Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På grund häraf, och under åberopande af andra länders lagstiftningar, har motionären, för afhjelpande af ofvan anmärkta brist i konkurslagstiftuingen, ansett bestämda föreskrifter böra meddelas i afseende på bokföringen, så att med visshet kan antagas då gäldenär icke fort ordentliga böcker och således gjoi t sig derför skyldig till ansvar, hvilket för närvarande, i anseende till Konkurslagens obestämda stadgande, vore, enligt hvad nämndt är, på godtycket beroende, samt således föreslagit! ”att alla handlande i gross eller minut, skeppsredare, skeppsfournerare; fabrikanter och handtverkare, som icke endast arbeta på beställning åt kunder, utan hålla magasin eller försäljningsbod, eller på sina rum drifva handel med färdiggjord vara, samt öfrige idkare af förädlingsyrken i samma kategori, skola ovilkorligen vara förbundne att; föra en journal öfver deras rörelse, hvilken, fö$ hvarje dag, upplager köp och försäljningar, handels- och penninge-transaktioner samt ingångna förbindelser och i allmänhet allt hvad de, under hvad titel det vara må, emoltagit eller utgifvit, med undantag af utgifter för lefnads- och -hushålls* omkostnader, hvilka blott för hvarje månad i summa införas; sammanhäfta och bevara alla bref i affärer, som de emottaga, och likaledes alt i en serskild bok kopiera alla bref i ^ffårer, som de afsända; och hvarje år öfver deras formögenhets-tillstånd upprätta ett inventarium ejder balans-e.xtrakt, upptagande, å ena sidan, all deras fasta och lösa egendom, med värdet derå, samt tillgångar i fordringar oph varor, och, å a,ndrq shhttt, alla de.rqs skulder och ingångna betalningsförbindelser; hvilkef inventarium eller balans-ektrakt, år efter år, skall inforas, egenhändigt oa - Il La g-Utskottets Betänkande, N.o 8j, dcrtecknadt, i en för delta ändamål inrättad bok'’; och borde alla dessa böcker föras utan lemnade torna mellanrum, utstrykningar, raderingar eller inskrifuingar i bredden; hvarjemte journalen skulle vid hvarje års början af Borgmästare i stad eller Häradshöfding på landet förses med foliering och elt serskildt märke å hvarje sida, samt, på den första och sista, med beniälde Embetsmäns namnteckning, jemte intyg om journalens egare; hvaremot den bok, som upptog årliga inventariet éller balans-extraktet, blot! hvart tionde år vore underkastad berörde formalitet, ifrån hvilken brefko* pieboken helt och hållet undantogs;
men alla dessa böcker skulle förvaras tio år, för att vid inträffande tillfallen Domstolen tillhandahållas.
Sedan Utskottet, i anledning af detta förslag, inhemta! upplysningar af sakkunnige personer, rörande förhållandena med bokföring i allmänhet, så hos handlande, som näringsidkare, har Utskottet tagit förevarande fråga i öfvervägande; och ehuru Utskottet erkänner vigten af de skal, som blifvkt anförda för den påkallade bestämmelsen, anser likväl Utskottet en sådan lagstiftning, åtminstone för det närvarande, betänklig.
I förra hänseendet kan icke förnekas, att då lagen stadgar ansvar å den gäldenär, som idkat handel eller annan rörelse, deröfver bok hållas bör, men icke fört ordentliga böcker, så synes, som borde man äfven i lagen finna svaret på den frågan, öfver hvilken rörelse bör bok hålläs och huru beskaffade skola böcker vara, för att anses ordentlige, eller,' med andra ord, när bar den händelse inträffat, då ansvarsbestämmelsen må tillämpas?
Men äfven om tillfyllestgörande föreskrift härutinnan saknas, så lemnas dock i 2 § af Rättegångs-Balkens 17 Kap. en ledning för omdömet i denna del.
