Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jiildur Andersson, [1361] född Sundeman, 12 Klara Norra Kyrkogata 12 A B r o b y Praktiska Hushållsskola GUSTAF HOLMBLOM " K A P P F - A B R K I erbjuder unga, bildade flickor ett angenämt hem i förening med nyttig verk- samhet.
Läroämnen i matlagning, med hvad till dess beredning hör, väfnad och alla slags handarbeten.
Kursen, ettårig, räknas från 1 juli till den 15 december och från 15 jan.
Fri läkarevård och fria bad.
Pris 75 kr.
Prospekt sändes på begäran af Fru Elisabeth Gadd, född Schartau, adress Broby.
Eeferenser: Prosten A.
Lund, Hjersås; Generalskan Sjökrona, Kristian- stad; Fru Hilda Ehrenborg, Hessleholm; Fru Anna Ståhle, Helsingborg; Fru Clara Ljungqvist, Jönköping; Eektorskan Sigrid Neuman, Ystad; Fru V. Gu- stafsson, Malmö och Kyrkoherde H.
Lindqvist, Broby.
[1993] I [[1352] Ännu finnas några fä p e r m a r kvar till I d u n 1 8 8 9, dels i rödt och guld, dels i blått och guld.
25 öre, | | 38 V e s t e r l å n g g a t a n 38 [[n Nedra botten, I o. 2 tr. upp.
n som torde insändas i förskott l medels postanvisning eller i sparmärken Skodon.
svenska och välgjorda för herrar, damer och barn.
Stort urval af För ' Tofflor, Balskor.
Beställningar oeh reparationer utföras skynd- samt.
Heclt bemötande.
N:r 16 (226) Prenumerationspris pr år: Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher kr.
» 6: 50 Idun ensam &gt; Fredagen den 15 april 1892.
Constance | e af Iduns läsarinnor, som haft sin » sago- L tid » under några af åren från 1840 — 1860-ta- let, veta, huru fåtaliga och enkla sagoböckerna voro då mot nu.
Men de voro kanske dess mer afhåll- na!
Bland de för barnen käraste af de små tarf- liga häftena med sina naiva kolorerade plan- scher voro de sagor, som » den gamla i skogen » eller » blinda mormor » eller » tant Lisbeth » be- rättade.
Man råkade där hafsfrun, som, klädd i silfverskir, på bäckens strand skänkte sitt gran- na pärleband åt den plikt- trognaste i barnaskaran; eller den eklöfskransade skogsfrun, som lönade den modige gossen, emedan han trofast bevarat den honom anförtrodda skat- ten.
Man såg godhetens ängel skänka barnen de hvita rosor, hvilka blom- strade, om de älskade hvarandra, men vissnade om de voro kärlekslösa.
Den sköne necken förde barnen i en pärlemosnäc- ka till sitt slott af kri- stall och korall, där hvar och en fick sin högsta önskan uppfylld.
Men den anspråkslöse, som blott bad att få lära spela en enda visa, erhöll neckens egen gyllene harpa och med fredag.
tösnummerspris 15 öre.
(vid Boktr.-Aktieb.
Utgifningstid: hvarje helgfri Gernandts kompletteringar).
A mioiis j&gt;ri s: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
Hultin.
den musikens stora, heli- ga makt öfver människo- hjärtat samt gåfvan att förnimma alla naturens, för andra ohörbara, stäm- mor.
Man lockades in i ringen till de ljusa älfvor- na, där de dansade i det aftondaggiga gräset under den blommande linden, eller ned i deras under- jordiska rike, en värld af skinande hvithet, med träd och buskar af fina- ste silfver, där människo- barnet fick guldtaflorna, på hvilka det såg sina egna drömmar speglas i ömsom fagra, ömsom fula bilder.
Man jublade öfver att endast den renhjär- tade ynglingen var i stånd att under passionsblom- mans rötter finna klock- spelet, som kunde hela allt lidande; man gladdes när de i djurhamn förtrollade fingo människogestalt igen, sedan de lärt arbetets eller ödmjukhetens hemlighet.
