Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland de manliga märkas profes- sor Almqvist, major Schenström, d:r Eaphael, d:r Läffler m. fl.
Vid den musikaliska underhållningen ha bland många andra Ida Brag, Valborg Aulin, Alma Hulting, fru Holmboe-Schenström, Alma Hallström och Sven Scholander låtit höra sig.
Klubben har äfven haft en egen kör, som en tid välvilligt leddes af fru Pettersson-Konow.
Utom dessa ordinarie klubbaftnar ha julfester, vårutflykter och dramatiska före- ställningar ägt rum.
Det glada skämtet trifves särdeles väl inom klubben, där till och med ett par kostymbaler, från hvilka man har många muntra minnen, anordnats.
375 där vilja hvila eller arbeta, vare sig de söka ensamhet eller sällskap. '
Och nu, när Kvinnoklubben d.
2:dra de- cember med en enkel fest firar sin tioåriga tillvaro, är det helt visst med glädje dess medlemmar samlas.
De fröjda sig öfver att deras klubb, trots svårigheter af många slag, blifvit hvad den är.
De veta att den har sin uppgift och sin betydelse.
Säkert skall den växa sig större och starkare, blifva till gagn och glädje för allt flere kvinnor och en gång i framtiden till fullo motsvara hvad dess stiftarinnor drömde sig.
• " Postkvinnoi * ".
Hvad K " p o s t k v i n n o r n a " själfva säga.
Till Herr Adam Lux.
i har i ett par a£ de senaste numren af » Idun » fått införd en berättelse, benämnd » Postkvin- nor, » som på ett mycket obehagligt sätt berört oss kvinnliga » posttjänstemän ».
Egentligen är hela er novell så osant och illo- giskt hopkommen, att den borde helt och hållet ignoreras, men — som ni genom denna berättel- se hos dem, som, utan att känna till de förhål- landen ni vidrör, hastigt ögna igenom den, kun- de sprida ett dåligt omdöme om oss och vårt arbete, ha vi känt oss manade att offentligt be- möta densamma.
Ni framställer oss kvinnliga posttjänstemän, som om vi först vid mognare ålder, efter att hafva blifvit bedragna på våra förhoppningar om lifvet, sökte inträde i postverket, och som om vi då vore mer eller mindre ointresserade af det praktiska arbetet.
— Detta är icke överensstäm- mande med verkliga förhållandet.
Vi kvinnliga tjänstemän — såväl som de manliga — söka oftast vinna inträde i postverket strax efter af- slutade skolstudier, och särskildt de kvinnligas intresse för arbetet skarpes däraf, att vi ju fort- farande ha att kämpa mot de gamla fördomarne mot kvinnan i det sociala lifvet.
Af de äldre af våra manliga kamrater, med hvilka vi arbetat tillsammans i många år, tro vi likväl, att vår arbetsförmåga bedömes oberoende af dessa för- domar, och därpå framhålla vi som bevis det genmäle, ni redan erhållit af » Onkel Adam junior ».
Detta genmäle är för oss kvinnliga tjänstemän af mycket stor betydelse, och har hans vänlig- het att vilja offentligt tala till förmån för kvin- noarbete beredt oss ofantligt stor glädje, under det vi äro nog elaka att föga fästa oss vid att — låt oss använda edra egna ord, där ni vid ett enda tillfälle sagt något sant — » den yng- sta extra ordinarie med harm piotesterar mot att likställas med en kvinnlig, om hon också varit anställd i verket tjugu år. » Det andra skefva i eder teckning, som vi ej vilja låta passera oanmärkt är, att ni låter edra hjältinnor klaga öfver det tröstlösa i sin ställ- ning.
Så låter det alls icke i verkligheten.
generalpoststyrelsens nya lönereglering för extra biträden är det proportionsvis lika ställclt för de kvinnliga och de manliga tjänste- männen, och detta erkännes äfven tacksamt af Kvinnoklubben är således både till nytta oss.
