Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var en rastloshet hos denna svaga, Omtiliga, ladylika gamla kvinna, som gjorde mig stolt öfver henno.
Jag hyste n8gon fruktan för att besöka henne, der hon var in- ackorderad.
Jag visste att jag skulle komme att klnna mig illa till mods, om jag skulle f&amp; se henne midt ibland tsbrflig haifherrsktaps-lyx; - men jag fann att hon hade &amp; t sig apptiickt ett stalle, der det icke fanns nhgonting vulgart, ehuru det nog B u n d ~ erbjuda minga stöte- som vi hadanefter stenar för en sadan person som a i s s Fanny skola kalla henne.
" Det ar ett kvinligt inackorderingsst&amp;lle, kara viin - för affikrs- kvinnorn, förklarade hon för mig, d i vi sutto bredvid hvarandra i den stori soffan, kl8dd med tageltyg i det snygga, sbllvmammis nkstm vörd- nadsbjudande samlingsrummet.
" Miss Mary Barnwell rekommenderade det, nar jag reste hit.
Jag klnner mig mycket mera hemmastadd lp&amp; en plats, som jag hört Niss Mary tala om, och dessutom &amp; r man alltid mera skyddad 1 ett hua, der det ej fins herrar - ntbr man stir alldeles ensam. '
Det var ett stort, gammalmodigt hus och de rymliga rummen voro genom travaggar afdelade i smiirre - linga och Eranga -, hvilket hvart och ett för sig innehöll tv&amp; sml jarnsangar.
Inneviinarinnorna voro förenade som rumkamrater, utan htbnsyn till annat &amp; n den i huset rsldando striinga respektabiliteten, men Pivar och en hade sin egen badd.
Miss Fanny fann det litet svirt att förlilara allt detta för mig och en svag röd flack uppsteg p&amp; hennes vissna., fins kind, d&amp; hon sade: " Det stöter nog litet g&amp; ' inriithing ' har, tycker ni inte det?
men s % &amp; r det likval ej.
Vtbrdinnan %r en nyengelskkvinna, hennes namn &amp; r Martin, och ni ser att bon sökt ordna ett det billigaste hem, en - en - battre person skall kunna trihras.
Det &amp; r full- der komligt snyggt, det kan jag försakra er och s&amp; kan mren vara saker pA att dela rum med en hygglig person, och att allting gr stalldt p i - -
s8 ' privat ' fot som möjligt.
Jag maste föra er till mitt rumn, fort- satte hon, " och visa e r min fars portratt - det för jag alltid med mig - s8 att ni skall kunna saga, att ni vet hur domaren March- banks s i g ut. "
" Naturligtvis ", sade hon d8 vi vor0 i trappan, ' %ro dessa Nord- bor ganska besynnerliga.
Den dam jag bor tillsammans med heter Miss Boggs.
DB man ser henne första g&amp;ngen, skulle man verkligen kunna taga henne för - en - ' en ganska tarflig person - men hon a r utmarkt vii1 uppfostrad och studerar för att blifva lakare.
Hon har inte den polityr, man finner hos vart folk, men jag a r saker p8 att hon har en utmarkt karaktär, och SA a r hon religiös, och har myc- ket stadgade hsigter.
Hon a r inte alls shdrrn som man i Södern skulle föresthlla sig en person i hennes talln ni ng.^ Hon hejdade sig d8 vi kommo till hennes dörr.
Miss Boggs var ej inne.
Portrattet s&amp;g mycket stort ut der det, i sin fordom för- gyllda, urblekta ram hangde p&amp; vaggen i det cell-lika lilla rummet.
Huru stor artistens oföïm8ga an varit, hade han dock ej helt och h81- let lyckats fr8ngh originalet, ty der fans i portrattet nagot af den stor- sinte, företagsamme, romantiske man, jag hört talas om.
Jag tyckte mig ocksh der kunna upptscksr egenskaper jag redan funnit hos Miss Fanny, namligen den öppenhjlrtighet och mottaglighet för nya intryck, som kom henne att synas s8 ung och gjorde det möjligt för henne att v8ga den strid hon gett sig in pi.
