Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den öfverblick, som ofvan lemnats af kyrkans magi, torde behöfva fullständiggöras, men icke på den långa väg, som skulle ligga oss öppen uti en fortsatt skildring af kyrkliga åsigter och bruk, utan genom framhållandet af en kort kärnsats: hvarje symbol, hvarje yttre handling och tecken, hvilken man tillägger en sjelfständig kraft till helgelse och en omedelbar moralisk inverkan, är magi.
Må den protestantiske läsare, för hvilken vi här skrifva, med denna sats pröfva i hvilken mån reformationen, som vill återgifva den inre myndigheten – den enskildes förnuft och samvete – dess rätt, ännu har lyckats i sin uppgift.
Luther och Calvin angrepo många magiska bruk, de klippte många grenar af dualismens träd, men läto den ännu lefnadsfriska stammen stå.
Men ett dualistiskt religionssystem måste på grund af sin egen oförnuftiga verldsåskådning förr eller sednare ånyo antasta den inre myndigheten och göra sig sjelft till en allenagällande yttre; det måste ovilkorligen urarta till en statuarisk fetischtjenst eller falla för en fullständigt monistisk reformation.
Vår tid är en brytningstid mellan dessa krafter.
Å ena sidan sväfvar djefvulstron, predikad från tusen talarestolar för den stora massan, som ett Damoklesvärd öfver civilisationens hufvud; å den andra utbreda filosofien och naturvetenskapen en rationel och monistisk verldsåskådning till en allt större krets.
För den, som vill intaga sin plats i denna högvigtiga kamp, må vi
till slut upprepa dessa ord af den ädle Bunsen29: ”Hvarhelst i religion eller stat eller civilisation, i konst eller vetenskap, det inre utbildar sig kraftigare, det andliga eftersträfvas, vare sig med större eller mindre ombildning af det bestående, der måste vara framsteg, ty ur det inre kommer lifvet till det yttre, ur medelpunkten till omkretsen.
Der är alltså vägen, som går till lifvet.
Der öppna sig nya andens vägar, och genien lyfter sina vingar med gudomlig säkerhet.
Om detta är sannt, måste det motsatta inträda öfverallt, der det yttre blifvit mer och mer framhållet, der tecknet alltmer satts i stället för väsendet, symbolen och det yttre verket för den inre handlingen och samvetet, der den glatta formen tagits för innehållet, den yttre enformigheten för lefnadsenheten, skenet för sanningen.
Der måste alltså förbereda sig en olycksdiger framtid, huru än det närvarande ser ut.”
Den lärda magien.
Vi befinna oss i en labyrint af mörka trånga slingrande gator, här och der utmynnande till en öppen plats framför någon kyrka eller offentlig byggnad.
Hvad i denna främmande stad möter våra blickar kommer oss ej att stanna och betrakta: ungefär sådane hus och sådane menniskor hafva vi ju sett i de många andra städer, som vi genomvandrat under sökandet efter de vises sten.
Vi fortsätta således vår väg.
Universitetsbyggnaden skall finnas i grannskapet.
En svängning om gathörnet der till höger, så en annan om detder till venster, och vi äro framme.
Föreläsningstimmen är inne.
Draperade i styfva mantlar, med skolastmössan på djupsinniga hufvuden styra professorerna sin gång till vishetstemplet, vid hvars portal stå flockar af studenter.
Vi känna igen deder typerna: ”pennalerna” äro sig lika, ännu barnsligt rundade om kinderna, ännu ödmjuke i sitt väsen, kanske ännu fångne i den ljufva villan att byggnaden, utanför hvilken de vänta, utgör propyleerna till himmelens och jordens hemligheter; lika lätt igenkänliga äro de bleke pergament-ätarne, som en gång skola lysa som ljus i kyrkan och vetenskapen, antingen de nu tvinsjukt släpa på sina catenæ, sina summæ och sententiæ, eller med otvetydig sjelfbelåtenhet uppbära den dyrbara börda af glosor, som ställer dem så högt öfver den okunniga massan af dödlige.
Och bland hopen af desse ännu friska gossar, desse redan förtorkade pedanter finna vi äfven här den tredje vidtberyktade arten af studiosi: desse i skygd af universitetets privilegier från alla håll församlade äfventyrare, desse herrar med skäggbetäckta, af dryckjom uppsvälda, i bardalekar rispade fysionomier, med förskräckligt långa och breda svärd vid sidan, hjeltarne i den aldrig slutande iliad, som lärdomens och handtverkeriernas ämnessvenner dikta hvarje qväll i grändernas mörker, men hvilka, ifall de icke sluta i galgen, eller som landsknektar på valplatsen, eller som scholares vagantes i ett landsvägsdike, kunna bli de frommaste klosterpriorer, de allvarligaste doktorer, de strängaste borgmästare i kristenheten.