Månne några af de este- tiska eller etiska intryck, man senare i lifvet mot- tagit, i djup och inner- lighet kunna jämföras med dem man erhöll från dessa och liknande sagor, där naturpoesin och den sed- liga lifsåskådningen för barnet smälte samman till enhet, emedan lifserfaren- heten ännu icke hunnit gräfva sitt svalg mellan
Du måste vara ett, allenast ett, Men detta helt; Själf jättekraft blott dvärgagärning gett, När hon blef delt.
p. fantasi och verklighet, saga och sanning, utan leken och sagan voro den verkligaste delen af det verkliga lifvet?
Hvari bestod särskildt nämnda sagors troll- makt, en makt, som ännu verkar på nutidens sagoöfvermättade barn, i fall de hittat de gamla böckerna på mors eller mormors bokhylla?
Troligen däri, att sagoberätterskan själf lefde i den värld, hon för barnen upprullade, att hennes egen oskuldsdjupa själ naivt speglade sig i sagans sedliga syfte; att, hennes egen fantasi just var » barndomspoesiens », sådan V.
Rydberg med så äkta känsla skildrat den: An därinne finns slottet, som du minns, och där leker än den vackre sagoprins; än i måneglans, klädd i flor och krans sångens älfva sväfvar där i dans.
Denna sällsynta gamla, som till döden be- höll barnets stora, troende blick, hade icke genom ovetenhet om lidandet lyckats rädda denna enfaldiga syn på lifvet.
Hennes åttio år hade mer än de flestas varit fyllda af stora sorger och små omsorger.
Men hennes natur var en af de få lyckliga, som kunna öfver- vinna det onda med det goda.
En månghe- gäfvad, helt igenom liffull personlighet, men som inne i siälfva väsendets grund var resig- nerad; en djup natur, hvars hjärtesår aldrig kunde läkas, men på samma gång en blid na- tur, som aldrig kunde förbittras; ett vemodigt skaplynne, men en ljus lifssyn — sådana voro de annars svårförenliga motsatser, hvilka ge- nom sin harmoni utgjorde det kännetecknande för den ovanliga kvinna, af hvars lif och per- sonlighet jag här vill söka teckna några drag.
» Jag är en gammal gumma, som icke var med då krutet fanns upp, som icke gått ge- nom något seminarium och ej bevistat några föreläsningar om kvinnans emancipation.
Men jag har varit bland ryssar oeh kossaeker, har genomgått lifvets stränga skola, och föreläsnin- gar har jag hållit själf — i barnkammare och kök. » Så börjar Constance Hultin sina » barndoms- minnen från Åland » *, där det nämnda mötet med ryssor och kossacker ägde rum under kri- get 1808 — 1809 och vid så späd ålder, att den lilla mera skrämd än smickrad mottog den barnkäre, svartmuskige Kullneffs smek- ningar.
Dotter af kyrkoherden Wännman och född i Hammarlands prästgård den 21 december 1803 var det i den åländska prästgårdshagen, som hennes lifs stora kärlek, den till blom- morna, väcktes.
När 1809 Åland jämte Fin- land gingo förlorade, flyttade Wännman till Sverige, där han tillbragte några orofyllda år under ansökningar om ett pastorat.
Han sak- nade ej de då oumbärliga » relationerna »: han var hofpredikant oeh f. d. lärare hos drottning Fredrika Vilhelmina samt hertiginnan af Sö- dermanland m. fl.
i det vid århundradets bör- jan så moderna harpspelet, och hans hustru hade förnäma släktingar.
Wännmans behag- liga yttre, fina bildning och musikaliska talang hade nämligen förmått en karaktärsfast och ståtlig skönhet, grefvinnan Sofie Cronhjelm, * Se N.
