Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad här blifvit sagdt om taxerings-komitéen hade ock, om än i mindre mån, sin tillämpning å pröfnings-komitéen; och om skattskyldig för bevarande af sin rätt nödgades hos Kammar-rätten öfverklaga pröfnings-komitéens beslut, vore det att befara, att Kammar-rätten af de handlingar, som, jemlikt 71 §, borde med den skattskyldiges besvär af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande dit insändas, icke skulle erhålla lull visshet om sättet hvarpå den uppskattade inkomsten blifvit beräknad, om af arbete eller af kapital eller tilläfventyrs af båda gemensamt.
Väl ålåge det Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att till vederbörandes utlåtande foga de upplysningar och erinringar, som besvären ansåges påkalla; men om ock Kammar-rätten i hvarje förekommande fall på denna väg erhölle kännedom om alla på frågan inverkande omständigheter, kunde det likväl med allt skäl ifrågasättas, om det med den skattskyldiges lagliga rätt stöde väl tillsammans, att han i tredje instansen dömdes på grund af upplysningar och meddelanden, om hvilka lian måhända först genom Kammar-rättens utslag skulle undfå fullständig kännedom och hvilka han således icke vore i tillfälle att annorlunda än genom målets än ytterligare fullföljd söka bemöta och vederlägga.
Likaledes vore det fara värdt att i frågor, som anginge endast tydning af de särskilda bevillningsföreskrifterna och deras formela tillämpande eller i tvister, der det gällde att bestämma hvad till den beskattades årsinkomst rätteligen vore att hänföra eller icke, Kammar-rätten i sin egenskap af domstol stundom nödgades att, då beskattnings-komitéernas protokoller icke vore med erforderlig fullständighet alfattade och de meddelade upplysningarne ej heller ansågos vara fullt tillfredsställande, antingen befria den skattskyldige från bevillningsafgift, der sådan eljest kunde hafva bort honom påföras, eller oek ålägga honom dylik afgift, der han lätteligen bort derifrån befrias.
Kammar-rätten blefve således, i saknad af nödig utförlighet i beskattnings-komitéernas protokoller, urståndsatt att utöfva full rättvisa, ett förhållande, som, äfven om det sällan skulle komma att inträffa, derföre icke mindre ovilkorligen häntydde på en felaktighet, som borde rättas och, sä vidt den berodde af lagstiftningen, i möjligaste måtto förekommas.
De personer, som enligt §§ 49 och 56 vid beskattnings-koinitéerna skola bevaka Kronans rätt, borde också i allmänhet komma i tillfälle att förskaffa sig del af de upplysningar, som legat till grund för beredningarnes förslag och genom inflyttande i taxeringslängden af berörda upplysningar, så vidt de på siffran bero, skulle onekligen stor fördel beredas äfven kronoombuden medelst en för dem, liksom, på sätt förut är nämndt, för taxerings-komitéerna mer än väl behöflig öfversigt af beskattningsförhållandena inom distriktet, med thy åtföljande minskadt besvär för ombuden vid fullgörandet af deras lika grannlaga, som ansvarsfulla kall.
På grund af det nu anförda och dä Utskottet funnit de af Kammar-rätten föreslagna formulärer, fastän mindre vidlyftiga än dc vid sednaste riksdag af Presteoch Bonde-Stånden beslutade, vara för ändamålet fullt upplysande och stå i så noggrann öfverensstämmelse med Bevillnings-stadgans föreskrifter, som är af nöden för att åt dessa bereda erforderlig verkställighet, samt leda till säkerhet, ordning och reda vid beskattnings-komitéernas arbeten, och dessutom i statistiskt hänseende lemna rum för icke ovigtiga jemförelse!- och belysningar, har Utskottet, dä, på sätt redan är nämndt, det^ torde vara förenadt med alltför stora svårigheter att, såsom Preste- och Bonde-Stånden föreslogo, belasta formulären med särskilda kolumner, Bevillnings-Utskottets Betänkande JW 9.
39 afsedda att upptaga den för hvarje olika slags inkomst belöpande bevillningsafgift, skolat hemställa att, i stället för nuvarande formulären N:ris 7, 8, 9, 13 och 15, de härhos under dessa N:r bilagda, hvilka äro upprättade i öfverensstämmelse med de af Kammar-rätten föreslagna, måtte af Rikets Ständer antagas.