Skola vi inträda och höra någon af de föreläsningar, som nu börja?
Våra akademiska borgarebref öppna oss dörrarne, om vi så vilja.
Till venster i hvalfgången föreläser medicinæ professorn, som med förvånansvärd skarpsinnighet behandlar den redan af Petrus de Abano framstälda, men icke fullkomligt lösta, högeligen vigtiga frågan, om hufvudet är skapadt för hjernans skull eller för ögonens – ”an caput sit factum propter cerebrum vel oculos.”
Till höger låter dig theologiæ professorn intränga i ett af kyrkans mysterier, i det han ventilerar frågan, hvad Petrus skulle gjort med brödet och vinet, om han hade utdelat nattvarden, då Kristi lekamen till hela sin verklighet hängde på korset30.
Något längre bort förer detta samma unkna hvalf till filosofiens verkstad, der en mästare i abstraherandets konst deducerar skilnaden mellan universalia ante rem och universalia in re.
Längst bort förklarar en juris-consultus ett ställe i pandekterna.
Besvärar dig valet mellan dessa erbjudna njutningar?
Eller vill du alldeles icke välja?
Du ler vemodigt.
Ack, du såsom jag har skäl att klaga med Faust:
Så har jag, ack! med glödande sinn
Om filosofien lagt mig vinn,
Läst juridik och medicin,
Tyvärr också theologi’n,
Dem genomstuderat – och är så klok
Som förut jag var, jag stackars tok!
och, om du tillägger, såsom han:
Fördenskull jag slagit mig på magi’n,
så erinra vi oss målet för vår färd, målet för våra brinnande önskningar, hoppet som lifvar oss, att slöjan ändtligen skall ryckas från Isis-bilden och vi få se den outsägliga ansigte mot ansigte, skulle ock hennes anblick förbränna oss till aska.
Låtom oss så fort som möjligt vända ryggen åt detta sorglustiga lärdomssäte, der, likasom öfverallt annorstädes, gamla narrar lära unga höns-själar att beundra lumpenheter och unga örn-själar att förtvifla om vetandet.
Nej bort härifrån och rakt – så rakt de slingrande gatorna medgifva – till den store magus, som, enligt hvad ryktet förtalt oss, valt sin boning här i staden.
Vid den mästarens fötter skola vi sätta oss.
Der få vi läska den brännande tungan med åtminstone några droppar af den kunskap, som i en underjordisk åder flutit genom tiderna, men haft sin upprinnelse gemensam med paradisets floder.
Och blifva vi äfven der bedragne, nåväl då må du, om dig lyster, söka döfva din sanningsträngtan i nöjenas eller äfventyrens hvirfvel; jag går i kloster, uppsöker der der den trängsta cellen, vakar, beder och gisslar mig blodig, eller jag går till Indien, blir fakir, sätter mig på marken och betraktar min nästipp, betraktar den utan återvändo, år ut och år in, tills medvetandet slocknat.
Öfverenskommet, eller huru?
Vi kommo till det ensligaste qvarteret af staden och till den dystraste delen af detta qvarter, der gamla halfförfallna hus i en sammangyttrad massa tränga sig mot stadsmuren, såsom ville de spränga honom, och ur sina gafvelgluggar fästa glåmiga hypokondriska blickar på den öppna landsbygden.
Ett torn, som kröner fästningsmuren på denna sida, var den store vetenskapsmannen upplåtet till bostad och observatorium af stadens borgmästare och råd.
Sedan han länge varit drottningens af Frankrike lifläkare, hade han från hoflifvets utmärkelser, förströelser och faror dragit sig hit, för att i lugn öfverlemna sig åt sina forskningar.
Här egde han i furst-erkebiskopen en skyddande vän, och sedan universitetets theologiæ professorer på dennes uppmaning betygat hans renlärighet, hade stadens styresmän ansett sig kunna öfvertala honom att emottaga den lönande och hedrande befattningen af stats-astrolog, obekymrade om munkarnes påstående, att han vore en trollkarl och hans svarte pudel djefvulen sjelf.