Visserligen kunna vi endast som tillför- och nöje för sina medlemmar.
Där knytas ordnade innehafva ordinarie befattningar, men hittills hafva så få af oss uppnått det erforder- vänskapsband och där kan man träffa sina liga antalet af tjänsteår för att vara kvalificerade vänner, utan att behöfva bjuda dem.
Där att söka sådana platser, att några bestämmelser komma personer med olika åsikter och från i den saken ej varit af behofvet påkallade.
vidt skilda kretsar i beröring med hvar- Såsom tillförordnade hafva vi emellertid unge- andra, där får man vana att tala och disku- fär lika villkor som de manliga tjänstemännen.
Skillnaden är, att vi icke få någon pension, men tera, där har man tillfälle till allvarliga som vi i dess ställe erhålla lönen oafkortad, kun- tankeutbyten lika väl som till att få sig ett na vi ju själfva genom besparingar betrygga vår godt, uppfriskande skratt och framför allt, ålderdom.
Ni ser sålunda, herr Adam Lux, att vår ställ- där känner man sig fri och ogenerad, på neutral mark, men ändå som hemma hos ning alls icke är hopplös, och att er fröken Ver- ner i verkligheten skulle ha det pekuniärt bättre sig.
Dessutom är det ju något värdt — i ställdt för framtiden som tillförordnad ordinarie synnerhet för de medlemmar, som icke än som fru till en fattig hr Ake Vest.
Vi, verk- hafva egna hem — att veta, att när som liga kvinnliga posttjänstemän, finna det så märk- helst på dagen hela året om står Kvinno- värdigt, &amp; it icke våra af eder högtflygande fan- tasi skapade kamrater fått detta klart för sig, klubbens lokal öppen för dem, vare sig de I utan gå och — • hur var det?
— jo » vänta alla på en man som skulle komma och skänka dem ett hem, hur enkelt som helst. » Och så låter ni en af edra hjältinnor lägga sig till med en ganska stor del af den kassa, som blifvit henne anförtrodd!
Eedbarheten hos de kvinnliga arbetande är allmänt erkänd af ar- betsgifvare och chefer, och då har ni ingen rät- tighet att i tryck framställa en försnillning såsom typisk, låt vara att er berättelse är romantiserad.
Vidare är det väl en känd sak, att arbetet vid postverket är ytterst ihärdigt och maktpåliggan- de, samt att något öfverflöd på arbetskrafter ej hör till ordningen.
Så tyckes dock ej vara fallet på det af eder skildrade postkontoret, ty där hafva alla de tjänstgörande tid att gång på gång samtidigt samlas kring en kaffebricka för att i lugn och ro njuta af sitt dolce far niente, såsom vore de långt från postkontoret på den allra an- genämaste kaffebjudning.
Hvar i Sveriges rike linnes detta postkontor beläget?
är en fråga, som ovillkorligen ställer sig för en vid Stockholms postkontor arbetande individ, ty här får ofta en frukostsmörgås inmundigas i flere repriser.
Dessutom finns på ert postkontor tid till kur- tis, sång och glam — det går så patriarkaliskt till, att fröknarna sjunga fart i herrarnes arbete och hen-ame arbeta för dem: allt detta förtjänar ej att bemötas, så barockt är det hopkommet, så hopfantiseradt!
Förlåt, att vi med torra och tråkiga fakta dra- git ned för en stund er Pegas från dess färd i högre rymder.
Kvinnliga postfunktionärer.
A d a m Lux svarar.
Hopplöst eller ieke hopplöst?
Heir redaktör!
Efter att ha läst herr onkel Adam juniors an- grepp på min berättelse » Postkvinnor » och se- dan ni varit nog vänlig att låta mig få del af » Kvinnliga postfunktionärers » öppna bref till mig, beder jag att något få ta ' er tidnings utrymme i anspråk — mindre till försvar för min berät- telse, än till försvar för mig själf och mina af- sikter.
