Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vet ganska väl, att man kan invända, det ingen är skyldig att sälja varor på kredit, och att det således är säljarens eget, förvållande, att han på sådant sätt har sina tillgångar fastlåsta och oåtkomliga; men jag vet äfven att endast den som har en ringa eller snart sagdt ingen kännedom om sakförhållanderna, kan göra en sådan anmärkning.
Hvar och en annan vet det vara en omöjlighet undvika att få en mängd bok fordringar, sä vida säljaren vill påräkna hafva någon afsättning af sina varor och undvika bedröfvelse!! att se dem ligga osålda.
För att afhjelpa det här påpekade onda, utan att derigenom förstöra handeln mot bokfordran, samt att fä sädana fordringar ordentligt, inom en ej alltför lång tid, liqviderade, får jag härtill hos Rikets Ständer afgifva följande förslag, som enligt min öfvertygelse är både enkelt, lätt tillämpadt och praktiskt användbart.
Aret indelas i fyra qvartaler.
Det första qvartalet innehåller Januari, februari, Mars månader; det andra April, Maj.
Juni; det tredje Juli, Augusti, September och det fjerde Oktober, November, December.
Inom första månaden i hvarje qvartal skola räkningar å bokfordringar från föregående qvartal utskrifvas och tillställas gäldenärerne, hvilka före det löpande qvartalets slut äro skyldiga uppgöra liqvid med reda penningar, löpande skuldförbindelse, accepterad räkning eller annat värdepapper.
Har liqvid oj skeft inom sagde tid, vare fordringsegaren pligtig att inom första månaden af påföljande qvartal vid vederbörlig domstol utsöka "sin fordran.
Uraktlåtes detta, Vare han sin Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 2. 3 bokfordran förlustig, och gäidenären sin skuld qvitt.
Accepterad räkning, hvarå bestämd betalningstid ej blifvit utsatt, är till betalning förfallen efter det löpande qvartalets slut.
Genom detta, sorn mig synes, enkla och praktiska sätt skulle en stor lättnad och reda åstadkommas med allt hvad till bokfordran hörer.
Inga gamla sådana fordringar komme att finnas; allt blefve uppgjordt medan man ännu hade i friskt minne såväl qvantum af borgade varor, som deras pris.
Mer än tillräcklig tid vore lemnad både till handelsböckers ordentliga afslutande, räkningars utskrifvande och de, inom behörig tid olitjviderade beloppens indrifvande; då man årligen härtill kunde använda fyra månader, fördelade på fyra terminer af året, — mot hvad nu är fallet, då allt hopas pä en gång vid hvarje års början.
Inga sådana betydliga skulder skulle samlas på en hand, som nu oftast är fallet, och säljaren ej befinna sig i den bekymrade, oroande ställning, att lian. oaktadt han eger mer än riklig tillgång i bokfordringar för att liqvidera egna skulder, lian likväl ej vet 0111 han eger något eller mindre än intet, ej vet om han vid förfallotiden kan betala sina egna skulder, då det är honom obekant hvad större eller mindre värde hans stora bokfordringar kunna hafva, och det är honom omöjligt att kunna till behötliga utbetalningar använda något af dessa.
Ilan måste genom lån, anlitande af vänners borgensförbindelser, och med detsamma skyldighet till återtjenst med dermed förenad risk samt annat trassel söka skaffa sig nödiga utvägar att kunna hålla sig uppe.
Genom den skyndsammare liqviden, medelst kontant eller gångbara papper, skulle rörelsekapitalet inom hela landet sä att säga tre- eller fyradubblas, mot hvad nu är fallet.
Genom qvartalsräkningarnes liqviderande skulle konkurser i högst betydlig män minskas både till antal och omfång, och såväl handlande som andra näringsidkare ej behöfva göra så stora förluster vid dylika tillfällen, som nu höra till ordningen för dagen.
Till detta gynnsammare resultat skulle ytterligare bidraga, att snart sagdt hvarje affärsman hade ett lätt tillfälle att fyra gånger om året taga en öfversigt öfver sin ekonomiska ställning, sina fordringar och skulder; hvilket måhända mer än mycket annat skulle bidraga till ordning och reda i rörelsen, afhålla mången från svindlande olyckliga spekulationer, ofta af brist på kännedom hurudana hans affärer egentligen äro; hvaremot han genom qvartalsuppgörelsen hade ständigt en klar insigt, huru långt hans tillgångar kunde sträcka sig.
