Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O c h tätt intill d e n n e p e r s o n satt Ingrid, o c h h o n höll en af h a n s g r o f v a h ä n d e r i s i n o c h f o r s m e k a n d e m e d sin a n d r a h a n d fram o c h t i l l b a k a ö f v e r d e n, u n d e r d e t att h o n l e e n d e s å g u p p till d e n g a m l e o c h j o l l r a d e m e d h o n o m, i d e t h o n h ö j d e r ö s t e n, d ä r f ö r att h a n t y c k t e s h ö r a illa.
» Far, » sade hon, » hör nu, far ».
m e n i d e t s a m m a tystnade h o n plötsligt, t y h o n h a d e fått sikte på Sterner, p å dörrtröskeln, o c h h a n s å g så m ö r k o c h h o t a n d e u t, att hon blef rädd.
H o n släppte fadrens h a n d och reste sig.
H o n var m y c k e t blek, i det h o n g i c k f r a m till s i n m a n o c h f a t t a d e h a n s hand.
H o n såg på h o n o m m e d den skygga, sorgsna blick h a n k ä n d e igen från forna dagar o c h sade sakta: » K a r l, d e t är far! » Sterner rörde sig e j, utan d r o g endast sin h a n d häftigt tillbaka.
Den gamle hade emellertid rest sig o c h stod, s t ö d d på sin käpp, darrande och m e d blinkande ögon.
» H v e m h a r ställt till d e n h ä r k o m e d i e n », u t b r a s t S t e r n e r, » j a g är i n g e n v ä n af teater- effekter o c h o b e h a g l i g a ö f v e r r a s k n i n g a r.
» H a n h a d e t a l a t så h ö g t, att g u b b e n h ö r t det.
D e n n e b e g y n t e darra ännu mer, hans a n s i k t e f ö r v r e d s, o c h så b ö r j a d e h a n g r å t a.
Sterner v ä n d e sig o m på klacken, t o g sin hatt och gick m o t tamburdörren.
H F A V I R T N L R I I I I i \ P S H I H 303 » Ä r d e t far, s o m k ö r b o r t d i g?
» Det v a r h a n s b l e k a lilla h u s t r u, s o m k o m efter h o n o m o c h lade sin h a n d p å hans arm.
» H v a d o n d t k a n s t a c k a r s far g ö r a d i g?
D e t v a r m o s t e r H a n n a, s o m t r o d d e, att h o n s k u l l e g ö r a v ä l — att l å t a far ä n e n g å n g i l i f v e t få s e m i g — o c h s e d i g, s o m h a n a l d r i g f ö r r fått.
O, Karl! » H o n brast i e n s å d a n där v å l d s a m gråt, s o m h a n ej sett, s e d a n d e n d a g d e förlofvat sig.
I ett n u v o r o h a n s a r m a r o m h e n n e, och han bar h e n n e in i förmaket p å andra sidan o m salen.
Där satte han sig m e d h e n n e i sitt k n ä.
H a n k y s s t e h e n n e s hår, k i n d e r, ö g o n, h ä n d e r, h a n t a l a d e allt h v a d tröstens o c h kärlekens språk k u n d e finna på.
H o n s m ö g s i g t ä t t, t ä t t intill h o n o m — h a n s f a m n v a r j u alltid h e n n e s l u g n a, s ä k r a b o.
N ä r h o n g r å t i t u t o c h l u g n a t sig, gingo de h a n d i h a n d in i salen o c h fram till g a m l e B j ö r k.
H a n r e s t e s i g, o c h Ster- ner räckte tjufven, drinkaren sin h a n d.
» S t o r ära f ö r m i g.
o v ä r d i g e.
m i n m å g, h e r r l a n d s h ö f d i n g e n, » b ö r j a d e.
B j ö r k d e t tal, han förut läst öfver, m e n längre k o m han ej - - m i n n e t s v e k h o n o m, o c h s l a p p s o m han var, sjönk han tillbaka i stolen o c h b ö r j a d e åter gråta.
