Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Culminalionspunkten synes mig icke vara långt borta, och just derföre vore angeläget iakttaga yttersta varsamhet i förändring af de lagar, hvilka röra creditväsendet, isynnerhet i fall, som detta, der förändringen icke är af behof påkallad, och dess mångåriga bestånd icke medfört skada elier olägenhet.
Korteligen, jag anser den föreslagna förändringen, på anförde skäl, och flere, dem jag, till vidlyftighets undvikande, förbigår, icke allenast onyttig, utan rent af skadlig, såsom ledande till mångfalldiga oredor.
Ja<* kan derföre icke biträda Utskottets pluralitet i det afgifne Betänkandet.’’0 STOCKHOLM, Eck.stei«ska Tryckeriet, i834- Lagutskottet 1 Betänkande K,o 6s. I N:0 62.
Ulsk. d. 15 Maji Ll. o e. m. Betänkande, öfver Herr Friherre Johan Albert Kantzows motion, att bysatt gäldenär, som all sin egendom till Borgenär er ne af st dr, genast derefter md ifrån by tätt ning shäktet lös g ifvås, Uti memorial, som Höglofl.
Ridderskapet och Adeln lill Lagutskottet remitlerat, har Herr Friherre Johan Albert Kantzow anfört, att, ehuru tiden nu icke torde vara inne, att alldeles borttaga det förhatliga bysättningstvånget, Molionairen likväl ansåg sig både kunna och böra föreslå deri ändring i Lagarne härom, att bysatt gäldenär, som till sina borgenärer all sin egendom af står, genast md ifrån bysättningshäktet lösgifvas, och att det derefter md bero af Domaren att pröfva, huruvida gäldenären må fritt vistas utom sitt hus eller icke.
Lagutskottet, som tagit denna framställning i öfvervägande, anser bysättning ej kunna utur någon rättsgrund försvaras annorlunda, än såsom ett tvångsmedel, att förmå gäldenären, alt, så vidt möjligt är, utan uppehåll göra rätt för sig.
Men detta skäl för bysättningens användande upphör, så snart gäldenärens egendom afträdes till concurs och bouppteckningens rigtighet af honom med ed fästes, dels emedan borgenärerne uti ernförmälde edgång och uti de för bedrägligt förhållande i concursmål stadgade straffbestämmelser, både för gäldenären och för den, som är honom i bedrägeriet behjelplig, ega all den säkerhet, som, -genom, lagens biträde, skäligen kan påräknas, alt icke, till förfång för Concursmassan, någon egendom varder undangömd, dels ock derföre, att gäldenären då mera är oberättigad att råda öfver boet, och således icke i tillfälle att uppfylla det anspråk, för hvilket han blifvit bysatt, samt icke eller skulle kunna återvinna sin frihet genom framlemnande af det gods, han möjligeh bade förstuckit, utan tvärtom, medelst yppande af ett sådant brott, ådroge sig svårare fängelse än förut, jemte en sträng bestraffning.
I betraktande häraf, och då, till stöd för förslaget, dessutom företer sig: att det hufvudsakligen är bysättningens första verkställighet, hvaraf borgenär synes haf Bib. till R. 19t, Prot. 1834* 7 Sami. 1 Jfdeln. 1. 11 ;te Häftet, a LugUtihotlels Betänkande Nio 63. va att påräkna någon för honom nyttig verkan» hvaremot erfarenheten visat ändamålet dermed merendels vara förfeladt, när bysättningen någon tid fortfarit; att gäldenär, som, efter nu gällande Lag» kan genom concurs afvärja en tillernad hysättning, icke synes böra, genom ett inträffadt dröjsmål med cessions-ansökniugens ingifvande på behörig ort, hvilket dröjsmål det kanske icke berott af honom sjelf att förekomma, äfventyra så mycket, som sin personliga fril)et för lifstiden; — att motionen egentligen icke åsyftar»annat, än en återgång till hvad 1734 års
Lag uti förevarande hänseende bjuder i 5 Cap. 1 o UtsökningsBalken, jemförd med i6Cap.