Först skall jag tillåta mig att bestämdt pro- testera mot påståendet, att jag velat skildra nå- gra » typiska representanter för den kvinnliga de- len af svenska postkåren. » På samma gång erkänner jag att titeln » Postkvinnor » och under- rubriken » Några interiörer, » etc. voro illa valda, emedan de möjligen kunde inge en sådan före- ställning som att jag velat ge en generell bild af den kvinnliga postpersonalens lif och verksamhet.
Hvad har jag då velat?
Blott lämna en be- rättelse, en förtälj ning, en händelsehistoria ur » lifvet inom disken på ett postkontor »!
Jag skildrar endast några enskilda individer med mänskliga fel och önskningar, — att de äro » dåsiga », » ointresserade » och » utsvultna » får stå för onkelns räkning!
Ett skönliterärt opus är dock intet tjänstgöringsbetyg, eller hur, herr postmästare?
Med andra ord: de skildrade » postkvinnorna » äro personer i en berättelse, intet annat, jag har påträffat alltför många skick- liga, plikttrogna och genompräktiga kvinnliga kam- rater för att ej hysa stor aktning och stor med- känsla (förlåten mig detta ord, ärade insändare, som ansett att det nästan är ett brott att jag sagt att postverket inom sig har olyckliga kvin- nor!)
för den kvinnliga postkåren.
Sedan något om insändarnas och mina diver- gerande åsikter i vissa saker!
Båda insändarna tyckas fästa sig vid att jag framställt de af mig skildrade kvinnorna såsom mycket » giftaslystna.
Båda synas härvid se frågan hufvudsakligen ur ekonomisk synpunkt.
Men är då äktenskapsfrågan i främsta rummet en pekuniär fråga, är den ej främst en — jag vill kalla det — en » lyckofråga »?
Människan lefver ju ej af bröd allenast!
Jag upprepar hvad jag sagt, jag tror att fler- talet af kvinnorna i postverkets tjänst skulle föredraga ett hem, det kunde få vara så litet och enkelt som helst, framför att vara » post- kvinnor ».
Om påståendet att ha beskyllt kvinnorna i posten för att uppta tjänstgöringstiden mel att dricka kaffe, festa, ta de manligas arbetshjälp i anspråk etc. hoppas jag ej behöfva yttra mig, ty det torde vara klart för den, som vill vara rätt- vis, att jag åtminstone härvidlag skildrat speci- ella fall. '
Detsamma gäller om » försnillningen »; jag be- höfde för berättelsens utveckling en » konflikt », se där hela orsaken till att jag lät den stackars fröken Berger låna ur kassan!
Förhållandet mellan de manliga och kvinnliga postfunktionärerna har också berörts i de tvä^nne
I D U IM 376 insändarnas artiklar.
Hvad jag sagt härom — delvis till mina manliga kamraters nackdel — vidhåller jag.
De manliga tjänstemännen äro alltför benägna att ringakta och nedgöra sina kvinnliga kamrater och ej alla af dem få som den af mig skildrade Åke Vest lära sig se or- saken till det missnöje och det mindre intresse, en » postkvinna » stundom visar.
Och att ej alla postmästare anse sig ha gjort så enbart goda erfarenheter af kvinnornas arbete i posten som onkel Adam junior är ganska sä- kert.
Den » omröstning », som Fredika-Bremer- förbundet för några år sedan anställde, visade att af 92 postmästare ansågo 48 kvinnorna mycket lämpliga för postgöromål, 39 ansågo dem någorlunda lämpliga och 5 icke lämpliga.
Till sist några ord om den del af » kvinnliga postfunktionärers » artikel, som utmynnar i ut- ropet: Ni ser sålunda, herr Adam Lux, att vår ställ- ning ej alls är hopplös!
Jag beder att få bemöta detta påstående, och när jag gör det helt kort, är det därför att jag tror att insändarinnorna i detta fall ej föra de öfrigas talan.
