Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
bragt i dagen från Spetsbergens ishöljda klippor och från den nu så kala Noursoak-halföns basalttäckta sand- och skifferlager på Grönland.
Efter återkomsten från Mogi gjorde jag en utflygt till kolgrufvan vid Takasima, belägen på en ö några kilometer från staden.
Äfven här lyckades jag hopbringa några ytterligare bidrag till traktens forna flora.
Efter det att äfven invånarne i Nagasaki gifvit oss en storartad afskedsfest, vid hvilken tal höllos på japanska, kinesiska, engelska, franska, tyska, italienska, holländska, ryska, danska och svenska, ett bevis på den blandning af olika nationaliteter, som här rådde, lyftade
Vega den 27 oktober åter ankar för att segla vidare.
Vi lemnade nu Japan för att på allvar anträda hemfärden och helsades vid afseglingen med vant- och relingsmanning från två i hamnen förankrade engelska kanonbåtar, »Hornet» och »Sylvia».
Naturligt är, att afresans stund efter femton månaders skilsmessa från hemlandet motsågs med glädje.
Men i denna glädje blandade sig dock en vemodig känsla öfver att så snart nödgas lemna och sannolikt för alltid skiljas från detta härliga land och ädla folk, inom hvilket en utveckling nu pågår, som sannolikt kommer ej allenast att gifva en ny väckelse åt Ostasiens gamla kulturfolk, utan äfven att bereda en ny jordmån för europeisk vetenskap, industri och konst.
Svårt är att nu förutse, hvilka nya, oanade blomster och frukter här komma att spira fram.
Men mycket torde de europeer misstaga sig, som tro, att det här endast är fråga om att ikläda en asiatisk feodalstat en modern europeisk drägt.
Snarare synes mig dagen gry till en tid, då länderna kring
Ostasiens medelhaf komma att spela en mycket storartad rol i menniskoslägtets vidare utveckling.
– Stensliperierna i Kanton. – Politiska förhållanden i en engelsk koloni.
– Resa till Labuan.
– Dr Almqvists utflygt till det inre af ön.
Några dagar efter vår ankomst till Jokohama förflyttades Vega till varfvet vid Jokosuka för att der genom kopparförhydning skyddas mot de varma hafvens för fartygens skrof så skadliga borrmusslor, hvarjemte tillfället begagnades att på fartyget verkställa några smärre reparationer och förändringar i inredningen, önskvärda med anledning deraf, att vi under resans återstående del skulle färdas ej i kalla, utan i tropiska luftstreck.
Arbetet hade medtagit något längre tid, än som var beräknadt, så att
Vega först den 21 september kunde lemna varfvet och återkomma till Jokohama, der naturforskarne under större delen af reparationstiden slagit sig ned.
Det hade ursprungligen varit min afsigt att dröja i Japan endast så länge, som var nödigt för dessa arbetens afslutande, under hvilken tid tillfälle kunde beredas Vegas officerare och manskap att hvila ut från den långa vinterns vedermödor, att mottaga och afsända bref till hemlandet, samt att ur tidningarna inhemta de vigtigaste händelser, som timat under vår fjorton månaders frånvaro från de trakter, hvilka beröras af verldshändelsernas brus.
Men såsom af det föregående synes, blef uppehållet längre än ämnadt var.
Detta berodde visserligen i någon mån på svårigheten att redan efter några få dagar slita sig lös från ett folk så märkvärdigt, så älskvärdt och så gästfritt som Japans, och från ett land med dess härliga natur.
Men dessutom voro vi, när Vega åter var sjöklar, så nära tiden för monsunskiftet, att det varit föga klokt och förenadt med föga tidsbesparing att genast segla vidare söder ut.
Våldsamma stormar pläga nämligen denna årstid rasa i dessa haf, och den då rådande vinden är så ogynsam för segling från Japan mot söder, att ett fartyg med
Vegas svaga ångkraft under kryssning i motvind mellan Japan och Hongkong lätteligen åter förlorat de genom en tidigare afresa inbesparade dagarne.
Deremot kunde vi i slutet af oktober och i början af november under öfverresan till Hongkong påräkna ständig frisk medvind.
Detta inträffade äfven, så att vi, efter att den 27 oktober f. m. hafva lemnat Nagasaki, redan den 2 november e. m. kunde ankra i Hongkongs hamn.
