Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
äldrarne icke voro alltför fattiga, men hon stod vanligtvis så där midt emellan » bättre » 1. och » sämre ».
I fru Linds dansskola i Trångsund hade TJTWTIN far var borgare i Stockholm, och pW 1 det var ansenligt nog på den tiden, jag gjort bekantskap med en liten grosshand- en riktig hederstitel, tyckte man, äfven laredotter, och vi tyckte mycket om hvar- om man icke hörde till det bögre borgerska- andra, men aldrig bjöd hon mig hem till pet.
Egentligen var det stor skillnad på sina föräldrars fina våning vid Skeppsbron, högre och lägre borgare, större till och med och då jag en gång frågade min mor, om jag än mellan kunglige ämbetsmän och gross- icke fick be min lilla snälla danskamrat till handlare.
D e senare räknades till det bögre oss, förklarade min mor, alt det icke pas- borgerskapet, och sådana kaxar som Tottie sade sig.
» Lika barn leka bäst, » sade min mor, &amp; Arfvedson, Schwan och Schön och Berg- man Olsson, Erdmann, Burgman och hvad hvilken nog kände sig smickrad af att rika de allt hette, som utgjorde börsens pelare och grosshandlarens dotter fattat tycke för mig, myndigheterna på börsbalerna, stodo ofantligt men dock ansåg ståndsskillnaden för stor mycket öfver en handtverkare, vore han äfven och icke ville tränga sig på dem, som stodo ålderman, till och med öfver en bodhand- öfver oss.
Men hon höll också lika strängt lande, äfven om denne vore stadsmajor, så- på, att jag icke skulle umgås med barn af som gamle Strindberg vid Stadssmedjegatan föräldrar, som ansågos » sämre » än vi.
eller Johan Wedberg vid Storgatan.
Namnet öfverklass hörde man aldrig på Rangskillnaden var stor från ofvan och den tiden, men begreppet fanns skarpt utbil- allt nedantill inom Stockholms borgerskap.
dadt, fastän gränsen mellan denna och under- Öfverst såg man de stora handelshusens inne- klassen stod högre upp än nu.
Så hade hafvare.
Det fanns stora handelshus ännu för också borgerskapet sin öfver- och underklass.
femtio år sedan.
Så kommo de mindre be- Den förra kunde gå jämsides med åtskilliga tydande grosshandlarne, men de voro inga- statsämbeten, men var i sin ordning dock lunda sämre än bryggare och bagare eller uuderklass till bördsaristokratien, och det slaktare, och likväl voro dessa ganska dryga skulle fordras en rätt stor förmögenhet i reda patroner.
Arfsägnen om bryggarekungen pengar, skepp och bruksandelar för att Westman från Gustaf den tredjes tid spred den borgerliga öfverklassen skulle släppas in ännu en viss glans öfver t. ex. handelsman- i umgänge med aristokratien.
Däremot var nen och bryggaren Brandelius, handelsman- den borgerliga underklassen själf öfverklass i nen och bagaren Piehl, som rådde om stora förhållande till ej blott » arbetskarlar », utan huset vid Drottninggatan, midt emot Hötorgs- också sina egna gesäller, lärgossar och pigor.
gränd, slaktareåldermannen Frodell på Söder och andra sådana storgubbar, i jämförelse med hvilka en kryddkrämare, hette han också Eurenius vid Lilla Nygatan eller Eisen vid Regeringsgatan eller Weber vid Kornhamn, var rakt ingenting, och en handtverkare, vore det äfven själfve skräddareålderman Spång- berg i Salviigränd, mindre än ingenting.
Varer all mänsklig ordning undergifna, hette det på den tiden, och den ordningen följdes mycket noga ända upp ifrån hans majestät och ända ned till sillpackare och vågkarlar, som hörde till stadens tjänstemän.
Så flicka jag var, fick jag ändå allt detta noga inpräntadt hos mig.
Fruntimmerna följde naturligtvis faderns och mannens grad på samhällsstegen, såvida en flicka icke ge- nom giftermål fick flytta upp en eller annan pinne, hvilket visst kunde inträffa, men inga- lunda var vanligt och nästan aldrig orsaka- des af annat än hennes föräldrars goda för- mögenhetsvillkor.
Man gifte sig nog för pen- gar äfven på den tiden, kanske till och med oftare än i våra dagar.
Männen inom de olika borgerliga graderna umgingos visserligen icke med hvarandra, men träffades dock på allmänna sammankomster, t. ex. bland stadens femtio äldste.
