Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det än någon gång inträffat, att ett senare eremitaget förmynderskap bidragit till gäldenärens obestånd, synes det likväl vara obestridligt, att, vida oftare, den senare myndlingens egendom ökat tillgångarne för gäldenären samt, med detsamma, äfven för hans förra myndling; —- och då lagstiftningen bör afse och rätta sig efter det allmännaste förhållandet, skulle det, efter Utskottets tanka, vara obilligt, att till den grad gynna den sistnämnde myndlingen på den andres bekostnad, att denne icke ens finge dela hvad han sjelf infört i förmyndarens bo. Aldraminst tior Utskottet en sådan skiljaktighet böra uppställas eller bibehållas i händelse omyndiges förmonsrätt postponeras efter inteckning, utan hänseende till inteckningens och förmynderskapels olika ålder, då ali fråga örn anciennetet, serskilda förmynderskap emellan, kan utan olägenhet helt och hållet upphöra.
Något giltigt stöd för anmärkningen lärer icke kunna hemtas från exemplet af inteckningar, emedan dessa vidlåda viss pant, utan hänseende till hvem, som är egare, och finnas således oberoende af förändringar i gäldenärens bo; hvarföre ej heller den äldre inteckningens företräde framför den yngre kan, på minsta sätt, förnärma den senares påräknade rätt.
Att få den förmonsrätt, som nu tillägges barnaarf uttryckligen tillerkänd åt allt hvad omyndig hos förmyndare eger att fordra, har Utskottet, på sätt Betänkandet utvisar, ansett vara en vigtig lagförbättring; och, efter Utskottets förmenande, vore det icke rättsenligt att härifrån undantaga hvad genom gåfva eller arf tillfallit den omyndige under föräldrarnas lifstid, eller hvad han kunnat sig annorledes förvärfva, och hos-dem finnes inneslående, enär grunden för omyndigs förmonsrätt är hans af förmyndaren beroende ställning, och denna grund ofelbart inträffar i afseende på allt hvad förmyndaren i sådan egenskap har under sin vård.
Det är att förmoda, att föräldrarne sällan skulle vara omtänkta eller hugade att hos domstolen göra den anmälan, som det väckta förslaget i detta ämne innefattar; och stadgandet blefve således ofelbart menligt för de 6 Lag-Uiskoltets Utlåtande IV.o tfo. omyndige.
Den som vill bedraga sina borgenärer kan göra det på många andra sätt, än förslaget afser, och eorrectivet häremot måste egentligen sökas uti den upptäckte bedragarens alfvarsamma bestraffning.
Hvarföre förslaget angår endast det fall, då bägge föräldrarne lefva, men icke den händelsen, att endera är död, äfvensom huruvida domaren skulle under söka, om anledning till bedrägeri förefunnes, innan han egde förordna angående egendomens emottagande under förmyndare-ansvar, eller om sådant förordnande borde utan all undersökning meddelas, är icke utredt; och flera frågor återstå i sammanhang härmed, hvilka ej böra -förbises, derest förslaget finnes påkalla vidare uppmärksamhet.
I följd af hvad Utskottet redan ofvan yttrat, får Utskottet, med frånträdande af dess i Betänkandet N:o 71 uttryckta, från den Kongl. Propositionen skiljaktiga mening, härmedelst vördsamt föreslå, att samma Proposition mätte af Rikets Ständer marda antagen , derest Rikets Ständer jemväl antaga och Kongl. Majit i Nåder bifaller det lagförslag 3 Utskottet i dess nästföregående Utlåtande N:o 10g afgifvit.
För Öfrigt anser Utskottet ofvan berör de 3 inom Riks-Stånden gjorda anmärkningar icke till någon åtgärd föranleda.
Flere Ledamöters serskilda, yttranden bifogas.
Stockholm den g Augusti i834.
