiden ordnad skogsvård, äro så få emot det stora antalet misshushållare, att deras skogar knappast kunna tagas i beräkning, då man talar om Sverige i sin helhet.
Vi hafva i Westergöthland några öde hedar, med det sorgligt ryktbara namnet Svältorna.
Dylika svältor finnas nu kringspridda på mångfaldiga ställen i vårt land, och kunde man sammanföra alla de svältor, de kala stenskärf och öde ljunghedar, hvilka fordom varit klädda med den härligaste skog, sä skulle vi finna dem upptaga en vidd, hvaröfver vi måste häpna.
Och svältorna tillvexa i antal och storlek med hvarje år.
Medan bränvinspannorna i de södra provinserna förtära qvarlefvorna af våra björk- och bokskogar, exporteras från hela riket milliontals unga träd, under benämningarne sparr, läkten och pitprops.
Lagen hos oss tillåter: att man kan köpa ett skogshemman, indela hela skogen i små lotter, på auktion försälja hvarje lott, med vilkor att träden inom viss, ganska kort tid bortföras, med de influtna penningarne betäcka köpeskillingen, och derefter sälja den kala marken.
Sådana spekulationer hafva lyckats förträffligt.
I Danmark har man vetat att sätta gräns för dylik förstörelse, genom en lag som säger, att ingen som köper skog får, under de första tio åren efter köpet, af skogen hugga annat, än till egen och godsets nödtorft, såvida han ej inför räntekammaren styrker att hygget ej är menligt för skogen.
Men hos oss kunna hela provinser ödeläggas på skog utan att lagen förmår sätta något hinder deremot.
När någon anmärkning framställe» mot denna förfärliga vandalism, får man till svar den skenfagra ursäkten: att skogens bevarande är ett ingrepp i eganderätten.
Vi måste dock tåla vida större ingrepp i eganderätten, t. ex.
Grufve-stadgan, som tillåter hvem som helst att inmuta grufvor på andras mark, och expropriationslagen, som kan tvinga en person att låta förstöra den vackraste egendom han har, exempelvis ett lustställe, der han sjelf planterat hvartenda träd som vexer, och hvilket han icke ville afstå för all verldens rikedom, men måste lemna, dä det allmänna bästa fordrar, ett en jernväg skall dragas fram deröfver.
Bör det ens kallas ingrepp i eganderätten, att Staten bevarar skogen åt dem, som sjelfva ej göra det?
Men jag ser skogslagstiftningen ur en ännu högre synpunkt.
Jag påstår att nuvarande generation af Svenska nationen icke eger skogen, utan att den eges af vära efterkommande, att likasom vi af våra förfäder emottagit ett skogrikt land, äro vi skyldiga lemna det sådant till våra efterkommande, att skogen är ett anförtrodt gods, ett testamenteradt kapital, hvars ränta vi få använda, men hvilket vi äro skyldige att oförminskadt bevara åt kommande slägten; att likasom man genom Successions-ordning och andra Grundlagar bevarar Statens kontinuitet, bör man i den ekonomiska lagstiftningen iakttaga hvad som fordras, för att i materielt hänseende bibehålla Statens tillvaro.
Det är då helt naturligt, att emedan skogens lif eller död bestämmer svenska nationens vara eller 104 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
.J\'d 54. icke vara, och emedan skogen ej när som helst kan framkallas, utan behöfver sekler för att bildas, bör också lagstiftningen för densamma afse seklernas behof, och vi äro icke här för att lagstifta för dagen eller stunden, utan för att betrygga Statens bestånd under en obegränsad tidrymd.
Jag vågar nu vördsamt tillstyrka Rikets Höglofl.Ständer: i:o att innevarande riksdag, så väl i tullsatsers bestämmande, som alla öfriga med skogsvården sammanhängande frågor, söka hämma skogens förminskning.
2:o att hos Kongl. Majit framställa en underdånig önskan, att nästa riksdag ett förslag till skogslag, grundad på den sats, att skogen ej eges af nu lefvande generation, måtte blifva Ständerna meddeladt.
