Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Två flickor kunna t. ex. aldrig på detta sätt söka bot hos hvar-, andra, h u r u flitigt de än praktisera metoden.
H a r friaren däremot fått nej eller, som det egendomligt nog kallas, en » korg » (icke kan den stackaren bära bort sina öfverflödiga kär- leksbaciller i något som liknar ett såll; då tappar han dem ju på vägen och kan föror- saka oberäknelig skada för andra, som möjli- gen råka ut för infusorierna), så måste bote- medlet sökas på andra vägar och på annat sätt.
(Egentligen borde jag icke tala om något så ledsamt; men vetenskapen bör ju alltid se saken allsidigt).
I slik kasus äro två vägar t ä n k b a r a: antingen att börja på nytt och efter någon tid göra om försöket, tills det möjligen lyckas, eller ock ta reson i hågen och ge alltsammans på båten.
Ä r mannen riktigt angripen af bacillerna och något så när ener- gisk af sig, väljer han vanligen det första al- ternativet och h a r — trösten er därmed, mina h e r r a r!
— oftast utsikt a t t lyckas, om han icke bär sig allt för illa åt eller fru E o r t u n a är honom mer än vanligt ogunstig.
Själf vå- gar jag icke afgöra, om ett dylikt sätt alltid är i praktiken u t f ö r b a r t; men jag vädjar i stäl- let till skalden J.
E u n e b e r g, som åtmin- stone i ett fall icke torde ha saknat erfaren- het.
Han berättar: » Vid en flickas fönster stod en gosse trenne långa kvällar på hvarandra, klappade och bad att dock bli insläppt.
Första kvällen fick han hot och bannor, andra kvällen fick han ord och böner, tredje kvällen fick han — fönstret öppnadt. » Ö n s k a r man emellertid välja ny kurs på kärlekens bana, så är säkrast att lägga sig till med blå lorgnett eller se pä den sköna genom sotadt glas, liksom när man betraktar solskif- van, för att icke bli ohjälpligt bländad, d. v. s. få ögonen förstörda genom en ny invandring af kärleksbaciller.
Och så bör man icke läsa idealistiska romaner eller Stagnelii poesi, utan modern literatur samt några » ledare » i t. ex. norska frågan, så kryar man snart till sig, utan att behöfva anlita den Lenngrenska utvägen att » flitigt sköta k a n n a n ».
Men dä kau stundom en annan, oberäknelig utgång inträffa.
Skalden F.
A. Dahlgren sjun- ger h ä r o m: » Det är naturens gång, att ingens vilja vinnes genom tvång.
Hvad som förföljs, det flyr.
Man stanna bara, så stannar det.
Och låter ni det fara och går er väg, så går det efter er, först långsamt, sedan fort allt mer och mer.
Blott det som retar, trotsar — därtill trår man; en blyg och stilla kärlek — den försmår man. » Det skadar sålunda icke att härvid vara en smula diplomat.
Men, flickor små, för stort motstånd frän er sida kan i längden blifva riskabelt nog.
Om det gäller att söka bot mot kärleksba- cillen, äro ock ens grannar och vänner, sär- skildt om de ha någon speciel uträkning där- med, ytterst tjänstaktiga.
Man kan näppeligen under andra förhållanden uppleta maken till människokärlek och välvilja.
Må man blott med båda öronen lyssna till, hvad ryktet har att säga om den, som folk tror, att man fram- för andra hållsr af, samt med uppmärksamhet betrakta hans eller hennes fel genom det för- storingsglas, som välvilligt hålles för ens ögon — blir man icke botad genom en dylik häst- kur, så är man sannerligen ohjälplig.
Efter förlofningstiden är det sista botemed- let mot kärleksbacillens verkningar äktenskapet.
Liksom alla, både män och kvinnor, äro mot-
DUN 144 tagliga för kärlek, så är ock allas slutliga mål giftermål.
A t t gifta sig väl är dock ea kin- kig sak.