En magus låter icke störa sig i sina förrättningar, antingen han nu är sysselsatt med begrundandet af andarnes karakterer eller med iakttagelser på himlahvalfvet eller med framtvingandet af quinta essentia i sin degel.
O, hvilka verldsomfattande förhoppningar, hvilka högtidliga känslor, hvilken obeskriflig själsspänning måste icke beledsaga dessa forskningar!
Guldet, som beherrskar verlden, faller här såsom en öfvermogen frukt från kunskapens träd i skötet på adepten!
Och hvad är guldet med all den magt och all den njutning, som det förlänar, mot väldet öfver himmelens och jordens och afgrundens andar, mot förmågan att medelst reningar, sigiller, karakterer och besvärjningar nedkalla dessa englar, som sväfva i de högre sfärerna, eller till lydnad tvinga dessa demoner, som uppfylla verldsalltet!
Och hvad är åter denna magt mot det rena himmelska vetandet i och för sig, till hvilket magien lemnar nyckeln, ett vetande, lika mycket öfverträffande englarnes vishet, som sonens ställning i fadershuset öfverträffar tjenarens!
Måhända är magiern just i detta ögonblick som aldra mest fördjupad i sin verksamhet och blott en hårsmån aflägsen från uppenbarelsen af en ny bländande sanning!
Må vi betänka oss, innan vi gå att begära inträde!
Må vi stanna framför denna jernbeslagna port och hemta andan!
J vetenskapsmän af det nittonde århundradet, huru olyckliga J skullen vara, om J icke en gång för alla beslutat inskränka edra förhoppningar till ett minimum!
Att dö, sedan J dragit ett enda litet strå till sanningens lada, är den lott, som J underkasten eder.
Den bland er, som hittat en hitintills okänd blomma eller snigel, anser sig icke hafva lefvat förgäfves.
Att hafva funnit en formel, hvarunder en grupp af företeelser kan subsumeras, är redan en triumf.
Denna försakelse, som gör enhvar, äfven den störste bland eder, endast till en liten flitig detaljarbetare på det ofantliga verk, hvars fulländning J skåden i ett oändligt fjerran och hvaraf J sjelfve icke ens kännen grundritningen – denna försakelse är sublim, men i högsta måtto smärtsam för den trängtande anden.
Den enskilde afstår för sin del från hoppet om hela sanningen, och han arbetar för slägtet och efterverlden.
Sjelfve filosofen, som har makrokosmos’ tecken att konstruera, ser i sitt system icke en slutgiltig lösning af ”verldsförklaringens problem,” utan blott en länk i den långa utvecklingskedjan; han emotser sitt systems fall, måhända nöjd om spåren af hans irrfärder skrämma de efterkommande in på riktigare vägar.
Det är slägtet, icke individen, som arbetar i edert arbete; som fortsätter det, sedan J tröttnat och blifvit förgätna; det är en samfäld verksamhet såsom myrornas och binas.
Men magiern han står ensam!
Han emottager visserligen, äfven han, hvad de förflutna tiderna kunna honom erbjuda – men blott för att innesluta sig med denna sin skatt och förkofra den ur sin egen andes omätliga rikedom.
Han tror på denna omätlighet.
Han tror, att alla slägtets krafter äro inneslutna uti individens bröst, och han hoppas att ensam fullgöra hvad J klenmodigt öfverlemnen åt oöfverskådliga århundradens mängd!
Vi slogo ett slag på den spikbeklädda porten.
Han öppnades likasom af en osynlig hand.
Ingen famulus stälde sig i vår väg, när vi stego upp för de mörka vindeltrapporna.
Obehindradt inträngde vi i den stora magierns boning.
Genom de hvälfda gemaken, hvilkas gröna, blyinfattade fönsterrutor tilläto blott en sparsam dager att gjuta sig öfver föremålen derinne, sväfvade en välluktande sky, kommande från en cell i bakgrunden, der vi sågo magiern sjelf, iklädd en hvit fotsid mantel, stå i högtidlig bjudande ställning vid sidan af ett rökelsealtar.
Han bar på sitt hufvud ett diadem, inristadt med det outsägliga namnet Tetragrammaton, och i handen en metallplåt, hvilken, såsom vi snart erforo, bestod af elektron och var tecknad med blifvande århundradens signaturer.
Vi stannade och ville framstamma en ursäkt för att hafva stört honom.
Men öfver hans ansigte spreds ett sken af tillfredsställelse, sedan han betraktat oss med en hastig forskande blick, och han helsade oss välkomne.