Enligt samma lagrum är den bokföring öfver borgade varor ordentlig, som innehåller både hvad borgadt och betaldt är, med dag och år, då det skett, utan någon ändring; och i öfrigt bar det varit åt
Domaren öfverlemnadt att, efter förekommande förhållanden, pröfva, huruvida annan bokföring varit behöflig och i hvad man dess beskaffenhet kunde anses så fullständigt ådagalägga gäldenärens ställning och afslutade affärer, att densamma må såsom ordentlig afntägäs.
Om man än i de länder, der handels- och näringslifvet uppnått en hög grad af utveckling, funnit nödigt och lämpligt att meddela sådana föreskrifter, som de föreslagna, så, enä"r all lagstiftning måste lämpas efter hvarje lands och folks serskilda inre förhållanden, sinser Utskottet, med afseende å ställningen här i landet, omföröaälda föreskrifter éj, utan att medföra olägenheter och vådliga följder, kunna införas.
Del har nemligen hittills berott på hvar och «n att så inrätta sin bokföring* som honom bäst och tjenligast varit; och den frihet, tona lagen i denna 13 Lag-Utikottets
Eelånkandej N.o 8j. del medgifvit, har sin förklaringsgrund i de olika behofven i omförmälda hänseende.
För den större handelsrörelsen fordras en omständligare bokföring, än för den mindre — så äfven i afseende på näringarne; — och i bredd med behofven har förmågan i förevarande hänseende utbildats.
Om föreskrifter af ifrågaställde art således skulle för mången blifva lätta att uppfylla, så kommo de deremot för andra, och kanske mängden af handlande och näringsidkare, att medföra betydliga olägenheter, och torde af ett icke ringa antal ej ens kunna uppfyllas.
Det måste emedlertid vara ett hufvud vilkor för all lag, att den kan iakttagas af dem, för hvilka den är gifven, utan att verka hämmande i lolliga företag; men, enligt hvad nyss antyd t blifvit, skulle påyrkade sLadgandet sakna denna egenskap.
Det skulle deremot blottställa mången, som af oförutsedda händelser och olyckor nödsakas afträda sin egendom, och således till sina följder blifva vådligt; och det är på dessa grunder, som Utskottet finner betänkligt, ej allenast att i lagen införa samma stadgande, utan ock att meddela annan föreskrift i förevarande fall än den, som redan är gifven, och hvilken lemnar Domaren tillfälle att af de olika förhållandena bedöma, då gäldenärer gjort sig skyldige till ansvar för försummelse och oordentlighet i bokföringen.
Utskottet anser således, att Herr Arnbergs ifrågavarande framställning ej bör vinna Rikets Ständers bifall.
Vidare har blifvit yrkadt: af Heir Arnberg: att gäldenär, mot hvilken sådant förhållande blifvit anmärkt, som medför ansvar, ej må kunna åter insättas i sina borgerliga rättigheter, äfven om accord med borgenärerne raellankornmer, samt att lian för alltid måtte vara förlustig medborgerligt förtroende; och af Herr Sundler: att den gäldenär, som gör konkurs och icke kan uppgifva tillgångar eller bevisliga förluster, motsvarande sin skuld, ''måtte anses såsom vårdslös gäldenär och dömas till häkte och fängelse”; Men som på Rikets Ständers pröfning är beroende ett af Kongl.
Majrt i Nåder öfverlemnadt förslag till ny Strafflag, som utstakar de händelser, då gäldenär, som gör konkurs, må anses hafva bedrägligt eller vårdslöst förfarit, samt derför bestämmer straff, får Utskottet, vidhållande sin tillförene yttrade åsigt angående olämpligheten att i närvarande ögonblick vidtaga några partiella förändringar i brottmålslagstiftningen, sotn af behofvet icke oundgängligen påkallas, samt med fästadt afseende å det, efter Utskottets omdöme, mindre lämpliga uti omförmälda förslag, vördsamligen tillstyrka, Lag-Utskott, ts Betänkande, N-o 87. i3 det måtte Rikets Ständer förklara, att motionerne uti ifråga ställde delar icke kunna till någon åtgärd föranleda. 3:o
Om utredning och förvaltning af till borgenärer afträdt bo.