I öfrigt har Utskottet funnit, att i formulären böra iakttagas följande förändringar och tillägg, såsom dels påkallade af Utskottets här ofvan vid behandlingen af Stadgan framställda förslag, dels stående i sammanhang med Rikets Ständers beslut angående mantalspenningarne, hvilken afgift ligger till grund för personliga skyddsafgift^, dels i öfrigt upplysande, nemligen: att i formuläret
N:o 5 bland exemplen införes kyrka; att i formuläret
N:o 7 jemväl införes 2:ne exempel, det ena ”Kammarskrifvaren N. TV.”, med anteckning i sista kolumnen: ”eger annan inkomst”, utvisande att lindring i bevillningen enligt 8 icke får beräknas, emedan den skattskyldige tillika eger fastighet eller inkomst afaktier eller af rörelse, som drifves pä annan ort. och hvarigenom de sammanräknade inkomsterna öfverstiga de i § 8 bestämda belopp; det andra: ”Kamereraren N. N.”, utvisande, att i anteckningskolumnen bör specifikt upptagas lönebeloppen äfvensom de sportler, som åtfölja de flera tjenster, som af en och samma skattskyldig kunna innehafvas, såsom: lön såsom Kamererare i N. N. verk R:dr 3,000, „ Regements-skrifvare vid N. N. reg:te „ 1,000, sportler vid sistnämnda befattning ,, 500; att likaledes i samtliga formulär, der kolumnen eller rubri ken Karaktersfullmagter förekommer, densamma må uteslutas tillika med de anförda exemplen; att i formuläret N:o 14 till debetsedel genom en antydning åskådliggöres att för hvarje i en och samina debetsedel upptagen fastighet värdet bör, i enlighet med stadgandet i § 82, specifikt utföras, samt att hänvisningen angående besvärstiden ändras i öfverensstämmelse med hvad derom vid § 71 blifvit föreslaget; samt att i formuläret N:o IG, kolumnen ”antal personer, som äro fria från skyldighet att erlägga personlig skyddsafgift efter l:a Art.”, öfverskriften på första specialkolumnen ändras till: ”Gemenskapen vid Arméens och Flottans vårf vade regementen och korpser11 samt i andra specialkolumnen i stället för rubriken:
Ofveråriga samt inhyses- och backstugusittare m. fl.” införes: ”Fattigunderstödstagare samt sådane, som, enligt vederbörande kommunalstyrelses intyg, för fattigdom och sjuklighet böra befrias.” 40 Bevillnings-Utskottets Betänkande J\& 9.
Instruktionen för laxeringsförrättningarne. §§ 4-7.
I afseende på de föreskrifter, som i §§ 4—7 lemnäs angående sättet för uppskattning af fast egendoms värde, hafva hos Ridderskapet och Adeln Herr Bergenstråle, , A., (uti motionen N:o 88) samt Herr Ehrenborg, B., (uti motionen N:o^67) till Utskottets bedömande framställt åtskilliga erinringar, med hemställan att de måtte, i den män de befinnas grundade, vid Bevillnings-stadgans öfverseende iakttagas.
Herr Bergenstråle i i ar yttrat, att köpeskillingsbeloppen utgjorde en högst osäker ledning för uppskattning af jordbruksfastigheters värden, i anseende till de under sednare åren högt uppstegrade försäljningsprisen, och ehuru det icke vöre ovilkorligen föreskrifvet att köpeskillingarne skulle ligga till grund för uppskattningen, hade de likväl flerestädes ansetts såsom den enda rätta.
Blott den enkla föreskriften att egendom på landet skall uppskattas till sitt verkliga värde skulle säkrare hafva ledt. till ändamålet, isynnerhet om beredningsdistrikten icke gjorts alltför stora, ty vanligen egde allmogen temligen noggrann kännedom om sina sockenbors sädesproduktion, hötillgång m. in.
Likaledes hade föreskriften om åbyggnadernas brandförsäkringsvärde, såsom ledning för uppskattning af mindre lägenheter på landet, blifvit af beredningarne i allmänhet sä uppfattad, som borde brandförsäkringssumman uteslutande anses bestämmande för sådana lägenheters värden, — en uppfattning så mycket origtigare sorn byggnader icke gåfve någon inkomst, utan tvärtom medförde kostnader för underhåll.
Väl vore det billigt, att sådana omkring städerna belägna hus, som till sommarställen uthyrdes och således lemnade verklig inkomst, särskildt beskattades, men deremot borde byggnader, som af egaren beboddes eller begagnades i och för jordbruket, helt och hållet undantagas frän all uppskattning vid beräknandet af jordbruksfastighets värde.