Någon utsigt förefans naturligtvis icke att under ett par dagars uppehåll kunna uträtta något för vetenskapen gagneligt i en trakt, som så otaliga gånger förut blifvit af naturforskare undersökt, men jag anlöpte i alla fall denna hamn för att tillmötesgå en af expeditionens deltagare uttalad önskan att ej lemna östra Asien, utan att under
Vegas färd hafva sett något litet af det så mångomtalade, alla andra länder så olika »himmelska riket».
För detta ändamål är dock sjelfva Hongkong en föga lämplig plats.
Denna rika och blomstrande handelsstad, som skapats genom Englands kinesiska politik och opiumhandel, är en brittisk koloni med europeisk prägel, som har föga att uppvisa af det ursprungliga kinesiska folklifvet, om ock hufvuddelen af dess befolkning utgöres af kineser.
Men några få timmars väg med ångbåt från Hongkong ligger den gamla stora handelsstaden Kanton, hvilken, oaktadt den så länge varit öppnad för europeerna, ännu är rent kinesisk, med sitt myrstackslika byggnadssätt, sin tallösa befolkning, sina tempel, fängelser, blomster-djonker, mandariner, hårpiskförsedda gatpojkar o.s.v.
De flesta af expeditionens deltagare gjorde en utflygt hit och belönades med otaliga, af ingen beskrifning återgifbara intryck från det kinesiska stadslifvet.
Öfverallt blefvo vi vänligt bemötta af infödingarne131, och så kort vårt besök än var, var det dock tillräckligt att skingra den vrångbild, som en mängd europeiska författare behagat lemna af verldens talrikaste nation.
Man märker snart, att man här har att göra med ett allvarligt och sträfsamt folk, som visserligen uppfattar mycket, dygd och last, sorg och njutning, på ett helt annat sätt än vi, men mot hvilket vi derför ingalunda ega rätt att antaga de öfversittarelater, som europeen så gerna begagnar mot färgade raser.
Större delen af mitt korta uppehåll i Kanton använde jag att buren i en bärstol – hästar kunna ej begagnas i sjelfva staden – kringströfva på de trånga, af öppna handelsbodar, omgifna och delvis täckta gatorna, hvilka helt säkert utgöra det märkvärdigaste af det myckna märkvärdiga, som här finnes att se.
Det minne jag har qvar af dessa timmar bildar, såsom det ofta händer, då man ser för mycket nytt på en gång, ett brokigt virrvarr, bland hvilket jag numera endast med svårighet kan urskilja en eller annan sammanhängande bild.
Men äfven om intrycken vore mer klara och tydliga, kunde det ej komma i fråga att här upptaga utrymmet med en framställning af mina egna ytliga iakttagelser.
Den som önskar taga kännedom om seder och bruk i Kina, lider ej brist på skrifter om landet, men väl komma hans studier att försvåras genom skrifternas ofantliga antal och ofta nog underhaltiga innehåll.
Endast en enda enskildhet skall jag här beröra, emedan den särskildt intresserade mig såsom mineralog, nämligen stensliperierna i Kanton.
Det är naturligt att i ett land, så befolkadt och så rikt som Kina, inom hvilket hemmet och hemlifvet spelar en så stor rol, mycket penningar skola nedläggas på prydnader.
Man kunde derför vänta, att slipade ädla stenar här skulle användas i stor skala, men att döma af hvad jag såg i Kanton, tyckas kineserna på dylika sätta vida mindre värde än så väl hinduen som europeen.
Det synes dessutom, som om man i Kina fortfarande satte större värde på stenar med gammal »orientalisk slipning», d.v.s. med polerade, rundade ytor, än på stenar formade enligt det numera i Europa brukliga slipningssättet med plana facetter.
I stället omfatta kineserna med stor förkärlek egendomliga, ofta ganska väl utförda sniderier i en mängd olika slag af stenarter, bland hvilka de sätta högsta värdet på nefriten eller, såsom de sjelfva kalla den, »Yii».
Den bearbetas till ringar, armband, allehanda prydnader, vaser, smärre bordskärl m. m.
I Kanton finnas talrika stenslipare och handelsmän, hvilka hufvudsakligast sysselsätta sig med förfärdigandet och försäljandet af prydnader gjorda af denna stenart, och man skattar den ofta högre än verkliga ädelstenar.
Den var länge en så vigtig handelsartikel, att dess fyndort utgjort målet för egna karavanvägar, hvilka kommo in i Kina genom Yii-porten.