Ingrid klappade honom p å d e n skrofliga, orakade kinden, t o r k a d e h a n s t å r a r m e d sin e g e n n ä s d u k, l o g m o t honom- o c h sade jollrande: » N u s k a l l far i n t e g r å t a — n u s k a l l far se g l a d u t o c h f å s i g e n k o p p t e, i n n a n far g å r h e m d e n l å n g a v ä g e n.
» I n g r i d serverade h o n o m tet, p a s s a d e u p p h o n o m o c h s k ä m t a d e m e d h o n o m, till d e s s h a n m å s t e s k r a t t a m e d ett i n v ä r t e s, h e s t skratt.
Sterner sysselsatte sig uteslutande m e d sitt v ä r d f o l k, m e n n ä r d e n g a m l e s k u l l e g å, r e s t e m a g e n s i g o c h s a d e, att h a n v i l l e h ä m t a en droska, s o m skulle köra B j ö r k ända hem.
Denne var synnerligen förnöjd öfver detta, l i k s o m öfver d e n sedel, Sterner stack i handen på h o n o m ute i tamburen.
Sterner o c h hans hustru v o r o e n s a m m a i k u p é n p å t å g e t, s o m f ö r d e d e m till M a l m ö.
Hon slog sina armar o m hans hals, lade sitt hufvud m o t hans skuldra, o c h så b e - g y n t e h o n tala o m det, s o m under tre år v a r i t ett f ö r b j u d e t ä m n e.
dessa » Jag kan aldrig g l ö m m a, hurudan far var m o t m i g, när j a g var liten, hur h a n v å r d a d e m i g o c h försakade för m i n skull.
H u r.
m å n g a g å n g e r har h a n inte svultit för att g e m i g m a t, frusit f ö r att b r e d a s i n a kläder öfver m i g!
Drack gjorde han nog r e d a n d å, m e n s ä l l a n så, att h a n v a r r e d - l ö s, o c h alltid, a l l t i d v a r h a n g o d m o t m i g.
N ä r h a n h a d e d r u c k i t, g r ä t h a n s o m ett b a r n, o c h j a g k u n d e a l d r i g u t h ä r d a att s e far g r å t a — j a g k a n d e t i n t e ä n!
Och n ä r far b l e f tjuf, v a r d e t f ö r m i n s k u l l — h a d e h a n inte haft m i g, h a d e han hellre gått i sjön, m e n hyran var inte betald, där fanns ingen m a t i huset — nästa d a g skulle vi v a r i t u t a n t a k ö f v e r h u f v u d e t.
Då tog far u r s i n p r i n c i p a l s k a s s a o c h k o m p å fäst- ning.
N ä r h a n s e d a n b l e f fri i g e n, v i l l e i n g e n h j ä l p a h o n o m eller g e h o n o m n å g o t arbete, o c h då t o g dryckenskapen öfverhand hos honom.
J a g v a r d å ä n n u e n d a s t ett b a r n, af b a r m h ä r t i g h e t u p p t a g e n h o s a n d r a - - jag kunde ingenting göra.
Jonsons hade n o g af m i g o c h s i n a e g n a b a r n, m e n d e t v a r i alla fall d e, s o m s k a f f a d e h o n o m till bondgården.
F a r är i n g e n d å l i g m ä n n i s k a — d e t är n ö d o c h f ö r t v i f l a n, s o m f ö r t h o - nom in på brottets o c h syndens v ä g — (Qualité I n g h i l t e r r a) härslädes lagrad sedan 1891.Vid J£ fa N Y D A L L L &amp; ClO undersökning af härv.
handelskemist befunnen enl. analys Stockholm, a sturepian.
Fim.es e n d a s t hos Kik » - och Aiim.
IDUN 304 H H * u M&lt; M p 11 O: * 8 • g 1 ÖB sr 5 " S m CD m e n i g r u n d e n är h a n så g o d, så g o d, o c h vill i n t e g ö r a n å g o n m ä n n i s k a f ö r n ä r.
Och n ä r far k o m i d a g — K a r l, j a g kunde i n t e vända m i g bort o c h säga: » jag känner dig inte » — j a g k u n d e inte, o m det också kostat min lefnadslycka. » 1895 E n snyftning, s o m h o n förgäfves sökte undertrycka, skakade hennes kropp.
Han k y s s t e h e n n e s hår, m e n s a d e i n g e n t i n g.