Eller är det utan betydelse att på sista post- mötet bland andra frågor behandlades denna: Är det rättvist, att de kvinnliga funktionerna, tvärt emot förhållandet dels för de manliga kam- raterna inom postverket, dels för de kvinnliga inom andra verk som telegrafen, användas i posttjänsten utan hopp om ordinarie befattning för att, på äldre dagar utslitna, sakna pension af postverket?
Under diskussionen yttrades bland annat: — — — Hon har visserligen inkomsterna, så länge hon tjänstgör, men hon saknar öfriga med ordinarie befattning förenade förmåner.
Hon är endast tillförordnad.
Hon kan skiljas från be- fattningen när som helst.
Blir hon sjuk, är hon utan inkomster.
Blir hon gammal, är hon utan pension.
Gifta sig med en manlig extra och så- medels söka försörja denne, som icke lyckats nå hennes ställning, får hon ej, utan att lämna sin befattning.
Och i en daglig hufvudstadstidning förekom nyligen en insänd artikel, som tydligen hade en kvinnlig posttjänsteman till författarinna.
I denna artikel hette det.
— — — Enligt hvad nu sägs inom postman- nakåren, lär dock de kvinnliga biträdenas ställ- ning vara ifrågasatt att få en stöt, som eget nog skulle i synnerhet träffa de i tjänsten äldsta och mest meriterade.
— - — Slutligen!
Hafva » Kvinnliga postfunktionärer » reda på, att det lär vara ifrågasatt att deras man- liga kamrater skola komma att befordras fram- för dem, det vill säga att de kvinnliga post- tjänstemännen skola skjutas ur turen till att bli » ordinarie »?
Och anse de likväl » ställningen ej alls vara hopplös »?
Adam Lux.
* 1897 förr än jag snodde i väg upp till etnogra- fiska förevisningen i cirkus-industripalatset.
Nog kände jag mig så där märkvärdigt kall om vänstra sidan, som jag alltid gör, när inte Ruffen är med, och fasligt svårt hade jag att hålla takt med mig själf, men fram kom jag ändå.
Där stod en kö, o, en k ö!
Måntro man får kaffekoppar gratis, tänkte jag.
Ja, då ska jag då riktigt ha mig en, ty negerkoppar är bra mycket intressang- tare än kaffeförädlingskoppar, fast nog är de också alldeles utmärkta, mest därför att de verkligen förädlar kaffet i en så rent af otroligt hög grad.
Ändtligen slapp jag in.
Vid trappsteget satt en svart byting, idel mage, skenben och ögon samt med ett skinn som svart olja.
» Gud, så utsökt väl han är modellerad, » sa jag åt en herre bredvid mig.
Men han bara flinade.
Han var tydligen inte van vid något finare t a n k e u t b y t e!
Inte att jag sett några andra negrer än tobaksskyltarues förstås, men nog kan man väl ha sitt omdöme klart för det.
Pojken grinade som en solvarg, och så kved han, litet grötigt i halsen, men rätt klart ändå för att vara en automatisk p o j k e: » tio öre » och så räckte han mig någonting programaktigt, som jag likväl inte tog.
Se själf är mitt program.
Ar det inte alldeles förunderligt, hvad konstindustrien står högt nu för tiden, till och med i fråga o m människor!
Som jag inte hade någon annan att nypa, så nöp jag mig själf (jag måste nypa, när jag är riktigt förtjust, eller också kreverar jag), efter jag inte vågade mig på någon n y herre.
Rnndt kring cirkusen stod hyddor och s. k. cabaner med halmtak och hufvud- skålar utanför, på höga stänger, till pryd- nad och varnagel.
Hu, sådana seder, sa jag för mig själf.
Men så ofantligt godt om hufvuden de må- ste ha i det landet.
Sen fick jag visserligen höra, att skal- larna inte var skallar, utan kurbitser.
Men jag undrar just hvem som kan hindra dem att begagna skallarna både till kurbitser och skallar!
Utanför hyddorna, ack, tänk på onkel Torns hydda, hur har man inte grå- tit öfver den!!!
