Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
December 1850 samt af det innehåll, att som hvarken de från Konungens Befallningshafvande allåtne remisser i anledning af Ertriks och Ödens bvemäns gjorda ansökningar om förändring i afseende å reserveskjutsens utgörande vid Holmstrands och Gransjö gästgifvaregårdar innefattade anmodan till Domhafvande!! att å urtima ting anställa 'undersökning i nämnde frågor, eller de uti lag gillia stadgande!! angående dylika frågors behandling eller särskildt förekomne omständigheter föranledt dertill, att de äskade undersökningarne bordt annorledes än å lagtima ting iöretagas, derom icke heller det utaf Kongl. Hofrätten för Häradshöfdingen Ärling utfärdade förordnande innehölle någon föreskrift, Kongl.
Holrätten alltså ansåge honom hafva origtigt förfarit derutinnan, att han utsatt särskilda sammanträden med Häradsrätten för oftanämnde frågors behandling; men emedan Häradshöfdingen Arling utål det honom, med åberopad anledning af ordinarie Dom /(.
Einö.-Hträttelse för är 1851. 8 — 58 — hafvandens hinder af andra ernbetsgöromål, meddelade förordnande icke saknat stöd för den förmodan, att handläggningen af i fråga varande ärenden, hvilka vore att hänföra till sådana allmänna mål, som jemlikt 4 kap. 3 § Rättegångsbalken måga, der så omtränger, å särskildt ting urskiljas, ansetts ej böra anstå till nästpåföljde (nästföljande) lagtima ting, från hvars förrättande i öfrigt ordinarie
Domhafvanden icke erhållit ledighet, funne Kongl. Hofrätten Häradsh.
Arling icke kunna för sitt omförmälte förfarande till ansvar fällas; hvaremot och då Häradsrätten vid de hållna sammanträdena, jemte förklarande, att ersättning för berörde sammanträden skulle utgå, för det i Ertriks by med 35 R:dr 4 sk. till
Domhafvanden och 8R-dr till Nämnden, hvilka belopp borde af Ertriks byemän förskjutas, och för det å Gransjö gästgifvaregård med 26 R:dr 32 sk. till Domhafvanden och 8 R:dr till Nämnden, tillika, oaktadt Häradsrätten icke ägt domsrätt i målen, stadgat, att sagde kostnader skulle gäldas, de förstnämnde af Ertriks och Gagnets byemän efter skatt, och de senare af Ödens byemän, samt Häradshöfd.
Arling, såsom ordförande i Häradsrätten vid i fråga varande tillfällen, vore för Häradsrättens beslut ansvarig, Häradshöfdingen Ärling blefve, med stöd af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, fälld för det af honom, i utöfning af domareembetet sålunda ådagalagda lelaktiga lörhallande, det der mäste anses hafva af oförstånd härrört, att böta tjugu daler silfvermynt med sex R:dr 32 sk. banco och att, i den mån merberörde Ertriks och Ödens byemän till utgifvande ålagde kostnader, utgörande sammanlagdt sjuttiosju R:dr 36 sk. banco, blifvit hos klaganderna Johan Ersson, Michael Olofsson, Isak Isaksson, Per Ersson, Nils Persson och Michael Abrahamsson i Ertrik samt P. Hedström, Erik Larsson och Abram Olofsson i Öden uttagne, samma kostnader dem ersätta; derförutan Häradshöfdingen Ärling förpligtades att godtgöra bemälte byemän deras utgifter i detta mål med ett skäligen jemkadt belopp, af tolf R:dr nämnde mynt.
Ofver detta utslag äro underdåniga besvär anförda ej allenast af Häradshöfdingen Ärling, utan ock af ordinarie
Domhafvanden i orten, men målet ännu icke hos Kongl. Maj-t. afgjordt!
