Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rätt och i dess intecknings-protokoll intagen, utan ock i allmänna tidningarne kungjord; c) att till banken blifvit å lotterna inbetalta minst tio procent af grundfonden äfvensom att handlingar, hvilka bolaget efter pröfning godkänt, äro hos banken aflemnade till säkerhet derför, att återstoden af grundfondeu varder, jemlikt § 10, inom ett år i banken insatt. lith. lill R.
Brot. 1862 & 1863. 6 Sami. 2 Afd. 1 Häft. 3 18 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. § 24.
Förrän banken börjar att utgifva egna banksedlar, skall tillika inför Kongl. Maj:ts Befallningshafvande styrkas: а) att grundfonds-hypothek, i värde motsvarande minst 25 procent af grundfonden, blifvit på föreskrifvet sätt i allmänt förvar nedsatte; б) att profblanketter till banksedlarne, efter hvad derom i § 27 sägs, blifvit till Kongl. Finans-departementet aflemnade; c) att uppgift å de personer, som skola banksedlarne underskrifva, blifvit uti allmänna tidningarne införd. -S 25.
Varda, sedan bankbolag fullgjort hvad rörande rättighet till egna banksedlars utgifvande är sagdt, kommandit-delegare i bolaget inrymde; vare bolaget, der det på den sålunda vunna förstärkningen vill sedelutgifning grunda, pligtigt att, innan det dertill må anses berättigadt, inför Kongl. Maj:ts Befallningshafvande särskildt styrka, att grundfonds-hypothek, motsvarande minst sextio, högst sjutiofem procent af förstärkningen, ytterligare blifvit i föreskrifven ordning nedsatta i allmänt förvar. § 26. Mom. 1.
Bankbolag, som till utgifvande af egna banksedlar är berättigadt, må ej utlemna eller i allmänna rörelsen på en gång utelöpande hålla större belopp deraf, än som sammanlagdt i värde motsvara de i allmänt förvar nedsatta grundfondshypothek, enligt bankräkenskaperna för året. tiar bankbolag beviljat kassakreditiv emot sådana säkerhetshandlingar, som, enligt hvad här förut är sagdt, pröfvas kunna såsom grundfondssäkerheter godkännas, då må, i den mån samma kreditiv anlitas, banksedlar ytterligare kunna utgifvas, dock härför icke till större belopp, än högst hälften af hela grundfonden.
Till bankbolags utelöpande sedelstock räknas alla af bankbolaget utgifna, till innehafvare!) ställda, tryckta eller graverade förbindelser af hvad namn och beskaffenhet som helst. § 27. Mom. 1.
De af bankbolag utgifna banksedlar skola utställas till innehafvare!) att utan ränta vid anfordran inlösas, och underskrifvas af minst två bland styrelsens ledamöter samt en bankens tjensteman, som dertill af styrelsen förordnas.
De skola lill storlek och form vara så beskaffade, att papperet till dem å 5 och 40 Riksdaler är 4,5 turn i längd och 2,5 tum i bredd, till dem å 50 och 400 Riksdaler, 5 tum i längd och 4,5 tum i bredd, samt till dem å 500 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o i. 19 Riksdaler, 7,5 tum i längd och 4,5 tum i bredd, allt efter Kongl. Stadgan om mått och vigt den 31 Januari 1853. Mom. 3.
Ranksedlar må tillverkas af ofärgadt papper, dock icke till likhet med Rikets Ständers Banks sedlar.
Banksedel skall ovilkorligen, då den i bankens hufvudkontor till utvexling företes, inlösas med Rikets mynt eller Rikets Ständers banksedlar.