Handelsbalken; — och slutligen, att gäldenär, hvilken, till följd af uppstådd concurs, blefve ifrån hysättningshäktet endtledigad» derföre icke lomme att åtnjuta större personlig frihet, än sorn med de i 4 Cap. ConcursLagen befintliga stadgunden, rörande annan gäldenär, som är under conctus, öfverensstämmer; tror Utskottet sig böra motionen på det sätt, biträda, att Utskottet vördsamt tillstyrker, det mätte, med upphäfvande af 5o jp i Concur.Lagenr blifva stadgadt:
Sitter gäldenär vid Concurscns början i bysättningshäkte, varde, sedan han besvurit bouppteckningen, . utur detsamma lösgifven^ Stochholm den 29 April i834> Nto. 6?» Ankom till Exped.
Ut$lu d. ig Maji kl.. 5 e. m„ Betänkande,, öfver motioner, om förbud emot lifgifvande af skuldsedlar, ställde till sedelhafvaren och till viss. man eller ordres» Hös Höglofl.
Adeln har Herr Fredric Lepnard Rosenquist gjort den utaf bemälde Stånd till Lagutskottet remitterade motion, att ingen förskrifning pä större eller mindre penningesumma måtte fä vara ställd till sedelhafvaren eller till viss man eller ordres, utun hvarje revers,, för att vara gällande, endast utgifvas till viss man,, hvilken med utgifvarens samtycke,, men ej an - L /"Utskottet B utlakande N:o 6,?.
O 3 nars, skulle ega, att pä aman viss man densamma transportera; och troddes härigenom vinnas, att låntagaren finge utur första hand dtn behöfliga summan, utan att tredje och fjerde mans biträde blefve nödigt, och att, då låntagare samt långifvare alltid kände hvarandra, billighet och consideration dem emellan möjligen kunde förväntas.
Herr Grefve Otto August Cronhjelm hav åter gjort den framställning, sorn jemväl blifvit af Höglofl, Rulderskapet och Adeln hit öfverlemnad, att rättigheten till lifgifvande af skuldsedlar, ställde till innehaf varén, måtte upphöra och att alla löpande sedlar mätte, för„ att vara laglige ställas till viss man eller ordres samt manifrän man vederbörligen transporteras. — i sådant' skick egde skuldsedeln alla formoner, sym förut, nemligen att vara löpande och lika executiv, men ett stort antal bed råge iler, infamier och proceuteriatgärxler förekommos, eller blefvo åtminstone i hög grad försvårade.
Motionairen hade hört händelser, passerade vid Stockholms SlottsCancellie, h vilka rnägtigt inverkat på hans öfvertygelse i de ta fall.
Löpande skuldsedlar, sorn varit stulne, hade, sedan de i oiFentliga tidningar blifvit efterlyste, framkommit till Domsätet genom domstolens exequtionsbetjenter och rätter egare varit undandold, utan möjlighet att honom framdraga.
Man hade egt moralisk viss' het om tjufveri eller bedragaren, utan rättighet af Lagen att honom framkalla.
Det hade också handt, att en och samma executionsbetjent, såsom, framstående egare af en mängd procenterisedlar,. på gäldstugan samtidigt hållit arresterade många offer för sin grymhet, utan aLt alla dessa olyckliga ens egt-tillgång att veta namnet på den egentliga fordringsegaren, som visserligen skulle varit mera mensklig, än de, som döfvat all medlidsamhetskänsla med det yrke, att låna sig till redskap åt alla slags fordringsägare, och som förtjena mest i samma mon de äro grymmast.
När affairsmannens eller capitalistens transactioner ej äro vanhederliga, kunde de gerna framstå i ljuset, men äro de åter detta, så blefve det samhällsmaglernas pligt, att bereda lätthet för deras afslöjande.