Likaså tyckes bernsten skattas högt, i synnerhet bitar med inneslutna insekter.
Bernstenen finnes ej i Kina, men införes från Europa, ofta förfalskad och inneslutande stora kinesiska skalbaggar med märken efter nålarna, på hvilka de varit uppstuckna.
Andra mindre ädla, inhemska eller från främmande länder införda stenarter begagnas äfven, bland annat täta varieteter dels af talk eller såpsten, dels af pyrofyllit.
Men arbeten af dessa stenarter stå ej i något pris, jemförligt med dem af nefrit.
I samma handelsbod, der man åt mig försålde nefritstycken omsorgsfullt inlagda i särskilda askar, fann jag på bottnen af en dammfyld låda, jemte bitar af qvarts och allehanda annat gammalt skräp, stora, till en del utmärkt väl utbildade kristaller af klar, genomskinlig topas.
Denna försåldes såsom qvarts för en obetydlighet.
Dessutom tillhandlade jag mig ett par skulpterade topas-stycken, af hvilka det ena var en stor, ganska vacker naturlig kristall, på hvars ändyta fans ingraverad en kinesisk inskrift, som i öfversättning lydde:
»bokliga studier medföra heder och ära samt göra mannen lämplig för hofvet».
Det andra var en något blåaktig, tumslång topaskristall, på hvars ena sida en menniskofigur, kanske något buddahelgon, var utskulpterad.
Stenslipningen bedrifves såsom hemslöjd, företrädesvis i en särskild trakt af staden.
Verkstaden är vanligen belägen vid sidan af en liten handelsdisk, i ett mot gatan öppet rum på nedre bottnen.
Stenarnes sönderskärning och slipning verkställes, såsom hos oss, med metallskifvor och smergel eller sönderstött korund, hvilken lär finnas i stor mängd i Kantons granskap.
Man färdas numera mellan Hongkong och Kanton i stora, beqväma och väl inredda, men till det yttre mycket obäkliga flodångbåtar, byggda efter amerikanskt mönster.
De föras af europeer.
Mathållningen om bord är europeisk och utmärkt god.
Europeer och kineser vistas i särskilda salonger.
Öfverallt på akterdäcket och i aktersalongen hänga vapen för att vara till hands, i fall fartyget skulle antastas af sjöröfvare, eller om, såsom det hände för några år sedan, ett större antal af dessa skulle innästlat sig bland de kinesiska passagerarne, i afsigt att plundra båten.
Hong-kong afstods till England i följd af kriget år 1842.
Den då oansenliga fiskarbyn är numera en af verldens mest betydande handelsplatser.
Hamnen är rymlig, har god ankarbotten och är väl skyddad af en mängd större och mindre granitholmar.
På den största af dessa är staden byggd i afsatser, som höja sig från stranden mot det inre af ön.
Högst uppe på denna hafva de förmögnaste europeiska residenterna byggt sina, af vackra trädgårdar omgifna sommarställen.
Om vintern bo de i sjelfva staden.
Vi blefvo här utmärkt väl mottagna så väl af guvernören Mr Pope Hennessy, som af stadens öfriga invånare.
Den förre inbjöd kapten Palander och mig att bo i det vackra guvernörsresidenset, gaf en middag, anordnade en ståtlig officiel mottagning oss till ära och öfverlemnade åt expeditionen en vacker samling af torkade örter från stadens utmärkt väl underhållna botaniska trädgård, hvilken står under inseende af Mr Charles Ford; de senare öfverlemnade till mig en lyckönskningsadress vid ett särskildt för detta ändamål anordnadt högtidligt, af stadens framstående män talrikt besökt möte i City Hall.
Mötet öppnades af ordföranden Mr Keswick med ett helsningstal, hvarpå Mr J. B.
Coughtrie uppläste och öfverlemnade den i rödt siden inbundna, i svart, guld och rödt vackert tryckta adressen, försedd med 414 underskrifter, deribland många tecknade af kineser.
Adressen slutade med en hjertlig lyckönskning till oss alla och ett löfte att framdeles öfverlemna ett minne af besöket i Hongkong och af det sätt, på hvilket Vega-expeditionen der uppskattades.
En tid efter återkomsten till hemlandet fingo Palander och jag från medlemmar af Hongkongs kommun mottaga hvar sin praktfulla silfvervas.