Frun- timmerna hade däremot ingen beröring med hvarandra.
Om de också sutto i samma bänk i kyrkan, och äfven det hörde till un- dantagen, så hade detta ingen vidare inver- kan.
Det umgänge, som grosshandlarens son hade i skolan med handtverkarens pojke, kunde alstra bekantskap, till och med vänskap för lifvet, förutsatt att den framtida ställ- ningen vardt någorlunda lika, men sådana tillfällen funnos ej för flickorna.
» Bättre mans barn », och gränsen för dem gick icke Min far hade både gesäller och lärgossar, och ehuru de hade mat i huset, intogo de dock icke sina måltider vid mästarens och hans familjs bord.
Om detta för femtio år sedan ännu var sed i några handtverkshus, började det dock att allt mera komma ur bruk.
Det var endast vid högtidliga tillfäl- len, som gesäller och lärlingar inbjödos till mästaren, och äfven då visste den senare och hans familj att iakttaga sin värdighet.
Det kunde aldrig komma i fråga, att jag ens fick tala med lärgossarne, och för stor förtrolighet med en tjänstpiga var strängt förbjuden.
Hvar och en var herre öfver sin stackare, förhållandet mellan gesäller och lärlingar var icke bara det mellan äldre och yngre, utan som mellan öfver- och underklass.
Hela samhället iakttog noga rangskillnad, och det icke blott i umgänge, utan också i bostad och bohag, till och med i mat och dryck.
Ett förmöget handtverkshus kunde nog ha råd kanske att äta samma slags mat som den kunglige ämbetsmannens familj, men det passade icke, och i möbler måste det vara enklare hos handtverkaren, liksom i kläder och allt annat.
Handtverkaren kände sin ringhet i jämfö- relse med de klasser, som stodo öfver honom, men var dock icke utan sin lilla stolthet, och på egenskapen af borgare satte han stort värde.
Herre i sitt hus ville han vara, själf- härskare i förhållande till gesällerna.
Lär- gossarne stodo så lågt, att man icke tog de- ras ställning ens i betraktande.
D e voro slafvar, kanske icke så mycket under mästa- ren, hvilken var alltför hög för dem, som ej mera under gesällerna samt äfven under pi- gan.
Sällan fanns det flere än en piga i handtverkshuseD, men en dryg del af sitt ar- bete lade hon på lärgossarne.
D e måste bära ved och vatten, borsta skodon och förrätta alla andra gröfre göromål.
Huru de under sådana förhållanden kunde lära yrket var obegripligt, men det tänkte jag som liten flicka naturligtvis icke på.
Både min bror och jag betraktade Kalle, Janne och de an- dra lärgossarne som våra trålar, och det be- svärade oss icke det ringaste att i vår mån öka deras trälarbete.
S T U D E I R F R Å N S T O C K H O L M S H O R S I O N T af G. Gullberg.
K O N S T N Ä R I N N O R.
» M||las freie, frohe Kiinstlerleben! » éilP&gt; Hvilken lockelse för unga sinnen lig- ger det ej i tanken på konstnärns » lyckliga » lif!
Triumferna, applåderna, blommorna och lagrarne!
Det offentliga erkännandet, vänner- nas beundran, populariteten, allt detta inne- bär någonting frestande, lockande.
I synnerhet är det triumferna från scenen, som tända eld i unga hjärtan.
Hvilken af oss har icke i ungdomens dar känt denna egendomliga drag- ningskraft som scenen äger?
Hvem af oss har icke åtminstone i en flyktig stund drömt drömmar, .hvari teatern spelat en stor roll?
Och huru ha icke våra hjärtan klappat af hänförelse vid våra tidigaste besök å teatern, hvars skenlif vi tagit för verklighet, hvars glitter vi trott vara det sanna guldet?
Rampens ljus förgyller allt!
De urblekta målade skogarne på den nötta väfven stå i detta l j u 3 i den härligaste grönska och fägring, teatergarderobens slitna dräkter blifva furstars och furstinnors prydnad, och glasbitarne i mässingsinfattningen Golcondas gnistrande skatter.
Och huru sköna oeh ädla och stora blifva ej människorna i detta ljus, som för- vandlar färghandlareDS karmin till hälsans purpur och kommer pannans rynkor att för- svinna under fettsminkets tjocka lager!
Så brusar salongens bifall ut i en åska af applåder, buketter kastas, bravorop skälla och svepa in de lyckliga där uppe på scenens golf i en atmosfär af smicker och beröm och stolthet — — — Hvilken lycka måtte det ej ligga däri?!