Herr Ehrenborg anser att, vid jordbruksfastighets uppskattning, man i allmänhet kommer sanningen närmast, dels genom beräkning af medelafkastningen dels och ännu säkrare genom uppskattning af dess areal eller taxerade mark.
Väl kunde hypotheksvärdena genom jemförelse blifva till någon ledning, ehuru de ofta vöre mindre noggranna, till följd af den omständighet att de flesta hypotheksföreningarne ej beviljade län till högre belopp än halfva värderingssumman; men den vanskligaste ledningen utgjorde köpeskillingarne, hvilka berodde af en mängd vexlande förhållanden och derföre också visade sig å samma egendom inom fä är eller mellan alldeles jemngoda fastigheter kunna variera med ända till flera hundra procent, särdeles hvad anginge smärre egendomar, å hvilka, genom den större konkurrensen af köpare, vanligen betingades en förhällningsvis^ högre köpeskilling än för de större.
Uppskattningsföreskrifterna vore emellertid så uppställda och affattade, som skulle köpeskilling, arrendesumma, hypotheksvärde i sagde ordning utgöra de normala grunderna lör finnande af det verkliga värdet; och en sådan uppfattning erhölle ytterligare stöd dels i lydelsen af de första raderna af § 5, dels ock ännu mer af den bestämda föreskriften i § 4, mom. 2, att, då fastighet uppskattas högre eller lägre än sednast betingade köpeskilling eller den godkända hypotheksvärderingssumman, de särskilda skäl, som dertill ioranledt, skulle i taxeringshandlingarne antecknas.
Då nu det vore nära nog omöjligt för taxeringsmännen att uti längdens anmärkningskolumn eller taxerings-komitéens protokoll angifva dessa Bevillning g- U tskottets Betänkande 9.
41 dessa skäl, med mindre hela den uppskattning, hvarpå de grundat sitt beslut, skulle införas, men föreskriften vore för dem bindande, föranledde den deni lätteligen till frångående af det på säkrare grunder åsätta värdet, för att så mycket sorn möjligt närma sig hypotheksviirdet eller köpeskillingen, och berörda föreskrift motverkade alltså ett af författningens hufvudsyften, nemligen fastigheternas uppskattning till deras verkliga värden, hvarföre ensidigt vore att den mätte uteslutas.
Då i afseende ä uppskattning af sådana hus och byggnader ä landet, som icke begagnas för jordbruket eller dess binäringar, taxeringsmännen hade sig älagdt att uppskatta dessa byggnader till minst det värde, hvartill de äro hos allmän brandförsäkringsinrättning mot brandskada försäkrade, men de i Stadgans § ‘25 omnämnda brandförsäkringsuppgifter, hvilka af vederbörande skola taxeringsmännen tillställas, endast afse byggnader i städerna, har motionären vidare erinrat om nödvändigheten att antingen ålägga vederbörande att jemväl meddela uppgifter på brandförsäkringsvärdet å dylika byggnader eller ock ät taxeringsmännen öfverlemna deras uppskattning oberoende af brandförsäkringsvärdet; hvarförutan fylligare stadganden, än de nu befintliga, ansetts erforderliga för att taxeringsmännen skola kunna afgöra frågan huruvida sådana byggnader, som väl blifvit uppförda för annat ändamål än jordbruket och dess binäringar tillhörande rörelse, men numera stöde alldeles obegagnade, likväl borde i fastighets-taxeringslängden upptagas och alltså påföras bevillning såsom annan fastighet.
Herr Bergenstråle utgår i sin framställning, som det vill synas, från en klagan öfver det ensidiga sätt, hvarpå efter hans uppgift de ifrågavarande föreskrifterna blifvit tillämpade.
Om också må kunna antagas, att denna klagan egde full befogenhet, så bevisar sådant likväl icke att föreskrifterna i och för sig äro felaktiga eller olämpliga, än mindre att ändamålet bättre uppnåtts om alla föreskrifter helt och hållet uteblifvit samt uppskattningen öfverlemnats åt taxeringsmänncns godtycke.
Men ehvad än må invändas mot dessa föreskrifter, torde man dock alltid böra bibehålla i minnet, att de äro uppställda endast såsom ledning för omdömet samt att taxeringsmännens pröfningsrätt i hvarje fall derigenom icke i någon män är inskränkt.
