Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta är ock reproduceradt efter det original, som alltid under lifstiden hängde öfver hennes mans, Johan Gabriel Carléns skrifbord.
Det tredje porträttet är taget i slutet af 1850-talet, vid den tid då » Ett köp- manshus i skärgården » såg dagen, som bekant erkändt som författarinnans mest framstående arbete.
Den intressanta brefautograf, vi meddela, är äfven den ägnad att belysa en liten episod ur författarinnans lif — för dem åtminstone, som kunna reda sig med den en smula svårlästa pikturen.
Det är den kände samlaren ocb kännaren af literatur och konst kapten J.
E. Hagdahl härstädes, hvilken benäget satt oss i tillfälle framlägga densamma för våra läsarinnor.
Vi ha så mycket mindre i den ofvanstående uppsatsen ansett oss behöfva dröja vid de nakna biografiska data ur Emelie Flygare- Carléns lif eller vid någon öfversikt af hennes rika literära alstring, som den dagliga pressen nu i sammanhang med hennes död utförligt i minnet återkallat dessa, för öfrigt förut så all- bekanta saker.
Bättre ha vi trott oss tjäna det varma intresse, som helt naturligt knyter sig kring den åtgångnas minne, kring en af vårt fosterlands ryktbaraste kvinnor, genom att just belysa hennes personligt egendomliga små och stora drag, genom hvilka framstå i sitt sanna ljus ej mindre den stora författa- rinnan än den med mänskliga svagheter behäf- tade, dock innerst goda och hjärterena kvinnan.
ommaren var längesedan förbi, och höstreg- net strömmade öfver gatorna.
Knut Berg hade efter en mödosam ferietid återvändt till sin låga kammare och på nytt tagit ihop med studierna.
Efter sin ankomst hade han talat med professorn angående sin läsning: » Jag vet, att jag borde läsa mig till bröd, » hade han sagt, » men det brinner inom mig en sådan okuflig lust att komma vidare och vidare, jag ville obeskrifligen gärna taga kan- didaten, men.
» Professorn satt alldeles tyst och sög på en fin cigarr.
Knut hade hoppats, att han skulle säga ett ord, antingen gillande eller tvärtom, men han fick vänta.
» Jag skall vara mycket trägen i höst, » började han åter, » jag tror, att jag verkligen har förmåga att gräfva mig in i arbetet. » » D å är ju allt godt och väl, » utlät sig professorn slutligen, och däraf drog Knut den slutsatsen, att han ej ogillade hans planer; nu var det bara att gripa sig friskt an.
Som vanligt åt han sina tarfliga middagar ute.
Det var nog också behöfligt att en gång om dagen röra på sig, ty det jämna stilla- sittandet i förening med ansträngande tanke- arbete förorsakade honom denna höst ofta en plågsam hufvudvärk, till trots för jung- fru Finas kamfertspiritus och smärtstillande vatten.
Professorn hade emellertid börjat visa ett visst intresse för fortgången af hans studier; det föll sig helt naturligt, att Knut äfven under veckan tillbragte någon timme då och då i det trefliga skrifrummet, och månget klokt råd, mången värdefull upplysning mot- tog han där med tacksamhet.
Han lärde sig ock därunder bättre förstå den gamle herrn med alla hans egenheter och spårade under den sträfva ytan en i många afseenden fin och varm känsla.
Julen närmade sig nu med stora steg.
Knut hade med jungfru Fina, som småningom ta- git förmynderskap öfver honom, beräknat in- nehållet af sin klena börs och till sin stora saknad funnit, att det icke tillät honom en resa hem till julen.
Större delen af sommar- besparingarna hade hamnat i moderns knap- pa hushållskassa och till att forhjälpa en yngre syster till en kurs i en väfskola — nu var det totalt ebb i hans egen kassa.
Ett par dagar före själfva julafton fann han emellertid på sitt bord ett kuvert med inne- slutna respengar.
