Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ensamheten målar hon - ensamhetens poesi, fulltonigt och harmoniskt.
Till samina andas barn hör Julia Strömberg, hvilhens första arbeten pfiminte om nyssnämnda målarinnas.
Denna artist har på senare åren producerat föga, som allmänheten.
satts i tillfälle att bedöma.
Julia Beclc och 1M2rtha Tynell hörn 1 fråga om smak och upp- fattning till det unga Frankrike.
D m förra har tagit intryck af Bm-bizonskolan.
Hon tolkar vackra sommarstämningar, där land- skapet, insvept i graaktigt flor, blott låter betraktaren ana en och annan fin detalj mot en ' ljus mattad himmel.
Den senares pariser- vyer, hållna i ett par enkla toner, visa ett känsligt luftstudium.
Bland öfriga landskapsmålarinnor vilja vi fästa oss vid de begåfvade akvarellisterna Reginn Kylberg och Ama Gardell-Eriksson.
I likhet med Charlotte F47ahl~trö~n hafva dessa artister exponerat åt- skilliga synnerligen tilltalande bilder af svenska naturen, hvilka de rltergifvit med konstnärlig uppfattning och teknisk färdighet.
Siirslrildt för Stoclcholinarne är iifven Anqza Palm af intresse, d&amp; hon, i f r h att i början hafva excellerat.
i små friskt utförda ma- riner och skärgårdsmotiv, numera ÖfvergAtt till att nästan uteslutande porträttera, vår hufvudstad, hvws oändliga rikedom på vackra vyer hon ej tröttnas att framställa i ständigt nya variationer.
Det %r oss omöjligt att lämna landskapsmåleriet utan att om- näinila en i sitt hemland föga känd, men däremot i utlandet så mycket mer uppburen konstnärinna, Clara Montalbcc.
Denna vår landsmannminna &amp; r bosatt i England, där hennes landskap och ar- k i t e l ~ t ~ t d l o med r sina stkert isatta detaljer och harmoniska färger .vunnit stor, anklang.
Hon har darjäinte rönt den för en svenska enastående hedern att få inAla sitt porträtt till Uffizi-galleriet i Florenz.
E n ställning.
för sig bland våra måiarinnor: först och främst genom valet af almen, intager Ida vol2 Scltzclzed~eim, hon ar näm- ligen vår enda djurm4ilarinna.
Att hon i det afseendet står ensam - &amp; r ej så mycket att undra på, ty denna gren af konsten torde redan '.
i och för sig ligga ganska aflägsen för det Icvinliga temperamentet och härtill kommer de vid studiernas inhemtande i densamma sär- skildt förefintliga svårigheterna.
Den ryktbara Rosa Bonhenr har emellertid visat att kvinnan äfven på detta område kan med fram- g %ng tafla med mannen, och de medaljer och hedersomnämnanden vår svenska djurmålarinna från utlandet h e d ö r t, hafva lagt i dagen att icke heller hon står sina manliga medtaflare efter.
Det är isyn- nerhet hund- och kosliiktena, som utgjort föremAlen för hennes studier.
Därvid har hon icke underlåtit att framhålla det humori- stiska draget, so&amp; så ofta förekommer i djurens kmakter och upp- trädande, utan att hon därför skattat åt den öfverdrift, hvmtill djur- målare i sådant afseende icke så sdlan låta sig lockas.
Hennes styrka, ligger dock i färgen, ty hon ' förstår att nästan utan alla skuggor ofta i det klaraste ljus ge formerna en sådan modellering, att de synas genomströmmade af pulserande lif.
På senare år hafva vi emellertid icke sett så mycket af denna förr så flitiga artist, men hoppns vi, att det e; j måtte dröja länge, innan hon ånyo.
tager,i tu med sitt arbete.
När man har en så lofvande framtid är inan skyl- dig sig sjalf och konsten att icke kasta bort den. '
Då vi nu öfveïgå till stz ' llebe~zs- och blomstel-måleriet, kiinde man vänta, att vi skulle hafva ntt uppriikna en mängd målarinnor, som p&amp; detta omride utmärkt sig: Ingen art nf konstutöfning torde nainligen fordra så ringa studier som denna.
