Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter denna korta utveckling af frågans nu varande ställning motionerar jag, i öfverensstämmelse med hvad Höglolliga Lag-Utskottet vid förra riksdagen föreslog, det måtte Rikets
Ständer för sin del besluta att allt hvad lag eller särskilda författningar innehålla, angående rättighet att i börd lösa såld, bo skiftad, pantsatt eller genom gåfva eller testamente bortgifven fastighet å landet, må varda till al! kraft och verkan upphäfdt; dock med iakttagande af den redaktion utaf den nya författningen, som Lag-Utskottet i sitt.
Betänkande N:o 49 af den 30 Augusti 1860 föreslagit.
Jag anhåller att denna min motion må till Lag-Utskottet remitteras.
Stockholm den lä November 1862.
H. F. Dalman, ]¥:© 25.
Af Herr Dalman, Wilhelm Fredrlk, om oäkta barns arfsrätt.
Vid sistlidne riksdag förnyade jag ett vid liera föregående riksmöten väckt, vid 1884 års riksdag al Rikets Ständer hufvudsakligen antaget samt vid 1857 års riksdag af 60 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
Borgare- och Bonde-Stånden bifallet förslag om rätt för oäkta barn, utom det som är afladt i hordom eller förbudna leder, att taga arf åtminstone efter sin moder, derest hon ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar.
Detta förslag ansågs likväl af Lag-Utskottet alltför inskränkt, då det dels endast medgaf oäkta barns arfsrätt efter moder, men icke efter fader, dels inskränkte arfsrätten endast till det fall då modren icke egde äkta barn och bröstarfvingar, dels slutligen undantog barn aliade i hordom eller förbudna leder.
Utskottet ville deremot tillämpa principen i den utsträckning, att oäkta barn, som, enligt nu gällande lagstiftning, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, jemväl må, lika med äkta barn, taga arf efter sin moder; så ock efter sin fader, derest barnet blifvit af honom inför rätta eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest erkändt.
I sådan utsträckning blef jemväl förslaget enhälligt antaget af Bonde-Ståndet och genom votering af Borgare-Ståndet, hvaremot Ridderskapet och Adeln endast med pluralitet af 1 röst afslog det af mig i inskränktare omfattning framställda förslag, hvarigenom hela den vigtiga frågan, som eljest kommit att hänskjutas till förstärkt Lag-Utskott, kom att för den riksdagen förfalla.
Då emellertid jag fortfarande står fast vid den öfvertygelse!], att nu gällande lagstiftning, sorn beröfvar oäkta barn arfsrätt efter föräldrar, hvilka erkänt sig vara upphofvet till deras tillvaro, innefattar både en grym orättvisa mot det oskyldiga barnet och derjemte i väsendtligaste mån befordrar ett allt mer och mer öfverhandtagande osedligt lättsinne, ökar den fallna qvinnans förakt för sig sjelf och den onaturliga likgiltigheten både hos fader och moder för den nu gemenligen endast till olycka och brott födda varelse, de bragt till verlden; och då slutligen det all rättskänsla sönderslitande stadgandet i lagen qvarstår att moder till oäkta barn får efter detta taga arf, men att samma barn icke får ärfva sin moder, finner jag mig uppmanad att ånyo påkalla Hikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet på den ännu i detta hänseende befintliga barbariska qvarlefvan i Sveriges lagstiftning, hvilken i så många andra riktningar sträfvar att höja sig på civilisationens trappsteg.
I förtröstan på det allmänna tänkesättets ålit högre och högre upplysning, samt dess ailt mer och mer utvecklade kraft äfven inom den minoritet af nationen, som för närvarande representeras af de två Stånd, som hitintills motsatt sig den ifrågavarande reformen, vågar jag således, till och med med någon utsträckning, förnya min motion, nemligen så affattad att, med ändring af 8 Kap. 7 § Arfda-balken, oäkta barn, utom det som är afladt i hordom, må taga arf efter sin moder så ock efter sin fader, derest barnet blifvit af honom inför
Rätta eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest erkändt; dock endast så vida föräldrarne icke sjelfva ega äkta barn och bröstarfvingar.
Detta förslag skiljer sig derutinnan från det vid förra riksdagen af Lag-Utskottet tillstyrkta, samt af Borgare- och Bonde-Stånden antagna, dels att oäkta barn ute - Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 25. 61 slutas från arf der de skulle blifva medarfva med äkta barn, dels i den omständigheten att barn aliade i hordom blifvit från arfsrätt undantagne.
