Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När han åter såg upp, erfor han en känsla af tillfredsställelse vid att be- trakta det stora, fyrkantiga rummet med sina gam- malmodiga möbler; de hvita linnemattorna hade, än- da från den tid, då han regelbundet brukade snubbla omkull på dem, haft samma utseende af oklanderlig snygghet; den uråldriga dalkarlsklockan hade alltid surrat just som nu, fem minuter innan hon slog.
Han log för sig själf åt allt detta stillastående, men huru modärn han annars var, önskade han ej att se sitt barndomshem förändradt.
Han kunde ej tänka sig täta, mörka draperier framför fönstren i stället för de skira gardinerna, bakom hvilka pro- stinnans blommor doftade i sin mångbeundrade prakt.
Dörren till förmaket stod öppen.
Där inne brann en brasa och vid ett af fönstren satt fröken Ester lbre och broderade.
Hon såg hastigt upp, då han tog plats på stolen midt emot henne.
» Vet ni, fröken, jag går och ser efter, om jag kän- ner igen mig. » » Ah, skulle man ej känna igen sitt hem.
Kan- didaten jular ju alltid hemma. » » Ja visst, men det händer allt ändå, att minnet bleknar bort i ungdomsstaden, där lifvet får så mån- ga andra intressen, och där man, med eller mot sin vilja, dragés med i den brusande strömmen af glö- dande tankar, jäsande reformer och spirande krafter. » » Ni tillhör således det unga Sverige? » Hon såg med en egendomlig känsla af stolthet på detta kraf- tigt byggda hufvud med sitt slätklippta, ljusa hår.
Pannan var bred och klar, ögonen blå och ärliga, munnen doldes af de ljusa mustascherna, men hakan var käck och energisk.
» Och det frågar ni, fröken, när vi nu varit till- sammans i fjorton da ' r.
Ni måtte ej alls bry er om att det ringaste lyssna på mig, ty nog har väl jag predikat om frihet och framåtsträfvande så myc- ket jag kunnat, för att inte farsgubben skulle fatta eld.
Men jag vill nådigast förlåta er, om ni nu lägger bort det där tråkiga broderiet och följer med ut och åker kälke. » » Ar ni tokig, det var en hel evighet se ' n jag var med om något dylikt.
Jag tror, att jag inte gjort det på tio år. » » Ni behöfver ju blott sitta på, och jag styr; det kommer att gå utmärkt. » » Men det är ju löjligt vid min ålder! » Hon re- ste sig till hälften motvilligt och började lägga ihop arbetet.
Vid min ålder, hade hon sagt — hur gammal var hon då egentligen?
Kandidaten skulle gissat på högst tjugutre.
H o n hade bestäindt en nyck att vilja gälla för gammal.
Här om dagen vid middagen på herrgården hade hon också skämtat öfver sin ålder och sagt, att » slynårens » sentimentalitet var en för länge sedan öfvervunnen ståndpunkt.
Och hon kunde ju tryggt skämta; hon var tillräckligt bedårande för att ej frukta rivaler.
Han såg på den smidiga, framåtböjda gestalten, de små, välformade händerna och ansiktets mjuka oval.
Kände hon sig besvärad af hans blick?
Kan- ske, ty vid en darrning af handen tappade hon fin- gerborgen, som rullade långt utåt golfvet.
De skyndade båda att söka fånga den.
» Hvart tog den vägen?
Jag tyckte precis det var häråt, den föll. » » Låt mig se efter? » Kandidaten föll på knä.
» Nej, här är den. » Ett litet stycke därifrån låg den blänkande lilla tingesten.
Då hon skulle luta sig ner för att taga upp den, kom deras hufvuden att vidröra hvarandra.
Båda skrattade, under det Ester hastigt drog sig undan med en varm skiftning på sitt eljes bleka ansikte. » Kandidaten hade också rest sig, och betraktade henne road.
» Nu vet jag, hvad ni tänkte på, fröken, på det första ofrivilliga famntaget därute i mörkret. » » Ja.
det var ett fatalt misstag, » utbrast hon lifligt.