Han grubblade hit och dit på hvem som kunde vara gifvaren; na- turligtvis tänkte han först på professorn, men öfvertygade sig snart, att en sådan öfverrask- ning svårligen kunde härleda sig från den gamle pedanten.
D å Pina kom ned med sin bricka på kväl- len, blef hon genast invigd i förtroendet, och de grubblade gemensamt, men antingen hus- hållerskans förvåning föreföll alltför konst- lad eller Knut begynte draga vissa slutsat- ser af den ovana stilen på kuvertet, alltnog, han fattade plötsligt gummans båda händer, såg henne in i ögonen och tvang sålunda den goda själen till erkännandet, att brefvet jämte penningarna inte precis voro någon hemlighet för henne.
» Kära jungfru Fina, » — Knut var mycket rörd — » tycker ni verkligen, att jag skulle ha hjärta att taga edra själfFörtjänta styfrar. » » Ja ja, där ha vi det, » utbrast jungfrun och slog förklädet öfver ansiktet, » visste jag inte, att herr Knut skulle hålla sig för god att taga emot en julgåfva af en ringa tjän- stepiga, men jag skall säga, att den resan just skulle gjort herrn riktigt godt efter det fasliga läsandet hela hösten. » » Goda, vänliga jungfru Fina, » han måste eftertryckligt klara rösten, det var någonting som stockade sig i strupen på honom, » tro mig, det finnes ingen, som jag lättare skulle kunna begära en tjänst af än just af er, det kan jag försäkra, så snäll och finkänslig har ni alltid varit mot mig, och efter ni nu i er hjärtegodhet velat uppfylla min käraste ön- skan, så se här! » Han tog den nya blanka sedeln och stack in den i sin tunna plån- bok.
» Tusen tack, blir det en gång någonting duk- tigt af mig och jag får eget hus och hem, skall jungfru Fina alltid vara en hedersgäst däri. » Den gamla hushållerskan gned sig oaflåt- ligen i ögonen med sitt lärftsförkläde, ocb när hon gick, mumlade hon ett tyst » Gud välsigne honom, » ur sitt trofasta hjärta.
Och julen kom och Knut reste, glad i hå- gen, följd af jungfru Finas allra bästa väl- önskningar.
Professorn hade aldrig upplefvat en så ändlös lång och enslig julhelg, åtminstone föreföll det honom så, och när jungfru Fina i förbigående anmärkte: » i morgon kommer herr Knut tillbaka, » kunde han ej dölja, att han var belåten däröfver, något som kom hus- hållerskan att i tysthet triumfera.
Men när Knut verkligen anlände, föreföll den gamle herrn precis lika styf och kall som vanligt, det var oemotsägligt.
Knut såg litet allvar- sam ut denna gång, de hade haft allvar- samma underrättelser där hemma om en bror, som var sjöman och i månadtal fått ligga på ett utländskt sjukhus för en svår ben- skada; modern sörjde äfven öfver en smul- gråt till husvärd, som icke ens lät beveka sig att reparera det läckande taket på den lilla stuga hon bebodde.
Man måste förstås försöka se allt från den ljusaste sidan, det var Knuts princip, som han ärligt bemödade sig att följa, men ibland föll det sig litet svårt, isynnerhet när man hade små anfall af modlöshet och miss- tröstan om sig själf och kände, som om kraf- terna hölle på att svika.
Det hade de i alla fall inte lof att göra, han måste riktigt stål- sätta sig att blifva » plugghäst » om igen, viljan skulle åtminstone inte fattas.
Gamla Fina hade längesedan i tysthet bytt ut skummjölken mot äkta oförfalskad lands- mjölk och hittade allt som oftast på att få honom bjuden till middagen, när hon hade någonting godt och mustigt; herr Knut be- höfde så väl något att stärka sig med, det visste hon bättre än andra, isynnerhet sedan han erbjudit sig att läsa tidningarna högt för professorn och då ersatte den försumma- de tiden med någon af nattens timmar.