T. för 1865 och 1867 (» En svensk småstad för 5 0 år sedan ».)
att besegra dåtidens sega ståndsfördomar för att bli den ofrälse hofpredikantens hustru.
Men pastoratet lät dock vänta på sig, och un- der tiden invigdes döttrarna i hufvudstadens flickpensionsbildning, hvarvid största vikten låg på danslektionerna för en operadansör.
Ändt- ligen kom faderns utnämning till kyrkoherde i Vimmerby, och i dess fridfulla prästgård till- bragte de fyra flickorna Wännman från 1811 sin lyckliga ungdom.
Föräldrarne ägnade sig båda åt deras undervisning, och den lilla Con- stance, som framför de andra ärft faderns musikaliska begåfning, hade börjat spela, då hon var så liten, att hon måste stå bredvid harpan.
Jämte en grundlig musikalisk upp- fostran fick hon också en omfattande literär bildning.
Ur deras egna verk, ej ur literatur- historien, lärde hon känna våra skalder; hon var ung samtidigt med Tegnérs, Geijers, At- terboms med fleres yppersta dikter och kunde dem utantill; hon hade på originalspråken till- ägnat sig Schiller och Göthe, Rousseau och m:me Stael, Petrarca och Ariosto m. fl.
Den tidens bästa undervisning var rakt motsatt nuti- dens: mycket icke mångahanda, själftillägnelse icke eftersägande, få men i ro bearbetade intryck — detta var dess metod, och resultatet blef f l, men verkliga insikter och en hela lifvet igenom frisk bildningshåg.
Så lärde sig t. ex. Con- stance Hultin vid öfver 60 år engelska, och medan stickstrumpan växte i hennes flitiga händer, hann hon läsa allt af värde, som kom i hennes väg.
Luckor funnos nog i hennes kunskaper; visst skulle hon kanske stakat sig på de tyska småstaterna, men hon kände genom reseskildringar alla jordens land och folk; exa- minera växter kunde hon icke, men ville man veta, hvar eller när de blommade, då visste hon noga besked, och sporde man henne, huru de skulle trifvas, fick man en hel pedagogik till svar: » Håll af dem, skall du få se, huru de växa! » Constance Wännmans ovanligt sorgfria ung- dom, helt hängifven naturen, poesien och mu- siken, fick allvarligare uppgifter vid faderns död, och året efter lämnade hon föräldrahem- met för det nya, närbelägna Rumskulla, dit hon flyttade, då hon den 6 juni 1822 ingick äktenskap med C.
M. Hultin, kapten vid Jön- köpings regemente — ett äktenskap, som ledde fram både till guld- och diamantbröllop, vid hvilket den nittiotreårige brudgummen, trots sina darrande händer och skumma ögon, lycka- des finna och på brudens bröst fästa en knopp af de tidiga rosor, som för sextio år sedan prydt hans fagra, adertonåriga brud.
De sextio årens samlif hade varit godt.
Constance Hultin var visserligen en af de den tiden talrika brudar, hvilka blifvit valda af en mans kärlek, innan deras eget hjärta valt, och de båda makarnes skaplynnen förblefvo alltid stämda i olika tonarter, hans realistiskt-humo- ristiskt, hennes idealistiskt-romantiskt.
Kapten Hultin — som själf delvis tecknat sin utpräg- ladt originella personlighet genom » En gam- mal knekts minnen », säger där, på tal om pa- raden på Grelsby äng 1808, att han bland spektatörerna såg en präst, ledande en liten flicka, och fortsätter: » Fjorton år senare blef denna flicka min hustru.
Det är visst urmo- digt och opolitiskt att berömma sin hustru, men rättvisan förmår mig bekänna, att hon ^NOILSKY.
snart ett hälft sekel varit min bästa vän oeh högsta sällhet. » Och detta mannens vittnes- börd om sin lycka genom hustrun kan full- ständigas med hustruns: att mannens kärlek varit mera vaken, än hvad annars i allmänhet plägade vara fallet i denna för-Dockhemska tid.
