Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han sporde Loke: »Hur är det med åsar, hur är det med alfvar, efter du kommer till jätteverlden?»
Loke svarade: »Illa är det med åsar och alfvar.
Har du gömt Lorrides hammare?»
Trym genmälde:
»Ja jag håller Lorrides hammare gömd åtta mil under jorden, och ingen hemtar honom upp, om han ej till mig för Fröja som brud.»
Då flög Loke på fjäderhamnens susande vingar till åsarnes gårdar.
Han mötte Tor midt i Åsgård, och denne sporde honom:
»Har din möda lönat sig?
Säg dina tidningar i luften; ofta sviker minnet den sittande och lätt brukar den liggande lögn.»
Loke svarade, att Trym, tursadrottnen, hade hammaren och att ingen skulle få honom åter, med mindre han förde till honom Fröja som brud.
De gingo då att träffa den fagra Fröja, och Loke sade till henne: »Bind dig, Fröja, i brudelin; vi två skola åka till jättehem.»
Vred vardt då Fröja och fnyste af harm, så att åsaborgen skalf och Brisingskedjan brast i bitar.
»Jag månde bland qvinnor», sade hon, »den mest manlystna vara, om med dig jag fore till jättehem.»
Åsar och åsynjor drogo nu till tings och rådslogo om, huru de skulle återfå hammaren.
Då råder Heimdall: »Låt oss binda
Tor i brudelin, och må han bära den stora Brisingskedjan!
Låt nycklar skramla under bältet och qvinnokläder falla kring hans knän, ädelstenar smycka hans bröst, och hufvudet höfviskt siras.»
Tor svarade: »Mig månde åsar usling kalla, om jag läte mig binda i brudelin.»
Då sade Loke, Löfös son: »Tig du, Tor, med det talet.
Snart skola jättarne bebo Åsgård, om du ej hemtar hammaren åter.»
De bundo så Tor i brudelinet och i den stora Brisingskedjan o. s. v.
Då qvad Loke: »Tillåt mig, Tor, din tärna vara!
Vi två skola åka till jättarnes verld.»
Hem drefvos bockarne strax och spändes i skacklor; bergen brusto och jorden brann i lågor, Odins son åkte till jättarnes hem.
Då sade Trym, tursadrottnen: »Stån upp, jättar, och strön halm på bänkarne, fören mig nu Fröja till brud, Njords dotter från Noatun!
Guldhornade kor gå på min gård, helsvarta oxar till jättens gamman; många skatter har jag, många smycken, endast
Fröja fattas mig ännu.»
Strax om qvällen samlades jättar och öl bars kring.
Sifs man åt ensam en oxe, åtta laxar samt alla läckerheter, som jättarnes hustrur skulle hafva, och drack så ur tre åmar mjöd.
Trym qvad: »Hvar såg man brudar bita hvassare, hvar såg man brudar bita bredare eller en mö mera mjöd dricka?»
Den sluga tärnan (Loke) satt framför dem och tog till orda vid jättens tal: »Fröja åt intet på åtta dagar, så längtade hon till jättehem.»
Då lutade sig jätten under brudelinet, lysten att kyssa; men sprang tillbaka längs den stora salen.
»Hvi äro Fröjas ögon så vilda?
Det brinner ur hennes blick likt eld.»
Den sluga tärnan sade: »Fröja sof icke i åtta nätter så trängtade hon till jättarnes verld.»
In kom jättens arma syster för att bedja om brudgåfva, sägande till den förmenta Fröja: »Lemna dina röda ringar från händerna, om du vill vinna min vänskap och huldhet.»
Då qvad Trym:
»Bären hammaren in att bruden viga, läggen Mjöllne i möns knä, vigen oss samman med Vårs band!»
Hjertat log i Lorrides bröst, då han, hård i hugen, kände sin hammare.
Trym dräpte han först, och krossade derpå hela jätteslägten.
Den gamla jättesystern, som bedt om brudgåfva, fick slag för klingande guld, hugg af hammaren för ringars mängd.
Så fick Odins son sin hammare åter (Sæm. E.:
Hamarsheimt l. Þrymskviða.)
Þrymr, den larmande, dånande, af þruma, larma, dåna.
