Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan innan ifrågavarande motion kom Sammansatta Utskottet tillhanda, bade Utskottet genom dess Betänkande N:o 25, i anledning af, bland annat, Riksdagsfullmägtigen J.
Rundbäcks från Göteborgs och Bohus län motion (N:o 208), hvari enahanda förslag, sorn af Nils Olsson, blifvit framståldt, meddelat yttrande i della ämne, sålunda alt Utskottet på anförda skäl tillstyrkt Rikets Ständer all lemna Rundbäcks omförmålda motion utan afseende; och enär, enligt Utskottet tillhandakomna utdrag af Riks-Slåndens Protokoll, hvad Utskottet sålunda tillstyrkt blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgare-Stånden godkändt, får Utskottet nu vördsamt hemställa, om icke frågan om bifall till Nils Olssons förslag i denna del må anses hafva förfallit.
I fråga om lista punkten äro reservationer anmälda af:
Riksdagsfullmägtige J. M. Lundahl från Skaraborgs län, Anders Jonsson från Wermlands län och Nils Magnus Pettersson från ( almar län.
Santmans.
Lag- samt Allm. Best.- och Ekon.- Etsk.
Betänkande N:o 29. 3 N:o 29.
Betänkande, i anledning af täckt motion om vpphäfvande eller förändrad reglering af klockares brefbäringsskyldighet.
Förenämnda fråga, hvilken äfven tillförene undergalt Rikets Ständers pröfning, har vid innevarande riksdag blifvit bragt å bane genom en af Riksdagsfullinägtigen B. J. Holmlin från Göteborgs och Bohus län hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion (N:o 55), som, efter remiss till Lag-Utskottet, blifvit, jemlikt 45 § Riks— dags-ordningen, af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet behandlad. 24 Kap. 32 § Kyrkolagen innehåller med afseende på klockares skyldigheter, bland annat: ”Han skall ock bära Kapitlets, Prostens och Kyrkoherdens bref till Prosten, när de honom tillhandakomma, till nästa klockare, och der sådant försummas, till skadan, sorn deraf timar, svara.”
Motionären anmärker, att denna brefbefordringsskyldighet, som redan är nog betungande, lätteligen han i anseende till förenämnda lagbuds allmänna och obestämda lorm genom missbruk af vederbörande förvandlas till en för klockarne olidlig tunga.
När dertill tagits i betraktande, att anledningen till detta kyrkolagens bud, en långsam och osäker postgång, icke numera, sedan ändamålsenliga författningar i detta afseende blifvit vidtagna, förefinnes, så har det synts motionären, att ifrågavarande stadgande kunde upphälvas, om Presterskapet i stället tillädes fribrefsrätt för dess embetsskrifvelse!1.
Motionären föreslår derföre alternativt: antingen att ofvanberörda stadgande måtte alldeles uppbäfvas och den ifrågavarande brefbefordringen ordnas sålunda, att bref, cirkulärer och stamböcker, som från Kongl.
Maj:t ankomma till Domkapitlen för att Presterskapet delgifvas, måtte medsändas och åtfölja Kongl. Maj:ts och Konungens Befallningshafvandes andra kungörelser, samt Pastorerne för öfriga embetsskrifvelser erhålla fribrefsrätt; eller att närmare må bestämmas och förklaras, 4 Sammans.
Besv - och Ekon-Utsk.
Betänkande N:o 29. hvad och huru mycket det åligger klockaren all såsom postbud lill vederbörande befordra.
Utskottet har i afseende på anledningarne till de i detla afseende inlupna klagomål, såväl genom den diskussion, hvilken hos Hedervärda Bonde-Ståndet beledsagade motionens remitterande och som genom protokollsutdrag kommit Utskottet tillhanda, som ock annorledes inhemtat, att i åtskilliga stift grundade skäl till sådan klagan förekommit, men att deremot i andra stift denna angelägenhet blifvit sålunda ordnad, att brefbäringsskyldigheten derstädes utan knot fördrages.
Af detta förhållande har Utskottet trott sig kunna antaga, att de anmärkta olägenheterna mindre bero af lagbudets innehåll än af dess tillämpning.
Alt till förekommande af missbruk, genom en sådan reglering, som motionären i sitt sednare alternativ föreslagit, närmare bestämma brefbäringsskyldighelens omfattning bar emellertid synts vara opraktiskt, enär kontroll i alla fall icke skulle kunna hållas öfver de förseglade försändelsernas innehåll och, derest någon granskningsrätt i detta afseende kunde kloekarne medgifvas, sådant skulle gifva anledning till eli olämpligt förhållande mellan dem och deras förmän.