» Det är inte rätt, » brukade jungfru Fina stundom säga, » jag måste tala om för pro- fessorn, a t t.
» » Nej, för ingen del, » af bröt Knut, han kände det alltid, som om denna uppoffring å hans sida för den gamles trefnad var ett litet återgäldande af den stora tacksamhets- skuld, som alltid låg och tryckte ned honom, isynnerhet numera då han inte var fullt så förhoppningsfull som förut.
Frampå vintern ådrog han sig en lätt för- kylning i den tunna, slitna rocken.
Fina klagade hos professorn, som slog döförat till och förklarade, att hon ville göra pojken till en apoteksburk med alla sina mixturer, an- dra hade före honom gått i bara rocken och inte blifvit värre för det.
Hushållerskan teg förnärmad, nog var hus- bonden en barbar i alla fall, tänkte hon.
Knut höll sig inne några dagar.
När han se- dan gick upp på en föreläsning och kom hem i isande blåst, började han hosta och såg feberaktig ut.
Fina hade inte sagt ett ord om hans illamående, förrän professorn den följande dagen, som var en söndag, frågade, hvarför hans stol stod tom vid middags- bordet.
Svaret, afgifvet i en grafiik ton, måtte ej hafva ökat professorns aptit, åtminstone sköt han otåligt sin favoritdessert åt sidan, med den orakelmässiga frågan: » Tror hon, att jag är en boa konstrictor? » Så fort han ätit och utan att ens tända den vanliga cigarren, kastade professorn en kapprock öfver axlarna och skyndade bort till gårdsrummet.
Han hade icke på år och dag varit därinne, kanske var det därför som kammarens låga tak och dystra utsikt mot en skyhög grå mur, stucko honom så bjärt i ögonen, eller trängde sig den stora kontra- sten mellan våningen däruppe och detta tarf- liga rum, som han » funnit godt nog för den fattige gossen », alltför skarpt inpå honom; han ryckte nästan ett steg tillbaka, men se- dan flög hans blick till Knut, som till hälf- ten rest sig ur bädden för att hälsa den sällsynte gästen.
Hans ögon glänste, och på kinderna brann en stark rodnad, han såg barnsligt ung ut, där han låg, hans linne var bländande hvitt, men rocken utnött i h varenda söm; den hade aldrig varit med däruppe, men stämde nog tillsammans med den tarfliga omgifningen här, de nakna väggarna, det rankiga bordet och golfvet, som saknade matta.
En obehaglig stickande känsla genomfor professorn, när han med en enda blick upp- fattade alltsammans; det var som om en omät- lig tyngd af skuld och brottslighet sänkt sig ned öfver honom.
Likt en automat närmade
han sig bädden och stirrade på den sjuke; huru fick han nu ej plötsligt blicken upp för hans förändrade utseende, de insjunkna ögo- nen och de kantiga aftärda kinderna.
Så- dant hade icke skett på en och två dagar, åhnej; det var icke heller spåren efter ett lif i syndiga nöjen, det var vittnesbördet om ansträngdt arbete, genomvakade nätter och försakelser, en redlig själs ärliga kamp för att bana sig väg.
Ja, det var j u så han velat hafva det, det var j u därtill professorn själf så strängt hän- visat honom.
Han hade bara glömt att icke alla ägde en sådan jättekraft som han, och att järnhård flit kunde nöta ut en klenare hälsa.
Han kände icke igen sin egen röst, så tonlös var den, när han frågade: » Hur är det med dig, gosse? » » Inte så bra, fruktar jag, » svarade stu- denten med sitt behagliga leende.
» Jag har en smula feber! » suckar som ohörda genombäfvade det tysta sjukrummet!
Dock ej alldeles ohörda, Pro- fessorn hade för länge sedan gjort upp sin räkning med religionen; om han icke tviflade på en » försyn », hade han åtminstone icke frågat därefter — nu var det annorlunda.