» Man må på förhand göra upp huru vidlyftiga kalkyler som helst, » säger Mauris J ö k a j; » resultatet af det hela blir ändock — ett b r å k.
» D e n n a u t s i k t afskräcker dock få.
Flertalet tänker som flickan, till hvilken fadern varnande s a d e: » Den, som tar en man, gör väl; men den, som låter bli, gör bättre. » — » Min far, » svarade den unga dottern, » låt mig göra v ä l; den, som kan, må sedan göra bättre. » För de fattiga små barnen.
Vi hysa den varmaste tillförsikt alt våra läsa- rinnor i år som tillförene skola behjärta den bön, vi låtit utgå för lduns små skollofskolonister.
Det är icke gåfvans storlek, som är det väsentliga, utan hjärtelaget, i hvilket den gifves, och de minsta bidrag mottagas med varm tacksamhet.
För dem, som föredraga att välja denna form för sin goda gärning, slår det äfven öppet att genom rekvisition af en värdefull skrift gagna kolonisaken, och erhålla de därigenom också direkt ett litet utbyte för sin skårf.
Som vi redan tidi- gare omnämnt i idun, höll fortidet år en varm- hjärtad ungdomens vän, prosten och kyrkoherden K, Fr. Karlson i Nyköping, i sin egenskap af till- förordnad inspektor vid därvarande högre allmänna läroverks terminafslutning ett i högsta måtto behjär- tansvärdt tal till ungdomen och enkannerligen hemmen och mödrarna, i hvilket han allvarligt behandlade, flerehanda oarter, som florera inom skollifvet och demoralisera vår uppväxande ung- dom, vårt framtidshopp.
Den erfarne ungdoms vännen utgick därvid från tvänne uppsatser, be- rörande samma frågor, som varit offentliggjorda i Idun.
Början är dock alltid lofvande.
U n d e r den s. k. smekmånaden, som icke står upptagen i almanackan, firar kärleksbacillen sin skönaste tid.
D å tycker han sig h a gjort det så u t - omordentligt bra, att han » simmar i ett haf af förtjusning » och styr till riktiga jubelfester i de älskandes hjärtan.
Visserligen hotar kär- leksbacillen då r e n t af a t t u t b r y t a i — kan- nibalism, när en ung äkta man t. ex. förkla- rar sin fru vara sä söt, att h a n kunde — äta upp h e n n e.
Lyckligtvis stannar det härvid all- tid med hotet, äfven om den lycklige maken ken » muntligt » anfaller henne aldrig så hårdt.
Men för många är smekmånaden visst num- mer tretton bland årets mänhvarf, ty hans tid blir ofta så olyckligt kort.
I b l a n d kan kär- leksbacillen taga så grundligt miste, att man som de gamle måste anse honom blind.
Mitt h e r r s k a p!
H ä r m e d nog rörande teori- erna för den nya vetenskapen om kärleksbacil- len.
Den praktiska tillämpningen öfverlämnar jag åt de ärade läsarinnorna själfva, så framt de icke redan k u n n a säga: Probatum est!
Till Där Till Och Redigeras af Sophie Det tankedigra anförandet väckte bland åhörarne en välförtjänt uppmärksamhet.
Under rubrik: » Några ord från en skolkateder » har prosten Karl- son låtit i broschyrform befordra sitt anförande till trycket för att än vidare kunna sprida de behjärtansvärda orden till svenska hem.
Enhvar af våra läsarinnor, som är moder och uppfostra rinna, borde göra till en samvetssak att taga del af det lilla häftet, som omgående fritt tillsändes de af våra prenumeranter, som insända 30 öre i frimärken och rekvirera detsamma från lduns ex- ladugården gör en tur, finns ett rum för hvarje djur.
sist lägg till en konsonant, nämnarn får du, inte sant?
pedition, Stockholm.
Inkomsten är oafkortad an- slagen till lduns skollofskoloni.
Vid försändelserna böra noga angifvas, att de samma äro afsedda för » lduns skollofskoloni » och särskildt, om det ofvannämnda häftet önskas till sändt.
Alla inflytande medel redovisas i Idun.