Jag omfattade här med stort intresse det tillfälle, som min beröring med ortens framstående män lemnade, att få en inblick uti de politiska förhållanden, som rådde i denna, tydligen mycket lifskraftiga och framtidsrika koloni.
Vid första påseendet tycktes de ingalunda vara tillfredsställande.
Frid och endrägt rådde här uppenbarligen icke.
Missnöje med guvernören yttrades nämligen högljudt af många i Hongkong bosatta europeer.
Han gynnade, sade man, på ett ytterligt ensidigt sätt kineserna och förmildrade straffbestämmelserna mot dem till den grad, att Hongkong snart skulle göras till en tillflyktsort för alla Kantons röfvare och tjufvar.
Just vid vår dervaro försiggick härom en lärorik parlamentsdebatt i smått inom stadens Legislative council.
Striden fördes med en viss bitterhet, men med behörigt iakttagande af i moderlandet häfdvunnen parlamentarisk takt.
Oppositionens vältalige talman hade tydligen, såsom vid dylika tillfällen vanligen är fallet, allmänna meningen bland europeerna för sig.
Dessa tycktes nämligen vara temligen ense derom, att enda medlet att skydda sig mot våldsverkarne från det stora himmelska riket vore att, då de grepos på bar gerning, genast offentligt afstraffa dem på ett omenskligt sätt.
För en utanför stående föreföll det dock, som om guvernören ej allenast haft menskligketskänslan och rätten på sin sida, utan äfven handlat med en säker framtidsblick.
Vid hans ankomst till kolonien hade de kroppsstraff, som man ådömde kineserna, varit ytterst barbariska, om ock milda i jemförelse med de i Kina brukliga, ett förhållande som oppositionen anförde till försvar för de strängare straffbestämmelserna.
Fångarne piskades med »katten» upprepade gånger, ofta med den påföljd, att de blefvo lidande af obotlig lungsot; de förbereddes till afstraffningen genom en tids svältkur på vatten och ris; de brännmärktes, då de lemnade fängelset m. m.
Gående ut från den åsigten, att den största tryggheten för en koloni sådan som
Hongkong ligger i den kärlek, med hvilken densamma omfattas af den talrika infödda befolkningen, hade guvernören sökt skydda denna mot orättvisa angrepp från europeerna.
Inseende att allt för barbariska straff snarare befordra förbrytelser än afskräcka derifrån, till följd af det skydd, som brottslingen i så fall kan påräkna hos medlidsamma medmenniskor, och att milda straffbestämmelser äro första vilkoret för en god skyddspolis, hade guvernören minskat piskningarna, förbjudit straffets verkställande offentligt, beifrat tillfällen, då extra slag »af misstag» eller genom kringgående af lagens bokstaf tilldelats brottslingarne, utbytt »the regulation cat» mot råtting, afskaffat den förberedande svältkuren och brännmärkningen, förbättrat fängelserna m. m.
Allt detta klandrades nu skarpt af de europeiska handelsmännen, men gillades af koloniens kinesiska undersåtar, som dock afrådts från att göra några motdemonstrationer.
När vi längre fram kommo till andra engelska besittningar, så funno vi, att invånarne ofta voro mer eller mindre i strid med den styrande myndigheten, men ingenstädes fans något hinder för oppositionen att på offentliga möten, medelst adresser i tidningar och ströskrifter söka göra sina åsigter gällande.
Redan tidigt uppstår härigenom ett temligen friskt politiskt lif, och just häri ligger troligen ett af hufvudvilkoren för de engelska koloniernas förmåga af »selfgovernment», för deras lifskraft och deras inflytande på det kringliggande landet.
Det skall i sanning blifva högeligen märkvärdigt att se hvad inflytande det kommer att utöfva på det stora grannlandet, om den af Mr Hennessy förordade politiken i afseende å de i Hongkong bosatta kineserna genomföres, och dessa utbildas till medborgare, medvetna derom att de af lagen äro skyddade till person och egendom, att de ej behöfva kräla i stoftet för någon myndighet, och att de, så länge de sjelfva hålla sig inom lagens gränser, äro fullt tryggade för alla tjenstemäns utpressningar samt i åtnjutande af alla de fri- och rättigheter, som den engelska lagen skänker medborgaren.
Många bland de i Hongkong bosatta europeerna tycktes vara öfvertygade, att man om Kina med fullt skäl skall kunna under ännu ett årtusende uttala orden:
»du är hvad du var och du blir hvad du är».
