Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Jo, » s v a r a d e h a n, » den stac- k a r s m ä n n i s k a n h a r j u snörlif p å sig, så a t t hon o r k a r ej röra p å a r m a r n e så m y c k e t och får nog ej d e t t a stora arbete färdigt, u t a n a t t bli trött vid hela slöjden, såvida j a g ej hjäl- per henne. » J a g u n d r a d e j u s t h v a d hon själf s k u l l e h a t ä n k t, om hon sett och hört läraren — j a g t y c k t e h a n h a d e rätt, men fick en b e k l ä m m a n d e k ä n s l a af, a t t vi fruntimmer äro allt b r a y n k l i g a och l å n g t ifrån själfstän- diga.
M a n s k u l l e k u n n a föreställa sig, a t t vid g y m n a s t i k snörlifven vore alldeles omöjliga a t t b r u k a, d å fri rörelse med s a m m a n s n ö r d a a n d n i n g s o r g a n tydligtvis b o r d e h ö r a till det o t ä n k b a r a; j a g h a r d o c k af s a m m a l ä r a r i n n a, som förut n ä m n d e s, hört b e r ä t t a s om, a t t det förekommer h ä r i skolorna a t t flickor g y m - nasticera i k l ä d d a snörlif, e m e d a n deras möd- r a r förbjudit a t t lifven t a g a s af.
E n finska, som varit med p å kvinnokon- gressen i Chicago, blef tillfrågad om d e t bru- k a d e s m y c k e t snörlif b l a n d d e a m e r i k a n s k a d a m e r n a.
N e j, s v a r a d e h o n, d e ä r o för myc- ket intelligenta för a t t b r u k a s å d a n a tortyr- r e d s k a p.
— D e ä r o nog ock d ä r t i l l för myc- ket r ä d d a om sin själfständighet, s k u l l e j a g vilja tillägga.
N u b e r j a g å h ö r a r n e följa mig till ett af v å r a eleganta k a p p m a g a s i n; d ä r finnas u t m ä r k t v a c k r a prof p å k a p p s ö m i lerskors skicklighet och smak, och j a g ä r viss o m, a t t a l l a dessa m o d e r n a och s m a k f u l l a k a p p o r skola ej litet b i d r a g a till a t t ö k a d e behagliga stockholm- s k o r n a s r y k t e om a t t kläda, sig v ä l.
Men d ä r finns också en sorts k a p p a — d e t är möjligt a t t d e n ä r vacker, fastän j a g ej tyc- ker det — den k a l l a s » d o l m a », och j a g ville g ä r n a s k i c k a a l l a s å d a n a k a p p o r till e t t ställe, därifrån d e a l d r i g mer k u n d e k o m m a till- baka.
O m m a n sätter p å sig en d o l m a, så h a r m a n gjort sig i m å n g a fall fullkomligt oförmögen a t t h j ä l p a sig själf: m a n k a n ej lyfta u p p eller s t r ä c k a u t sina a r m a r, de äro likasom f a s t b u n d n a; g å fort ellev s p r i n g a k a n m a n ej heller, t y d ä r t i l l fordras, som m a n vet, att röra p å a r m a r n e l i k a v ä l som p å be- n e n; om h a t t e n blåser af eller far p å sidan, får m a n l ä m n a den å t sitt öde, t y s å högt som u p p m o t h u f v u d e t k a n m a n ej höja sin a r m.
H ä n d e r d e t så illa, a t t m a n r å k a r v a r a i vägen, d å en s å d a n d ä r g l a d l y n t, l a n d t l i g t frisk kossa slipper lös p å S t o c k h o l m s gator, som det j u h ä n d e för ej s å l ä n g e s e ' n vid S ö d r a u p p f a r t s v ä g e n, d å blir d e t ingen a n n a n råd än a t t r ä d d a sig i a r m a r n e p å första m a n l i g a individ, som finns till h a n d s.
S å k o m m a vi till ett tredje kvinnligt p l å g o - ris, den s l ä p a n d e kjolen; ingen k a n v ä l n e k a, a t t den ä r till hinders i t r a p p o r, i dörrar, a t t icke t a l a om i dansen och p å g a t a n.
