Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1727 års bevillning. förordningen innefattar samma bestämmelser oell stadganden som 1720 års kontributionsförfattning, med tillägg of förklarandet, att afgift icke skulle erläggas för husbehofsqvarnar, ocb med uteslutande af de i föregående enahanda förordningar intagna föreskrifter, rörande beviliningsafgiften af tjenstlösa inhyseshjon och dem, sorn suto lör sig sjelf ve utan att ega handtering eller näring, samt af fördels- och försvarskarlar, tröskare och dikare.
Kolleger och pedagoger vid skolorna befriades från kontributionsafgiften; och för pensioner samt gratialer nedsattes densamma till 5 procent.
K vad durchtågsgärden beträffade, skulle den »för denna gången komma att anstå och »hvila, emedan allmogen förklarat sig vilja med sina fordringar för utgjorda skjutser »och gärder låta tills vidare bero»
I stället för den vid nästföregångna riksdag fastställda ytterligare fredshjelpsbevillning, skulle af hvarje person utgöras en lön- och betalningsafgift, hvilken bestämdes för hvarje skattskyldig till samma, efter samhällsställning och förmögenhet lämpade belopp, som fredshjelpen; dock innehöll förordningen om lön- och betalmngsafgiften några nya eller förändrade stadganden, såsom: att för de förmögnaste utaf adeln, hvilka icke egde tjenst och karakter, skulle denna afgift utgå för hvarje dem tillhörig rusttjenst-häst; att någon afgift icke skulle utgöras för gerningsmäns och handtverkares på landet hustrur jemte deras döttrar, samt alt innehafvare af pensioner och expektanslöner, som ej hade annan inkomst eller egendom, icke behöfde erlägga ifrågavarande afgift.
Lön- och betalningsafgiften borde utgöras intill Ständernas nästa sammankomst; men med afseende å Rikets Ständers ansenliga utgifter för den långa riksdagen komme denna afgift att under år 1723 endast utgå med halfva beloppet.
Fredshjelpen hade influtit till Statskontoret, men lön- och betalningsafgiften borde levereras till Rikets Ständers Kontor.
Enligt 4727 ärs riksdagsbeslut, hade Rikets då församlade Ständer, oaktadt de följder, det långvariga kriget för alla rikets inbyggare medfört, och de landet öfvergångna svåra missväxtåren samt minskningen af näringsmedel, funnit oundvikligt att, till rikets försvarsverk och styrka samt hvar och ens så mycket mera tryggade säkerhet, åtaga sig en sådan extra ordinarie kontribution och utgift, som innefattades i Ständernas bevillning till en allmän kontribution för 4727 och följande år till nästa riksdag, hvarom förordningen är daterad den 24 Juli förstnämnda är.
Genom denna förordning nedsattes den dittills med 10 procent utgående bevillningen af alla löntagare till 5 procent för sådana löner, som vore bestämda i och utbetaldes med penningar.
Kapellaner, Adjunkter och Klockare i mindre städer äfvensom i landsförsamlingar, hvilkas hemmantal icke öfverstege 50 mantal, blefvo frikaliade från denna afgift.
För oskattlagde torpare och husmän nedsattes afgiften tili hälften af dess förra belopp.
Städernas kontingent minskades till 83,600 d:r, i anseende till medgifven fullkomlig befrielse från kontributionsafgift för alla de ruinerade, afbrända och förstörda städerna.
Dä Finland, ej allenast under den längre tid, detta land varit under Ryska väldet, kommit mycket af sig, utan sedermera blifvit hemsökt af svår missväxt och andra 43 olyckor, skulle dervarande befolkning intill nästföljande riksdag endast erlägga hälften mot deras vederlikar i Sverige.
För öfrigt förklarades, att, utan afseende å stånd och boningsort, de, som genom olyckliga händelser och landsplågor råkat i fattigdom, icke vore under kontributionen inbegripna.