Få eddadikter hafva så, som denna, genomträngt folket öfver hela norden.
Tor hvilar, d. v. s. när sommaren med sitt åskväder är förbi, larmar och rasar den lösta jättekraften i oväder och stormar; hon har röfvat Tors hammare, d. v. s. hon tror sig kunna efterhärma Tor.
Men Tor far och hemtar sin hammare och bringar jättekraften till ro.
Den i denna myt omtalade hufvudprydnaden, brudelin, är ännu i bruk på Island.
Balder (fn.
Baldr) är son till Odin och Frigg.
Han är så fager till utseende, att det lyser af honom.
Han är ljusets gud, men han är icke blott naturens ljus, utan ock själens ljus, renheten, oskulden, godheten.
Han är tillika den visaste och mildaste af åsarne, och hans domar äro oryggliga.
Han är hela naturens, gudars och människors älskling.
Hans boning är Breidablick (fn.
Breiðablik), och der kan intet orent vara.
Hans hustru heter Nanna (fn.
Nanna), och hon älskade så högt sin man, att hennes hjerta brast, när han brändes å bål.
Hon är blomstergudinnan, som med sin blomstermatta täcker jorden.
Nanna är dotter af Nep (fn.
Nepr).
Baldr är, enligt Säve, utan tvifvel befryndadt med got. balþs, djerf, båld; möjligen finnes dock urbetydelsen i det litauiska baltas, hvit, god.
Enligt Petersen betyder Baldr den starke, den som bryter fram med kraft (om ljuset); jfr bella, ball, bryta fram med styrka, starkt framvälla.
Breiðablik, den vidt utbredda glansen, af breiðr, bred, vid, och blik, blink, sken, glans.
Nanna, den ständigt sysslande; jfr nenna, got. nanþjan, syssla med, hänvända sinnet åt, nännas.
Nepr för hneppr
Balders död.
Om Balders lif förtäljes blott litet, men deremot mycket om hans död.
Så berättas, att Balder hade svåra drömmar, som bådade fara för hans lif.
Då tager Frigg ed af alla ting på jorden, af alla djur, plantor, malmer, stenar, jord, eld och vatten, sjukdomar och gift, att de icke skulle skada Balder; endast den obetydliga telningen Mistelten underlåter hon att med ed binda.
Åsarne förlusta sig nu med att kasta och skjuta på Balder; ingenting skadar honom, och det synes dem alla vara en stor heder.
Loke kan ej lida det.
Han hemtar mistelten, gifver honom åt den blinde Höd (se sid. 57) samt öfvertalar denne att äfven bidraga till Balders ära.
Höd kastar, och Balder störtar död ned.
Stum fasa griper alla gudar, och de brista ut i häftig gråt.
Odins son Härmod (se sid. 54) erbjuder sig att rida ned i underjorden och gifva
Häl lösepenning för Balder.
Han stiger upp på Odins häst och rider skyndsamt å stad.
Emellertid föra åsarne den döde Balder till hans skepp Ringhorne (fn.
Hringhorni) för att der förbränna liket; men skeppet går ej af stället, hvarför jättinnan Hyrrocken måste efterskickas.
Hon fattar skeppet och skjuter det ut med ens, så att eld står ut deraf och jorden skälfver.
Balders lik varder nu utburet på skeppet, der ett bål är tillredt.
När hans maka Nanna ser det, brister hennes hjerta af sorg, och hon blir lagd hos sin man på bålet.
Dit föras ock hans häst och ridtyg.
Odin ditlägger äfven sin ring, och Tor viger bålet med sin hammare, innan det antändes.
Alla åsar äro närvarande vid Balders likbrand, äfvensom ock många rimtursar och bergresar.
Härmod, som ridit till Häl att erbjuda lösepenning för Balder, fick der se sin broder sitta i högsätet hos de döde.
Häl ville återgifva Balder, om alla ting i verlden, lefvande och döda, utan undantag, begrete honom.
Balder ledsagade derpå Härmod ur salen och gaf honom ringen Dröpne att öfverlemna åt Odin såsom minne; Nanna sände Frigg en matta (slöja) med flere gåfvor, samt till Fulla en fingerring af guld.