Alt åter alldeles upphäfva brefbäringsskyldigheten lärer icke böra ifrågakomma, innan densamma kan ersättas al andra befordringsmedel; skulle nemligen, utan sådan ersättning al andra anordningar, Presterskapet berölvas tillfället alt fä sina embetsskrifvelse!’ och andra försändningar befordrade, så skulle antingen deraf vällas en isolering, som gjorde stiftsstyrelsen hardt nära omöjlig, eiler ock Presterskapet betungas med den ofta till utgifter föranledande postbefordringsskyldighet, hvilken för närvarande såsom ett Ijensteåliggande tillhör kloekarne; meri att sålunda betria en klass af tjenstemän från dess göromål, för att utan ersättning lägga desamma på en annan klass, synes icke vara med rättvisa och billighet förenligt.
I fråga om anordningar, hvarigenom klockarnes brelbäring blefve umbärlig, utan att någon ny tunga för Presterskapet uppstode, och utan att det genom brefbäringsskyldigheten äfsedde ändamål förfelades, lärer för närvarande ingen annan utväg finnas, än att medgifva Presterskapet rättighet till begagnande af krnmdirefhäringen.
Ilå emellertid under en längre följd af år klagomålen öfver detta onus. isynnerhet från allmogens sida, varit så allvarsamma, att åtgärder tilt dess lindrande tid etter annan mäst vidtagas, och denna brefbäring, sorn möjligen kunde till fullo ersätta den s. k. klockareposten, likväl för sådant ändamål mäste ordnas på ett nytt sätt och derigenom blefve vida besvärligare än nu, anser sig Utskottet icke kunna tillstyrka Pikets Ständer att anlita denna utväg.
Utskottet finnér sig alltså icke vara i tillfälle att förorda något af motionärens alternativa förslag i hela deras omfattning; men då, särdeles med afseende på den omständigheten, att efter inrättandet af den Statistiska Central-bvrån i hufvudstäden, försändningarne till och från Presterskapet af blanketter och handlingar hörande till den officiela statistiken tillkommit, och !' ckarnes brefbäring derigenom blifvit försvårad, det synes vara billigt, alt Pikets Ständer hos Kongl.
Majit i underdånighet förordade sådana åtgärder, hvilka, utan olägenhet för det allmänna eller Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- UtsJc.
Betänkande N:o 30. 5 särskild klass af tjenstemän, kunde, om än icke alldeles afhjelpa de öfverklagade olägenheterna, dock i någon mån lindra klockarnes lunga af deras omförmälda åliggande, och då sådant ändamål kunde vinnas derigenom, all Pastorsembetena, hvilka för närvarande äro i saknad af fribrefsrält, förunnades sådan förmån, hemställer Utskottet vördsamligen, att Rikets Ständer mätte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj.t anhålla, alt Kongl. Maj:t täcktes tillse, huruvida och i hvad män fribrefsrätt för deras embelsskrifvelser må kunna Pastorsembetena i riket tilläggas. iflo* ohls iMljjiy elial aheåö é» ,'btäitollit »mandi sjftitfimgéili shsd sisi Stockholm den 10 Oktober 1863. .8aiHJlÉ;:i.!^ei^i-)i_l h.lua eJnjiilé llsia .,8ilai lalla teaiq aé ned naguiliie (eloäfeilte» Reservationer: Af Herrar L. W.
Henschen och J. Å. Lemchen samt Riksdagsfulluiägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län.
Ank. till Exp.-UtBk. den 10 Okt. 1863, kl. lem.
Betänkande, i anledning af väckt motion om rätt till prestertig tjenstdrsberäkning för lärare vid högre folkskola.
Till Sammansalta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har, jemlikt 43 § Iliksdags-ordningen, blifvit från Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet öfverlemnad en från Hedervärda Bonde-Ståndet dit remitterad motion i förenämnda ämne, hvilken blifvit väckt af Riksdagsfullmägtigen Ola Jönsson från Malmöhus län (motionen N:o 183). 6 Sammans.
Betänkande N:o 30.