Percy mottagas med tacksamhet.
9 12 Charad.
En stackars tjänande broder jag vet, Afspisad blir han af en och hvar.
För honom vägen görs trång och het, Ock sota får han alltjämt för det, Som mången ann ' åstadkommit har.
Jag lyssnat uppå, hur i fruars ring Det yttrats om honom och hans för- värf, Hur han är endast till harm och för- därf, Att sjuk man kan bli i hvarenda närv, Då det mitt första mitt andra om- kring.
För barnen i huset han busen är, Och stora som små äro ense om, Att hans besök de just frukta, som Om en mitt hela i huset kom.
Den tacken får sotam för sitt besvär.
G. Tilläggsgåta.
Kom, slå dig ned här vid mitt bord, En stund vi vilja leka bort; Jag lofvar dig den skall bli kort.
Tag först ett matematiskt ord.
En flyktig sak — en liten en, Men farlig nog uppå sin bana.
Ett män ' skob8in, som har för vana Att ej i leken vara sen.
Lägg till elt s, sväng om en del, Och strax det blir med sämjan fel.
N:r 40 (250) Prenumerationspris Fredagen den 30 september 1892. pr år: Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher kr I d u n m.
pl • Idun ensam _ _ &gt; 8 — 6: 50 4: — Byrå: K l a r a v.
K y r k o g a t a 7, 2 t r, (Aftonbladets nya hus.)
P r e u u m e r.
s k e r i landsorlen ä post- a n s t a l t, i Stockholm h o s r e d a k t i o n Redaktör och FRITHIOF Träffas a b y r å n kl.
Den konstnärinna, hvars bild Idun i dag meddelar, har måhända mer än någon bidragit till, att vårt svenska språk klingar rent och form- skönt, icke blott på vår främsta dramatiska scen, 12 -- 1.
Bertha | j j å ynglingen eller Jr | ungmön klappar på Thalias tempelpor- L tar för att blifva upptagen i gudinnans ut- valda krets, är hjärtat van- ligen så uppfylldt af en- tusiasm och rosiga dröm- mar om framtida stor- het, att det icke finns plats för den tanken, att konsten är svår, att lag- rarne växa högt.
Den kännedomen vaknar först, sedan man stigit öfver tröskeln till tempelgår- den, och kostar ofta både bittra tvifvel ocb bittra tårar.
Det är ganska vanligt, att konstnovisen icke ens frågar sig själf: » Äger jag modersmålet så i min makt, att jag sannt kan återgifva, hvad jag skall framställa på scenen? » Och dock lig- ger just i detta skåde- spelarekonstens storahem- lighet.
Detsamma gäller äfven sången.
Utan en sann deklamation och frasering blir sången utan själ.
Utgifningstld: hvarje helgfri frviae Lösnummerspris I 5 drs (vid kompletteringar) Qernmults Koktr-Akiicb 5:te årg.
AiiHoitKpriM: 35 öre p r n o n p a r e i l l e r a d.
Por » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser » 25 öro för h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv U t l ä n d s k a a n n o n s.
70 ö r e pr ncmp.-rari T a m m e l i n. utan äfven i sången på vår opera.
Bertha Carolina Ma- thilda Tammelin, enda barnet till den utmärkta karaktärsskådespelerskan Carolina Bock, född Rich- ter, och hofflöjtisten Bock, är född i Stockholm den 2 1 december 183G, allt- så samma år, månad och dag som vår hertiginna af Dalarne.
Uppväxt under en stor konstnäriu- nas moderliga vård och i en tid, då den sven- ska dramatiska konsten stod på sin höjdpunkt, med namn sådana som Emilie Högqvist, Fanny Westerdahl, Olof Ulrik Torslow och Nils W i l - helm Almlöf, var det helt naturligt, att den unga flickan skulle fat- tas af kärlek till teatern.