Skälet för dessa afvikelser från den nakna principen är helt enkelt det, att jag föreställer mig, att principens utsträckning i dessa riktningar skulle medföra långt vådligare, för sedligheten och husfriden störande brytningar inom familjerna, än dess tillämpning i allmänhet komme att gagna det oäkta hamet eller bereda det fördelar.
I öfrigt befarar jag, att förslaget, i den utsträckning förra riksdagens Lag-Utskott deråt gifvit, icke har det ringaste hopp om framgång inom hvarken Preste-Ståndet eller det Stånd jag tillhör.
Och ett sådant princip-rytteri, som det Lag-Utskottet i sitt betänkande i ämnet N:o 62 hyllat, kan ej heller, efter min tanke, försvaras med hvilken apparat af laghistorisk lärdom och rättsfilosofisk ståt det än må pryda sig.
Min princip i lagstiftningen har städse varit att icke försmå ett mindre framsteg derföre att man icke kan i ett skutt hinna målet; och min riksdagsmanna-erfarenhet vitsordar, att genom att begära för mycket man merendels vinner — ingenting.
Att i öfrigt närmare utveckla motiverna för mitt förslag, torde vara desto mindre af nöden, som man i innevarande riksdags Lag-Utskott icke blott återfinner flere af de ledamöter, hvilka vid förra riksdagen understödde reformen, utan äfven träffar nya och förökade krafter för densamma, likasom, derest jag icke alltför mycket misstager mig, det absoluta motståndet dertill inom Utskottet bibehåller endast en mera betydande gammal kämpe.
Omöjligen kan jag nemligen föreställa mig, att den eller de, som uppriktigt och med verklig värma omfatta den humanitetens grundsats, om hvars tillämpning här är fråga, skulle kunna tveka att främja densamma derföre att de här föreslagna inskränkningar icke i allo sammanfalla med den — i öfrigt för den enkla deduktionen af satsens rättsenlighet utaf förra riksdagens Lag-Utskott alldeles obehöfligt, analyserade — Romerska rätten.
Denna i tid och otid åberopade auktoritet tyckes dessutom numera allt mer och mer få maka åt sig, om icke för en nyare tids förändrade rättsbegrepp, åtminstone för dess väsendtligt skiljaktiga samhällsförhållanden, enligt hvilka den personliga rätten och lagen gälla lika för de samhällsklasser, hvilka under det
Romerska väldet tillhörde de ofrie och således stodo utom lagen, som för patricier af det ädlaste blod.
Jag tackar åtminstone Gud, om för detta pris de nya samhällena nödgas uppoffra både »Romersk rätt» och all öfrig dermed förenad härlighet.
Jag anhåller att denna min motion måtte till Lag-Utskottets behandling hänvisas.
Stockholm den 15 November 1862. fU. F.
Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 26. X':o m.
Af Herr Ilnlmnn, Wilheim Fredrik, om [orändring t Bysättnmgs-1 aga rn é.
Uti underdånig skrifvelse af den 20 Oktober 1860 anmälde Rikets Ständer bos Kongl. Majit att, till förändring i de nu gällande lika rättsstridiga, som för sitt föregifna ändamål vanmägtiga Bysättnings-lagarne, Rikets Ständer för sin del beslutat utfärdandet af en författning af följande lydelse: »Med upphäfvande af de, angående borgenärs rätt att erhålla by sättning å gäldenär i särskilda författningar meddelade föreskrifter, så vidt de stå i strid med ne danstående, förordnas som följer: »Finnes ej vid utmätning bos gäldenär full tillgång till gäldande af den skuld, hvarföre betalningsskyldighet honom ålagd är, eller finnes uppgifven tillgång tvistig, eller kan den för annan orsak, ej straxt till betalning i laga ordning användas, då skall bysättning gäldenären åläggas, der borgenär det äskar och gäldenären ej gitter hos Konungens Befallningshafvande, eller vid Domstol å tid, som dertill honom föresättes, med ed styrka, att han ej eger annan lillgång än hvad uppgifvet är.
Har gäldenär, som ej gittat nämnde ed gä, bysatt blifvit och fullgör han edgången derefter, varde ur häktet lösgifven.
Ej må i annan ordning, än nu sagd är, bysättning gäldenär åläggas, utom i de fall som i 3 § af Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, äfvensom i Konkurslagen nämnde äro».