Motionären anser såsom en väsendtlig brist i organisationen af den högre folkskolan, att lärarne vid dessa skolor icke ega alt räkna sig presterliga tjensteår tillgodo för sin tjenstgöring derstädes, helst under nuvarande förhållanden prestmän lära finnas, hvilka egde håde håg och fallenhet lör skollärarekallet, men som dock ogerna sökte en sådan plats, emedan förlust af tjenstårsberäkningen dermed vore förenad.
Visserligen hade lärare vid sådan skola den utvägen sig öppen att hos Kongl. Majit söka ifrågavarande rättighet, men det syntes dock motionären vara lämpligare, alt ett sådant medgifvande gjordes till föremål för allmänt stadgande.
Då högre folkskolor vore i det närmaste alt sätta i jemnbredd med pedagogier och dessas lärare hade sig ifrågavarande förmån tillerkänd, så ökade detta vigten af de skäl, som talade för motionärens mening.
Den ifrågaställa rättigheten lill Ijenslårsberäkning borde tillika utsträckas till de akademiskt bildade personer, hvilka såsom ordinarier innehade dylik lärarebefattning och som, utan att vara prester, dock egnade sig åt lärarekallet, hvadan motionären föreslår, att Dikets Ständer måtte för sin del besluta och hos Kongl. Majit anhålla om en författning af innehåll, alt lärare vid högre folkskola, antingen han är prest eller icke, skall åtnjuta enkel Ijenslårsberäkning.
Då Rikets Ständer genom de författningar, som under sednare tider blifvit med afseende på elementarläroverken vidtagna, afsell, bland annat, ali det inflytande på befordringarne inom kyrkan, som tjenstgöringen vid läroverken tillförene utöfvat, måtte inskränkas, till uppmuntran för det i kyrkans omedelbara tjenst arbetande Presterskapet, men delta ändamål lill en del skulle motverkas, om, på sätt motionären föreslagit, äfven tjenstgöringen vid de högre folkskolorna skulle medföra presterlig tjenstårsberäkning —- hvarigenom skulle kunna inträffa, att ett större antal yngre prestmän droges från kyrkans tjenst, der de under förhandenvarande förhållanden väl behöfvas, till folkskolorna — finner
Utskottet den af motionären föreslagna åtgärden icke väl öfverensstämma med de i härmed sammanhängande ämnen hittills af Rikets Ständer hyllade åsigter; i anseende hvartill och då lärarebefattning vid högre folkskola, om den af prestman innehafves, i de flesta fall torde kunna förenas med verklig presterlig tjenstgöring och deraf beroende tjenstårsberäkning, men i annan händelse det lämpligen bör för hvarje särskildt fall och med afseende på omständigheterna pröfvas, om dylik förmån skäligen kan förunnas folkskolelärare, som är prest, och vid sådana förhållanden något allmänt stadgande icke erfordras, Utskottet vördsamligen hemställer, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Sländers åtgärd föranleda.
Lag- samt Allm. Besv.- och, Ekon.-TJtsk. Betänkande N:o 31. 7 N:o 31.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrad anordning af bönegudsljensterna i städerna.
Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet går härmed alt afgifva yttrande öfver en motion i förenämnda ämne, som blifvit väckt hos Högvördiga Ureste-Ståndet af Komminister Afzelius och, efter remiss till Lag-Utskottet, jemlikt 43 § Riksdagsordningen, öfverlemnats till Sammansatta Utskottets behandling.
Genom "2 Kap. 3 § i Kyrkolagen är stadgadt, alt ”i de stora städer” skall bön bållås i kyrkan morgon och afton alla dagar, då icke veckopredikan eger rum.
Motionären anmärker, alt man vid påbjudandet häraf naturligtvis afsell den dåvarande tidens förhållanden och lefnadsvanor, men att, då numera en stor förändring i dessa afseenden inträffat, delta lagbud icke passade in med nuvarande förhållanden, till följd hvaraf dessa påbjudna bönestunder, i den form under hvilken de ännu funnes qvar från en längesedan förfluten tid, icke vidare Ijenade till att uppfylla det ändamål, man med dem afsell.
Sådant hade förhållandet visat sig i hufvudstaden, hvarest böner dagligen hölles i enlighet med ofvanberörda föreskrift, men, enär morgonbönen hölles å en limma, klockan B f. m., som vore alltför tidig för folkets närvarande vanor, tycken och arbetsordning, samt aftonbönerna, allt efter årstiden, inträffade klockan 4, 5 eller 6 e. m., eller långt innan dagens arbetsbestvr kunde anses vara slutade, så hade följden blifvit den, att dessa bönestunder icke vidare besöktes.