Genom särskilda den 9 och 27 Mars 1847 gifna utslag, hade Göstrings Häradsrätt dömt dels Per Adam Rapp, som förut blifvit för stöld straffad, att för det han emottagit stulet gods och, efter erhållen kunskap, att det var stulet, detta förhållande förtegat, straffas såsom för andra resan stöld med tretton par spö, dels ock Anders Johan Persson, hvilken jemväl tillförene undergått bestraffning för tjufnadsbrott, att för dylikt brott andra gången böta det tillgripnas värde fyradubbelt eller, i brist deraf, straffas med nitton par spö; och har jag, då intetdera af de åtalade tjufnadsbrotten varit urbota, ehuru Rapp ej fått till godo njuta den af lagen medgifna rätt att med penningar böta, om han det förmådde, funnit sättet för böternes förvandling vara ovilkorligen föreskrifvet uti Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, att nemligen spö eller ris i stället för böter ej må ådömas, utan kroppsplikten alltid skall utsättas till fängelse vid vatten och bröd efter de grunder, 5 kap. 4 Straff balken innehåller; hvarföre jag emot tillförordnade Domhafvanden Borgmästaren J.
Öhrström, som med Häradsrätten dessa utslag meddelat, låtit inför Kongl. Göta Hofrätt anställa åtal och för de begångna olagligheterna påyrka laga ansvar.
Sedan detta åtal blifvit utfördt och Borgmästaren Öhrström deröfver hörd; så har Kongl.
Hofrätten den 31 December 1850 meddelat dess utslag, af innehåll, att emedan Per Adam Rapp för den af Häradsrätten honom till last förda förbrytelse, derför han enligt 40 kap. 3 § Missg.-balken bordt dömas att böta 29 R:dr 37 sk. 4 rst., och endast, derest tillgång tiil böterna saknades, undergå kroppsplikt, blifvit i stället af Häradsrätten dömd till urbota bestraffning, samt Borgmästaren Öhrström såsom Häradsrättens ordförande, måste anses hafva i berörde hänseende visat vårdslöshet vid domareembetets utöfning; ty och med stöd af 1 kap. 12 § Rätteg.-balken, pröfvade Kongl. Hofrätten, som ansåge
Häradsrättens förfarande att kroppsplikten till spöstraff bestämma, likasom dess .ingående Anders Johan Persson meddelade förvandlingsbeslut, icke kunna för Borgmästaren Öhrström någon ansvarspåföljd föranleda, rättvist döma honom att för den anmärkta vårdslösheten plikta tio R:dr banco till treskiftes. — 59 — Ehuru genom detta utslag min talan blifvit ogillad i den del, som rörer användande af spöstraff för andra resan stöld; har jag dock trott mig kunna undgå att häröfver i underdånighet klaga, då den tilltalade
Domhafvanden uti sin förklaring anfört, att efter det han af Justitiä-Omhudsmannens embetsberättelse för 1847 erfarit, det sa väl högsta aklagaremakten, som Öfverrätterne förenat sig uti den åsigt, att andra resan stöld borde försonas med fängelse vid vatten och bröd, äfven han nu mera tillämpade en sådan grundsats; hvarigenom således åtalets hufvudändarnål, att förebygga framtida misstag af den tilltalade, blifvit öfverflödigt; och äro ej heller af honom sjelf underdåniga besvär öfver Hofrättens utslag anförda.
Under den 22 Januari 1851 har Kongl. Maj:t meddelat nådigt Utslag uppå de af mig anförda underdåniga besvär öfver Göta Hofrätts i min sista berättelse omförmälta utslag af den 29
Maj 1850 angående det af mig anställda åtal emot Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län, bland annat, för underlåten verkställighet af ett utslag, hvarigenom Pigan Anna Brita Nilsdotter var dömd att undergå fängelse vid vatten och bröd; och har Kongl. Maj:t funnit skäl icke vara anfördt, som till ändring i Hofrättens utslag kunde föranleda.
