Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det hvarken vore rättvist eller lämpligt att med fastighets-bevillning beskatta dylika hus och onyttiga tvister böra, så vidt möjligt är, genom tydlig lagstiftning på förhand undanrödjas, föreslås för ofvanberörde undantags-sladgande följande lydelse:
Frän ofvanstående bevillning befrias
Statens egendomar, samt följande byggnader, så vida hvarken hyresmedel eller annan inkomst deraf tillfaller enskild skattskyldig eller menighet, nemi.: t:o Byggnader, sorn tillhöra större eller mindre menighet, till allmänt bruk enligt gällande författningar uppförda. 2:o Byggnader tillhörande Akademi, vetenskapligt samfund, allmänt undervisningsverk eller skola. 3:o Tillhörande barmhertighets-inrättning. § 7.
Åliggandet för »näringsidkare, sorn under ett år gjort sådana förluster att någon behållning å rörelsen icke uppkommit,» att likväl erlägga bevillning, beräknad efter hvad en dylik rörelse i allmänhet kan anses afkasta, är så påtagliaey orättvist att jag deri ser en stor våda för bela författningens efterlefnad.
En hvar, som drifver en så beskaffad rörelse, att den någon gång kan utfalla med betydlig förlust, skall troligen af detta stadgande hemta anledning att under de goda åren. sa vidt han kan, eller sjelf anser nödigt, undandraga sig den bevillning han rättvisligen borde erlägga, för att kunna betacka den förlust, som genom bevillning för ingen inkomst drabbar honom under ett olyckligt år.
Och hvilken beskatt - Bevillnings-Utskottets Betänkande M 20. 57 beskaltnings-kommitté skulle kunna med godt samvete ålägga honom denna sed nare utan all ersättning.
Uthärdar han en sådan orättvis beskattning jemte de förluster han på rörelsen lidit, så mäste han förut hafva samlat ett kapital, hvaraf förlusterna betäckas.
Jag önskade derföre åt denria punkt gifva följande än drade lydelse:
Har näringsidkare under året, näst före det, för hvilket bevillning påföres, gjort sådana förluster, att någon behållning å rörelsen icke uppkommit, afräknas dessa förluster från hans kapital-förmögenhet, men för rörelsen erlägges bevillning, beräknad efter den inkomst, som deraf under medelmåttigt gynnsamma omständigheter kunnat erhållas.
Eger han ingen känd kapital-förmögenhet, må förlusterna anses såsom åsamkad skuld, hvars ränta på sätt ofvanstående mom. a) stadgar må från nämnda beräknade inkomst afdragas. § 8.
Herr Lindeström har i sin reservation så tydligt ådagalagt bristerna i denna §:s första punkt, alt de, enligt min förmodan, mäste vara synbara för en hvar, som mera ser på rättvisans och billighetens fordringar än på beqvämlighet vid uppbörden.
Då jag således i syfte helt och hållet med nämnde reservant instämmer, önskar jag blott, att Rikets Ständer måtte uttaga steget på billighetens väg ännu något längre, och föreslår derföre tvänne smärre förändringar i Herr Lindeströms förslag, nemligen att för ensam qvinna liksom för ensam man 300
R:dr, såsom till lefnadsbehofven oundgängliga, må fritagas från bevillning; samt att den afsedda förmånen för familjer må utsträckas till dem som ega till och med 1,800 R:dr årsinkomst.
Genom den förra af nyss föreslagna förändringar undanrödjes det svåraste inkast som mot Herr Lindeströms förslag blifvit gjordt, att den mängd af personer, som i taxerings-längderna borde upptagas, skulle alltför omättligt ökas.
Vinner detta mitt förslag afseende, så bör i sammanhang dermed i § 27, 6) 4:o samt 7:o orden Fyrahundrade Riksdaler ändras till Trehundra Riksdaler. § 40.