I sammanhang med ofvanberörda förslag i afseende på bokföringen, bar Herr Arnberg anfört, att det ej vore nog att föreskrifter meddelas.
Lagstiftaren borde jemväl draga försorg om en ändamålsenlig kontroll, som betryggade föreskrifternes efterlefnad och förvissade om ansvars utkräfvande, derest de blifvit åsidosatte.
Denna kontroll borde icke ensamt bero på borgenärjernes godtycke, emedan rättvisans skipande och straffets utkräfvande för handlingar, hvilka i sig sjelfva äro och af lagstiftaren blifvit qvaJificerade såsom förseelser och brott, vore en allmän angelägenhet, som måste vara upphöjd öfver tillfälligheter och enskildt godtycke.
I följd häraf har motionären, äfven i denna del åberopande andra länders exempel, föreslagit: att i hvarje konkurs granskning af gäldenärens böcker skall ex officin uppdragas åt någon för redlighet och ordning väl känd samt i dylika ärenden kunnig man, hvilken det, vid äfventyr af detta förtroendekalls förlust, skulle åligga att om gäldenärens behandlingssätt af afFärer, om beskaffenheten af hans bokföring och huruvida han ställt sig föreskrifterne till efterättelse, om tillståndet af boet och om orsakerne till obeståndet, så skyndsamt som möjligt, anställa undersökning, hvarefter han borde deröfver afgifva berättelse till Konkursdomstolen och borgenärerne, med specielt utlåtande derom, huruvida emot gäldenären anledning till vårdslöst eller bedrägligt förhållande förekommit; allt med bibehållande af borgenärers och gode mäns rättighet alt sjelfve anmäla och beifra hvad de kunna hafva att emot gäldenären anmärka; och skulle dessa Curatorer a det allmännas vägnar, såsom de lämpligast kunde kallas, utses på det sätt, att, i hvarje stad, Borgmästare och Råd, samt, i hvarje domsaga, Häradshöfding och Nämnd borde till Konungens Befallningshafvande ingifva en förteckning å i affärer och bokföring kunnige, inom distriktet boende personel, hvilka kunde vara hugade alt ifrågavarande kall sig åtaga, hvarefter Konungens Befallningshafvande hade att af de föreslagne förordna det antal, som voie behöfligt.
0 Bland de således förordnade skulle, så snart cessionsansökning blifvit ingifven och konkurs derigenom börjad, Konkursdomstolen genast utse den Curator, som med konkursmålet borde taga befattning; och vore denne sedermera pligLig att, utom hvad ofvan nämndt är, genast och intill dess borgenärerne hunne komma tillsammans och va i ja gode män, taga vårdnad om och, i närvaro af Rättens eller Kronans betjening, sätta under för - »4 L** Utskottets Betänkande, If.o Sy segling böcker och handlingar samt alla boets tillgångar, som kunde löpt fara att förskingras och vid boigenärernes första sammanträde afgifva en preliminär berättelse om boets tillstånd, så vidt det kunnat inhemtas; at-t äfven om gäldenären sjelf skulle vid cessionsansökningen fogat uppteckning öfver boet, skyndsamt, med biträde af gode männen, verkställa tillförlitlig och fullständig uppteckning af boets tillgångar i löst och fast samt fordringar och skulder, för att till Rätten och borgenärerne aflemna*; att utöfva en noggrann tillsyn deröfver, att lagens stadganden om bevakandet af boets rättegångar och angelägenheter varda iakltagne af gode männen, samt hvarje månad meddela underrättelse öfver utredningens fortgång till Rätten och borgenärerne, hvilkas sammankomster han alltid måste öfvervara; att om gode männen visade försumlighet i sina åligganden, eller sysslomännen obehörigt dröjde med utdelning åt influtne medel eller eljest felade, sådant anmäla hos Rätten, som borde, efter gode männens eller Sysslomähnens och borgenärernes hörande, i saken besluta; att när sista utdelningen skett, till Rätten afgifva en af honom och sysslomännen undertecknad berättelse om det resultat, som massan lemnat, eller huru många procent, som tillfallit de fordringsegare, hvilka ej egt förmånsrätt; och andeligen att, efter det borgenärerne bevakat sina fordringar, yttra sig öfver anspråkens giltighet; för hvilket allt han borde åtnjuta elt skäligt arfvode, som Domstolen skulle bestämma, med afseende å massaffis storlek och tillgångar.