Andra åter påstodo, att beröringen med europeerna i Schanghai, Hongkong och Singapore och berättelserna af de i tusental från Kalifornien och Australien till Kina återvändande utvandrarne hålla på att småningom förändra verldsåskådningen i det »himmelska riket» och att derför bereda en förändring, mindre brådstörtad men lika genomgripande som den, hvilken nyligen försiggått i Japan.
Om det sker, så blir Kina en stat, som måste tagas med i räkningen vid uppgörandet af verldens affärer, och hvars makt kommer att väga mycket tungt i vågskålen, åtminstone då det gäller Asiens öden.
I Hongkong och Kanton visste ryktet redan nu att förmäla, det Tysklands fjerrsynte rikskansler tagit denna faktor i beräkning vid uppgörande af sina framtidsplaner.
Redan nu deltogo kineserna i det europeiska lifvet.
En mängd kinesiska namn lästes, såsom jag redan nämnt, under den till mig öfverlemnade adressen; på guvernörens mottagning sågos många feta, leende, med hårpiskor försedda hufvuden, och kineser hade deltagit i de möten, på hvilka guvernörens reformförslag varit under öfverläggning.
Sedan urminnes tider finnas dessutom talrika hemliga sällskap i landet, hvilka endast sägas vänta på ett gynsamt ögonblick för att söka länka dess öden in på nya banor132.
De iakttagelser jag gjort i Hongkong och Kanton äro dock allt för ytliga, för att jag skulle vilja längre uppehålla mina läsare med dessa ämnen.
Jag hänvisar alltså till de talrika arbeten om dessa städer, hvilka blifvit offentliggjorda af författare, som der uppehållit sig lika många månader och år som jag dagar, och öfvergår till att skildra fortsättningen af Vegas färd.
Åtföljda af många nyförvärfvade vänners välönskningar, lemnade vi Hongkongs hamn den 9 november om morgonen.
Ursprungligen hade jag ämnat härifrån ställa kosan till Manilla, men tidsförlusten under det långa uppehållet i Japan nödgade mig att afstå från denna resplan.
Kursen stäldes dock ej omedelbart på Singapore utan på Labuan, en liten engelsk besittning på norra sidan af Borneo.
Dess nordspets (kolgrufvan) är belägen vid 5° 23′ nordlig bredd och 115° 12′ ostlig längd från Greenwich.
England har tagit Labuan i besittning med anledning af de derstädes förekommande kollagren, hvilka ega en särskild betydelse till följd af öns läge nästan midt bland sydöstra Asiens stora, talrika och bördiga öar.
Det var äfven kollagren, som lockade mig till stället.
Jag ville nämligen se till, om jag ej derstädes, från sjelfva eqvatorns granskap, skulle kunna insamla värderika bidrag till utredandet af det forna eqvatorialklimatets beskaffenhet.
Det gick i början raskt framåt, tack vare en frisk och gynnande monsunvind.
Men då vi nått det s. k. stiltjebältet, afstannade vinden fullständigt, och vi måste nu anlita ångan, hvilken till följd af Vegas ytterst svaga maskin och en stark motström förde oss så långsamt framåt, att vi först den 17 november kunde kasta ankar i Labuans hamn.
Den största af de till kolonien hörande öarna har med en temligen betydande bredd en längdutsträckning af 10′ från nordost till sydvest.
Den är bebodd af några tusen (3,300 år 1863) kineser och malajer jemte ett fåtal engelsmän, hvilka antingen äro kronans tjenstemän eller anstälda vid kolgrufvan.
Norra delen af ön har en höjd af 140 meter öfver hafvet, men mot söder sänker sig landet till en vidsträckt, med täta busksnår bevuxen sandslätt, genomskuren af sanka sumpmarker.
De flesta af invånarne bo längs stranden af hamnen, som är belägen vid södra delen af ön och bär det numera, eller kanske blott i närvarande tid, för engelska kolonier oundvikliga och derför föga upplysande namnet Victoria.
Guvernörens beqväma byggnad ligger ett stycke från hamnstaden i det inre af ön, kolgrufvan på öns norra sida.
Vid vårt besök hade kolbolaget nyligen gjort konkurs, och arbetet hade derför vid grufvan afstannat, men man hoppades, att det snart skulle återupptagas.
Sjelfva sandslätten är i jemförelse med närbelägna tropiska länder föga bördig.