Utskottt och kommunikation med öfriga riks-stånden begäres vördsamligen Stockholm den 22 November 1862.
Gustaf Carl Witt, Af Herr HllFéli: 1 fråga om medgifvande af en i möjligaste måtto oinskränkt näringsfrihet.
Frihet är dagens lösen, och, om det endast gäller tänka, tala och skrifva rörande kommunens och Statens angelägenheter, hyllas friheten nnmera nästan af alla.
Så långt klingar ordet behagligt och populärt, men vill man göra friheten gällande inom uäringalifvet och yrka erkännandet af naturliga rättigheten till ärligt arbete, d. v. s. till näringsfrihet, då har, åtminstone hitintills, inom vår Riksförsamling synts, som skulle det annars så välljudande ordet förlorat en stor del af sitt behag.
Ja det har stundom till och med mött ovilja.
Erkännes ingen annan frihet för eftersträfvansvärd än den, som kan förvärfvas genom Konstitutions-utskottet, så måste det vara ett misstag af mig att nu likasom flera gånger tillförene söka den äfven genom Ekonomi-utskottet.
Afven jag värderar högt den konstitutionella friheten, men med bundna händer kan den hvarken försvaras eller rätt tillgodonjutas; handbojor hafva aldrig utgjort någon symbol af friheten, utan af motsatsen; vill man icke upplåta vårt inre näringslif åt välsignelserna af den frihetsgudintians milda regemente, som man föreger sig så ifrigt dyrka, så måste denna dyrkan vara stadd på villoväg och föga lärer då hjelpa oss att ega huru fri representationsform som heldst.
Huru bristfällig vår nuvarande representation än är, så har dock erfarenheten visat att vi äfven under dess tunga former kunna uträtta mycket.
Jag är öfvertygad att vi icke behöfva afbida en representationsförändring för att vinna allt hvad som i detta fall återstår att göra för återställande af en under århundranden oss beröfvad, i vårt Motioner i Borgare-Ståndet 1862 JV& 55.
105 i vårt kära fädernesland infödd och på sin tid blomstrande frihet i vårt inre näringsliv
Endast förflutna århundradens förtryck i förening med nutidens djupa okunnighet i historien om uppkomsten och utvecklingen af vårf eget och andra hinders näringslif under dess så mångfaldigt skiftande former, hvarom våra akademier och lärda män föga bemödat sig att upplysa oss, kunna förklara möjligheten deraf att en så duglig, arbetsam, tarflig, kraftfull och om sin frihet ytterst ömtålig nation sorn den Svenska kunnat till sina begrepp om frihet så förvillas att den tåligt och undergifvet fördragit ett från främmande land infördt, densamma pålagdt dess anor och odalborenhet paralyserande skråtvång.
Här är icke stället och icke heller är jag mannen att uppdraga en sann historik öfver vårt och andra länders ekonomiska lagstiftningar, men fullt genomträngd är jag af den sanningen att näringstvång ingenstädes medfört nytta utan tvärtom största skada och att det, synnerligast för vårt vidsträckta, glest befolkade land, är ytterst förderfligt.
Näringstvånget är icke heller, såsom sagdt, hos oss infödt.
Vi behöfde det aldrig; såsom händelsen var i en del andra länder, synnerligast Tyskland hvarifrån det olyckligtvis till oss inporterades.
Skydd behöfdes der emot en landsplåga, dessa Borgherrar eller Borggrefvar, emot hvilkas roflystnad näringslifvet kunde finna skydd endast inom vallar och förskansningar.
Produkten af denna näringsflit jemte andra lifvets förnödenheter måste vid transporterna till afsättningsorterna eskorteras af borgrarne sjelfva eller deras besoldade legoknektar.
På sådant sätt var det naturligt att skyldigheter skulle uppkomma emot de rättigheter som måste förvärfvas.
Burbrefvet innefattade rättigheten att emot vissa åtagna skyldigheter idka handel och handtverk inom derföre noga markerade områden; skydd behöfdes och erhölls emot vissa betingade vilkor.
