Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma orsaker, som 6 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118. föranledt, att ett för stort antal lärjungar i förhållande till lärareantalet samlats inom vissa klasser, hafva verkat till förökande af lärjungarnes antal i det hela, så att t. ex. ett-läroverk, hvars lärjungar år 1859 voro 255, år 1862 räknar mer än 500, vid ett annat antalet lärjungar från 1859 till 1862 ökats från 365 till 462 o. s. v. Lika med motionären anser Utskottet, att, om ett visst maximum i detta hänseende öfverskrides, deraf måste uppkomma stora svårigheter för upprätthållandet af ordning och tukt, såväl som för meddelandet af en fullt ändamålsenlig undervisning.
Många hinder måste möta för att bland en så talrik lärjungepersonal en enda person skulle kunna på ett tillfredsställande sätt handhafva deii tillsyn, som nu, enligt gällande föreskrifter och sakens egen beskaffenhet, en Rektor åligger.
Och då, i händelse antalet af dem, som söka inträde i ett läroverk, ökas i den hastiga progression, alt detsamma synes komma att öfverskrida ett visst maximum, den utväg erbjuder sig, att antingen i samma stad eller ock på annat ställe inom den vanligen vidsträckta landsort, från hvilken lärjungar samlas till ett större elementarläroverk, inrätta ytterligare en skola med ett efter behofvet lämpadt, mindre antal klasser, samt Utskottet, lika med motionären, anser 400 lärjungar vara det högsta antal, hvars vård lämpligen kan åt en Rektor uppdragas, tinner Utskottet sig böra tillstyrka Rikets Ständer att bifalla motionärens framställning i detta hänseende, och att i sådant fall besluta den underdåniga hemställan till Kongl.
Majit, som under punkten Litt a. vid slutet af detta betänkande upptages.
1 följd af det ökade förtroende, elementarläroverken under sednaste tider vunnit, har, såsom nyss är nämndt, lärjungarnes antal inom dessa läroanstalter betydligen ökats.
Denna tiilvext har i synnerhet egt rum inom skolans lägre klasser, och mängden af lärjungar inom samma klass har sålunda ej sällan stegrats till ett antal, som gjort del för en lärare nästan omöjligt alt på ändamålsenligt sätt och till lärjungarnes verkliga båtnad bestrida undervisningen.
Till afhjelpande af detta missförhållande har Herr Sommelius i sin förutnämnda motion hemställt: ”att antalet lärare vid de olika läroverken bestämmes efter lärjungarnes antal.
I de 5 lägre klasserna få högst 25 å 30 gossar finnas i hvarje lexlag och i de fyra högre klasserna högst 15 å 20.” Motionären har tillika föreslagit, att ”vid de läroverk, der undervisning meddelas i till och med 3:dje klassens kurser, bör ej mera än en lärare vara anställd, såvida ej lärjungarnes antal öfverstiger 50.
Skulle denna lärare få något flera undervisningstimmar, än lärarne i allmänhet, bör ha» härför uppbära särskildt arfvode.”
Att lärarnes antal fortfarande måste vara beroende af läroämnena, är väl i sin Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118. 7 ordning; men om denna måttstock för bedömandet af det beböfliga antalet lärare är den enda i lag fastställda, skall det ofta inträffa, att, särdeles i de tvänne lägsta klasserna, hvilka, enligt regeln, böra skötas hvar för sig af en enda lärare, denne får i ett och samma lexlag flera lärjungar, än lian förmår leda.
På sätt motionären ådagalagt, finner äfven Utskottet ett oförnekligt behof af en föreskrift, till förekommande deraf, alt lärare belastas med ett så stort antal lärjungar, att undervisningen deraf lider, alldenstund det är ovedersägligt, att lärarnes öfveransträngning länder just till lärjungarnes skada.
Efter Utskottets omdöme bör en lärare i allmänhet icke åläggas att undervisa mer än högst 50 lärjungar på en gång; och ehuru äfven detta antal synes för högt för lärare i vissa undervisningsämnen, t. ex. de mathematiska, har Utskottet likväl trott sig kunna föreslå en bestämmelse, som fastställer berörda maximum, enär det anmärkta missförhållandet visat sig störst i de lägre klasserna, hvaremot antalet lärjungar alltid aftager i de högre, till följd hvaraf ett lämpligare förhållande emellan lärarnes och lärjungarnes antal i de sistnämnda klaasserna merändels utaf sig sjelf uppkommer.