En så betungande befattning som den att vara ordförande i Bevill— nings-beredning kan icke billigtvis åläggas den, hvars tid af annan befattning i Statens eller Kyrkans tjenst är förut tillräckligt upptagen.
Det skulle icke blifva för samhället nyttigt om t. ex.
Presten nödgades öfvergifva ungdomens nattvardsberedning för att sköta om bevillnings-beredningen.
Nu har man visserligen inom Utskottet yttrat den välvilliga mening, att trägna ordinarie embets-åligganden böra räknas bland »laga förfall», hvilka i denna § redan äro omnämnda.
Men huru dessa ord komma att tillämpas beror af tolkning; och att en sådan kan utfalla Bih till R.
Prot. 1859 & 1860. 5 Sami. 1 Afd. 10 Haft. 8 ätt bevillnings-Utskoltets betänkande M 20. olika är en allt för känd sak för att kunna nekas.
I författningen om Socknenämnd hafva embets- och tjenstemän också uttryckligen blifvit fritagna från tvånget alt sköta der ifrågavarande kornmunalbestyr.
Då samma omsorg, att intet hinder må läggas för magtpåliggande tjensters behöriga skötande, samma rättvisa och billighet fordra, att ej innehafvare af sådan tjenst må mot sin vilja nödgas att vara ordförande i Bevillnings-beredningen, så bör detta med tydliga ord i författningen uttryckas.
Detta kan lätt ske genom insättande af ett par ord i §:n, så att den får följande lydelse: »Kronofogde Bevillnings-beredning.»
Hvarje annan inom berednings distriktet bosatt person vare skyldig att, så vida han icke de (vänne föregående åren deltagit i distriktets Bevillnings beredning, ej heller af allmän trägen tjenstebefattning eller annat laga förfall är hindrad, emottaga förordnande att vara ordförande i Beredningen» »Utom distriktet sig åtaga.» § 5L Angående företrädet af öppen eller sluten votering inom Taxeringskommittéerna voro meningarne inom Utskottet delade.
Skälen för den öppna, hufvudsakligen inskränkande sig till den tidsbesparing, som derigenom vinnes, samt den förutsättning att inom en så fåtalig församling alla medlemmarnes mening före voteringen skola vara bekanta, synas icke uthärda någon granskning.
Förutsättningen är enligt erfarenhetens vittnesbörd helt och hållet ogrundad.
Lyckligtvis för taxeringarnes gång anser sig icke hvarje ledamot förbunden att tala om hvarje förekommande fråga; de, som tiga, kunna der såsom annorstädes vara lika skickliga och samvetsgranna, som de talande.
De böra dock ega frihet att obesvärade af andras gillande eller ogillande, vänskap eller ovänskap, yttra sin mening då det gäller.
En sådan frihet kan endast genom sluten votering vinnas, hvarföre den ock är i allmänhet vedertagen, synnerligen då frågan ar om personers gagn eller skada.
Tidsförlusten af en eller annan minut är genom denna ledamöternas frihet rikeligen ersatt.
Och hemställer jag derföre att i denna § ordet öppen må ändras till sluten § 65.
Att bland presterskapets åligganden äfven införa skyldigheten att verificera klagoskrifter synes mig obilligt, då andra dertill lämpliga personer finnas att tillgå.
I hvarje församling finnes Socknenämnd, och dess ordförande eger att i flera fall direkt vända sig till Konungens Befallningshafvande, och kan således icke vara för denna myndighet okänd.
Af detta skäl tillstyrker jag, att orden »inom församlingen tjenstgörande prest» må i denna § ändras till »ordföranden i Socknenämndenn. <§ 71.
Denna i Utskottets pleno utan diskussion antagna § torde behöfva tagas i närmare öfvervägande, på det alt icke möjliga misstag och uppenbara formela oriktigheter vid frågornas behandling inom Pröfnings-kommittéerna må Bevillnings-Utskottets Betänkande M 20.
39 sakna möjlighet till rättelse.