Vägras inlösen, vare banksedel-innehafvaren berättigad att, jemte kapitalet, åtnjuta ränta efter sex för hundrade om året, från den dag inlösen blifvit vägrad, intilldess betalning kan erhåilas. § 29 Brister bankbolag i skyldigheten att sina utgifna banksedlar vid anfordran inlösa, ege innehafvaren, efter deremot genom Notarius Publicus verkställd protest, för hvilken kostnaden skall drabba bolaget, om förhållandet anmälan göra hos Kongl. Majits Befallningshafvande, hvilken, derest det ej genast kan visas, att hindret af tillfällighet härrört, ofördröjligen skall om förhållandet till Kongl. Maj:t inberätta och under tiden bankrörelsen inställa.
På Kongl. Majit ankommer att besluta, huruvida bankens oktroj i sådant fall skall vara förverkad. § 30.
För infriande af sina utelöpande banksedlar eger bankbolag att, om behofvet sådant kräfver, efter dertill af Kongl. Majlis
Befallningshafvande erhållet tillstånd, använda större eller mindre del af bankens grundfondssäkerheter; i hvilket fall bankbolagets sedel-utgifningsrätt dock skall minskas med det belopp, hvartill de föryttrade säkerheterna varit uppskattade; skolande bankbolaget, så snart möjligen ske kan, åter bringa dessa säkerheter till behörigt belopp. § 31- Mom. 1.
Enskild banks räntebärande förbindelse, ställd till innehafvaren, eller till viss man eller ordres, må ej lyda å mindre belopp, än 500 Riksdaler Riksmynt. Mom. 2.
Insättningsbevis med eller utan utfäst ränta, stäldt till viss man, må ej lyda å mindre belopp än 100 Riksdaler Riksmynt och bör innehålla, att öfver låtelse deraf skall till nye egarens säkerhet i banken anmälas. § 32. Mom. 1.
Bankbolag vare berättigadt att begagna tryckta eller graverade blanketter ej blott till banksedlar, utan ock till lånereversaler, qvittenser, kontrakter och bevis. 20 Sammansatta Banko- och Lag-Vtskottets Betänkande N:o i.
De qvittenser, som af banken meddelas, gälla endast såsom verifikationer, men må icke öfverlåtas eller i rörelsen utlemnas. § 33.
Bankbolag må ej drifva bandel med annat än guld och silfver, in- och utrikes vexiar samt allmänna räntebärande papper, ej lieber ega annan fastighet, än som för bankens inrymmande är behöflig; men vare oförhindradt att inropa pantsatt eller utmätt egendom, som utbjudes på auktion, dervid bankens rätt och säkerhet kan vara beroende, dock med iakttagande deraf, att sådan egendom åter varder försåld, så snart delta utan förlust för banken kan ske. § 34.
Vid fordringars utsökande njute bankbolag samma rätt till handräckning, som för Rikets Ständers
Diskontverk nu är eller framdeles varder beviljad; börande lagsökning för fordran inom en månad från förfallotiden anställas. § 35.
Rätter domstol i sak mot bankbolag, äfvensom då bankbolag råkar i konkurstillstånd eller söker årsstämning å sina borgenärer, vare Rådstufvurätt i den stad, der bolagets hufvudkontor är beläget. § 36.
Den genom Kongl. Förordningen den 4 Mars 1862 för skuldfordran i allmänhet bestämda preskriptionstid af tio år ege ej rum i fråga om banksedlar, utgifna af bankbolag, ej heller skall bevakning af dem enligt Konkurslagen erfordras, i händelse bankbolag råkar i konkurstillstånd eller i anledning af årsstämning, som, vid bolagets upplösande, må utfärdas å dess öfriga borgenärer. § 37.
Maj:ts Befallningshafvande åligge noggrannt tillse, att sådant bolagsstämmobeslut inom sagde tid blifvit fullgjordt.
Har ej så skedt, varde bolaget ovilkorligen under utredning stäldt. § 38. Mom. 1.