Sådant var dock aldrig förhållandet hos oss; här funnos inga borgherrar, utan näringslifvet trifdes och blomstrade öfver hela landet, då det af missförstådt nit och begär efter statsintrader våldsamt sammanfördes inom råmärkena af städer, hvilka i och för ändamålet efter hugskott och godtycke rastlöst inrättades och privilegierades.
Ett blomstrande näringslif lyckades man dock aldrig att der åstadkomma, men väl lyckades man att förstöra det på landsbygden, påsätt en förtjenstfull ledamot af Kongl. Vetenskaps-Akademien för nära 100 år sedan så sanningsenligt yttrar: »Alla missbruk emot närings-författningarne», säger han, »hafva icke af städernas innevånare så kunnat förebyggas att desse Landtmanna-binäringar hunnit på alla ställen ännu blifva alldeles ödelagde, ehuru somliga i synnerhet handtverken kunnat genom tvånget blifva bragte till klåperi; på en del ställen och orter, hvarest vissa näringar likasom af sig sjelfve fått rota sig, hafva de näppeligen med förbud kunnat ödeläggas, när de annorstädes och hvarest man velat inrätta dem med inga uppmuntringar kunnat iståndsättas.»
Dessa sanningens ord uttalades af Pehr Högström vid presidiets nedläggande i Vetenskaps-Akademien redan den 1
Maj 1765 och dock sitta vi ännu i dag och rådslå öfver orsaken dertill att vårt näringslif icke vill frodas så som önskligt vore.
Man har städse klagat öfver att våra näringar äro utlandets underlägsna och detta har man tillskrifvit én felaktig lagstiftning.
Denna har således måst förändras, reformeras; och nya föreskrifter hafva på så sätt under århundraden utfärdats; men samma klagan höres och göres med full rättvisa än i dag och jag dristar mig derföre hemställa om det icke vore värdigt vårt föryngrade, förstärkta Borgarestånd att som en man uppträda med den frågan:
Behöfva vi väl lagar och föreskrifter för att årligt få föda oss med näringar, handel och allt annat o mtankan och idogheten utvecklande arbete?
Att besvara en sådan fråga med nej vore BUi. till R.
Prot. 1862—1863. 11 Sami 3 Åfd. 14 105 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 55. våra dagars frisinnade, upplysta Borgarestånd värdigt.
Derigenom skulle grundläggas dess väl förtjenta anseende och ära så inom eget land som inför andra länders lagstiftare och statsekonomer samt framkalla efterverldens rättvisa välsignelser.
Lagar må vi, lika nied andra lagbundna samhällen, hafva till skydd för sedlighet, lif och egendom, men till skydd emot omtankan och idogheten äro de icke behöfliga.
Det lärer icke kunna bestridas att sakens vigt förtjena!- allt behjertande.
Jag kan icke föreställa mig att näringsfriheten skulle medföra hvarken risk eller uppoffringar för Borgare-Ståndet, som minst af alla behöfver sky eller lida intrång af frihet i näringar och handel.
Aldrig lärer man hort omtalas och ännu mindre lärer det någonstädes inträffat att industrien lidit, eller hämmats i sin utveckling af rättigheten att fritt ordna sig, men alla kända exemdel vitsorda motsatsen.
Se t. ex. England och Nordamerika å ena sidan samt Frankrike och Ryssland med flera länder å den andra; hvilken skilnad företer sig icke i dessa länders industri, och dock hafva de alla likasom vi sjelfva städse ihärdigt eftersträfvat samma mål.
Olikheten i reglementerande kan till väsendtlig del förklara orsaken till den stora skilnaden i industriel förmåga länderna emellan.
»Den engelska lagen har varit afgjordt fiendtlig mot monopolier och medgifvande af privilegier för någon särskild klass af individer att förse marknaden med förnödenheter.
Lord Coke bevisar tydligt att alla monopolier för industri och handel äro stridande mot den frihet, som är garanterad genom den stora Chartan och andra parlamentsakter, » säger M:r Culloch.