Efter inhämtad kännedom af ett d. 15 Juli 1847 gifvet utslag, hvarigenom Stockholms Kämnersrätt, uppå käromål af en ogift qvinna, dömt en ogift mansperson att utgifva uppfostrin”shjelp till ett dem tillhörigt barn, men för det erkända lägersmålet icke ådömt mannen laga ansvar, har jag infordrat Kämnersrättens utlåtande öfver grunden dertill, att sådant fällande till ansvar uteblifvit; och hafva Kämnersrättens i beslutet deltagande Ledamöter till svar härå anfört, att uti stämningsansökningen väl blifvit af käranden yrkadt, det vederparten måtte lällas till ansvar för förbrytelsen, men att käranden, inseende sin obehörighet att densamma åtala, enär förbrytelsen icke vore mot henne begången, så att hon i afseende derå kunde såsom målsägande betraktas, utan hon tvertom i dess föröfvande deltagit, hade samma yrkande återkallat, innan målet till pröfning öfverlemnades; hvarföre och som derefter, och innan målet till pröfning förekom, allmän åklagare icke sig anmält att förbrytelsen åtala, hvilken synts Kämnersrätten icke kunna hänföras till sådana grofva missgerningar och brott, som enligt 4 kap. 1 § Rätteg.-balken utgjorde föremål för domstols behandling, ändå att ingen å dem kärade, utan till de öfriga slags förbrytelser, i afseende hvarpå den gamla regeln i allmänhet gällde, att der ingen åklagare vore, der vore icke heller någon domare, Kämnersrätten alltså, när målet till pröfning företogs, ansett någon annan fråga icke utgöra föremål lör bedömande, än den om civila rättsförhållandet imellan parterna, såsom föräldrar till gemensamt barn, med naturligtvis öppen leornad rätt för allmän åklagare att förbrytelsen inom laga tid särskildt åtala.
Men som jag icke ansett denna förklaring antaglig; så har jag forordnat om åtal emot Kämnersrättens i fråga varande Ledamöter, Rådmannen S. J.
Schönmeyr samt Notarierna C. W. Norbin och G. L.
Rinman, med påstående om ansvar a dem derföre, att Kämnersrätten, oaktadt den skedda och erkända angifvelsen om lägersmål, dels icke tillkallat allmän åklagare och dels icke i allt fall dömt till ansvar för sådan förbrytelse; och sedan detta åtal blifvit af Advokatfiskalsembetet hos Kongl.
Svea Holrätt utfördt samt vederbörande der ytterligare hörde; så har Kongl. Hofrätten deröfver genom utslag den 28 Januari 1851 sig utlåtit, att emedan den grundsats, Advokatfiskalsembetet i detta mål sökt göra gällande, att der förbrytelse af ringare art*), hvartill den förseelse, hvarom i anmärkte fall varit fråga, otvifvelaktig! vore att hänföra, vid domstol erkännes^eller annorledes vppas, det bör åligga domaren, ändå att målsägare eller allmän åklagare derå ej talar, ansvar ådöma eller åtminstone tillkalla åklagare att förbrytelsen beifra, icke funnes i lag uttryckt; ty och då vid sådant förhållande den omständighet' att en slik grundsats kunde hafva blifvit i lagskipningen tillämpad, ej finge för domare, som icke ansett sig deraf bunden, medföra ansvar *)
Dock icke af den art, att ansvaret kan af enskild inålsägare eftergifvas. — <50 — för embetsbrott; funne Kongl. Hofrätten ilen af Advokatfiskalsembetet emot Rådmannen Schönmeyr samt Notarierna Norbin och Rinman förda talan icke kunna bifallas.
Uti häröfver anförda underdåniga besvär har jag anmärkt, att om jag icke finge antaga för grundsats i svenska brottmålslagskipningen, att brott, som af målsägare ej kan eftergifvas, också icke må eftergifvas af domaren, ehvad målsägare eller åklagare derå talar eller ej, jag då för min del icke visste, hvar jag skulle söka en regel, af hvilken denna lagskipnings verksamhet bestämmes.