Visserligen torde lärarnes antal i allmänhet härigenom komma att något ökas; men anslaget till deras aflöning behöfver ej fördenskull blifva betydligt större än det nuvarande, emedan det redan utgår i arfvoden åt så kallade extra-lärare, hvilkas anställande såsom sådane visat sig ur flera synpunkter för undervisningens systematiska ordnande och jemna gång mindre förmånligt.
Att upphäfva den regel, enligt hvilken de lägsta elementarläroverken nu ega en lärare för hvardera klassen och, såsom motionären föreslår, vid de läroverk, der undervisningen meddelas i lill och med 3:dje klassens kurser, anställa endast en lärare, såvida lärjungarnes antal ej öfverstiger 30, synes deremot Utskottet icke böra tillstyrkas, enär detta skulle strida mot den af Ilikets Ständer förut vidhållna grundsats, att elementarläroverk icke böra inrättas med mindre än tvänne lärare, och det föröfrigt måste vara vigtigare att bereda en så tillfredsställande undervisning som möjligt, än alt i kostnaden åstadkomma en besparing, som i sjelfva verket torde blifva ganska ringa, alldenstund endast på få ställen finnas elementarläroverk, der antalet lärjungar ej öfverstiga 50.
Den tillstyrkan Utskottet på grund af det anförda trott sig böra i nu förevarande ämne afgifva, finnes i sammanhang med hvad Utskottet i öfrigt föreslagit, bär nedan införd under punkten Litt. B. Utskottet öfvergår nu till ett ämne, som otvifvelaktig! är förtjent af den största uppmärksamhet, nemligen frågan om de olika läroämnenas fördelning på särskilda klasser, den ordning, i hvilken början med hvarje särskildt läroämne bör ske, och den tid som för det enas eller andras lösning bör afses.
På denna fiåga in - 8 Allni. Besv.- och Eicon.-Utskottets Betänkande N:o 118. verkar väsendtligen såväl läroämnenas antal, som särskildt det utrymme man vill lemna åt undervisningen i de klassiska språken; och i sammanhang med densamma böra alltså behandlas de särskilda förslag, som åsyfta en inskränkning i studiet af nämnda språk, samt de, hvilka afse borttagandet från elementar-undervisnigen af ett eller annat utål de ämnen, som hittills ansetts höra dit.
Enligt den undervisningsplan, som är gällande för dem, som läsa de klassiska språken, börjar undervisningen i latin uti tredje klassen, i grekiska uti den fjerde och i fransyska uti den femte; enligt undervisningsplanen för dem, som icke läsa klassiska språk, börjar undervisningen i engelska uti tredje och i fransyska uti fjerde klassen.
Filosofisk propredevtik läres af de förra först i 7:de klassens andra afdelning, men af de sednare uti begge afdelningarne af samma klass.
De förslag, som åsyfta ändring i omförmälda bestämmelser och undervisningsplaner äro följande:
Grefve Björnstjerna har i öde punkten af sin motion hemställt, att af en dertill nedsatt komité måtte utarbetas ny läsordning, hvari, med erkännande af de klassiska språkens värde, de praktiska vetenskaperna och nutidens fordringar i uppfostringsväg dock hufvudsakligen böra göra sig gällande; och har motionären till dessa fordringar äfven räknat undervisning i fosterlandets statsförfattning.
Herr Sommelius, som föreslagit att dela skolan i två hufvudafdelningar, hvaraf den första skulle innefatta de 5 högsta klasserna och den andra afdelningen de begge öfriga, hemställer i sammanhang dermed, alt i första afdelningen må meddelas gemensam undervisning åt alla disciplarne och endast i sådana ämnen, ”sorn tillhöra allmän bildning, det är: uti kristendom, modersmålet, tyska, engelska, franska, historia och geografi, mathematik och naturvetenskap äfvensom välskrifning och teckning,” samt att i andra afdelningen, i hvars första klass de båda bildnings— linierna således skulle dela sig, hufvudämnena för den klassiska linien må blifva: latin, grekiska och mathematik; och för den reala linien: lefvande språk, mathematik och naturvetenskap; dock, på det att de ämnen, som varit föremål för undervisning i de 5 nedra klasserna icke skulle bortglömmas, borde hvar 4:de vecka i månaden ensamt åt repetition af dessa användas.