Jo, som sagdt, utanför hyd- dorna satt snusbruna, riktigt vackert fernis- sade arbetare och arbetade riktigt natur- ligt och bra på guldsmedssaker och allt sådant där.
Visserligen var de litet ryc- kiga i armarna, och nog hvilade de sig fas- ligt länge mellan hvart tag, men som au- tomater betraktade tyckte jag att de fullt ut kunde mäta sig med våra egna handt- verkare, som minsann inte är för kvicka i fingrarna, de heller, åtminstone inte när man har dem hemma för dagspenning och maten.
Lovisa peiterl^visl \ \ os negrerna.
Utmärkta herr redaktör!
Här är jag igen, nere för att se på neg- rerna!
K o m m e n från Hernösand, där vi hälsat på släkt.
» Det kan inte hjälpas, Kuffen, » sa jag, » jag måste se d e m!
Tänk, ett sån ' t vax- kabinett det måtte vara.
— Panoptikon blir jir bara strunt i jämförelse, vet jag. » » D e är visst lefvande, » sa Ruffen,_ som alltid vill säga emot.
» Prata inte smörja, » sa ' jag litet bäskt.
» Tror du, att det kan var tillåtet i lag att släpa omkring med lifslefvande människor, stänga in dem som vilda djur, rifva i de- ras själslif, beröfva dem både sol och laft och släppa in en hungrig publik i deras intimaste förhållanden?
Negrer ha väl människorättigheter, de med.
Nej natur- ligtvis ä ' de af v a x!
» Resan vill jag inte tala något om: jag var sjösjuk, vare det nog sagdt.
Knappt hade jag hämtat mig litet och fått litet varmt kaffe, hos min rara » Prins Oscar », ?Sf d r På en tribun satt en hel samling negrer, gamla och unga, herrar, damer och barn; alla halfnakna med turbaner och, o, him- mel turnyrer!
som syntes, indigoskor och brokiga skynken, tydligen under upp- sikt af en slags turk med värdigt skägg och ädel uppsyn.
Mammor fanns där i massa och ammor m e d!
Nå ja, när det gäller att naturtroget återge naturbarns va- nor och seder, så får man ju inte vara för nogräknad, men nog tycker jag, att en amma som prof på landets rikedom hade varit nog, ty något skönt skådespel erbjöd icke de taflor de upprullade.
Där på tri- bunen höll ungdomen ett fasligt väsen; flera herrskynken slog på trästycken, eller var det grytlock?
I så fall var det åt- minstone ovanligt omusikaliska grytlock.
Musiken var ryslig!
På en annan tribun dansade japaneser!
Det stod javaneser i tidningarna, men det var väl feltryck, kan jag tro, ty från Java exporteras, så vidt jag vet, bara kaffe.
Fasligt ' spinkiga, bruna och magra var karlarna, men ett sätt att slingra och vrida sig hade de, som var riktigt grasjöst, ja mycket vackrare och grasjösare än våra ballettherrskaps krum- språng — och när man beräknar att allt skedde per automati, så var det alldeles förvånansvärdt!
De unga kvinnorna var tydligen litet sämre hopkomna, d e; men det är ju så alltid med kvinnor, vare sig de är af vax eller inte, så är det inte så noga med dem.
De kunde bara vrida sig ett halft slag de och slå litet med händerna.
Men rätt söta var de, fast .så spröda och späda att jag inte riktigt förstår på hvad vis.
Ett hade både män och kvinnor gemensamt; att de sågo fina, tillbakadragna och sorgsna ut.
Men deras musik.
Gång gång, bång bång, tång tång, häng hång, kång kång, burrrrrrrrrr!
pap, pap, pap, bom, bam-bam, b u m - b u m!
Ja, presis så lät det, ty jag skref upp det!
Nu kom jag till en tredje upphöjning full med barn!
Kan man tänka, med barn, små stackare, medelstackare och stora stackare till barn.