Jag förstode nemligen icke betydelsen af den lag, som till några få de ringaste fall inskränker målsägares behörighet att hindra åtalande af brott, derest det i stället skall af allmän åklagares välbehag bero att i hvarje mål nedlägga åtal eller eftergifva straff.
Men vore följaktligen ett sådant nedläggande eller eftergifvande ogiltigt, och skulle åter denna ogiltighet blifva utan all betydelse, i fall den ej betydde, att den nedlagda talan likväl bör pröfvas, och det eftergifna straffet, derest det finnes förskyldt, ådömas; så trodde jag ock, att det vöre på detta sätt, som det borde tillgå, samt domaren följaktligen kunna äfven utan åtal döma och sakfälla i alla de händelser, hvarom fråga är, nemligen der åtalet ej får af målsägare, och följaktligen ej heller af allmän åklagare, nedläggas.
Jag bar förklarat mig lemna derhän, huruvida grundsatsen, detta oaktadt, må sägas icke vara i lag uttryckt, men anmärkt, att om den ock icke det vore, den dock ej kunde vara det mindre, än den sats, hvarmed Kämnersrättens tilltalade Ledamöter sökt försvara sig, att nemligen domare ej skall finnas, der ingen åklagare är.
Ty denna sats vore ej blott i lagen icke utsagd, utan den stridde ock mot uttryckliga lagbud, och den stridde så emot lagens mening och grund, att den icke kunde i lagskipningen införas, utan atl försätta denna i en overksamhet, för hvars afhjelpande skulle erfordras anstalter, som jag trodde svårligen någonsin lyckas, men som åtminstone icke ännu blifvit i fäderneslandet lör någon del vidtagna.
Satsen 0111 åklagares oumbärlighet för möjligheten af all domareåtgärd i brottmål kunde åtminstone icke i vidsträcktare bemärkelse förenas med svensk lag, än att med denna sats skulle åsyftas endast behofvet af angifvelse, såsom vilkor för brottmåls upptagande.
Satsen saknade likväl då tillämpning på här förevarande fall, der brist på angifvelse ingalunda inträffat.
För den strafflöshet vid bristande åtal, hvilken skulle följa af de tilltalade domrarnes föreställningssätt, vore en gräns af dem funnen endast uti 4 kap. 1 § Rätteg.-balken 0111 särskildt ting, som i svårare fall bör af domaren utsättas, »äntå att ingen therå kiirer»; och någon annan gräns än denna funne jag ej heller förenlig med Hefrättens åsigt.
Men dels handlade nämnde lagställe icke 0111 domarens 1111 i fråga varande skyldighet att fälla den skyldige, äfven i brist äf åklagare, utan om en vida mer inqvisitorisk makt, som åt domaren der uppdrages, att utan åklagare till och med berama urtima ting, för att ransaka öfver ett angifvet eller bekant blifvet brott, och dels ägde samma lagställe ingen tillämpning i stad, der det således icke på denna grund kunde sägas domaren åligga att företaga ransakning, ändå att ingen kärer; hvaraf följde, att i stad strafflösheten utan all gräns skulle, enligt satsen om domarens overksamhet i brist af åklagare, kunna sträcka sig till brott af hvad slag som helst.
Från meranämnde lagställe uppkomme imedlertid otvunget den frågan, hvartill det skulle tjena, att domaren kan utan åklagare anställa ransakning, i fall han på denna ransakning ej kan också utan åklagare döma och sakfälla.
Men nu vore genom lagens här gifna föreskrift domaren endast uppdraget sjelfva ransakningens anställande, och ingenting för öfrigt sagdt om rättegångssättet eller 0111 särskild behörighet för domaren att i salunda anhängigblifna mål vidtaga annan befattning, än i hvilka andra som helst.
Och häraf ansåge jag följa, att domaren ej blott i ringare mål, utan ock i de aldrasvåraste skulle sakna behörighet att utan föregånget åtal döma och sakfälla, derest ej annan grund till en sådan behörighet funnes, än åberopade 4 kap. 1 § Rätteg.-balken.
