Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nationen vill af dess resultat uti de omtvistade embetsberättelserna se det tillstånd, som är för hand, för att erfara, huruvida det befinnes sådant, att det må anses tillfredsställande, eller om det påkallar omsorger å nationens sida för dess upphjelpande till en bättre belägenhet.
Detta mål har jag således icke bordt lemna ur sigte; och jag har för allmänna uppmärksamheten framlagt de förhållanden, från hvilka jag trott mig kunna härleda bristerna, och uppgifvit de utvägar, jag kunnat tänka mig såsom användbara, för att gifva åt högsta lagskipnings-anstalten ett mera ändamålsenligt skick.
Jag har yttrat min tanka om den försämring, som jag trott vara att förvänta, i stället för all förbättring eller framskridande, i läll sakerne lemnäs derhän, utan verksam omsorg om hvad behofvet fordrar.
Sålunda har jag sökt att i domstolarnes inrättning och aflöning, i befordringsväsendet och icke minst uti Opinionsnämndens ändamålsvidriga beskaffenhet, utreda de grundfel, hvarifrån brister i lagskipningen måste härröra, och med hvilkas oförändrade bibehållande följaktligen en väsendtlig förbättring ej ens kan begäras.
Kanhända hade jag bordt kunna hoppas, att mina tadlare fästat någon uppmärksamhet derpå, för att försöka, om de kunde undanrödja detta resultat af min forskning, innan de afkunnade sin mening om ändamålslösheten af hela mitt försök.
Deremot inser jag utan svårighet, att just det stora, närmaste ändamålet, lagskipningens förbättring, dess upplyftande öfver den grad af ostrafflighet, hvartill den kan bringas genom laga ansvar, varit det, som uppskrämt den oäkta byråkratien och bragt den att understödja radikalismen.
Ty denna högre lyftning öfverstiger den vulgära byråkratiens anspråk.
Hon fordrar af sig sjelf icke mer, än så mycken oförvitlighet, att hon må kunna värja sig mot lagligt åtal, och tål icke att derutöfver se fordringarna mot sig utsträckta.
Resynnerligt är imedlertid, att denna ofördragsamhet enkom användes till fördel för Högsta Domstolen — den minst åtkomliga för laga åtal och som efter grundsats borde vara lör sådant alldeles oåtkomlig — då man icke röjer samma ofördragsamhet mot kritiken för de lägre domstolsgradernes räkning, mot hvilka åtminstone laglig ansvarighet kan utan betänkande användas.
Det blir då en gång nödigt att göra sig reda för den lag, från hvilken man tror sig kunna härleda dessa frikostiga utmaningar till åtal, hvarmed man vill tillstoppa munnen på det Iria omdömet öfver högsta lagskipningen.
Det heter i Regeringsformens 101 §, att »om Konungens Högsta Domstol eller af dess »Ledamöter en eller flere af egennytta, vrångvisa eller försumlighet så orätt dömt, att deri»genom någon emot tydlig lag och sakens utredda och behörigen styrkta förhållande mistat »eller kunnat mista lif, personlig frihet, ära och egendom, Rikets Ständers Justitiä-Ombuds»man då skall vara pligtig, äfvensom Konungens Justitiä-Kantsler berättigad att — — den »lelaktige under tilltal ställa samt till ansvar efter rikets lag befordra.»
Härmed är då först och lrämst ingen rätt till åtal emot Högsta Domstolens Ledamöter beviljad för de fall, då någon för brott tilltalad blifvit olagligen frikänd (Friherre
Sprengtporten och en af mig omtalt officerares frikännande kunde t. ex. icke åtalas).
Vidare gifves här ingen rätt till åtal i andra fall, än då den orätta domen härflutit från egennytta, vrångvisa eller försumlighet.
Efter allmän lag kan domare tilltalas och straffas, äfven när han af »uppenbar vårdslöshet »eller oförstånd fällt orätt dom»; och det kan ej vara utan afsigt, som grunderne för Högsta Domstolens ansvarighet blifvit i Regeringsformen annorlunda bestämda.
Dessa grunder, undantagsvis stadgade, måste då bokstafligen följas; och för den mest uppenbart origtiga dom kan Högsta Domstolen icke lagligen tilltalas, der åklagaren ej tilltror sig att härleda denna dom från de dömandes egenny tta, vrångvisa eller försumlighet.