Själf älskande naturen, framför allt som jägare och fiskare, ifrig läsare af naturvetenskapliga oeh geografiska arbeten, låtsade han sig förakta » tevattens » - (d. v. s. skön-) literaturen.
Men i grunden delade han hustruns vittra intressen, uppmuntrade hennes författareskap och hade stor musikalisk begåfning.
När han blef för stelarmad att själf spela sin fiol, fortfor han dock att syssla kring harpan, som han strän- gade och stämde, och han firade högtid, när » mor » komponerat något nytt, hälst om det var variationer till någon Bellmansmelodi eller folkvisa.
Också utvecklade sig Constance Hul- tin genom denna sympati till en allt större virtuos på sitt instrument, öfverträffad, enligt sakkunniges omdöme, endast af Pratté bland sina samtida och Sjödén inom en yngre gene- ration.
Båda dessa harpkonstnärer beundrade lifligt hennes spel och uppmanade henne att offentliggöra sina talrika kompositioner — men dessa stannade fortfarande inom hemkretsen.
Där fanns en tacksam och ej liten publik: af barnaskaran blefvo fem söner och tre döttrar fullvuxna.
Näringsomsorgerna växte med bar- nen, och för att skaffa ökade bildningsmedel till de unga började Constance Hultin ge ut de sagor, med hvilka hon först gladt sina egna barn.
Denna ofvan skildrade sida af hennes för- fattarskap är — jämte de många fint och god- modigt skämtsamma tillfällighetsdikterna — hennes originellaste.
Hennes båda, genom sin handling sammanhängande, noveller Ziguener- skan och Nemesis äro i fyrtiotalets fantastiska smak, men sakna ej drag, särskildt af verklig- hetsiakttagelse, som visa, att, ifall författarinnan fått ägna tid och arbete till sin egen vittra utveckling, skulle hon på detta område kunnat gått mycket längre, än hon nu hann.
Den episka dikten Aslög — som under ett makarne Hultins längre besök i Finland varmt uppmuntrades af deras vän J.
L. Runeberg och trycktes i Borgå — - har i själfva verket ej Aslög utan harpan till hufvudperson och sär- skildt för denna har författarinnan funnit själf- kända poetiska uttryck *.
I slutet af 1840-talet måste familjen med djup smärta lämna det första, kära hemmet.
Det nya — och sista — blef Kallernäs (un- der Sundsholm) i Södra Tjust, en af Smålands naturskönaste bygder.
Barnen voro nu nästan alla vuxua, och från såväl fäderne som mö- derne hade de tagit i arf de egendomliga och starka naturer, som i rikt mått skapa både sorger och fröjder.
Ingen erfor dem djupare än modern; innerligast delade hon både smärta och glädje med sonen Henrik, den i vår lite- ratur som Måns Månson bekante humoristen.
Hans vådadöd 1869 blef af alla Constance * Constance Hultins tryckta arbeten äro: barn- böckerna Lördagskvällarne (1842), Den gamla i sko- gen (1852), Blinda mormors sagor (1859), och Tant Lisbeths sagor i Adelstenar i sagoform (1861) samt bidrag i Onkel Adams Linnea; vidare novellerna Ziguenerskan (1842) och Nemesis (1845), det episka poemet i flere sånger: Aslögs saga (1847) samt till- fälliga poem i ortens tidningar o. s. v.
Hultins inånga genomkämpade lidanden det, som tog djupast; från den tiden låg öfver det fårade anletet den förklarade dager, som en- dast den vinner, hvilken modigt oeh stilla gått den tunga vägen genom dödsskuggans dal.
I andra afseenden blefvo hennes senaste år de sorgfriaste i hennes lif.
Genom en dotters trogna omtanke vardt hon till stor del befriad från de husliga bestyr, dem hon alltid plikt- troget sökt fylla, men för hvilka hon saknade håg och fallenhet, och som därför nedtyngt henne, isynnerhet då de ofta följts af stora ekonomiska bekymmer.