När jungfru Fina sakta gråtande stod vid bädden och snyftade: » Här förmår ingen jordisk läkare någonting, nu ha vi bara vår Herres barmhärtighet att lita oss till, » då knäpptes som af sig själfva de styfnade hän- derna, och ett ljudlöst, men brinnande rop om hjälp höjde sig mot himlen ur djupet af den lärde mannens hjärta.
» Seså, res på dig, min gosse !.-.- Han svepte pälsen omkring honom.
» Nu gå vi. » Knut var så yr i hufvudet, att han höll på att falla, men professorn höll honom sta- digt uppe, och innan han riktigt kom sig för, låg han bakom den gröna skärmen i den gamle herms egen utsökta järnsäng, och gamla Fina smålog genom tårar vid hufvudgärden.
Och hans bön blef hörd!
Efter dagar af hopp och fruktan segrade Knuts lifskraftiga natur slutligen öfver döden, och han åter- skänktes till lifvet.
Jungfru Fina tog åter sin tillflykt till tå- rarne i glädjen som nyss i sorgen, men äfven professorns blick hade en fuktig glans, när hau uttalade sitt » räddad »!
» Herren är en mäktig hjälpare, » snyftade hushållerskan.
» Han hör bönen, hans vare också äran. » » Amen, » svarade professorn lågi.
Nästa se- kund lutade han sig ned öfver bädden, Knut hade öppnat ögonen och såg med rediga blic- kar omkring sig.
» Hvad har händt, hvar är jag? » frågade han.
» I ditt hem, min gosse, » svarade professorn med eftertryck, » du har varit mycket sjuk, men nu blir du snart frisk och stark igen. » Det gamla behagliga leendet upplyste hans aftärda drag: » Och ni har varit min skick- lige doktor, herr professor? » » Herr professorn blef kvarlämnad i gårds- rummet för evärdliga tider, » sade den gamle med ett humoristiskt smålöje, » här står din far, som icke begär bättre än att för alltid få kalla dig sin egen, trofaste gosse.
Säg, Knut, skall det bli så? » Han försökte tacka, han ville så gärna orka tänka, men den lilla ansträngningen hade helt och hållit medtagit krafterna, och han sjönk i ett dvallikt tillstånd, midt emellan sömn och vaka, ur hvilket han ej förmådde rycka sig upp.
I stället för svar räckte Knut honom båda sina händer, och deras ögon möttes i en be- tydelsefull blick.
» N u är allt, som det skall vara, » sade gamla Fina.
» Gud ske lof, att det inte kom — för sent. » » Fyrtio grader åtminstone, » mumlade pro- fessorn, och i detsamma kom den gamla lä- kareminen fram, han undersökte patienten noga, gjorde frågor och nickade på hufvudet, som om han anat svaren förut.
» Tror du, att du skulle orka gå de få ste- gen upp till mig, om jag understödde dig? » frågade han.
Knut såg förvånad på honom: » Det tror jag nog, » svarade han.
» Nåh, så ha vi då ingen tid att förlora! » Rask som en pojke hade professorn skyn- dat bort, och lika fort var han tillbaka med sin mjuka varma päls öfver armen.
Huru länge han låg så, det visste han ej, lika litet som huru ömt han dag och natt vårdades af den barske professorn och gamla, trogna Fina.
Den sistnämnda hade aldrig kunnat ana, att så mycken ömhet gömde sig bakom husbondens sträfva yta, och nu blef hon ändå slutligen öfvertygad om, att han hvarken vai en barbar eller en girigbuk.
Knut var svårt sjuk, och stundom hängde det unga lifvet på en hårfin tråd.
I sådana stunder satt professorn orörlig vid bädden och gaf akt på minsta ryckning i anletsdragen, medan en oafbruten kamp utkämpades inom hans bröst.
A c k, ännu så nyss hade denne yngling stått frisk och lefnadsglad vid hans sida, han hade kunnat dela med honom sitt komfortabla lif, hade kunnat omfatta honom med faderlig välvilja, men de dumma prin- ciperna hade alltid hållit honom tillbaka.