Reservationer. 1:0 Af Herr Friherre Staél von Hollstein:
JVfed åberopande af min emot Utskottets Betänkande N;o 71 afgifne reservation, tillstyrker jag för min del ovilkorligt antagande af Kongl Majrts Nådiga Proposition.” 2:0 Af Herr Strussenf eldt: ’
På de skäl dem Kongl. Propositionen innehåller, tillstyrker jag densammas ovilkorliga antagande,” 3.o Af Herr Professor Grubbe: Utskottet har, vid ånyo företagen pröfning af frågan om upphäfvandet af den förmonsrätt Lagen i 17 Cap. 8 §.
HandelsBalken i vissa fall tillägger barna-arf, innestående hos förmyndare, framför inteckningar i förmyndarens fasta egendom, funnit skäl alt , med frångående af sin förut i Betänkandet
N;o 71 yttrade mening, numera tillstyrka.bifall lill den af Kongl. Majit i Nåder föreslagne lagförändringen.
Jag ogillar ej detta Utskottets beslut: jag erkänner och har allticCerkänt bela vigten af de skäl, hvilka tala för den ifrågavarande lagförändringen.
Men då »ag Lag-Utskottets Utlåtande N.O 110.
1 likväl i hänseende till denna fråga varit och ännu är till en viss grad tvekande, anser jag det för min pligt att genom ett serskildt anförande i få ord angifva min åsigt af detta granlaga och ömtåliga ämne.
Om man närmare gör sig reda för uppkomsten af det nu till upplräfvande föreslagna stadgandet, måste man utan tvifvel medgifva, att det hvilar på en djupt liggande grund.
Då Staten i sin ide måste betraktas, icke såsom utgörande blott ett tillfälligt Bolag emellan vissa i det närvarande ögonblicket lefvande individer, utan såsom en af naturen beredd och af förnuftet med nödvändighet fordrad förening emellan alla de efter hvarandra följande generationerna af ett folk; och då Staten, i följd häraf, måste i det uppväxande slägtet se sina blifvande medlem-' mar, hvilkas rätt den har att med en så mycket större sorgfällighet vårda, som de ännu icke äro i stånd att sjelfve den bevaka; så uppkommer derigenom för densamma, i oskiljaktigt sammanhang med pligten, att åt de omyndige anskaffa förmyndare, som vårda deras uppfostran och förvalta deras egendom, en ej mindre helig förbindelse att, så vidt möjligt är, tillse att myndlingarnes medel icke må af förmyndarne förskingras.
Till detta ändamåls uppnående synas tvänne utvägar erbjuda sig.
Den ena är, att underkasta förmyndarne, i hänseende till deras förvaltning af myndlingarnes egendom, en noggran och fullt tillförlitlig uppsigt: den andra, att göra förmyndaren med sin egen förmögenhet ansvarig för myndlingens af honom emottagne medel, och att följaktligen tillägga den senare för dessa medel en af lagen stadgad panträtt (en hypotheca tacita s. legalis) i förmyndarens egendom.
Dessa utvägar hafva ock blifvit af Lagstiftningen begagnade; och då man ej funnit någondera, ensamt tagen, för ändamålet fullt tillräcklig,' har man på ett eller annat sätt sökt använda båda i förening, hvarvid man likväl i serskilda lagstiftningar gjort ett öfvervägande afseende, än på den förra, än åter på den senare.
Hos oss har den i 23 Cap.
Ärfda-Balken föreskrifna uppsigten och controlen öfver förmyndares förvaltning af myndlingarnes medel hittills varit ganska ofullkomlig; man har derföre, till de omyndiges betryggande, nödgats hufvudsakligen förlita sig på deras i 17 Cap. 8 §.
Handels-Balken stadgade panträtt i förmyndarnes egendom.
Att denna panträtt blifvit lemnad, icke blott i förmyndarnes lösa egendom, utan äfven i den fasta, är ganska naturligt, då den senare oftast är af större betydenhet, och således erbjuder myndlingarne en större säkerhet än den förra;~och på det denna säkerhet ej åter skulle försvagas och i många fall tillintetgöras genom inteckningar i en förmyndares fasta e - Lag-Utskottets Utlåtande N.-o ilo. gendom, tillkomne efter fönnynderskapets emottagande, har mari funnit nödigt att tillägga barna-arf förmonsrätt framför sådane yngre inteckningar.