» För hvem då? » » För er naturligtvis, men hur kunde ni också tän- ka, att tant, som är så arbetsam, skulle sitta i skym- ningsfunderingar? » » Jag hade ju ingen aning om, att det fanns någon inackordering här, och dessutom — jag tänkte inte alls, då hade jag väl inte ens i mörkret kunnat taga fel på er och mamma. » » Men det var i alla fall inte vänligt att öfverra- ska oss så där helt och hållet.
Tant hade gladt sig så mycket åt sina små arrangemanger. » » Men jag arrangerade en scen i stället, och det
I DUN 16 dugde väl.
Det är så tråkigt att vara bestämd och låta allting gå efter en viss plan.
Nej — inga band.
Ä r ni färdig nu, fröken? » » Ja, men det är dumt! » » Att hysa barnsliga fördomar, mycket sanut! » » Här är mössan, nej, låt mig sätta på den.
Ni skall ha en lock där på ena sidan.
Ni passar till frihetsgudinna, fröken Ihre, den frygiska mössan klär er.
Ska ' ni ha muff också?
Nu då! » Han öppnade porten, och nu stodo de framför det snöbetäckta landskapet; belysta af solens strålar, gnistrade och blänkte träden och de hvita slätterna i en bländande skrud af tusen, sinom tusen små stjärnor.
» Vårt land är fattigt, » sade kandidaten, till hälf- ten föraktligt.
Han slängde kälkremmen öfver axeln och gick i lugn promenadtakt bredvid Ester.
» Fattigt? » H o n såg menande upp.
» Ja, allt detta är ju egnadt att föra vårt lif till fryspunkten.
Tanken mäktar ej beundra denna döda prakt.
Man får en känsla af öfvergifvenhet och misströstan, när man sett solen försvinna och land- skapet gömmes i de dystra, mörka skuggorna.
Men nu ska ' vi inte resonera om det där tråkiga längre.
Här är en bra backe.
Sätt er nu på, så börja vi. » Ester tvekade.
Då kände hon två armar kring sitt lif, blott en sekund, men nu satt hon på kälken, lätt och säkert.
» Luta er mot mig, litet mer på sidan ska ' ni hålla hufvudet, nu tär det af! » Ester var mycket rädd under den korta färden, men efter några tag började hon njuta af det friska nöjet.
De mörka ögonen strålade och kinderna fin-, go färg.
» Hur länge stannar ni här, fröken Ester? » » Öfver vintern, kanske. » » Och så är det er mening, att vi aldrig skola träf- fas mer? » Hans ton var något för häftig för en så kort bekantskap, men han var ett stundens barn och rycktes med utaf stämningen.
» Ja, » svarade Ester kallt.
Detta retade hans egenkärlek, men han teg.
När de hunnit ned nästa gång, bad han: » Tag min arm och låt oss promenera litet. » Hon lade otvunget sin arm i hans, och tysta gin- go de framåt skogen.
Den susade emot dem med ett vemodigt, smekande ljud som af lockande, men sorgsna aningar.
» Fröken Ester, om ni kunde göra en människa riktigt lycklig, skulle ni göra det, äfven om det kostade er en uppoffring? » » Ja, om denna vore värd en sådan. » » Värd, skulle ni först taxera dess värde? » » Man blir ju så lätt bedragen, » — det sades till hälften urskuldande med en vek, bönfallande röst.
» Ja, det är en erfarenhet, som jag just nu gör, » svarade han hårdt.
» Hvad vill ni då? » Det brände i hennes pulsar af hett, sjudande ungdomsblod.
Pljärtat arbetade med häftiga slag, och tankarne drogos med kärlekens magnetnål rundt om en enda punkt: hvilken upp- offring ville han då begära, hvad skulle han säga?
hade hon frågat.
Det enstafvi- ga svaret hade utöfvat ett mäktigt lugnande infly- tande på hans upprörda sinnestillstånd.
Hvad hade han varit på väg att begära?