Det behöfver endast frågas honom, huruvida han vill tillvita “de anklagade någotdera af dessa fel; så snart han derpå svarar nej, måste hans talan afvisas — och hvem är det väl, som skulle tilltro sig att göra en sådan tillvitelse?
Ändtligen är domstolen, som skall upptaga de i fråga varande åtalen, icke så sammansatt, att man kan med trygghet åt densamma öfverlemna urskiljandet af sådana juridiska frågor, hvari misstag påbördas Konungens Högsta Domstol.
Den består af öfver tjugu ledamöter5, bland hvilka icke nödvändigt flere än tre böra vara lagfarne, och ända till elfva innehafva förtroendeembeten.
Att inför en sådan domstol uppträda med anklagelser emot Konungens Högsta
Domstol för fel af den mest brottsliga beskaffenhet, kunde väl svårligen undgå att vara för åklagaren äfventyrligt, och vore i samma mån för rättvisans befrämjande onyttigt.
Näppligen har man betänkt dessa förhållanden, när man trott sig vara rätt försvarligt liberal i de käcka uppmaningarna tili behörigt åtal — i utbyte mot fredlysning från det offentliga omdömets klander.
För min del, ju mera jag betraktar Regeringsformens åberopade föreskrift, desto mer öfvertygas jag, att afsigten dermed väl varit ett antydande af laglig ansvarighet för Konungens Hogsta Domstol, för att dermed hafva på lagskipningen intryckt högsta prägeln af lagbundenhet, men deremot icke varit att framkalla verkliga anklagelser mot högsta "domaremakten, om icke i en så äfventyrlig ställning, der vådorne af förtvillade åtgärder ömsesidigt uppväga hvarandra.
, Så vida denna ställning icke nu är för hand, har jag i stället trott mig lelva i en tid, der den af samhällets och upplysningens fria skick påkallade fria, lagbundna granskningen kunde med trygghet utöfva sitt inflytande ej mindre till förbättring i lagskipningen, än till hela samhällsförvaltningens kontrollerande.
Att man bestrider denna tanka i afseende på hogsta domaregraden, men icke i afseende på de öfriga, synes mig vara alldeles godtyckligt.
Ly icke finnes i lag stadgad en fredlysning mer för den ena, än för den andra graden.
Kan man denna gången förklara mig obefogad till kritiken emot Högsta
Domstolen; så kan man en annan gång med lika godt skäl ogilla min kritik emot alla öfriga domstolar; och sorn hvarje offentliggjord anmärkning, innan den blifvit genom laga kraft ägande utslag al behörig domstol gillad, ej är annat än en offentlig kritik; så blir följden, att ingen sådan anmärkning dessförinnan får i en Justitiä-Ombudsmans berättelse inflyta.
Härmed skulle man likväl komma ett steg tillbaka från den ställning, hvari man redan, äfven in pr axi, befinner sig.
Ty jag bedrager mig ganska mycket, om icke enahanda omdömen med dem, jag öfver Högsta
Domstolens åtgärder fällt, och långt ifrån skonsamare, dar,|i<ren af de flesta rättsökande, som fullfölja talan mot domares åtgärder, fällas öfver samma åtgärder så inför Kongl. Maj:ts Högsta Domstol, som inför hvarje Öfverrätt, utan att deruti anses liggfi någonting förgripligt, änskönt de öfverklagade atgärderne kunna gillas, och följaktligen de ogillande omdömena verkligen borde för ololliga anses, derest blotta omdömen, utan” afvikelse från sanning eller oförrätt mot person, kunde vara olofligt Nu kan, i afseende på helgden af de högsta dömandes, och helgden af de öfrigas göromål, skillnaden endast ligga deruti, att det verkligen ololliga mot de förra strängare bestraffas, än det mot de senare, i mån af de förnärmades högre värdighet, men icke deruti, att hvad mot de senare är lofligt, skulle vara olofligt mot de förra.
Allyser man omdömets frihet mot dessa; så mäste man följaktligen aflysa den äfven mot de öfriga, och dermed taga ett steg tillbaka lian den frihet, som allt hittills blifvit utöfvad.
Skulle det invändas, att icke allt, hvad strafflöst kan yttras inför rätta, derföre kan lika strafflöst offentligen yttras; så framkallar man det svar, att allt yttrande inför rätta, äfven det straffbara, skrifvet af den rättsökande sjelf eller för hans räkning inskrifvet i domstols protokoll, är offentlig handling, och att dess kungörande genom tryck utan ansvar står hvar och en fritt — ej blott sakägaren sjelf, utan hvilken annan som helst.