Som nu likväl detta lagställe vore onyttigt, om ej deri förutsattes, att en slik behörighet domaren tillkommer; så trodde jag denna förutsättning ligga uti lagen såsom allmän regel, från hvilken blott undantagas de särskildt i lagen utsatta fall, der det beror af målsägare att saken nedlägga.
Jag erkände, att i fall jag häruti misstoge mig, hela svenska brottmålslagskipningen då stöde på en för mig obegriplig fot.
Det så kallade rent ackusatoriska rättegångssättet vöre då redan gällande, utan att de för dess realiserande nödiga anstalter blifvit införda.
Den tilltalade, hvilken genom detta rättegångssätt egentligen skulle gynnas, saknar nemligen ännu allt biträde af det allmänna till sitt försvar, så att lian skulle finna sig ganska illa belåten, i fall åtalet blefve med skicklighet utfördt, utan en skyddande tillsy n från domarens sida.
När deremot, såsom förhållandet verkligen är, åtalet för det mesta utan nödig skicklighet föres, skulle detta, i brist af domarens vaksamhet, blifva den tilltalades förnämsta rättegångsförmån.
Hvad frukt, under sådana förhållanden, anticiperandet på den rent ackusatoriska proceduren kunde bära, förmodade jag utan svårighet inses.
I’å dessa grunder fullföljde jag i underdånighet den hos Hofrätten efter mitt förordnande förda talan, med påstående, att de tilltalade Ledamöterne i Kämnersrätten måtte för det åtalade embetsfelet till -laga ansvar fällas.
Uppå dessa underdåniga besvär har nådigt utslag ännu icke fallit.
Förre Kronofogden C. G. Crona har hos mig anmält, att ett af honom emot Vice Kronofogden A. Lindergren bos Konungens Befallningshafvande i Kronobergs län anhängiggjordt lagsökningsmål, deri Lindergren redan den 19 December 1848 hade afgifvit förklaring, först den 15 September 1847 blifvit utstäldt till påminnelsers afgifvande af klaganden; oell liar han för detta dröjsmål begärt åtal emot Konungens Befallningshafvande; i anledning hvaraf jag infordrat vederbörandes utlåtande, då Herr Landshöfdingen 111. in. Grefve Carl Mörner till sin ursäkt anfört, att målet icke blifvit till hans afgörande föredraget af tillförordnade Lands sekreteraren, nu mera Assessorn C. W. Carlsson under dennes tjenstetid, samt att klaganden Crona hvarken genom någon till Konungens Befallningshafvande ingifven skrift under hela den tid, målet hvilade oafgjordt före dess utställande till påminnelser, eller eljest påkallat Herr Landshöfdingens åtgärd för dess beredande till pröfning.
Men som, efter min tanka, det ofelbart ålegat Herr Landshöfdingen att genom behörig tillsyn underrätta sig om göromålens gång; alltså och då det vid en tid efter annan anställd granskning af de i diarierna befintliga anteckningar ej skulle kunnat under så lång tid undfalla Herr Landshöfdingens uppmärksamhet, att ärendet sålunda hvilade, samt hvarken den af tillförordnade
Landssekreteraren försummade föredragning eller Cronas underlåtenhet att ytterligare påkalla en åtgärd, hvilken opåmint bordt äga rum, kunde lända Herr Landshöfdingen till ursäkt, utan det måste föras honom lika med tillf.
Landssekreteraren till last, att det i fråga varande lagsökningsärendet blifvit så länge uppehållet och försummadt; har jag inför Kongl. Göta Hofrätt så väl emot Herr Landshöfdingen Grefve Mörner som Assessorn Carlsson låtit anställa laga åtal för nämnde försummelse samt å dem yrka det ansvar, hvartill de lagligen gjort sig förfallna.