Kanske skulle han i nästa minut offrat sin frihet, om icke dessa små för- nuftsfulla ord med sitt tvingande kraf; antingen-eller kommit honom att rygga tillbaka för det sluttande planet.
» Jag vill vara er vän, » yttrade han slutligen.
Han visste ej riktigt, om han skrek eller uttalade orden anmärkningsvärdt tyst; de surrade förbi honom helt meningslöst.
Nu var det således sagdt.
Ester kände sig full- komligt lugn.
» Vi känna hvarann så litet, men jag är ju möjligen äldre än ni och har större erfaren- het. » Hon sade detta sista med ett försök till skämt.
» Ni vill ej förstå mig. » Det föreföll honom som om han stått och nystat upp en tråd, hvilken oupp- hörligt gick af.
» Ah, j o, visst vill jag det. » Hon log.
» Vill ni som jag, gå vi hem. » » Som ni behagar, fröken, » så nu gick trå- den af igen.
D e gingo tysta hemåt.
» Ah, jag är trött, » sade Ester, då de hunnit upp på gården.
» Vet ni, vi äro för gamla att leka. » Hennes läppar skälfde som af undertryckt gråt, men hon skyndade hastigt förbi honom in i byggningen.
o 1800 Kejsarinnan Teresa af Brasilien.
V i ha tagit för afgjordt, att bil- den af den nyligen aflidna kejsarin- nan skulle vara våra läsarinnor väl- kommen.
Hennes tragiska öde är ock egnadt att väcka medkänsla.
Nyss drifven från den tron, det hem- land hon vid sin mans, kejsar Dom Pedros sida innehaft i öfver ett hälft sekel, ryckes hon, flykting i fjärran land, af den nu allmänt smygande epidemiska sjukdomen plötsligt bort från den åldrige make, hvars tröst och stöd hon nu mer än någonsin kunde behöft att vara.
Kejsarinnan Teresa var född 1822 och dotter till konung Frans I af Bägge Sicilierna.
A r 1843 förmäldes hon med kejsar Dom Pedro.
A f de fyra barn, som föddes i detta äkten- skap, nedstego två söner tidigt i graf- ven; af de båda döttrarna är ännu en i lifvet, prinsessan Isabella, på hvars klerikala politik man skyller utbrottet af revolutionen.
Den andra dottern afled efter några års äkten- skap med prins Gaston.
Enligt hvad vi redan före jul förklarade som vår afsikt, komma vi nu åter för att bedja eder benäget vara oss behjälpliga vid af- görandet om det utsatta priset till » Iduns julklappsbazar ».
Vi blefve eder synnerligen förbundna, om en hvar af eder, som prak- tiskt prof val någon eller några af där insända beskrifningar, med en rad på ett brefkort un- derrättade oss om, hvilken af dessa täflande anses böra komma i åtanke.
Vi räkna på denna vänlighet för att finna lämpligaste led- ning vid vårt afgörande och våga hoppas, alt våra läsarinnor gifva oss omgående svar.
" Koka med gas! "
å lyder en uppmaning, som under de senaste månaderna hos hufvudstadens inbyggare blifvit inpräntad med » eldskrift ».
Många af Iduns läsarinnor ha med anled- ning af de lysande orden tillfrågat oss, om det verkligen är idé i att koka med gas, om det icke är alldeles för dyrt o. s. v. V i ha därför om saken förskaffat oss ne- danstående uppgifter, och af dessa framgå, att det ovilkorligen är idé i det — och en ljus idé — och att resultatet äfven i ekono- miskt afseende är lysande.
Gasen såsom bränsle är i flere hänseenden fördelaktigare än något annat bränsle, nämli- gen bekvämare och billigare.
Gasen förorsaker ingen rök och intet sot.
Maten kan således aldrig bli » rökig », och kok- kärlen bli icke sotiga; man är fri från inrök- ning och slipper sotning.
Därjämte undviker man vid gaskokning allt det dam, sot och aska, som äro oundvikliga vid eldning med ved eller kol.