Grefve Wachtmeister, H., (motion N:o 19) hemställer, att Rikets Ständer måtte uttrycka den önskan, alt det stadgande, som innehölls i 12 § af 1856 års Läroverksstadga åter måtte erhålla gällande kraft, nemligen att ”lärjunge, som begagnar sig af undervisningen i latin, vare på målsmans anhållan frikallad från grekiska språkets läsning och må i stället under de lärotimmar, sådan befrielse eger rum, på sätt Rektor och Lärare, med billigt afseende på målsmans uttryckta önskan, finna för honom lämpligt, undervisas inom den afdelning, der latinska språket icke låses, eller ock utom skolan njuta sådan undervisning, som af Rektor godkännes;” och slutligen har
Doktor Säve (motionen N:o 44) föreslagit, att för dem, som låsa klassiska språk, uppskjuta läsningen af det grekiska till 5:te klassen; för dem som Allm.
Besv.- och Ekon,-Utskottets Betänkande N:o 118. 9 sorn icke läsa klassiska språk uppskjuta det engelska likaledes tili 5:te klassen och i allmänhet uppskjuta botanikens läsning till 3:dje klassen; varande i anledning häraf ny undervisningsplan för hvardera linien af denne motionär uppgjord och hans motion bifogad.
Hvad nu först angår de klassiska språken och till en början latinet, är Utskottet långt ifrån att vilja tillstyrka en anordning, hvarigenom för dem, som verkligen behöfva lära detta språk, ett grundligt studium deraf motverkades.
Men ej mindre med hänsyn till detta språks förändrade bestämmelse såsom bildningsmedel för skolan, än till det gagn lärjungarne kunna hafva af detsamma i en framtid, synes platsen för detta studium i nu gällande undervisningsplan icke vara den lämpligaste.
Så långe skolan var hufvudsakligen byggd på klassiska språkstudier, var det så mycket mera i sin ordning att, såsom då ock skedde, lärjungarne genast började läsningen af latin, som detta språk visat sig vara ett ypperligt medel att uppöfva och stärka lärjungens tankekraft.
På den liden meddelades icke heller någon grundlig grammatisk undervisning i modersmålet, knappt i något annat lefvande språk; och åt fleia läroämnen, hvilka nu med ifver omfattas, egnades föga eiler ingen uppmärksamhet.
Men sedan vårt tidehvarfs upplysta och nyllighetsälskande anda lyckats alt bereda en mera mångsidig praktisk bildning, samt skolan i sin krets af läroämnen småningom upptagit allt flera kunskapsarter af empirisk och praktisk syftning och bland de humanistiska bildningsmedlen inlagt det moderna element, som förut fattats; sedan de mångfaldiga fordringar på den offentliga undervisningen, hvilka af industriens mägtiga förkofran och af vidgade statsborgerliga intressen blifvit en följd, framkallat en särskild bildningsiinie, den så kallade ”reallinien”, uti hvilken studiet af de klassiska språken icke förekommer; och sedan till grundläggningen af språkstudiet i allmänhet, äfven på den klassiska linien, latinet ej längre användes, utan modersmålet i första klassen dertill begagnas, och ej heller i nästföljande klass läsandet af latin begynnes, utan ännu ett annat, främmande språk (nemligen tyskan) här inträder såsom läroämne, måste deraf blifva en följd, att ofvanberörda syftemål med latinets läsande i de lägsta klasseina numera bör kunna uppnås genom den undervisning i tvänne andra språk, som lärjungen erhållit innan han enligt nuvarande plan ens får börja läsa latin; och det synes då ej längre finnas något skäl att påtvinga äfven dem, för hvilka studiet af detta språk icke blir till något gagn, en undervisning, som enligt nu gällande skoi-schema medtager mera tid än något annat ämne, allrahelst om, såsom Utskottet finner fullt antagligt och erfarenheten vid Nya Elementarskolan i Stockholm, enligt dess lärares utsago, lärer bekräfta, den kurs, som må anses erforderlig för dem, som böra läsa ifrågavarande språk, kan medhinnas under vistandet i de högsta klasserna.
Utskottet finner sig fördenskull, efter moget öfvervägande, upp manad t att tillstyrka den uppflyIlning af latinska språket till en sednare klass; och då, vid valet af Bih.
Ull «B.