Utrustad med godt huf- vud, med för en kvinna utmärkta språk- och bok- kunskaper, musikalisk och med stora fordringar på sig själf, inträdde Bertha Bock 1853 vid kungliga teatern, hvilken hon sedan tillhörde oaf- brutet i trettiofyra år, hvarunder hon utförde mer än tvåhundra tal- och 3ångroller.
Och dessa, kan man säga, omfattade alla brancher, men i hvilka hvarje de- talj var utarbetad till
Y f s ej af fädrens ära, en hvar har dock blott sin; Kan du ej spänna bågen, är han ej din.
Hvad vill du med det värde, s o m är begrafvet?
Stark ström med egna vågor går genom hafvet.
JiS.
ett litet mästerstycke af sanning och karak- tär.
Därtill fick man höra en diktion, så träffsäker och naturlig, där aldrig en bokstaf kunde falla bort och där, hur sakta stäm- man än ljöd, hvarje stafvelse likväl trängde till salongens minsta vrå.
Det är ej här meningen att uppräkna Bertha Tammelins alla roller, men några böra nämnas för att beteckna konstnärinnans mångsidighet, och då böra vi ej glömma: tant Beate i » Så kallad ungdom », Brita Lejonhufvud i » Kung Martha », fru Pernelle i » Tartuffe », Adol- fine i » Familjen Benoiton », Mistress Reed i » Jane Eyre », grefvinnan i » Fröken Elisa- beth », Lady Deborah i » Richard Sheridan », Fru Laroque i » En fattig ung mans äfven- tyr », Ulrika i » Släktingar », drottningen i » Hamlet », drottning Kristina i » Vasaarfvet », abedissan i » Dagen gryr », Philaminte i » Lärdt folk i stubb », Ingrid i » Engelbrekt och hans dalkarlar » och mistress Malapropp i » Rivaler- na ».
A f sångroller böra äfven nämnas: Puck i » Oberon », V e veranda i » Slottet Monte- nero », markisinnan i » Regementets dotter », drottning Milda i » Riddar Blåskägg », Bar- barina i » Figaros bröllop » och prinsessan i » Den förtrollade katten ».
Det är en rätt vacker samling af skarpt utpräglade karaktärer, hvilka fortlefva i gamla teatervänners minne; men Bertha Tammelin ville lämna ett varaktigare arf efter sig i det goda utsäde hon sådde och fortfarande sår som lärarinna i deklamation och svenska språkets talande.
Redan sedan flere år hade de yngre förmågorna vid teatrarne vändt sig till Bertha Tammelin för att få en behöflig tukt på sina ofta bedröfliga utförsgåfvor, och resultatet af dessa lektioner blef så uppse- endeväckande, att musikkonservatoriet i sep- tember 1879 skyndade att anställa henne som lärarinna i deklamation för sångeleverna.
Här väntade henne en rik verksamhet, åt hvilken hon ägnade sig med kraft och energi, och för hvilken konsten och konstnärerna stå i stor tacksamhetsskuld hos henne.
Arbetet både vid teatern och konservatoriet samt dess- utom med de många enskilda eleverna blef dock till sist för mycket, hvarför hon läm- nade scenen som premieraktris den 1 juli 1887, så mycket hellre som hennes allt mer aftagande synförmåga hindrade henne att fritt röra sig.
Men nekade ögonen henne sin tjänst, så var hennes öra lika känsligt för hvarje språkets skiftning, och man kan nä- stan påstå, att hon åstadkommit underverk med sin förmåga att omdana de mest omöj- liga idiom.
Det är i sanning ingen lätt sak att utplåna en till det komiska gränsande provincialism eller att få kraft och spänstig- het i en läspande tunga.
Till hennes redan stora verksamhet kom slutligen äfven den att vara lärarinna i deklamation samt rollers instu- derande vid k. dramatiska teaterns elevskola, hvartill hon kallades 1889, och när vi kasta en blick på listan öfver dem, som genomgått hennes skola, så finna vi där namnen på nä- stan alla, som nu utgöra våra teatrars bästa prydnader.