Hänvisande till Kongl. Kammar-rättens utredning af detta ämne tillstyrker jag återremiss af denna § till ny och omsorgsfull behandling af Utskotttet.
» Uti ofvanstående reservation, så vidt den rörer § 54, har Herr Kontraktsprosten Kullman, i hvad den rörer §§ 2, 40 och 65 Herr Doktor Nordlander, samt i hvad den rörer §§ 2, 40, 54 och 71 Herr Kongl Hofpredikanten Nordlund instämt. 9:o af Herr Doktor Säve: »Mot Bevillnings-Utskottets Betänkande, hvars hufvudgrunder jag i öfrigt gillar, får jag vördsamt afgifva min reservation i följande punkter: l:o Mot undantags-stadgandet i 8 § 1 morn., hvilket, har till följd, att hvar och en, som i årsinkomst af kapital eller arbete blott uppbär en enda skilling utöfver 400 R:dr R:mt, måste för äfven denna summa och allt hvad derutöfver är erlägga bevillning efter 1 för hundrade.
Ty, jemte det i allmänhet tryckande utaf en sådan inkomst-afgift för dem, som hafva föga mer, än hvad som är nödigt för de angelägnaste lefnadsbehofvens fyllande, komma Statens tjenstemän af lägre, grader, eller de, som hafva en löneinkomst under 1,800 R:dr, att betala 2, 3 ända till 4 gånger högre bevillning än förut.
Vida antagligare och billigare mot de mindre lotlade är Bevillnings-kommittéens förslag, att ända till dess sammanlagda inkomsten ej öfverstiger 1,000 R:dr äro fyrahundrade
R:dr deraf fria från bevillning, hvilket jag således här i stället förordar. 2:o
Mot stadgandet i 32 och den dermed i sammanhang stående 40 §, att Bevillnings-beredning på landet skall hafva Kronofogde eller annan af Konungens .
Befallningshafvande utsedd person till ordförande, hvaraf blir en följd att Pastorerne på landel ganska ofta skola förordnas till och ej kunna afsäga sig detta för deras egentliga kall helt och hållet främmande uppdrag, och detta på den tid af året, då de af nattvardsbarnens beredelse och andra kyrkliga åligganden äro fullt upptagne.
Undantag från sådant förordnande anser jag derför birra göras för tjenstgörande Kyrkoherdar och Komministrar samt deras vikarier. 3:o Mot 71 §, om upphörande af rättigheten till besvär öfver Pröfningskommittéens beslut.
Ganska betänkligt anser jag nemligen, att just nu, då en ny Bevillnings-förorrlning efter andra grunder och med minimi-afgifternas boittagande skall tillämpas, upphäfva denna rätt, och får jag erinra om hvad föregående Rikets Ständer och särskildt 1847 —1848 års riksdags Bevillnings-Utskott i detta afseende yttrat, nemligen: »att om utväg en gång bereddes de taxerande korporationerna att för deras orter förminska bevillningen emot Rikets Ständers afsigt och Bevillnings-förordningens bokstaf, det äfven kunde vara fara värdt, att tillfället 60 Bevillnings-Utskotlels Betänkande M 20, ej alltid lemnades obegagnadt: att olika principer för tolkning af Bevilluings-stadgan möjligen kunde göra sig gällande i olika län, deri någon rättelse till vinnande af enhet icke skulle kunna erhållas, om icke besvär olver Pröfnings-kommiltéernas beslut finge anföras: att folkets konstilutionela säkerhet hvilade derpå, att ej i en enda provins kunde bilda sig en sådan ensidig magt, att icke någon skulle ega att klaga öfver ett gifvet magtspråk: samt att den största garantien i dylika frågor läge deri, att både den beskattade och den skatt-tagande kunde underställa sina påståenden den högsta myndighetens pröfning.»