Pensionskassa » S e r d u, j a g h a r t ä n k t m i g, att far k a n nog inte lefva länge, så förbi s o m h a n n u är.
O m han d e n sista t i d e n k u n d e få k o m m a till n å g o t b ä t t r e ställe, till g o d a, h y g g l i g a m ä n n i s k o r, s o m v å r d a d e sig o m h o n o m — brännvinet kan han kanske inte v a r a u t a n, m e n o m h a n b a r a fick litet h v a r dag, s k u l l e h a n i n t e b e h ö f v a l ä n g t a efter d e t o c h dricka sig rusig, när han k o m öfver det.
U t a n så s k u l l e h a n h a d e t g o d t o c h b r a till sin d ö d — o c h h a n b e h ö f d e i n t e vara så usel o c h föraktad.
Säg, K a r l?
» Hon borrade ansiktet djupt n e d i hans rockveck.
Han strök m e d handen öfver h e n n e s hår, t r ö s t a n d e, l u g n a n d e.
Detta gaf h e n n e m o d att f o r t s ä t t a.
» D ä r finns e t t b a n d m e l l a n far o c h m i g, s o m j a g i n t e k a n slita — m i n n e t af m i n a f ö r s t a b a r n a å r, d å h a n v a r allt f ö r m i g.
O m du visste, hur m å n g a gånger j a g som- n a t in i h a n s f a m n, h u r v a r l i g t h a n k l ä d d e af m i g, r ä d d att v ä c k a m i g, h u r h a n s v e p t e om mig, mjukt, omhuldande som den öm- maste m o r — hur han v a k a d e öfver m i g, när j a g var s j u k — hur h a n lärde m i g läsa och skrifva — o c h det var han s o m snidade mina leksaker o c h lekte m e d m i g, i det han u p p f a n n t u s e n u p p t å g f ö r att r o a m i g o c h få m i g att s k r a t t a.
D e t är d ä r f ö r, s o m j a g i n t e k a n k l ä d a m i g m e d l y x, i n t e n j u t a af l i f v e t s k o m f o r t o c h all d e n h ä r l i g h e t, s o m k o m m i t p å m i n l o t t — d ä r f ö r att far u n d e r tiden lider n ö d, nu sedan han inte längre orkar arbeta hos b o n d e n s.
V e t du, i vintras h ä n d e d e t ett p a r g å n g e r, att d e k a s t a d e ut h o n o m p å kvällen o c h lät h o n o m sofva h e l a n a t t e n i ett i s k a l l t u t h u s.
D e h a sla- g i t far, o c h h a n är så s v a g o c h h j ä l p l ö s, att h a n k a n i n t e v ä r j a sig.
D e t är b a r a n ä r j a g s k i c k a t d e m litet p e n g a r, s o m d e v a r i t s n ä l l a e n l i t e n t i d — m e n d e h a stän- d i g t p o c k a t p å m e r a — o c h så m å s t e j u far h a k l ä d e r o c h s å.
så h a r d e t n o g g å t t till b r ä n n v i n o c k s å.
» för » D u skall få allt l i v a d d u vill o c h j a g k a n g ö r a, » svarade han allvarligt, » o m d u l o f v a r att a l d r i g m e r a g r å t a s å s o m d u g r ä t i dag. » log s j u k s k ö t e r s k o r.
Pågående insamling till grundfond för bildandet af denna kassa har erhållit följande b i d r a g: Fru E.
Lind af Hageby 1,000.
— Hedvig F — d 10.
J. Molin 20.
— Genom sjuksköterskan A.
— D:r 3.
Svensson 100.
- D:r E.
G. Johnson 20.
— Fru Södern 5.
— Fröken A.
Lamm 200.
— D:r Conrad Höök 200.
— Genom sjuksköterskan G — t SO.
— Dito 20.
— M. Ii.
— En obemedlad enka 5.
— Lisa S. 30.
— W — 1 5.
K — a L — a 5.
— S. Hagelstein 20.
C s 15.
— » Sommaren 1895 » 10.
— E m m y Rappe 100.
Valley 100.
— Maria R — n 100.
— fnsamladt i Östersund genom d:r Groeve 110.