Bland damerna se vi Olga Fåh- reus, Ellen Hartman, Louise Fahlman, Dina Edling, Lina Sandell, Anna Lisa Hwasser- Engelbrecht, fru Jungstedt-Linden, Anna Klem- ming, AdéleAlmati, Ellen Nordgren-Gulbrand- sen, Vendela Anderson-Sörensen, Augusta Öhr- ström, Helga Rundberg, Selma Riego, f. Zuhr, Constance Behrens, Amanda Janson, Sofie Lindegren, Anna Sternvall, Karin Svanström, Valborg Holmlund, Emma Holmstrand m. fl.
och bland herrarne Oskar Beeekström, Albion Örtengren, William Engelbrecht, Georg Törn- qvist, Emil Hjertstedt, Mikael Bratbost, Erik Åkerberg, Anders de Wahl och Axel Felix Lindberg, som varit anställd vid Svenska tea- tern i Helsingfors och för närvarande åtnju- ter statsstipendium af finska senaten för id- kande af sceniska studier, och många flere, och dessutom hafva många lärare och lära- rinnor vid våra elementarläroverk och folk- skolor samt präster och andra det offentliga ordets förkunnare jämte damer ur societeten begagnat sig af fru Tammelins utmärkta handledning.
Det är således med fulla skäl man kan säga, att Bertha Tammelin utfört en god lifsgärning, då hon i den dramatiska och mu- sikaliska konsten höjt och rensat vårt mo- dersmål, oeh såväl enskildt som offentligt har man skyndat att gifva henne ett fullt och odeladt erkännande.
Literis et artibus, som pryder hennes bröst, tilldelade henne konung Oskar redan den 1 december 1885.
Sedan 1873 är Bertha Tammelin förenad i det lyckligaste äktenskap med den kände skalden, revisorn i kammarrätten, Filip Tam- melin, och i det gästfria konstnärshemmet trifvas väl det kvicka skämtet och det glada skrattet.
Här i all enkelhet äro de unga konstnärerna och litteraturens män alltid väl- komna.
Här musiceras och deklameras, här kåserar man och kritiserar med äkta konstkär- lek och god ton allt nytt, som uppenbarar sig i skönlitteraturen eller på skådebanan; och skulle äfven kritikens bugg en och an- nan gång falla skarpa, så träffa de endast ytligheten och humbugen, ty de tongifvande i denna älskvärda krets sätta konsten högt och hålla öm vård om gammal god tradition.
Till sist må också nämnas, att Bertha Tammelin, själf varm musikvän, har kom- ponerat flere särdeles vackra romanser, där- ibland » Geniviéves sång » i komedien » De onyttige », hvilken hon tillägnat Elise Hwas- ser, samt flere kända sångstycken, intagna i » Det sjungande Europa ».
Med en aldrig domnande entusiasm för sin konst oeh med samma energi skall Bertha Tammelin, vi hoppas det, ännu länge verka i det skönas tjänst.
Adolf He / lander.
Stilla Smijlla §8f lycka Stilla Stilla lycka I egna det lycka.
solskensblid, lycka, full utan hemmets af frid!
flärd värld!
JÉGNÉR.
Under Mål lifvets för Hvar hvarje på Finns denna där Tröttadt Dock dödligs som goda När den Lön du Lön för finner svett mot och dig vi slutat, ger på Stilla lycka din ro!
möda bygdt, tryggt.
dagens för dig?
bo, blicka kamp mången Möter liknar tomtar sinne med hopp, jordestig en fröjd, Hem, Om vandringslopp id, och strid; plågsam helga utan I det egna Stads till dig vår Stads till dig vårt flärd hemmets Filip stund grund.
värld!
tanke går, hjärta trår.
Tammelin.
Hemlängtan.
E t t u t k a s t af Vilh.
|in läsarinna, har du en gång riktigt på l allvar pröfvat, hvad denna underliga, obeskrifliga känsla, som kallas hemlängtan, egentligen vill säga?