Härförutan har Herr Almgren yrkat, att ett lämpligt ansvar måtta stadgas för syssloman, som underlåter att, enligt konkurs-lagens föreskrift i 6 Kap. 102 §, skyndsamt sedan dom fallit, göra utdelning af konkursmassans tillgångar; varande hemstäldt, om icke stadgas borde, att den syssloman, som dröjer med utdelningen utöfver två månader efter det domen blifvit utgifven, skall bota för första månaden 200 R:dr och för hvarje månad, som sedermera förflyter, 500 R:dr, så vidt han icke gitter visa hinder, som konkursdomaren godkänner.
Ett sådant stadgande vore, enligt motiénärens förmenande, af behofvet påkallad t, enär exempel funnes, att sv3- s'omän dröjt i flere år med utdelningen, derunder mången af dem kommit på obestånd, så att borgenärerne helt och hållet gått miste om sin rätt.
Hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget liar Utskottet under öfverläggning förehaft; och beträffande först Herr Arnbergs framställning, med. hvilken Herr Nordenanckars i viss mån öfvereuslåmmer; så synes berörde framställning hufvudsakligen vara grundad på förutsättning om antagande af ofvanomförmälda af Herr Arnberg väckta förslag angående början af konkurs och bokföring.
Ehuru de yttranden, som Utskottet afgifv-il i au - Le*-Utskottels Betackande, IV.-0 87. i-B Ictlning »T dessa förslag, således borde bestämma Utskottets omdöme rörande det nu ifrågavarande, anser likväl
Utskottet sig böla betrakta samma förslag med hänsigt till nuvarande förhållanden, och följaktligen tillse, huruvida det kan vara lämpligt, att en person forordnas, å det allmännas vägnar, att deltaga i utredningen af gäldbundet bo, att efterforska om anledning förekommer dertill att gäldenär, gjort sig skyldig till ansvar för vårdslöst eller bedrägligt förhållande, och att vaka deröfver, att gode män och syssloman fullgöra deras åligganden.
Då gäldenär till borgenärerne afträdt sina tillgångar, synes äfven vården och förvaltningen deraf böra blifva en borgenärernes enskilda angelägenhet.
Ifrån denna synpunkt hafva äfven stiftarne af nu gällande Konkurslag utgått.
De hafva öfverlemnat åt borgenärerne att utse gode män och sysslomän att förvaltningen besörja, och att i sådant afseende meddela föreskrift.
Lagstiftaren har endast ansett sig, med afseende å frånvarande borgenärs och gäldetiärens rätt, böra meddela vissa föreskrifter till afvärjande deraf, alt någons rätt må blifva, förnärmad, dock titan att i någon måtto inskränka den frihet i förvaltningen, som till befrämjande af allas gemensamma fördel nödvändigt erfordras.
Således har, enär flere borgenärer före inställelsedagen kunna vara okände, i fråga om valet af gode män.
