Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När hon tyckts hafva uttömt sitt förråd af dylika allmänna förutsägel- ser, som ju kunna passa in på hvarje dödlig, till- lade hon: » Ängelen tillåter dig att göra frågor, och han skall svara, om han finner det nyttigt för dig. » Och jag började: » Är jag flicka, fru eller änka? » Svar: » Det vet du själf, därpå be- hof ver jag ej svara. » (Det var tydligen ej nyt- tigt för mig att få veta.)
Jag gjorde tre frågor af den beskaffenhet, att jag, om de blifvit nöj- aktigt besvarade, hade kunnat bilda mig ett om- döme om halten af den unga flickans mission.
Men svaren voro dels sväfvande, dels alldeles oriktiga.
Och — jag tviflade.
Jag bör förutskicka den upplysningen, att jag icke är en person, som tror på hvad som helst, och icke heller är jag skeptiker.
Klarsyntare och lärdare personer än jag stå frågande.
Om jag till en början äfven stod frågande, så kom jag genom en iakttagelse till visshet.
Om rcdle Coué- don, som hon säger, ej vet hvad hon talar un- der inspirationen, hur kan hon, sedan hon slutit ögonen, svara på de frågor jag framställt, medan hon var i vaket tillstånd?
Hon var vaken, medan jag ställde min fråga; därpå slöt hon ögonen och gaf sitt svar.
Där förrådde hon sig.
Hon vill ju själf göra troligt, att hon vaken är m:lle Coué- don, men sofvande ängelen Gabriel eller hans ofrivilliga redskap.
Det är egendomligt, att ej alla de 50, som dagligen besöka henne, göra samma iakttagelse.
Jag berättade om mitt besök för en väninna, som genast blef mycket hågad att se » sierskan » och bad mig följa med.
Men skulle jag kunna hoppas blifva mottagen en gång till?
Jag skref med ännu mindre hopp än sist att få företräde.
Utan att afvakta svar infunno vi oss på den af oss själfva utsatta tiden och fingo strax komma in.
Af den omtalade svärmen besökande såg jag ej heller denna gång en själ.
Dörren till ett litet arbetsrum stod öppen, och på ett skrifbord lågo minst 100 bref uppstaplade.
Medan min väninna var inne hos m:lle Couédon, satt jag och pratade med hennes mor, som med öfver- tygelsens värma, men utan all tillgjordhet, talade med mig om dotterns stora mission, om hur hon inspireras att förutsäga storartade tilldragelser, om hur hon får kraft från höjden, om hur hon fyller sin uppgift utan jordisk lön o. s. v., och jag satt hela tiden och frågade mig själf: Äro denna till det yttre så sansade dam och hennes väna, tilldragande dotter båda blinda, tro de eller tro de icke, äro de hycklerskor, bedragerskor, lycksökerskor, och om så är, hvarför offra de tid och krafter på ett så föga inbringande yrke, äro de snikna efter rykte, eller hvad söka de vinna?
Eller är » la voyante » månne utskickad att i sin stad söka återtända det sjunkande påfvedömets slocknande gloria?
^.r här fråga om ett annat » Lourdes »?
Och hur kunna nittonde århundra- dets klarsynte fransmän nappa på en sådan krok?
" Smått folk ".
L. e voro alltid fyra pojkar tillsammans och så en liten flicka.
Och hvar enda dag var den härligaste, trefligaste, » bussiga- ste » dag i världen.
Alltid vackert väder.
Och regnade det någon timme — hel dag blef det aldrig — var det lika trefligt inom hus.
åtminstone för de fem.
Jag är inte säker, att den mamma, som för tillfället blef hemsökt, tyckte det var lika roligt.
Jag skall be att få presentera de fem.
Det var två bröder: Knut och Kalle.
Knut var äldst, tväraxlad och säker, mössan all- tid i nacken och ett par kvicka blå ögon på jakt efter odygd.
Kalle var längre med ett oregelbundet, mörkt ansikte — mycket allvarsamt, men med ett par bruna ögon, som lyste upp det hela.