Miss Fanny aftorkade ramen med sin nasduk, förde mig fr8n den ena sidan till den andra för att beundra taflan och sade mig namnet p&amp; den jammerlige kluddaren, .som m8lat den.
Hon bertittade för mig om ' Polk och Clay9-affhren, i hvilken domaren Marchbanks och min far- far gemensamt hade agiterat för det parti inom staten, hvilket de till- hörde - och hon försökte artigt, men dock fruktlöst att pipeka lika m h g a triumfer för min farfader som för sin.
Att de b8da herrarne voro i minoriteten fördunklade ej i hennes ögon för ett ögonblick deras ara.
Jag ser henne alltid framför mig som hoh sAg ut den dagen som en liten natt prestinna framför en tempelhelgedom; hon satt i en stol intill vaggen, s i a ' tt hon i det lilla rummet skulle vara p8 lamp- ligaste afstand fr8n taflan; hennes gr8 har var nhgot krusadt och Iatt tillbakastruket, en gyllene medelvag mellan gammalmodigt och mo- dernt - Miss Fanny var ej den, som hangde fast vid det gamla för dess egen skull - och kring hals.
och armar bar hon enligt modet niitta uppslag af spetsar.
Hennes figur var helt flickaktig, rak och rik- tigt natt, men den gamla, svarta kladningen var lappad och illa med- - -
faren, hvilket gjorde mig sorgsen, ty den lilla kvinnan var ej och sknlls säkerligen aldrig blifva likgiltig för sin klddsel.
DL hon sil stolt och känsligt talade om " min far ", s&amp; undrade jag hvilken plats i hennes minue som upptogs af hennes öfriga, linga förflutna lif, da hon som maka, mor och enka hade erfarit ljufva fröjder och ftkkrossande sor- ger, hvilka hon, fastän svag och spad hade ofverlefvat.
Allt tycktes hafva försvunnit och blifvit begrafvet for henne; blott de första ban- den voro ännu lefvande och verksamma oaktadt tid och död.
Jag fann att hon m h t e Iiafva tillbragt den största delen af sitt lif hos ain h- der, och att hon betraktade sin ratt att vara till uteslutande ur den synpunkten att hon var hans dotter; men jag kande ej d&amp; den verkliga det.
faktum namligen, förklaringsgrunden för hennes hangifvenhet att hon uppoffrade sig sjalf för hans skull, för hans goda namn.
Den dotterliga tillgifvenheten hade blifvit ftirstarkt med kanbiinda det star- kaste af w&amp;nskliga band: det, som förenar dan uppoffrande med den, för bvilken uppoffringen sker.
Det fans ni&amp;gonEing af moderskarlek i hennes barnsliga beundran för den Ungesedan döde mannen.
ko8llsvard kallade hon Jag stannade till middagen hos henne det, och den sparsamma lilla maltiden kunde likaviil kellas det ena som det andra, men hon var g&amp;stvanlig och behaglig utan ursäkter och krlis.
Hennes lugna vardighet öfvergaf henne ej förr än d i jag skulle g&amp; hem.
" Ack, mitt kara barn, jag kan ej lata er g % ensam hem den 18nga vägen - det a r illa nog för mig, men för er, som &amp; r ung, &amp; r det h möjligt.^ " NBva1, Miss Fannyn sade jag, VA kan jag ju Eeiefonera efter ett stadsbud.
n " Hvarför det, min vän? "
" För att följa mig hem. "
" Ett stadsbud? "
" Ja hvarför inte, det göra s i alltid, d&amp; vi äro radda att g&amp; en- ~arnrna.~ " Bevars viii!
Det ar ju just för att befria er f r h ett stadsbud, som jag vill följa er sjalf. "
" Det ä r fullkomligt säkert öfverallt i staden ", i n r h d e Xiss Boggs, en groflemmad, bleklagd ung kvinna, som satt och laste vid ett stea- rinljus.
" Ja, Miss Boggs, det tror jag nog, och jag tycker det &amp; r mycket försthndigt af er ' Nordflickor ', at!
vara sh der oradda och oberoende.