”J ären desamme, som jag väntat, och som det kostat mig stor möda att hitkalla,” yttrade han; ”J ären andar af det nittonde århundradet, frambesvurne att visa eder för en man af det femtonde.
J ären hitkallade från väntsalen, der de ofödda själarne bida sitt inträde i det jordiska.
Men bilderna af det århundrade, hvilket J en gång skolen tillhöra, dväljas i djupet af edert medvetande.
J skolen visa mig dessa bilder.
Det är fördenskull jag hitkallat eder, ty jag vill kasta en blick in i framtiden.”
Jag fattades af en besynnerlig, nästan hemsk känsla.
Jag erinrade mig nu, att jag och min följeslagare med tillhjelp af ett medel, som sätter inbillningskraftens hela reproduktionsförmåga i rörelse, hade försatt oss ur det verkligen innevarande nittonde århundradet tillbaka i det försvunna femtonde, för att se det lefva för våra blickar ej uti spridda drag, såsom annars en förfluten tid lefver uti böckerna, utan i fullheten af sin egen gestaltrikedom.
Hvem hade nu rätt, magiern eller jag?
Hvilken var den endast skenbart lefvande, jag eller han?
På hvilken siffra pekade i sjelfva verket seklernas ur i detta ögonblick?
Hvem var besvärjaren och hvem den frambesvurne?
Låt vara, att tiden i och för sig endast är en åskådningsform utan sjelfständig verklighet; så länge jag lefver i tiden, håller jag dock på ett ordnadt förlopp af densamma och vill icke, att dess gyllene tråd hopsnos i en förvirrad knut.
Jag ville icke, att anden, som jag frammanat, skulle blifva min beherrskare och nedsätta mig till en sin egen fantasibild.
Jag bemannade mig och utbrast:
”Vi hafva genomvandrat många städer för att finna dig, store magus.
Vi stå nu ändtligen i ditt eget sanktuarium.
Vi se dessa dystra götiska hvalf öfver våra hufvuden; vi se din egen vördnadsvärda gestalt framför oss; vi se dessa folianter och besynnerliga instrumenter, som omgifva dig; vi blicka ut genom dessa fönster och skåda å ena sidan torn och takåsar, å andra åkrar och ängar och lifegnes hyddor och längst bort en adlig borg, hvars egare är misstänkt för nattliga angrepp på stadens handelsforor.
Allt detta står lifslefvande för våra ögon, men icke desto mindre, vördnadsvärde magus, är allt detta, du sjelf inberäknad, ett verk af vår magi, af vår egen fantasis kraft, men ej af din magi.
Det är för att lära känna denna sednare något närmare som vi hit anländt.
Icke vi skola svara på dina frågor, utan du på våra.”
Magiern smålog.
Han vidblef sin åsigt; jag min.
Tvistefrågan lät sig icke afgöra, och vi sköto henne åsido.
Men tillika med mitt medvetande att tillhöra en kritisk tid hade ock mina tvifvel vaknat – mitt nyss så lifliga hopp att i magien finna hemligheternas nyckel förbleknat.
Jag såg mig omkring uti hans bostad.
På skrifbordet låg ett pergament, på hvilket han börjat teckna det nästföljande årets horoskop.
Bredvid stod en himmelsglob med brokigt målade bilder.
I ett fönster, med utsigt åt söder, hängde astrolabiet, vid hvars alhidad var fästadt ett långt synrör (naturligtvis utan glas).
Bokhyllan tyngdes af ett icke oansenligt antal folianter:
Versio vulgata, några kyrkofäder, Virgilius, Dionysius Areopagita, Ptolemæus, Orpheus’ hymner, Hermes Trismegistus, Jamblichus, Plinii naturalhistoria, en mängd till en del arabiska verk i astrologi och alkemi, äfvenså ett par hebreiska handskrifter o. s. v.
Detta och annat mer befann sig i hans observatorium, som tillika var hans skrifrum och sängkammare.
Nästintill observatoriet låg det alkemistiska laboratoriet med en besynnerligt inrättad ugn, uppfyldt af vidunderliga instrumenter, som återigen påminde mig om Fausts klagan:
Ihr Instrumente freilich spottet mein,
Rad und Kämmen, Walz und Bügel.
Ich stand am Thor, ihr solltet Schlüssel sein;
Zwar euer Bart ist kraus, doch hebt
Ihr nicht die Riegel.