Häröfver får Lagutskottet afgifva det Utlåtande: att hvad angår den af Herr Rosenquist väckte frågan om förbud emot utgifvnnde af löpande förskrifningar, så lärer till vederläggning af förslaget härom den anmärkning göra tillfyllest, att antingen skulle, genom antagande deraf, hvarje sedelinnehafvares lätt ställas i beroende af förhållanden emellan utgifvaren och en tredje person, eller ock Lagens stadgande i 4 Capitlet 5 §.
UtsökningsBalken, att innehafvare af icke löpande skuldebref ej eger annan Lagutskottets Betänkande JV.o 64. rätt, än den detsamma lyder å, komma att uppliäfvas, hvilket åter betoge sedelutgifvaren tillfälle att bereda sig säkerhet om qviltningsrätt för egande genfordran; bägge delnrne lill creditrörelsens synnerliga försvårande; och emot Herr Grefve Cronhjelms hemställan, att löpande skuldsedlar, för att vara gällande, borde utgifvas till viss man eller ordres, samt sedermera vid öfverlälelsen, man ifrån man, och således icke till innehafvaren eller till onämnd transporteras, det förekommer: att äfven en sådan anstalt skulle varå hinderlig för allmänna rörelsen, såsom vid skuldebrels afsändande till annan ort, der skuldebrefvet möjligen icke kunde användas, i händelse den vissa person, på hvilken transporten lydde, vore död eller bortrest eller af sjukdom eller annan orsak urståndsatt, både att at detsamma sjelf göra bruk, och att vidare transport meddela, allden föreslagna inskränkningen ingalunda skulle kunna med säkerhet leda till det åsyftade ändamålet att förhindra det annan, än den egentlige fordringsegaren, framstår med lagsökning, enär hvarje transportinnehafvare i allt fall vore härtill berättigad, samt slutligen »It man icke lärer få lägga så mycken vigt på den ifrågavarande öfverlåtelsen, att den, som i god tro innehar en löpande förskrifning, hvarå flere transporter blifvit gjorde, skulle kunna äfventyra sin betalningsrält, derest han icke förmådde styrka alla transporternes riglighet eller ens för det, att någondera namnteckningen verkligen funnes vara origtig eller fingerad.
Utskottet anser för öfrigt det böra ankomma på hvarje'långifvare och gäldenär att, i berörde hänseende, öfverenskomma om den form för skuldebref, sorn dem godt synes, och får Utskottet alltså härmedelst vördsamt • afstyrka bifall till så väl den ena, som den andra af of van berörde motioner.
Stockholm den 3o April 1834- N:o 64'.
Änfc. lill Eip.
Utsk, d. i5 Maji kf. 5 e. Ht.
Betänkande, öfver väckta motioner, om antagande af en mera fri assignerings-rätt enskilde emellan, än nu eger rum.
Uti memorial, som Vallöf!.
Borgare-Ståndet lill Lag-Utskottets belt, vidi ing öfyerl mnaf, har Herr Paul Tottie anfört# huriilede.' j i anledning Lag-Utskotttes Betänkande N:o 64. 5 af Götheborgs och Malmö f. d. Disconters bankrutter, samt den villervalla i enskilda crediten och penninge-väsendet i allmänhet, som deraf blef en oundviklig följd, Rikets Ständer, vid 1817 och 1818 årens Riksdag, ansett nyttigt och nödvändigt, att den allt dittills gällande 6 §. i 4 Capitlet Utsöknings-Balken, som, utan inskränkning, tillät enskild man, att å annan person utställa invisning, i hufvudsaklig måtto förändrades eller modifierades, och Kongl.
Majit i Nåder antagit Rikets Ständers förslag till lagförändringen, hvaruppå, under den i3 Julii 1818, de tvänne Kongl.