I afseende på lön- och betalningsafgiften innehåller riksdagsbeslutets 8:de punkt: att, fastän Bondeståndet, i anseende till missväxt och andra svårigheter, föreburit sm oförmåga och gerna sökt att undgå denna afgift, hade bemälda Riksstånd likväl måst derutinnan foga sig efter de öfriga Stånden; och hade Rikets Ständer således, »fast med stor olägenhet», till rikets gälds afbördande beviljat en lön- och betalningsafgift, som efter reglementet för Ständernas Kontor komme att till vederbörande kreditorer och expektanter användas.
4723 års författning om sistnämnda afgifts utgörande blef således fortfarande tillämpad.
Efter hvad af Kongl, brefvet den 4 4 September 4 727 samt Öfverståthållarens Landshjeipen. jemte Stockholms Magistrats publikation af den 30 i samma månad inhemtas, hade Rikets Ständer äfven beviljat en särskild årlig afgift under namn af allmän landshjelp, hvilken af alla rikets inbyggare skulle utgöras med en åttondedel af det belopp, hvartill lön- och betalningsafgiften i 4 723 års förordning var bestämd och i sammanhang med denna afgift uppbäras under 5 års tid från och med år 4 727.
Till den afstannade slottsbyggnadens i Slockholm fortsättande och fullföljande be- Slottshjelpen. viljades vid 4726 och 7727 års riksdag en årlig afgift, hvilken dock, i anseende till missväxten och den dyra tiden, ej skulle börja utgå förr än med år 4728, och skulle motsvara en fjerdedel af lön- och betalningsafgiften samt fortfara i 4 år.
Uti Kongl, förordningen den 4 7 Februari 4 730 meddelades det första stad- Kortstiimpelgandet om den intill närvarande tid fortfarande särskilda kortstämpel af giften, med hvil- afslftenken afgift, enligt sagda förordning, åsyftades, att, utan undersåtarnes besvär, en inkomst skulle till kronan inflyta och kortspelandet såsom ett skadligt tidsfördrif hållas under tvång och hämmas.
Alla spelkort borde stämplas och dervid för utländska finare kort erläggas 6 och för sämre 4 öre s:mt leken.
För inrikes tillverkade kort uö bestämdes stämpelafgiften till endast 4 öre för hvarje kortlek.
Genom örte punkten af 7757 års riksdagsbeslut tillkännagafs, att Rikets Ständer 1731 års omsider kunde, intill påföljande riksdag, befrias och förskonas från alla extra ordi- 1 narie utskyIder; dock hade Rikets Ständer åtagit sig lön- oc t betalningsafgiften, slottshjelpen samt en mellan städerna öfverenskommen accis.
En särskild afgift tor täckta vagnar, som begagnades inom städerna, föreskrefsVagnsafgiften.
O O O _ O genom Kongl, förordningen den 26 Juli 7757, hvilken afgift skulle utgå med 6 d:r för högre embetsman och med ökadt belopp för dem, som tillhörde lägre nummer på rangordningen, samt med högsta beloppet eller 50 d:r för hvar och en, som icke egde någon rang.
Riksråd och Riksdagsmän voro från denna afgift befriade.
Till följd af Kongl, förklaringen den 75 Mars 7752 öfver 4 734 års yppighets- Styfkjortelförordning, borde hvarje fruntimmer, sorn ville bereda sig rättigheten att bära styf- a eu‘ Ii 1734
Srs bevillning eller försvarshjelp. kjortlar, erlägga ert årlig afgift af 1 d:r s:mt; och skulle hvar och en sig härom vid mantalsskrifningen angifva.
Styfkjortlars begagnande af allmogens och gemenskapens af arméen hustrur samt af tjenstefolk blef likväl helt och hållet förbjudet.
Under 1754 års riksdag förenade sig Rikets Ständer om en ny bevillning, under namn af /örsvarshjelp, hvilken skulle utgå för 1735 och påföljande år till nästa riksdag och ej fick användas till andra behof eller utgifter, än att sätta örlogsflottan jemte dertill hörande utredning äfvensom krigsmagten till lands samt fästningarna i det stånd, sorn rikets värn och trygghet påkallade.