Huru detta, utan förnärmande af Svenska folkets sjelfbeskattningsrätt, kan låta sig göra genom uppdragande af en gräns emellan egentliga taxerings-frågor, deruti talan mot Pröfnings-kommittéens beslut icke borde ega rum, och sådana förordningens tillämpning rörande frågor, som borde underkastas högre pröfning, det har, såsom mig synes, Kongl.
Kammar rätten i dess underdåniga utlåtande öfver Bevillnings-kommittéens förslag, fullkomligen ådagalagt, och får jag sålunda till detta utlåtande pag. 39 vördsamt hänvisa.
Medgifves häruti en rättelse, så bör äfven vid 66 § göras det tillägg, »att Lands-kamreraren, då han såsom Kronans ombud öfvervarar
Pröfnings-kommittéens sammnkomst, bör, om sakens beskaffenhet det fordrar, mot Pröfnings-kommittéens beslut genom besvär fullfölja talan.» 1 0:o af Herr Komminister W. Svartengren: »Man klagar öfver de många verldsliga bestyr, hvarmed Presterskapel är upptaget och likväl tillökas dessa bestyr nästan vid hvarje riksdag.
Redan i den nu föreslagna Bevillnings-förordningen äro några verldsliga pligter Preslerskapet ålagda, som icke funnits förr, t. ex. skyldigheten att i Januari månad per posto tillsända Häradsskrilvaren förteckning på födda, döde och inflyttade, skyldigheten alt attestera deras autenticitet som klaga öfver Taxeiings-Kommittés åtgärder o. s. v, men af alla nya förslag synes mig intet vara olämpligare än förbindelsen jemväl för Presterskapet att vara ordförande i Bevillnings-beredningar, så vida ej laga förfall visas.
Denna förbindelse kan i flera veckor å rad komma att helt och hållet upptaga Presterskapets tid, samt åstadkomma luckor och uppskof, att icke säga försummelse, i det, som närmare påkallar hans sorgfällighet.
Om ock rent presterliga göromål å slättbygdernas små församlingar kunna vara mindre, så gäller i de flesta fall den gamla regeln:
Sacerdotium non est otium sed negntium.
Såsom exempel på vidden af presterliga verksamhetens områden, vill jag anföra, att det Pastorat, jag tillhör, består af mera än 20,000 själar, och att den församling, deri jag är ensam tjenstgörande, är 4V2 mil lång med nära 6,000 innevånare.
Öfverbetungad, som jag redan är af göromål, nödgas jag afbedja hvarje ytterligare tillökning deruti.
Skall en Prest sköta sitt embete med nit och framgång, så har han tillfyllest att göra och bör ej inmängas i främmande bestyr.
Hans embete är föröfrigt så beskaffadt, att in - Beoillnings-Utskoltets Betänkande JM 20 61 gen kan förut veta, när hans laga förfall inträffa Säkert skulle nu ifrågavarande Beredningar, till långväga ledamöters skada, nästan alltid komma att afbrytas och uppskjutas för Prestens mellankommande embets-förrätlningar och embets-resor, så vida lian skall vara Beredningens ordförande.
Han är ock allraminst passande till en sådan ordförande, ty han mätte då nolens voleris blifva ett slags fiskal på sina åhörare — ett odiöst uppdrag, som kan gifva honom en skef ställning inom församlingen och störa del goda förstånd, som alltid bör finnas emellan honom Och hans åhörare.
Jag fruktar, att mången Prest skulle både af aktning och höflighet emot länets Höfding åtaga sig och uppfylla hans uppdrag, sedan det erhållits, men ändock finna det stridigt emot sina högre åligganden.
Denna höflighet torde i de flesta fall komma att ådagaläggas lill skada för embetet.
Jag får alltså vördsammast föreslå all ingen Prest må till ordföiande i Bevillnings beredningar utnämnas, så framt ej Landshöfdingen före utnämningen inhemtal hans bifall dertill — en föreskrift så mycket mera nödvändig, som en på lagliga grunder gjord afsägelse efteråt kan vålla uppskof och rubbning i tiden för Beredningarnes förrättande.