Ni törs g8 hvart som helst, men ser ni Adeline &amp; r icke uppfostrad att ta hand om sig själf, som ni göra, och jag har lilrasom en känsla af - -
ansvarighet far henne.
Jag skulle vilja vara en.
fhe-gudmor för henne; - det minsta jag kan gora ar att taga hand om henne, d i hon a r min gast. '
Salunda gick hon p&amp; och pratade som en gammal, liten ving- .bruten kanariefagel, allt under det hon med gladlynt beslutsamhet p&amp;- satte schal och hatt.
Miss Boggs titiade nyfiket p5 mig; hon hade hitintills ej betraktat mig sisom en liten svag blomma fran Södern.
Jag rnhste göra mig sjalf det nöjet berstta, att jag skickade hem min beskyddarinna i en droska, en form af .lyx, som jag under var .bekantskap funnit henne mycket vardera.
Hon kunde aldrig vgnja sig vid stadsgatorua, der hon alltid fladdrade omkring rldd och nervös, och likval hade hon sakert gjort itskilliga promenader.
för att f&amp; ihop sina .artiklar och för att afyttra dem.
En dag ' d&amp; jag stod i ett rum p&amp; en tidningsbyrg, s&amp;g jag henne - intriida i ett nlrgransande.
Hon narmade sig redaktörens pulpet p i sitt milda, föga aff&amp;rsmlssiga vis och tycktes iriga honom om nfigot.
Ban stig ej upp; hade han det gjort, skulle ban sakert ha svarat annor- lunda, men han hade förfarligt brhdtom, och han, stack endast in,han- .den i breffacket och tog fram en manuskriptpacke, tillaggande retligt, d&amp; han slangde den p i pulpeten: " Duger icke for oss! '
Detta var ju en den allra vanligaste hfindelse i tidningsvarlde~; .men staclrars lilla Fanny Marchbanks Overman!
Hon .tog sitt manu-.
skript - jag markte &amp; ter huru gamla hennes hander stigo ut - och sh stapplade hon ut, som om hon ej sett .hvart hon gick, Jag drog mig tillbaka.
Det finnes sorger, som ej .ens kunua.
fordraga medli- dandet.
Miss Fanny kom ofta och helsade p&amp; i min lilla ?&amp;niog, som jag hyrt tillsammans med en vgn, som malade och.
undervisade ...
Bon; kunde likviil aldrig betrakta vart " etablissementn shsoq normalt,, och hon svafvade alltid omkring mig med en min af moderligt ansvar; att det egentligen var jag, som beskyddade henne, tycktes ej falla henne.
" Min lilla unge *, sade hon d&amp; hon första gi %ngen slog sig ned i v&amp;rt mikroskopiska förmak, " hur kan ni ens flirsöka att lefva p i detta ' Yankee ' - satt.
Jag hoppas ni tar vill vird om henne ", sade hon till Arny, i det hon mildt klappade mig.
Amy sig niigot förvinad ut ..
Hon var bAde ledsen och fortjust, di % hon en afton fann mig kladd for att g&amp; till en bjudning.
Hon gaf d&amp; fritt lopp &amp; t sin med- födds kansla för det decorativa, och romantiska.
" Ack hvad,det passar er viil ' ', utropade hon, " min far brukade alltid saga.
att den verkliga bildningen gjorde sig mest gallande d&amp; man .var ' kladd ' och att om.
det fans nigot vulgatt hos en person, skullo det framtrgda dPb den var iford sina basta klader.
Kommer ni att triiffa nagon af herrarna frkim er byra? "
frhgade hon liksom handelsevis, och hon s %g helt misslynt ut, d0 jag sade henne att jag knappt trodde det.
" Och ingen af dem kommer och Belsar p&amp; er ", fortsatte hon, " men det skulle ni kanske ej tillilta. "
" Kara Miss Fanny det har aldrig varit g&amp; tal, jag tror visst ej att ndgon af dem kommit p&amp; den tanken. "
" Nej, - dessa Nordbor förstabir jag mig verkligen ej p&amp;.