» Men, » sade hon en gång, » jag kan dock aldrig minnas, att jag varit så trött, att jag inte orkat pryda med några blommor innan jag slutat stöket. » Nu slapp hon ändtligen » stöket » och i sin lilla, kära kammare, där trädens grenar träng- des mot de små fönsterrutorna, kunde hon i ro få fördjupa sig i minnets eller aningens värld.
En januarikväll 1883 satt hon, som otaliga gånger förr, i sitt fönster, blickande upp mot stjärnhimlen under de känslor som voro hen- nes dogmfria religion: känslan af det gudom- liga i människoanden och naturen; af en evig kärlek som tillvarons grund och en evig ut- veckling som dess mål.
Hennes stämning tog sig uttryck i denna dikt: Jag sitter i min tysta kammar ' Sin stjärnemantel natten spännt, Vid horizonten Sirius flammar, Och månen nyss sin stråle tändt.
Ej minsta vindfläkt lugnet stör, Ej minsta ljud mitt öra hör.
Ar det en bild af evigheten?
Af sälla andars frid och ro?
också där är verksamheten Vår själs behof.
Min fasta tro Den är, att Skapar ' n där har ställt För andens sträfvan större fält.
Den fria anden kan ej mista Den kraft, det ljus, han ägde här, Och hvad på jorden var en gnista, Slår ut uti en låga där, En helig eld, som ren oeh klar Från Gud sitt höga ursprung har.
Och verksam måste den ju vara, Ej tändes den att glänsa blott.
må min ande väl bevara Den lilla gnista, den har fått, Att, då min vandring här är slut, Den slår uti en låga ut.
Det blef hennes sista dikt — ty dagen efter träffades hon af det slaganfall, som en vecka se- nare — - 23 jan.
— stilla och vackert slutade hennes lif.
Hennes gamle make tynade bort af sorg och fick redan i maj följa henne till hvilorummet under den stora linden på Vestrums kyrkogård.
* * * Om någon i sanning lefvat hvad Almkvist kallade » törnroslifvet » — ett blomlikt, omed- vetet, oskuldsfullt hängifvande åt religion, natur, skönhet — så var det Constance Hultin.
En skuggning af vemod kunde ibland röja, att hon kände det hämmade i många af sitt väsens möjligheter till skapande och njutande, möjlighe- ter, som skulle utvecklats, om hon fått vistas i den stora konstens och literaturens värld, i en för- finad krets, som aldrig blef hennes.
Men ve- modet förjagades snart af tacksamheten att i stället ha ägt den omgifning, utan hvilken hon aldrig i längden skulle kunnat lefva.
I na- turen och i en stilla afsides landsbygd måste hon ha sin egentliga tillvaro.
Hennes egen liffulla barnaskara var till och med ibland for kvick för » mors » lefnadsvishet, hvilken barnen roade sig att sätta på det hala.
Denna fromma enfald kunde ej lära sig tro på det onda, huru ondt hon än själf slitit; kunde al- drig åldras, huru gammal hon än blef; kunde aldrig finna lifvet fattigt, huru mycket det än beröfvat henne.
I det Hultinska hemmet, med de gammaldags rummen, där det — enligt mannens humoristiska uttryck — ej fanns » många bord att slå vantarne i », var enkelheten endast öfverträfiad af makarnes välvilja.
Han dok- torerade sjuka, oeh hon hade alltid milda ord till eller om den af ödet och människorna misshandlade; båda delade sitt bröd med de behöfvande, så långt det räckte.
Constance Hultin hade den största förmåga att taga vara på skönheten öfverallt och alltid.