Detta Rikets Ständers af ej mindre Ridderskapet och Adeln än Borgare- och Bonde-Stånden fattade, och ensamt af Preste-Ståndet, på grund af en der gjord anmärkning, att bysättning för vexelskuld ovilkorligen borde ega rum, icke godkände beslut, har likväl icke vunnit Kongl. Maj:ts nådiga sanktion.
Skälet för denna vägran är sannolikt att söka ensamt i den jemväl af plurali— teten inom Högsta
Domstolen gjorda anmärkning i afseende å nödvändigheten att, i öfverensstämmelse med den utländska handels-lagstiftningen, bibehålla Insättning för utländsk vexel, såsom ett förment ofelbart tvångsmedel att för dylik vexel å förfallodagen erhålla liqvid.
Jag erkänner att vid förra riksdagen enahanda betänklighet mot olorändradt antagande af det ifrågavarande lagförslaget äfven hos mig uppstod och att jag ansåg denna vara af sådan vigt, för att icke störa kreditförhållandena med utlandet, att ej1 Motioner hos Hidderskapet och Adeln 1802.
N:o 27. 63 heller jag med min röst biträdde förslaget; men dä Kongl.
Maj:l numera utlärdat den af Rikets Ständer beslutade Konkurslag, och denna, bland annat, i 1 Kap. 4 § stadgar, »att om borgenär bevisligen uppmanar köpman alt betala klar och förfallen gäld, och densamma icke inom en vecka derefter varder gulden, borgenär eger söka att gäldenärs egendom afträdas må», föreställer jag mig, att den ofvan berörda anmärkningen derigenom förlorat sin vigt, och att det öfverhängande svärdet af eli omedelbart konkurstillstånd, såsom föijd af uraktlåten betalning af både vexel och annan förfallen skuld, har en vida skarpare verkan än bysättningstvånget, — utom det, att den nya Konkurslagen, med alla sina öfriga brister — hvilka visst icke för mina ögon öfverskylas af den Kongl, sanktionen — ostridigt har den lörtjensten att vida bättre och beqvämare än hitintills betrvgga utländske borgenärers rätt att göra sina fordringar gällande i här inträffande konkurser.
Fördenskull och emedan den enda rimliga grunden för bysättning är den, att derigenom tvinga en tredskande gäldenär att uppgifva sina tillgångar, hvilket sker genom konkurs, har jag, under åberopande af de uti Rikets Ständers ofvanberörde underdåniga skrifvelse anförda väl grundade skäl, ansett mig böra föreslå att Rikets Ständer mätte förnya sitt vid 1860 års riksdag, i afseende ä förändring af Bysättningslagarne, lättade beslut Jag hemställer likväl till Lag-Utskottet, om icke i den nya författningen må kunna undvikas att åberopa 3 § i Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841 samt det deri förekommande stadgande om rätt till bysättning å gäldenär, sorn öfverträder mot honom utfärdadt reseförbud, lämpligare må finna sin plats i den nya allmänua författningen angående bysättning.
Jag anhåller om remiss till Lag-Utskottet.
Stockholm den 15 November 1862. W. F.
M:o ££.
Af Grefve Mörner, Carl Kollert Stellan, angående beviljande af anslag till pensioner åt ännu gvarlefvande landtvärnsman.
Med stigande intresse tyckes i våra dagar den vigtiga frågan om ett ändamålsenligt ordnande af fäderneslandets försvar omlättas.
Konung och folk, lifvade af samma varma fosterlandskänsla, samverka härvid, och hvarje ärlig Svensk önskar på u Alutioner hos Ritlderskapel och Allein 1862.
N:o 27. det lilligaste framgång åt deras gemensamma bemödanden att befästa en älskad fosterbygds sjelfständighet och oberoende från utländskt våld.
Tanken, som så gerna anställer jemförelser, öfvergår nästan ofrivilligt från denna glädjande företeelse till de smärtsamma hågkomster, hvilka äro fästade vid de olycksdigra åren 1808 och 1809, då fäderneslandets, i öfrigt visst icke för försvaret otillräckliga, stridskrafter, till följd af felaktig och oskicklig anordning och ledning, utsattes för sköfling icke blott af fiendens svärd utan lika mycket af hunger, nöd och sjukdom.
Fruktansvärdast visade sig följderna deraf med afseende på det genom den grundlagsvidriga Kungörelsen af den 2 April 1808 ulskrifna landtvärnet.
»Hvarje ädelt hjerta», säger en författare, »blöder vid minnet af det våld, hvarmed blomman af Svenska allmogens söner 1808 rycktes ur fädernehuset, och de svåra lidanden densamma underkastades.»