Dertill komme, bland annat, den verkliga olägenheten af dessa föreskrifna bönestunder, alt prestmannen af desamma förhindrades att verka der, hvarest bans biträde mera påkallades och behöfdes.
Enligt hvad erfarenheten i hufvudstaden visat, syntes det, som om införande af bibelförklaringar, förenade med aftongudsljenst, på en af veckans dagar skulle hafva mera utsigt för sig alt verka vålsignelserikt till 8 Santmans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-TJtsk. Betänkande N:o 31. församlingsmedlemmarnes andeliga tillvexl och förkofran; ty när kyrkorna vid de anbefallda bönestunderna vanligen stöde tomma, så vore de deremot vid de frivilligt åtagna bibelförklaringarne vanligen ganska talrikt besökta.
Om också icke i alla rikets större städer enahanda förhållande härmed egde rum som i Stockholm, så funnes dock släder, der man icke allenast insett gagnlösheten af bönegudstjensterna, utan äfven vidtagit åtgärder för att icke detta arbete måtte ske förgäfves.
Ehuru de nuvarande anordningarne i delta afseende sålunda hade i allmänhet visat sig olämpliga och äfven blifvit såsom sådana ansedda, så egde likväl icke Konsistorierna i riket och ännu mindre församlingarne någon laglig rätt att derutinnan göra någon väl behöflig förändring, enär sådan icke kunde härledas ur Kongl. Brefvet den 5 November 1823, som endast medgåfve Konsistorierna, att, efter omständigheterna och orternas beskaffenhet, bestämma klockslaget för gudstjenstens början.
Endast genom ett allmänt medgifvande åt Konsistorierna att i de församlingar, der de i Kyrkolagen nu anbefallda bönestunderna icke längre ansåges uppfylla det ändamål, hvartill de blifvit föreskrifna, få ordna och förändra dessa andaktstillfällen på sådant sätt, att verklig nytta och välsignelse kunde lörsamlingarne deraf tillfalla, skulle de olika församlingarnes önskan tillfredsställas och deras andeliga båtnad vinnas.
På de af motionären anförda, här ofvan omförmälda skäl, och enär ifrågavarande bönestunder lämpligen böra anordnas med afseende å särskilda förhållanden, vanor och behof i de större släder, der de förekomma, hvarmed icke i alla fall torde vara förenligt att den ovilkorliga föreskriften om deras förrättande två gånger dagligen qvarstår i Kyrkolagen, får Utskottet, i öfverensstämmelse med motionärens förslag, vördsamt hemställa: del Rikets Ständer, med upphäfvande för sin del af del i 2 Kap. 3 § Kyrkolagen förekommande ovilkorliga stadgande, att i de stora städer bön skall hällas morgon och afton alla dagar, dä icke veckopredikan eger rum, uti underdånig skrifvelse lill Kongl. Maj:l anhålla, att Kongl, Maj:l täcktes förordna, del må Konsistorierna i riket i fråga om de hitintills för de större städerna påbudna bönestunder om hvardagarne, ega alt, der sd af behofvel påkallas, uppå derom gjord ansökning och efter församlingarnes hörande och medgifvande, vidtaga sådana anordningar och förändringar, som äro behöfliga, för att det med dessa andaktsstunder afseddå ändamål må vinnas och befordras.
Lag- samt Allm. Besv.- och EJcon.-Utsk.
Betänkande N:o 32. 9 N:o 32.
Betänkande, i anledning af väckt motion om särskildt stadgande att afhandling, hvarigenom jord blifvit från hemman för alltid afsöndrad.
, skall intecknas.
Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet går härmed att afgifva sitt yttrande öfver en motion af ofvanberörda innehåll, som blifvit väckt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen Erik Jonsson från Westmanlands län (motionen N:o 176), och, efter remiss till Lag-Utskottet, blifvit, jemlikt 45 § Riksdags-ordningen, till Sammansatta Utskottets behandling öfveriemnad.
Motionären anför, hurusom, efter del genom Kongl. Förordningen den 12 November 1858 tillåtelse blifvit lemnad att för alltid under full (ganderätt från hemman afsöndra lägenheter om, i vissa provinser, minst tre och i öfriga delar af riket minst två tunnlands eller deremot svarande qvadratrefvars areal, väsendtlig skada kunde ådragas inteckningshafvare eller köpare af hemman, derest de ej vore i tillfälle att med säkerhet inhemta huru mycket af hemmanet genom afsöndringar för alltid vore under full eganderätt till annan upplåtet.