Rätten blifvit ålagd t, dels att pröfva, huruvida borgenärer må åt en god man anförtro förvaltningen af afträdt bo, dels ock att utsa någon eller några, alt deltaga i förvaltningen, om, då god?
män höra väljas, blott få borgenärer sig infunnit, hvilka ega ringa fordringar, eller om boets förvaltning ej kan dem med säkerhet betros.
Med denna i sakens natur grundade frihet å borgenärernes sida vore det emedlertid ofövejnligt, om ftåp dt t allmän,nas eu inblandning i deras opiförmälda enskilda angelägenhet, emot deras vilja, egde rum.
Det är borgenärers egen fördel, som beror på den skicklighet och det nit, hvarmed de af gäldenäreq afträdda tillgångar förvaltas, och det tisåste a Litsa deslobeldye, antagas, att de vaka deröfver, att förvaltningen varder ad dem, åt hvilka den blifvit ombetrodd, omsorgsfullt besörjd.
I sådan t hänseende lemn,ar lagen dem jemväl verksamt biträde, derest detsamma påkallas emot gocfö mäns och sysslomans tredska eller försu.mmel,se, grund häraf och då Konkorstagen i 5 Kap. 5.8 § bjuder, alt, då konkursw&l blifvit anhängiggjordt, allmän åklagare skall k allas, att i saken talan fora, der han finner anledning till vårdslöst eller bedrägligt förhållande emot gajdenären, samt dertill köm,mer, alt dera ifrågasätta Cura torn skalle af konkur snunssoo erhålla ersättning för sitt besvär, derigenom dyn tedau dryg;* för vältuin.oskostU^deu bfefv.e för borge-.
Lag-V t skottets Betänkande > N-o Sj. närerne än mera betungande, anser Utskottet en dylik person hvarken vara behöflig eller lämplig, utan tillstyrker, att hvad i denna del bli/vit föreslaget äfven måtte lemnas utan afseende.
Hvad dernäst angår Herr Almgrens yrkande; så emedan det i 101 och 102 §§ af Konkurslagen är ålagdt syssloman, att genast, efter det dom i konkurssak gifven är, göra redo för egendomens förvaltning och, ehvad redovisningen klandras eller godkännes, till borgenärerne utdela den behållna tillgången, i mån af hvarderas fastställda fordran och rätt, samt Domaren, enligt 25 och 13 §§ samma Lag, eger, derest syssloman skulle vara motvillige eller försumlige, att genom viten tillhålla dem att inom kort tid deras skyldighet fullgöra; ty och enär ett rätt begagnande af den
Domaren således redan tillagda makt synes skyndsammare kunna leda till målet, än det af motionären föreslagna stadgandet, helst, då Domaren enligt förrberörde lagbud kan ålägga fullgörandet inom den möjligast minsta tid, ifragaställda stadgande ovilkorligen utstakar en bestämd tiderymd i omförmälda hänseende, finner Utskottet sig ej eller med sitt tillstyrkande kunna till Rikets Ständer öfverlemna Herr Almgrens yrkande, hvilket således torde förklaras ej antagligt. och 4:o)
Om rättegången i konkursmål och deras behandling.
Härunder höra hänföras nedannämnde serskildt upptagne och behandlade framställningar. a)
Under åberopande af nödvändigheten att konkursrättegångar, så vidt sig göra låter, måtte förkortas, hafva Herrar Lundelius och Arnberg föreslagit: den förrej att proklamadag i konkursmål må bestämmas till fyra månader från den dag, då gäldenären till vederbörlig
Domstol ingifvit eessionsansökning, och den sednare, att berörde dag må utsättas för de borgenärer, som bo inom länet, till två månader, för öfrige inom Riket boende till fyra månader och för utländske fordringsegare till sex månader från stämningens utfärdande.
Al dessa förslag föranleder det af Herr
Arnberg framställda ovilkorligen till erinran om olämplighelen att i samma konkurs hafva tre olika inställelse- eller proklamadagar.