Derpå red Härmod åter till Asgård.
Nu sände åsarne budskap ut öfver hela verlden, att alla måtte gråta Balder ur Häls våld.
Alla gjorde det: människor och djur, jord och stenar, träd och all malm, såsom man ännu ser dessa ting gråta, när de komma ur frost i värme.
Men på hemvägen funno sändebuden en gyg vid namn Töck (fn.
Þökk); hon vägrade att gråta, och så måste Balder förblifva hos Häl.
Jätteqvinnan trodde man vara Loke.
Baldersmyten kan, likasom de andra, förklaras dels naturligen dels andligen.
I förra afseendet är Balder ljuset, denna verldens ljus, som är det bästa af allt, hvitt och rent, och som af ingenting kan dödas utom af sin negation mörkret, den blinde Höd.
Loke afundas det, d. v. s. det rena himmelska ljuset och eldens sken äro eviga fiender.
Balder utför inga stora bedrifter, han lyser blott och strålar och är allas välsignelse.
Han är herskare öfver den ljusa årstiden, och såsom sådan, såsom sommargud, motsatt Ull (sid. 38), vinterns gud, hvarför han ock kallas Ulls frände.
Men likasom Balder är det himmelska ljuset, är han ock själens ljus.
Han är det ljus, hvars trenne strålbrytningar äro det sanna, goda och sköna.
Han är sanningen, ty han är den visaste af åsarne och hans domar äro oryggliga; han är godheten, ty han är den mildaste af åsarne, oskuldsfull och ren som ljusets strålar; han är skönheten, ty han är så fager, att det lyser af honom, och ingenting är skönare än ljusets strålar.
Balder dör i naturen, när skogen afklädes, blommorna vissna och vinterstormarne rasa; han dör i anden, när själen förmörkas och glömmer sitt himmelska ursprung.
Balder vänder åter i naturen, när vårvindarne susa och näktergalen slår sina toner, och han återvänder i anden, när den fallna själen lyfter sig på nytt och stiger såsom en strålande alf på ljusets vingar mot himmelen.
Då Balder är ljuset, så är hans boning
Breidablik den vidt strålande glansen, som upptager hela rummet mellan himmelen och jorden.
Nanna är blomstergudinnan, som alltid vänder sitt hulda anlete mot ljuset.
Likasom Idun vaktar sina äpplen, så sysslar Nanna träget med sina blommor på äng och mark.
Hennes hjerta brister af sorg, då Balder lägges på bålet; d. v. s. då ljusets gud dör, förgås äfven blomsterverlden.
Till Nannas sällskap höra gudinnorna Ilm (fn.
Ilmr, doft) och Njörun (fn.
Njörunn, den bindande, flätande).
(Jfr Petersen, sid. 225 o. f.)
Den sköna Baldersmyten hänvisar, på samma gång han är en symbolisk framställning af årstidernas omvexling, tillika på verldens undergång såsom en följd af godhetens och rättvisans död i verlden.
Men ehuru Balders död sålunda är förebudet till verldens undergång, följer denna dock ej omedelbart derpå.
Jordens fruktbarhet och blomsterskrud skola icke strax försvinna ur verlden; derför sänder Balder Dröpne, fruktbarhetens ring, och Nanna sin blomstermatta tillbaka till öfverjorden.
Naturens död under den mörka årstiden och uppvaknande till nytt lif under den ljusa är det sig oupphörligen förnyande förespelet till verldsaltets undergång och förnyelse (jfr Lüning, sid. 66).
Forsäte (fn.
Forseti) är son till Balder och Nanna.
Han är rättvisans gud, och till honom komma alla, som hafva rättstvister, och från honom gå alla förlikta.
Hans boning Glitne (fn.
Glitnir) hvilar på guldpelare och är täckt med silfver.
Der är den bästa domstol bland gudar och människor.
Forseti, försittare, rättens föreståndare, domare, af for
Glitnir, den glänsande, af glita, glänsa, glittra.
Rättvisan skipades på tinget under bar himmel vid den ljusa årstiden och endast medan solen var uppe i den blomstrande naturens sköte.