Den i afseende på denna bevillning af Rikets Ständer under den 42 December 1754 utfärdade, efter andra grunder än föregående bevillningsförordningar uppgjorda författning innehåller följande hufvudsakliga stadganden: utaf alla, efter stater och indelningar samt eljest, vid publika verk utgående löner skulle innehållas 4 procent; » pensioner och gratialer, öfverstigande 300 d:r s:mt, likaledes 4 procent; » frälseegendom skulle erläggas 40 d:r för hvarje rusttjensthäst och i samma för hållande derefter för i hardt korn utgående ränta; » jernbruk 6 d:r för hvarje skepp:ds hammarskatt eller 100 skepp:ds tillverkning; för kronoförpantningar efter år 1700 skulle utgöras 1 procent af räntan; af arrendatorer en procent af arrendesumman; » underofficerare och musikanter m. fl. vid armén och flottan 1 d:r; » Biskopar 60 d:r; » Kyrkoherdar på landet, efter hemmantalet, högst 30 och minst 4 d:r; » Kyrkoherdar i större städer med prebenden samt Professorer 20 d:r; » Kapellaner dels 3, dels 1 d:r; » Klockare från 12 till 1 d:r; » Borgmästare i Stockholm och Göteborg 30 samt i öfriga städer högst 12 och minst 4 d:r; » Rådmän i Stockholm 20 och i andra städer högst 12 och minst 2 dr; » förmögnare grosshandlare 60 d:r; » andre handlande, upptagne i 6 kategorier, högst 50 och minst 4 d:r; » »societets- och embetsman», dito i 3 dito, högst 40 och minst 10 d:r; » handtverkare, dito i dito, högst 30 och minst 10 d:r; » borgare med ringa förmögenhet i större städer 4, i medelmåttiga 3 och i dc minsta städerna 2 d:r; » handelsbokhållare och inspektörer 8 d:r; » köpmansdrängar 6 d:r; » handtverksgesäller dels 2, dels 1 d:r; » bergsmän vid Kopparberget högst 20 och minst 5 d:r; » bruks- och handtverksarbetare 24- öre; 15 •af åbocr på skattlagda hemman I d:r; » adelns betjenter och kainmarpigor 1 d:r; i) drängar 20 öre; » pigor 10 öre; » arbetsfolk och gerningsmän 1 d:r; » torpare 10 öre; och » backstugasittare 8 öre; Allmogen i Finland skulle blott erlägga hälften af de för dess vederlikar i Sverige bestämda afgifter.
Som ofvannämnda afgift skulle för åtskilliga, de tre första Stånden tillhörande personer lämpas efter förmögenhetsvilkor och handel, borde Landshöfdingarne och magistratspersonerne i städerna samt vederbörande Häradshöfdingar och kronans betjente på landet, efter en noga och tillförlitligen inhemtad underrättelse om hvar och ens tillstånd, taxera dem alla till en billig afgift; och borde äfvenså de i förordningen till näring eller beställning icke uppräknade personer undergå en lika skälig och billig taxation, hvarvid ingen finge uteslutas.
Landshöfdingarne samt Borgmästare och Råd, äfvensom vederbörande tjenstemän, voro »hardt» ansvarige, om någon, som råd och förmögenhet hade, förbiginges eller förskonades, eller om den, som oförmögen vore, blefve, af egenvillighet eller vårdslöshet att efterfråga dess vilkor, emot uppbördsförordningarna, betungad.
Vid samma eller 1734 års riksdag bibehölls lön- och belalmngsafgiflen, att fortfarande utgå efter 1723 års författning.
Likaså skulle sloltshjelpen äfven dädanefter oförminskad utgöras; men den af Rikets Ständer år 1731 beviljade bränvinsaccisen samt a/giften för vagnar i städerna borde upphöra med förstnämnda år.