Säkerheten att inom bestämd ej särdeles lång tid få, på ett eller annat sätt, liqvid för bokfordringar gjorde det äfven möjligt att inom kortare tid betala egna skulder, att till vida större belopp köpa egna förnödenheter mot kontant, och derigenom naturligtvis erhålla billigare priser.
Med ett ord, en vida mera allmän ordning, reda och punktlighet i alla affärer skulle ©tvifvelaktigt uppstå genom antagandet af här föreslagna föreskrifter vid bokfordringar.
Då en hvar visste att dylika fordringar ovilkorligen måste fyra gånger om året liqvideras, blelvo de till allra största, belopp också liqviderade, utan anlitande af exekutiva magten.
Vära mänga banker gifva härpå det säkraste beviset; ty då man vet, att ett erhållet län ovilkorligen måste der pä en bestämd tid inbetalas, blifva de också i behörig ordning betalda, och bankerna behöfva endast för jemförelsevis högst obetydliga belopp företaga lagsökning och till ännu ringare belopp göra några förluster.
Naturligtvis får ej dessa föreskrifter tydas så. att egare af bokfordran vore skyldig att vänta på liqvid tills qvartalet utlupit.
Det bör ju stå honom fritt att när sorn helst före qvartalets utgång söka erhålla liqvid för försåld vara, då ej 4 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 3. någon bestämd betalningstid blifvit antagen.
Här är endast föreslagen den längsta tid en bokfordran får vara gällande.
< Då jag ej tilltror mig kunna uppställa detta förslag i lagform, får jag vördsamt anhålla, att detta mätte ske af Lag-Utskottet, äfvensom de ändringar eller upphäfvanden af nu gällande lagföreskrifter, hvilka blifva olämpliga, ifall detta förslag skulle komma att vinna bifall i mer eller mindre mån.
C. G. Rydin, JW 3.
Af Herr LCIlltllCll
I Om förskottsanslay till fortsättning af arbetet å jernvägen Falköping—Jönköping m. m.
Det torde få anses otvifvelaktigt att Rikets Högloft.
Ständer vid nuvarande riksdag bevilja det icke] betydliga anslag, som erfordras för fullbordande af den redan beslutade, till rigtningen bestämda och utstakade samt äfven till största delen färdiga jernbanan emellan Falköping och Jönköping.
Denna jernväg, hvars gagn för orten och det allmänna städse varit erkänd, antages äfven — och icke utan skäl — kunna blifva en af de mest begagnade och inkomsfgifvande, när den blifvit fullbordad och öppnad ända till Jönköping; men dessförinnan är den af ringa nytta och lemnar en ganska obetydlig inkomst, som icke i någon män motsvarar trafikkostnaden.
Det af Rikets sist församlade Ständer till ifrågavarande jernväg anslagna belopp är nästan helt och hållet användt. så att, enligt den säkra upplysning jag erhållit, arbetet måste inställas och upphöra, om icke ytterligare anslag snart eller före nästkommande Februari månads början meddelas.
Vid detta förhållande och jemväl med fästadt afseende derå, att sedan jernvägen å vestra stambanan emellan Stockholm och Götheborg numera blifvit färdigbyggd, en stor mängd jernvägsarbetare blifva ledige och utan arbetsförtjenst, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Högloft.
Ständer måtte dels så snart ske kan, till fortsättning af arbetet ä jernvägen emellan Falköping och Jönköping, bevilja ett förskottsanslag till belopp af Femhundratusen Riksdaler Riksmynt att af tillgängliga medel i Riksgälds-kontoret vederbörande tillhandahållas, dels ock, vid definitiva pröfningen och bestämmandet af det för full - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 4. 5 bördande af denna jernväg erforderliga anslag, förordna att, återstoden af detsamma må användas, i män af behof, äfven under år 1866 och således före början af nästa statsregleringsperiod.
Stats-Utskottet r.nhålles vördsamt.
Stockholm den 1 November 18C2.
J, Ä. Lemchen. JW 4.
Af Herr Blanche!
Orri anslag och annat, understöd'från Statens sida för skarpskytt#föreningar ne i riket.
Då jag nu går att framlägga ett förslag angående understöd från statens sida för det fosterländska sträfvande, som under namn af skarpskytterörelsen åsyftar attfö rbereda en allmän folkbeväpning i Sverige, må det först tillåtas mig att meddela hurui, enligt fleras omdömen, skarpskytteföreningarne böra och kunna medverka till fäderneslandets försvar.