Tingets helighet och rättvisans renhet uttryckas med gudens på guldpelare hvilande och med silfver täckta boning.
Balders glans utbreder sig öfver sonen.
Om Syn se sid. 35.
Odins öfrige söner.
Härmod (fn.
Hermóðr) är det krigiska sinnets, modets gudom.
Han är Odins sändebud och erhåller af honom sköld och brynja, medlen att visa sitt krigaresinne.
Han användes till hvarje farlig budskickning, och red derför till
Häl för att befria Balder.
Han kallas den snabbe och Odins sven.
Hermóðr, krigiskt sinne, mod, af herr, här, och móðr, mod.
Det tillhör ett fritt och sjelfmedvetet väsende att med mod och djerfhet gå faran till mötes och i hennes betvingande finna sin tillfredsställelse.
Denna sida i Odins eller öfver hufvud i åsaverldens mångfald betecknas genom Odins söner Härmod och Ty, modets och djerfhetens personligheter.
Deremot svara dessa gudomligheter ej mot något naturfenomen, ehuru Odin och hans söner i allmänhet kunna uppfattas dels fysiskt dels andligt.
Ty (fn.
Tyr) är den krigiska ärans gud och råder för seger.
Han är den djerfvaste och modigaste bland åsarne, god att anropa för tappra män men ingen fredsstiftare bland människor.
Ett prof på hans djerfhet är, att, då åsarne lockade Fänresulf att låta binda sig, lade han sin hand såsom pant i ulfvens gap. Då gudarne sedan icke ville lösa ulfven igen, bet denne af hans hand, och derför är han enhänd.
Týr, tir, heder, t. zier, af týja, te, visa sig.
Då Tor for till Hyme (sid. 47) följde Ty med.
På en så vådlig färd måste Tor naturligtvis hafva djerfheten med sig.
Tys moder är en skön jätteqvinna (sid. 47), och således betecknar han det förädlade jättesinnet, som genom Odin förbinder sig med åsa-ätten.
Efter Ty är tredje dagen i veckan, Tisdagen, uppkallad.
Brage (fn.
Bragi) är skaldekonstens och vältalighetens gud.
Berömd är han ock för sin visdom.
Han kallas stundom för sitt långa skägg den sidskäggige åsen.
Hans hustru heter Idun (fn.
Iðunn) och hon är ungdomens och föryngringens gudinna.
Hon förvarar i en ask de äpplen, af hvilka gudarne äta, när de åldras, och blifva de då åter alla unga.
En gång hade jätten Tjasse genom Lokes svek lyckats bortröfva Idun och hennes äpplen, och derefter blefvo åsarne snart gråhåriga och gamla.
Loke måste då, hotad med plågor och död, lofva att återföra henne till Åsgård, hvilket han ock gjorde.
En annan gång sjönk Idun ned från Yggdrasil.
Bragi, hvaraf härledes bragr, skaldestycke, är beslägtadt med det i Dalskan lefvande brågå (för braga) hastigt röra, vara i stark rörelse; deraf äfven bragð, snabb rörelse, listigt påfund, konst, bragd (Säve).
Iðunn, den idoga, den verksamma, af iðja, arbeta, ið, arbete, id.
Från himlen stammar sångens gåfva, hvilken gläder, upplifvar och föryngrar människans hjerta.
Sångens gud är ock genom vältalighet och visdom utmärkt.
Vid gillen plägade en bragebägare drickas och dervid löfte afläggas om en eller annan storbragd, som kunde blifva ämne för skaldernas sånger.
-- Idun betecknar den sig ständigt förnyande verksamheten; hon är den föryngrande och uppehållande kraften i den af människor omhägnade naturen (utom Åsgård verkar hon ej), ty flit och verksamhet styrker och upplifvar.
Hon försvinner två gånger, vid hösten (bortröfvad af Tjasse) och om natten (nerfallen från Yggdrasil), men hon kommer båda gångerna tillbaka och börjar åter sin välgörande verksamhet.
Jfr Vidar.
Heimdall (fn.
Heimdallr) är vaksamhetens och försigtighetens gud.
Han kallas också »den hvite åsen», är stor och helig samt född till verlden af nio systrar.