SL Fröt, 1863 & 1863. 8 Sami 31 Haft. 3 10 Allm. Besv.- och Ekon-Utskottets Betänkande N:o 1X8. denna, man utan gensägelse måste fästa afseende äfven derpå, huru lång tid kan erfordras för att ynglingen skall kunna inhemta så grundlig kännedom af detta språk, att han förmår på ett fruktbärande sätt använda denna sin kunskap under det sjelf— studium, som inträder i och med hans afgång frän skolan till universitetet, har Utskottet icke tilltrott sig föreslå uppskjutandet af ifrågavarande språk längre än till inträdet i 5:te klassen, men håller före, alt, med ett lämpligt undervisningssätt, det skall blifva möjligt för lärjungen att under genomgåendet af 5:te, 6:te och 7:de klasserna, ! hvartill i allmänhet åtgår en tid af 6 år, tillegna sig fullt ut lika god kännedom af meranämnda språk, som i allmänhet visat sig såsom frukt af nuvarande undervisningsplan.
Såsom en otvungen följd af en sådan förändring lärer Grekiska språket, som enligt undervisningsplanen för den klassiska linien nu förekommer redan i 4:de klassen, böra uppflyttas till den 6:te; hemställande således Utskottet om bifall till det under punkten C. härnedan framlagda förslag.
Beträffande åter frågan, huruvida Grekiska språket såsom läroämne bör vara obligatoriskt eller icke — det vill säga, huruvida befrielse derifrån, äfven för dem som läsa latin, må, på målsmans begäran, kunna medgifvas — anser Utskottet, att, ehuru önskligt det kunde synas, att skolan förmådde tillfredsställa aila de särskilda behof och önskningar, som hvar och en af hennes lärjungar kunde yttra, svårigheterna vid utförandet af en derefter lämpad anordning måste blifva så stora, att olägenheterna vida öfverväga fördelarne, och att följden ofelbart skulle blifva, att undervisningen söndersplittrades, dess jemna gång rubbades och lärarekrafterne blefve otillräckliga.
Behofvet af en fast ordning inom skolan, sorn är förbindande för samtliga dess lärjungar, gör sig omotståndligt gällande öfverallt, och tillvaron af en sådan ordning måste befrämja icke blott undervisningens ändamålsenliga fortgång, utan äfven disciplinens hållning.
Skolan är nu delad i 2:ne linier, den klassiska och den reala; men om en anordning, sådan som den föreslagna, skulle vidtagas, blefve i sjelfva verket en ny, tredje linie derigenom tillskapad.
Det skulle vid sådana förhållanden blifva ganska svårt alt på lämpligt sätt ordna undervisningen inom läroverket.
Om de lärjungar, hvilka från Grekiska språkets studium finge dispens, skulle på samma timmar annorledes inom skolan sysselsättas, så komme de att för tillfället insättas i en klass, dit de icke hörde, och der de icke kunde med fördel följa den derstädes meddelade undervisning, emedan denna måste, oberoende af deras närvaro, på andra timmar fortgå.
Skulle åter de dispenserade lärjungarue vara alldeles lediga från skolan under de timmar, då deras kamrater arbetade inom densamma, så uppkomma lätteligen hos de förra en ingalunda gagnelig vana, att anse skolans ordning för sig icke bindande, och hos de sednare antingen afund öfver en ledighet, som ålnjötes Allm.
Besvoch Ekon-Utskottets Betänkande N:o 118.
11 af deras kamrater men icke af dem sjelfva, eller ock en benägenhet att anse sig sjelfva stå öfver dem, derigenom att de innehade kunskaper, som de andra saknade.
Då för öfrigt ifrågavarande språk, i följd af dess nära frändskap med latinet, i sammanhang med detsamma utan synnerlig svårighet inheinlas; då dess literatur företer ett rikt förråd af de mest utmärkta arbeten, till hvilka lärjungen vid en mognare ålder sålunda öppnas tillträde; då kännedomen af detta språk bereder tillfälle att på grundspråket läsa våra heliga urkunder, en läsning, som enligt gällande skolplan, likasom i alia andra protestantiska länder, är föreskrifven vid religionsundervisningen i skolans högre klasser; då erfarenheten dessutom visat, att detta språk, som i sig eger någonting ganska tilldragande både för formens och innehållets skull, merändels är ett begärligt studium, hvarifrån dispens sällan sökes af dem, som läsa latin, samt att detsamma för vissa lefnadsbanor är af stor vigt; och då dertill slutligen kommer, att detsamma, enligt Utskottets förslag, ej skulle börja förr än i 6:te klassen, torde en rubbning i nu gällande, för icke längesedan stadgade föreskrift, med hvilken skollärarne på många ställen uttalat sin belåtenhet, icke böra förordas.