Under den riksdag, sorn hölls åren 1738 och 1759, blef för den kommande 1738 och tiden 1734 års bevillningsförfatlning bibehållen, dock med deruti stadgade afgifters ned- '^^ag3 sättande till hälften; hvarvid ånyo förklarades, att denna bevillning eller så kallade försvarshjelp icke finge användas till andra behof än försvarsanstalterna.
För att ytterligare understödja statsverket, beslöto Rikets Ständer att »vissa mindre nödiga varor »skulle med en billig konsumlionsaccis beläggas.»
Slollshjelpen borde deremot fortfarande utgå efter förra vanligheten.
Lön- och belalmngsafgiflen skulle likaledes komma att än vidare fortfara samt en ny förordning derom utgifvas i stället för den, som år 1723 utfärdades och sedermera varit gällande.
Denna nya förordning utkom i Juni 1739 och var till sin uppställning och sina grunder öfverensstämmande med den förra författningen samt stadgade i de flesta fall enahanda afgiftsbelopp, isynnerhet hvad de högsta och lägsta afgifterna för de under samma klass förda skattskyldige beträffade; men den sednare innehöll flera underafdelningar och var således vidlyftigare samt upptog en mängd tillkomna tjenstebefattningar.
På sätt i riksdagsbeslutet tillkännagafs, hade för allmogens hemmavarande barn och tjenstefolk, från 1739 års början till slutet af år 1742, medgifvits en fjerdedels lindring i lön- och 1741 års bevillning.
1743 års bevillning.
16 betalningsafgiflen.
Genom den nya förordningen ålades Landshöfdingarne och magistratspersonerne i städerna samt Häradshöfdingarne på landet att med vissa adjungerade af hvart och ett
Stånd, efter inhemtad underrättelse om hvarje skallskyldigs belägenhet, verkställa enahanda taxering, som i 1734 års bevillningsförordning stadgades i afseende på dem, hvilka antingen efter förmögenhet skulle utgöra meranämnda afgift eller icke vore i förordningen omnämnde; hvarjemte åtskilliga närmare föreskrifter om dessa taxeringsförrättningar meddelades.
Dervid förordnades bland annat, alt från Hofrätterna och Kollegierna samt regementen och kårer skulle infordras personella, på stater och aflöningslistor grundade förteckningar.
Lön- och betalningsr afgiften skulle allestädes erläggas å den ort, der den skattskyldige hade sm beställning eller vore mantalsskrifven, utan att afseende finge fästas derå, att han annorstädes hade egendom och der betalt samma afgift.
I anseende till de utgifter, som för utförande af det då påbörjade kriget med Ryssland och en önsklig freds erhållande erfordrades, åtogo sig Rikets Ständer för åren 4741 med 4744, enligt riksdagsbeslutet af den 22 Augusti förstnämnda år och Kongl, kungörelsen den 4:sla påföljda September, under namn af försvarshjelp, samma bevillning, som vid 1734 års riksdag; hvadan den då utfärdade bevillningstörordmngen ånyo skulle tillämpas; dock blef, med afseende å missväxterna under åren 1739 och 1740, krono-, skatte- och frälse-allmogen befriad från utgörande af mer än halfva bevillningsafgiften för de två första åren.
Enligt nyss åberopade riksdagsbeslut skulle lön- och betalningsafgiften, äfvensom slottshjelpen, fortfarande utgå på samma sätt som efter nästföregångna riksdag.
Sedan Rikets Ständer, under år 1742, ånyo blifvit sammankallade, måste de för 4743 och följande år åtaga sig en vida högre bevillning.
Den redan i April 4743, eller 5 månader före riksdagens slut, utfärdade särskilda, endast för samma år gällande bevillningsförordning är ej allenast i fråga om afgiftsbeloppen, utan äfven i uppställningen, märkbart afvikande från 1734 års bevillnmgsstadga, men öfverensstämmer deremot i sednare hänseendet med de under 1720-talet utkomna författningar, rörande den då utgående så kallade »allmänna kontribution.»