Han är gudarnes väktare och bor på Himmelsberg (fn.
Himinbjörg) vid Bäfrast eller regnbågen (se sid 11), der han sitter vid himmelens ände att vakta bron för bergresarne.
Han behöfver mindre sömn än en fogel, ser lika långt natt och dag, samt hör gräset växa på marken och ullen på fåren.
Han har en häst, Gulltopp (fn.
Gulltoppr), samt en lur, Gjallarhorn, hvars ljud höres i alla verldar.
Heimdallr, af heimr, verld, kan betyda: den, som kommer verlden att »dallra» (Säve); Petersen härleder det af dallr, fem. döll, ungt skott, telning, och betyder det då: uppsprungen ur, en yttring af verlden (jfr Mardöll, sid. 67).
Gjallarhorn, skallets horn, af gjalla (gella) skalla, dåna; jfr adj. gäll.
För att gudarne må kunna träda i beröring med människorna behöfves en förbindelse mellan himmel och jord.
Bilden deraf framställer regnbågen, gudarnes strålande väg till jorden.
Regnbågens gud är således en medlare mellan gudar och människor.
Likasom i regnet, bestråladt af solen, himmelens välsignelse faller ned till jorden, så stiger Heimdall ned såsom en välgörande gudom till människorna.
Hela människoslägtet kallas Heimdalls barn (Völuspá).
Han är ståndens stiftare.
Under namn af Rig vandrar han omkring på jorden och blifver stamfader för de tre olika stånden, trälar, bönder och jarlar (Rigsmál).
Höd (fn.
Hödr), äfven en af Odins söner, är det blinda stridsraseriets gud.
Han är mycket stark, men blind, och blef derför genom Lokes list narrad att döda Balder.
Höðr, kamp, strid; fht. hadu, forneng. heaðu.
Då namnet
Höd betyder kamp, strid och ursprungligen (enligt Munch) blind häftighet, så framgår deraf, att Balders dödande genom
Höd ej blott betecknar mörkrets seger öfver ljuset, utan äfven att lidelse och våld tillintetgöra lifvets ljusa frid.
Vidar (fn.
Viðarr) är den starke, tyst verkande naturkraftens gudom.
Han kallas »den tyste åsen», är näst Tor den starkaste och öfverlefver gudarnes undergång.
Hans moder är gygen Grid (jfr sid. 40).
Hans boning Landvide (fn.
Landviði) är beväxt med ris, högt gräs och tät skog.
Han har en järnsko, till hvilken det har samlats i alla tider.
Denne sätter han, då Fänresulf slukat Odin, i hans underkäft, under det han med handen frånrifver öfverkäken.
Viðarr, af viðr, skog.
Vidar betecknar naturens oförgängliga kraft, framstäld såsom den ofantliga, oförstörbara urskogen, hvarest människofjät aldrig gick och intet mänskligt ljud höres.
Der herskar tystnaden, och derför kallas Vidar med rätta den tyste åsen.
Han öfverlefver Ragnarök, ty naturkraften är oförgänglig; eljes kunde ingen förnyelse, ingen utveckling ega rum.
Jfr Nanna.
Vale (fn.
Vali) är en son af Odin och Rind (sid. 35).
Han är den starke krigaren, valplatsens herre, som på Höd hämnas Balders död och blifver hans bane.
Vidar öfverlefver äfven han verldens undergång.
Vali, valplatsens herre eller den som väljer dem, som skola falla, af valr, val, urval; jfr Valhall, Valfader.
Likasom Balders död genom den blinde
Höd betecknar mörkrets seger öfver ljuset, vintermörkrets öfver sommarens ljus, så betecknar
Vales hämd den ljusare årstidens inbrott efter vintermörkret.
Odin, såsom krigets gud, Valhall.
Krigets upphof skildras sålunda i Völuspá.
Valan minnes den striden först i verlden, när å svärds udd Gullveig (fn.
Gullveig) lades och de henne brände i den höges salar.
De tre gånger brände den tre gånger födda, tidt och ofta, och likväl hon ännu lefver.
Då gingo å rådstolar makterna alla, de höghelige gudar, och höllo rådslag, om åsarne skulle ogerningen straffa eller alla gudar försoning mottaga.