Den hade nyligen blifvit afbränd och var derför till större delen betäckt med endast buskar, bland hvilka stammar af höga, torkade, halfförbrända träd reste sig och gåfvo åt landskapet likhet med en nordisk, af vådeld härjad skogsbygd.
Till följd af den svedjning, som sålunda öfvergått ön, kunde man märka, att slätten, hvilken sedd från afstånd tycktes vara fullkomligt jemn, öfverallt var uppfyld med kraterformiga fördjupningar i sanden, fullkomligt liknande åsgroparne133 i Skandinaviens sandåsar.
På norra sidan såg man sandstensberg, som stupade med en brant, 6 till 15 meter hög afsats mot hafvet.
Här framträdde den tropiska naturen med all sin yppighet, företrädesvis i de dalar som smärre bäckar skurit ut ur sandstenslagren.
Kolgrufvan är sänkt i kollager, hvilka skjuta fram i dagen på norra sidan af ön.
Flötserna äro, enligt de upplysningar jag erhöll på stället, till antalet fyra, med en tjocklek af 3,3, 0,9, 0,4 ock 1,0 meter.
De luta 30° mot horisonten samt skiljas från hvarandra genom lager af lera och hård sandsten, hvilka tillsammans hafva en mäktighet af omkring 50 meter.
Ofvanom det öfversta kollagret träffar man ytterligare mycket mäktiga lager af svart lerskiffer, hvit hård sandsten med lerband, lös sandsten, sandsten blandad med kol och slutligen betydande ler- och sandstenslager, hvilka innehålla försteningar af hafssnäckor, snarlika nutidens.
De lager, som ligga mellan eller i det omedelbara granskapet af kolflötserna, innehålla deremot icke några andra försteningar än de växtlemningar, hvilka längre fram skola omtalas.
Tretton kilometer söder om grufvan skjuter nära hamnen ett nästan vertikalt kollager fram i dagen, förmodligen tillhörande en mycket äldre tid än de ofvanför omtalade, och ute i hafvet, 18 kilometer från stranden norr om grufvan, tränger bergolja fram ur hafsbottnen.
Grufföreståndaren förmodade med anledning häraf, att kollagren åter gingo fram till jordytan på detta ställe.
Labuans kollager äro för öfrigt, oaktadt deras belägenhet nästan i midten af en ofantlig, kretsformig vulkankedja, märkvärdigt fria från förkastningar, hvilket visar att trakten under den ofantliga tid, som förflutit sedan dessa lager blifvit afsatta, varit skonad från jordbäfningar.
Äfven nu för tiden vet man, enligt Wallace, knappast af några jordbäfningar i denna del af Borneo.
Af hvad sålunda anförts kan man sluta, att de härvarande kol-, sand- och lerlagren afsatt sig i en från hafvet afskild, af yppiga sumpmarker upptagen dalsänkning på det vidsträckta land, som fordom upptagit betydliga sträckor af hafvet mellan Australiens öar och Asiens fastland.
Likartade förhållanden måtte för öfrigt hafva rådt öfver en betydlig del af Borneo.
Man träffar nämligen flerstädes på denna ö kollager under ungefär likartade förhållanden som på Labuan.
Så vidt jag vet, hafva de dock hittills icke blifvit närmare undersökta i växtpaleontologiskt hänseende.
Vid Labuan träffas växtförsteningar, ehuru ganska sparsamt, inbäddade i bollar af jernlersten från lagren ofvanom de två nedersta kolftötserna.
Dessutom äro de öfre kollagren ytterst rika på harts, hvilket i större ådror genomdrager kolet.
Af de mellan och öfver kolflötserna liggande sandlagrens mäktighet och förvandling till en hård sandsten kan man sluta, att mycket lång tid, sannolikt hundratusentals eller millioner år, förflutit sedan dessa kollager bildades.
De tillhöra likväl en alldeles ny tidsperiod, under hvilken växtligheten i dessa trakter föga torde hafva skilt sig från nutidens.
Det är dock för tidigt att yttra sig härom, innan de hemförda försteningarna blifvit fullständigt undersökta af dr Nathorst.
För tillfället var kolgrufvan nedlagd, men man väntade med hvarje post befallning att återupptaga arbetena.
Vägen mellan grufvan och hamnstaden var i alla fall temligen väl underhållen, och en ledamot af bolagets styrelse, Mr Cooke, bodde fortfarande på stället.
Han visade mig all möjlig gästfrihet under den tid jag för insamlande af försteningar uppehöll mig vid norra sidan af ön.