Detta stadgande lärer ock synts lagstiftaren så mycket billigare, som myndlingens af förmyndaren emottagna medel för honom kunde anses medföra samma fördelar, som ett erhållet lån af motsvarande belopp, hvilket han tilläfventyrs ej hade bekommit utan att låta det intecknas i sin fasta egendom.
På den tid då denna de omyndiges förmonsrätt i vår lag stadgades, voro, vid äunu föga utbildade credilförhållanden, de deraf uppkommande olägenheterna mindre märkbara.
De hafva deremot under dea senast förflutna liden, vid det induslriela lifvets fortgående utveckling, mer och mer låtit känna sig.
Erfarenheten har ock visat, att denna förmonsrätt icke alltid varit tillräcklig att mot förskingring betrygga de omyndiges medel, då man ej kunnat hindra förmyndaren, att afhända sig den fasta egendom han, vid fönnynderskapets emottagande, innehade, och att derigenom beröfva myndlingen den af densamma påräknade säkerheten.
Man har äfven funnit stadgandet ofta motverka sitt eget ändamål, dels derigenom, att det nödgat eller föranledt många redliga och pålitliga män, att söka undandraga sig förmynderderskapets emottagande, och dels derigenom, att den säkerhet, som eljest kunnat påräknas för en omyndigs mot inteckning utlånade medel stundom blifvit tillintetgjord genom ett af låntagaren förut emottaget förmynderskap.
Af dessa förenade skäl har man i våra dagar börjat finna det oundgängligen nödigt, alt den panträtt, hvilken uttryckes genom inteckning i fast egendom, må erhålla en ovilkorlig giltighet, och att således den förmonsrätt barna-arf hittills hos förmyndare åtnjutit framför inteckningar, yngre än fönnynderskapets emottagande, må upphäfvas.
Emedlertid då det gamla stadgandet, ehuru på långt när icke alltid tillräckligt att betrygga de omyndiges egendom, likväl onekligen i många fall räddat densamma, då den eljest hade gått förlorad, synes det ej vara förenligt med Statens pligt mot de omyndiga och värnlösa, att upphäfva delt# stadgande annorlunda, än i sammanhang med en författning eller inrättning, som på annat sätt, nemligen genom en noggrannare uppsigt öfver förmyndares förvaltning, bereder en tillräcklig säkerhet åt dem, som ej kunna sjelfva bevaka sin rätt.
Alt inrättandet af ordentliga förmyndarekamrar vore det säkraste medlet härtill, lärer ej kunna bestridas.
Men då sådane, under närvarande förhållanden, icke öfverallt i vårt land torde kunna tillvägabringas, blir frågan, huruvida ändamålet - Lag-Utskottets Utlåtande N.-O t to. 9 målet äfven på något annat sätt må kunna uppnås.
Utskottet har trott det kunna vinnas genom ett stadgande, som ålägger vederbörande domare, alt vaka deröfver, att förmyndare fullgöra sin redovisningspligt, samt att deras ingifne förmyndareräkningnr blifva af gode män granskade.
Ehuru jag erkänner vigten af de betänkligheter, hvilka af tvänne Reservanter blifvit anförde emot detta, af en bland Utskottets Ledamöter föreslagna och af pluralitelen gillade stadgande, har jag dock ej funnit mig böra, för min del, ogilla detsamma, emedan jag tror det utgöra det enda, som för närvarande kan försökas, för att åtminstone i någon mon ersätta bristen af förmyndarekamrar.
Men temligen osäkert synes det mig, huruvida de omyndiges rätt härigenom blir tillräckligen skyddad.