Under utförande af detta åtal har klaganden förre Kronofogden Crona blifvit hörd samt på anförda skäl yrkat ett skadestånd af 10,000 R:dr banco, hvilket påstående Advokatfiskalsembetet å mina vägnar dock icke understödt; och hafva så väl Herr Landshöfdingen Grefve Mörner, som Assessorn Carlsson afgifvit förklaringar öfver Advokatfiskalsembetets i enlighet med min anmärkning gjorda ansvarspåstående; hvarefter Kongl. Hofrätten genom utslag den 17 Febr. 1851 sig utlåtit och funnit det ligga bemälte tilltalade gemensamt till last, att dröjsmål ägt rum med handläggningen af i fråga varande lagsökningsärende; i följd hvaraf Kongl.
Hofrätten, jemlikt grunderna uti 9 kap. 5 § Utsökn.-bl. och 1 kap. 12 § Rätteg.-bl., pröfvade rättvist döma dem, Herr Landshöfdingen och Kommendören Grefve Mörner och Assessorn Carlsson att hvar för sig böta sexton R:dr 32 sk. till treskiftes, samt att godtgöra Crona lösen för ett exemplar af utslaget; hvaremot beträffande
Cronas i öfrigt väckta anspråk på ersättning för det lidande, som skall honom tillskyndats, Kongl. Hofrätten funne samma anspråk icke kunna bifallas.
Detta utslag har, utan att å någondera sidan öfverklagas, vunnit laga kraft.
Vid Stockholms Kämnersrätt hade Lärlingen Bergström påstått ansvar å Traktören Wullf och hans Hustru, för det de skulle den 26 Juli 1847 å derus näringsställe vid Hornsgatan — 62 — öfverfallit och slagit Bergström samt dervid, enligt hans uppgift, tilldelat honom minst 27 slag; men sedan dels Wulff helt och hållet nekat, att han mot Bergström föröfvat något våld, dels ock Hustru Wulff icke uti vidare mån erkännt angifna förhållandet, än att hon, då Bergström, af starka drycker öfverlastad, fört oljud och oaktadt erhållen tillsägelse icke iakttagit anständigt uppförande, tillfogat honom fyra örfilar och en gång dragit honom i håret; hvaremot ett vittne på ed intygat, att Wulff och hans Hustru tilldelat Bergström tjugosju slag i hufvudet och skuffat honom två gånger i ryggen, utan att vittnet dock kunde bestämma, huru många slag en hvar af makarna Wulff tillfogat Bergström; så har Kämnersrätten genom utslag den 4 'Nov. 1847, hvad mannen Wulff beträffade, förklarat, att då han förnekat angifvelsen, och endast ett vittne intygat, att Wulff tilldelat Bergström flera slag, samt full laga bevisning emot Wulff sålunda icke "förekommit, Wulff blefve, i brist af bevis, från ansvar frikänd.
Efter erhållen kännedom af detta utslag har jag anmodat
Kämnersrätten att förklara grunden till dess beslut, samt huruvida den i målet förekomna bevisning ej bordt betraktas såsom halft skäf och till värjemålsed föranledande; och hafva, i anledning häraf, Herr Rådmannen S. J. Schönmeyr, Primarie Kämnären J. S. Jacobsson och vice Notarien C.