Den anmärkning, som jag för min del funnit mest uppenbart grundlös, men som jag ej derföre bättre lyckats att genom vederläggning göra obrukbar, är den om Justitiä-Ombudsmannens obehörighet till all åtgärd, som hans kommittenter Rikets Ständer ej kunna sjelfve vidtaga, enär De på denna grund ej heller skulle kunna dertill gifva honom uppdrag.
Jag vet icke, om meningen skall vara, att Rikets Ständer gifvit ett uppdrag, som de saknat behörighet att gifva, eller att de i sjelfva verket icke gifvit det, ehuru det i Deras af Konungen sanktionerade instruktion finnes infördt, eller att det icke finnes infördt i denna instruktion med klara ord.
Skulle man lemna obestridt, såsom troligt synes, att uppdraget verkligen är gifvet; så kan det endast vara Ständernes behörighet, som sättes i fråga.
Det påstås då, att Ständerne väl gifvit detta uppdrag, men att det icke gäller, emedan de saknat makt att gifva det.
Jag har häremot ingenting annat att säga, än hvad jag redan sagt (se riksdagsberätt. sid. 126).
Kunna Rikets Ständer icke bemyndiga sin Justitiä-Ombudsman att utreda lagslupningens tillstånd äfven på högsta ort, emedan De sjelfva ej äga att med denna utredning befatta sig; så kunna de åt honom lika litet uppdraga att lagskipningens tillstånd i öfrigt utreda, än mindre att efterforska och, i fall af befogenhet, åtala tjenstemäns i tjensten begångna fel, eller upptaga derom skeende angifvelser, emedan Rikets Ständer ej holler med allt detta kunna sjelfve taga befattning.
Och gäller detta skäl, att tillintetgöra hela Just.
Omb. instruktionen — ty jag vet icke, hvad som deraf återstår, sedan allt det bortgått, som icke tillhörer Ständernes egen befattning—; så måste det ej mindre gälla till annullerande af annan från Ständerna delegerad makt.
Konstitutionsutskottet äger då icke ens läsa Statsrådets protokoller, än mindre att besluta åtal emot Konungens rådgifvare, och ej heller att föreslå ändringar i grundlagarna, eller vägra att till Rikets Ständers pröfning öfverlemna riksdagsmäns i detta ämne gjorda förslag; ty ingendera af dessa åtgärder tillhörer Ständernes egen befattning.
Också har till den radikala anmärkningens försvarande intet försök blifvit gjordt.
Man har endast upprepat den, och synes hafva litat på den, såsom kommen från någon stor autoritet, på hvars ofelbarhet man kunde stödja sig.
Just derföre, att Rikets Ständer sjelfve icke kunde utföra, hvad de åt sin Just.
Ombudsman uppdragit, har han dertill blifvit bemyndigad, då de ansågo utförandet deraf vara nödigt.
Att känna lagskipningens tillstånd, ansågs vara en angelägenhet af större vigt, än att dess ombesörjande borde ankomma endast på tidningspressen eller den litterära kritik, sorn tillfälligtvis kunde vara att tillgå; och sorn annan utväg till vinnande af allmän upplysning^ i ämnet likväl icke var för hand; så fanns det nödigt, att omsorgen derom blef ett embetsåliggande lör en myndighet, hvars innehafvare det tillhörde att äga den sakkännedom, som för ärendets utförande erfordrades.
Sålunda blef denna befattning ett bland föremålen för Rikets Ständers Just.
Ombudsmans bestämmelse, och det för ändamål af den vigt, hvarom redan är tält.
Amnet är ett af de angelägnaste för Ständernes omsorger, och likväl icke af den beskaffenhet, att tillförlitlig kännedom deraf kan under Ständernes sammankomster inhämtas, utan en förutgången och jemnt fortgående forskning, hvilken de derföre uppdragit åt meranämnde sitt ombud.
I glömska häraf har man nu gått ända derhän, att man i mina anmärkningar vid lagskipningen velat se orostiftande retmedel af samma art med dem, jag sjelf i mina betraktelser öfver tryckfrihetens missbruk anses hafva med skäl utmärkt såsom förderfliga — liksom hade jag klandrat tryckpressens frihet, eller tillstyrkt att genom frihetens uppoffrande hämma dess missbruk, då deremot ej ens sjelfva dessa missbruk i och för sig utgöra föremål för mitt åberopade yttrande (i 1849 års berättelse), utan endast det öfvervälde, de fått, hufvudsakligen genom bristen på en bättre periodisk litteratur.