Personer med sinne för kolorit kunna efter helt ringa öfniilg i teclcning ganska liitt ut- bilda sig i denna branch, ofta nog helt och hiillet som autodidakter.
Under sådana förhållanden borde det vara helt naturligt, att kvinnan,.
med den lätthet hon har att i h e m i t sysselsiitta sig med denna sorts målning, valde just detta fack för sin konstutöfning, och hon.
borde hiirinoin blott genom flit Icunna hipna ganslca långt.
Eget nog äro de svenska stillebens- och blomstermålarinnorna mycket få- taliga.
Om vi nämna Lisen Lenbchem, A m a Bz ' llz ' ng och Anna ~Mhithe- Norsteat, så torde vi dikmed hafva uppraknat alla dem, som åtmin- stone i mera nämnvärd mån omfattat denna så tacksalilma konstart.
Vi vilja fästa särskild uppmiirksamhet vid den sistnämndas taflor.
De äro till omfånget de ansprAkslösaste man gama Ican se och fram- ställa ofta blott några f å blommor i den enklaste anordning.
Men.-
utförandet är i stället så utsökt och på samma gång af en sådan.
bredd, att denna konstnärinnas arbeten väl torde kunna jämföras med hvad de gamle Holländarna å detta område frambragt.
Inom det svenska måleriet bar på senare år funnits en ledig plats att fylla., Blan har efter F. w. Scholanders bofigång ej sett någ6n arlzitelrturiilålare inom akvarellfacket af samme förtjänster som han.
Så öfverraslzas Stockholms konstvärld en vacker dag af, att .Ellm Jolin, som förut blott presenterat några små landskaps- och figurlaveringar af föga karakter, helt plötsligt uppträder s o p 1näst.a- rinna inom ifrågavarande branch och viaar sig behärska denna, en ytterlig säkerhet i teckning fordrande konstart med en s l å i d e lätt- het och färdighet, som tydligen gifva vid handen, att hon här funnit lyckades ett för hennes begåfning sarskildt lämpligt område.
äfven vinna på sina tvenne snart på hvarandra följande specidut- ställningar en för våra konstförhållande sällsynt succds och det största erkännande af en denna gång enstämmig publik och kritik.
Inom konsten har under senare tider inträdt en viss för nar- mast förutgående artionden främmande demokratisk riktning, visande sig däruti, att artisterna icke inskriinka sig att allenast frambringa konstverk, som ensamt för sig skola verka såsom sådana, utan ställa sin talang uti industriens tjänst, därigenom beträdande ett oinråde,.
där lconsten torde kunna erhålla ett betydelsefullt och för konstng- rerna synnerligen besclrtansvärdt verksamhetsfält.
Intet torde näm- Ijgen v,wa inera ggnadt att höja alliniinhetens smak och därigenom dess intresse för konsten än att öfverallt vara oingifven af föremål, som vänja ögonen rid slrö+eten uti rena former och harmoniska färger.
Då nu härtill kommer, att artisterna äro många, och lcöp- lystna konstälskare f&amp;, är det icke att undra på, att de förra be-, gagna hvarje tillfälle att göra sin talang fruktbringande, och de följa i det afseendet höga föredömen.
Bland de målarinnor, som hos oss ägnat sig åt denna konst- riktning, tillåter oss det knappa utrymmet blott att uppräkna Hanna Wivzge, SoJia Gisberg och Anm Sc7zola~~ler-Boberg.
Den sistnämnda h m genom de tafior, hon utfört i h8tel Rydbergs matsal och vesti- bulen till Saltsjöbadens hotell gjort sig inon hufvudstaden mycket populär.
Och bon förtjänar denna popularitet.
Särslcildt målningarne å sistberörda stelle utmärka sig för lika mycken originalitet och finhet i uppfattningen, som för enkelhet och klarhet i kompositionen.
o on '
Xniatyrmdleriet, som i förra århundradet var så rikt företrädd bland.
andra i ' lafrensens och Halls personer, har numera kommit så godt som ur bruket.