Dahlgren, hvilka såsom Ledamöter i Kämnersrätten omförinälte beslut fattat, uti förklaring till mig anfört, att innan Kämnersrätten ägt ålägga Makarna Wulff eller någon af dem att med värjemålsed sig fria från angifvelsen, sådan den blifvit genom vittnesmålet bekräftad, Rätten bordt göra sig reda för de alternatifva resultat, som af edgångsbeslutet kunde blifva en följd, och alltså för möjligheten af sättet att besvara följande frågor: 1) i fall värjemålsed blefve makarna Wulff ålagd och de begge deråt bruste, huru ansvarigheten för de 27 slag och 2 knuffningar, hvilka de tilltalade i sådant fall måste antagas hafva gemensamt tillfogat Bergström, då borde deni imellan fördelas, och 2) i händelse vid en sådan edgångs föreläggande endera af de tilltalade fullgjorde edgången, men den andra åt eden bruste, eller om värjemålsed blott endera ålades, och denne icke fullgjorde edgången, för huru många slag och knuffningar en sådan åt eden bristande part då borde ansvara, samt att Kämnersrätten, som icke ägt förmågan att för sig nöjaktigt besvara dessa frågor, vid sådant förhållande ansett värjemålseds ådömande i målet icke böra äga rum; hvaremot jagofunnit kunna anmärkas, att samma svårighet kan uppstå, änskönt blott en är tilltalad.
Åtminstone till ett slag måste den dömas saker, som ej kan gå ed; och dermed vinnes äfven expenser åt målsägaren.
Jag har således ansett åtal böra anställas, efter hvars utförande Kongl. Svea Hofrätt, genom utslag den 6 Mars 1851 sig yttrat, att ehuru ett vittne, i öfverensstämmelse med Murarelärlingen Bergströms angifvelse, på ed intygat, att Wulff och hans Hustru vid åtalade tillfället gemensamt tillfogat Bergström tjugusju slag i hufvudet och två gånger skuffat honom i ryggen; vid hvilket förhållande och då de tilltalade angifvelsen bestridt, sådan händelse här varit för hand, som enligt 17 kap. 29 § Rätteg.-balken för ådömande af värjemålsed förutsättes; likväl och enär vid pröfningen af målet jemväl bordt tagas i betraktande öfriga härvid förekomna omständigheter, i hvilket afseende Kämnersrätten dels såsom förringande trovärdigheten af vittnets utsago anmärkt, att bemälte vittne, som på sin ed tagit, att Wulff och hans Hustru under det samtida våldet gemensamt tillfogat Bergström ett bestämdt antal af 27 slag, icke kunnat uppgifva, i hvad mån Wulff eller Ifustrun utdelat ett eller flera af dessa slag, äfvensom att, oaktadt så betydligt våld skulle blifvit
Bergström på hufvudet tillfogadt, någon åkomma deraf ej följt, dels ock åberopat, att då målet varit af ringare beskaffenhet, Kämnersrätten jemväl på denna grund ansett värjemålsed icke lämpligen äga runi; alltså och med afseende å hvad af Kämnersrättens Ledamöter sålunda till förklarande af det anmärkta beslutets tillkomst blifvit anfördt, tunne Kongl. Hofrätten, att vid fattandet af samma beslut sådan felaktighet icke kunde anses hafva föreiupit, att Kämnersrättens Ordförande och Ledamöter derföre gjort sig skyldige till ansvarspåföljd, utan blefve de från påståendet derom frikände.
Då detta utslag stödjer sig på en i min tanka origtig uppfattning af den bevisningslära, som i svensk lag är antagen; har jag trott mig icke böra låta samma utslag vinna laga kraft, utan deröfver anfört underdåniga besvär.
Deri har jag anmärkt, att värjemålsed, enligt 17 kap. 29 § Rätteg.-balken, bör användas, då ett vittne eller halft bevis finnes emot den till - talade, men att, enligt 30 § i samma kapitel, sådant må ske, om domaren pröfvar det nödigt, der uppenbart och på sannolika skäl grundadt rykte eller andra bindande omständigheter och liknelser äro emot den, som tilltalas; och att om dessa föreskrifter, hvilkas skiljaktighet naturligen härflöte från den olika grad af trovärdighet, som nämnde olika slag af bevis anses innebära, blefve i tillämpningen förvexlade, och värjemålsedens åläggande i ett fall, sådant som det förevarande, der ett vittne funnits emot de tilltalade, icke ansåges ovilkorligen nödvändigt, utan lemnades beroende af domarens pröfning, den tilltalade derigenom åtnjöte en förmån, den lagen honom icke förunnade.