Förordningar utkommo, af hvilka den ena vid strängt ansvar förbjuder utgifva-ndet af tryckte eller graverade assignationer och invisningar, ställde på enskilde personer, samt den andra, vid lika påföljd, förbjuder utgifvandet af handskrifne på sedelhafvaren, eller på viss man och ordres ställde invisningar på mindre summa än looRdr Banco; men deremot andre grundsattser vid den påföljande Riksdagen år i8a3 gjort sig gällande, i afseende å penninge-väsendet och credit-systemet, i det Ständerne då, icke allenast funnit oundgändligen nödvändigt, att, fastän under andra garantier, återställa Götheborgs och Malmö
Disconter, utan äfven förklarat, att rättigheten för hvar och en, att på tredje man genom anvisning öfverlåta den fordran, han hos annan kunde ega, vore lika naturligen grundad, som den, alt genom egne förbindelsers lifgifvande, under en eller annan form, begagna den credit, som andre kunna för honom hysa; äfvensom att sådane invisningars gångbarhet kunde medföra en allmän förmon, i det en efter behofvet jemkad tillökning i rörelse-capitalet derigenom blefve åstadkommen, och nödvändigheten, att i detta hänseende använda allmänna credit-anstaller förminskades; i enlighet med hvilka åsigtei’, som både varit och ännu vore allmänna opinionens i denna vigtiga fråga, 1823 års Ständer lill Kgl. Maj:t ingifvit ett ”förslag till stadga om invisningar, som emellan enskilde personer eller bolag inom Riket utställas.” Å denna underdåniga framställning hade Kongl. Majit likväl icke sedermera täckts lemna Nådigt afseende, utan qvarstod ännu 1818 års berörde Förordningar i deras fulla kraft; och de menliga verkningar, som häraf blifvit en följd, synnerligast lör de större näringarne i de proviucer, som äro mera aflägsne ifrån Hufvudsladen, och sålunda beröfvade tillfället att hastigt få sine penningeli 11 gångar disponible i mindre poster, voro alltför kända, för att behöfva ådagaläggas.
Näringarnes oupphörliga utvidgning, under det den circulerande sedelstocken till beloppet var densamma, sorn förmänga år sedan, gjorde för närings-idkaren alldeles nödvändigt att, med begagnande af dess 6 Lag-UcskolUtS Belänkandu N.-o C 4- credit och anvisning på dess disponible tillgångar, förskaffa sig de rcsourcer till drifvande af sitt yrke, som Statens obetydliga sedelmassa icke förmådde lenina.
Till följd häraf, och då 1823 års
Ständers ofvanbeiöide förslag innehöll alla de garantier, till betryggande af allmän .rell enskild säkerhet, som voro beböflige, föreslog- Motionairen, det Rikets Ständer mätte besluta, antingen att rättigheten för enskild man att draga invisningar eller as ignationer pä annan enskild man, lör äterställas till det skick, hvari den var jöre 1818 ärs Riksdag, och underdånig anmälan härom ske till vinnande af Kongl, Maj:ts Nådiga Sauction; eller ock aflätande af ny skrifvelse till Kongl. Maj:t, med anhållan om skyndsam handläggning af, och bi jall till 1828 ärs
Ständers omjörmälde för lag till invisnings-stadga.
Hos Vällofl. Borgare-Ståndet har äfven i samma ämr.e Herr B.
II, Santesson afgifvit ett anförande, hufvudsakligen af det innehåll, att enär, utan ett i laglig väg ordnad t assignerings-system, enskilde emellan, man uti vårt penningefattiga laud ej kunde förvänta någon liflig rörelse, samt denna angelägenhet bltfye af ännu mera vigt i en lid, då allvarlig fråga uppstått om ordnande af myntväsendet och alla Banketts förhållanden, hvartill äfven möjligen torde anses höra, att Banken, mindre än hittills, inlåter sig uti enskildes räkningar och affairer.