Sverige, innehar i de Europeiska staternas krets den ärofulla bestämmelsen, att i högsta Norden vara Europas förpost mot den ryska kolossens fortgående påtryckning mot vestern.
Men denna bestämmelse jemte värnandet af egen sjelfständighet pålägger Sverige, som eger ett ringa antal innevånare, kringspridda på en stor yta, större uppoffringar för sitt försvarsväsende, än de liesta andra länder med mindre blottadt läge.
De måttgifvande omständigheter, sorn bestämma storleken af ett lands krigsraagf, äro af treggehanda beskaffenhet, nemligen: landets 'tillgångar, dess belägenhet och den väntade fiendens styrka.
På alla tre måste afseende göras.
De flesta europeiska stater underhålla i fredstid, då tillgängarne i främsta rummet böra afses, ungefärligen en procent af landets befolkning såsom stående armée.
Afven Sverige, sorn för närvarande räknar nära Pyra millioner innevånare, underhåller samma procent, nemligen omkring 40,000 man, hvaraf 33,000 för landt- och 7,000 för sjöförsvaret.
Men när krig tillstundar, då göra sig äfven de båda andra faktorerna gällande och då ändras förhållandet.
Då kunna de stora staterna nöja sig med en ringa tillökning af procenten, frän en till en och en half, högst tvä procent af befolkningens numerär, och likväl erhålla tillräckligt antal krigare, och detta icke allenast till försvar, utan äfven till anfall.
Men för de mindre staterna räcker denna procent icke till, isynnerhet om landels utsträckning och fiendens öfverlag - 6 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,/W 4. senhet äro mycket stora; 2, 3, ja till och med 4 procent af befolkningen måste då utgå och strida för fäderneslandets sjelfständighet — det första och vigtigaste vilkoret för statens bestånd — och detta äfven om tillgängarne ganska hardt skulle anlitas.
Om Frankrike, som har 36 millioner innevånare och ett afrundadt läge, vid krigets utbrott ökar sin stående armée, som räknar omkring 360,000 man, med 1 procent, d. v. s. till 540,000 man, sä kan det värna sig mot hvilken motståndare som helst.
Ökar nämnde land sin armée till 2 procent af befolkningen eller 720,000 man, så kan det, såsom i Napoleon den forstes dagar, bjuda spetsen åt hela det öfriga Europa.
Men om Sverige som är långsträckt, glest, befolkadt och sårbart på många punkter, anfallcs af Ryssland, hvilken makt vid ett offensivt krig sannolikt kan disponera öfver 100,000 man, så räcka icke 60,000 man, knappast 80,000 till försvaret, utan vi måste bereda oss pä att uppsätta 3 kanhända 4 procent af befolkningen, för sävidtbåde landt- och sjöförsvaret skola uppnå tillräcklig styrka och utan afbrott kunna förses med ersättningstrupper.
Man kan antaga, att sjöförsvaret af de disponibla stridskrafterna erfordrar högst |:del, då |:delar skulle återstå för landtförsvaret.
— Förstärker man vid utbrottet af ett krig den stående arméen med beväring till 1 procent, så skulle den i första linien påräkneliga styrkan uppgå till omkring 50,000 man, alla icke stridande oberäknade.
Man tror sig äfven veta, att regeringen, i dess mobiliseringsplan för arméen, upptagit samma styrka.
— Dessutom skulle 20,000 man beväring samlas i depoterna* för att utbildas till ersättning för lidna förluster.
Men kunna nu nämnde 50,000 man anses tillräckliga att försvara Sveriges sjelfständighet ?
Omöjligt, sedan de allägsnare delarne af det långsträckta och smala landet jemte fästningarne nödtorftigt blifvit besatta — hvilket tager allt större procent af den disponibla styrkan, ju mindre denna är — återstår så litet iörhufvudhären i midten, att densamma svårligen kan göra verksamt motstånd, utan löper fara att genast i början blifva krossad eller tvingas att genom ett länge fortsatt återtåg öfverlemna större delen af landet och befolkningen i fiendens väld.
Antages exempelvis att till Norrland och södra delen af landet jemte fästningarne detacheras 20,000 man (en styrka som dock torde vara föga tillräcklig), så återstå högst 30,000 för midtens försvar, hvilket med fiendens antagna öfvermagt uppenbarligen är för litet.
Den hjelp Norige, enligt dess nuvarande krigsförrättning kan erbjuda, är ganska ringa; högst 12,000 man.