Skall m a n m e d n u b r u k l i g a l ä n g d p å kjolen u p p - för en t r a p p a b ä r a en s a k, som m a n behöfver h å l l a i med b å d a h ä n d e r n a, s å s t u p a r m a n ovillkorligen p å n ä s a n; s k a l l m a n g å genom en dörr, s å h ä n d e r d e t a t t släpet f a s t n a r i dörreD, och i h ä p e n h e t e n k a n m a n t a p p a det m a n h a r i h ä n d e r n a — ponera, a t t d e t ä r en b r i c k a m e d diverse glas och porslin — • n o g blir m a n d å glad till m o d s a l l t i d.
Huru hindersam och besvärlig den l å n g a kjolen ä r i sällskapälifvet, h a r nog något h v a r af oss erfarit, d i vi fått den s ö n d e r t r a m p a d och k ä n t 131 oss som g a n s k a olyckliga k u l t u r e n s offer.
J a g vill k n a p p t t ä n k a p å h u r u vi med d e n s a m m a draga hem gatusmuts i våra rum — huru d e n n a, t o r k a d, blir till d a m, i n n e h å l l a n d e a l l a möjliga bakterier, som vi k a n s k e få i oss och bli s j u k a af s a m t d å åtminstone för en tid oförmögna till arbete.
P å t a l om l å n g a kjolar y t t r a d e en intelli- gent a m e r i k a n s k a: j a g s k u l l e aldrig k o m m a » trough m y w o r k », om j a g ej b r u k a d e så k o r t a kjolar, som j a g gör.
E n verksam k v i n n a blir förstämd och ledsen, d å hon oupp- h ö r l i g t h i n d r a s i sina göromål genom a t t lyfta p å och a k t a sin l å n g a k l ä d n i n g; hon t r ö t t n a r förr, ä n om d e t t a hinder ej funnes, och hon blir förr i bebof af a n d r a s h j ä l p — med ett ord, hon blir i mer eller m i n d r e g r a d osjälf- ständig!
Engelskorna oeh politiken.)
j y s t a gången jag var i England, det vill säga i juli ® 1893, infördes jag i en helt annan krets än den, där jag under föregående år vistats.
De nya vännerna valdes ej, de kommo i min väg genom den verksamhet, som äfven utrikes sysselsätter tid och tankar, de epilepliskas bästa.
Genom föredrag såväl i större som mindre kretsar, till och med inför ett auditorium af flere tusen personer i en offentlig lokal, hade mina sträfvanden för de epileptiska i Sverige blifvit kända, och uppmaningarna att det borde göras något i England för dem funno anklang hos mera än en varmhjärtad kvinna och vetenskapsman.
Ett litet hem här och ett där talades om, och en komité hade redan för flere år sedan bildats, men någon större handlingskraft hade den ej lagt i dagen.
Nu bjöds jag hit och dit för att i lugn kunna samtala om den viktiga frågan och däibland äfven till Hampstead, en af Londons största och viktigaste förposter, en lifskraftig, rik och ange- näm plats, ej så modern och exclusiv, som några andra förstäder, men af mycket stor politisk vikt.
Hvarje bildad kvinna vet j u, att England delas i tvänne stora politiska partier, Whigs och Tories.
Dessa hafva några underafdelningar, men de äro af en underordnad betydelse mot dessa tvänne, i hvilka alla människor äro intresserade.
För oss svenskor är det ovanligt att alla människor, höga som låga, män och kvinnor samt halfvuxna barn hafva en bestämd politisk tro — nästan aldrig läsa andra än sitt partis tidningar och under vissa tider på året tala politik, så fort de äro tillsam- mans.
På ett besök hos en framstående medlem af öfverhuset frågade mig hofmästaren, en gammal trotjänare: » har ni samma åsikter som min hus- bonde? » Det politiseras icke minst vid tjänarnes måltider, de där i stora familjer försiggå med en hos oss okänd etikett och högtidlighet.
Jag stod mig slätt med svaret.
För det mesta var jag med Whigs, dem fann jag mera fanatiska än Tories.