Herr Sante son funne sig böra hemställa, att Lag-Utskottet, ef ter inhemtande af Rikets Ständers vid nästförutgangne tvänne Riksdagar fattade Beslut i desse delar, och hvad Kongl. Majet, i anledning deraf, Nädigst svarat, eller ännu befunnes oafgjordt, mätte, utan att, vid nu inträdda nya förhållanden, anse sig bundet af dessa äldre åtgärder, till Rikets Ständer inkomma med J örslag till stadga för assignerings-rätten man. och man emellan, i hvilket afseende Herr Santesson för sin del tillstyrkt, att lika stränghet och snabb verkställighet ofelbart må åtfölja lagliga proceduren emot assignanter eller acceptanter , hvilkas papper ej inlösas å förfallodag, som Lag stadgar för vexla:.- garanterande, och som med ett ord benämnas vexelrätt; och hc,T Herr Santesson tillika yttrat den förmodan, att LagUt.-kottet skulle i det oeconomiska communicqra sig med Allmänna Besvärs- och Oeconomie- Utskottet.
Emot Herr Santessons berörde motion, hvaruti Hevrar Helsingius och IVedberg instämt, har Herr Ekerman gjort den anmärkning,, att Itai trodde assigne! ings-i ätten, så beskaffad den nu är, böra fortfara och kuitu La^Utskoltets Betänkande N.-o 64, 7 anses tillräckligen utsträckt, då erfarenheten visade, huruledes å hvarje postdag stora knippor af assignation er skickades till Stockholm, samt att till erkännandet af vexel-rätt ät assignalkmer enskilde emellan, skulle medföra betydliga olägenheter och vådor, i det alt följden häraf blefve, alt en acceptants bankrutt kunde förorsaka en mängd personers obestånd och ofärd.
För någon närmar?
upplysning i detta ämne, och serdeles om hvad derutinnan vid de tvänne sistförfluten fiiksdagarne förefallit, må här i korthet anföras följande:
Ulgifvandet af tryckta och graverade assignationer på enskilde personer var redan före den r Julii 1818 förbudet.
Kungörelsen den 2 Augusti 1792 innefattade ett sådant förbud, hvad de tryckta vidkommer, och stadgade å utgifvandet deraf enahanda straff, som Kongl. Förbudet den 32 October 1766, upplifvadt genom Kongl. Kungörelsen den 24 Mars 1790, ulsatt för begagnandet af såkallade valuter, (tryckta och skrifne sedlar, innehållande ett visst öretal i silfvermynt ), eller lika med det x 7 Caj'.
MissgerningsBalken bestämda för falsk myntning; och Kongl, Förklaringen den 27 Mars 1817 stadgade, att graverade assignationer äfven borde anses inbegripne under berörde förbud och ansvars-bestämmefse.
Omförmälde bestraffning ansågs likväl af Rikets åren 1817 och 1818 församlade
Ständer vara allt för sträng, och icke lämpad efter brottet, hvadan de hos Kongl. Majrt auhöllo om bifall till en sådan lagförändring i detta hänseende, sora den, i anledning häraf, utkomne och ännu gällande Kong), Förordningen den 1 g Julli 1818 "angående förändring i straffet för dem, som utfärda tryckte eller graverade assignationer," innefattar..
Uppå samma Sländers serskilda hemställan utkom, under nyssnämnde dag, Kongl.
Förordningen, ”angående beloppet af handskrifne på sedelhafvaren eller på viss man och ordres ställde invisningar eller såkallade'' assignationer.”