Man finner således, att den i första hand disponibla styrka, som enligt nuvarande mobiliseringsplan kan påräknas, är otillräcklig för landets försvar.
Den måste ökas.
Och i beväringsinrättningen synes man hafva tillgång härför.
I Sverige uppnå i medeltal ärligen 30,000 personer beväringsåldern.
Men af dessa hafva på den sednare tiden blott 20,000 blifvit approberade till vapenöfning; dc återstående 10,000 hafva antingen undanhållit sig eller också blifvit kasserade på grund af sjuklighet eller undermålighet.
Sedan likväl ansvarsbestämmelserna för undanhällning enligt sednaste beväringsstadga blifvit skärpta samt undermålighet och mindre lyten förklarats icke vidare hinderliga för krigstjenst, torde de härför disponible inom hvarje klass komma att ökas med 5,000 man, hvilka kunna användas till sådane förrättningar utom striden, sorn icke fordra full kroppsfärdighet.
Till vapenöfning approberade återstå följaktligen 5 klasser å 20,000 man d. v. s. 100,000 man.
Afdrager man härifrån lale! för flottans behof— hvilket dock numera torde vara för mycket i anseende till de sednaste vigtiga förändringarne inom sjöväsendet — så återstå dock aldraminst 80,000 för landtförsvarets behof.
Af dessa ha Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 4.
T regeringen hittills ej ansett sig kunna använda mera än de 17,000 man, sorn skulle fylla stående arméens leder samt de 20,000 som skulle sammandragas i depoterna, d. v. s. 37,000 man; 43,000 återstå.således oanvände.
Man torde dock utan fara för arméens brukbarhet genast vid första uppsättningen kunna införlifva ytterligare 20,000 man beväring med densamma, om tillgång på befäl funnes och om beväringens öfningar ändamålsenligt anordnades.
Den i första linien disponibla försvarsstyrkan skulle då räkna 70,000 man, med en tillgång på ersättningstrupper af minst 43,000.
En sådan åtgärd synes emellertid ännu icke af krigsstyrelsen vara påtänkt.
Men äfven dessa 70,000 man torde få mer än tillräcklig sysselsättning med att motstå, fiendens 100,000.
Och skola de kunna göra det med någon framgång och med någon förhoppning att slutligen förmå utdrifva fienden ur landet, så måste hans öfverlägsna massor genom någon annan åtgärd splittras och förminskas.
Detta kan ske medelst en väl ordnad landstorm, bestående af ett visst antal åldersklasser efter utträdet ur beväringsåldcrn samt utgörande den tredje beståndsdelen af landets försvarssty rka, då stående arméen och beväringen kunna betraktas såsom den första och andra.
Medan den af beväringen understödda arméen ombesörjer landets mobila försvar, öfvertager landstormen det lokala och skyddar befolkningen mot fiendens ströftrupper.
Medan den aktiva hären sysselsätter de fiendtliga hufvudmassorna samt för detta ändamål efter behof fördelas eller concentreras samt förflyttas till de lämpligaste punkterna öfver hela riket, skall landstormen på hvarje ställe, dit fienden i mindre afdelningar inrycker, utföra folk — eller guerillakriget.
Den bör aldrig ställa sig i vägen för fiendens hufvudmassor, utan vänta tills dessa passerat, samt då rigta sin verksamhet mot fiendens flank, rygg- och förbindelse-linier.
Den bör med öfverlägsen styrka öfverfalla smärre fiendtliga afdelningar, svagt eskorterade, transporter och föga besatta orter, förstöra och spärra vägar, besätta af naturen starka pass, samt på allt sätt hindra och försvåra utförandet af alla fiendtliga anordningar t. ex. lifsmedels och kontributioners indrifvande, in. m. d. Genom sin talrikhet och allestädes befintlighet blir landstormen af största vigt vid ett försvarskrig.
Och om af densamma äfven blott den del, som råkar i omedelbar beröring med fienden, kommer i verksamhet, så tvingas fienden dock genom mängden af små afdelningar, som beständigt äro färdige till anfall, att qvarlemna högst betydliga stridskrafter, hvilka härigenom urståndsättas att verka mot landets aktiva armée.
Denna deremot behöfver ej splittras för en mängd småposteringar, utan dess olika afdelningar kunna alltid hållas koncentrerade, hvarigenom dess försvarskraft betydligt okas.