Så var det Pelle Bode, kvick som en fisk, obetänksam och retsam och skrattlysten, alltid i lufven med några af kamraterna, som ändå inte kunde bli riktigt arga på honom.
Den fjärde var Pelles gode vän, som icke förty oftast dunkade på ho- nom — Tutte, en vacker pojke med mörkt hår och kisande ögon, när han skrattade.
Den femte i laget, den allra viktigaste personen — fast det ville förstås ingen af de andra erkänna — var Lisa.
För resten hette hon inte bara Lisa, ty hvar och en af pojkarna hade sitt namn på henne.
Knut kallade henne Lisabetta; Kalle kallade henne vanligen Lisa, men skulle det vara riktigt rart.
så blef det Lissla.
Tutte hade från början kallat henne Lisinka.
Men naturligt- vis tog då Pelle precis detsamma, och efter att Tutte klått opp honom för det, fick Pelle behålla det.
Själf kallade han henne Lisatinka.
Lisa var det mjukaste, raraste lilla ting i världen, alltid traskande efter pojkarne och beundrande dem.
Hon hade ljust hår, som låg som ett » krusifix » omkring ansik- tet, som Pelle uttryckte sig.
Så hade hon stora grå ögon, en grop i hvardera kinden och en mun som alltid var glad • — sjöng och skrattade jämt.
Det är någonting märkvärdigt med ett sådant där mjukt litet kvinnobarn.
Det är så lätt och så rart och så fint, det dansar omkring, och egentligen är det inte alls ro- ligt, o m det inte finns nånstans inte allt för långt borta.
» En flicka — ph!
— just som man brydde sig om henne.
Men hon kan j u vara med, eftersom hon inte har nån ann ' att leka med. » » Javisst! » Första dagen hade allesammans hvar sin segelbåt och satte ut i hafvet.
Lisa hade också en, en gul en med rödkantade segel.
Och så seglade hela flottiljen långt, långt bort.
Pelle och Knut och Tutte seglade till Ba- tavia.
A, hvad det var härligt att få lägga ut från land och sträcka ut på det vida, vida hafvet.
Först var det lugnt och stillt — men så kommo storm och oväder — men hvad gjorde det — där stod man man sä- ker och bredbent på däcket och kommen- derade.
Ett segel!
Ah, hvad är det!
Man kikar efter flaggan!
Ja, minsann, sjöröfvar- flagg — skott — vapen som blixtra — svarta ansikten grina m e d hvita tänder — blod, som strömmar öfver däcket seger — naturligtvis!
Så löper man in i hamnen och äter apel- siner.
Det är Pelle, som spenderar på en half apelsin, som de förtära liggande på magen på klipporna.
Men Lisa-lill, hon vågade inte så vidt hon, lilla kryp.
Hon ville bara segla öfver till ön midt emot och plocka blommor — och med henne följde Kalle.
Och när de lyck- ligt voro komna öfver efter många äfventyr, där Kalle var hjälten och Lisa den beskyd- dade, så sa ' Kalle: » Hör du, Lissla, vill du gärna få blommor från ö n?
» » O, ja, Kalle, hvad det vore roligt.
Här finns ju inga. » Och klockan 5 på morgonen dagen efter kom Kalle in till lotsen Ström, som skulle segla efter sand till ön, och bad att få följa med.
Och när Lissla vaknade, hade hon en riktig jättekvast med blommor på sitt bord.
Om natten hade det regnat ganska duk- tigt, så att, när de fem kommo ner på klip- porna, var det fullt med vatten i alla för- djupningarna.
» Bussigt, » sa Pelle, » nu ska vi ösa. » Det räckte hela den dagen, ty när alla fördjupningar voro torrösta, så fylldes de omigen, skurades, sköljdes och gjordes rik- tigt fina.
Märkvärdigt nog hade alla fyra mammorna kläder ute till tork den kvällen, men det var kanske bara en tillfällighet.