Var det inte en Guds lycka, att de bara var af vax, eljes hade jag gråtit ögonen ur hufvudet på mig och det tvärt.
Barn behöfver ju all- tid sol och luft och frihet; mycket mer då de där stackars solmättade, solfödde, soldrickande ungarna!
Men lustiga såg de ut, och så grufligt lifslefvande.
Ja, det säger jag, att den konstnär, som format de barnen, borde ha litteris i skulptur allra minst, att hänga på bröstet, ty en ofant- ligt stor konstnär måste han vara!
Och när de läste framför svarta taflan se ' n!
Hur stack inte de svarta ungarna fingrarna i mun och magen i vädret och skelade under lugg på läraren för att se efter, om de inte kunde » smita u n d a n »!
Presis som våra egna hvita göra!
Det är rysligt för en hustru att vid så- dana där upprörande tillfällen sakna sin man vid sin sida.
Också var jag då så riktigt vred på Ruffen, åtminstone en hel minut, som just skulle gå sta och skära sig för- därfvad i en liktå!
Är det någonsin någon- ting nödvändigt att skära sig fördärfvad?
Bara slarf, inte alls något annat!
I hyd- dorna låg hudar och stod koffertar och häng- de skynken och pipor och svärd!
Natur- ligtvis tittade jag in öfver allt, efter som det ju inte kunde vara ogrannlaga mot vax - folket, eljes hade jag nog aktat mig.
Jag undrar just hvad jag skulle tycka om, o m en hel massa folk trängde in i mitt hem, plockade, tittade, undrade — och uttalade sina reflektioner så ogeneradt o m både mig och mitt rum, som o m jag varit en höna, och mitt hem en bosshög!
T y det var hvad publiken gjorde här.
På läktaren blef jag så förtjust i två små japaneserskor, som med benen i kors målade svarta streck på hvita dukar och bjöd ut ' et för en krona, ja, så förtjust blef jag, att jag inte kunde hålla mig längre, utan måste få reda på » hur allt det här gick till ».
Jag vågade mig på en n y herre, en som såg hemmastadd ut, ty en ohöflig herre blir A s e p t o l, % Chinasol-Lanolin-Créme i tuber och Chinasol-Lanolin-Tvål % — d e b ä s t a m e d l e n f ö r m u n n e n s o c h h u d e n s v å r d -
1897 ändå aldrig så ohöflig som ett ohöfligt frun- timmer, nota bene mot ett fruntimmer — för öfrigt begriper jag inte, hvarför folk ska ' vara ohöfliga alls??
Men det blir ett kapitel för sig det —.
Allt nog — den här herrn såg riktigt snäll ut, och snäll var han, ty han bet mig inte alls, utan svarade både hyggligt och höfligt.
Så här ljöd samtalet: » Ursäkta, » sa ' jag, » men inte vet herrn händelsevis hvad det är för en kraft, som drifver d e m?
» Han såg på mig litet lustigt, men det ut- trycket är jag vand vid.
» Eldvatten, har jag hört, » sa ' han till sist.
» Nej, » sa j a g, » så intressangt!
På det viset skulle man j u få en praktisk användning för den outrotliga brännvinsfloden i vårt land.
Är det hästkrafter de gå m e d?
» » Hva falls? » » Jaså — frågan var visst opraktisk!
Jag menar, hur många hästkrafter gå de m e d?
Och kvar dras de u p p?
» » Hvilka? » » Negrarna och japaneserna förstås! » Nu skrattade han riktigt godt.
» Jag tror det är frun som drifver, jag, » sa ' han sedan muntert.
» Jag drifver aldrig, » sa ' jag stött, ty om något kan stöta mig, så är det beskyllnin- gen för drift!!
Drifver jag, så är det åt- minstone omedvetet.
I detsamma kände jag något varmt och mjukt äntra upp på ryggen på mig och så slogs ett par små runda svarta armar kring min hals.