Bland de i 1743 års bevillningsförordning påbjudna afgifter torde nedanstående, såsom nya eller i betydligare grad förhöjda, här böra anmärkas: för hvarje frälsehemman skulle erläggas 10 och för rå- och rörs- samt insockne hemman 5 d:r; » hvarje par stenar i tullmjölqvarn från 3 till 10 d.r samt hälften för säteriqvarn; af stångjernsbruken 33y d:r för hvarje skeppid hammarskatt, och enahanda bevillning för frälsesmide; » kungsgårds-, säteri- och qvarnarrendatorer 6 proc. och af öfrige arrendatorer 3 proc. utaf arrendesumman; » alla i allmän tjenst anställde personer 8 proc. utaf deras kontanta löner och skulle 17 skulle för sportler inom Hofrätterna och Kollegierna, äfvensom för pensioner och öfriga gratialer, erläggas 8 proc.; af de i hemmansräntor, spanmål eller andra varor utgående löner 12 proc.; doktorer, advokater, extra ordinarie tjenstemän m. fl., som endast åtnjöte provision, skulle, hvar i sin ort, taxeras till 2, 3 å 4 gånger det i 1734 års bevillningsförordning för dem utsatta belopp; hus- och bruksprester, adjunkter, bokhållare, häradsbetjenter, jemte andra i enskild tjenst anställde personer, som hade större lön än 20 d:r s:mt, skulle af densamma erlägga tjugonde penningen; af alla hushyror i städerna samt af behållna intresset å fruktbara eller till förlag försträckta kapitaler skulle betalas hvar femte penning; för hvarje fönsterluft i enskildt eller boställshus, antingen huset beboddes eller icke, skulle erläggas i Stockholm 16 öre, i större stapel- och uppstäder 12 öre, i mindre städer 8 öre samt på landet 6 öre; hvilken afgift husegaren borde erlägga för hela huset, med rättighet att, då rum vore uthyrda på helt eller halft år, hålla sig till hyresmannen.
Samma fönsterafgift skulle betalas af akademier, konsistorier och skolor samt för rådhus äfvensom för tingshus och socknestugor.
Allmogen skulle endast betala 3 öre för hvarje fönsterluft och gemenskapen af armén var för husen å sina torp från denna afgift befriad; för peruk skulle erläggas 2 d:r, men af tjenstefolk endast 20 öre, hvaremot för fruntimmersperuk borde betalas 5 dr; för styfkjortlar 2 d:r, men för dem, som af barn begagnades, blott 1 d:r; för hel- eiler halftäckt vagn 4 d:r; för chäs eller karriol 2 d:r.
Den, som hade flera peruker, styfkjortlar eller vagnar, behöfde likväl endast betala bevillning för en.
Borgerskapets kontingent höjdes till 150,000 d:r; Ostindiska kompaniet hade, i anseende till rikets betryckta tillstånd, frivilligt åtagit sig att för år 1743 betala 50,000 d:r; Intressenterne i general-tullarrendet skulle erlägga 20 proc. af intresset å deras lottsedlar.
Genom allmänt stadgande ålades en hvar att aflemna underskrifna förteckningar på allt sitt folk, hvarvid ej blott namnen på all betjening och allt annat tjenstefolk, utan äfven beloppet af hvar och ens lön borde uppgifvas.
Den, som antingen uppgåfve lön till mindre belopp än den utgjorde, eller uteslöte någon, för hvilken afgift skulle utgå, vore skyldig erlägga dubbla beloppet.
Beträffande taxeringarna stadgades, att
Bergskollegium borde taxera bruken samt dervarande betjente och arbetare.
I Stockholm skulle taxeringarna verkställas af Öfverståthåiiaren jemte Magistraten och Borgerskapets Äldste/i de andra städerna af Landshöfdingen jemte magistratspersonerne.