Men på ett ögonblick förvandlas allt.
Sa- longen, nyss strålande af ljus oeh glansen från damernas eleganta toaletter, nyss fylld af publikens bifallssorl oeh glada stämning, lig- ger nu tyst och tom.
Scenen är mörk och dyster och rampens ljus är släckt.
Skogarne bli åter gammal väf, de lysande dräkterna åter gamla paltor.
Med karminen och fettsminket tvättas osanningarna bort, de fula blifva åter fula, dygden åter last, hjälten åter den tarfliga hvardagsmänniskan, de stora tankarne, de ädla orden, de vackra hand- lingarna blifva åter till hvad de voro, små- sinnade intrigspel, afund, strid och kif.
Allt var blott ett sken, en hägring, som försvann, när teaterdrängen släckte rampens ljus!
Allt är icke blott sken af det, som visar sig på de bräder, som föreställa världen.
I den spegel, som under några korta stunder ställts framför oss från scenen, ha vi skymtat vårt eget lif, våra fel och dygder, våra laster och brott, onda och goda
lidelser.
I de ord, som klingat oss till mötes, ha vi hört maningsropen till oss att besinna oss och tänka på, hvad vår frid tillhör.
V i hafva konfronterats med oss själfva — i all vår nakenhet I Rampens ljus lockar ungdomen, som svär- mar däromkring.
Ej minst den kvinnliga ungdomen.
Men huru många bränna ej sina vingar därpå!
Att blifva en scenisk konstnär eller konst- närinna af rang fordrar i våra dagar stora betingelser, ej blott inre.
Fordringarna på konstens barn ha höjts, i samma mån som aktningen för dem vuxit och deras sociala ställning förbättrats.
Eller kanske är gången den omvända: de sceniska konstnärinnornas samhälleliga ställning har blifvit bättre, i den mån de ställt större fordringar på sig själfva.
Den tiden är nu väl så där tämligen förbi, då den unge mannen eller unga kvinnan steg direkt från ett eller annat obetydligt yrke upp på sceneD.
Nu fordras utom begåfning och lust äfven öfning, studier.
Något konservatorium för utbildande af skådespelare och skådespelerskor sakna vi dock, taget i dess vidsträcktare bemärkelse.
V i få tillsvidare nöja oss med hvad som finns, » Dramatiska teaterns elevskola ».
V i d denna skola lämnas undervisning i deklamation, pla- stik, scenisk framställning, literaturhistoria m. m., och är skolan hufvudsakligen väl af- sedd för teaterns eget behof.
Därifrån utgå dock elever till andra teatrar både i hufvud- staden och landsorten.
Konsten skänker icke i ett fattigt och litet land som vårt sina utöfvare rikedomens skatter.
Tvärtom arbeta våra konstnärer väl i genom- snitt under små ekonomiska förhållanden.
Dock har på senare tiden betydlig förbätt- ring härutinnan uppstått.
En skådespelerska af rang kan vid vårt lands första scen väl drifva upp sina årsin- komster till c:a 3 å 5,000 kronor, vid sekund- teatrarne till något mindre.
Jag talar nu icke om sångerskor och primadonnor » en vogue », hvilkas inkomster, beroende på konjunkturerna, kunna stiga till betydliga belopp.
Så in- spelade en af våra berömda sångerskor — då operettdiva å Nya teatern — • på en enda säsong 16,000 kronor — 100 kronor per afton under 160 aftnar!
Men detta är undan- tag.
En inkomst af ett par tusen kronor om året är det vanliga.
En sådan inkomst är ju god nog, men så komma afbränningarna för toaletteD.
Ty de flesta toaletter får skåde- spelerskan bekosta sig själf.
Mina läsarinnor kunna säkert lättare än jag bedöma värdet af dessa dyrbara toaletter, hvari våra skåde- spelerskor så ofta briljera på scenen.
Drag detta värde från lönen — • hvad återstår?
Och detta är i alla fall de lyckligaste, de som genom begåfning, geni, arbete och flit lyckats drifva sin konst till något mer än den hvardagliga medelmåttan — men de andra!
Den sceniska konsten har sitt proletariat, sitt väldiga proletariat.
Alltifrån de hygg- liga medelmåttorna, som för en knapp lön afton efter afton, år efter år, fylla scenens fordringar på obetydliga bifigurer och fyllnads- roller, ända ner till den dramatiska scenens statister, operans korister och balettens figu- rantskor.