I fråga om den förändrade plats, som vissa särskilda läroämnen, såsom t. ex. engelska och botanik, enligt de ofvannämnda förslagen skulle komma att i undervisningsplanen intaga, har det synts Utskottet, som detaljer af denna beskaffenhet svårligen egnade sig att utgöra föremål för Rikets Ständers pröfning, och det så mycket mindre, som en sådan pröfning icke kunde företagas ulan en genomförd undersökning om undervisningsplanens bestämmelser i öfrigt och den inverkan, en rubbning i nämnda hänseenden kunde komma att ulöfva på förhållandet i det hela.
Icke heller kan Utskottet inlåta sig på bedömandet af de förändrade läs-schemata, hvilka åtskilige motionärer i sina vid motionerna fogade undervisningsplaner uppställt, helst som, innan 1859 års läroverksstadga vunnit någon längre tids tillämpning, och isynnerhet innan undervisningen inom skolorna vunnit en sjelfständigare ställning genom det nyligen anbefallda, mea ännu icke verkställda upphäfvandet af studentexamen, verkningarne af skolstadgans bestämmelser icke kunna med säkerhet bedömas.
Men då den klassiska och den reala linien i skolan åtskiljts, och dessa linier, enligt
Utskottets ofvan uttalade mening beträffande platsen för de klassiska språken, skulle komma att från och med 5:te klassen taga hvar sin särskilda rigtning, lärer den allmänna grundsats böra uttalas, att läseordningen så bör inrättas, att ej mindre undervisningen för de lärjungar, som fullständigt genomgå läroverket, må fortgå såsom ett harmoniskt helt, ån äfven att åt de lärjungar, hvilka nödgas tidigare afbryta sin skolgång, må beredas en i möjligaste måtto tillfredsställande undervisning i de för dem erforderliga ämnen. 12 Allm. Besv.- och Ekon.-XJtskoUcts Betänkande N:o 118.
Hvad åter angår det af Grefve Björnstjerna tillstyrkta införandet af en lärokurs i Svensk Statsförfattning, finner Utskottet ett särskildt stadgande derom öfverflödigt, enär antagas bör, att grunddragen af vår Statsförfattning redan nu i sammanhang med vår historia meddelas; hvadan, och enär ett mera omfattande studium deraf dels skulle öka de redan talrika läroämnena, dels bör anses ej rätteligen tillhöra elementarundervisningen, förslaget härom ej kan af Utskottet tillstyrkas.
Med hänvisning tili Litt. d. af här nedan sammanfattade förslag, får Utskottet, som längre fram vill afgifva yttrande angående lämpligheten att, på sätt Grefve Björnstjerna yrkat, begära nedsättande af en komité för nu afhandlade ämnens utredande, på grund af hvad ofvan anfördt blifvit, hemställa, att hvad motionärerne i nu berörda hänseenden i öfrigt föreslagit må förfalla.
Harr Sommelius bar jemväl föreslagit, att ”från undervisningsämnena uteslutas Hebreiska, Filosofi och Dogmatik.
Dock borde, såsom nu, den yngling, som sådant åslundar, få njuta fri undervisning i Hebreiskan, på andra timmar likväl ån de allmänna lärolimmarne.” Enligt 14 § i läroverksstadgars meddelas på klassiska linien undervisning i hebreiska språket åt lärjungar, som sådant åstunda.
Hvad Herr Sommelius rörande detta undervisningsämne föreslagit, innebår således i sjelfva verket ingen ändring i nu gällande bestämmelser.
Till stöd för förslaget att från undervisningsämnena borttaga filosofi och dogmatik, har motionären ej anfört annat, än att dessa ämnen icke skulle tillhöra elementarundervisningen.
Hvad angår den filosofiska propedeutik, som, på sätt ofvan är anlydt, i den högsta klassen läses och utgöres af dels logik och dels psykologi, synes den ringa tid, som dertill åtgår, svårligen kunna, på det utvecklingsstadium, der ynglingen då befinner sig, bättre användas.
Såsom allmänt bildande och grundläggande, försvara ock dessa läroämnen sin plats i elementarundervisningen, isynnerhet som de ej äro ämnade att der iniiemtas vetenskapligt, samt den undervisning, som meddelas och hvilken sträcker sig endast till elementerna och den allra nödvändigaste terminologi, mera har till ändamål att bibringa lärjungen förmåga att framdeles, med begagnande af föreläsningarne vid universitet, på egen hand idka studiet af fiiosofien såsom vetenskap.