Du befinner dig kanske just på den plats på jorden, som du i din fantasis mest inspi- rerade ögonblick lifligast önskat att besöka, på Paris ' boulevarder eller i Rivierans trollska nejder, bland Romas ödemurar eller på Napo- lis strand, och du vill nu i fulla drag njuta af lyckan att ändtligen hafva hunnit din läng- tans mål.
Och omkring dig har du allt, hvad da nå- gonsin skulle kunna önska dig.
På hotellet stå hoptals bugande tjänsteandar, som i hopp om rikliga drickspängar icke tyckas hafva nå- gon annan fröjd här i världen än att tillfreds- ställa din minsta nyck, table d ' höten är ut- märkt, vinerna äro superba, vädret det mest tjusande — du skulle med bästa vilja icke kunnat uttänka något gynnsammare, då du här hemma drömde om att få skåda den sköna, rika, vimlande världen.
Och dock — - dock lägger sig plötsligt en slöja öfver din ljusa glädje, en tyngande börda trycker med ens ditt sinne, och en enda mal- örtsdroppe förgiftar i ett ögonblick din njut- nings bägare.
Du vill slita slöjan, kasta af tyngden, icke känna malörten, men det går ej.
Ty det är en af de mäktigaste bland makter, som plöts- ligt med starka band omsnärjt ditt sinne — det är hemlängtan.
Du vredgas öfver din egen svaghet att icke kunna behärska dina känslor, du kallar dig
själf ett barn, en stackare, du vill intala dig, att du aldrig haft så grundadt skäl att vara nöjd och att njuta som just nu, och dock — - dock borrar sig den där gnagande känslan allt djupare och djupare in i ditt hjärta.
Huru länge och huru ifrigt hade du ej längtat att för en gång få komma ur de gamla, kälkborgerliga förhållandena, att få andar en annan, friskare luft, att få se det stora, pul- serande lifvet på nära håll, att få lefva, lära, njuta — och så, då du ändtligen hunnit där- hän, då längtar du tillbaka till den där gamla, utnötta hvardagsprosan, vid hvilken du nyss så innerligt leddes!
Man kan blifva ursinnig för mindre.
Och det finns vid sådana tillfällen ögonblick, då man tycker sig icke nog kunna förakta sig själf, och då man skulle vilja förbanna natu- ren, som aldrig kan låta människan behålla en enda glädje hel och odelad.
Det är något dylikt jag har kännt denna eftermiddag här borta i den stora kejsarstaden vid Nevan.
Jag har hela morgonen och förmiddagen vandrat omkring och sett allt, hvad Östeuro- pas hufvudstad kao bjuda, tjusats af stolta palatser och förgyllda kupoler, blandat mig i vimlet på en millionstads gator; jag har gått och gått, sett, beundrat, njutit, och så har jag till sist trött kommit åter till hotellet.
Och i den mjuka resårsoffan har jag nu slagit mig ned för att smälta alla intrycken, frossa i minnet af det sköna och egendomliga jag nyss skådat och hämta krafter till en ny upptäcktsfärd bland den väldiga kejsarstadens alla sevärdheter.
Och för min tjusta fantasi hägra dessa breda, af palatser kantade gator, de härliga grekiska kyrkorna med deras höga, glänsande pelare, deras helgonbilder och rökelsedoft; i tankarne vandrar jag åter bland sorlande fon- täner, i lummiga parker eller utmed den stolta Nevan, som majestätiskt utbreder sin alltid svallande yta.
Då — jag vet ej huru — faller min blick på det framför mig stående bordet.
Där lig- ger ett bref hemifrån.
Det är redan flere dagar gammalt; jag har läst det upprepade gånger, vägt hvarje ord, men icke kunnat spåra däri någon anledning till oro för mina käras skull och så lugnt åter ägnat mig åt njutandet af resans nöjen.
Och nu, medan min fantasi frossar i min- net af nya intryck, vidgade vyer och vexlande stämningar, medan allt är så nytt, så fängs- lande, så intressant, faller hälft omedvetet min blick på det där så många gånger lästa bref- vet med det blå tjuguöres frimärket ...
Och i ett nu är allt förändradt!