De förras program är Home rule och » Women ' s franchise Bill » d. v. s. Irlands själfstyrelse och kvinnans rösträtt.
I Hampstead är valkampen alltid skarp, ty partierna äro något så när j ä m n a i sina röster.
Damerna arbeta länge före valen med beundransvärd energi.
De skrifva bref till alla möjliga personer, fram- hållande kandidaternas förtjänster.
Man samlas under de flesta af dagens timmar på en lokal, hyrd för ändamålet, och ger sig knappt tid till att äta.
Det är lugnt att vara gammal, ty man kan få lof att se på, huru de unga kämpa hvar och en för sina åsikter, och det är ej orätt att vara neu- tral — efter 60 å r; men nog tyckes det, som om tjugonde seklets kvinnor skulle få bra mycket att göra offentligen och hemmen sköta sig så godt de kunna.
Måhända blir det endast de ogifta, hvilka åtaga sig allmänna väif — eller de ovan ligt begåfvade; så är det åtminstone nu i Eng- land, ty utom några framstående gifta talarinnor äro de flesta politici bland damerna ogifta.
Jag var en afton närvarande vid ett literärt möte, dess kandidat var ny, höll sitt » maiden speech », men var hvarken född vältalare eller naturligen begåfvad med någon klar röst.
Så mycket ståt- ligare uppträdde en ung lagkarl, intim vän till lord
IDUN 132 Roseberry, Alexander Haldane — samt tvänne da- mer, lady Aberdeen och mrs Maitland.
Haldanes tal var magnifikt, man nästan skäm- des öfver att vara annat än Gladstonian, men så kommo damerna, och de voro dräpande i sin satir och rörande i sin sympati med systerlandet Irland.
Mrs Maitland slutade med de orden: / Jag grämer mig öfver att vara engelska samt sörjer öfver att ej vara född irländska — och vet ni hvarför?
Jo, jag ville långt hellre varda räknad bland de förtryck tas än förtryckarnes skara. » Det trodde jag aldrig, att jag skulle få höra från engelska läppar.
Olyckligtvis kom jag sedan till en toryfamilj, och min nyvunna, glada öfvertygelse om Glad- stones vishet och rättvisa försvann vid ett af deras möten som snö i solen.
Här uppträdde endast allvarliga män, och man kunde nästan ej återhålla tårarne, då dessa skildrade följderna för Irland och England af Home Rule Billens antagande, ty hela nord-östra Irland, där prolestanterna hafva sina starkaste intressen, ropar högt ve öfver Whigs.
Det blef så ängsligt, denna kamp i ens inre, att jag afsade mig alla politiska möten; samtalen i hemmen voro nog för mig.
Ehuru starka åsikterna kunna vara och huru skarpt de än uppträda mot hvarandra offentligt, är det blott rättvist erkänna, att man ej i familje- och umgängeslifvet märker någon fiendtlighet mel- lan olika politiskt tänkande.
Ett undantag gjorde jag likväl, då vi blefvo in- bjudna till a garden party hos en framstående målare, hvars villa i Hampstead, med dess stora atelier och förtjusande park, är något i sitt slag allenastående.
Massor af människor strömmade ut och in, namnet upprepades vid dörren, man såg knappt värd och värdinna, man är så ogenerad vid dessa informella trädgårdsbjudningar, går ensam eller i sällskap, tittar på allt och alla, utan att anses indiskret — och nog har man att se på.
Sådana skönheter och i sådan mängd får man ej se i något annat land — men ej heller sådana toalet- ter.
Att många äro särdeles » chic », andra enkla men smakfulla, det bestrides ej — men skulle jag beskrifva hvad jag såg i sammansättningen af färger och snitt, skulle ingen tro mig — och så tycker jag för mycket om engelskorna, känner dem för väl som ädla och utmärkta människor, att vilja framlocka läsarens löje — men så voro vi ock bland artister och Women ' s franchise Bills an- hängare.
Tror någon man slapp politiken?
Nej, efter för- friskningarna och musiken anmäldes » The Earl and Comtess of Aberdeen ».
Nu blef det rörelse i lägret, och det tillkännagafs att » Her Ladyship » skulle tala.