Rikets år 1828 församlade
Ständer åter antogo för deras del en ”Stadga om invisningar, som emellan enskilde personer eller bolag inom Riket utställas,” hvggd hufvudsakligen på sådane grunder: att invisning fmge ställas löpande eller icke och borde vara af utgifvaren egenhändigt undertecknad och försedd med dess bruklige sigill, antagen stämpel eller tvänne vittnens intygandeT att utgifvaren sitt namn derunder tecknat; att utgifvarens rätta adress och hemvist äfven borde vara ä invisningen utsatt; att den till innehållet borde vara skrifven eller aftryckt utaf i metall eller sten grave - s La§ U.ikgiMs B Länkande If;o (i\ jad stämpel-, att löpande invisning, ställd att betalas uti penningar, ej finge lyda d mindre summa än 20 Rdr Bco; att dd invikning öfverldtes ifrån en till annan, öfverldtaren skulle vara skyldig svara för invisningens rigtighet, men ej för uigifvarc-ns eller godkännarens vederhäftighet, der han sig ej dertill förlunda t, eller vetat att endera eller hägge varit pd obestånd dd öfverldtelsen skedde, och att, om invisnings innehafvare ej finge betalning å rätter tid, han sedan skulle njuta ränta med en för hundrade i månaden-, varande i öfrigt dt skillt ge föreskrifter föreslagne i afseende pd betalningens utsökande härföre, och deribland, i 10 ff', alt den, som ville söka betalning för löpande invisning, skulle till Konungens Befallningshafvande ingifva densamma i hufvudskrift; jemte betyg öfver vägradt godkännande eller ej erhållen betalning och njuta, sd framt något jäf emot krafvel ej gjordes, om invisningen var utgifven att vid uppvi andet infrias, utmätning hos utgifvarén, och, i fall den var godkänd till inlösen på viss tid, en lika rätt antingen hos honom eller godkännaren eller, der tillgång hos den ene brister, hos den andre, samt i bägge fallen rättighet till bysättning d gåldenären; samt att, om vid utmätningen jäf gjordes emot skulden, det dldge gäldenären att, inom den för lagsökning i allmänhet föreskrifna tid och, vid lika äfventyr, sig förklara; men utmätningen skulle icke destomindre gå för sig, samt godset sättas i taka händer, eller under utmätningsmål värd der den fordrande det äskade och komme, i händelse Konungens Befallningshafvande funne påståendet vara af tvistig beskaffenhet och förvisade det till utförande vid domstol, säkerheten i det utmätta godset ändock att fortfara intill dess tvisten,
genom laga kraftvunnen dom, blifvit afgjord, — I anledning häraf täcktes Kongl iViaj:t i Nåder förklara, "att om än, å ena sidan, den tillökning i rörelseCapilalet, som af löpande assignationers utgifvande Liefve en följd, icke kunde ega menlig verkan på allmänna Crediten eller myntets värde, och fördelarne af en fri assignationsrätt uppvägde de olägenheter och de missbruk, som derigenom kunde uppstå, förekomnie likväl, å andra sidan, vid granskning af de utaf Likets Ständer föreslagne reglementariske stadganden, att påföljden af bysättning för utgifvare eller godkännare af invisning, som å förfaliotiden ej inlöses, icke syntes fären - LagUtskoltels Betänkande jf:o ' jj förenlig med den utöfver
Lag sträckta ränta af 12 procent, som funnes föreslagen för, till betalning förfallen, meri icke inlöst invisning, helst en försumlig gäldenär, hvilken blifvit ådömd bysättning, genom förlusten af sin personliga frihet, som deraf blefve en följd, vore tillräckligt straffad, utan att bans olyckliga belägenhet borde förvärras genom erläggande af dryga räntor, som skulle medtaga hans och hans familles återstående tillgångar.
Ifrågavarande lagförslag vöre- dessutom icke instämmande med den af Rikets Ständer anmälda nedsättning af räntan å förfallne
Discontlån; äfvensom det icke und folie Kongl. Maj:ts uppmärksamhet, att föreskriften i 10 §. af den föreslagna Stadgan, att, utan afseende å jäf, utmätning borde för sig gå, samt godset antingen sättas i taka händer, eller under utmätningsmännens vård, syntes nog sträng, 1 det fall, då invändning kunde göras, alt assignationen vore falsk, eller bedrägligt förhållande egde rum, emedan, om sådant verkligen inträffade, den förmente gäldenären, under utsökningstiden icke borde vara sin egendom förlustig, och fordringsegares säkerhet dessutom kunde förvaras genom laga qvarstad å så stor del af gäldenärs egendom, som i värde funnes emot krafvet svarande.