När bankbolag med rättighet att utgifva egna banksedlar utan kon - Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o i. 21 kurs upplöses, äfvensom derest bolaget råkar i konkurstillstånd, vill Kongl. Maj:t, uppå anmälan derom, genom allmän kungörelse, som två gånger årligen, ett halft år emellan hvardera, från predikstolarne i hela riket uppläses och i allmänna tidningarne intages, förelägga en hvar, som innehar bankens sedlar, att, vid förlust af all betalningsrätt, inom två år från kungörelsens datum, banksedlarne, när bolaget utan konkurs upplöses, förete till infriande i banken, men om banken råkat i konkurstillstånd och betalning således ej genast ske kan, till bokföring och erhållande kostnadsfritt af påskrift derom, uppvisa inför den eller dem, Rätten, der konkursmålet är anhängigt, i sådant afseende förordnar.
För banksedel njute innehafvaren från den dag, sedelns inlösen vägrad blef eller, om inlösen dessförinnan ej blifvit äskad, från den dag offentlig stämning beslutes, intill dess inlösen vidtager, ränta efter sex för hundra om året.
Reservationer: af Herr Grefve Sparre E.: »Emot Utskottets genom öppnande af den förseglade sedeln tillkomna beslut, alt icke tillåta sedelutgifning för inneliggande kassa, får jag anmäla reservation.
Man må hysa olika meningar så väl om befogenheten i allmänhet af denna sedelutgifningsrätt, som angående de grunder efter hvilka den bör bestämmas; Ett synes mig åtminstone ovedersägligt: att dessa s. k. myntrepresentativer, om de tillåtas, skola få representera det mynt utgifvaren har i sin kassa; och detta är likväl hvad man vill förbjuda.
— Sjelfva grundtanken för en sedelutgifvande bank är ju att den i stället för mynt, släpper ut i rörelsen sedlar att vid uppvisandet inlösas med mynt.
Huru vill man då försvara den åtgärd att på samma gång man medgifver bankinstitutionen denna rätt, förbjuda utgifvandet af sedlar för det mynt hon har inne.
Efter hvad grund bestämmes Riks-bankens sedelutgifningsrätt?
— Efter kassan.
Efter hvilken grund måste hvarje bank bestämma sin sedelutgifning?
— Naturligtvis efter kassan.
— Ar kassan stor, kan jag öka sedelutgifningen.
Är den liten, måste jag minska den.
Och likväl vill man förbjuda sedelutgifning på grund af denna kassa, som är sjelfva regulatorn för sedelutgifningen.
Det är ju att vid första steget förneka sjelfva principen.
Men detta oafsedt är stadgandet såsom hvarje falskt steg vådligt.
En bank med förbindelse att vid uppvisandet inlösa sina förbindelser måste vara försedd med stor kassa.
Detta blir så mycket nödvändigare i den mån banken har (lera afdel nings-kontor, emedan den vid hvart och ett af dessa måste vara beredd på betydliga utbetalningar.
Får banken för dessa kassor utgifva sedlar, så kan den utan uppoff - 22 Sammansatta Banko- och Lag-Vtskoltets Betänkande N:o 1. ring hålla denna betydliga kassa, för hvilken den ej uppbär ränta; då den för de sedlar den på kassan utger får ränta.
Men har banken ej rätt härtill, så förledes den att hålla liten kassa, hvarigenom den kommer i fara att nödgas inställa sina betalningar.
Man framtvingar således dessa olyckor, som man mest af allt måste befara.
Långt ifrån att i lagstiftningen förbise vigten af att bankerna hålla stor kassa borde man tilläfventyrs till förekommande af stoppning, föreskrifva ett ständigt minimum af kassa, t. ex. 40 procent.
Derigenom skulle de befarade vådorna säkrast förebyggas.
Tillfälliga omständigheter kunna föranleda ett starkt tillopp till banken.
Det är kändt att vid ett sådant tillfälle uttogs vid ett afdelnings-kontor af en privatbank inom ett par dagar en million R:dr.
Huru hade det varit möjligt för banken alt hålla kassa vid de särskilda afdeluings-kontoren motsvarande ens till någon del sådana behof, utan att hafva rätt att genom sedelutgifning tillgodogöra sig ränta derå?