— Insamladt i Gefle genom d:r Bergwall 616.
Summa 2.7S3 kr.
Tidningspressen såväl i hufvudstaden som i landsor- ten har välvilligt tagit in uppropet och redaktionen för tidningen Idun har skänkt 1,000 e x.
separat-tryck af upp- ropet.
Insamlingen fortgår alltjämt och rekammenderas i den välvilliga allmänhetens åtanke.
H o n l y f t e sitt h u f v u d, s å g p å h o n o m o c h stilla.
» T a c k — så v a r d e t j u ä n d å g o d t, att far k o m till J o n s o n s i d a g, e l j e s h a d e j a g v i s s t a l d r i g f å t t m o d att t a l a m e d d i g o m detta, s o m varit den m ö r k a s k u g g a n öfver m i t t lifs l y c k a.
O c h, K a r l, t a c k f ö r att d u tog far i h a n d — j a g k a n i n t e s ä g a d i g hvad jag kände då — det var s o m höjde d e t far o c h p l å n a d e u t all h a n s u s e l h e t, d e t att du v i l l e r ä c k a honom d i n h a n d — d e t k o m m e r j a g a l d r i g att g l ö m m a.
» Hon stund.
Den nya damhatten &gt;Otero », som af firman Joseph Leja annonseras i Idun, torde vara värd damernas beaktande, billig och treflig som den är.
Innehålisförteekning.
Emma Berg; af Daniel Fallström.
— Höststämning; poem af Emil Eléen.
— &gt;Hvad kunna vi väl göra?
— I frestelse; af Johanna van Woude.
Från holländskan af Elin Sch y.
Stockholm, Fredagen den 24 februari 1893.
N:r 8 (271) Prenumerationspris pr Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher I d u n m.
9 » 7 » 5 Byrå: K l a r a v.
K y r k o g a t a 7, 2 tr. (Aftonbladets hus.)
P r e n u m e r a t i o u s k e r ti a l l a post- a n s t a l t e r i riket.
61 47. helgfri Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
Utgifningatid: hvarje Iduns fredag.
Lösnummerspris 15 öre (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) Annonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
Vendela Andersson-Sörensen.
ket är nu fem år se- ' dan den sångerska, hvars porträtt i dag meddelas, lämnade vår lyriska scen.
I dessa da- gar hälsas hon af en in- tresserad publik välkom- men till de tiljor, där hon firat sina bästa seg- rar, och vid hvilka hon nu åter är för en tid bunden genom ett gäst- spel, som kommer att omfatta några af sånger- skans förnämsta roller och som tog sin början i måndags, då hon upp- trädde som Violetta i » Den vilseförda ».
Vendela Linnea An- dersson, sedan några år gift med tandläkaren i Köpenhamn Sophus Sö- rensen, är född i Halm- stad den 19 november 1860.
Då hennes fader, som var musikus, tidigt afled, efterlämnande sin familj i små omständig- heter, åtog sig en i Hel- singborg bosatt väninna till modern att taga den lilla Vendela till sig och bekosta hennes uppfost- ran.
Det dröjde ej län- ge, förrän hennes musi- kaliska anlag upptäcktes, och kort tid därefter hade de erhållit så pass stor utveckling, att Vendela fick uppträda som » underbarn », hvilket in- träffade då hon endast var nio år.
H o n hade drifvits att inöfva en konsertrepertoar och sän- des så ut på » konstresor » i sällskap med en dansk violinist, som ej var äldre än hon.
På denna tourré kom den lilla flickan äfven till Stockholm.
Här ha- de hon tillfälle att sjun- ga inför ett sällskap, som var församladt hos en af våra mest kända fabriks- idkare, och följden af detta uppträdande vardt, att några af de därvid närvarande familjerna be- slöto att åtaga sig den lilla sångerskans uppfost- ran, ett erbjudande, som hennes moder med glädje och tacksamhet antog.
Det beslöts nu, att Vendela skulle sättas i skola för att förvärfva sig nödiga kunskaper äf- ven å andra områden än det musikaliska.
Däre- mot skulle hon upphöra med all sång, till dess stämman vunnit stadga, men samtidigt med skol- studierna åtnjuta under- visning i pianospelning.