Sådan är den kraftiga medverkan, landstormen kan skänka försvaret, och mera får man ej heller fordra af densamma, såvida man vill hålla sig inom det möjligas gränsor.
Mera behöfver ej heller medborgaren göra, sedan han i beväringens leder fullgjort den förnämsta delen af sin värnepligt.
Men genom lag måste landstormen bekräftas, såväl derföre, att ingen må kunna vägra sin medverkan, som derföre att fienden ej må finna någon förevändning, att betrakta dess verksamhet såsom uppror eller röfveri.
Den nu pågående ädla och fosterländska rörelsen att skaffa sig vapen och öfva sig i deras begagnande för att i nödens stund biträda rikets krigsmagt, har erhållit namnet skarpskytterörelsen, och de sällskaper, som för detta ändamål frivilligt bildas, hafva kallat sig frivilliga skarpskytteföreningar.
8 Motioner i Borgare-Ståndet, 1862. ,JW 4.
Nu vill skarpskyttar egentligen säga soldater, som uppnått en högre grad af skjutfärdighet än andra, hvarföre de äfven beväpnas med de bästa gevär, sorn kunna anskaffas, saint i krig äro ämnade att användas vid särskilda tillfällen.
Änskönt skarpskyttarne visserligen skaffa sig goda gevär samt göra målskjutningarne till en väsendtlig del af sin verksamhet, sä kan man rimligtvis icke vänta att alla deras medlemmar, af hvilka största delen aldrig förut händterat ett vapen, skola blifva skarpskyttar i olvannämnde mening och såsom sådana tjenstgöra i krig.
Dertill fordras naturlige fallenheter, som icke ens inom flertalet af den stående arméen äro att påräkna.
Men frivilliga skarpskytteföreningarna åro den första början till en landstorm, den tredje beståndsdelen af rikets försvarsstyrka.
Det är deras uppgift att med ord och handling visa det vara nationens mening, att en landstorm hildas samt derigenom förmå Regering och Ständer att pä ett sätt som icke förnärmar friviilighetsidéen, lagstifta i saken och kraftigt understödja densamma, hvarförutan svårligen något i större skala kan åvägabringas, För att skarpskytteföreningarne skola kunna användas såsom landstorm fordras, att de hafva en viss organisation, en viss öfning samt en sä vid?* möjligt är med arméen likartad beväpning och utrustning.
Jag vill här. skärskåda, hvad de i nämnda hänseende redan sjelfve gjort samt hvilket understöd staten möjligtvis kan böra lemna.
I afseende på organisationen hafva de frivillige skarpskytteföreningar, som ingått på Kongl. Förordningen af den 8 Mars 18,61, åtagit sig följande ganska vigtiga förpligtelser.
Dä krig emellan Sverige och främmande magt blifvit förklaradt eller rikets lugn af yttre fiender så allvarligen hotas, att Svenska krigshären mobiliseras, skola de, efter uppbåd genom den embetsmyndighet Kongl. Majit utser, fullgöra hvilken tjenstgöring som helst inom det område, de sjelfva för sin verksamhet bestämt, och detta under så lång tid, vederbörande anser lämplig.
Under denna tid underkasta de sig äfven gällande krigslag, dock i tillämpliga delar, med iakttagande af de i Kongl. Brefvet af den 21 Mars 1811 för Gottlands nationalbeväring stadgade särskilda bestämmelser.
Derjemte eger Kongl. Majit att utvälja öfverbefälhafvare bland trenne personer, som föreningens medlemmar sjelfve utse.
Slutligen skall förening omfatta visst område, såsom stad, socken eller härad.
Dessa äro Kongl. Förordningens bestämmelser.
Vidare äro de liesta föreningar indelade på korporalskaper af ungefär 25 man; af 4 sådane korporalskaper bildas ett kompani, hvilket således räknar omkring 100 man; och är föreningen mycket stor, bildas af 4 kompanier en bataljon.
Allt befäl, utom öfverbefälhafvare, såsom korporaler och vice korporaler, kompanichefer och vice kompanichefer välja föreningarne sjelfva på bestämda tider.
Detta'befäl utbildas särskildt inom föreningarne.
Endast bataljons-chefsbefattningen anses erfordra sådane specielt inilitäriska egenskaper, att de blott hos en man af yrket kunna finnas; der således öfverbefälhafvaren ej p.å samma gäng kan vara bataljons-chef, användas härtill särskilda för tillfället antagna bataljonsinstruktörer.