Vid detta förhållande .erkänner jag, att jag ännu skulle draga i betänkande, att lemna min röst ät den föreslagna lagförändringen, i hvad den rörer omyndiges förmonsrätt hos förmyndare, om jag ej, efter en lugn och opartisk jemförelse emellan alla de vigtiga skäl, som tala för denna lagförändring och de betänkligheter, hvilka, det oaktadt, under närvarande förhållanden, eller så länge vi sakna ordentliga förmyndarekamrar, synas mig emot den kunna anföras, trott mig böra låta dessa sistnämnde vika för den utan tvifvel ganska aktningsvärda aucloriteten af en opinion, hvilken, först uttalad af nya Civil-Lagens författare, blifvit ytterligare understödd, ej blott af de tvänne senast förflutne Riksdagarnes Lagutskott, utan äfven af en betydande pluralitet inom Högsta Domstolen och Siats-Rådet, och slutligen vunnit jemväl Kongl. Majus höga bifall, likasom den, så vidt man får döma af den inom alla Riks-Stånd beslutade återremissen af Utskottets Betänkande N:o 71, synes äfven bland Nationens Representanter vara rådande." 4:o Af Herr Professor Bexell, sora instämt med Herr Professor Grubbe. 5:o Af Herr Bååth: ”Då jag nu går alt utveckla den reservation jag anmält och lill en del uttalat emot Höglofl."Lag-Utskottets förnyade Betänkande, i frågan om de tysta förmonsrätternes ■—och deribland i synnerhet barna-arfs — tillbakasättande efter inteckning i förmyndares egendom, är det icke utan en viss spänd omtänksamhet jag vågat mig in på ett fält, der jag har att vänta väldige motståndare oell ifrige försvarare af penni nge-interessets framgång — kosta hvad det vill — men i det säkra hopp, att jag ej skall stå ensam i striden: att grunden för alla samhällens tillkomst, inbördes skydd, och i främsta rummet skydd för den Bill. lill R.
Pijot. 1.834. 7 Sami. i Afd. 2 22:dra Häftet. 10 Lag-Utskottets Utlåtande 1V.0 tio. värnlöse, ännu icke förlorat sin gällande kraft, fortgår jag- lilj granskningen af meranämnde Betänkande.
Härvid förekommer högst märkvärdigt, alt hvad Utskottet, icke fann vara rätt i dess förra Betänkande, och derföre då icke kunde tillstyrkas, har Utskottet nu, efter något mera än 2 månaders tid, funnit vara rätt och derföre tillstyrkt antagande af Kongl.
Majits Nådiga Proposition.
Denna senare mening har Utskottet grundat, icke på nya rättsgrunder, ty desse måste vara oföränderliga, utan på en sjelfgjord grund, den nemligen, att, genom tillstyrkt förändring af allmänna Lagens stadgande i a3 Gap. 1 §.
Ärfda-Balken, domaren blifvit ålagdt, såsom ovilkorlig skyldighet, vaka deröfver, att förmyndare hvart 3:dje år till domstolen ingifva räkning för sitt förmynderskap.
Härom handlar
Utskottets nästföregående Betänkande.
Uti min reservation emot sistnämnde Betänkande har jag, såsom jag förmodar, tydligen visat, att denna domaren ålagde pligt aldrig kan så fullgöras, att den betryggar omyndiges rätt, och än mindre kala den, såsom fullt gällande surrogat, sättas i stället för den förmonsrätt man velat Fråntaga omyndige barns gods hos förmyndaren.
Man måst* besinna, alt domarens vaksamhelspligl endast är en control på förmyndaren; men barnagodsels företrädesrätt i förmyndares egendom, framför inteckning, deremot är en verklig panträtts säkerhet.
Om control vore detsamma som panträtt; hvarföre skola då alla Rikets uppbördsman ställa säkerhet genom borgen för deras uppbörd, ehuru de hafva flera controlerande myndigheter, hvilka granska deras räkenskaper?
Detta synes mig ligga så klart för det oförvillade förnuftet, att endast egna interesset eller jagandet efter opinionshyllning kan hafva något att deremot invända.