När man med inflytelsen af detta opinionsvälde jemförer den möjliga verkan af en embetsberättelse, som en gång om året utdelas till rikets domare och embetsman, men föga äger någon afsättning i bokhandeln och endast af något bildade läsare kan förstås; risar man sig hafva ungefär lika mycken reda på den materiella jemförelsegrunden, som man inträngt i det andliga förhållandet imellan popularitetsräldet inom tidningsverlden och det bifall, som kan vinnas hos dem, hvilka förmå att uppfatta räsonnerade undersökningar i juridiska frågor.
En sådan liknöjdhet att åtskilja olikartade ämnen — eller ock uppsåtlig förblandning deraf — har i alla tider vållat den verkliga eller tillgjorda farhågan för tankans och granskningens frihet, hvars produkter, så snart de misshagat, man aldrig underlåtit att utropa för hädelser eller förföriska läror.
På detta sätt är det ju, som ali protest både mot våld och vidskepelse blifvit förklarad för en uppvigling mot andlig och verldslig styrelse.
Men det gifves ingen upplysning, utan ett klart begrepp om skillnaden imellan förnuftets rätt härutinnan och dess missbruk; ty denna skillnad är af icke mindre vigt, än att på dess iakttagande beror och städse berott frågan om våldets eller frihetens, råhetens eller odlingens välde.
Med kritiken öfver lagskipning förhåller sig icke annorlunda, än med den öfver all samhällsförvaltning, och med denna icke annorlunda, än med allt bruk af tankans och forskningens frihet.
Samma vådor af missbruk, som kunna åtfölja den ena, äro vid den andra ej mindre att befara.
Om samhället deraf hotas; så är det från liela tankefriheten öfver hufvud, som hotet kommer, ej särskildt från friheten att undersöka, huru rättvisan skipas, utan från samma frihet utöfvad mot all embetsförvaltning, och samma frihet i bearbetning och framställning af sjelfva den vetenskapliga läran om lagskipningens och hela samhällets inrättning, ja läran om allt bruk af mensklig frihet, d. v. s. all rätts- och sedelära.
I alla dessa ämnen kan tankefrihetens offentliga bruk blifva vådligt; och föga tvifvel lärer väl vara, att det kan leda till samhällets, och derigenom äfven till den medborgliga frihetens undergång.
Vill man mot all sådan våda försäkra sig; då måste odlingens (tankans) frihet uppoffras i dess helhet; ty att offra blott en del deraf, hjelper säkerligen icke.
Nu tillhörer ej mig att försvara hela odlingens sak.
Hvad jag endast bör anmärka, är att så länge i samhället odling och frihet skola råda, ingenting är angelägnare, än att all utöfning af makt ligger öppen för den allmänna granskningen *), och att hvarje anmärkning dervid kan af en hvar offentligen göras.
Dessa anmärkningar böra visserligen vara befogade, — likasom maktutöfningen bör vara så felfri, att den ej framkallar befogade anmärkningar.
Men det ena står lika litet att förvänta, som det andra.
En bemedling är nödvändig, hvarigenom någon fördragsamhet å ömse sidor införes.
Dertill hörer, att anmärkningarne, äfven obefogade, fördragas under vilkor, att de äro sannfärdiga och icke personligen förnärmande.
Men det är begripligt, att vilkoret om personlig okränkbarhet ej får sträcka sig ända derhän, att intet felsteg må personen påbördas, emedan en sådan oantastlighet vore ungefär detsamma, som förbud mot all granskning äfven af handlingar.
Hvad personen kan fordra, är aktning för sina afsigter och tänkesätt (till hvilka också ingen sanningsenlig forskning kan sträckas); men vidare kunna anspråken ej godkännas.
En fredlysning mot allt omdöme kan handlingarna icke beviljas.
Erkännes icke, eller upprätthålles icke inom denna dess rättmätiga krets omdömets frihet i allmänhet och, hvad samhällets angelägenheter beträffar, isynnerhet; då qväfves i samhället odlingens och frihetens frö.
Förblandas detta det fria omdömets rättmätiga anspråk med yttranderättens utsväfningar, i hvilka det icke är omdömet, som missbrukas, utan sanningen, som förnärmas; då förblandas den odlingens och frihetens grundkraft, af hvilken samhällsordningen skall upprätthållas, med de krafter, som nedbryta henne eller undergräfva hennes bestånd.