Som man ser, hafva således skarpskytteföreningarne en för kriget ganska brukbar och med arméen temligen likartad organisation.
Föreningarne eg a enligt Kongl.
Förordningen att sjelfva bestämma området för sin verksamhet.
Äsigterna hafva härom varit delade, i det somliga föreningar för sig bestämt mycket stora, andra mycket små områden.
Onskligt vore, om i detta hänseende några bestämda principer, öfverensstämmande med fordringarne på landstormens verksamhet, kunde göra sig gällande.
Ofvan är visadt, att arméen i bevä* Motioner i Borgare-St&ndet 1S62. ,JW 4. 9 beväringen har en tillräcklig och aldrig utsinande käiia tili ersättning för lidna förluster, .Skarpskytteföreningarne behöfva följaktligen icke ur denna synpunkt underkasta sig samma vilkor, som beväringen, d. v. s. låta använda sig hvar sorn helst inom rikets gränser.
Ofvan har jag äfven antydt den rent lokala karakter, landstormens militära verksamhet innehar.
Den andel, landstormsmannen har i landets försvar, gör det oj nödvändigt för honom att långt aflägsna sig från hemmet.
Afven andra skäl hindra honom derifrån.
Ilan går ut med egna kläder och skodon, sorn snart förslitas, och med liten packning, ty någon tross kan ej tänkas organiserad lör landstormen.
Derjemte mäste han i de flesta fall lefva på egen kost eller hvad som tillfälligtvis kan öfverkommas, dä man knappast kan antaga att några förråder för landstormen skulle anskaffas.
Dessa häda omständigheter tol de ådagalägga, att han hvarken någon längre tid kan vara frän hemmet eller på något långt afstånd derifrån aflägsna sig.
Dertill kommer omsorgen för den qverlemnade familjen och egendomen, sorn aldrig genom lagar kunna iötqväfvas och hvilken äfven torde draga honom dit.
Vill »nan således hälla sig vid det möjliga och utförbara, som äfven ur militärisk synpunkt är fullt tillräckligt, samt icke sätta en stor och fosterländsk idé på spel, så bör man icke af skarpskytteföreningarne foidra för stora områden för deras verksamhet, ej heller böra dessa sjelfva åtaga sig något. sådant.
Idet egna häradet och de härader, som närmast angränsa till detsamma, tolde pä de flesta ställen komma att utgöra den vidsträcktaste skådeplatsen för landstormens rörelser.
Ett sådant afrundadt område är tili och med lämpligare än länets gränser, ty inom detsamma kunde man visserligen bli kommenderad från den ena ändan till den andra, ibland 20 å 30 mil; men ä andra sidan behöfdo de, som bodde vid gränserna, ej gä c 11 steg utom desamma.
Der befolkningen är mycket gles. såsom det är i Norrland, torde egen och nät mast angränsande socknar utgöra tillräckligt vidsträckt område.
Ja! ställen finnas, der detsamma till följd af deras belägenhet" ytterligare bör inskränkas, nemligen rikets kuststäder, som tinder loppet af ett krig ständigt äro hotade af fiemltiiga landstigningar och derföre aldrig böra blottas på försvar.
Det torde emellertid vara lämpligast, att. såsom Kongl.
Förordningen förutsätter, åt skarpskytteföreningarne sjelfva öfverlemna att öfverenskomma om vissa grunder för bestämmandet af deras område.
Det andra vilkoret, för att skarpskytteföreningarne skola kunna på ett tillfredsställande sätt utföra sin uppgift såsom landstorm, är att de för' ändamålet blifvit tillräckligt öfvade i militärisk samverkan och vapnens bruk.
Färdighet i militärisk samverkan vinnes genom öfningar. dels i sluten, dels i spridd ordning, samt, om föreningarne äro mycket starka, äfven i bataljons-exercis.
Färdighet i vapnens bruk lörvärfvas dels genom öfningar i gevärets handterande (handgevärsexercis, laddning och eld), dels genom flitig målskjutning.
Medgifver tiden det, bör ej heller gymnast, i k, bajonettfäktning och bevakningsfjenster försummas.
Annu är ej den tiden inne, dä hvarje vapenför man i de allmänna läroverken erhållit den förberedande militärundervisning, som gör honom lämplig att uppfylla sin första medborgerliga pligt, fäderneslandets försvar.
Den ganska stora del af befolkningen, som bevistat bevägingsmötenn, har visserligen erhåbit någon kän - Bih. till Ii. 3t.