Tredje dagen.
Båtarna gammalmodiga, klipporna snustorra!
Ända till middagen var stor öfverläggning och fåtagiattgöranånting-feber.
Lisa gick och flanerade ute på klipporna, och gossarne stodo i klunga och sågo på svallvågorna.
Så småningom blef det stillt därute i solskenet, och oupphörligt såg man någonting, som blänkte till, och en vågring drog sig mer och mer ut.
» Fisk, » sa Knut.
Och efter middagen hade alla pojkarne hvar sitt metspö och hvar sin gammal ansjovisburk med mask.
Alldeles tyst, medan masken högtidligt trades på kroken.
Med en ståtlig sväng slänges ref ven ut.
Lisa satt orörlig ytterst på en klippa och såg på i spänd väntan.
Pojkarne hade andra hand i byxfickan och sågo vårdslöst likgiltiga ut öfver vattnet.
Emellanåt släng- des refven om.
Moltyst.
— Nu ryckte det i Knuts flöte — spänd väntan, handen ur byxfickan.
Se där, en blank en, två tum lång, som sprattlade på kroken.
Alla ref var in.
Hvar skall man nu göra af fång- sten, det var den stora frågan.
Döda den?
Det kom inte på frågan.
Medan pojkarne diskuterade, kom Lisa fram och såg på fisken, som låg flämtande på klippan.
» Kasta ' n i hafvet igen, » sa Kalle.
» Åh, tig, » tyckte Pelle.
» Fick du ingen, du, » sa ' Knut.
Ja, så kom man öfverens att ösa vatten i en fördjupning och ha fisken där.
Efter ett par timmar hade gossarne fått en åtta, tio fiskar, som lamt summo omkring i gölen.
» Lisabetta, » sa Knut, » kom får du se. » Han brydde sig inte o m att se efter, om hon var där, så säker var han på det.
» Lisinka, » sa ' Pelle.
Pojkarne sågo upp förvånade.
Ingen Lisa.
Och så alla på en g å n g: » Hvar är L i s a?
Tutte satte händerna för mun som en lur och gallskrek; » Lissatinka!
Lissaaatiiiinkaaa! » Fåfängt!
Hon fanns inte.
Kalle hade blifvit blek och gick utåt klip- porna och såg ner i vattnet.
De andra gossarna efter med förskrämda ansikten.
Så morskade Knut till och sa: » Hon har naturligtvis gått hem till sin mamma. » (Slut i nästa nummer.)
* i Fram igenom larm och ve och villa » Helgsmälsklockan » klingar klart och stilla; hågen tjusas — sakta går en fläkt, som med glöd och vårsol är i släkt.
vittnesbörd om det stora intresse, som meningsutbytet i denna sak väckt till lif.
Ej • t r o t j ä n a r i n n o r.
Reflexioner i Tack — af och af fager tack!
—: jag hjärtevarmt trofast kärlek sinnet fylles stämning allt förgylles — länge velat säga så, — med sol i ögonvrå — — — mindre än fyra femtedelar af samtliga de af- En svensk kvinna.
gifna rösterna ha därvid uttalat sig för att priset odeladt tillerkännes signaturen " f. d. lärarinna, numera ett hus- kors ", författarinna till upp- satsen n:r XXX.
I delvis ganska utförliga skrifvelser ha insändarinnorna varmt tagit till orda för den- na sin uppfattning, framhållande, huru den nämnda uppsatsen genom sin prägel af omedel- bar sanning djupt gripit dem och mer än de flesta andra torde kunna bidraga till uppnåen- det af alla kvinnors behjärtansvärda önsknings- mål: att erhålla en viss bestämd summa pr år att för så stark egen räkning förfoga öfver.
För en och vacker opinion är det oss ett nöje att böja oss, och tilldöma vi alltså de utfösta femtio kronorna åt den nämnda signa- turen, hvilken torde ha godheten snarast och förtroendefullt uppgifva sitt namn och sin adress till redaktionen i och för prisbeloppets öfver- sändande.
af I dun.