Jag har aldrig hört talas om herrar, som ej kommit p&amp; tanken att visa nhgon uppmiirksamhet &amp; t en förtjusande ung dam, d&amp; de ha förminen att kanna henne. "
Atny, som stod bakom Miss Fannys stol lyfte ' blick och h8nder mot höjden och strackte ut de sistntimnde salsignande ilfver Niss Fanaiys barnsliga, gamla hufvud.
Ungefar vid denna tidpunkt vande sig lyckans hjul till %örm&amp;a för sival Miss Fanny som mig.
" Aftonposten " fick anledning att siinda mig utomlwnds, och Uiss Fanny erhöll en liten fast ansttillning - öfverinseendet öfver come- spondence-spalterna i en veckotidning.
Detta arbete inbringade henne blott den helt blygsamma summan af fyra eller fem dollars i veckan, men det tog ej mycken tid, och jag visste af erhrenhet huru lycklig man khmer sig d s man friln fullkomlig ovisshet fAr sig tillförsiihrad en, om an aldrig sh liten, bestamd inkomst.
Jag hoppades d&amp;, att hon skulle stalla till det litet bekvkmrsrs At sig och Atminstone skaffa sig en ny bladning.
Xcn d i jag slzulle ge mig af, kom hon för att taga afsked af mig i samma hggslitncs, svarta dragt, hon burit vid vhrt första möte.
E n miingd af mina bekanta voro den dagen vid hamnen för att saga mig farviil, och jag har sedau ofta med sjiilffUrebrtIelse kommit ihtig, att jag ej visade Niss Fanny all den tillgifvenbet jag verkligen hyste för henne; och samvetsaggen klnnas iinnu bittrare d$ jag tanker p&amp;, att hon d0 var alldeles för mycket upptagen af och f6rtjust öher min upphöjelse för att egna en enda tanke %t sig sjalf.
Hon gick omkring bland mina bekanta, uppbyggande dem med lösryckta bitar ur min historia - om mig sj&amp;lf och om mina förfilder och berattade med tabrar i ögonen hur tappert jag drog mig fram j NewYork, l h g t borta fran allt jag var vaa vid, och kuria jag nu var i begrepp att ensam antrgda denna resa, ehuru jag af naturen var kvinlig sch blyg.
- Kara miss Fanny!
Jag sysselsatte mig faga med brefskrifning under de 8 minader
jag var borta.
Jag hade blott en gAng bref frhn Miss Fanny, meD hon hade ifrigt payrkat, att jag ej skulle förslösa min dyrbara tid med skrifning och lasniiig af bref, och jag var derföre ej det minsta fik- vinad öfver hennes tystnad.
Vid min iterkomst gallde min första visit Miss Fannys inackorde- ringsstalle, dit jag begaf mig dagen efter min ankomst.
Amy hade ocksi nyligen iterkommit frin en 4 mAnaders bortovaro och hade e j kunnat gifva mig nAgon underrattelse om henne.
Gatan var mörk och ödo; afven huset sAg dystert och öfvergifvet ut.
En ny tjiinarinna öppnade för mig, hon hade aldfig hbrt t.alas om Mrs.
Overman, och jag greps SS smhingom af en obestlmd känsla af angslan.
Jag skickade efter Mrs.
] Elon kom in blek och med sorgsen vardighet och stannade tyst framfbr mig.
" Hur hr detn, frsgade jag.
" Hon dog har för tre minader sedan.
Ja.g ar SS ledsen att ni ej var här.
Det var en s&amp; vacker, stilla död.
Vi funno henne en morgon d o d ' i sin sang med ett bref i handen. "
Till alla andra tankar och känslor, som utan bestgmd form kor- sade sig inom mig, sallade sig nu afven en dhraktig sorg deröfver a t t min lilla gumma skulle dö i ett af dessa cell-lilrnande rum, s i fram- mande för henne.
" Brefvet " fortsatte Mrs.
Martin efter ett ögonblicks tystnad, " har jag begrafvit med henne, men jag har tagit en afskrift deraf.
Se här! "
Jag tvekade litet.
" Ni kan lugnt lasa det. " '
P i ett halft dussin rader erkande Anthony Stottmnn emottagandet af slutlikviden i en skuld af 3,000 dollars, obetalda vid uppgörandet af domaren Marchbanks efterlemnade affärer, Det var kort, men hvilken kamp och strid, hvillzet högt och rörande exempel Bdagolade ej detta bref.