Eller om banken med afseende å ränteförlust hade hållit för liten kassa, huru skulle den i en landsort, der resurserna äro små, kunnat reda sig?
Det är en temligen allmänt spridd mening att privatbankerna »hålla för mycket sedlar i rörelsen».
Likasom detta berodde af bankerna!!
Icke kunna de hålla sina sedlar ute öfver behofvet!
Inom en ganska kort tid vinner banken erfarenhet om huru mycket af dess sedlar erfordras eller gå i rörelsen, och öfverskridandet af denna gräns bestraffar sig snart sjelf.
Hvad som bör iakttagas är att sedlar ej utgifvas utan motsvarande valuta; men ingen lär förneka det mynt jag har i min kassa egenskapen af valuta.
Under en lång följd af år har man fört ett slags krig emot privatbankerna, sednast genom försöket att supplera dem med filialbanker.
Detta försök har måst öf~ vergifvas.
Nu försöker man ett nytt medel att omintetgöra deras för landet gagnande verksamhet, och detta samtidigt med det man förklarar räntan fri, likasom för att förekomma den konkurrens, som skall ersätta lagens stadgande om maximum af ränta.
För min del har jag inom Utskottet gått in på räntans frigifvande endast under den förutsättning, att lagstiftningen underlättar tillkomsten af banker för att lätta rörelsen.
Men om man i stället derför omöjliggör tillkomsten af nya och inskränker de redan bestående, hvilkas oktrojer snart tilländagå, så bäfvar äfven jag tillbaka för räntans frigifvande.
Man talar om privatbanks-delegarnes stora inkomst.
Må man reducera den genom tillåtelse till nya bankers uppkomst; på detta sätt skall konkurrensen naturenligt nedsätta vinsten, det allmänna till gagn; men må man icke genom en ab deritisk lagstiftning arbeta ockraren i händerna.
Missunnar man privatbankerna deras höga inkomst (hvilket synes mig orätt, då såmedelst kapitalbildningen ökas utan att någons rätt trädes för nära; jag skulle önska att rätt mången i vårt land uppbar 10 å 12 procent på sin rörelse), så måste man följaktligen befordra tillkomsten af flera banker, icke motverka den, hvarigenom räntan hålles uppe och rörelsen hämmas.
För att åskådliggöra verkningarne af Utskottets förslag bilägges här en tablå öfver bankernas sedelutgifningsrätt för närvarande, utvisande att den, enligt förslaget, Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o i.
23 minskas till 57 procent.
Detta likväl under den förutsättning, att såsom säkerhet för kreditiver kunna presteras sådana säkerheter, som godkännas såsom grundfondshypotheker till halfva kreditivbeloppet.
För närvarande finnes i bankerna icke sådana säkerheter til! y0:del af kreditivbeloppen, och kunna icke af kreditivsökande anskaffas.
Sådana säkerheter utsättas för stående lån.
Följden af stadgandet blir således alt bankerna ovilkorligen fordra sådana säkerheter, hvarigenom kreditiverna, kanske den för allmänheten mest gagnande delen af bankernas verksamhet, inskränkas.
Jag öfverlemnar åt en hvar att bedöma hvilket inflytande detta skulle utöfva på rörelsen, och huru den samtidigt dermed frigifna räntan skall stiga.
Jag hemställer således vördsamt, att Rikets Ständer såsom tillägg till § 26, angående bankernas sedelutgifningsrätt, måtte besluta i öfverensstämmelse med nu gällande lag: att sedlar må utgifvas, motsvarande jemväl behållningen i bankens egna kassor af rikets mynt i silfver eller sedlar, samt återstoden af depositionen i Rikets Ständers Bank.
Nu befintliga enskilda bankers sedelutgifningsrätt, enligt Kongl.
Förordningen af den 9 Januari 1846, utgör, efter förhållandet med deras kassa och grundfondshypothek den 31 December 1862 samt beräkning att kassakreditiv voro beviljade och begagnade till halfva grundfondsbeloppet, följande:
På kussa och deposition.