Ett par konstnärinnor kunna vi dock nämna, som på ett förtjänstfullt sätt idkat denna så graciösa konstrart.
Den numera aflidna Elisc Amberg utmärkte sig för on behaglig färg och stor portrattlikhet.
Vi vilja i det afseondet blott erinra om hennes framställning af Cwl den XV.
Långt senare har Faizy Hjelm debuterat med sina fint och känsligt utförda elfenbensmilhingar.
Hennes latta touche och mjell- rande dagrar äro liksom enkom till för att framhålla en atlsslen hy.
Darjamte utstracker hon sin uppma.rksamhet till alla toilettens de- taljer med en omsorg, som bör tillfredssiiille hennes mest nogrhacle kvinliga modeller.
Det säger sig sjalf att hennes konstniliga ut- ' trycksstitt mera lämpar sig för d m - än herrportriitt.
Till sist låtom oss med n %gra ord frainhålla den lilla, men för vårt kvinnokön hedrande kontingent, som vi kmna till den artistskara, hvilken i de illustrerade verk, hvarmed vi uti våra dagar så mycket öfverhopas, gifva prof på sin talang.
I denna kontingent iiro Jenn y Ivyströmn-Stoopendn hl och Ottilz ' a Adelborg isynnerhet viirda att beaktas.
Den förra ar så produktiv att man ej vet hvsd man mest skall beundra .hos henne, den utom- ordentliga lätthet och snabbhet, me6 hvilken hon arbetar, eller det nästan lika förvånande förhållande, att hennes produktioner icke desto mindre äro värdefulla och artistiska.
Äfven Ottilia Adelborgs namn torde numera vara allmänt kändt.
Uti hennes samtliga arbeten ger ett fint natursinne och en utsökt smak sig tillkänna på ett allt igenom 1fvnstn&amp;ligt satt.
Det har ofta blifvit påstAdt, att bildkuggarekonsten är den för- nämsta af ' de sköna konsterna.
Detta påståendes riktighet torde dock vara tvifvel underkastadt, men utan att löpa fara att blifva motsagd synes man dock kiinna saga., att det är denna gren inon de sköna konsterna, som staller de största fordringarne p$ sina ut- öfvare så i fråga om ideel stil som materielt behandlingssätt.
Skulp- turarbetet maste som verkningsmedel undvara claire obscurens så starka dragningskraft, rörelsens prononserade karakteristik, firgens sinnesretande tjusningsmedel och blott tilltala genom bildstodens harmoniska formbehandling, hvilken diirför att den %r i saknad af maeriets nyss upprepade fördelar, bör för att öfverföra en stämning
v - varn präglad af så iilycket mera själsadel och inre koncentreradt lif.
Till dessn stränga kraf lrominer för bildhuggaren rent materiella svårigheter.
Han måste vnra i besittning af tekniska kunskaper för att iakttaga jämnvilrt vicl konstruktionen, och dikrtill arbetar han i ett tungt material, för hvms behandling fordras stora fysiska krafter.
Att kvinnan till, följd af sin svaga-re konstitution föga lämpar sig till utöfvare af denna konstart iir ju därför naturligt.
Först i v h n dagar hafva någsa svenska skulptriser, trots alla dessa svårig- heter, oförskräckt sökt sig en konstnärsbana p&amp; detta område.
Mest frahstående bland dessa bildhuggarinnor ar onekligen Ag~ies Iljellberg-Fru~~zevie.
De arbeten, ' hon såsom Akademiens sti- pendiat från Pnris hemsändtyt,.
inge de största förhoppningar genoin.
den djärfhet och kraft i anslaget, som iitrnärka dem, afven om inan i dessa verk skulle önska inera formkiinsla och linieslrönhet.
Be- handlingen af kläder och accessoirer ar inasterlig och nikmar sig i brio den nyitalienska riktningen, utan att likväl äga dennas raffine- rade behag.