Till » H e l g s m å l s k l o e k a n s » författa- rinna fröken Mathilda Roos.
Tackl — af trofast kärlek sinnet fylles, och af fager stämning allt förgylles — tack!
— jag länge velat säga så — hjärtevarmi, med sol i ögonvrå!
Tack, du mycket härligt åt oss skänkte, tack, dn stora, ljusa tankar tänkte!
Hvad i kärlek du oss gifvit har ädel genklang väckt hos en och hvar!
Djupa bilder hågen helt betaga, friska fläktar fram emot oss draga — där är härlig luft att andas i, där är stämning, ren och vek och fri!
Skälfvande och varmt där slår ett hjärta för all sorg, allt ve, all natt, all smärta, icke tröstlös dock — där går ett sus: » genom skuggor — hän mot evigt ljus » — — hårdt.
I kommen mig att tänka på ett koppel hundar, förföljande ett skadskjutet villebråd.
I skrifven ju själf va: » den sjuke skalden », » sjuk till kropp och själ », o. s. v. Omöjliggören då icke ett tillfrisknande.
Sägen honom istället, att Sveriges barn behöfva hans diktning och att vi vilja hafva igen den sådan den var förr — utan stänk.
Och sägen honom, att jag är repre- sentant för många, när jag af hela min själ ut- talar den önskan, att hans sinne åter måtte blifva så lätt och sorglöst som den unge bonddrängens i » B fin vise ».
Och fastän sorgens och syn- dens skuggor nu tyckas lägra sig kring honom, önska och bedja vi: » Må solskenet skina, må solskenet skina på dig. » * * * * " klädpenningfrågan " har varit synnerligen liflig och burit ett ytter- ligare Visande från sorg och allt elände på den Ende, på den Oudasände, manande en hvar på villsam stig till att höra Mästarns-.
» Kom till mig !- » Oenom allt den röda tråden glänser: kärlek, helig kärlek utan gränser, » egoism » är ej » lycksalighet », kärleken är lifvels hemlighet!
O m r ö s t n i n g e n angående priset Anden — trängtande från sorgen, kvalen — släpper icke ljusa idealen, de som stjärnor lysa dimhöljd led, strålande från Herrens himmel ned.
» Må solskenet skina ... » Herr redaktör!
Hvarför skrifver jag till er, när jag på för- hand är öfvertygad om att hvad jag skrifvit kommer att hamna i papperskorgen?
Jo, mitt hopp är, att någon åtminstone skall göra sig besvär med att genomläsa hvad jag skrifvit.
Kanske då den där någon tycker som jag, att Gustaf Frödings skaldskap är en äkta pärla, att om den också fått en fläck, som hårdhändt måste tagas bort, må de, som göra detta, se till att pärlan inte ohjälpligt krossas.
Och om jag väc- ker den tanken, att någon, som har talang och bildning (det jag saknar) bör betona detta, gärna får då min skrifvelse sjunka i papperskorgen, bara min tanke får lefva, om också i helt förän- drad dräkt.
Skulle någon sympatisera med mig i sak och vilja veta mitt namn, skall jag genast uppgifva det.
Nu vill jag endast tala om, hvad mina kråk- fötter nog redan skvallrat om: att jag är en kvinna.
Och se här hvad jag vill hafva sagdt till er, herr redaktör, som ju är kvinnans vän, och genom er till många, många.
Jag har aldrig sett Gustaf Fröding.
Jag visste om honom endast, att han var en af våra yngre skalder, ända till dess hans dikter kommo i mina händer.
Sedan dess tror jag mig känna honom och jag älskar hans dikter så högt som någon kan älska dem.
I fjol när hans lilla bok » Eäggler å Paschaser » kom ut, med hvilken förtjusning läste jag den inte — om och om igen!
Ty ju mer jag läste den, dess mer fann jag, hur skär och fin den var.
I hvarje rad upptäckte jag nya skönheter.