Dessa oerhörda lidanden, hvilka slutligen, komna till sin höjd, föranledde den hemska sjukdom, sorn blifvit benämnd »landtvärnssjukan», upptaga ett af de dystraste bladen i Sveriges häfder.
Icke ens kläder, knappt föda erhöllo landtvärnsmännen af Staten, — en afdelning af dem t. ex., hvilken hösten 1808 var förlagd i Sundsvall, erhöll icke proviant på 17 dygn, stadens innevånare måste anlitas om almosor.
De jemförelsevis få, som vid krigets slut återstodo, lemnades obarmhertigt åt sitt öde, utsvultne, halfnakne, med bruten helsa och lefnadslycka.
Ingen ersättning lemnades dem för deras uppoffringar och vedermödor.
Val hade de i rikt mått fått dela krigarens af yrket lidanden och försakelser; men belöningen, utmärkelsen uteblelvo.
Huru okärt det än är, kan jag dock icke undertrycka den lanken, att Svenska lölket åtminstone synts otacksamt mot de landtvärnsmän, som öfverlefde krigsårens härjningar.
Man skulle nästan vara frestad tro, att nationen, på grund af den ringa framgången i deras företag, ansåge sig löst från all förpligtelse mot dem.
Ett sådant uppfattningssätt skulle dock allt för mycket strida mot detta folks vanliga hög:dnthet.
Vi må besinna, att hela skulden till den felslagna förhoppningen om landtvärnets verksamma deltagande i det då betryckta fäderneslandets försvar låg i detta sednares oförnuftiga och planlösa anordning.
Samma mod och samma oförskräckthet, som städse utmärkt den Svenske soldaten, förefunnos äfven hos landtvärnskarlen, blott dessa hans egenskaper på rätt sätt och på rätt ställe användes.
Der han fick tillfälle att kämpa mot fienden, visade han en gammal soldats bepröfvade mannamod, såsom i träffningarne vid Lemo och Westankärr, i skärgårdsstri Jerna vid Tallholmarne, Sandöström, Grönvikssund, Palva sund m. fl.
Mer än 30 år äro nu förflutna, sedan dessa strider utkämpades.
Blott ett ringa tal af de förra landtvärnsmännen äro ännu i lifvet.
Till den »Kommitté för understödjande af 1808 års landtvärnsmän», hvilken i början af innevarande år bildade sig, hafva, efter hvad mig blifvit benäget meddeladt, endast 363 ansökningar om understöd inkommit.
Kommitténs upprop till allmänheten bar icke krönts med den framgång, man af det fosterländska ändamålet kunnat vänta.
Knappt 1,000 K:dr Motioner hon Kidd er skåpet och Adeln 1862.
N:o 27. 65 R:dr R:mt hafva inflntlt, hvaraf den ringa summan af 10
R:dr utdelats till något öfver 90 af de mest behöfvande.
Statens pligt att träda emellan tyckes under sådana förhållanden vara desto oafvisligare.
Om än sent, måtte derföre Svenska folket genom sina nu församlade Representanter afbörda sin gamla hedersskuld till f. d. landtvärnet.
I likhet med hvad en af vårt lands utmärktaste män och f. d. Riksdagsman i en nyligen offentliggjord uppsats föreslagit, torde detta icke kunna ske på ett lämpligare sätt, än genom årliga pensioner åt de ännu qvarlefvande landtvärnsmännen.
»Vid nu uppnådda 72 till 79 års ålder», yttras i nämnda uppsats, »kunna de väl icke länge uppbära densamma, men den vore dock en solglimt vid aftonen af deras långa, mulna lefnadsdag, och tillika en hugnad att ett yngre slägte erkänner hvad de för fäderneslandet lidit.»
Mera torde icke behöfva sägas om detta ämne, som säkerligen redan i och för sig starkt anslår hvarje Svenskt hjerta.
— Jag vågar derföre vördsamt hemställa: att Rikets Ständer måtte för nästa statsregleringsperiod bevilja ett år ligt förslags-anslag af 20,000 R:dr till pensioner åt i nöd stadde och välfrejdade f. d. landtvärnsmän, samt att dessa pensioner måtte till hvar och en af dem utgå med 48 R:dr årligen, under i öfrigt de närmare vilkor, som kunna varda af Rikets Ständer fastställda.