Min tanke, som nyss hänryckt vankade kring på Nevans stränder eller bland Peter- hoffs glittrande kaskader, är nu plötsligt långt borta, där hemma i den lilla småstaden vid Mälarstrand.
Nyss i en världsstad och nu i en af världens mest förgätna afkrokar!
Huru trefliga, huru omvexlande förefalla mig ej med ens dess smala, krokiga gator, som aldrig besvärats af någon stenläggning, huru hemtrefliga, huru inbjudande dessa små låga trähus med sina röda tegeltak, sina gam- maldags fönsterluckor och sina hvita gardiner bakom de fyra rutorna!
Och allt detta, som för icke länge sedan var mig så tråkigt, så enformigt, det är nu så behagligt, så kärt, så pittoreskt!
Och människorna!
Huru kälkborgerliga, huru andefattiga fann jag dem icke förut med deras små intressen, deras hvardagsskvaller och de- ras trånga vyer!
Och huru djupt känner jag icke nu, att de alla vuxit fast vid mitt väsen, att deras små fröjder och deras små bekym- mer intressera äfven mig, att det i denna eviga hvardagsprosa finns en skär, aldrig anad poesi ...
Så tycker jag mig sakta gå genom gatorna, titta in än här, än där, och öfverallt mötes jag af denna friska, rena, trefna luft, som D y s s föreföll mig så unken och kvalmig.
Och så kommer jag till slut till den lilla gården med den gröna grinden och den brokiga blom- stertäppan — mitt barndomshem.
Huru varmt välkomna mig icke de mina, huru mjuka äro icke deras famntag, huru lugnt och tryggt kännes det icke i deras närhet!
I mitt rum är allt ordnadt af kärleksfulla hän- der just så, som ingen annan skulle kunna; där nere i bersån skymtar kaffebrickan, och en glad röst ropar åt mig att raska på.
Och öfver det hela med all dess trefnad, dess kärlek, dess idylliska frid svajar det gula korset på den blåa bottnen, min egen, svenska flagga.
Det sjuder inom mig; stolt ville jag för hela världen peka dit och ropa: ser du, här är mitt barndomshem, mitt fosterland, mitt alrt!
Kanske blir jag för häftig, ty plötsligt vak- nar jag ur mina drömmar.
Hotellrummet, som nyss var så bekvämt oeh så inbjudande, är nu så naket, så kallt, så mörkt; jag ville gifva allt för att blott ett ögonblick få skåda hem och fosterbygd, glittrande Mälarfjärd och blå- gul flagga.
Med tusen osynliga fångarmar har hemlängtan gripit mig — jag måste ut, ut att glömma.
Långsamt vandrar jag ned för Kasanskiga- tan, följande strömmen, som böljar fram mot Nevski.
Snart öppnar sig för min blick Nev- skiprospektet med dess vimlande lif, dess pa- latser och butiker, dess tusentals droskor, dess kaféer och dess tiggare.
De sistnämnde hafva snart omringat mig; med aldrig svikande om- döme upptäcka de genast främlingen.
Det är gubbar och barn i brokig blandning, trasiga, utmärglade, hemlösa.
Jag delar ut mina småpengar, så långt de räcka; snart är det sista tiokopeksstycket gånget, jag måste stoppa ned portmonnän och gå.
En liten barbent, trasig flicka följer mig ett stycke med utsträckt hand; slutligen måste jag bestämdt säga ifrån åt henne, hon vänder om och mumlar något mellan tänderna.
Var det en sista bön?
Eller förbannade hon mig.
Hög och vördnadsbjudande med sina långa, skuggiga pelargångar och sin ädelt formade kupol reser sig midt framför mig Kasanski- kyrkan.
De förbigående buga och korsa sig, genom de öppna portarne går en jämn folk- ström in och ut.
Hvar skulle man väl känna sig hemma om ieke i ett Herrans tämpel?
Där finns säkert ro äfven för hemlängtan!
Så tänker jag glad och går dit in.
Man betraktar hälft förtrytsamt kättaren, som icke korsar sig.