Jag sAg alla dessa Ar fram- för mig i ett ögonblick.
Det var karlek lika mycket som hederskänsla, som hade uppehhllit lilla Fanny Marchbanks i denna uppgift, s i liten i sig sjllf, s&amp; jattelik för henne.
Ingen flack skulle fA vidlida det.
stora namn hennes fader lemnade efter sig.
Uppngendet af detta mit hade utgjort skalet för hennes tillvaro, och nar detta mA1 ejl 18ngre föresviifvade henne slocknade det ljus, hvars 1Sga SA lange underhillits,.
Martin bertittade mig att Mrs.
.Overman tvS veckor före sin död.
synts orolig och slutat upp att skrifva, fastan hon tycktes m&amp; bra.
Ja, jag förstod; förstod SS val huru tankeii p&amp; den stora upp-
' giften hade upptagit henne, och huru hon ej kunde bli lugn förrfln bon hade i sin hand beviset pA dess uppfyllelse.
Detta kom och bragte henne ro.
Det var ett vackert satt a t t, dö.
- hvar har ni begrafvit henne ", tvingade jag mig att " var &amp; Aga.
" Jag sAg i början ingen utvag, Miss Addington.
De, som möj- aligen kunnat ge mig nilgon upplysning om hennes slilgtingar vor0 ej i - staden, och jag visste ej huru jag skulle bara mig At; men till sist Jade jag henne i den vrA, der jag sjtilf skall hvila en dag.
Jag tankte alltid, att nitsedan skulle komma och saga mig hvad jag skulle gora.
Hon lemnade blott efter sig 7 eller 8 dollars, men jag stallde om att .allt blef aastandigt ..
Jag vet att Mrs.
Overman var en lady, och .det.
der brefvet visade att hon var annu mer.
Jag ar glad att ha - filtt gifva henne ett bevis pA vördnad.
- Gud vhlsigne henne! "
- Ja; - Gud välsigne henne.
M&amp; hon hvila i frid i sin vrA p&amp; e n frammande kyrkogArd; hon har dock vid sitt hjärta kvittot p&amp; sin - 5lderJoms kamp mot försakelser, förödmjukelser, arbete och brist för hederns och hlighetens skull.
Kanske kommer en dag dA detta kvitto .annu galler nAgonting.
Laura Kieler: Nmnd af E r e.
Kristiania, J. W. Cappelans .förlag, 1890.
Någon författare - jag mins ej hvilken - har kallat Georg Brandes ' bok om Polen för en bragd, lika mycket som - ett literärt storverk.
Med en liten ' förändring i ordalydelsen skulle jag vilja säga detsamma om Laura Kieler ' s " Mrend a.f Bre. "
Den ar en bragd - mera än ett literärt storverk.
Hvar och en som - något följt med den nya tidens litera- t u r i Skandinavien, vet hvilken roll G. Brandes och hans parti spelat deri.
Det hjälper ej, att från flere håll de strän- gaste förkastelsedomar uttalats mot honom; det hjälper ej att bland leden af hans motståndare Aterfinnas flere af nordens mest framstående skriftställare och kritici.
Talang och hän- synslöshet, dessa begge egenskaper, hvilka förenade alltid framkalla en - om också efemer - framgång, ha gifvit G.
215 Brandes ' ord en pondus, som gör att litet hvar maste lystra till de omdömen han uttalar.
Det är nu mot detta parti, hvars yttersta venster bär .det illa anskrifna namnet " Bohemenn, som L. Kieler rigtar ett angrepp i sin " Mrend af E r e n.
ett skarpt, oförskräckt an- grepp, som tvifvelsutan berättigar tillämpningen af det ofvan nämnde omdömet om Brandes1 bok.
Ty det fordras alltid mod att uppträda mot ett starkt parti, men detta mod måste vara dubbelt, då angriparen för det första är kvinna, för det - andra ej har nått dessa literaturens höjder, från hvilka kri- tikens pilar, till och med om de slungas med en Brandes djärfhet och styrka, vanmäktiga studsa tillbaka.