Under 8 år varade dessa, dels i Stockholm, dels i Kalmar bedrifna förstudier till hennes e- gentliga lifsuppgift.
Vid 17 års ålder åter- vände Vendela Anders- son efter afslutade skol-
58 IDUN 1893 Lagen är vanmäktig, där seden är död.
y. studier till Stockholm, och här hade hon den lyckan att till sånglärare erhålla den i detta fack framstående tonsättaren Isidor Dann- ström, som hört henne i hennes barndom och redan då insett hennes musikaliska begåfning.
Efter något mer än ett års sångstudier för hr D.
hade den unga sångerskan hunnit för- värfva sig tillräcklig förmåga i det tekniska för att våga beträda scenen.
Detta skedde å senhösten 1878, då hon debuterade å Stora teatern i Göteborg i en liten af hennes sång- lärare skrifven operett ' » Crispinos giftermål ».
Den behagliga om än ej stora rösten med dess säkra teknik samt det dramatiska tem- peramentet väckte redan nu någon uppmärk- samhet, och hon fick därför under vinterns lopp försöka sig i flere uppgifter, såsom Ser- polette i » Cornevilles klockor » och såsom Adéle i » Svarta dominon ».
Efter denna första framgång återvände sån- gerskan till Stockholm och återtog sina sång- studier, hvilka hon för samma lärare fort- satte till början af år 1 8 8 0, då hon upp- trädde å Nya teatern i Stockholm i titelpar- tiet i » Madame Angots dotter ».
Många af våra teatervänner hafva säkert i angenämt minne från den tiden hennes utförande af såväl nämnda parti som af Stella i » Tamburmajo- rens dotter », Silvia i Mozarts » Teaterdirek- tör », Jeanette i » Jeanettes bröllop », Irene i » Drottningens spetsnäsduk » m. fl.
uppgifter.
Detta forcerade inlärande af en mängd nya roller hade emellertid angripit sångerskans hälsa, och vintern 1 8 8 1 — 8 2 företog hon där för en utländsk resa, hvarvid hon jämte hr Dannströms familj hufvudsakligen vistades i Nizza, där hon äfven med bifall lät höra sig å några konserter.
Efter hemkomsten till fäderneslandet be- trädde hon för första gången vår förnämsta lyriska scens tiljor såsom Némea i » Konung för en dag ».
Vid inträdet i detta senare skede af sin konstnärsbana å hösten 1882 mottogs sångerskan med stor sympati af vår musikaliska publik och den, som uppdrager denna lilla lefnadsteckning, meddelade härom i en tidning: D e n unga sångerska, som i går uppträdde som Némea, debuterade med en framgång, hvartill vi knappast kunna erinra oss hafva upplefvat ett mot- stycke.
Fröken Anderssons stämma är ej af den beskaffenhet, att den förmår uppbära de ansträngande partierna i den stora operan, men på grund af röstens stora böjlighet och präktiga koloraturför- måga, den intelligens och musikaliska smak, hvar- med den unga sångerskan omfattar sin uppgift, samt genom sitt vårdade och naturliga spel, är fröken A.
för vår lyriska scen en förträfflig acqvisition, som särskildt i den franska opera comiquen torde böra söka sina uppgifter och som vi hoppas, att teatern länge må få behålla.
Sångerskan belönades med talrika blomsterbuketter och lifliga applåder.
Debutanten erhöll nu engagement.
Året därpå företog hon med några af sina scen- kamrater en konstresa till Köpenhamn, Kri- stiania och Göteborg, och under hösten 1887 uppträdde hon med stor framgång å Dag- marteatern i förstnämnda stad.
Men eljest tillhörde hon hela tiden vår lyriska scen, till dess hon för alltid öfverflyttade till Köpen- hamn.
Hon uppträdde härunder i en mängd uppgifter, däribland såsom dottern i » Marco Späda », Cherubin i » Figaros bröllop », Ma- R.YDBERG.
delaine i » Postiljonen », Henriette i » Mura- ren », Frasquita i » Carmen », Siebel i » Fa- ust », drottningen i » Hugenotterna », Kosina i » Barberaren », Adéle i » Svarta dominon », Mignon, lady Harriet i » Martha », Juana i » Spanska studenter », Violetta i » Den vilse- förda », med hvilket parti hon äfven i mån- dags inledde sitt nu pågående gästspel å vår opera, Virginie i » Paul och Virginie », Marie i » Regementets dotter ».