Vidare är i den föreslagna Bevillnings-förordningen föreskrifvet, att
Pastor skall årligen utdela ett exemplar af samma förordning, till hvarje ledamot i de Bevillnings-beredningar, som hållas inom haris pastorat, och sedan återtaga och förvara samma exemplar.
Åter en ny skyldighet, som aldrig funnits förr Om ock detta besvär kan vara obetydligt i pastorat, som bestå af en enda socken eller af några små och närbelägna socknar, så är det destomer betungande i pastorat af flera, vidsträckta, folkrika och från Pastor aflägsna socknar
Inom del pastorat, der jag är tjenstgörande, kunna sannolikt, icke färre än B å 10 Berednings-distrikt föreskrifva!
Der skulle således 24 å 30 exemplar af Bevillnings-förordningen årligen utdelas och årligen återtagas i förvar.
Der skulle antingen klockarepost för exemplarens kringsändning erfordras eller oek skulle desse med ordinarie post från det invid Pastors hemvist belägna Postkontoret afsändas och dit återsändas ända till 3 mils väg, hvilket ådroge Pastor och Beredningens ledamöter bade kostnad och tidspillan.
I ett annat pastorat inom samma Stift finnes annex-allmoge ända till 9 mils afstånd från Pastor
Att sända och återsända förenämnde exemplar så långa vägar hvarje år, synes mig vara alldeles onödigt, men i hög grad föröka Pastors omtanka och göromål.
Man borde ej tillkonstla en sak af så enkel beskaffenhet, som deri ifrågavarande Hela Föifattnings O o samlingen skickas nu till hvarje kyrka att af klockare och kyrkovärdar förvaras i kyrkans arkiv för att allmänheten tillhandahållas.
Pastor har intet besvär härmed.
Hvarföre skall nu med uttryckliga ord stadgas ett undantags-förhållande i afseende på Bevillnings-förordningen?
Hvarje beskattad individ bör i sin egen kyrkas, ej i Pastors stundom 9 mil aflägsna arkiv, hafva beständig och tillräcklig tillgång 62 Bevillnings-Utskottets Betänkande .V SO. till den förordning, som är grunden till hans skatte-bevillning.
Jag får således alternativt föreslå: att krono-länsman eller ordförande i socken-nämnd mätte till hvarje ledamot i Bevillnings-beredningen utdela och sedan i sitt förvar återtaga de föreslcrifne exemplaren af Bevillning s-förordningen eller ock att kyrkobetjeningen (kyrkovärdar) direkt och utan någon Pastors åtgärd måtte i kyrkans arkiv emottaga och Berednings-ledamöterna tillhandahålla ifrågavarande exemplar.» 1 i:o af Herr N. P Lindeström: a) »Jag finnér mig ovilkorligen förpligti gad att reservera mig mot lista punkten af 8:de § i Bevillnings-förordningen. hvari Utskottet föreslår följande stadgande:
Bevillning för inkomst af kapital eller arbete eger icke rum. när alla de utaf kapital eller arbete uppkomna inkomster icke öfverstiga Fyrahundra Riksdaler.
Så vackra än, vid första påseendet, dessa rader må förekomma, ligger dock under dem mycken orättvisa fördold, på samma gång de innehålla ett oförsvarligt misshushållaruJe med Statens rättighet att erhålla skatt.
Bevillnings-kommittéen, som i de flesta fall på ett berömvärd.t sätt löst sitt svåra uppdrag att föreslå en rättvis och praktiskt utförbar fördelning af de direkta skattebördorna, hyste ingen sympati för den progressiva beskattningen, men insåg och erkände dock att en sträng tillämpning af den jemna skulle leda till de mindre bemedlades obilliga betungande.
Den föreslår derföre också i andra punkten af B:de § i sitt förslag till Bevillnings-stadga — en punkt, som skall motsvaras al den här påpekade i Utskottets — att när den skattskyIdiges sammanlagda inkomster ej öfverstiga 1,000 B:dr, äro 400
R:dr fria från bevillning.