Det besvär och den tidsutdräkt, som äro förbundna med uppgörande af eld med sist- nämnda sorter bränsle, ifrågakomma icke vid användande af gasbränslet.
I samma ögon- blick, matlagningen skall börja, öppnar man gaskranen, tänder lågan och har » full fyr ».
# Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet.
Om köksan tillfälligtvis är borta, kan lilla frun utan olägenhet själf göra upp eld och påbörja kokningen i rätt tid.
» Men om det kokar öfver? » Nej, min nådiga, ni kan med tillhjälp af gaskranen helt och hållet moderera hettan, och om ni känner fördelen af att låta bul- jongen koka sakta och länge, så kan ni på gaskök börja dess kokning på kvällen och ha buljongen färdig, när ni vaknar.
Den ko- kar aldrig öfver, om ni ställer kranen, så att lågan är liten.
Vid sjukdomsfall och särskildt vid vår- den af små barn är gasköket synnerligen lämpligt, — ja, man kan säga oumbärligt för skyndsam uppvärmning af vatten, mjölk och dylikt.
Den naturliga följden af att lågorna kunna modereras och släckas, så snart de ej längre behöfvas, är att all obehöflig och besvärlig hetta i köket kan undvikas.
» Men om vintern kan värmen behöfvas i köket. » Ja, för det ändamålet finnes i de flesta större gasspislar en särskild kamin för upp- värmning af köket, då sådant är nödvändigt.
» Nå, men hur kan det vara billigare att koka med gas än med annat bränsle? » Jo, ni kan tillgodogöra er all den gas, ni bränner; ni tänder den först, när kokningen skall börja, och släcker den, när kokningen är gjord, under det att annat bränsle brinner onödigtvis och utan gagn både före och efter kokningen.
Besvärligheten att göra upp eld med ved eller kol ger ofta anledning till, att spiselden underhålles hela dagen, och det finnes till och med köksor, de där känna ett svenskt ord, som heter » nattved ».
Besparingen vid gas- kokning belöper sig till omkring 25 proc.
Vid anställda försök hos en familj om sju personer uppgick kostnaden för kokning med ved och kol till 48 öre per dag.
Under lika lång tid belöpte sig kostnaden för gaskokning till 36 öre per dag.
Och dessa besparingar ökas än ytterligare, om ni i stället för de vanliga kopparkärlen använder tunna, helst emaljerade järnkärl, och borttager den sot- skorpa, som finnes under botten på de gamla
I DU N 1S90 kärlen — ett mörkt minne från vedens och kolens tid.
Om dessa uppgifter gjort er böjd för att använda gas såsom bränsle, så gör någon dag ett besök i gasverkets utställning n:r 7 Kungs- gatan, där ni blir i tillfälle att se en hel mängd olika kokapparater och spislar, afsedda för det nya bränslet, liksom också kaminer, badkaminer och strykugnar.
Och hyser ni ännu tvifvel om gasbränslets lämplighet, så rådfråga någon af edra vänin- nor, som använder kokgas — och ni kan vara viss om, att sammanfattningen, af hvad hon säger er, skall blifva: » koka med gas! » På vårt för dagen nya arrangement å frågoafdel- ningen med särskildt urvalda prisfrågor fästa vi våra läsarinnors synnerliga uppmärksamhet.
Vi ämna allt framgent på detta sätt sporra intres- set f ö r besvarandet af frågor, dem vi anse af allmännare praktisk betydelse, och hoppas där- af de bästa resultat för vår ärade läsekrets.
K. dramatiska teatern gaf i lördags för första gån- gen Octave Feuillets 5-akts-komedi » Chamillac », och får man döma af det intensiva bifallet från den full- taliga premierpubliken, torde här hafva påträffats ett verkligt kassastycke.
Säkert är, att såväl själfva stycket som utförandet och iscensättningen — af hr Personne — förtjänar det bifall, som nu hvarje afton genljuder i den fullsatta salongen.