På grundfonds- hypothek.
Pä beviljade kas- sakreditiv inom halfva grund- fonden.
| Skånes Enskilda Bank 1,796,951 — 1,462,500 975,000 Wermlands d:o 439,568 — 1,500,075 1,000,050 Kopparbergs d:o 712,388 — 1,014,000 702,000 Ostgöta d:o 232,684 — 1,122,375 748,250 Smålands d:o 1,059,918 — 2,250,000 1,500,000 Orebro d:o 541,637 — 1,687,500 1,125,000 Mälareprovinsernas d:o 1,174,212 — 2,923,350 1,948,900 Göteborgs d:o 581,956 — 3,500,000 2,500,000 Stockholms d:o 1,811,585 — 600,570 500,000 Norrköpings d:o 680,015 — 750,000 500,000 Wadstena d:o 245,519 — 750,000 500,000 Hallands d:o 558,795 — 750,000 500,000 — S u m m a 9,655,026 — 18,310,170 12,499,200 Alltså tillsammans: på kassa och deposition R:dr 9,635,026: — » grundfonds-hypothek . . » 18,310,170: — » kassakreditiv till halfva grundfondsbeloppet . . » 12,499,200: — eller tillhopa R:dr 40,444,396: — 24 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1.
Den 31 December 1862 hade likväl vissa af de enskilda bankerna utestående på beviljade kassakreditiv ett vida mindre belopp än som motsvarade hälften af deras grundfond, hvaremot andra hade icke obetydligt derutöfver utestående.
Nämnde dag utgjorde sedelutgifningsrätten pä beviljade och begagnade kassakrediliv inom halfva arund fondsbeloppet i sjelfva verket:
R:dr 973,000: — » 927,500: — » 138,200: — » 748,250: — » 1,500,000: — » 1,002,330: — » 1,948,900: — » 1,463,000: — » 500,000: — » 154,790: — » 575,190: — » 457,840: — för Skånes Enskilda Rank » Wermlands d:o » Kopparbergs d:o a Östgöta d:o » Smålands d:o » Örebro d:o » Mälareprovinsernas d:o » Göteborgs d:o » Stockholms d:o » Norrköpings d:o » Wadstena d:o » Hallands d:o R:dr 10,191,000 Och således hela sedelutgifningsrätten nämnde dag: kassa och deposition R:dr 9,635,026 grundfonds-hypothek » 18,310,170 kassakreditiv » 10,191,000 eller tillhopa R:dr 38,136,196:
— Från nyssnämnda sedelutgifningsrätt skulle, enligt Utskottets förslag, afgå: för kassa och deposition » 9,635,026:
— Och således sedelutgifningsrätten minskas till R:dr 28,501,170: — under förutsättning likväl, att kreditiven till det här ofvan upptagna beloppet voro beviljade emot sådan realsäkerhet, som är jemförlig med grundfonds-hypotheken.
Om åter det antages att allenast hälften af hvad här upptagits såsom sedelutgifningsrätt på kassakreditiv komrne att såsom sådan qvarstå, i följd deraf att kreditivsäkerheterna icke äro af den utaf Utskottet föreslagna beskaffenhet, så komme sammanlagda sedelutgifningsrätten att ytterligare minskas med R:dr 5,095,000: — eller till R:dr 23,406,170:
Det vill säga till ungefär 57 procent af dess nuvarande belopp.
Skilnaden emellan uppgiften i Brukspatron von ende Örebro enskilda banks sedelutgifningsrätt Hofstens reservation, angåoch de här ofvan för denna bank Sammanfatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N-o 1. 25 hank uppgifna siffror härrör deraf, all i den förra förhållandet ör upptaget för den 30 November, men här för den 31 December 1862 För öfrigt liar Herr von Hofste'n antagit alt endast en femtedel af det utestående kreditivbeloppet skulle vara heviljadt på antaglig realsäkerhet.» Af Herr Nordenfelt, E. TE.: »Ehuru äfven jag anser den rätt att utgifva egna hanksedlar, som är nuvarande enskilda banker medgifven, vara för långt utsträckt och en inskränkning deruti för framtiden nödvändig, kan jag dock icke finna, att denna inskränkning bör sträckas längre, än till förbud mot utgifvande af sådana sedlar på kreditivkontrakt, men kan icke inse något giltigt skäl att förbjuda utgifning af banksedlar på inneliggande riksmyntskassan.