Då således denna af Höglofl.
Utskottet antagne grundval icke kan ega bestånd — och det är just på denna resultatet är uppställdt, så följer deraf, att byggnaden måste falla.
Denna sals, i fall den behöfver bevis, bestyrkes bäst af Höglofl.
Utskottets eget medgifvande nemligen: ”att ned/lf Ilning af omyndiges tysta panträtt i förmyndares fasta ”egendom skulle i allmänhet försämra de förres belägenhet, om den ej ”betryggas genom säkrare control än hittills egt rum.” Jag vill närmare söka upplysa detta genom ett exempel:
A är omyndig och dess arfsmedel 5,000 R:dr äro under förmyndarevård och ansvar hos B.
Denne har en faslighet af 20,000 R:drs värde; således var ingen betänklighet att anförtro honom dessa arfsmedel,-serdeles som hans yttre ställning tillika utvisade en slags förmögenhet, i förening med anständig hushållning, ehuru tillika var kändt, att han hade sin egendom graverad med Lag^UtskolUts Utlåtande !f.o 110. ra 5,000 R:dr.
Under tiden och efter några års förlopp förändra sig ställningar och förhållanden, ökade penningebehof blifva deraf en följd och B graverar successivt denna egendom med ytterligare 5,000 R:dr.
Den är således graverad med 10,000 R:dr inteckningar och 5,000 R:dr arfsmedel, tillsammans i5,ooo R:dr eller fyra femtedelar af hela värdete Under tiden har B gjort ointecknade skulder; han lagsökes för dem, och dertill åtgår, om icke hela, dock det betydligaste af lösegendomen.
Slutligen går detta steg för steg derhän, att B frivilligt eller tvunget kommer i concur^tillstånd, och fastigheten, den hufvudsakligaste tillgången, säljes för »2,000 R:dr.
Till följd af ännu gällande Lag, sista mom. af 8 §. i »7 Cap.
Handels-Balken, skola således med förmonsrätt framför harna-arf utgå de 5,ooo R:dr, hvilka voro i fastigheten intecknade, innan B blef förmyndare, och enligt samma Lagrum skall barna-arfvet 5,000 R:dr utgå framför de sedermera tillkomne inteckningar, hvilka alltså mark om mark få dela sig emellan resten af köpeskillingen.
Vore nu denna barna-arfvets förmonsrätt borttagen och ställd efter inteckningarne, så visar sig klart, att myndlingen förlorat minst 3,000 R:dr.
Må detta äfven vara ett tillräckligt vederläggningsbevis mot dem, som påstå, att barnaarfs förmonsrätt endast är skenbar.
Jag vädjar i öfrigt till hvarje erfaren domares omdöme vid behandling och afdömande af så beskaffade concursfrågor, der gäldenären tillika, såsom förmyndare, innehar barnagods, och jag väntar säkert det vitsord, alt, utom denna förmonsrätt, hade omyndiges arfsmedel i de flesta fall gått förlorade.
Man har in-vändt, att förmyndaren kan kringgå och tillintetgöra denna förmonsrätt, derigenom, att han säljer sin fastighet.
Jag måste medgifva sanningen häraf, ehuru högst få fall lara kunna visas, alt så tillgått, endast för att bedraga omyndige.
Ett sådant steg vore för djupt ingripande i förmyndarens egen ställning, att det skulle vidtagas utan i nödfall, och då är redan förmyndarens obestånd så kändt i orten, att den omyndiges fränder eller annan redlig man- icke lärer underlåta vidtaga de åtgärder omständigheterna påkalla.
Ett vida lättare fält, mindre uppmärksamhet väckande, lemnäs en oredlig förmyndare, att skada sina pupiller, i fall dessas förmonsrätt framför inteckning borttages, Förmyndaren kan då obehindrad och efter behag gravera sin egendom med inteckningar — vare sig diktade eller verklige.