Dä ett bland den nya Bcvillnings-stadgans hufvudsyften rätteligen gick derpå ut att i afseende på jordbruksfastigheters värden erhålla ett sanningsenligare resultat, än sora, efter hvad erfarenheten tydligen ådagalagt, genom förut varande föreskrifter i ämnet kunde vinnas, var det helt naturligt att man borde draga nytta af de särskilda uppskattningar, som vid köp eller belåningar förut kunde hafva egt rum, desto heldre som det var att antaga, att dylika uppskattningar ur de enskilda intressenas synpunkt i allmänhet voro å ömse sidor med noggrannhet verkställda; och om, i betraktande af det erkända förhållande att egendomsprisen under de sednare åren af det då förflutna decenniet af, såsom man antog, tillfälliga anledningar öfver höfvan stegrats, köpeskillingsbeloppen och hypotheksvärdena icke kunde eller borde läggas till ovilkorlig grund för uppskattningen, fordrade likväl omtankan om
Statens rätt att åtminstone så mycket afseende tillädes dessa särskilda uppskattningar, att taxeringsmännen skulle vara pligtige att angifva de skäl, sorn i hvarje fall föranledde till äsättande af högre eller lägre värden än de sålunda genom enskild uppskattning bestämda.
Och dä, i fråga om byggnaders värde, det måste erkännas, att detsamma stundom väl kan vara högre, men ytterst sällan lägre, än det antagna brandförsäkringsvärdet, synes det äfven hafva varit af ofvanberörda omständighet påkalladt att föreskrifva taxeringsmänBih till R.
Brot. 1862 & 1863. 5 Sami. 1 Afd. 8 Håfi. 6 42 Bevillnings-Utskottets Betänkande 9. nen skyldighet att bjuda skäl för sin åsigt, då en sålunda förut verkställd värdering icke af dem kunde godkännas.
Men ehuruväl det icke torde få obetingadt antagas, att berörda föreskrift må hafva i allmänhet föran led t taxeringsmännen till det af Herr Ehrenborg öfver k lagade förfaringssätt, anser Utskottet dock att, äfven om det påpekade förfaringssättet blott i enstaka fall komme att ega rum, sä att, med åsidosättande af andra och mera tillförlitliga grunder, köpeskillingsbeloppen antagas såsom bestämmande för uppskattningarne, stadgandet, i motsats till hvad dermed åsyftats, åstadkommer orättvisa, isynnerhet mot egare af mindre jorbruksfastigheter, för hvilka, såsom motionären anfört, köpeskillingsbeloppen af flerehanda anledningar äfven fortfarande måsto komma att blifva jemförelsevis högre än för de större fastigheterna.
Till förebyggande af en sådan tillämpning af stadgandet om köpeskillingen såsom ledning för uppskattningen, anser Utskottet föreskriften om skyldighet för taxeringsmännen att i handiingarne redogöra för skälen till hvarje afvikelse från köpeskillingsbeloppen böra ock utan skada för saken kunna utgå, dä numera taxeringarne en gäng äro verkställda efter den nya stadgans hufvudgrunder.
Utskottet, tror också attén förändrad uppställning af de särskilda uppskattriingsföreskrifterna i den ordning Iler Ehrenborg synes hafva ansett dem, med hänsigt till graden af deras tillämplighet, böra erhålla, skall leda till en mångsidigare pröfning af de särskilda faktorer, som böra ingå i beräkningen vid bestämmande af fastigheters värden och att. således ändamålet eller de verkliga värdena derigenom säkrare skall uppnås.
Om dessutom uti ingressen till § 4 de följande föreskrifterna icke någon viss ensidigt bör tagas i betraktande samt dels § 5 undergår en mindre redaktionsförändring för att bringas i närmare öfverensstämmelse med § 4, dels i § 7 uteslutes hvad der förekommer om det inflytande på byggnaders uppskattning, brandförsäkringsvärdets höjning eller sänkning nu anses böra utöfva samt slutligen sista meningen i § 7, angående tiden då förnyad uppskattning skall ega rum, rättas till likstämmighet med livad derom förut i §:n finnes stadgadt, anser Utskottet billigt afseende vara fästad t å. motionärernes erinringar samt de ifrågavarande föreskrifterna blifva så afTattade, att något missförstånd om deras rätta tillämpning icke bör för framtiden befaras.
Utskottet har i öfverensstämmelse härmed upprättat förslag till förändrad lydelse af 4, 5 och 7 samt hemställer, att dessa förslag må godkännas; och torde i sådant fall den förändrade redaktion af § 3 i Stadgan, hvarom Utskottet här ofvan gjort, anmälan, jemväl bifallas. S 9.