Det är således Kommittéen, som framkastat den vackra idéen om skattfrihet för ett visst belopp och den yttrar jemväl i motiverna, att hvad en familj nödvändigt behölver lör lifvets uppehållande, hvilket Kommitterade beräknat lill den nyssnämnda summan, hvarken bör eller kan beskattas, tilläggande derjemte att, om rättvisan absolut skulle tillämpas, borde denna summa vid hvad inkomst som helst vara skattfri.
Den förklarar emellertid att det endast varit af fruktan att allt för mycket minska Statens inkomster, som den ej vågat utsträcka denna skatleiindring öfver 1,000 R:drs inkomst.
Utskottets majoritet, i denna fråga 22 mot 18, har i sin paniska förskräckelse för denna beskatt ni tigsgru i‘ d varit till den grad radikalt, att det föreslagit, att all inkomst öfver del skattefria beloppet 400 R:dr, bör med samma procent beskattas
Låtom oss tiilse hvarthän delta bär.
Enligt gällande Bevillnings-förordning betalar en löntagare nu för 600 R:drs inkomst 1 R:dr 30 öre i bevillning efter andra artikeln, men skulle efter Utskottets förslag, om 1 - procents-beräkningen kan antagas, komma att betala 6 Bevillnings-Utskoltets Betänkande .V 20. 65 R:dr, d. v. s. 4 gänger mer än hittills.
En löntagare pä 1,200 R:dr betalar nu 6 R:dr SO öre, men komme att betala 12 R:dr, således i det närmaste dubbelt så mycket.
Annu vid 1,500 R:drs inkomst betalar för närvarande en löntagare blott 10 R:dr 50 öre, men skulle härefter få skatta 15 R:dr, d. v. s nära 43 procent mera än hittills.
Skulle bcvillnings—procenteri komma att ökas öfver en procent, blir missförhållandet naturligtvis ännu större.
Betrakta vi vidare förhållandet med näringsidkare och arbetsklassen, blir resultatet lika bedrötligt.
Till en början är stor anledning frukta att så väl Kronan som kommunerna komme att förlora all inkomst af en hel massa samhällsmedlemmar.
Hittills ha gesäller, sjömän m. 11. ålegat en bevillning af 1 R:dr 50 öre, som i allmänhet utan klagan utgått, men icke är det tänkbart att någon Taxerings-kommitté härefter kan vara nog hårdhjertad och uppföra dessa klasser inom bevillnings linien, ehuru jag är öfvertygad att ganska många bland dem förtjena mer än 400 R:dr, ty den minsta bevillning till Kronan blefve 4 R:dr, hvilka tillsammans med de 2 å 3 gånger så stora kommunal-afgifterna äro en ren omöjlighet för dem att betala.
Beträffande handtverkare, minuthandlare med många flere, som nu drabbas af minimiafgifterna, hvad är det som föranleder deras så allmänna och i de flesta fall rättmätiga klagan?
Icke kan det vara denna beräkning af minimi-inkomst; sådant vore snart sagdt ett hån mot sanningen, ett uppenbart förnekande af en allmänt känd och erkänd sak.
Nej. denna klagan härleder sig helt enkelt deraf, att beskattningen är för tung att bära, att beskattnings-principen är oriktig, alt intet afseende vid den mindre förmögenheten är fästadt vid hvad som nödvändigt behöfs för lifvets uppehållande
Jag kan icke dela med mig någonting af det som ovilkorligen åtgår till kläder, till husrum, till föda för mig och de mina; först när jag i inkomst får något deröfver blir del mig möjligt att afstå en del deraf, men också blott af detta öfverskott.
Skulle Utskottets förslag antagas, blir deras ställning härefter nästan alldeles densamma som hittills, ty om också bevillnings-procenten möjligen skulle minskas, kommer efter all anledning, med de ökade kontrollerna, med den förbättrade organisationen af Taxerings-kommitléerna, inkomstberäkningen att i nära nog samma förhållande ökas.