Medan vi befunno oss derinne, upplyste mig min värd, att han tillsvidare upphört med sina alkemistiska experimenter.
Han hoppades på kortare väg finna quinta essentia än på den af ämnesföreningar och distillationer, hvilken redan uttröttat så många forskare och fört så få till målet.
Sjelf medgaf han sig icke hafva hunnit längre i adepternas konst än att han ur den ”filosofiska jorden,” blandad med ”det filosofiska vattnet,” förmådde utdraga nätt och jemt lika mycket guld som han från början hade för experimentet användt31.
Detta oaktadt arbetade han likväl dagligen framför sin ugn med renande och smältande af sådana metaller, som han behöfde för sina planetmedaljonger, amuletter och magiska ringar, framför allt med tillverkande af den verksamma metallblandning, som kallas elektron.
Från laboratoriet förde oss vår värd in i tvenne andra hvalf, hvilka utgjorde ett slags museum af det mest besynnerliga slag, uppfyldt af skeletter och torkade lemmar af olika djur: fiskar, fåglar, ödlor, gro- dor, ormar o. s. v.; af växter och olika färgade stenar; af hela och sönderbrutna svärd; af spikar, som dragits ur likkistor och galgar; af flaskor, innehållande jag vet icke hvad – allt sammanstäldt i afdelningar, försedda med de olika planeternas tecken.
Vi sågo framför oss den praktiska magiens underbara och rikhaltiga apparat, ordnad efter reglor, som voro oss fullkomligt obekanta, reglor dem vi förgäfves efterforskat i alla den nyare tidens etyder öfver medeltidens hemliga vetenskaper och som möjligen kunde innehålla de enkla grundtankarne i det brokiga virrvarr de förete.
Aftonen var inne.
Solen sjönk ned bakom kullarne i vester.
Det började blifva skumt i de hvalf, der den store magiern innestängt sig bland förtorkade och döda ting, spillror brutna ur den stora lefvande verlden derute.
Vi återvände till hans observatorium.
Han öppnade ett fönster och betraktade med drömmande blick stjernorna, som tände sig på himmelen.
Skymningen är en gynnsam tid för samtal af den art, på hvilka vi nu förberedde oss.
Vi sutto snart, förtöjda i väldiga länstolar, fördjupade i samspråk med hvarandra – mannen af det femtonde århundradet och de ännu ofödda själar af det nittonde, hvilka han frambesvurit, för att få skåda in i framtiden, och hvilka nu begagnade sig af honom, för att få skåda in i det förflutna.
Han talade om sin vetenskap.
Mitt vetande är icke af mig sjelf.
Långt långt bakom dessa kullar, långt bakom Alpernas snötoppar, bakom ”de ytterst boende garamanternas” fjellar, på höjder utan namn, hvilka förlora sig i molnen, stod fordom sanningens tempel bygdt öfver den källa, der tiden upprinner.
Att detta tempel sammanstörtat det veta vi; endast det första paret har genomvandrat dess heliga salar.
Men den som vill, den som trängtar och har tålamod, kan sätta sig ned vid stranden af tidens ström och uppfånga en eller annan af templets cederbjelkar, som drifva på dess böljor, och han kan af spillrornas form sluta till det helas plan.
All visdom härstammar från fordom, och ju längre vi intränga i det förflutna, desto rikare återstoder finna vi af en högsta menskliga kunskap.
Hvad är Albertus Magnus med sina djupa insigter mot Dionysii Areopagitens englavishet, och hvad är denna mot profeternas, som talade ve öfver Niniveh och Babylon?
Och desse gudamän skulle dock med glädje gått i skola hos de sjuttio äldste, som med Mose fingo nalkas Guds uppenbarelse på Sinai och då erhöllo kabbalans mystiska kunskap.
På Sinai var likväl Guds hemlighet omklädd i skyar, blixtar och fasa; sjelfva Moses fick endast skåda honom ”på ryggen,” fick ej en morgonkunskap [en apriorisk skulle en Schellings analogisökande lärjunge sagt], utan en aftonkunskap [en aposteriorisk skulle han upplysningsvis tillfogat].
Morgonkunskapen var förbehållen mannen af tidens morgon, mensklighetens stamfader, och släcktes i den första synden.
Sedan dess har hvarje slägte blifvit värre än dess föregångare:
”Ætas parentum, pejor avis, tulit
Nos nequiores, mox daturos
Progeniem vitiosiorem,”
och med syndens mörker blir ock förståndets djupare.