Med anledning af derom uti Herr Gahm ofvanomförinälda motion gjord framställning, har Utskottet i § 9 intagit ett tillägg, afseende sättet för uppskattning af vinst utaf stenbrott; hvilket tillägg torde godkännas. § 10.
Under åberopande af föreskriften i Bevillnings-stadgans 4:de §, sednare morn., att, vid uppskattning af fast egendom ä landet, särskilda värden skola åsättas Bevillnings-Utikottets Betänkande J\d? 9.
43 sådana byggnader, sorn användas till andra föremål än jordbruket tillhörande näringar, har Herr Friherre Sprengtporten i sin förberörda motion erinrat, att då till klassen af dessa byggnader mäste hänföras bruk, qvarnar, sågar, fabriker in. fl., för hvilka, enligt § 6, inkomstbevillning skall utgöras, uppstode deraf det missförhållande att först dessa inrättningars i byggnaderna liggande grundkapital och dernäst alkörnsten af detta grundkapital blefve beskattadt; men dä för en dylik dubbel uppskattning intet skäl funnes, borde rättelse i föreskrifterna ega rum genom stadgande att antingen fastighets-bevillningen endast fördes inom linien eller ock den åsätta fastighets-bevillningen afdroges från totalsumman af inkomstbevillningen.
Ehuru i Utskottets tanka författningen icke gifver anledning till en dylik dubbel taxering, har Utskottet likväl funnit det vara nyttigt att, till förebyggande af den origtiga tillämpning, motionären påpekat, efter § 10 i Instruktionen under ny paragrafnummer intages ett stadgande af den lydelse bifogade förslag innehåller, oell hemställer alltså, att berörda stadgande må gillas.
Med erinran att vid uppskattning af arbete taxeringsmännen icke i författningen egde tillräcklig ledning för afgörande af den frågan, huruvida, i de fall då Hero personer hufvudsakligen drifva sin rörelse hvar för sig, men äro i och för denna rörelses drifvande i ett eller annat hänseende med hvarandra associerade, taxering borde ske af hvar och en särskildt eller af deras gemensamma rörelse såsom ett bolags, har, under åberopande såsom exempel härpå af förhållandet med de vid en stor del bergsmanshyttor befintliga blåsningsbolag, uti hvilka ofta ingen annan gemenskap funnes mellan delegarne än indelningen af brukningstiden vid hyttan, Herr Ehrenborg, uti sin ofvanomförmälda motion, framställt angelägenheten ai' tydligare föreskrifter i ämnet, enär af det samfälda eller särskilda beskattningssättet berodde huruvida den i § 8 af förordningen stadgade befrielse eller lindring i bevillningen skulle få tillgodonjutas eller icke.
Då det emellertid torde vara klart att det måste bero af taxeringsmännen att i hvarje sådant fall, som motionären påpekat, bedöma huruvida bolagsrörelse verkligen drifves, samt derefter, om förhållandet befinnes vara sådant, tilllämpa de allmänna föreskrifterna för bolags beskattning, har Utskottet funnit motionärens framställning icke böra till något särskildt stadgande föranleda. § 15.
Maj det år taxeringen förrättas med yrket upphört och sådant vederbörligen anmält.
Herr Ditzinger, som ansett meningen icke kunna vara annan än att anmälan skall ske hos den myndighet, som utfärdat tillstånd till yrkets bedrifvande, har derföre hemställt, att sådant, till undvikande af tvetydighet, mätte tydligare utmärkas, än som skett; och har Utskottet, med instämmande i den gjorda framställningen, funnit att, dä genom ordet vederbörligen här utinärkes lönnen eller sättet, men antydning rätteligen bör ske i afseende pä stället, ordet vederbörligen bör utbytas mot uttrycket ”hos vederbörande myndighet” ; hvilken redaktionslörändring torde gillas. 44 Bevillnings-Utskottetn Betänkande JW 9.
Till iakttagande vid tillämpningen af det särskilda stadgande i förordningen angående bevillning af pensioner och understöd, sorn af Herr
Stuart blifvit föreslaget och här ofvan under § 8 i Stadgan finnes oinförmäldt, har nämnde motionär jemväl föreslagit en så lydande föreskrift i instruktionen: ”Vid påförande af bevillning för pension, årligt understöd, lifränta och nådegåfva få samma persons öfriga inkomster icke tagas i beräkning, utan bör sagde bevillningsbelopp, såsom icke beroende deraf, särskildt bestämmas.”