Detta kan icke hindras, om än domaren ålägges vaka deröfver, att förmyndaren hvart 3:dje år till domstolen ingifver räkning.
Den bedräglige förmyndaren kan likväl under mellantiden af dessa 3:ne år sälja både fast och löst —- och myndlingen får då icke en I* La^-TJisJiollcls Utlåtande N.-a liff. skilling.
— Lagen har emot bedrägerier och öfverträdelse? ingen hammande kraft.
Lagen kan endast bestraffa dem.
Man liar vidare anmärkt, att barn-arfs; förmonsrätt; hindrar crediten, för hvars upphfelpårrde man trott sig aldrig kunna göra för mycket, äfven med uppoffring af de ömmaste förbindelser.
Jag medgifver, att saken kan vara betänklig för den, som ingen annan credit eger, än den, som måste nppvagas med 3 å 4 dobbel p,m{säkerhet.
Det beror till en betydlig del af hvar och en att skapa sin egen credit.
Den är icke alltid real; den är äfven fästad vid person och afser då dennes kända redliga tänkesätt, or» denlligbet i affaffer, arbetsamhet och ordningssinne i sin hushållning.
Med dessa egenskaper saknar icke den redlige och trefne bonden lånetillgångar i den ort der han är känd. öm ej credit verre annat än pantsäkerhet; om den ej tillika vore fästad vid person; så frågar jag: hvad säkerhet har den obemedlade ynglingen att erbjuda, då han, som handlande eller handtverkare, inträdde i samhällets alla förbindelserioch skyldigheter?
Hvad var det, soro lyftade honom till den ansenligat förmögenhet mången nu eger, ehuru han började med snart sagdt intet?
Jag är säker, att den aktningsvärde marinen skall svara: min personliga credit, i förening med outtröttlig arbetsamhet och alltid iakttagen ordentlighet i affairer, hafva skaffat mig förtroende och grundlagt min framgång.
Vill man åter betrakta frågan med hänsigt endast till panträtt genom inteckning; så må man gä tillbaka och eftersinna förhållandet med den största långifvaren, Rikets Ständers Bank, och publica cassör, hvilka alla, enligt nuvarande Lag* förhållanden, emot inteckning i fastigheter och vederbörande domares be* vis om hinderslöshet från innehafvande förmynderskap, eller andre sådane medel, hvilka kunna minska Bankens eller Cassans säkerhet, utlånt flera millioner R:dr, utan att dessa stora långifvare veterligen derpå något förlorat, hvilket nogsamt bevisar, att svårigheten att få utredt förhållandet med innehafvande förmynderskap i allmänhet icke är så stor, som man velat framställa den.
Man har äfven såsom skäl åberopat, att de tysta förmonsrätterna* tillbakasättande efter inteckning, vore af allmänna rösten påkallad.
Detta är dock ett misstag så vida med allmänna rösten må förstås Representationens.
Förhållandet är nemligen sådant: att Rikets Ständer vid i8a3 och i83o årens Riksdagar inkommo till Kongl.
Maj:t med underdåniga skrifvelser, att den i 17 Gap. 8 §.
Handels-Balken, Kyrkor, Fattighus, Kronan eller Frälsemän för fordringar hos deras uppbördsman lillagde vilkorliga förmonsrätt framför inteckningar mätte upphöra; men i »tället Zag-Uts&ottets Utlåtande IV.O 110. att minska den rött Lagen tillägger barn-arf, i förmyndares egendom, begärde Rikets Ständer, att i tydliga ordalag måtte bestämmas, att den förmonsrätt, som tillägges barn-arf, måtte utsträckas till all en myndlings egendom, sora under en förmyndares vård och förvaltning är ställd.
Sådan var allmänna rösten för 4 &r tillbaka, angående barn-arfs förmonsrätt och säkerhet; sådan har den i 100 år, enligt 1^34 års
Lag, varit uttryckt: och sådan har den, före denna Lags tillkomst varit af Svenska folket stadgad i de äldre, så väl Landskaps- 60m Slads-Lagarne, af hvilka Stads-Lagen l5 Cap. B.