Pojken skulle bli pockande, egenkär och så vidare, han måste läras att själf bana sig en framtid.
• Ja, allt det där var rätt och bra, men nu låg han här, en vår, som kanske aldrig skulle bära den sköna rika sommaren i sitt sköte, en vacker saga, påminnande om sippor och knoppande björkar, men som aldrig skulle blifva verklighet.
A c k, huru tungt det grå hufvudet vid så- dana tankar sjönk mot bröstet, hvilka djupa F ö r l o f n l n g s - o c l x Teater och musik.
Andra symfonikonserlen gafs i lör- dags i k. operans provisoriska lokal inför talrikt besatt salong ocb under lifligt bifall, hvilket väl denna afton lika mycket gällde konsertens ledare som utförandet.
Kapellmästaren Andreas Hallen beträdde nämligen nu för första gången efter sitt engagement anförarplatsen.
Liksom å gamla operan var orkestern äfven här placerad å scenen, och härifrån gjorde den sig be- tydligt bättre gällande än från den vanliga ned- sänkta orkesterplatsen.
Programmet inleddes med Wagners Faust-uvertyr, senast utförd i Svea-salen, likaledes under hr Hal- lens ledning.
Med hr H:s grundliga kännedom om Wagner och hans skapelser är det gifvet, att uver- tyren beträffande utförandet ej lämnade något öfrigt att önska i pietet mot den gängse Wagnertraditio- nen.
K o m så Johannes Brahms ' konsert för piano och orkester, ett säkerligen mycket djupsinnigt och i många afseenden framstående tonverk, som dock torde behöfva höras flere gånger för att varda rätt förståeligt.
Pianostämman sköttes på det hela taget mycket förtjänstfullt af hr Wilh.
Stenhammar, elev af vår säkerligen mest framstående pianolärare här- städes, hr Richard Andersson.
Ett alltid gärna hördt och denna gång synnerligen väl framfördt nummer var andantet ur Beethovens stråkkvartett i a-dur.
Som hufvud- och slutnummer kom Schumanns förträffliga symfoni n:r 4 (d-moll), hvars alla satser mottogos med det lifligaste bifall, som i synnerhet xrig^s©lrinara,r s t ä n d i g t l a g e r hos Ju vol er ar HALLBERG Stockholm.
O r d e r f r ä n l a n d s o r t e n e x p e d i e r a s o m g å e n d e.
efter romansen tydde på en önskan att få denna omtagen.
Ponchiellis » Gioconda », k. operans nästa med syn- nerlig spänning emotsedda nyhet, kommer att gif- vas med följande partibesättning: Gioconda, sånger- ska, fru Ostberg; Enzio Grimaldi, ädling från Ge- nova, hr Odmann (altern.
hr Lundmark); Aloise Bo- daero, statsminister, hr Sellergren; Laura Adomo, hans make, fru Edling (altern.
frk.
Almati); Den blinda Giocondas mor, fröken Wolf; Barnaba, gat- sångare, hr Johanson (altern.
Rtofikholtft Gernandts Röktr,-Aktleb.
N:r 27 (237) Fredagen den 1 juli 1892.
Prenumerationspris pr är: I d u n m e d M o d e t i d n i n g och kolorerade planscher fer Idun m.
Idun e n s a m.
8 — &gt; ti: 50 » i: — Byrai: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (.Aftonbladets u y a h u s.
j P r e n u m e r.
sker i landsorten å post- » .Tistall, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
Träffas k b y r å n kl. 12-1.
Utgifnlngstid: hvarje helgfri fredag lösnummerspris 15 öre (vid kompletteringar) AmioxiM] » riM: 36 Öre pr n o n p a r e i l l e r a d.
För » FJaissökande&gt; o. » bedisra platser » 25 ö r e för h v a r j e p å h ö r j a u i tiotal stafv Utländska a n n o n s.