Nej, jag kunde inte behålla den för mig själf.
Jag tog den med mig till alla mina bekanta.
I fint bildade hem läste jag den högt och jag läste den i torparens stuga.
Och det kom som en frisk vind med den boken, och hvar den lästes, blef den älskad och förstådd.
Och nu, nu kan jag inte taga en tidning i min hand, utan att där ropas: korsfäst, korsfäst!
Det är samme författare detta gäller, ty nu är hans skrifsätt ett annat.
Det är ej längre friska fläk- tar, utan heta förhärjande sarnumvindar.
Och alla ropa » Korsfäst », äfven de som förut » strött palmer och bredt kläder ».
Under tårar, så bittra som dem en moder gråter öfver sitt vilsegångna barn, har jag hört och sett allt detta.
Men döma kan jag icke, nej, ack nej.
Må de lägga kvarstad på dylika alster, må de åtala!
Det är rätt, ty lagen måste hafva sin gång och, såvidt möjligt är, vara lika för alla.
Men må de som döma och de som anse sig böra uttala sin förkastelse öfver skalden göra det med mildhet och med sorg.
Jag hörde som barn, att hermelinen ej tål någon fläck på sin hvita dräkt, utan att han då, i förtviflan att ej få den hvit igen, söndersliter sig själf.
Kanske är det en saga, men jag min- des den, då jag hörde talas om » Stänk och fli- kar ».
Det är stänk, som kommit på, och flikar af den sönderslitna hvita dräkten.
O, I alla som ropen: korsfäst, domen icke så tjänstflyttningstiden af Bell.
V år tids tjänstflicka har litet ytlig skol- bildning och, o m utgången från ett godt hem och af g o d släkt, har hon från början goda grunder och är en hygglig och snäll flicka.
Från hemmet på landsbygden har hon vanligen först kommit i tjänst på torpställe eller bondgård, som hon lämnat för att tjäna någon mindre landtbrukare, hvarifrån färden styres, kanske via någon småstadstjänst, till Stockholm eller annan stor stad, beroende på, från hvilken del af landet hon härstammar.
I den större staden börjar hon oftast hos en mindre, enk- lare familj och, när hon är uppklädd och fått stadsskick, avancerar hon till högre aflönade, men ock mer fordrande platser.
Nu reser hon till Amerika.
Här börjas åter en färd uppåt, ty för att lära språket får mången först en tid tjäna eller hjälpa i släkthus, så komma i svensktalande familj, som kan hjälpa henne i språkstudierna, och slutligen då dessa gjort henne något så när hemmastadd i språk och förhållanden, ham- nar den svenska tjänstfliekan i amerikansk familj och har nu nått det drömda idealet, hög lön, som dock till största delen, liksom lönerna alla graderna igenom, går åt till kläder.
Husbönder, som veta med sig, att de både välvilligt, väl och samvetsgrant behandlat sina tjänare, tycka det, och detta med rätta, föga uppmuntrande att se sitt mer än hu- mana bemötande så ringa aktadt, att de, allt till trots, ständigt och jämnt nödgas finna sig i att öfvergifvas af tjänare, hos hvilka de snarare tänkt sig kunna räkna på uthållig tillgifvenhet, just till följd a£ att de mot dem mera varit som föräldrar än som fordrande husbönder.
Liksom » the allmighty dollar » dragit tjä- narinnan till Amerika, så har under tidigare skeden af hennes tjänstebana förnämligare hus än det, i hvilket hon för tillfället inne- haft tjänst, ständigt stått som en lockelse.
På de förnäma herregodsen äfvensom i de till följd af rang, förmögenhetsvillkor eller umgängeskrets glänsande storstadshushållen har aldrig och kommer sannolikt heller al- drig att yppa sig brist på tjänare, och ej heller är i dem det rastlösa flyttandet så permanent återkommande.