— Från dörren i den ståtliga salongen, så att hon kunde höras såväl på yttre verandan som i trädgården och de inre rummen, öppnade hon sitt tal med några enkla ord.
— .Aldrig hade jag tilltrott en engelska sådan sprittande liflighet, sådan blixtrande kvickhet.
Jag är viss om, att hvilken herre som uppträdt efter henne hade dragit det kortaste strået i bevisningen af billig- heten att låta kvinnan i allt få samma politiska och sociala rättigheter som mannen.
Många af högaristokratien börja nu uppträda som talarinnor och taga en framstående plats inom samhällslifvet genom sina talanger och reforma- toriska sträfvanden — men jag tror, att lady Aber- deen är den mest kända och uppskattade.
Hon äger äfven den stora förmånen af en makes stöd och hjälp, ty lord Aberdeen stod som den upp- märksammaste af hennes åhörare, nästan orolig att förlora ett ord af hennes tal, vid hvars slut han hade lofvat att äfven uppträda.
Han steg också fram och s a d e: » Mina damer och få herrar!
Efter det tal som här blifvit hållet tror jag 1 ären ense med mig om, att den fråga som ligger oss alla om hjärtat aldrig kunnat bättre tydliggöras, och jag finner allt ordande af mig öfverflödigt, hvarför jag ber att få instämma i allt hvad lady Aberdeen har sagt. » Kan man vara artigare som politicus och man?
E. Glömmen ej JB — y. lduns skollofskoloni!
Vid försändelsen bör tydligt angifvas, att densamma är af sedd för » lduns skollofskoloni ».
1894 Viviers &amp; C:o. För Idun af Ina Stockenstrand.
on är förtjusande, lilla fru Viviers, där hon trippar fram pä rue de Kivolis as- falt, klädd i blå, blommig klädning och jaquette i samma mönster som dem W a t t e a u s vackra damer b ä r a; det är en smakfull dräkt, som ej kostat många francs.
H a t t e n är en liten näpen löjlighet, bestående af en hands- bredd broderad tyll, några bandöglor och en nickande kolibri af guldpärlor.
H å r e t är upp- struket ä la P o m p a d o u r med en liten friserad lock vid h v a r d e r a tinningen.
I handen bär hon en korg af flätad halm i form af en ar- betsväska, ett blekgult sidenband tjänstgör som grepe.
D e n ser elegant u t, och ingen anar hvartill den användes.
V i d en af de stora ju- velerarebutikerna stannar lilla frun och betrak- tar de vackra smyckena, som äro utställda i fönstret.
E t t par örhängen med rosafärgade granater — sådana där stora, u n d e r b a r a ste- nar, som påträffas i grufvorna på Ceylon, och se u t som förstenade rosenknoppar — beha- gar henne isynnerhet.
D e t var så länge sedan hon ägde några dyrbara smycken a t t pryda sig med; hon bar numera ständigt samma stenkolsör- hängen och samma enkla gagatbrosch.
Men om George fick sälja p a t e n t e t på sin nya ma- skin, då skulle hon be honom köpa de där örhängena — b an skulle få lära känna, hvil- ken liten fåfäng h u s t r u han fått.
Hon ka- stade ännu en b e u n d r a n d e blick på de förste- nad rosenknopparne, och så gick hon vidare.
I Duvals b u t i k, där stora världen köper sina eleganta papeterier och beställer sina va- pen- och monogramprydda brefpapper, inträdde hon och lämnade ett p a k e t med brefpapper och kuverter, alla försedda med handmålade mono- gram.
» Vi ha en större beställning från p r i n s e s - san af Sagan, » sade monsieur D a v a l, » hennes vapen och liljorna kring monogrammet som vanligt.
O c h så är det två dussin korrespon- denskort för en amerikansk petroleumfröken.
Hon vill ha a m e r i k a n s k a örnen och stjärnba- neret ofvanfor sitt monogram, men olika teck- ning på hvarje kort.
K a n fru Viviers åta sig det?
» Det k u n d e hon visst det.
Så roligt att slippa rita samma mönster om och om igen.
E n örn och ett baner — — d e t skulle nog kunna göras någonting utaf.