Stycket gisslar den skenhelighetens moral, som ofta är rådande inom sällskapslifvet, särskildt den falska välgörenhet, som mången gång utgör mera ett tidsfördrif och en hycklande mask för dem, som ut- öfva densamma, än en hjälp för de verkligt be- höfvande.
Och Chamillac är den, åt hvilken förf.
uppdragit gisslarens värf.
Denna roll utföres på ett alltigenom förträffligt sätt af hr Fredrikson.
Särskildt måste framhållas scenen i välgörenhetssällskapet, då han blottar dettas ordförande, samt framför allt i sista akten, då han för Jeanne de Tryas, hvilken han till- ber, på grund af hennes fars obevekliga fordran tvin- gas framföra den långa berättelsen om sitt lifs mörka hemlighet — ty äfven Chamillac har en sådan, hvars tillvaro nog i styckets början antydes för åskådaren, men om hvars innebörd man ej får veta något förrän just i sista scenen.
Denna scen utföres på ett sätt, som på en gång framhäfver den varma inre glöd, hvaraf Chamillac är behärskad, samt huru djupt olycklig han känner sig, trots all den resignation han visar.
Jämte hr Fredrikson togs aftonens pris af fru Iiariman som den unga enkan Jeanne de Tryas.
hade många förträffliga scener; sär- skildt torde dock hennes stumma spel i första och framför allt i sista akten böra framhållas.
För öfrigt gaf hon en synnerligen sympatisk och tilltalande bild af den öppna, glädtiga och varmhjärtade Jeanne.
Bland öfriga medspelande må särskildt nämnas fru Bieckslröm som den hängifna, men svartsjuka och för öfrigt något oklart tecknade Sophie Ledieux, samt hrr IIMberg och Hartman som resp. general de la Barlherie och major d ' llliers.
— Stycket har redan gifvits för flere i förköp utsålda hus.
Vasateatern har i » Muntra kvinnor » funnit en dra- gande nyårspjäs, synes det, att döma af det bifall, som hvarje afton kommer densamma till del.
På fruntimmerssidan är det särskildt fröknarna Ekström, Johnson och Magnusson som ådraga sig uppmärk- samhet, och bland herrarne är naturligtvis hr Var- berg som alltid primus.
Stycket går för öfrigt med schvung och god sammanhållning.
Den jan.
8 En ouppgjord räkning.
Af S u n e Folkeson.
(Forts.) f|l|£laflen föll trögt ned med ett gnisslande, skä- rande ljud.
Hon hade ömtåliga nerver, som alla distinguerade personer, och ryste till vid de rostiga slåarnes jämmerfulla lät.
Det var då också ett påhitt af Karolina!
Om det inte hade varit mycket mindre besvär att betala räkningen, ville hon bara fråga?
Sådana där gamla tvärväggar till hustyranner, som ungkar- lar fostra upp och sedan begåfva sina hustrur med, höra verkligen till lifvets pröfningar.
ChifFoniern var delad i fack, och hvart och ett var fullstoppadt med bref, vikna, gulnade, tummade och nötta, sorterade i buntar utan påskrifter.
Det var ju ett kolossalt arbete.
Skulle hon so igenom allt det där?
För en lumpen räkning på några och trettio kronor?
Sådan småsinthet var hon inte van vid i hemmet, där gick allt rundligt till väga.
Men så hörde hon Karolinas tunga steg i rummet bredvid, och som hennes barnsliga, outvecklade vilja alltid hade böjt sig för den starkares, så löd hon också nu.
Hon drog fram en pall och en bekväm kåsös till chif- foniern, lutade sig vårdslöst mot det mjuka, plyschdraperade ryggstödet, medan hon löste upp segelgarnet, som slöt om paketet, hon ta- git fram.
En massa bref med olika handstilar föll ut öfver hennes knän; svågern tycktes tagit dem utan ordning, en handfull här och en handfull där och buntat ihop.
Hon tog på måfå upp ett, en rekvisition på papper, så ett annat, en middagsbjudning, ett tredje, några rörda varma ord till tack för den plats vid en tidning, mannen skaffat en f. d. fattig skolkamrat.