Det är de med mindre medel sig rörande, medelklassen, » de stilla i landena », som måste låta sig nöja med, att deras hem blott bli såsom lämpliga stationer för kortare eller längre uppehåll i jungfrurnas ambulerande verk-
Förmodligen är dock denna äflan att » flytta upp sig » ett för alla tider ge- mensamt drag.
T y fåfänga och begär efter glans äro inga hos människosläktet uppträ- dande nya skötesynder.
Tidens religiösa anläggning i förening med det hyfsande och utvecklande inflytande, som borde bli ett resultat af folkskolan, har man trott skulle fostra en om andras, här hus- bondens, rätt mån och värjande tjänare- klass.
Husböndernas klagomål och ett från alla håll ifrigt spörjande efter goda tjänare tyckas dock komma denna förväntan på skam.
Likväl torde härutinnan en förändring vara att hoppas i en ej aflägsen framtid, sedan några generationer haft förmånen af folkskolan plus hushålls-, kokskolors, barn- hems och skollofskoloniers uppfostrande in- verkan.
Älskade, ljufva hem!
Kanske finns du en gång blott i våra ordlistor och uppslags- böcker, i fall ej fruarna vilja komma dig till undsättning, uppoffra sig själf va, om det kan kallas så, med att verka för den lilla värld, som du representerar!
Grundorsaken till mycket af det trassel, som nu förnimmes emellan husbonde och tjänare, är otvifvelaktigt att söka i det lös- liga förhållandet som blifvit en följd af att allt mera allmänt parterna ej längre vilja förbinda sig till de plikter och skyldigheter, de ikläda sig genom att taga och gifva städsel.
Genom städselpenningens upphö- rande är husbondens ansvar minskadt, men därigenom är ock tryggheten mindre för sysslornas skötsel och det dagliga lifvets ostörda gång.
Legohjonet förband sig för att gifva sina tjänster utan afseende på tid, ort och beskaffenhet, men i det vår tids tjänare ej mottaga handpenningar, känna de sig som » frie arbetare », om de än därmed be- röfva sig utsikten till huld och skydd i händelse af sjukdom.
Moraliskt skyldig kän- ner sig nog allt fortfarande den samvets- granne husbonden att åtminstone för nå- gon tid sörja för tjänare, som ådragit sig sjukdom i tjänsten.
Undantagsvis blott står våra dagars husbonde i ställning såsom jordä- gare och med förmåga att på sin egendom försörja i tjänsten grånade åldringar intill deras sista stund, ett onus, som han un- dandrog sig genom att ingå på tjänstefol- kets önskan att taga tjänst, utan att taga städsel.
— I alla tider har händt, att hus- bönder omsorgsfullt iakttagit att i tid från- skilja de krafter, som visat tecken till nöt- ning, att fria sig från underhållsskyldighe- ten, men i och med detsamma ha de ock frigjort sig från trotjänare.
Har en tjänare nött ut sina krafter i en och samma familjs tjänst, då är den familjen förpliktad att på ett eller annat sätt trygga tjänarens ålder- dom mot brist och nöd.
En rysk vetenskapsman, Metchnikoff, har med goda skäl framställt den åsikten, att det är de hvita blodkropparna — leukocyterna — som i organismen upptaga striden mot de inträngande bakterierna.
Man hade redan länge vetat, att de hvita blodkropparna i sig kunna upptaga i blodet in- sprutade främmande ämnen, såsom fina kolpar- tiklar, cinnoberkorn och dylikt, och sedan hade man iakttagit, att de på samma sätt kunna upptaga bakterier, men hvilken stor betydelse detta hade för organismen, visste man ej.
Metchnikoff studerade några små vattendjur (daphnia), hvilka äro så små och genomskinliga, att de inre delarne utan någon sönderstyckning af djuret kunna ses under mikroskopet.
Han hade funnit, att dessa små djur under vissa för- hållanden, nämligen genom inverkan af en för dem patogen (sjukdomsbringande) mikrob kunde blifva utsatta för sjukdom, som sedan kunde öfvergå till hälsa eller djurets död.