Maj:t, som insett behofvet af så väl allmänna lagens, sorn handels- och drätselförfatlningarnes iordningbringande till en enkel, klar och lättfattlig lagstiftning, skulle likväl icke tvekat, att antaga berörde lagförslag, så vida tolf procents ränta icke vore med bysättningstvång der förenad; men, vid ett sådant förhållande, fann Kongl. Maj:t
Sig sakna skäl, att lill detsamma lemna bifall.”
Vid sisllidne Riksdag hafva Rikets Ständer ånyo aflåtit en underdånig Skrifvelse till Kongl. Majrt i detta ämne, deruti föreslås: ”att med upphof vande af Kongl. Förordningen den i3 Julii 1818^ angående handskrifne, pd sedelhafvarén eller ordres ställde invisningars eller såkallade assignationers belopp, måtte stadgas, att invisningar emellan enskilde personer eller bolag inom Riket må kunna ställas å hvad summa som helst, större eller mindre, under dervid fästade vilkor: att, d en summa af 100 Rdr B:co eller derutöfver, invisning finge utfärdas, ej mindre hand-ki ifven, än tryckt eller graverad; att, dd invisningen d mindre summa lyder, den samma mäste vara handskrifven-, att invisningen eller assignationen alltid borde vara ställd till viss man eller ordres; samt att i öfrigt Bih. till R.
Piot. i834. 7 Sami, 1 A fdel n. 9. i i;te Häftet, - 10 LagUhkottets Betänkande JSt.o 64• hvad allmänna Lagen och serskilda Författningar föreskrifva, rörande såkallade lönande skuldsedlar, vare sig i afseende på formen för deras giltighet, betalningsansvaret, eller hvad förhållandet vara"må, i allt klifva gällande för desea slags invisningar eller assignat i aner,” och har Kongi.
Majit, uli, a Kikssalen den i3 Mats j83o, slag på de grunder: ’alt, äfven om skäl må förekomma till någon jemkning i de stadganden, hvilka innefattas uti Förordningarne den 13 Julii 1818, följande anmägkningar likväl emot förslaget egde mm, dels att i den föreslagna författningen endast namnes upphäfvande af Kongl. Förordningen, angående handskrifne assignationer, men sjelfva stadgandet i betydlig nion skulle ändra äfven den, som rörer de tryckta och graverade, dels att, efter förslagets lydelse, invisningarne aldrig skulle få ställas annorlunda än till viss man eller ordres, således icke till endast viss man, ett förbud, hvartill någon skälig anledning ej syntes vara för handen; dels ock slutligen, att uppställandet af förslaget, då det innehåller, att ”i öfrigt hvad Lag och Författningar föreski ifva, rörande såkallade ”löpande skuldsedlar, äfven'i afseende på formen för deras giltighet, skulle ”i allt blifva gällande för dessa slags invisningar eller assignationer”, icke nog bestämdt utmärker, att för tryckta eller graverade måste undantagas hvad i Kongl. Förordningen den 28 Junii 1798 är anbefalldt derom, alt skuldebref, för alt gällande anses, böra antingen vara egenhändigt skrifne och undertecknade af utgifvat en, eller af endera, då flere skrifva dem under eller ock bestyrkas af 2:ne vittnen, hvilka på en gång varit tillstädes, och af hvilka det ena skall hafva skrifvit skuldebrefvet.”
Efter denna framställning, hvarigenom Utskottet visat sig hafva efterkommit Herr Santessons begäran om undersökning af hvad Rikets Högloft.
Ständer samt Kongl. Majit vid nästförflutne