Beträffande åter dogmatiken, bör väl medgifvas, att, der undervisningen i densamma icke eger rum annorlunda ån medelst utanlexor efter en viss lärobok, denna undervisning icke kan vara mycket fruktbärande; men på en sådan method kan dock icke läsordningen anses gifva anvisning, då densamma, beträffande detta ämne, för Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118.
13 6:te likasom för 7:de klassen föreskrifver: ”framställning af troslärans hufvudsanningar efter en kort lärobok och med hänvisningar till den Heliga Skrift.” Enligt denna föreskrift bör, derest läraren uppfattar densamma rätt och besitter erforderlig undervisningsförmåga, denna undervisning kunna blifva lifaktig och kunskapen lelvande; och då, i de fall der anledning till anmärkning i detta hänseende förekommit, sådant alltså, efter Utskottets omdöme, berott af en felaktig uppfattning beträffande läromethoden, men icke af nu gällande läroverksstadgas innehåll; samt Utskottet för ingen del vill tillstyrka förminskning af undervisningen i kristendomskunskap vid läroverken, har Utskottet icke heller funnit sig böra förorda uteslutande af dogmatiken såsom läroämne vid elementarläroverken.
Utskottet hemställer alltså, att hvad Herr Sommelius i 7:de punkten af sin motion föreslagit, ej må till någon åtgärd föranleda.
Hvad Utskottet nyss yttrat rörande dogmatiken gäller med lika skäl kristendomsundervisningen i allmänhet och således äfven läsandet af katekesen, i afseende hvarå Herr Hierta uti en inom Vallöf!. Borgare-Ståndet väckt motion (N:o 81) yrkat, ”alt all utanläsning i skolorna af den antagna Lindblomska förklaringen af Dokt.
Martin Luthers katekes må anskaffas.” Och Utskottet kan således undgå att nu vidare yttra sig i denna fråga, desto heldre som Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 15 September 1860 redan hos Kongl. Maj:t anhållit, ”det Kongl. Maj:t täcktes såsom rättesnöre för kristendomsundervisningen såväl vid Rikets samtliga skolor, som vid Nattvardsungdomens handledning stadga, alt Luthers lilla katekes skall utgöra grunden för kristendomsundervisningen och bör läras utantill, och att utanläsning ej ålägges lärjungarne, innan de genom föregående muntlig undervisning förmått ali någorlunda redigt uppfatta innehållet, samt att den förklaring öfver Luthers lilla katekes, som är eiler varder antagen, bör begagnas såsom handledning vid religionsundervisningen, äfvensom att Kongl. Maj:t täcktes vidtaga lämpliga åtgärder för erhållande af en för omförraälda syfte tjenlig katekesförklariug.’'
Enligt den af Rikets Ständers Justitie-Ombudsman till riksdagen afgifna embetsberättelse tillhör detta ärende antalet af dem, som ännu vid riksdagens början icke blifvit inför Kongl.
Majit föredragna eller afgjorda; men då det blifvit upplyst, att Professoren i Pastoral-Theologi m. m. C, A. Torén erhållit nådigt uppdrag alt biträda vid beredandet af detta ärende, och således ämnet tvifvelsutan kommer under Kongl.
Majlis pröfning, anser Utskottet Herr
Hiertas berörda motion nu ej böra till särskild åtgärd föranleda. 14 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118.
I afseende på skriföfningarna inom skolan har Herr Sommelius föreslagit, ”att på klassiska linien sådana öfningar skola företagas endast ij modersspråket och latin, i de andra språken blott talöfningar och extemporalier, samt att på reala linien skriföfningar likaledes må ega rum endast i modersmålet och etl främmande språk efter eget val, och i de 2:ne andra språken endast talöfningar.”
Enligt den vid nu gällande iäroverks-stadga såsom bilaga logade ”fördelning af läroämnena på särskilda klasser,” förekomma hemskrifningar icke förr än i 5:te klassen.
Utom i latinet och modersmålet har nämnda stadga för klassiska linien ej bibehållit andra hemskrifningar än på fransyska språket, och det i 7:de klassen Hena.
På real-linien åter förekommer i ingen af klasserna hemskrilning på mer än ett främmande språk.