Vid jemförelse med de pensioner, som afskedadt manskap af indelade eiler värfvade armén eller beväringsmanskap erhåller från Wadstena krigsmanshus-kassa, har jag trott förenämnde pensionsbelopp vara det lämpligaste och rättvisaste.
Kungörelsen den 28 Januari 1839 bestämdes nemligen de från berörde kassa utgående pensioner till 72, 48, 24 och 15 R:dr årligen, och skulle 2:dra klassens pension, eller 48 R:dr, tillkomma dem, som under tjenstgöring ådragit sig sådan skada eller sjuklighet, att de endast i ringa mån kunna bidraga till deras bergning.
— Icke nog med att iandtvärnskarlen i de flesta läll just genom under tjenstgöringen ådragen skada eller sjuklighet blef oförmögen att rätt sörja för sin bergning, eller åtminstone under denna tid i betänklig grad försummade sina ekonomiska angelägenheter, är han i ett hänseende kanske till och med mer än soldaten förtjent af understöd från Statens sida, — han rycktes nemligen utan någon ersättning från sina fredliga sysselsättningar till otaliga vedermödor genom en fmmp-åtgärd, en olaglig utskrifning, då den egentlige soldaten deremot frivilligt valt sitt yrke samt såsom sådan uppbär atlöning.
— Rättvisa och billighet samt Svenska folkets och Statens ära tyckas derföre fordra, att de nu ifrågasatta landtvärns-pensionerna icke gerna bestämmas lägre än hvad ofvan blifvit föreslaget.
Derest Rikets Ständer skulle bevilja den af mig gjorda framställningen, kommer visserligen Statsverket att i och för landtvärns-pensioner tills vidare betungas med en lith. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Samt. 1 Afd. 9 66 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 18C2.
N:o 28, utgift af kauske omkring 20,000 R:dr, men det ligger i sakens natur, då pensionsinnehafvarne äro gubbar, minst 72 till 73 år gamla, att denna utgift med hvarje år skall betydligt minskas och om ungefär 10 till 12 år helt och hållet upphöra.
Då jag af referaterna för riksdags-förhandlingarne med glädje erfarit, att motioner i enahanda syftning som denna blifvit sistlidne plenidag väckta i tvänne andra Stånd, och det sålunda synes deraf, som det af mig nyss framställda förslaget åtminstone i hufvudsak rönt sympathier redan från flera håll, tror jag mig ega destomera grundad förhoppning att Rikets Stäuder skola egna all möjlig välvilja och uppmärksamhet åt landtvärnsmännens öde.
— I sammanhang härmed torde jag böra nämna, att, i händelse af Rikets Ständers bifall till ifrågavarande pensioner, är säkerligen den nämnda »Kommittén» villig att öfverlemna alla i dess ego befintliga ansökningar och handlingar till den embets-myndighet, som kan få sig pensionernas fördelning anförtrodd, likasom att, derest så skulle erfordras, gå vederbörande Utskott tillhanda med upplysningar i ämnet.
Slutligen får jag bos Höglofliga Ridderskapet och Adeln vördsamt hemställa, att denna min motion måtte varda till Stats-Utskotlet remitterad.
Stockholm den 13 November 18fi2.
W:o 28.
Af Herr Bolmstedt; Theodor tiiidvig, angående statsanslag till inrättande af undervisnings-anst'alter för qvinlig ungdom, m. m, Det torde ej kunna bestridas, att det kapital, ett samhälle använder till befordrande af sina medlemmars undervisning och förädling, bär den rikaste frukt, den högsta ränta.
Då hvarje nation har sina fel, hvarje tidehvarf någon missrigtning, någon idéernas öfverdrift att rätta, eller åtminstone att motväga, och detta endast kan ske genom upplysning, blir denna äfven första vilkoret för ett folks goda utveckling.
Den Engelska nationens säkra och lugna framåtskridande får till en stor del tillskrifvas dess beredvillighet att lyssna till ett öppet och ärligt framhållande af dess fel och svagheter och att, sålunda väckt, söka botemedel derför.
Man skyller Svenskarne för hämdlystnad, ett qvarstående arf från vikingatiden, då den ansågs som en dygd, för afundsjuka och för en alltför hög grad af fåfänga; beklagligen få vi Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 28. 67 medgifva att det ligger sanning i dessa anklagelser.
Den missrigtning åter, som tillhör tidehvarfvet, år; att det materiela och den deraf föranledda vinnings- och njutningsluslan tagit alltför mycket öfverhand.