Han kunde därvid iakttaga följande.
Den ifrågavarande mikrobens sporer (frön) genomträngde tarmväg- gen och kommo in i bukhålan.
Sedan de kommit in i denna, omringades de af en svärm hvita blodkroppar (leukocyter), hvilka i sig upp- togo sporerna, förhindrade deras tillväxt och slutligen förstörde dem.
De föllo sönder.
Dju- ret blef då friskt.
Om en större mängd spo- rer genomträngt tarmväggen, kunde det hända, att ej alla upptogos af leukocyterna.
De som förblefvo fria utvecklade och förökade sig, och sjukdomen slutade då med djurets död.
Allra senaste tid uppställer krafvet på en åtta timmars arbetsdag.
Huru skola väl hushållen förhålla sig gent emot detta?
I de flesta hus bli dagens arbetstimmar all- tid tolf, oftast fjorton, ej sällan sexton.
Skall en matmor i en aflägsen framtid ha en för- middags- och en eftermiddagsuppsättning af tjänare, eller skola alls inga tjänare finnas i hushållen, utan endast personer, som » gå från och till », och allt, som det kan, göras med maskin och uträttas medels telefon?
Skall det uppstå en kvinnlig kår, motsva- rande stadsbudskårerna, med anställning vid ett kontor, en byrå, med sin gifna kund- krets att passa på, där hvart hushåll är ett nummer med en beräknad tid pr timme i kontorets böcker?
Husbonde och matmor gå och komma, tjänarena likaså, barnen bortlämnas till någon inrättning, som till- kommit för att vårda dem per dygn, dag eller timme?
Hvad blir väl se ' n af hem- met?
Om organismens eg-na skyddskrafter mot infektion (smitta), af Doktor E.
S, Perman.
Metchnikoff utsträckte sina undersökningar till högre djur och flere olika sjukdomar samt kom till liknande resultat.
Så kunde han t. ex. beträffande sårros, (erysipelas), konstatera sam- ma för organismen nyttiga arbete af de hvita blodkropparna.
I denna sjukdom tränga sig bakterierna in i huden samt utbreda och föröka sig där och intränga ofta äfven i underliggande väfnad.
I fall som utan någon behandling gingo till hälsa hade leukocyterna i sig uppta- git bakterierna.
I andra fall, som gingo till döden, således antingen till följd af för stor lifskraft (virulens) hos bakterierna eller för svag motståndskraft från organismens sida, hade leukocyterna ej upptagit bakterierna, utan dessa kunde fritt föröka sig.
På grund af sina iakttagelser uppställde Metchnikoff den läran, att det är de hvita blodkropparna, leukocyterna, som inom organis- men upptaga striden mot bakterierna.
Med anledning af denna egenskap hos leukocyterna gaf han dem namnet fagocyter.
Den nämda striden utfaller olika.
Den ena gången rå fagocyterna på bakterierna, den an- dra gången äro de senare dem öfvermäktiga, och organismen dukar under.
Denna Metchnikoffs lära rönte i början myc- ken motsägelse.
Många forskare sade, att det ej var leukocyterna, som ' dödade bakterierna, utan att dessa genom inverkan af andra be- ståndsdelar i blodet redan voro förstörda, då de upptogos af dem.
Metchnikoff och hans lärjungar ha emellertid genom ihärdigt fullföljda och lyckligt utförda experiment visat, att bak- terierna verkligen äro lefvande, då de upptagas af leukocyterna.
De hvita blodkropparna äro emellertid ej de enda af blodets beståndsdelar, som hafva en bakteriedödande förmåga.
Man har under de senare åren funnit, att äfven blodserum har en sådan.
En forskare fann nämligen, att renodlade mjältbrandsbakterier, som sattes till defibrineradt hundblod gingo under, och många olika försök hafva sedan bekräftat denna iakt- tagelse, beträffande blodserums bakteriedödande egenskaper.
Denna förmåga hos blodserum har visat sig mycket växlande hos olika djurslag.