Hur mången tänker — när han åskådar ett praktfullt féeri eller utstyrselstycke, ett skådespel med mycket » folk » eller en lysande opera — på dessa stackars flickor, som i tri- kåer och glitter fylla scenen med sin fägring för en aflöning af kanske 50 öre, 1 krona eller 2 kronor pr.
afton, på dessa statister som spela » folk » för några ören, eller dessa små » balettråttor », som få göra ett hårdt och ansträngande arbete först på lärorummet, sedan på scenen för en lön som knappast räcker till tarlatan åt deras korta balettkjortlar?
Nej, man tänker ej på detta.
Man ser blott det glittrande skenet.
De unga flickorna — och ynglingarne med!
— som drömma om skådebanans triumfer, må därför tänka sig många gånger för och pröfva sig själfva energiskt, innan de låta sig gripas af teaterns armar.
T y en gång i dess nät, är det svårt att komma därur!
* * * För musiken och de bildande konsterna ha vi särskilda läroanstalter uti K.
musikkonser- vatoriums och K. akademiens för de fria kon- sterna undervisningsverk.
Det förstnämnda, musikkonservatorium, har väl icke i främsta rummet till uppgift att utbilda konstnärer i detta ords stora betydelse, utan tvärtom att utbilda och examinera personer, som önska anställning som organister, kyrkosångare, musik- lärare vid allmänna läroverken eller musik- direktörer vid militärkårer.
Men likväl drömmer nog mer än en af konservatoriets alumner om att drifva det längre än så.
Att få bestiga operans scen, kanske att blifva en ny » nordens näktergal », en europeisk » diva ».
Eller — om det ej är i strupen,; utan i fing- rarne man ser sin framtid — om den store berömde, firade viol- eller pianovirtuosens glän- sande framgångar.
Drömmar gå som strömmar!
Huru många, som drömt sig en Kristina Nilssons triumfer, får ej nöja sig med att sjunga biroller på scenen eller kanske blott en röst i kören?
Huru mången, som velat blifva en Popper- Menter, slutar ej med att vara glad att få ge undervisning i skalor åt gensträfviga barn?
Men, låt vara!
De böra icke låta nedslå sitt mod däraf.
» Skam i den djäkne, som icke har biskopsstolen i kikaren. » — V i skola sätta målet högt, äfven om vi ej kunna nå det!
Undervisningstiden vid musikkonservatorium, som står under musikaliska akademiens in- seende, är indelad i två terminer, vårterminen från den 15 januari till 31 maj, hösttermi- nen från 1 september till 15 december.
Sökande till elevplats skall personligen an- mäla sig å de tider, som för hvarje termins början meddelas i annons.
För att varda till elev antagen fordras: 1) anlag för musik samt så mycken ut- bildning i det ämne, i hvilket undervisning önskas, att anlaget tydligen framstår; 2) nöjaktig insikt i musiklärans elementer svenska språkets läsande och skrifning samt räkning; 3) ålder af minst tolf, högst tjugu år; dock må den, som önskar undervisning i orgel, sång eller komposition, vinna inträde vid högst tjugufem års ålder; 4) prästbetyg, utvisande god fräjd, läkare- intyg om god hälsa samt tillståndsbevis af målsman.
Elev erlägger vid inträde i konservatorium inskrifningsafgift med fem kronor samt en terminsafgift af tre kronor.
Från terminsaf- giften kan dock befrielse vinnas af elev, som kan styrka sin medellöshet och är känd för flit och godt uppförande.
Examen anställes efter hvarje termin.
Un- dervisningstiden får icke utsträckas utöfver 3 terminer i hvarje hufvudämne.
Ä t fattiga elever, som utmärkt sig, utdelas stipendier och gratifikationer.
* Akademiens för de fria konsterna undervis- ningsverk omfattar skola för målare- och bildhuggarekonst.
I den förra upptagas äfven kvinnliga elever, men ej i den senare.
Läroåret, som börjar den 1 september, för- delas i två terminer.
Ansökning om inträde vid läroverket skall skriftligen affattas och, ställd till läroverksnämnden, vara till direk- tionen inkommen före den 20 augusti.
Vid ansökningen skola vara fogade intyg om fullständiga namn, födelseår, ålder, fräjd och kunskaper samt, därest inträdessökande är omyndig, tillstånd af målsman.
Ingen elev antages, som ej nått 15 år.