Att här omnämna all den oreda och alla de olägenheter, som deraf skulle uppstå, är dock öfverflödigt; men med afseende å möjligheten att tillvägabringa en sådan förändring, anser Utskottet sig böra fästa uppmärksamheten derpå, att Härads-Rätterne eller de >7 Lag-Utskottets Betänkande, N-o Sy. de
Domstolar å landet, som handlägga konkursmål, högst hafva tre sammanträden årligen, emellan hvilka flere månader förflyta, hvaraf följer, att en lag i denna syftning ej vore tillämplig i större delen af riket; och vidare torde icke behöfva anföras för ådagaläggande af förslagets oantaglighet.
Till förkortande af den i lag föreskrifna proklamatiden synes ej eller Utskoltet vara skid.
Enligt Konkurslagens 66 och 67 §§, skola borgenärer stämmas genom offentligt anslag å Rättens dörr, att sina fordringar bevaka, i Rådstufvu-Rätt och Hof-Rätt å utsatt dag näst efter sex månader, sedan borgenärerne öfver afträdesansökningen hörde biifvit, och vid Härads-Rätt å det Ting, som infaller näst efter det, då stämningen utfärdades.
Då denna föreskrift öfverensstäuimer med lagens stadgande i 11 Kap. 4 § Rättegångs-Balken, som i allmänhet bjuder, att, der stämning genom offentligt anslag sker å Rättens dörr, skall sex månaders dag föreläggas; då den af Herr Lundelius föreslagna lid knappast vore tillräcklig för kallelsers utfärdande och kungörande samt inhändigande af bevis derom, derest borgenärerne äro många, och boende i långt aflägsna delar af landet; och då fördelarne af en tidens förkortning i förevarande hänseende ej motsvarade den fara, som deraf för borgenärer kunde uppstå; får Utskottet, enär föresiagna förändringen således skulle dels störa enheten och sammanhanget i lagstift* ningen, och dels vore vådlig för borgenärer, vördsamt tillstyrka, att Herr Lundelii, likasom Herr Arnbergs, ifrågavarande förslag mätte lemnas utan afseende. och 6) Den förre har ytterligare yrkat, alt stadgas måtte, det dom i konkursmål ovilkorligen i Hof-Rätt och Rådstufvu-Rätt bör utgifvas sex månader efter inställelsedagen; och med tillkännagifvande af behofvet utaf en bestämmelse i berörde hänseende, har Herr Almgren föreslagit, att tiden för doms utgifvande måtte bestämmas till ett år efter nämnde dag.
Äfven dessa förslag anser Utskottet ej vara af den beskaffenhet, att de höra understödjas.
Uti ett annat
Betänkande öfver en framställning i enahanda syftning, som ifrågavarande, har Utskottet fästat uppmärksamheten på omöjligheten att utfinna någon bestämd grund för en tidsbestämmelse af förevarande art; och då Utskottet nu hänför sig till detta yttrande, får Utskottet derjemte tillägga, att en dylik bestämmelse mången gång kunde motverka sitt eget ändamål, emedan, om en rymligare tid vore fastställd, än behofvet fordrade, sådant skulle gifva tillfälle och anledning till onödig tidsutdrägt; att det i Konkurslagens 85 § finnes stadgadt, att, då skriftvexling i Rådstufvu-Rätt eller Hof-Rätt slutad är, saken så fort ske kan skall föreBih. till R.
St. Prot. 1845. y Sami. 1 /tfd, 26 Häft. 3 1.8 Lag-V(skottets Betänkande, N-a 8j. dragas, så att den må ofördröjligen till afgörande förekomma; och att, derest denna föreskrift utan giltig orsak icke iakltages, det är hvar och en, som af uppehållet anser sig förnärmad, öppet att hos de myndigheter, åt la vilka uppsigten och vården öfver lagskipningens säkra och jemna gång är anförtrodd, anmäla klagomål och äska det bistånd, som hittills icke med skäl lärer kunna sägas halva blifvit förgäfves anlitadt.