Efter skedda afsöndringar kunde en person köpa t. ex. i mantal i förlitande på skifteshandlingars uppgifter om dertill hörande egor, men blefve deruti ganska bedragen, då han förr eller sednare inhemtade, hvilka afsöndringar derifrån skett.
Inteckningshafvarne kunde ej vaka deröfver, att deras rätt ej förminskades, och kunde icke veta till hvem eller hvilka de egde att hålla sig för den minskning i deras säkerhet, de genom afsöndringen lidit, sedan de utkräft sin rätt af egaren till sjelfva hemmanet.
Det vore af dessa skål icke tillfyllest, att de upplåtelser, hvarigenom afsöndringar skedde, uppbjödes och lagfores; men all nödig säkerhet, såväl till köpares och inteckningshafvares betryggande, som till den allmänna kreditens bevarande, kunde, efter motionärens förBih. till B.
Brot. 1862 & 1863. 7 Sami 2 Afd. 15 Haft. 2 10 Sammans. Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 32. menande, vinnas, om upplåtelser af ifrågavarande beskaffenhet äfven intecknades eller åtminstone deras antecknande i domstolarnes inteckningsprotokoller måste ega rum, i hvilket fall och derest förnyelse deraf såsom af annan inteckning måste ske, ali erforderlig upplysning genom gravationsbevis kunde vinnas.
Då den tillökning i kostnad, en sådan åtgärd kunde medföra för lägenhetsinnehafvarne, ingalunda uppvägde olägenheten af den eljest nödvändiga osäkerheten i rättstillståndet, föreslår motionären, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta eller hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas, att utom redan föreskrifven lagfart, afhandling, hvarigenom lägenhet för alltid under full eganderätt från hemman afsöndras, skall, för alt mot den eller dem, som sedermera blifva egare af stamhemmanet eller deruti vinna inteckning, ega bestånd, för så vidt afsöndringen eljest med laga verkan skett, vid domstol intecknas och inteckningen förnyas, på sätt och inom tid, som i afseende å jordafsöndringar å viss tid eller på lifstid är föreskrifvet.
Ifrågavarande motion synes till en del bero af den förutsättning, att inteckningshafvares förmånsrätt till betalning ur intecknad fastighet skulle kunna genom sednare afsöndringar från densamma, hvarigenom eganderätt till de afsöndrade delarne öfvergått till tredje person, förminskas; men en sådan föreställning om afsöndringens verkan på inteckningshafvarens äldre förmånsrätt i stamhemmanet hvarken eger grund i de allmänna rättsbegreppen eller kan härledas ur den positiva lagstiftningen.
Det är i och för sig uppenbart, att inteckningshafvarens förmåns- och panträtt i den intecknade fastigheten i ingen mån kan förringas genom ett sednare altal mellan egaren till den intecknade lastigheten och en tredje person, vare sig att denne derigenom öfvertager eganderätten till hela fastigheten, eller att endast en del deraf åt honom med sådan rätt afsöndras; och ur denna allmänna grund följer omedelbart, alt likasom hela den intecknade egendomen, äfven om den öfvergått i annans hand, så ock de delar, sorn från densamma afsöndrats, fortfarande äro besvärade af de inteckningar, som äro äldre än förändringen med eganderätten.
Då detta missförstånd hos motionären om inteckningens verkan undanrödjes, förfaller i och med detsamma den egentliga grunden för hans förslag, så vidt det afser att bevara inteckningshafvares redan bestående rätt.
Men motionären har möjligen tillika åsyftat, att genom den af honom föreslagna inteckningsåtgärden tillfälle skulle beredas långifvare att före inteckningens meddelande kunna med större säkerhet genom gravationsbevis inhemta kännedom om lånsökandens eganderätt till den fastighet, hvari inteckning erbjödes, eller huruvida någon del deraf redan förut vore genom afsöndring med full eganderätt upplåten till tredje person, hvilkens rätt naturligtvis ej kunde lida någon inverkan af långifvarens och hemmansegarens aftal; äfvensom att enahanda säkerhet om eganderättens omfattning kunde vinnas vid köpeaftal om fast egendom.