Utförandets pikanteri gör sig ofta gällande p&amp; bekost- nad nf det hufvudsakliga i ett .kostverk -- dess inre lif.
Hennes sist har utställda stora grupp, » Amos och Hymen », förestkllande e n.
gainmal man, som söker att fasthålla en liten bevingad pys, hvilken .stretar att komma loss, iir modellerad med energisk klam, men, e j med den känsla och omsorg, som man har rätt att vänta af en så beggfvad kostnk-innn.
Ida Eriksson-lkloulard och Caroline Beneciiclcs-Brzcce äro sedan flera.
år tillbaka bosatta i utlandet och h a h a ej ' samma skal som Agnes Frumerie att i heirilandet exponera sina alster.
Ida Moulards sista af oss ' sedda staty: 9Den triumferande Sa- lo me^, gaf ett friskt och omedelbart intryck.
Den unga Irvinnnn frnmställes i en ögonblicklig rörelse, resande sig på ena fotspetsen och svängande ett kort sv&amp;d i den utsträckta högra handen.
Stall- ningen är väl ahägd och formbehnndlingen mjuk, egenskaper som.
prägla konstniirinnan %sta alster.
Caroliile Ilruces arbeten tillhöra ' den slags genreskulptur, som man så ofta ser i Frankrike, d&amp; lifligheten och realismen i behand- lingen får ersätta hvad som brister i helhet och ' stil.
Hennes bild-, stod
Hon lyckas bäst i de nu i utlandet '
så moderna relieferna, där hennes touche ar mjuk och behaglig och hennes framstihingssätt elegant ehuru något för vekt.
Alice Nordi % och Sigrid Blomberg hafva blott ett par års konst- närlig verksamhet bakom sig.
Den förwtniimnda exponerade 1894 en staty kallad » Vallmos, som &amp; terg; f en vacker tanke, men läm- nade ratt mycket öfrigt att önska i frliga om teknik och modellering.
Hennes året diirpå utställda s Skymning, s ocksli en symboliserad kvinnogestalt, gaf tillkä.nna stora framsteg.
C ' ti denna bildstod har hon gått naturen mer in på lifvet, gifvit mera helhet lit figuren, mjukare och finare behandling å t formerna samt i trots af ?enn#got teatraliska ställningen framkdat en viss grad af poesi.
.Sigrid Blombergs arbeten stämplas af en fin och s k a kansla, ar0 utförda med mycken smak samt lätt och fast hand.
I sOi.mtjiiserskan~ tilltalas man af den osökt behlgfulla kompositionen och gestalteos mjuka linier.
Hennes konstnärliga uttrycksiitt ar allt igenom diim- padt och diskret och detta torde hindra henne att blotta den origi- nalitet och fantasiens flykt, som möjligtvis finnas förborgade hos henne och som vi hoppas tiden och större sjalfförtroende skola locka fram.
Uti den s. k. lilla skulpturen eller8 niedaZjgravyre) t- har Lea Alilbom vunnit ett aktadt namn, icke blott i Sverige utan iifven i utlandet, där hennes mynt och meddjer stå högt i rop.
Det iii.
nagot intimt och oftast något intresseriickande i hennes siitt att framställa individen, vi behöfva i det afseendet blott erinra om me- daljerna öfver bankdirektören A. O. Wallenberg och fabri kör c J. Bolinder, särskildt är den senares naivt skälmaktiga ansiktsuttryck väl framhållet.
Hon förenar formågnn af en omsorgsfull och saker komposition med en i minsta detalj gående noggrannhet i utförandet.
D % Lea Ahlborn år 1853 nämndes till Kongl.
myntgravör, hade inedalj- och myntgraveringskonsten i Sverige, som allt sedan Ljnng- bergers tid varit på förfall, fatt ett nytt uppsving genom de begge ~ u n d ~ n k a r n e s Fru, Ahlbbrns fars och brors, skicklighet.
Den nu åldrig&amp;, konstnärinnan har värdigt uppburit sin familjs traditioner och fyllt sin ansvarsfulla syssla med aldrig svigtande mod.