Således tillstyrker Utskottet, att omfönnälda förslag måtte af Rikets Ständer lemnas utan afseende.
Reservation af Herr Lagergren: ”Emot Lag-Utskottets föreslående Betänkande får jag mig i följande punkter reservera: t:o i afseende på sättet och villkoren för egendomens afträdande till concurs.
De skäl, motionärerne anfört för en förändring i denna del, äro af erfarenheten vitsordade.
Enligt gällande
Concurslag är gäldenärens hos Domaren gjorda skriftliga förklarande, att lian till borgenärer afträder tillgångarne, icke giltigt, med mindre det åtföljes af fullständiga uppgifter öfver alla skulder och tillgångar.
Under den tid gbldenären förbereder dessa, för personer i handels- och näringsförhållanden vanligen ganska vidlyftiga uppgifter, blifver gäldenärens oförmåga att göra rätt för sig efter hand kunnig för de närmaste borgenärerne, som då antingen genom executiv åtgärd, eller genom hemliga underhandlingar pläga söka betäckning för sine fordringar, till förfång för aflägsnare eller mindre väl underrättade borgenärer, li vil ka, då omsider cessionen med sina formaliteter kan verkställas, finna alla disponibla till» gångar i boet försvunna, ofta utan spår af de transactioner, hvarigenom sådant inträffat.
I många fall har gäldenären, för tillvägabringande af dessa nu för tiden så vanliga betäckningar, varit underkastad inverkningar och öfvertalningar, i)vilka det varit honom så mycket svårare att emotstå, som cessions-formalitelen med de fullständiga bouppgifterne betagit honom förmågan att genom offentlig anmälan hos
Domstolen af sitt iråkade obestånd undandraga sig dylike inflytelser, äfven om hans villja att göra alla lika rätt ifrån början varit god.
Denna hos icke få cessionanter förekommande villja alt äfven i olyckan vara redlig, bör lagstiftningen icke förlama genom onödiga svårigheter, utan snarare understödja.
De emot förslaget, att gälde - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 8j - »9 närens skriftliga cessions-ansökning må upptagas, äfven om den ej skulle vara beledsagad af fullständiga uppgifter, åberopade betänkligheter hafva ej synts mig äga den vigt, att den föreslagna, förändringen, hvars ändamålsenlighet svårligen kan bestridas, bör förfalla.
En namn-uppgift på borgenärerne är tillräcklig för deras inkallande till första förhöret; och en sådan namn-uppgift bör alltid kunna af gäldenären fordras antingen genast eller utan synnerligt diöjsmål; och hvad angår menligheten af Domarens inblandning i anstalterne för boets uppteckning, så kan jag ej inse skadan deraf, då hela åtgärden inskränker sig till en befallning eller ett förordnande för vissa tjensteman eller andre gode män att tillse, det uppteckningen skyndsamt verkslalles och sedan varder till Rätten ingifven.
Rättigheten att återtaga cessions-ansökningen kan väl någon gång vara angeläget att åt gäldenären bibehålla.
Men alt denna rättighet suspenderas intill dess borgenärerne blifvit hörde, synes ej obilligt, då cessions-ansökningen innefattar eikännande af en verklig, om än blott tillfällig insolvens.
För öfligt bör det ihågkommas, att regeln i Lagen alltid bhlver, att fullsländige uppgiftet bora cessions-ansökningen åtfölja; det nu föreslagna stadgandet kora me blott att i så måtto inskränka regeln, att saknaden af dessa uppgifter icke skulle, såsom nu är påbudet, förpligta Domaren att å ansökningen teckna afslag.
I följd häraf har jag ansett 4 § i nu gällande Concurslag af den 12 Mars 1830 böra förändras i öfverensstämmelse med 3 § 18 Gap.