Den industriela utvecklingen är visserligen, då den är byggd på sunda principer, åstadkommer ekonomisk förkofran och för arbetaren förbättrade lefnadsvilkor, ett godt och önskvärdt mål, men en nations framsteg i civilisation bör dock ej uteslutande uppskattas efter vinsten af dess näringar.
Om de hopade rikedomarne endast framkalla en större lyx, en lättsinnig taflan alt njuta af lifvets nöjen utan någon ädlare och djupare uppfattning af dess betydelse och värde, så sjunker folket i intellektuel och moraliskt afseende, och detta i samma mån hastigare, som en ymnig ponningctillgång befordrar fåfängan och dess många skadliga följder.
Skulle då inträffa, att den beprisade industriela utvecklingen är till ej ringa del endast skenbar, att de förhöjda inkomsterna sökas äfven på bekostnad af kapitalvärden, att tillgångarne hufvudsakligen vinnas, ej genom en jemnt och säkert stigande produktion, utan fastmer genom ständigt förnyade, med betungande ränta belastade lån, som ömsom lifva, ömsom nedtrycka näringarne, som tidtals inleda i förelag, tidtals föranleda deras misslyckande, så inverkar det öfverdrifvet materiela sträfvandet högst menligt på folkets karakter.
Ställningens osäkerhet åstadkommer vådliga spekulationer och, om dessa misslyckas, ofta vingleri, framkallar dels af tanklös svaghet, dels af beräkning alt sålunda kunna stärka krediten, ett lefnadssätt öfver tillgångarne, en håg att njuta, medan medel dertill finnas; man bedrager sig sjelf och andra; man tror sig vara rik, eller hoppas att blifva det och vill af andra så anses; man vaggar in sig i illusioner och vaknar ej förr, än man ohjelpligt intrasslat sin ställning, eller en just af dessa förhållanden lätt frammanad kris bryter stafven öfver skyldiga och oskyldiga, öfver dem, som medvetet trotsat faran af de invecklade penningeförhållandena och dem, som blott ej förstått rätt bedöma tillståndet.
— Att skakas af dessa numera periodiskt återkommande brytningar kan endast derigenom undvikas, att folket sjelf söker en motvigt i spridandet af sundare och renare tänkesätt.
En säkrare måttstock för samhällets framsteg, ett säkrare bevis på bildningens insteg äro derföre; sättet att använda de genom llit och sparsamhet samlade tillgångarne, beredvilligheten och förmågan att allvarligt och säkert befordra samtidas och efterkommandes intellektuela och moraliska förädling.
Endast den nation, det lärer oss historiens vittnesbörd, befäster sin närvarande trefnad, sitt framtida bestånd, sin kraft att motstå politiska och ekonomiska skakningar och att bevara sin frihet, sitt oberoende, som ej besmittas af veklig njutningslusta, hvilken föder egennyttan, bedrägliga förvärfskällor och andra laster, samt försvagar sjelfkänsla och själskraften, utan tvärtom vårdar de ädlare och renare känslorna, hyllar gudsfruktan, sedlighet och rättskänsla samt bär aktning för menniskovärdet.
Det kan beklagligen ej nekas, alt på sednare tider den öfverdrifna egennyttan och den smittosamma fåfängan sträfvat att utbreda sina förderfliga inflytanden i vårt land, men å andra sidan visa dé många ädla sträfvanden, sorn vunnit insteg, den 68 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 28. välvilja, hvarmed medel till undervisningsverk och välgörenheten hedrande inrättningar anslås och anskaffas genom frivilliga bidrag, att nationen har kraft och vilja att befordra sitt sanna bästa.
Det är derföre jag ej tvekar att väcka ett förslag i denna rigtning.
Ehuru man hos oss i allmänhet bär aktning för qvinnan, redan gillat den henne tillerkända lika arfsriitten, den henne beredda frihet att förklaras myndig och börjat lossa hindren för utöfvandet af hennes ovilkorliga rätt alt få sig sjelf ärligen försörja, dertill hon dock är i behof af kunskap och arbetsskicklighet, så återstår likväl ännu mycket att önska, innan full rättvisa henne tilldelats.
Att ännu hylla den från råhetens tidehvarf qvarstående åsigten om qvinnans underordnade ställning är ovärdigt ett upplyst folk; ej heller gör det tillfyllest att visa det så kallade svagare könet en yttre uppmärksamhet och aktning, hvilka gifva blott inbillade företräden, medan man nekar det en på uppfattningen af dess sanna värde grundad rättvisa och verklig aktning.