Denna förblandning och den derifrån härrörande farhågan för den rättmätiga granskningen kunna imedlertid icke upphöra, så länge publicitetens anmärkningar fortfara att visa alltför mycken brist på fog och skonsamhet mot personer, och således icke förr, än man *) Jag sluter häraf icke, att öfverläggningarne i Konungens rådkammare, eller ens alltid en domstols rådplägningar, behöfva vara offentliga; men det är derföre, att jag i rådplägningarna ej finnér någon maktutöfning. af en utvidgad erfarenhet hunnit lära, att det förderfliga i publicitetens förvillelser just består uti bristen på en oförgriplig, men allvarlig kritik.
Just i bekantskapen med en sådan lärer botemedlet för dessa förvillelser böra sökas; och svårligen gifves något kraftigare medel än detta.
Aro mina försök i denna väg verkligen så nya och ovanliga, som de blifvit kallade; så måste jag finna det naturligt, att de icke blifvit bättre emottagna.
Fördragsamhet mot ogillande omdömen är icke en medfödd förmåga; och man förvärfvar den icke förr, än man lärt sig att skilja imellan de ogillande omdömen, som böra, och dem, som icke böra fördragas.
Det mest oskyldiga ogillande är en förnärmelse, så länge den, som yttrar det, ej ens sjelf annorlunda betraktar det; och han kan ej annorlunda göra, så länge han icke ser skillnaden imellan den förolämpning, som träffar endast egenkärleken, och den, som angriper menniskovärdet eller hvad man kallar heder och ära.
Till dess gäller hvarje yttradt ogillande för ingen ting annat, än ett anfall, alltid lika förgripligt, huru beskaffadt det ock för öfrigt må vara.
Med detta begrepp om saken är det, som äfven meningsstrider i allmänhet förås, innan odlingen i dem inträngt; och att detta ännu icke här inträffat, har jag funnit mig nödsakad att sluta deraf, att de ogillande omdömen, jag yttrat om högsta lagskipningen, endast såsom sådana blifvit kallade förgripliga och af lika halt med verkliga oförrätter.
Annorlunda måste det blifva, när odling hunnit intränga i meningsstriderna *).
Sedan man blifvit bekant med den art af ogillande omdömen, af hvilka man icke med fog kan finna sig förfördelad; skall man öfvertyga sig om pligten att fördraga dessa helt annorlunda, än de verkligen förnärmande, de mot sanning och person förgripliga; och man skall vinna det välde öfver sig sjelf, sorn fordras att uppfylla denna pligt.
Redan min närmaste efterträdare kan komma att erfara någon verkan af ett framåtskridande på denna väg; och om jag lyckats att något bidraga tili dess förberedande; så är jag rikligen skadeslös för den rättvisa, som ej kunnat blifva min lott.
I den förtröstan, jag härpå kan bygga, att mitt arbete ej varit fruktlöst, fortsätter jag det äfven nu, i samma anda och rigtning, som det blifvit börjadt.
Jag kan dervid icke erkänna en fordran, i hvars fullgörande man velat finna det enda lofliga syftemålet för den omtvistade kritiken, — så framt denna skulle för någon del kunna urskuldas.
Den finge nemligen endast åsyfta att uti lagskipningens brister uppdaga lagarnes oduglighet; och när granskningen icke kunde komma till detta resultat, borde deri följaktligen ej heller äga rum.
Jag kan icke underkasta mig ett sådant vilkor, så vida det är lagskipningen, som jag har att granska.
Ty då är det hennes, och icke lagarnes brister, som det gäller att utforska.
Men få hennes felaktiga utslag endast i de fall anmärkas, då skulden till dem ligger i lagarna; så är det icke hennes brister och hennes tillstånd, som skola utredas, utan det är lagarnes tillstånd; och när detta befinnes godt, måste lagskipningen lemnäs i fred, ehvad bennes tillstånd är godt eller ej.
Efter denna lära skulle den sämsta lagskipning vara klanderfri, när lagarne vore goda, då likväl hennes fel visserligen icke blifva mindre derföre, att det är goda lagar, som hon illa tillämpat, likasom hennes förtjenster icke derföre äro mindre, att det är dåliga lagar, som hon klanderfritt skipat.
Men hade jag än anställt mina forskningar i lagskipningen, endast för att upptäcka lagarnes fel; så skulle jag ändock icke, utan uppoffring af min öfvertygelse, kunnat komma derhän, att i det gamla lagverket finna all den oduglighet och förkastlighet, hvarförutan de motståndare icke blifva nöjde, som från denna sida angripit mig, nemligen de, som önska alla utvägar begagnade, för att bereda det länge väntade och bearbetade lagförslagets framgång.