På landet borde, i kronobetjeningens Bev.-Kom.
Bet. 3 18 1744 års beTillning. 1747 års bevillning. närvaro, taxeringen förrättas af Landshöfdingen, eller den han i sitt ställe förordnade, samt vederbörande Häradshöfding med vissa adjungerade af Adeln samt Preste- och Bondestånden.
Till följd af Rikets Ständers sedermera, vid samma eller 1742 och 1743 års riksdag, fattade beslut frikaliades allmogen från fönsterafgiften, och nedsattes åboafgiften samt den öfriga bevillningen, äfvensom lön- och belalnmgsafgiften för år 1743 till hälften af dess förra belopp för allmogen i de län, der ett hemman finge fördelas mellan 8 eller flere åboer.
I öfverensstämmelse med derom af Rikets Ständer fattadt beslut, beviljades för 1744 och följande år en tredjedels nedsättning i den lön- och betalningsafgift, som enligt 1739 års förordning skulle utgöras af allmogen och dess tjenstefolk.
Beträffande den för år 1743 belöpande bevillningen af manufakturinrättningar och fabriker i städerna, förklarades genom särskild förordning, att denna bevillning skulle utgöras med »en procent af aila varors tillverknings- och salupris, utan åtskillnad af »ämne och materia.» Hallrätterna borde alltså för alla varor och tillverkningar, »som »vid hallen uppgåfves, i bevillningsafgift uppbära en procent af dessa varors värde.» Genom Kongl, påbudet den 22 Februari 4744 kungjordes Rikets Ständers beslut rörande bevillningen för sagda och påföljande år.
Vid jemförelse mellan detta påbud och 1743 års bevillningsförordning visar sig, alt bevillningen i de flesta fall endast skulle komma att utgå med hälften eller en tredjedel af hvad för förstnämnda år utgjorts, men för innehafvare af kontanta eller indelta löner samt handels- och kontorsbetjente m. fl. borde bevillningsafgifterna utgöras med oförminskadt belopp.
Likaså blefvo fönsterafgiften äfvensom öfriga nya afgifter merändels bibehållna oförändrade.
Borgerskapets kontingent nedsattes deremot till 75,000 d:r.
Med afseende å den ansenliga brist, hvarmed statsverket vid 1746 och 1747 års riksdag fanns besväradt, och då förestående mångfaldiga utgifter, isynnerhet för iståndsättande af försvarsverket och hvad dertill hörde, åtogo sig Rikets då församlade Ständer, genom bevillningsförordningen aj den 14 December 4747, en till utgående för följande år intill nästa riksdag påbjuden bevillning; hvarvid Rikets Ständer, enligt yttrandet i riksdagsbeslutets 8:de §, sökt de utvägar, sorn äro mest naturliga, »då »de följa förmögenheten och minst betunga den fattige arbetaren, men ansenligen be»lasta den öfverflödige och slösaren.» Enligt 1747 års bevillning skulle för alla kontanta löner, arfvoden och tillökningar på eller utom stat erläggas 6 samt för indelta löner och pensioner 9 proc.
Innehafvare af beställning utan lön och de, som blifvit benådade med karakterer samt vore i verklig tjenst, skulle utgöra enahanda afgift, som deras vederlikar.
Extra ordinarier och advokater samt andre, som endast åtnjöte provisioner, skulle taxeras till dubbla beloppet af hvad 1734 års bevillningsförordning för dem stadgade.
Innehafvare af frälse-egendom skulle »efter ingifven »och rigtig befunnen rusttjenstlängd och jordebok i det län, der samma egendom vore »belägen,» betala 10j öre s:mt för hvarje rusttjenstmark, utan afseende om derför rustades eller icke.
I afseende på denna afgift meddelades för öfrigt hufvudsakligen 19 enahanda bestämmelser, som i efterföljande samt äfven i sednaste (1858 års) bevillningsförordning äro intagna och således ännu gällande.