Den som en enda, enda gång i sitt lif känt en liten barnakropp tryckt mot sin egen, kunde inte ta ' miste, och det var ock- så verkligen en af de små svarta bytin- garna, jag nyss sett i skolan, som på det viset » intog » mig, tydligen drifven af in- tresse, inte för min person, utan för mina guldörhängen.
» Lefver du, byting? » sa ' jag alldeles hä- pen.
Herrn, skrattade så han kunde dö.
Och pojken stämde, i så tänderna tindrade.
Visst lefde han — och det i alldeles ovan- ligt hög grad till.
Han begagnade mig fortfarande till äppelträd, hon ryckte i ör- hängena, kuttrade, var näpen, inställsam, söt, småelak — ja, med ett ord han var ett alldeles lifslefvande barn.
Jag satte mig, mest för att få stöd, ty han gjorde sig tung som en klump, den lilla apan.
» Du min Gudl » sa ' jag plötsligt och blef både röd och blek, jag hade nämligen fått en tanke: Lefde den här, så lefde väl alla de andra!
Begreppen hvirflade upp och ned i hufvudet på mig som papperslappar.
Jag måste ha klarhet.
» Förlåt, » sa ' jag och mutade i tysthet min lilla inkräktare med mitt ur.
» Men är de af vax, eller är de inte? » » V a x!
Har inte frun reda på att prin- sen hållit föredrag här i Industripalatset? » » De är således lefvande? » sa ' jag.
» Visst. » » Jaså.
Hvad höll prinsen föredrag om, o m jag får fråga? » » O m kristendom. » » Ja, det kunde behöfvas, » sa jag med eftertryck.
» Att tänka sig, att det i våra tider kan finnas en människa, som vågar spekulera i människokött och i människo- själar, ty att negrerna har själar, antar j a g ingen kan förneka, utan att förneka Guds ord.
Det riktigt gläder mig in i hjärte- IDUN roten, att han fick höra sanningen, den där herr impressarien.
Brännmärkas bör han!
Jag ska säga herrn, jag, att det här är en mycket värre slafhandel än någonsin den i onkel Torns stuga, ty onkel Tom fick åtminstone vara en slaf, han, och inte ett etnografiskt ' föremål ', som släpas om- kring och förevisas som o m det hade hvar- ken tanke eller känsla.
Fy! » Herrn skrattade igen, fast skrattet allt lät litet ampert den här gången, så svängde han sig på klacken och gick sin väg.
Jag fick sedan af vakten höra, att han var tolk åt den där impressarien.
Håll till godo, det var honom väl unnadt!
Emellertid tål jag inte vid att bli så där altererad nu mera.
Jag är för gam- mal.
Jag darrade, så att den lille gossen i mitt knä hoppade som en dansgubbe.
Men, ju mera han hoppade, dess mera jub- lande glad blef han, den välsignade ungen.
Han trodde nog vi lekte rida ranka, han.
Sedan jag hämtat mig litet, tryckte jag den lilla främlingen riktigt innerligt intill mig, kysste hans lilla svarta mun, gaf honom den ena af de åtrådda öronringarna till minne och S ä, Sél stadigt i rösten jag kunde åstadkomma.
» Förlåt oss, lilla barn, bed också.
de andra förlåta oss, men ser du vi ...
är så svarta ännu under det hvita skinnet, ja, mycket svartare än någonsin ni, som aldrig varit hvita — och värre hedningar är vi med — ja, hundra gånger värre! » Så lyfte jag varligt ned min lille gäst, — kysste honom ännu en gång — och gick röd och med nedsänkt hufvud, som man går när man blygs!
På kvällen telegraferade jag till Ruffen: » Kommer så fort det är möjligt!
Läng- tar efter dig och efter Jockmock.
Stor negerskandal!
Kulturen är inte alltid hvad den bör, minsann. » Louisa.
* Gossar och skjutvapen tanke att det af mig nyligen i Idun gif- r na uppslaget till meningsbyte möjligen af andra missuppfattats lika grundligt som af den person, som gömmer sig bakom märket P.