Ett sådant förbud, i fall det blifver af Rikets Ständer godkändt, kommer sannolikt att tvinga framdeles uppkommande banker att drifva en mycket inskränkt affärsverksamhet och hålla inneliggande kassan så låg sorn möjligt, för att icke förlora alltför myckel på inneliggande penningar, som icke gifva ränta, detta lill men för rörelsen i landsorterna och till våda för bankerna i afseende på förmågan att vid anfordran inlösa sina sedlar och andra förbindelser.
Man har visserligen påstått, att det skall vara svårt att kontrollera den sedelutgifning, som skulle grundas på inneliggande kassa, hvars belopp är underkastadt dagliga förändringar; men för min del kan jag icke föreställa mig att denna svårighet blir större vid en enskild bank, än vid Rikets Ständers Bank, hvars sedelutgifning är grundad på den metalliska kassan, och då dessutom det orimliga förhållande kan tänkas möjligt att en bank, som gått nära gränsen för sin sedel-utgifnirigsrätt på grundfonds-hvpothek, skulle kunna blifva tvungen att vägra invexling af Riksbanksedlar mot egna banksedlar, så har jag icke kunnat biträda Utskottets förslag, att icke medgifva enskilda banker rätt att utgifva banksedlar på grund af inneliggande riksmyntskassa, utan får deremot vördsamt anmäla min reservation.» Af Herr von Hofstén, S. E.: »Sedan Sammansatta Utskottet, till följd af den förseglade voleringssedelns utslag, beslutat alt föreslå Rikets Ständer en, enligt min åsigt, alltför genomgripande nedsättning i enskilda bankernas sedel-emissionsrätt, får jag anmäla min vördsamma reservation mot denna åtgärd i hvad den särskildt rörer bankernas hittills gällande rättighet, att, såsom grund för sedelu»gifning, fä beräkna inneliggande riksmyntskassa.
Vid ett föregående besluts fattande af Utskottet, rörande räntans frigifvande för så kallade korta papper, var man temmeligen ense derom, att den enskilda bankrörelsen borde i möjligaste måtto frigöras och underlättas, på det att konkurrensen skulle motväga begäret hos kapitalisten att allt för högt uppdrifva priset på penningen.
Det beslut mot hvilket jag nu reserverar mig, är likväl af alldeles motsatt tendens, då detsamma, så vidt jag kan fatta, i det närmaste skulle, om det godkännes, omöjliggöra fortsättandet af den enskilda bankrörelsen i landsorterna.
Prot. 1802 å 1863.
G Sami. 2 Afd. 1 Haft. 4 26 Sammansatta Banko- ock Lag-Utskottets Betänkande N'o 1.
Det har visserligen visat sig att i Stockholm, der centralisationen af penningrörelsen är starkast i värt land, enskild bankrörelse kan drifvas med stor vinst, utan att sedel-utgifningsrätten i synnerlig mån behöfver anlitas, men så är ej händelsen i landsortsstäderna.
Den dagliga större penningerörelsen inskränker sig der till bankerna och dessa måste, så framt de fortfarande skola vara nyttiga, besitta rättigheten att utgifva' egna kreditsedlar i en icke allt för liten proportion, för att sålunda kunna göra téte mot fordringsegares på upp- och afskrifningsräkningar samt kreditivtagares pretentioner, de der å sin sida hafva rätt att å vista uttaga större och mindre summor.