Hon k a n.
genom sin sega viljekraft och uthålliga energi t; jäna sina med- systrar inom konsten som exempel, liksom hennes val af den lilla skulpturen som verksamhetsfält bör mana till efterföljd.
Denna konstgren är nämligen genom sin latthandterlighet och finess mera lämpad för kvinnans fysiska krafter och skaplynne an den större skulpturen, och ' vi skola hoppas, att icke Anyo ett halft sekel gHr om, innan hon hiirvidlag gör sin insats inom konsten.
Några af orismer.
Det är ofta den alltför skarpa utsöndringen i klass- och yrkes-.
typer, som afven hos nutidsmänniskan förstör det h ~ m o n i s k mansk- t liga.
Till det yttre g&amp; kanske krigaren jädörelsevis an, ehuru den moderna löjtnantstypen är längre .ifrån att vara ett skönhetsideal än v %ra smaflickor tro.
Men han har åtminstone sin gestalt obruten, icke i ögonen fallande förkrympt eller vanställd.
Krigartypen är eller borde vara en potenserad manlig typ.
Dess motsatser däremot, halfmännens typer: presternas - man.
märke: jag t d a r om typen, ej om individerna, som just böra bort- arbete den - eller den lärda typen i dess, renhet&gt;, sådan den vgl nuniera dock oftare påtriaffas i Fliegende Blätter än i verkligheten!
Vårdslösad och eländig kropp, glasögon och l b g t nackhår äfven hos unge man, tydande, med orätt Iranske lika ofta som med rätt, på en yrkes- och pedantsjal bakom det hela!
De beteckna urartning, och det är en iullt sund instinkt af all den roman- och skadespelsdikt, som kallas ' idealistisk, det vill har saga: som gör ett naturligt skönhetsurval, att den ' finner en pirno amoroso, bärande dessa,.
kastmärken, otänkbar och löjlig.
De unga flickorna dela samma instinkt.
De borde blott utsträcka den längre: salongernas vadande snobbtyper äro i regel lika lyckkde mansparodier, som de mdproprn pedanternas typ.
Hellas ' unge heroer, stå för oss som ett helt och obrutet man- ligt ideal.
Kroppsligen synas de, ort^ mmmorn blott tillnärmelsevis M a r sanning, ha varit ungefär det ariska inänniskoidealet själft.
Kan Ni nu tanka E r.
en Akillevs med titeln löjtnant eller en Adonis i lorgnett?
Ni påminnes om Offenbachs parodier och smider.
Lustigheten i dessa anakronismer innebär egentligen en ankla- gelse mot vår egen tid.
Det fula, som här upplöses i komik (för att tala med en berömd estetiker), det är just vårt bourgeoisi-sam- hälle,.
sedt, så att säga, från dess estetiska eller rättare oestetiska facad.
J a g lcänner icke, om librettoförfattarne varit särskildt med- vetna haroni;.
h a h a de ej varit det, hedrar saken så mycket mer deras instinktiva ' skönhetssinne.
Medeltidens chevalier från de basta dagarne &amp; r också ett verkligt manligt ideal, som t. o. m. får ett plus af charme genom den särskilda ridderligheten, okand för antiken, d. v. s. genom fransk-normandisk förfining - ännu, lyckligtvis, naivt-heroisk, icke frivolt ironisk - genom förhållandet till kvinnan, i början fritt frän fantastisk och löjlig öf verdrift, samt genom sin uppfattning af hederslagarna.
Den franska anden undergick en metamorfos genom seklerna: finheten stod kvar, men korst2igens idealistiske tro blef omsider till l ' ancieu rdgimes världskloka skepsis.
Rococcons petit chevnlier med pudradt hår, silkesstrumpor och röda klaclcar är ej ntigon man som de förra, men hans elegans, som, tro mig, aldrig .kommer igen, iir dock en mdrarangsersiittning för den stora stilen, och den gör honom dräglig som ideal, helst han har både hederskänsla och mod af aristokratisk laggning.