I detta afseende behöfver allenast erinras, att sådan kännedom för närvarande kan med fullkomlig säkerhet hemtas ur lagfartsprotokollen, enär Santmans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Elem.-JJtsk. Betänkande N:o 33. 11 genom 2 Kapitlet 12 § i Kongl. Förordningen angående grunderna och vilkoren för hemmansklyfning samt afsöndring af jord eller andra lägenheter från hemman den 19
December 1827 är föreskrifvet, att med jord, som genom afsöndring till full ego upplåtes, skall lagfaras, såsom om jordafång stadgadt är; hvarförutan det med inteckningsåtgärdens betydelse att bereda säkerhet för fordrings- och panträtt ingalunda är förenligt att, på sätt motionären föreslagit, göra älven lägenhetsinnehafvarens eganderätt beroende af sådan åtgärd.
Då motionen sålunda uppenbarligen hvilar på ett missförstånd om intecknings rättsliga betydelse och verkan, får Utskottet vördsamt hemställa, att densamma må lemnäs utan afseende.
Betänkande, i anledning af vackt motion om förhöjdl ansvar för andra resan lurendrejeri.
Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, fått till sin behandling öfverlemnad en hos Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen Gustaf Johansson från Kronobergs län väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion angående förenämnda ämne (motionen N:o 311) och går härmed att öfver densamma sig utlåta.
Motionären förmenar, att den nuvarande ansvarspåföljden för oloflig in- och utförsel af varor icke vore tillräcklig för alt motverka lurendrejeri, hvilket visade sig deraf, att detta nesliga yrke bedrefves i ganska stor skala, särdeles genom oloflig införsel af utländska spritdrycker; och emedan, efter motionärens förmenande, förseelser af ifrågavarande art vore att anse för stöld från Staten, och derföre borde lika med andra tjufnadsbrott brännmärkas och bestraffas, samt lagstiftningen i denna del borde ställas i öfverensstämmelse med den allmänna strafflagen, föreslår motio - 12 Sammans.
Betänkande N:o 33. närén, ali den som andra gången beträdes med oloflig in- eller utförsel af varor, öfverstigande Fem R:dr R:mts tullvärde, skall stånda tjufsrätt.
Utskottet, som anser, att en vä! beräknad tullagstiftning och en sorgfällig tullbevakning äro de rätta medlen till lurendrejeriets förebyggande, tror icke, alt något i den vägen kan uträttas genom skärpande af det straflhot, som redan förefinnes i en nog allvarlig form för att hafva all den afskräckande verkan, som en hotelse i detta fall kan åstadkomma.
Tullstadgan af den 7
December 1860 innehåller nemligen i dess 156 §, hvilken för första resan oloflig varuinförsel stadgar böter till varans halfva värde och för andra resan enahanda förseelse likaledes böter, men till varans hela värde, att den, som tredje gången eller oftare begår samma förbrytelse, skall plikta godsets dubbla värde och derjemte slrafias med fängelse i sex månader till högst två år efter omständigheterna, under hvilken tid han skall tili lämpligt arbete hållas; hvarulan såsom särskilda påföljder af sådau förseelse är stadgadt, dels att anhållet olofligen infördt gods skall vara förbrutet, dels alt den som andra gången föröfvat oloflig införsel af varor, skall, derest han idkar borgerlig näring eller rörelse, vara sitt burskap eller näringsrättigheten förlustig, och, om han icke vunnit burskap, vara förlustig all rätt att framdeles sådant erhålla.
Utskottet kan icke heller gifva sitt understöd åt motionärens mening, att lurendrejeri vore alt anse såsom stöld från Staten cch derföre borde medföra samma bestraffning som sådant brott.
De bestämningar, som, enligt det allmänna språkbruket och rättsvetenskapen tillhöra begreppet af stöld eller olofligt tillgrepp, äro så väsendtligen olika med karakteren af lurendrejeribrottet, hvilket eger en vida närmare frändskap med bedrägeri, att ett sammanförande af förstnämnda begge brott lika litet skulle ega något stöd i det allmänna föreställningssättet, som det skulle öfverensstämma med grunderna för brottmålslagstiftningen.
Utskottet får, på nu anförda skäl, vördsamt hemställa, alt ifrågavarande motion må lemnäs utan afseende.
Stockholm, tryckt hos N. Marcus, 1863.
Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Ut skottets Memorial M 34. i N:o 34.
Anie. till Eip. litsle, den 27 Olet. 1863, kl. 6 e. m.