Dertill kommer, att den numera ganska högt uppdrifna och för allmänna affärsverksamheten särdeles gagnande postremis<-vexel-rörelsen fordrar en kassa till icke ringa belopp, hvilken ej heller på förhand kan beräknas.
Om man nu, enligt Utskottets förslag, fråntager enskilda bankerna deras rätt att utgifva sedlar, motsvarande högst hälften af beviljade och dragne krediliver, med undantag af så stor del deraf, som kunna vara beviljade mot realsäkerheter, i godhet motsvarande grundfonds-hypothekerna, så har man redan, åtminstone i landsorterna, der tillgången på disponibla medel för uppköp eller anskaffande af dylika hypotheker äro jemförelsevis obetydliga, icke så ringa nedsatt rätten till sedel-emissionen.
Ehuru denna åtgärd sannolikt kommer att medföra en betydlig inskränkning i den framför andra gagnande kreditivrörelsen, då bankstyrelserna, af omtanke för de respektive bolagenas bästa, måste afse att icke bevilja andra personer kreditiver än dem, som kunna ställa så beskaffade säkerheter, som medföra rätt till sedel-emission, så har den dock goda skäl för sig deruti, att sedelutgifning icke bör grundas på säkerheter, bestående af borgensförbindelser.
Deremot kan jag icke förstå, hvilken större säkerhet de enskilda bankerna skulle kunna erbjuda, för alt på densamma grunda sedelutgifningsrätt, än inneliggande kassa i riksmynt, som ju när som helst kan i Riksbanken förvexlas till silfver, förutsatt att Rikets Ständers Rank förmår honorera sina förbindelser, hvilket jag förmodar Rikets Ständer ej hafva skäl att betvilla.
Man invänder, att kassans egenskap af att vara mycket variabel och till följd deraf svår att kontrollera icke qvalificerar den till grundfond lör sedelutgifning, men man förbiser, att om riksmvntskassan minskas, så ingår på samma gång till banken motsvarande belopp af dess egna sedlar, hvarigenom jemnvigten bibehålies; dessutom, ville förfäktarne af denna sats vara konseqventa, så torde med skäl kunna ifrågasättas, huruvida Riksbanken fortfarande bör få utgifva sedlar, grundade på den inneliggande silfverkassan, som vi ju alla veta är ganska fluktuerande.
Det har hittills varit ett lofligt sträfvande hos de enskilda bankerna, att söka hålla sin riksmyntskassa så hög, som möjligt, hvarigenom ock förmågan att invexla större belopp af kreditsedlarne aldrig ännu svikit.
Det noggranna uppfyllandet af denna bankernas oafvisliga skyldighet har gifvit den trafikerande allmänheten trygghet och bankerna kredit; men om man nu fråntager bankerna rättigheten alt beräkna inneliggande riksmynt såsom fond för sedelutgifning, så minskar man i och med detsamma också förmågan för dem att hålla riksmyntskassan hög, ily den blir liggande i Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. 27 sin helhet räntelös och till följd deraf alltför dyr och ruineraode.
Följden deraf blir naturligen, att de bolag i landsorterna, som skulle våga ingå på den sagda inskränkningen, måste firma med sin fördel mest öfverensstämmande, att söka hålla riks— myntskassan så låg, som möjligt och utan tvifvel deraf ytterligare, att invexlingsförmågan minskas och snart nog visar sig otillräcklig.
Icke lärer Rikets Ständers Bank kunna anses förlora derpå, att dess sedlar ligga i enskilda bankernas kassor, hvilket man äfven velat framhålla; de lära ej finnas der räntelösa för Riksbanken, som dessutom har den fördelen att de ej genera i bankens vexlingslucka och icke så fort förslitas, som om de voro i allmänhetens fickor.
Man har förebrått de enskilda bankerna, att de ej anse som hufvudsak att upplåna eller hopsamla mindre kapitaler, för att ånyo genom deras försorg göras fruktbärande, och man vill äfven af detta skäl förminska sedelutgifningsrätten, för att tvinga till upplåning.