, Kavaljerens däremot från restaurationstiden (eller litet senare) och intill våra dagar, en bourgeoisiföreteelse af S4 karat, han ar omöjlig, och det halffranska ordet äx hos oss lika siilastads-salongs- massigt som typen.
Här hm det skönt mänskliga gått upp i cylin- derhattsbaïbari och skraddarestetik A la band modeplansch.
Vi ha intet skäl att förebrå damerna deras klädsel.
Den röjer gndå alltid mer fantasi iin vår egen, och den iir icke så trhkig.
Kvinnan.
är ej på långt n i i lika grad som mannen hemfallen &amp; t den osköna utsöndringen i yrkestyper.
Se där en orsak, hvarför hon har mer af detta harmoniskt minskliga, det instinktivt hela och omedvetna, af barn och lotus- blomma.
J a g vet nu viil att ett dylikt kvinnoideal står illa anskrif- pet hos många af ~kvinnosakensn ärliga och välmenande förfiijlrtare.
De finna det reaktioniirt och österländskt.
Det behöfver ej vara s %.
Det kan stii tillsammans med hög intelligens, inen aldrig med docerande guvernantston.
Och hemligheten af mannens motvilja för i ögonen fallande emanciperade kvinnor ligger kanske just här: det iir nog och öfvernog att så mycket af det harmoniskt miinskliga, ge- nom yrkesensidighet och specialisteri, iir förstördt hos den ena människohiilften; låt oss åtminFone ej grumla själha kallan!
Häri behöfver ej - det bör kanske sagas?
- ligga p@ot attentat mot, kvinnan p&amp; ar bets mark ii ad en^, blott en antydan om nagot, som Iion mer än andra har skal att akta sig för.
151 Jag har hört unga damer med den ~lslcv~rdaste malice spörjs efter den så berömda B kvnlighetens o vasen?
hvari består egentligen detta fantom?
Kanske Irunna nyss l&amp;sta rader bidraga till ett svar .p&amp; frtigan.
: i: $: f: Den f örsta - ungdomen står iinnu, liksom kvinnan, j %uiförelsevis utanför det omtalade typbildandet.
Vid 17-20 år, d&amp; en yngling socialt ingenting är, då ar hnn - en yngling, en människa, obra- .ten Gnqu till sinnelag och lemmar, att stycke natur och ett stycke grek, utan kastens slafmarke.
Onskningsmilet vore h&amp;, att samma harmoni bibehölles, till sin-.
nelag och lemmar, sedan gossen tr-tidt tie i en bestSirnd verksamhet, att han i denna mening alltid förblefve 20 år.
Helt kan sådant ske blott i lyckliga iindaintagsfall, men man borde åtixinstone ej söka med konst frainkalla motsatsen.
3144nge unge iniin göra jusk detta senare.
Det giiller att vara erfaren, angripen af lifvet, trött, och att uttrycka allt slikt i typen.
Detta lilla, aperi kallas af mycken estetisk pöbel intressant.
L F i h t hal * gått en andlig dekadans.
rS11eptisl.r och blodlm var ett uttryck, som p % siu.
tid gjorde mep.
lyclrn %n de flesta, Intet imponerar djupme p&amp; mången kodirmerad ungherre.
Eau finner sig intellige~aristokla,tisk.
Detta %r de andlige hdfherrwnes psykologi.
Fredrik ~ u r berg.
n Mm talar så ofta am stamningax i naturen, och säkert ar viil i alla fall att olika, natur £ordrar en viss stiiimning för att till firllo göra sig gällande.
- Hvad man beg&amp; i Italien ar sol.
sol, detta, när man tanker på landet i sin helhet; tar man sedan t. ex. V~nedig - som en del af det hela då vill man ha, mAnsken och vgrme tanker man sig.
England, s&amp; vill man ha dimma,; Hollana: regn- - # '
luft och så dtjämt, för att finna den rätta karakteren af ett lands natur.
En stad spm framför andra fordrar en grå dager - en tung medeltidston i violett och grfitt, iir Niirnberg.