» Jag behöfver så litet för att glädjas, » sade hon, » en smula mossa på en sten är ju redan något så vackert! » Och hon tycktes bokstafligen själf slå ut i blom med hvar ny fägring, som våren och sommarn kallade fram i de sjöomarmade björkhagarne och ek- ängarne eller i den förvildade trädgården bakom Kallernäs gamla rödmålade envåningshus, en trädgård, där busksnåren trängdes kring frukt- träden och trädgårdsblommorna tittade fram ur högt, vajande gräs.
Huru mången månskens- kväll ströfvade icke den gamla kring i hagarna och fortsatte sedan sitt svärmeri inne i de stora, tomma rummen — där harpan gaf så full ton.
Med denna vän sluten intill sig — • så innerligt, som man blott omfattar den, åt hvilken man sagt och kan säga allt — till- bragte hon timme efter timme, omfluten af månljus och välljud, en bild af helig hänryck- ning.
När jag första gången stod framför fra An- gelico da Fiesole ' s gamla, enfaldiga, hängifvet tillbedjande helgon på den varma guldgrunden, voro de mig icke obekanta: hela mitt lif hade jag sett ett sådant silfverhårigt hufvud, hvars barna- blyga, tacksamma, ljusbruna ögon otaliga gånger varit vända i andakt mot nattens stjärnehimmel eller vårens fruktblom eller sommarens liljor och rosor.
I denna tillvaro, där det att svikas eller att sakna för mången rymmer större delen af lif- vets erfarenhet, blir det endast de, som aldrig svikit vår tro, hvilka vi aldrig upphöra att sakna.
Dessa gestalter, som i ogrumlad klarhet fortfara att teckna sig mot minnets guldgrund, de äro våra verkliga välgörare.
För en hvar, som stått Constance Hultin nära, förblir hon en sådan stor välgörare.
När en harpa tonar, när hennes älsklingar, vårens hvita blommor, slå ut, står hennes blida ansikte för ens inre syn; och man möter hennes blick när de ord ljuda, hvilka, lika väl som syrener och konvaljer, tyckas i sig samla en hel som- mar af ljus och värme: saliga äro de sakt- modiga, de barmhertiga, de renhjärtade, de fridstiftande.
Kvinnans bestämmelse är lika storartad som mannens, men den är därifrån skild, och då hon icke förmår uppfatta betydelsen af denna olikhet, utan eftersträfvar en hennes eget väsende fördunklande likhet med mannen, måste hon förlora sitt eget värde, dock utan att i stället kunna förvärfva sig det, som tillhör hennes förebild.
I. Hwasser.
m Efter A d o l f Böttger.
1| u ringa klockorna påsken in Y ft I a u a bygder och länder, 4 Och jubel fyller de frommas sinn, ' Att våren återvänder!
Nu spritter jorden af salig lust, Dess fåll i grönska blandas, Den blåa sippan sitt öga just Slår upp, och skogen andas.
Nu sprängas fängslade knoppens band, Och ljuset flammar och bäfvar: Oändlig kärleks helge and ' Utöfver vattnen sväfvar.
Våra studentskor.
Ett litet bidrag till den svenska kvinnoeman- cipationens historia af S.
I. n:r 4 af denna tidning för innevarande år mötte oss den uti Iduns spalter ovan- liga synen af ett manligt porträtt.
Det var bilden af aflidne riksdagsmannen Carl Johan Svensén.
Porträttet åtföljdes af en skildring af Svenséns verksamhet i nämnda egenskap för befordrande af den svenska kvinnans in- tressen i socialt och ekonomiskt afseende.
Där erinrades bland annat om denne mans kamp för att bereda kvinnan tillträde till våra uni- versitet och rätt att där aflägga vissa examina, en kamp, som, enligt hvad vi alla veta, krön- tes med den framgång, att begreppet student- ska, som för blott 25 år sedan endast innefat- tade en dunkel framtidsdröm, i dag betecknar en lifslefvande verklighet.
Denna artikel ingaf oss tanken att något efterforska de praktiska resul- taten af denna betydelsefulla reform, mot hvil- ken, då den af Svensén drogs under riksda- gens pröfning, så många röster varnande höjde sig.