- r a d Storhertiginnan Louise af Baden.
lipfter en långvarig vi- " j atelse i främmande land, där hon under mil- dare luftstreck sökt och, som vi hoppas, äfven funnit en varaktig för- bättring för sin vacklan- de hälsa, beträder kron- prinsessan Victoria i dessa dagar åter hemlandets jord.
Intet var gärna naturligare, än att hon begagnade tillfället att på sin hemfärd göra ett be- sök i det gamla föräldra- hemmet i Carlsruhe för att främst glädja faders- och modersögonen med de synbara resultaten af den långväga rekreations- resan och för några korta stunder drömma sig till- baka till minnesrika barn- domsdagar.
Då bilden af den fur- stinna, hvilken som vår kronprinsessas moder står vårt konungahus och vårt lacd nära, ej förr varit införlifvad med Iduns porträttgalleri, begagna vi med glädje anledningen af det nämnda besöket, hvilket tidningarna nyss omtalat.
En hjärtlig väl- komsthälsning till kron- prinsessan Victoria, en hälsning som säkerligen biträdes af alla svenska kvinnor, må ock ligga däri.
Som väl är kändt, är storhertiginnan Louise Marie Elisabeth dotter af kejsar Wilhelm I af Tyskland och således den nuvarande kejsarens fa- ster.
Hon föddes i Ber- lin den 3 december 18S8.
Det rykte, som sedan samlat sig kring hennes faders namn, var i prin- sessan Louises ungdoms- dagar ännu ej förvärfvadt, och den moder, som va- kade öfver hennes barn- domsår, var ej ännu den af ett mäktigt och enigt folk dyrkade kejsarinnan Augusta.
Men plikttro- het och stränghet mot sig själfva, gudsfruktan, kär- lekskraft och from offer- villighet länkade redan då föräldrarne3 lefnads- väg och verkade på dot- terns hjärta och sinne.
En mönstergill uppfost- ran erhöll hon, och hen- nes själ odlades till mot- taglighet för hvad som är godt och skönt.
Dä hon vid ännu ej fyllda aderton år räckte sin hand åt storhertig Fre- drik af Baden, var hon värdigt förberedd till lef- nadskallets allvar.
Ja, allvar — ty stor- hertiginnan Louises lif har icke varit främman- de för politikens skakande stormar, för hjärtats tysta, men djupa smärta.
Här kunna vi ej ingå på att teckna de allmänt kända
iÖUN 210 Jag nöjd vill vara, hur det går!
Om nej på nej min önskan får, Hvad hjälper mig att gråta?
historiska dragen af de slitningar och strider, ui hvilka det moderna Tyskland rest sig upp, men att storhertiginnan Louise stått dem allt för nära för att ej ha kylts af deras skugga, är enhvar klart.
Och för henne, som van- drat från en älskad sons dödsbädd direkt till sin faders sista stunder, medan redan en ve- modigt bitter död hotade den ende broderns lif, äro de innerliga sorgerna ej opröfvade.
Men visserligen har hennes lif ock haft rika ämnen till glädje.
I ett lyckligt äkten- skap har hon vid sin makes sida tum för tum kämpat sig till sitt folks tillgifvenhet och kärlek.
Och det är hennes stora seger, att den sannerligen icke gafs henne utan strid, ty deu preussiska prinsessan var icke angenäm för badensarne i de stridiga dagar, hon först trädde in i sitt nya hemland.
Deras gunst sökte hon heller aldrig, men deras hjärtan till- tvang hon sig till sist genom sitt blida, för all nöd ömmande väsen, sitt dådkraftiga del- tagande i alla de verk, som gingo barmhärtig- hetens och den enande kärlekens vägar.
Bland några af de solljusaste stunderna i sitt lif räknar storhertiginnan Louise de min- nesrika dagar i slutet af september 1881, då en dubbelfest af lik betydelse firades i det hög- tidssmyekade Carlsruhe — hennes oeh hennes makes silfverbröllop och den enda dotterns för- mälning med kronprins Gustaf af Sverige och Norge.