Då emellertid Utskottet icke funnit skäl förorda Herr Stuarts förslag, att pensioner och understöd m. m. d„ skulle särskildt, utan sammanblandning med skattskyldig persons öfriga inkomster, tili bevillning taxeras, följer deraf att
Utskottet icke heller kan till ofvanberörda föreskrifts införande i Instruktionen tillstyrka bifall. § 20.
Mot lämpligheten och billigheten af det i g 20 förekommande stadgande om hushyran såsom grund för beräkning af skattskyldigs okända lefnadskostnader i stad hafva erinringar blifvit framställda: Af Herr Ditzinger, som ansett att med de nu i hufvudstaden så ytterligt uppdrifva hyrorna, denna beräkning vore alldeles för hög, enär familjer i de mest anspråkslösa bergningsvilkor nödgades ofta betala för de lägenheter de. bebo från 300 till 500 Kalr, för att icke tala om att i de förnämligare stadsdelarne hvarje rum ofta kostade 200
R:dr och derutöfver.
Att nu i förhållande till dessa hyresbelopp beräkna den skattskyldiges inkomst från 000 R:dr till och med 2,000 R:dr vore att räkna alltför obilligt med de obemedlade, hvilka öfver höfvan betungades, under det den förmögne, som väl betalade högre hyra, men i förhållande till den bättre bostad han innehade på långt när icke sä mycket, som fordrades för de smärre och i alla afseenden sämre lokalerna, å hvilka, såsom mest eftersökta, priset äfven vore mest uppjagad t, sluppe jemförelsevis lätt undan.
Nästförflutna års taxeringar lemnade härpå de mängfaldigaste bevis.
Kändt vore ock det förhållande att tarfligare familjer med sinne för ordning och hemtrefnad ofta nödgades bekosta mera i hyra, än tillgångarne annars medgäfve, blott för att bo någorlunda bra, underkastande sig i stället de mest kännbara försakelser för att derigenom inbespara hvad som öfverbetalades i hyra.
Att genom öfverdrifven beskattning tvinga dylika menniskor, måhända de sträfsammaste i samhället, till ytterligare inskränkningar, vore hardt och äfven statsekonomiskt oklokt, då man icke borde förtrycka en sådan lyckligtvis ännu ganska talrik medborgareklass, hvaraf man aldrig kunde få för stort antal.
Om man icke ville taxera enkom för att få så mycket mera att afkorta, borde derföre endast blifva fråga om att taga bevillning af verklig inkomst.
Häraf visade sig tillfyllest nödvändigheten att på lämpligt sätt minska de nu stadgade proportionerna emellan hyra och lefnadskostnad, sä att t. ex. der den förra icke uppginge till 300 R:dr, den ej toges till grund för beräkning af den sednare och hyra till och med 500 R:dr endast tredubblades, i stället att såsom nu fyrdubblas, vid uppskattning af lefnadskostnad.
Bevillnings-U tekottets Betänkande 9. 45 Vidare har hos Ridderskapet och Adeln Herr af Donner, G. W.. uti väckt motion (N:o 143), anfört, att stadgandet innehölle sådana motsägelser både i sig sjelft och vid jemförelse med öfriga föreskrifter i sä väl förordningen sorn instruktionen, att det i sin tillämpning på de i hufvudstaden varande embets- och tjenstemäns beskattning måste leda och verkligen också ledt till godtycke och mannamån i stället för rättvisa, hvilket, enligt motionärens förmenande, äfven bevisades af de nära 1,500 besvärsskrifter, som under förlidet år inkommit till Stockholms stads pröfnings-komité.
Det i §:n angifna förfaringssätt att beräkna löntagares bevillningsafgift efter den årsinkomst, han förmodades ega, men icke efter den verkliga lön, han uppbure, vore, då icke officielt styrkt eller ådagalagdt blifvit, att han tillika egde kapitaler, så egendomligt, att det syntes dikteradt af allt annat än en samvetsgrann uppfattning af Bevillnings-förordningens anda och mening; och då erfarenheten gåfve vid handen att hyresbeloppen stiga vid nya köp af hus, utgjorde hyrorna en så mycket orättvisare norm för beskattning af embets- och tjenstemän, som desse, hvilka esomoftast måste äfven pä eftermiddagarne besöka sina embetsrum, i de flesta fall nödsakas bo nära intill embetsverken och således inom den stadsdel, der hyrorna vore dyrast.