Jag tror det h n e s få städer i våz moderna tid, hvilka, trots nutidens innebo- en&amp; trängtan att civilisera med nya tråkiga gator och stela, nymodiga privathus, ändock bibehållit sin gamla, stiliga medeltidspra- gel, som just Niirnberg.
Vid mitt besök dar hade jag afven tur att f &amp; hved jag här ofvan antydt, nämligen en rlitt fargton öfver det hela.
- Dessa underliga gafvelhus med sluttande tak, ögonformade tak- gluggar, smårutiga fönster, låga portar, ofta prydda a£ någon gamma1 hederlig sinnebild i form af helgon eller stadsborgare, sak samma, alltid något som ger fantasien lekrum; dessa små.
egendomliga, utsprhg, liknande balkonger i tornforn, rikt skulpterade i järn eller brons frAn 13-14-hundratalet - allt detta ger staden en underbart säregen gammaltysk prägel.
Xan försiittes fiillstiindigt tillbaka i tiden: - de t r h g a, sneda oregelbundna gatorna - mark- nadsförsaljningen längst ut på de öppna platserna - trängseln af människor - utbjudandet af varor - de otaliga broar, som föra öher den grå smutsiga Pegnitzfloden - broar prydda af helgonbilder - eller g m l n kejsarstatyer - torg fulla af stånd med matvaror, syn- nerligast grönsaker i ' brokig miingd, och så öfverfulla d kköpare att de likna den lifligaste tafla från södern, som jag sett, ngmligen torget i Verona -, allt detta framkallar ett medeltidslif af SH stark verkan att man förv %nar sig att ej finna Albrecht Dtirer eller Hans Sachs promenerande midt ibland folkmassan, i stället för att se dem uppe på nagon sockel, den förre troligen mer belåten med den färgverkan han ser ned pk, än den senare med det musi- kaliska oljud som presteras!
- Beundransvärde handtverkare!
&amp; skvärde drömmare!
Store Hans Sachs!
Du härskar i alla fall ii-n öfver Ntirnberg, dar alla stora minnen tyckas f&amp; fortlefva i frid och aktning.
Sälla.n ha stora mans fö- delseort bibehållit vördnaden för ett förflutet, som just Ntirnberg.
De nya husen, som uppförts, ligga ' mer samlade u t d ö r den gamla staden och bil- da liksom &amp; helt för sig.
Till och med hotellen, uppförda i den gamla delen a € Niimberg, göra intet modernt intryck.
Idan har bibehdllit husen sådans de vor0 - och många af dem h a h a en rent kloster- aldig prä.gel med sina Ifinge hvitmenade gångar och den fyrkan- tiga gården med pelare, beväxta af murgröna och vin.
Andra g4rda.r åter ha längs husens ytterväggar en slags loft - dekorativa brum
' triloft, - på hvilka man kan vandra hotellet rundt.
Ofta ser man engelska misser, allt utom medeltidsaktiga, i full %flirt s med någon på motsatt balkong staende resande anglosnobb, talande om Bay- reuth, som ju ligger helt nara Nurnberg, och föreställningarna dar på ett sidant satt, att mangen rättrogen m ä s t e r ~ å n g ~ väl e kan vända sig i sin graf.
Bayrreothkulten tycks emelle9id vara högt uppdrifven hos den engelska rasen, och)) man » reser för att se Parsifal så som)) manr annars bereder sig till att gå i kyrkan.
Det hele blir för engelska nationen ett skådespel ur bibeln; - musiken ar en bisak för de flesta.
Jag satt bredvid några engelska damer under Parsifal-före- ställningen och de formligen snzaite bort af kyrklig hänförelse under första akten.
När den andra kom - som är i musikaliskt afseende och i dramatiskt lif afgjordt öfverlägsen den första - blefvo damerna oroade af pjesens vändning och lugnade.
sig först när jag försäkrade dem om, att ' i tredje akten skulle de f å igen hela första aktens sceneri och gudstjänst, Den s. k. sBinrg » ligger terassformigt högt öfver,Nurnberg och behärskar staden.