Hon kastade ned dem på golfvet bredvid kåsösen, ty hon var besluten att bränna hela smörjan, så slapp hon leta efter någia flere räkniDgar.
Nästa packe.
Det var ett långt bref hon fick upp, med en fast, präntad stil, lik tryck- stil.
Hon såg på underskriften, det var från en af samtidens främsta literära förmågor.
Hon började läsa: den store mannen begärde hennes mans omdöme om nå- gra ändringar i manuskriptet, denne lofvat för- lägga, åberopade sig.
på gammal välvilja, talade om, i huru stor förbindelse han stod till sin förläggare, huru, tack vare honom, hans råd, hans ledning, arbetena gjort lycka, fast alla andra förläggare nekat trycka dem, huru hen- nes man med sin säkra blick och stora intel- ligens genast förstått honom, trott på honom o. s. v. Hennes man beundrad, afhållen, vär- derad af en nu mera så berömd författare!
Deu första känslan var förvåning, som snart gick öfver till ett visst obehag, det man kän- ner vid ett groft misstag, man begått.
Skulle bakom den där obetydlige, tyste och tafatte Johan, hon känt, funnits en annan, en som — — — hon tog upp några nya bref.
Det var åter och åter tacksägelsebref.
Hen- nes man tycktes gjort mycket godt och varit ett stöd och en hjälp för många.
Där var en hel rad yngre författare, han hjälpt fram, och alla se upp till honom som till en välgörare och lita på hans omdöme som pä en literär auktoritets.
Ju längre hon läste, dess mindre kunde hon dölja för sig, att hennes man intagit en fram- stående ställning i den literära världen, lika mycket genom sin personliga begåfning som genom sin förläggareverksamhet.
Det talades också så ofta om, hur ädel, hur oegennyttig och trofast han varit.
Hon började bli in- tresserad, nyfiken och kände sig smått orolig.
Det öfverlägsna, litet föraktliga sätt, hvarpå hon behandlat honom, dök upp i tusen små minnen för hennes eftertanke.
Det var icke utan, att hon gjort honom orätt kanske, ibland.
17 Hon tog upp ett nytt paket.
Det tycktes Johan ordnat själf — det in- nehöll de bref, han skrifvit till sin mor och fått igen vid dennas död.
De lågo i följd, ifrån de tidigaste ungdoms- åren.
Hon vecklade ifrigt upp dem, då dör- ren gick upp.
» Nå frun, hur blef det?
De stå där ute och vänta på svaret. » » Det går inte så lätt hitta en räkning bland så mycket papper — du kan säga dem, att de få gå tillbaka, och att du tittar in, då du skall gå efter paketet på posten i dag.
Och så kom tillbaka om ett par timmar, ifall jag inte ringer innan dess.
» Dörren smälldes vresigt igen.
Hon sträckte genast handen mot bref högen.
Hon hade redan blifvit så pass intresserad, att hon nu läste dem alla.
Modern hade va- rit hans enda förtrogna, tycktes det, den som följt hans utveckling, hans arbete, hans kamp och hans framgång in i de minsta detaljer — lefvat hans innersta lif med honom.
Och genom sonens bref gick en djup un- derton af kärlek och beundran till gengäld.
De hade varit mycket för hvarandra, de två, ja kunde man gärna säga!
En suck gled sakta öfver hans hustrus fina läppar, hon skulle knappt kunnat säga hvarför.
Antingen var det jämförelsen mellan förhållan- dena i hennes eget hem, eller var det en out- redd, oförstådd känsla af svartsjuka mot mo- dern, som varit så mycket för honom, då — — — Plötsligt sjönko händerna ned i knäet, de fina, nervösa händerna, öfver hvilkas aristo- kratiska form hon var så stolt — men denna gång beundrade hon dem ej, som hon brukade göra.
En outtalad, smärtsam undran låg på djupet af den frånvarande blick, som gick ut i rymden — — — om en sådan man älska- de?