Brutet blef åsaborgens värn, och stridspående vaner kunde öfver slätterna fara.
Odin kastade sitt spjut bland folket, och det var det första folkdråp i verlden.
Härmed var tecken till kriget gifvet.
Såsom krigets gud kallas Odin Ropt (fn.
Hroptr).
Gullveig, guldström, gulddryck, af gull, guld, och veig, stark dryck.
Hroptr; se sid. 30.
Denna myts förklaring är enkel.
Gullveig är en personifikation af guldet, och hennes tredubbla dråp är guldets luttring i elden och dess förarbetande.
Då hon kom ut bland folket, åstadkom hon strid, ty hon förtrollade alla.
De kallade henne Heid (fn.
Heiðr), den klara, glänsande; hennes makt på sinnet var stor, och i synnerhet väckte hon de ondas lystnad (Völuspá, str. 25).
Gudarne rådslågo, men Odin visste ju hvad som måste ske; han kastade derför sitt spjut och gaf derigenom tecken till striden.
Vanerne, som likaledes anade, att strid skulle följa med deras välgerningar, utbredde sig öfver landet.
Oskuldens ålder och dess frid upphörde genom vinningslystnad och girighet.
Det är krigets källa.
Likasom åsarnes guldålder upphörde, då de tre mör kommo till dem (§ 5), och det var slut med den stilla enformigheten, då de begynte verka och skapa; så gick det nu med vanerne, och så var det nu ock slut med människornas guldålder, då Gullveig yttrade sin makt öfver dem och de började att verka på sitt vis, att skapa familjer, stater, handel och vandel o. s. v. (jfr Petersen, sid. 178).
Guldtörsten var således en orsak till kriget; det säger oss myten, det bekräftar hjeltelifvet.
Men icke guldtörst allena, utan äfven äregirighet och qvinnokärlek äro orsaker till kriget; det säger oss äfven hjeltelifvet, och en annan myt bekräftar det.
Denna myt är berättelsen om Hild (fn.
Hildr), som finnes i åtskilliga sagor, hvilka alla äro mytiska, änskönt de bära en historisk drägt.
Hildr f., krig.
Myten är i korthet denna.
Loke stjäl från Fröja halskedjan Brising (sid. 67), och lemnar den åt Odin.
För att återfå kedjan måste Fröja, i öfverensstämmelse med Odins uppstälda vilkor, uppväcka ett krig mellan två mäktiga konungar, som evigt skulle vara.
Högne hade en dotter, Hild, som bortröfvades af konung Hedin.
Högne förföljer Hedin och träffar honom på Hå-ö (nu Hoy), der de kämpa till gudarnes skymning, i det att Hild hvarje natt åter uppväcker de fallne.
Valhall (fn.
Vallhöll) heter den guldstrålande sal, hvilken höjer sig i Gladsheim, den femte himmelsboningen.
Dit komma efter döden alla, som falla i strid, och der herskar Odin som Valfader (fn.
Valföðr).
Med spjutskaft är huset bjälkadt, med sköldar salen täckt, med brynjor bänkarne strödda.
Till kännetecken hänger en ulf vestan för dörren, och deröfver sväfvar en örn.
Af blixtrande svärd upplyses salen, och om hans storlek kan man göra sig en föreställning, då man får höra, att der äro 540 dörrar och att 800 hjeltar på en gång kunna gå ut genom hvarje dörr.
Utanför Valhall sträcker sig den strålande lunden Glase (fn.
Glasir); allt hans löf är det röda guld.
Borgen har sitt hägn, och Valgrind heter den port, genom hvilken man kommer in deri.
Valhöllr, af valr, val, urval, de utvalde hjeltarne, och höll, hall (eg. rummet mellan husets båda pelarrader), sal, borg.
Valföðr kallas Odin såsom herskare öfver de fallna hjeltarne; se sid. 30.
Enhärjar (fn.
Einherjar) kallas de hjeltar, som äro hos Odin i Valhall.
Härligt är deras lif.
Hvarje morgon härkläda de sig, gå ut på gården och kämpa, och den ene fäller den andre.
Det är deras lek.