Den hjärtliga värme, med hvilken då hennes badensare deltogo i sin furstefamiljs glädje, var för henne det käraste och stoltaste vittnesbördet, att alla politiska antipatier, allt stort hat, allt smått groll var glömdt och för alltid borta för den hängifvenhet, som hon vunnit med kärlekens sega, outtröttliga kraft.
Helt visst kunde hon ock intet bättre tillönska sin dotter, som nu, liksom fordom hon, skulle gå bort från föräldrahemmet att söka ett nytt hem i ett främmande land, än att det äfveo en gång måtte beskäras henne att mottaga ett helt folks kärleksgåfvor, hvilka icke gifvas för makts skull och för fursteglans, utan för hjär- tats medkänsla oeh sanna kvinnlighet.
— crsggD — Vikten af en god början.
Af Maina.
Belönad med hedersomnämnande vid Iduns pristäfling.
senaste (Forts. o. slut fr. föreg.
1 j är af de små flickorna blifvit små frök- \ J I nar om 12 till 13 år och ogräset blif- (Vl vit alltför frodigt, föräldramyndigheten alltför maktlös, anlitas slutligen helpensionen • — ett hemmets fattigdombevis.
Detta nöd- fallshem skall nu på ett par år godtgöra föräldrahemmets alla försummelser, hvilket ju är en orimlig begäran.
Visserligen kan skol- hemmets tukt och omvårdnad på kort tid nog verka åtskilligt till förbättring, men det kan vanligen endast blifva ett afhuggande af ogrä- sets toppar.
Rötterna uppfylla jorden och visa tyvärr mycket ofta sin fulla lifskraft, så snart plantan återkommit till hemmets mark.
Det krokigt var, kan nog hållas rakt nder trycket af det nya hemmets vakt och Utsår jag storm med häftigt sinn ', Min bittra lön blir hvirfvelvind, En lön mig ej kan båta.
P. jS.
J30YE.
lagar, men, en gång lyckligt undan denna press, återtager i allmänhet det unga trädet sin förra form.
Intet kan till fullo ersätta den tidiga uppfostran, och det är dessutom helt visst Guds mening — så är åtminstone min tro — att hvarje hem, där en moder finnes, skall taga vård om sitt och sina och låta nöd fallshemmen varatill för de moderlösa.
Men om hemmet någonsin skall blifva i stånd att fylla sin bestämmelse, måste kvin- nans uppfostran vändas in på en helt annan väg än den hittills följda.
Det fanns en tid, som våra åldringar — i många fall med skäl — kalla den gamla goda tiden, då kvinnans uppfostran var så uteslutande afsedd för verksamhet i hemmet, att det aldrig ens blef tal om bokliga kun- skaper för henne.
Detta var j u att smida anden i bojor, och nog böra vi kvinnor vara tacksamma, att dessa åsikter slutligen fingo vika för en rättvisare uppfattning, och att nya verksamhetfält i följd häraf öppnades för oss.
Emellertid synes mig, att man i denna fråga har efterhand öfvergått till en annan ytterlighet, och kvinnan tyckes nu uppfostras för allt annat, blott ej för hemmet.
För hvarje annat kall anses förheredelse af nö- den; till husmoderns mångsidiga och makt- påliggande värf träder däremot den unga kvin- nan ofta fullständigt oförberedd.
Boken har under barndomstiden blifvit så godt som en- våldshärskare och håller flickhjärnan i trägen verksamhet.
Följden häraf blir i allmänhet den, att då skolflickan, vanligen blek och öfveransträngd, hinner de 15, 16 åren, är hon icke allenast fullkomligt främmande för allt, hvad huslighet heter, utan blickar där- jämte ofta med en viss ringaktning ned på de enkla sysslorna inom hemmet och anser det vida under sin värdighet att därmed be- fatta sig.