Hurudan skulle hans kärlek vara?
Och hvem hade han.
allt Nästan häftigt tog hon till sig en ny bundt med Johans egen handstil.
I slutet af packen lågo de första brefven från Johan som nygift.
De voro helt olika, han hade lagt bort förbehållsamheten och talade fritt och öppet.
» du är orolig, öfver att jag valt en bortskämd, fjäsad baldrottning till hustru?
Du är rädd, att hon ej passar mig?
Därom vet jag ingen- ting, men jag vet bara, att jag är så lycklig, att jag är rädd jag drömmer ibland.
Om du blott visste, med hvilken bäfvande hänryckning jag ser henne ligga här, bredvid mig, på sin chaise-longue, medan jag skrifver!
Jag skulle vilja vara bladen i boken hon läser, för att de där mjuka, vackra händerna, som göra mig tokig vid minsta rörelse, skulle glida öfver mitt ansikte, så som de glida öfver bokens sidor. » (Forts.) Nytillträdande abonnenter kunna mot insändande af 40 öre i frimärken er- hålla I d u n s j u l n u m m e r med porträtt af tid- ningens redaktör och nitton af de mest framstå- ende kvinliga och manliga medarbetarne.
18 Förslag till I D U N matordning för veckan 1 2 - 1 8 jan.
» Söndag: Puré på morötter.
Stekt hafstunga.
Stekt orre, sallad.
Bavaroise, garnerad med Reine Claude.
Ost och cakes.
M å n d a g: Temjölk.
Lamstek med grönsaker.
T i s d a g: Köttsoppa.
Njurbullar.
Ghokoladpudding.
O n s d a g: Puré på bruna bönor.
Kalfstek med grönsaker.
Apelsinkompott.
T o r s d a g; Soppa på torra gröna ärter.
Kokt rökt Hamburgerbringa med surkål.
F r e d a g -, Vinsoppa.
Fläskkotlett med Robertsås.
Kasta niepuré med grädd- skum.
L ö r d a g: Oxsvanssoppa.
Stufvade aborrar.
Vinbärskriim med bakelse.
V å r a Om handaslöjdens berättigande i sko- lan och om detta ämnes gagneliga in- verkan har redan blifvit mycket ordadt.
Jag skulle dock vilja lägga ännu ett strå till stacken och yttra några ord om det välgörande inflytande, handar- betet har på förhållandet mellan lärare och lärjunge.
Jag utgår då från det antagandet, att läraren eller lärarinnan undervisar både i handaslöjd och andra läroämnen, såsom j u oftast är fallet med mindre barn.
Vid undervisning i handarbete, om också med s. k. klass- undervisning, kommer läraren så att säga barnet mera inpå lifvet.
Läraren stiger ned från sin upphöjda plats i katedern, den högtidliga läromästare- tonen utbytes mot hvardagsspråket, små förtroliga samtal uppstå då och då, med ett ord; det innerliga förhål- lande, som bör råda mellan föräldrar och barn, kan under dessa lektions- timmar lättare framkallas.
Detta för- troliga närmande mellan lärare och lär- jungar är till stor välsignelse, isynner- het för folkskolans barn, dessa barn, som ofta lemnas hela dagen utan till - syn, som ingen svsselsätter sig med.
T r ä d g å r d s o d l i n g ".
Ur den förträffligt redigerade » Tid- ning för trädgårdsodlare », å hvars till- varo vi fästa våra läsarinnors uppmärk- samhet, låna vi följande Minneslista för trädgårdsodlare, januari.
Krukväxterna böra gärna nu hållas vid så låg temperatur de utan olägen- het kunna fördraga, på det de under denna mörka årstid icke måtte komma att skjuta bleka, klena skott, och de böra tillika vattnas jämförelsevis spar- samt, men böra dock därför icke lida brist på nödig fuktighet, hvilket sär- skildt, om man icke är uppmärksam, lätt kan inträffa med växter stående i varma, torra boningsrum.
Drifning af blomsterlökar, syrener etc. fortsattes.