När det lider åt dagvardstid, stå de åter upp, rida hem till Valhall och sätta sig till drycks.
Deras mat är fläsket af galten Särimne (fn.
Sæhrimnir), som hvarje dag kokas af kocken Andrimne (fn.
Andhrimnir) i kitteln Eldrimne (fn.
Eldhrimnir) och om aftonen är åter hel.
Deras dryck är mjöd, som i outtömlig myckenhet flyter ur spenarne på geten Heidrun (fn.
Heiðrun).
Einheri, pl. -ar, den utmärkte krigaren, af ein, en, och herja, kriga, härja.
Sæhrimnir, Andhrimnir, Eldhrimnir af hrimnir, den som åstadkommer hrim, rimfrost, den finaste öfvergången från flytande till fast form, samt sær, sjö, vatten, önd, ande, luft, eldr, eld.
Heiðrun, den klara strömmen, af heidr, klar.
Enhärjarnes mat frambragtes af vatten, luft och eld.
Grundämnet är (likasom i Ambrosia) vattnet, som kokas vid elden, som näres af luften.
Drycken, som flyter ur Heidruns spenar, är den klara ström, som utrinner från himmelens högsta trakter, den rena eterfloden (jfr Petersen, sid. 189).
Valkyrior (fn.
Valkyrjur) kallas de unga och sköna mör, Odins tjenarinnor, hvilka han såsom krigets gud utsänder i stridens tummel att leda dess gång och ledsaga de fallna hjeltarne till Valhall.
Här uppvakta de Odin och enhärjarne vid dryckeslaget, samt hafva vård om bordsbonaden, dryckeskaren och dylikt.
Det gifves också, såsom af hjeltesångerna framgår, andra valkyrior halft himmelska, halft jordiska, åt hvilka Odin förlänar en högre hjeltekraft, så att de dels segrande deltaga i männens strider, dels såsom väsen af högre art sväfva öfver slagfältet, afgöra striden och beskydda de utvalda hjeltarne.
Dessa kunna äfven förena sig med sina hjeltar i kärlek och blifva då som andra qvinnor utan att dock helt och hållet förgäta sin tidigare, högre lifsform.
Valkyrja, pl. -ur, den som utväljer de hjeltar, som skola falla, af valr (se ofvan) och kjósa, kaus pl. kurum, kora, välja.
Valkyriorna, som Odin utsänder att ledsaga de fallna hjeltarne till Valhall, äro ett poetiskt uttryck för den förbindelse, som eger rum mellan krigets gud och hjeltarne.
Det är sina tankar och sin vilje som Odin utsänder i stridsvimlet såsom mäktiga och väpnade mör, likasom han utsänder sina korpar öfver all verlden (jfr Petersen, sid.
Odin såsom runors och skaldskaps uppfinnare.
Odin och Saga.
Runor (fn.
Rúnar) äro ett uttryck af vetandet om tingen och andens herravälde öfver dem.
Anden, som genomtränger och utforskar naturen, är Odin, och då han har fattat tingen, trycker han sitt tecken på dem, och dessa tecken äro runorna.
Således är Odin runornas uppfinnare.
Rún (pl. -ar) betyder hemlighet, hemlig lärdom, sång, tal, skrift (jfr lat. carmen).
Troslärorna sjelfva kallas ofta i de gamla dikterna runor eller stafvar.
Den första benämningen betecknar ursprungligen tal, den andra skriftecken, hvilken senare betydelse runor också fick längre fram.
Ofta benämnes sjelfva trollsången eller trollformuläret rúnar (Keyser).
Skaldskap (fn.
Skáldskapr) föreställes såsom en inspirerande dryck; den, som njuter honom, är skald.
Jätten Suttung (fn.
Suttungr) förvarade i det inre af Nitberget denna kostbara dryck, som derför kallas Suttungs mjöd, samt satte sin dotter Gunnlöd (fn.
Gunnlöð) att vakta den samma.
Odin stiger ned i berget efter att hafva besegrat alla hinder, vinner omsider Gunnlöds kärlek och får tillåtelse att tömma drycken.
Han för så upp Suttungs mjöd till öfverjorden och gör människorna delaktiga deraf.