Af hvar och en, som innehade pastorat på landet, skulle erläggas 15 d:r för hvarje 64 hela mantal.
Pastorer i städerna skulle taxeras till bevillning, motsvarande 6 proc. af deras inkomster.
Till eklesiastikstaten hörande personer, som egde underhålisspanmål eller hemmansräntor, skulle erlägga samma afgift som öfrige räntetagare.
Med penningelöner försedde prester och akademiske tjenstemän skulle betala 6 proc , men kyrkobetjeningen samt akademi- och skollärare endast 4 proc.
Patroni ecclesiarum i Skåne, som, utan att derför hålla adlig rustning, åtnjöte spanmål utaf kronobonden, skulle betala 9 proc. efter kronovärdering.
Magistratspersoner och städernas betjening skulle erlägga lika lönebevillning med statens tjenstemän, eller 6 proc. af lön och annan inkomst.
Näringsidkare i städerna eller de, som eljest der utöfvade något yrke, skulle betala till beloppet fastställd afgift efter vissa klasser, bestämda med afseende å den skattskyldiges förmögenhet samt städernas storlek och rörelse.
Sålunda voro grosshandlare i Stockholm och Göteborg upptagne i 7 klasser till högst 300 och minst 20 d:r.
I afseende på bevillningen af andre handlande samt handtverkare och borgare i allmänhet, hade — utom Stockholm och Göteborg, der 7 klasser voro bestämda med högsta afgiften 150 och lägsta 10 d:r för »handelsman» samt högsta afgiften 100 och lägsta 8 d:r för handtverkare och andre borgare — städerna blifvit indelade i 5 särskilda kategorier med 6 afgiftsklasser inom hvarje kategori och med följande benämningar: »största städerna», »medelmåttiga», »mindre», »än mindre» och »minsta».
Afgiften för »förmögne handelsmän» i de »största städerna» utgjorde 100 d:r och för »förmögne» societets- och embetsman, handtverkare och andre borgare 60 d.r samt för handelsmän minst 10 och handtverkare 6 d:r.
Lägsta afgiften var i de minsta städerna 2 d:r för såväl handelsmän som handtverkare, eller densamma som handtverksgesäller borde erlägga.
Skulle någre handlande eller handtverkare ega sådan känd rörelse och förmögenhet, att taxeringsmännen funne högsta klassens afgift för ringa, egde de att skäligen öka den utsatta summan.
Deremot kunde afgiften för handlande eller handtverkare af mycket ringa vilkor nedsättas till hälften af det för de minst förmögne bestämda beloppet.
Adelsmän och magistrats- eller ståndspersoner, som i stad idkade handel, skulle betala lika afgift med borgare; men då adelsman taxerades, borde »Landshöfdingen ofel»bart vara hos Magistraten närvarande.»
Bruksegare skulle erlägga 16| d:r för hvarje skepp:d hammarskatt samt efter enahanda beräkningsgrund afgift för frälse-öfversmide.
Likasom i nästföregående bevillningsförordningar, hade för åtskilliga manufaktur- och bruks- eller fabriksinrättningar vissa afgifter blifvit bestämda, men i allmänhet skulle manufakturister och fabrikörer taxeras efter särskild afgifts-skala, olika för fabrikörer inom en del städer och för egarne af enahanda inrättningar inom andra städer samt på landsbygden.
Skatte- och kronohemmansåboer samt landtboer å frälse- eller skattefrälsehemman 20 skulle i bevillning erlägga 1 d:r å hemman af minst £ mantal, och å halfva hemman eller mindre hemmansdelar 24, 16 eller 12 öre.
Dessutom skulle för skatterättigheten af egaren dertill betalas 2 d:r för hvarje helt mantal.
Post- och lotsbönder samt gästgifvare skulle fortfarande betala särskilda afgifter, hvilkas belopp vore för de förra bestämda efter hemmantalet och för de sednare efter gästgifvaregårdens belägenhet.