Heanes allra förnämsta uppgift var dock Zéphyrine i Siegfrid Salomans komiska opera » Diamantkorset », hvilket parti hon skapade vid operans första uppförande härstädes vå- ren 1886, alternerande med fru Edling.
Här hade hon ett parti, som lät samtliga sidor i hennes begåfning komma till fullaste rätt och därför var typiskt för hennes fram- ställningskonst, helst denna här därjämte kunde i viss mån sägas framspringa ur hennes » innerster Lebensdrang ».
Också väckte hon här det lifligaste bifall och bidrog jämte den bortgångne Pelle Janzon i icke ringa mån till operans framgång.
Hela värl- den skulle gå och se den kostliga gavottsce- nen, där den unga lindanserskan, som skall uppfostras till fin dam, får ett recidiv af konstnärsfeber och gifver en extra föreställ- ning i den högre akrobatiken för sin för- vånade sällskapsdam, Med tändande ome- delbarhet och uppsluppenhet lämnade hon här en slående bild af det otämjda naturbarnet, på samma gång hon i partiets veka lyriska moment förstod inlägga en ej vanlig charme och rörande värme.
I denna roll tog sånger- skan också afsked af vår publik, då hon våren 1888 lämnade vår scen för att kort därpå gifta sig och bosätta sig i Danmark.
Sedan dess har fru Andersson-Sörensen vid några tillfällen uppträdt som gäst å Göte- borgs Stora teater och i Köpenhamn har hon medverkat vid åtskilliga konserter.
Såsom här ofvan i referatet öfver opera- debuten antyddes, äger fru S. ej till sitt förfo- gande någon stor röst, men denna utmärkte sig alltid i ofvan nämnda uppgifter för be- tydande renhet och klarhet.
Den italienska sångskolan, hvars] principer hennes lärare följt och som genom sina koloraturöfningar bibringar stämman både välljud och smidig- het, har äfven utvecklat dessa egenskaper hos fru S.
Men dessa företräden 4 yttre teknik skulle måhända ej förmått väcka tillräckligt intresse med anledning af det genom öfveransträngning i barnaåren något tunna röstorganet, om fru S. ej vid sidan häraf blifvit begåfvad med en scenisk instinkt, som ställer henne högt bland de konstnärer, hvilka under det senaste de- cenniet varit fästa vid vår lyriska scen.
Och med det dramatiska temperamentet står en hos oss ej alltför vanlig förmåga i samband, vid hvars riktiga utveckling äfven den itali- enska sångskolan i alla tider fäst stor vikt.
Fru S. behärskar nämligen textuttal, frase- ring och vokal diktion på ett sätt, som erin- rar om den konstnärlighet i dessa afseenden, hvaraf åtskilliga här uppträdande gäster af betydenhet visat sig vara i besittning.
I den komiska operan med dess rörliga passageverk är detta af ännu större vikt och betydelse än i den stora operan.
Fru S. mottogs vid sitt återinträde i mån- dags å den scen, hon tillhört, med lifliga ut- tryck af publikens sympatier.
En episod.
niskt ...
Vi sutto samman i förtroligt lag, nyss middag ätits, och vid tänd havanna vi njöto stundens ro i djupa drag.
Vårt från Jian men samtal gått från ämne och till ämne, konst och politik till religion.
var en skeptiker, som trodde intet, lar på tungan jämnt: evolution.
fjag hade kastat kring mig några fraser — dock ärligt menta — om det djupa kraf, som låg i själens djup och hennes längtan mot idealen starka vingar gaf — det djupa kraf, hvad kunde det väl vara?
Jroniskt lugnt han sade: * ^Humbug håra, och narr enhvar, som något annat tror!
^Den samma kraft, som i vår hjärna bor, är den som knyter nätet utaf celler, som rundar stammen, där af saf den sväller, och dräper stackarn, som i lifvets larm sitt dödssår fått i genomstungen barm » ... jflan höjde glaset, litet grand nervös, och grön mot dagern gnistrade " Ghartreuse.