I den öfvertygelse, att ämnet skall in- tressera mången af Iduns läsekrets, bedja vi att här få framlägga en del af hvad vi funnit.
Däraf skall ock i någon mån visa sig, huru- vida reformens motståndare fått rätt, eller om deras mörka spådomar kommit på skam.
Men innan vi tala om resultaten, sådana de i dag visa sig, af Svenséns ifrågavarande ar- bete, bedja vi få erinra något om de strider, ur hvilka hans förslag så segrande framgick.
Om vi här nödgas blifva litet vidlyftiga, be- ror detta på ämnets rikedom och dess bety- delse för den angifna frågan.
Vi skola i alla fall söka att ej för mycket trötta vår benägna läsarinna.
Det var — såsom i ofvanberörda artikel redan omtalats — Svensén, den ostuderade odalmannen, hemmansägaren från Tveta i Små- land, som vid 1865 — - 1866 års riksdag, vår sista ståndsriksdag, väckte en motion, hvari yrkades — förutom en förbättring af kvinnans ställning inom telegraf- och postverken (dit hon på grund af nästföregående riksdags hemstäl- lan erhållit tillträde, men där hon hittills blott blifvit använd pä de lägsta oeh sämst aflönade platserna) äfvensom hennes rätt till anställning vid statens järnvägstrafik och till andra för henne passande befattningar på den civila tjän- stemannabanan — att » svensk kvinna, lika som man, måtte vara berättigad blifva offent- ligen examinerad vid rikets universitet, icke allenast i fullständig studentexamen * utan ock för erhållande af filosofie- oeh medieine-dok- torsgraderna samt jämväl i de delar af rätts- vetenskapen med därtill hörande ämnen, som berättiga till kansliexamen. » I det utskott, allmänna besvärs- och ekono- mi-utskottet, där Svenséns motion erhöll sin första behandling, voro meningarna mycket de- lade.
Pluraliteten, hufvudsakligen bestående af borgare- och bondeståndens representanter, genomdref dock ett utlåtande, som ej blott på det varmaste understödde motionärens syften, utan till och med gick längre än denne.
Däri förklarar utskottet » rättighet böra medgifvas kvinna att såväl vid de högre elementarläro- verken undergå s. k. afgångsexamen som vid rikets universiteteter och dithörande anstalter deltaga i undervisningen och aflägga inom de världsliga fakulteterna förekommande examina. » Utskottet ville sålunda, utöfver hvad Svensén föreslagit, lämna kvinnan tillträde äfven till de rent juridiska examina (hufvudsakligen den s. k. hofrättsexamen och juris kandidatexamen).
Alla akademiska examina skulle hon få aflägga, endast med undantag af de teologiska.
Men mot detta vidtgående förslag reservera- de sig en stor del af utskottets ledamöter från riddarskapet och adeln samt prästeståndet.
Det sätt, hvarpå en bland dessa reservanter, pro- fessor Sigurd Ribbing från Upsala, formulerade sin åsikt, väckte sådan uppmärksamhet bland såväl meningsfränder som motståndare, att vi måste bedja att här få anföra åtminstone huf- vudpunkterna af hans reservation.
Den utta- lar nämligen med skärpa och reda hvad en mycket stor del af den högre bildade allmän- heten på denna tid tänkte.
Om våra läsarin- nor finna den något hårdsmält, så erinra vi endast om, att det är en professor i teoretisk filosofi, som talar.
Professor Ribbing söker ett svar på den frågan, till hvilka offentliga befattningar kvin-.
nan kunde anses lämplig.
Han uppställer där- vid såsom allmän norm den sats, att kvinnan icke är passande för någon sådan verksamhet, som väsentligen förutsätter och innebär använd- ning af det rena, isolerade förståndet, eller som genom hvarje inblandning af känsla och fan- tasi såsom bestämmande skulle förvridas från sitt syfte.