Det ar föga b e ~ n d r ~ n s v ä r d om t, an värdt erkännande, att en Ibsen eller Björnson uppträder mot bohbmen; deras vapen äro icke blott adlare, utan äfven lika starka och bitande som den angripne fiendens, men af en författare i fru Kielers stallning, en förf.
som förnämligast har att bygga på att hennes vapen äro adlare än motståndarens, af henne ar ett dylikt angrepp värdt en beupdran och en tacksamhet, som kviwzart bör vara den första att skänka henne.
" Mrend af B r e n har väckt stort uppseende, i synnerhet i Köpenhamn.
Den utgjorde i våras föremål för en hetsig polemik, man diskuterade ' den i salongerna, och inom kort tid var hela första upplagan deraf utsåld.
Venster-partiet - nBrandensianslrnen - nedgjorde den naturligtvis helt och hål- let.
Högern deremot höjde den till ett konstverk af rang.
En särskild omständighet bidrog dessutom att öka hetsigheten i denna strid.
Man skylde nämligen teaterns chef, kammar- herre Pallesen för att ej ha vclgat antaga stycket till spelning af fruktan att misshaga det literära vensterpartiets ledare, och detta gjorde naturligtvis meningsut bytet mellan pressens olika organ synnerligen hätskt.
Äfven hit till Sverige kom .en liten dyning af denna splittring i omdömet, en splittring som har t. o. m. blef s&amp; stark, att man i smnrna tidning ena dagen kunde få läsa en notis om fru Eielers " under7aabtigan drama, andra dagen få se införda tvenne bref af Ibsen och Björnson,.
hvilka begge, i synnerhet det förstnämda, egna * Mrend af E r e n de största loford.
W a n d af Z r e " ar en genomskinlig tendensdikt;, så ge- nomskinlig, att detta måste räknas den till ett fel.
Man så att säga tar på tendensen; den är icke, om jag så får ut- '
trycka mig, diktens lif, som omedelbart och naturligt sprin- ger fram derur och först då man slutat boken, kännes i hela dess kraft.
Tendensen i nMznd af B r e n tvingas på läsaren, icke af dikten själf, utan af författaren.
Men man niistar; glömmer detta fel genom den varma som besjälar författrtrin- nan och som, meddelande sig å t läsaren, gjuter lif och in- tresse öfver de i vissa fall n&amp;got scliablonmessiga gestalterna.
Innehållet i pjäsen, som för öfrigt utmarker sig för en.
rask handling och en liflig, p&amp; många ställen spirituell dialog, &amp; r i korthet följande: Robert Huitfeldt, en ung, modern och uppburen diktare, har nyligen frfin en utrikes resa, kommit hem till sin mor, generalinde Huitfeldt, i hvars hem han sammanträffar med Elisabeth Skiel, som under hans frhnvaro blifvit siillskapsdam i moderns hus.
Robert har för ett par år sedan träffat Eli- sabeth och då egnat henne sin hyllning, som den unga flic- kan besvarade med en glödande kärlek.
Elisabeth iir en idealist, som i Robert ser en samhallsföïbattrase, en saiiniiigens förkämpe o. s. v. Efter ktskilliga förvecklingar i generaliii- dens hus samtycker hon således att följa Robert som ha.ns hustru, d. v. s. hustru efter modern uppfattning, ntan kyr- kans eller lagens band, endast med bandet af ömsesidig kärlek och af en fast vilja att tillhöra hvarandra in i döden.
Elisa- beths illusioner ramla emellertid mycket fort; efter ett halft år är Robert trött både på henne och hennes idealistiska dröm- mar och filantropiska företag, Iivilka blott i teorien kiinna.
nkgot intresse för hans inkarnerade egoism.
I en scen hemma hos Robert, der den literiira veustttni samlats till &amp; st, fhr Elisabeth ändtligen ögonen fullt öppna., d å literatören Tor- d e ~ Huitfeldts, .vän och beskyddare, för öfrigt.
en bland de mest lefvande och bäst tecknade personerna i pjäsen, med Roberts medgifvande förolämpar henne genom sin råa kurtis.