Inträdesfordringarna i målare- och bild- huggareskolan äro: att medels betyg eller annorledes visa sig innehafva sådant mått af allmän bildning, som af läroverksnämnden anses nödigt för till- godogörandet af undervisningen; att medels företeendet af teckningar samt af betyg visa sig innehafva erforderlig färdig- het i klotsritning med skuggning samt i teck- ning efter landskaps- och figurplanscher, skulp- terade ornament och delar af människofigurer; att medels ritningar och betyg styrka sig ha genomgått en förberedande kurs i linear- ritning ocb perspektiv samt att genom bifogande af på egen hand ut- förda teckningar och utkast visa sig äga anlag för konstnärlig verksamhet.
Dessutom måste sökanden aflägga prof. Skolan är indelad i två klasser, och elev må ej åtnjuta undervisningen i den lägre mera än 3, i den högre mera än 4 år.
Undervisningen är konstnadsfri, och elever hafva utsikt att erhålla resestipendier och gratifikationer, som utdelas vid de årliga exa- mina och täflingarna.
Husliga scener.
et ligger något afskräckande öfver dessa två ord: husliga scener.
D e bilda ej blott skuggsidorna, utan till och med den djupa, mörka nattsidan i månget hem.
Man kunde med skäl förlikna dem vid ett åskväder, de ha i mycket dess karaktär, sakna blott dess välgörande efterverkningar.
I stället för att rensa luften och gifva svalka göra de den för det mesta tung och tryckande.
Hvem har icke ofta mycket mot sin vilja blifvit vittne till dylika » husliga scener »?
Ofta tränger ljudet af vredgade ord, hög- Ijudt skrik och gråt, ja, smällande i dörrarne ända ut på gatan.
Och hvarför egentligen?
Undersöker man saken närmare, har man i de flesta fall gjort en mygga till en elefant.
För bildade människor är ett slikt uppförande ovärdigt, och i ett bildadt hem, det vill säga där det råder en verklig hjärtats bildning, kunna slika scener slätt icke förekomma.
Någon enstaka gång kan väl gallan koka öfver äfven hos de saktmodigaste, och i den första upphetsningen säger man mycket, som helst borde vara osagdt, men allt hålles dock inom rimliga gränser: själfbehärskning och
353 1892 ädel måtta äro den bästa pröfvostenen på sann bildning.
Detta borde enhvar af familjens medlemmar betänka oeh lägga på hjärtat samt af all makt sträfva förekomma sådana scener i stället for att framkalla dem.
Isyn- nerhet är detta föräldrars plikt, de borde som familjens öfverhufvud hålla på dess värdighet.
Där kan ju inte alltid vara solsken i hemmet; daglidags förekomma så många förargelser, som äro mycket lämpade att göra lammet till en tiger; men detta oaktadt borde man aldrig tappa herraväldet öfver sig själf.
Obehagliga ordvexlingar, barnens bestraffningar, tjänst- folkets tillrättavisning, allt sådant bör försig- gå så snabbt som möjligt, med dämpad stämma och mellan fyra ögon.
Först då blir intrycket kraftigt och verkan god.
Man tror, att skrik, stoj och bannor skola uppväcka fruktan och injaga respekt, men de verka oftast motsatsen.
Tror man verkligen på allvar, att tjänstflickan passar bättre på soppan nästa gång, om man har slungat locket i hufvudet på henne?
Barn borde också, från det de äro små, vänjas att icke vråla af alla krafter, om de agas; det är oftast bara ett tecken på trots och egensinne, och denna fula vana kan lätt under- tryckas genom ett energiskt och konsekvent uppträdande.
Ofta nog förekomma också sådana scener i afsikt, att ens medmänniskor skola få veta, hvilken plågad varelse man är, man vill upp- väcka medlidande, göra uppseende, bli in- tressant.
Detta är det föraktligaste af allt, och hos alla finkänsliga naturer väcker det endats motvilja och afsky, ty d e upptäcka snart öfverdriften och hyckleriet.
Ett ädelt sinne prisgifver icke sina heligaste, inner- ligaste känslor — det må nu vara i glädje eller sorg — för främmande blickar.
Hvilken är väl den onda världens uppriktiga mening och dom om ett brudpar eller äkta folk, som spela ömma och oskiljaktiga inför alla män- niskor, eller en änka,] som högt jämrande och vridande sina händer följer sin mans lik till grafven?
Ju lugnare och mera obemärkt ett hus föreB, ju mindre man vet om det, dess mer aktning utåt, dess mera lycka och fred inåt.