^Den unge läkarn åter satt som vanligt med mörkblå ögon och med nobla drag och talte med citat ur JUill och CMalthus om universi järnhårdt stränga lag, som dömt den svage skonlöst att gå under och åt den starke helgat lyckans dag.
" Och dock helt nyss på smärtfyldt lasarett jag honom sett till sjukbädd vänligt skrida och jämka febcrskrynklad kudde rätt.
" Och nu ett sådant tal!
— jtian smålog flyk- tigt: » Så mången löjlighet vi än ha kvar, vi nutidsmänniskor, så månget sekel på hjärnans bark sin svaghet lagrat har. » c.
fl a, svaghet kanske!
Signad dock hvar svaghet, som räckte hungrig nästa dryck och bröd, som torkat barnatårar, när därhemma i kyffet modern legat blek och död, som byggde hospital och lasaretter och hem åt husvill uti vinternätter!
IDUN 1893 ^a, svaghet. '
Iranske dock det är en sådan, som, när revolten tänder an en värld och klass mot klass står väpnad, hejdar hugget af segerherrens hotfullt lyfta svärd.
tfag talt mig varm.
Vi tego åter låda.
^Där lorta, fjärmast invid västerns rand, stod aftonglöd på mörka, hrustna snömoln som återspegling af en vådelds brand.
F u s k.
Ett o r d f r å n s k o l k a t e d e r n till af mödrarna Florentia.
å torde de vara, hvilka känna till, huru allmänt och i hvilken stor skala fusk bedrifves inom skolan.
Det sker nämligen så lyckligt, att det endast sällan upptäckes, så djärft, att den gynsamma utgången blir än mer förundransvärd.
Några ord därom torde därför få anses vara berättigade.
Man kan i fråga om fusket indela lärjun- garne i trenne afdelningar.
Till den för&amp;ta skulle då räknas de, som alltid i alla äm- nen och vid alla tillfällen fuska, som göra det till och med då de kunna lexan — af gammal vana.
Till den andra höra de, som fuska delvis och läsa delvis, de, som nog ar- beta med både skrifningar och lexor, men dock, där tid och förmåga brista, genom fusk rädda betygen.
Den tredje afdelningen innefattar det minsta antalet, i det att dit skulle föras de, som endast fuska i särskilda fall, då minnet sviker eller öfverläsningstiden varit för knapp.
Dessa tre kategorier till- höra olika stadier och klasser.
Den första torde sålunda endast påträffas i skolans hög- sta klasser, där kontrollen är minst och lät- jan störst.
De bägge andra återfinnas i nära nog alla klasser, undantagandes den första, där man äfven kan finna sådana, som ej alls fuska.
Mången bestrider kanhända, att fusket är så allmänt.
» Det är omöjligt, » säger man, » att sådant kan gå för sig, utau att upptäc- kas. » En och annan, som grips på bar gärning, visar dock dess närvaro, och myc- ket, som icke röjs, finnes i alla fall.
Mån- gen lärare tror nog, att under hans timmar fusk ej går för sig.
Men han ser ej, hur boken ligger uppslagen på bänken bakom den där breda ryggen, som den framför sit- tande med flit rätat, han ser ej hvad som står skrifvet med blyerts på temabokspär- men, han ser ej, att B. sitter med en bok i knäet, att C. har en fullklottrad lapp i han- den o. s. v. i oändlighet.
Fusket bedrifves i de lägre klasserna tem- ligen enahanda.
Boken, som ligger på pul- peten, har en blyertspenna mellan sina blad — läraren tittar bort, vips öppnas boken ett kort ögonblick.
Annars skrifva?
ord på bän- ken eller på papperslappar, som hänga fast på pulpeten eller hållas i den kupiga handen.
I de högre klasserna däremot antar det mera skiftande former och blir af ett visst intresse att studera.
Den djärfhet och upp- finningsförmåga, som därvid utvecklas, äro sannerligen förundransvärda.
Hur häpen skulle Ni ej blifva, om Ni såge en hel klass från ryggen!