Hou lemnar d&amp; Robert för alltid och med krossadt hjärta .. I sista akten får mau vara med om uppförandet af on pjäs af Huitfeldt, jord " hvars ämne han lienitat fran en viuds- kupa midt emot teatern, der en ung flicka, som blifvit Bfver- gifven af sin alskare, håller pA att omkomma af sviilt.
Denna flicka, som Robert endast p&amp; a f s t h d observerat, och hvars historia ' man berättat honom, ar emellertid ingen annan än Elisabeth, och då Huitfeldt efter pjasen, som haft stor S U C C ~ S, infinner sig hos ett par af sina vänner, hvilka afven ä.ru
' Elisabetlis, kommer han just lagom för att se hur hans mo- dell i verkligheten dör.
Nu blir han utom sig af förtviflan, och då han i detsamma får se Terslew, som kommer för att ' bringa honom sin hyllning, bryter han ut i vredesstorm mot denne.
Pjäsen slutar med en skaxande dissonans mellan den döendes sista ord och de literara vännernas hurrarop öfver - 33uitfeldts framgång.
Utan tvifvel ar detta ämne skakande, och trots de ro- mantiska sammanträffanden hvarpii det ar bygdt, verkar det på det hela taget ej konstrueradt.
Den förfärliga egoism, som blir följden af de sinliga njutningarnas tillfredsstallande 6 tozct prix framträder ingalunda för skarp; Robert Hvitfeldt ä r en nj utningsteoriernas apostel; njutning ar för honom mål, allt annat medel.
Logiken ar rigtig: den som har njut- ningen till sitt högsta lifsmål, maste så smiiningom bli en inkarnation af fullkomlig egoism.
Men hjälten i nMiend af B r e n har ett fel: han lefvev icke, hans karakter verkar konstruerad.
En d s k v ä d egoist, och en stidan måste Huitfeldt vara, annars hade han ej vun- nit Elisabeths hjerta, visar dock icke sin egoism s$ ohöljdt .som H. gör det.
J a g tror icke att han, sh vida han är nyk- ter, håller sadana naiva tal som H., om det " til forfierdelse svimlende i at forestille sig et menneske der dör af snlt, " medan han själf " hiever sit glas falerner i vejretn, etc. Icke heller tror jag att han yttrar något sådant som: " an du begribe, jeg kan det ikke, hvordan Miss Nightingale af egen fri vilje kunde tage ned til Skutarin?
Tvärtom, förestiillningen om Miss Nightingales uppoffrande manniskokiirlek lockar,en per- son sådan som H. till ett slags cutsvafning af känslosvall, tvingar tarar i hans ögon; och ar han rigtigt i stämning, så skrifver han t. o. m. en dikt öfver henne.
Men gäller det a t t offra, äfven det minsta, för den sak åt hvilken Miss Nigh- tingale egnat sitt lif, då sticker Mefisto fram sin hästfot, då blottar sig egoisten ohöljdt och cyniskt.
Ty ingen diktare, hur nedsjunken han an må vara i själfviskhetens dy, saknar förmåga att kanna och lida - i fantasien.
Det är just denna förmåga - förmågan att emottaga och omsatta stämningar - som alstrar konstverk.
In- tet konstverk af betydelse har niigonsin kommit till stånd, utan att dess skapare en giiny fullt och helt genomström- mats af samma känsla som det sedan väcker hos läsaren eller '
Askådaren.
Robert Huitfeldt har nyligen gifvit u t en berät- telse " Drengen med Levköjerne ", som väckt, icke allenast kritikens erkännande, utan äfven publikens fört,jiisning, d. v. s. är ett diktverk af rang, det iir siiledes omöjligt att han, då han i moderns salong omta.lar hur hen kommit öfves ämnet till sin dikt, yttrar sig på det likgiltiga, Mrda &amp; tt., hvarp&amp; han talar om den lilla frusna gossen på Narrebro.
Har han icke kant niigot i det ögonblick han köpte blom- morna af gossen, så har han icke heller kunnat skrifva der- om sa som förf.
försakrar att han gjort.