Ehuru jag således måste tillerkänna Kommitterades förslag ett ganska betydligt företräde, anser jag dock äfven detta behäfladt med väsendtliga brister.
En mängd löntagare Öfver 1,000
R:drs inkomst skulle nemligen äfven efter detsamma, på sätt jag förut visat, få sina skatter högst betydligt förhöjda.
Men är en sådan beskattning obillig för löntagaren, är del väl obestridligt alt den också är lika obillig för alla andra samhällsklasser i samma belägenhet
Jag vågar således föreslå, att den inkomslsumma, från hvilken skattefritt afdrag får beräknas, b öjes från 1,000 R:dr till 1,500 R:dr.
Denna sednare summa är visserligen, liksom Kommitterades, godtycklig, men i den öfverlygelsen att personer, som äro nog lyckliga att ega större inkomster än 1,500
R:dr, ej skola fästa sig vid att de proportionaliter 61 Bevillnings-Utskotlets Betänkande M 20. komma alt betala några få riksdaler högre skatt äu mindre lyckligt lottade, har jag ej ansett skäligt att proponera en, ytterligare minskning i Statens inkomster.
Det största fel, som vidlåder så väl Utskottets som Kommitterades förslag, ligger dock, efter mitt föimenande, i den fixa summan af 400
R:dr, hvilka under alla förhållanden skulle blifva skattefria Kommitlerade förklara alt della är den minsta summa en familj kan lefva på
Men icke bilda alla skattskyldiga familj, och icke kunna heller alla familjer draga sig fram på samma minimi-summa
Nog bör en ogift person kunna reda
;ig med vida mindre än den gifte, särdeles om denne sednare har bär: ; och hvilken enorm skilnad förefinnes icke mellan en familj, bestående af man och hustru utan barn, och en annan med 10 eller 12.
Skulle icke samhället be^å en grof orättvisa, om det förklarade att t. ex. en ogift gesäll med 400 R:drs årlig inkomst vore oförmögen att betala ett enda öre i bevillning, men pålade, efter Utskottets förslag, hans kamrat, som hade 401 R:drs inkomst, men derjemte hustru och flere barn att försörja, en bevillning af öfver 4 R:dr, som med kommunal-afgifterna komme att tillskynda denne en debetsedel på mer än 16 R:dr, under det den förre blott betalte några öre i mantalspenningar och skyddsafgift.
Mig förekommer det nästan solk lar t att man, vid bestämmandet af del skattefria beloppet, måste fästa afseende på huruvida personen är gift eller ogift, eller har ett, eller flere, eller inga barn.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, torde jag vördsamt få föreslå, att den berörda punkten i Utskottets förslag komme att erhålla följande lydelse:
Den skattskyldige, hvars alta årsinkomster sammanräknade icke öfverstiga
Ett tusen femhundra Riksdaler, vare fri frän bevillnings erläggande enligt § 6 för följande del af inkomsternas belopp, nemligen ogift man eller enkling för Tvåhundrafemtio Riksdaler, ogift qvinna eller enka för Et/hundrafemtio Riksdaler, äkta makar gemensamt för Fyrahundra Riksdaler samt föräldrar dessutom för Femtio Riksdaler för hvarje egel äkta larn under tolf år, som af dem uppfostras.
Utrymmet i en reservation tillåter mig icke att fullständigare motivera detta förslag eller upptaga till vederläggning de få och svaga invändningar, som mot detsamma blifvit gjorda.
Att det kommer rättvisan och billigheten närmare än både Utskottets och Kommitterades, tror jag dock genast faller i ögonen, liksom det bör vara temligen lätt alt inse att tillämpningen, såsom utgörande blott en enkel debiteringsåtgärd, icke kan föranleda något ökadt besvär, värdt att tala om.