Den enskilde sanningssökaren kan vinna upplysning, men blott för sig, ej för slägtet.
Fördenskull innestänger en magus sitt undfångna vetande i sin egen barm, eller meddelar det till en enstaka lärjunge eller begrafver det under dunkla uttryckssätt, som han fäster på pergamentet, men han hvarken kan eller vill meddela det till menskligheten i gemen, hvars väg synes bära nedför i en allt svartare natt.
Om denna urtidens visdom tala äfven theologerna, med hvilka vi, den hemliga vetenskapens idkare, öfverensstämma vida bättre än de enfaldige och misstänksamme ibland dem förmoda.
Hvad som i Noachs dagar fanns qvar af urtidens visdom räddade sig tillika med honom i arken.
Hans förstfödde fick den skönaste visdom i förläning.
Profetian, evangelium och kabbalan äro af Sems söner, judarne.
Men Cham och Japhet blefvo ej heller lottlöse.
Det var Chams söners prester, som vaktade Isis’ hemligheter, hemligheter för hvilka äfven vi kristne hafva att buga oss i stoftet, då Gamla Testamentet icke tvekar att framhålla egypternas visdom och erkänna
Moses för en lärjunge ur deras skola.
En egyptisk man var Hermes Trismegistus, och vi magier, som veta, att denne förvandlade hvad han behagade till guld och ädelstenar, vi förvåna oss ej, då aposteln Paulus talar om Egyptens skatter, eller då resande förtälja om dess pyramider och andra storverk, eller då Plinius beräknar dess städer till ett antal af tjugotusen, eller då Marcellinus häpnar för de ofantliga rikedomar, som Cambyses derifrån bortförde, ty allt detta var en skapelse af Hermetis Trismegisti konst32.
Japhets barns arfvedel af kunskaper var ej heller ringa.
Den fördelades mellan Zoroasters skattkammare och de Eleusinska mysteriernas.
Några mynt af denna skatt föllo i Platos och Aristoteles händer och hafva ur deras genomvandrat Porfyrii, Jamblichi samt de kristne theosofernas och skolasternas.
Det är alla dessa kunskaper – Bibelns (nämligen dess innersta hemlighetsfulla mening), kabbalans, samt spillror af den egyptiska, persiska och grekiska visdomens, hvilka samlas och förenas i den lärda magien.
Dessa äro min vetenskaps anor.
Eger hon icke ett ursprung, ädlare än någon konungaätts?
Jag hörde er nämna ett ord om förutsättningslös pröfning af emottagna satser såsom ett vilkor för vetenskapen.
Skullen J då verkligen våga förhäfva er till domare öfver allt hvad de bortgångna slägtena trott och tänkt och i heligt arf lemnat åt de efterkommande?
Bäfven J ej tillbaka för blotta tanken, att mensklighetens sanningshunger skulle från Adam intill våra dagar stillats med idel villfarelser; att J ären barn, barnbarn och barnbarns-barn af idel dårar, som bundit sin tro, sitt hopp, sin öfvertygelse vid idel lögner?
Försöken en sådan gudlös pröfning!
Gören det öppet, och theologerna skola bränna eder!
Gören det i hemlighet, och J skolen slutligen önska er bålet såsom en befriare från den hemska tomhet en dylik pröfning skulle qvarlemna i eder själ!
Nej, magiern tror, lika väl som theologen.
Endast i trons milda halfdunkel kan han företaga de operationer, hvilkas utgång blir en bekräftelse just på sanningen af hans tro.
Eller fordren J en starkare bekräftelse på satsers riktighet än den jag eger, då jag i dessa stjernor, som skrida förbi mitt fönster, utläser menniskors öden och ser dessa öden fullbordas – då jag med kraften af mina magiska medel kallar englar och demoner och de aflidnas och de oföddes själar att uppenbara sig för mina ögon och de komma?
Betraktar man vår vetenskap på ytan, så liknar hon, det medgifver jag, en brokig tapet, i hvilken trådarne äro konstigt sammanslingrade; men likasom det erfordras blott ett inskränkt antal handgrepp för att åstadkomma den märkvärdigaste väfnad, så är det endast några enkla tankar, som ligga till grund för magiens alla läror och verk.
Att universum är en treklang, likasom Gud en treenighet, det veten J.
Vi lefva sjelfva i den elementariska verlden; öfver våra hufvuden hvälfver den himmelska med sina olika sfärer; öfver dessa åter tronar Gud uti idéernas rent andliga verld.