Och lika litet kan jag, med dessa ifrare för lagförslaget, finna en ursäkt för lagskipningens misstag uti sjelfva lagens ålderdom, såsom vore den derigenom svårare ')
Dessförinnan är det ofelbarheten, som gör sina anspråk gällande; och dessa anspråk äro så inrotade, att man tillvitar dem hvarannan, när man ej mer får ostörd behålla dem för egen räkning.
Är det klandrade domslutet icke tillförlitligt; så skall väl, heter det, klandraren i stället vara den, som icke han hafva orätt.
Hvilken odling har väl i någon väg fortgått, så länge forskningen kunde afvisas med dylika argumenter?
Skulle då, med deras bibehållande, lagskipningen kunna odlas? att förstå, då tvertom just en gammal lag, som ännu fortfar att gälla och användas, synes mig böra i allmänhet vara bättre känd och förstådd, än en helt ny, om hvars mening man ännu icke genom praxis hunnit blifva ense.
Men mig tillvitas ej blott en åsidosatt skyldighet att uti lagarnes brister och deras ålder finna ursäkt för all misslyckad lagskipning, och på sådan grund förorda lagförslaget; utan mig förehålles derutöfver min kända fiendskap mot detta förslag, till hvars motarbetande jag just enkom skall anse mig kallad.
Som det nu tages för afgjordt, att lagförslagets framgång är den enda rätta lagreformen; så behöfves intet annat bevis, att jag äfven mot lagreformen är fiendtligt sinnad.
Jag borde vidkännas denna beskyllning, i läll jag icke förnekade sjelfva hufvudsatsen, att lagförslagets antagande är det enda rätta sättet att reformera lagarna.
Med denna förnekelse har man rätt att belasta mig; men det öfriga i beskyllningen är falskt.
Min skuld består dock ej blott deruti, att jag icke erkänner lagförslagets företräden, utan jag är skyldig äfven till den tankan, att från samma förslag, och nemligen från sjelfva dess tillvarelse och sättet för dess tillkomst, härrört det största bland alla hinder för de reformer i lagarna, som bordt och kunnat ändamålsenligt och till verkligt gagn företagas.
Denna skuld, ehuru mina klandrare nu derom ingenting nämnt, kan jag icke undandraga mig; och om än derifrån hämtas den mest giltiga anledning till det missnöje, de mig visat; så måste jag dock fördraga samma skuld gemensamt med alla de medborgare, som lika med mig beklaga, att den behölliga och ändamålsenliga lagreformen, hvilken borde alltjemt fortgå, blifvit genom lagförslaget och sättet för dess tillkomst (d. v. s. genom afvikelse från Lagkommittéens första instruktion)*) uppehållen under en så lång tid, och så många brister i lagarna lemnade oafhulpna, hvilka eljest lätteligen kunnat hjelpas.
Och jag bär min andel i denna skuld och hela oförsonligheten endast lättare i den mån, jag möjligen kan tillegna mig någon andel äfven i vållandet till villfarelsens skingrande i detta ämne och förökandet af dessa medborgares antal, hvilka nu mera veta, huru lagförslaget förhåller sig till lagreformen.
Några ord har jag trott mig ytterligare böra nämna, i anledning af den tvist, sorn uppstått öfver sättet att afgöra frågor om en lags giltighet.
Att jag ansett dem böra afgöras af domaren, har ådragit mig allvarsamt klander; och man har kallat min tanka äfventyrlig.
Jag har byggt denna tanka på tvenne satser, den ena, att lag måste vara stiftad af den myndighet, som dertill är lagligen behörig, men ingenting annat för lag gälla; och den andra, att domaren skall döma efter lag.
Äro dessa satser icke välgrundade; då förfaller min tanka.
I annan händelse vill jag försvara den.
Då lag skall vara af behörig myndighet stiftad; kan domaren icke veta, huruvida han dömer efter lag, om han ej vet, hvilken myndighet som bör hafva stiftat den lag, som i ämnet skall gälla.
Åligger honom icke att detta veta och att derefter urskilja, hvad som är lag, och kan någon annan i stället föreskrifva domaren, hvad han skall för lag anse; då kan honom ock föreskrifvas, att han för lag skall anse, hvad icke lag är, och således icke efter lag döma.