» På tystnadens träd hänger frukten: fred. » Matlagning som läroämne i våra flickskolor.
oktober 1882, således nu för tio år sedan, öppnades i Stockholm en kvinnlig läro- anstalt, som redan utfört ett berömligt värf och som, i fall ej goda tecken sVika, hädan- efter kommer att få en stor betydelse för hela vårt land.
Behofvet af en anstalt, där, mot en ringa afgift och på jämförelsevis kort tid, unga kvin- nor af arbetsklassen kunde, omedelbart efter den egentliga skoltidens slut, få lära sig kon- sten att laga mat, var i hög grad trängande.
Professorskan fru Anna Retzius, född Hierta, inrättade därför vid nämnda tid med ett af stiftelsen Lars Hiertas minne lämnadt anslag af 5,000 kronor för en gång en matlagnings- skola, hvilken, i olikhet med de s. k.
» hus- hållsskolorna », endast afsåg undervisning i matlagning.
Under den första tiden kräfde anstalten icke obetydliga tillskott, men erhöll också genom sin stiftariona allt hvad hon behöfde.
Från midten af 1886 har skolan likväl burit sig och på sista åren till o c h med lämnat något öfver- skott, hvilket användts till främjande af sko- lans och sakens intressen.
Matlagningsskolans stiftarinna, som länge hyst den öfvertygelsen, att huslig ekonomi borde, såsom redan skett på flere ställen i utlandet, hos oss upptagas på de högre flick- skolornas läroplan, hembjöd redan i början af 1891 denna anstalt såsom gåfva åt Högre lä- rarinneseminarium oeh den därmed förenade Normalskolan för flickor, med villkor att där- städes skulle anordnas undervisning i huslig ekonomi åt eleverna vid nämnda läroverk.
Chefen för ecklesiastikdepartementet fann detta uppslag till en mera praktisk anordning af den kvinnliga uppfostran » vara väl värdt att taga vara på ».
Efter hans förmenande vore det dock fördelaktigare, om matlagnings- skolan fortfarande blefve den nuvarande ägarin- nans enskilda egendom; han hemställde därför till fru Betzius, om hon ville kvarstå som an- staltens ägarinna, men upplåta densamma för undervisning i huslig ekonomi åt elever vid seminariet och normalskolan, hvarpå ägarinnan svarade med att helt och hållet ställa skolan till de nämnda läroverkens förfogande, hvar- jämte hon förbundit sig att till dem öfver lämna den vinst, som affären kan komma att gifva äfvensom att ansvara för möjligen upp- stående förlust.
Med anledning häraf beviljade senaste riks- dag ett anslag för 1893 af 5,000 kronor till Högre lärarinneseminariet att användas dels till aflöning åt en lärarinna i huslig ekonomi, som tillika skall vara matlagningsskolans före- ståndarinna, dels till erläggande af månads- afgifterna för de elever, som erhålla under- visnining vid matlagningsskolan och till be- stridande af kostnaderna för undervisning i sådana ämnen (kemi, fysiologi, bokföring m. m), som stå i nära sammanhang med den husliga ekonomien.
En af seminariets elever, med goda studier i naturvetenskapliga ämnen, hade redan tidi- gare erhållit ett statsunderstöd för att i ut- landet (Tyskland, England och Belgien) taga kännedom om undervisningen i detta ämne.
Denna studieresa anträddes, som vi redan förut i Idun omnämnt, i september förlidet år och afslutades i somras.
Den 1 september detta år tillträdde den sålunda utbildade lärarinnan, fröken Ingeborg Wailin, sin plats som före- ståndarinna vid matlagningsskolan, och samti- digt tog vid denna anstalt den nya undervis- ningen i huslig ekonomi sin början.
Eleverna i nu pågående läsårs matlagningskurs äro tjugu.
Med bjärtliga välönskningar hälsa vi den nya statsinstitutionens framträdande och foga därtill en önskan och förhoppning, att det af statsmakterna gifna goda föredömet snart må vinna efterföljd vid många kvinnliga läroverk, både högre och lägre.
•&gt;Au bonheur des dames.t I juni 1891, inkommo till Stockholms tullkammare transito- Göteborg från utlandet 4 kollyn klädespersedlar, adresserade till » grefvinnan Murossy ».
Adressaten hördes emellertid icke af, hvarför i enlighet med tullstadgan varorna utbjödos å offentlig tullauk- tion, hvilken ägde rum tisdagen den 18 dennes.