B. innehåller:
T het godz (barnens) md ej sjunka eller brinna före barnomettj utan alt fullt åter antvardas.
Delta allt, såsom Högloft.
Utskottet behagat uttrycka, här visserligen stämpeln af en försvunnen tid, men det bär ock stämpeln af den gamla:Svenska ärligheten, hvilken jag hoppas ännu icke helt och hållet försvunnit.
Med skyldigt erkännande af min egen inskränkta förmåga vid detta ämnes behandling, vill jag slutligen hänvisa till de måns högre kunskaper och omdöme, hvilka i denna fråga yttrat sig vid ämnets föredragning i Konungens Stats-Råd och Högsta Domstolen.
Desse äro Herr Juslitiae-Cancelleren samt Herrar Juslitise-Råderne Backman och Stråle.
De hafva alldeles afstyrkt barn-arfs ställande efter inteckning, annorlunda än i sammanhang med inrättande af förmyndarekamrar till emottagande af barnarf, såsom den enda säkerhet man kan sälta i stället för barn-arfs nu eggande förmonsrätt.
Detta vilkor anser jag så väsendtligt och för de o» myndiges säkerhet så oeltergifligt, alt, utan dettas tillvägabi ingande på elt ändamålsenligt sätt, man genom den föreslagna förändringen tillskyndar omyndiga barn oberäknelig skada och förlust.
De fleste anmärkningar emot Utskottets förra Betänkande instämma också i detta vilkors förutsättande; men Utskottet har dock icke lemnat afseende å den allmänna rösten i denna omständighet.
I anledning af hvad jag nu haft tillfälle anföra, och hvartill kunde läggas flera, till vidlyftighets undvikande, förbigångna skäl, har jag med min röst vid den anställde voteringen inom Utskottet icke kunnat biträda Utskottets pluralitet, i hvad den afser barn-arfs förmonsrätts ställande efter inteckning, innan ett surrogat derföre, medelst förmyndarekamrar, på ändamålsenligt sätt inrättade blifvit antaget och i verk ställd t.*' 6:0 Af Herr Linderholm, sorn förenat sig med Herr Bååth. 7:0 Af Riksdagsfullmägtigen Anders Påhlsson från Jönköpings Län: ”Jag har ej kunnat instämma i majoritetens beslut, i afseende på Betänkandet IST:o no, rörande tysta förmonsrätternes upphörande, och anser mig skyldig, så Lng-Ulskoltels
Ut låland?.
N-0 ti+. ▼äl mig sjelf, <om mina commitlenler, ali aflemria min reservation angående delta vigliga ämne.
Det kan ej bestridas, att upphörandet af de tysta formons-iälterne måste hafva en fördelaktig verkan på fastighels-egares credit, och jag vill i allmänhet ej sätta mig emot ropet om författningar, sam åsyfta att stärka enskilda förtroendet, ehuru det måhända för mången varit bättre, om hans credit varit mindre och hans egen omtanka och drift större; men jag kan ej samtycka till en sådan lagförändring, så vidt den afser omyndiges förmonsrätt hos förmyndare.
Det är en allmän grundsats, att ju mindre den enskilde sjelf är i stånd att vårda och förese sin egendom, desto mera mäste Lagen göra det i hans ställe.
Ingen är väl mindre i stånd härtill än värnlöse och minderårige harn; och 1734 års Lagstiftare, jh vilkas åsigter, der tiden icke åstadkommit förändrade förhållanden, och hvilket i afseende på detta ämne ingalunda inträffat, ännu qvarstå såsom mönster för skarpsinnighet och soliditet, hafva derföre visligen sökt förebygga de vådor, som desse omyndige, hvilkas rättigheter det är samhällets och följaktligen hvarje medborgares pligt att vårda,, skulle kunna tillskyndas genom vårdslöshet eller bedrägeri.