Med glädjestrålande ögon emottog hon be- talningen för det lämnade arbetet.
H o n kände sig så stolt och lycklig, då hon tryckte dessa pengar i sin hand, pengar som hon själf för- tjänat — hennes bidrag till hushållskassan, eller som hennes man s a d e: bolagskapitalets förökande.
Hon var hans kompanjon så väl som hans h u s t r u.
H a n lät henne blicka in i sina affärer, och han rådgjorde med » yngste bo- lagsmannen » om allting.
D e t gjorde, a t t hon kunde deltaga uti h a n s bekymmer, och a t t hon förstod honom b ä t t r e, än om ban endast reson- nerat med henne om h e m m e t, deras vänner, nöjen och andra angenäma ting.
P å hemvägen köpte hon en hvit och läc- ker kyckling, ett saladshufvud och några soc- kerrötter.
Allt d e t t a gömdes i den lilla ar- betskorgen, tillika med en s t r u t dadlar.
Dad- lar voro Georges förtjusning och den billiga- ste efterrätt hon k u ^ d e bestå honom.
H e m k o m m e n, började lilla fru J e a n n e laga middagen i ett kök, stort som ett dockskåp och försedt med den minsta spis i världen.
Dess öfriga ståt bestod af en hylla med köks- kärl, ett miniaturbord och en pall; för öfrigt pryddes det af ett fönster, hvars form var en geometrisk gåta.
Utanför detta sneda fön- ster stod en hylla m e d blommande reseda, myrten och fuchsior; omkring fönsterkarmen klängde en vinranka, hakande sig fast här och där med sina klangen.
D e n n a friska blomster- grupp gaf färg och skönhet åt det lilla köket.
Någonting verkligt fult förekommer aldrig i ett parisiskt hem.
K a n man icke skaffa bort det som stöter ögat, så döljer man d e t med en tafla, en bit tapisseri, några blommor eller en knippa t o r k a d t gräs.
J e a n n e var aldrig så lycklig, som då hon sysslade i sitt kök.
Hon sjöng och trallade för sig själf, u t t ä n k t e nya anrättningar och gjorde de djärfvaste försök att omskapa går- dagens kvarlefvor till en ny och epokgörande rätt, hvars ursprungliga n a t u r ingen George i världen skulle k u n n a igenkänna.
D å hon slu- tat anordningarna för middagen, gick hon in i salongen för att vänta på mannen.
De hade verkligen en salong, herrskapet Viviers, hvil- ken tillika med sängkammaren utgjorde hela deras våning.
D e t hade kostat dem många ansträngningar och umbäranden för att kunna bestå sig lyxen af en salong, men utan den skulle de som äkta parisare ej ansett sig äga ett hem.
Denna salong användes till allt möj- ligt utom a t t emottaga gäster uti.
Ingeniören använde den till skrifrum, frun till atelier, och dessemellan förvandlades den till matsal.
Den var nätt och hemtreflig med låga stolar framför eldstaden och små förtjusande rococo- skäp i hörnen.
B l a n d prydnaderna fanns en antik spegel med ett glas som en grumlig källa, e t t p a r små solvarma landskapsbitar, några underbara tapisserier och så les bibelots, dessa små tjusande lapprisaker, som ge en sådan konstnärlig prägel åt äfven den enkla- ste parisersalong.
Hvarje sak i detta rum hade sitt särskilda namn, sin historia och sina minnen — skåpet som stod mellan fönstren, och som J e a n n e använde till linneskänk, kalla- des la Valliere, emedan denna skönhets por- t r ä t t var måladt pä framsidan, den spruckna vasen, som stod därofvanpå med ett par sy- renkvistar uti, kallades grand-pere, emedan den tillhört J e a n n e s farfar, och ett litet gulnadt elfenbensskrin, i hvilket George före sitt gif- termål brukade gömma J e a n n e s små bref, hade fått n a m n e t » kärlekens h e r b a r i u m ».
Då J e a n n e d u k a t till middagen, slog hon sig ned vid sitt arbetsbord och började rita.
Hon fick lof att t a ' vara pä hvarje minut, ty hushållet tog mycken tid och George var sä noga med sina kläder — — och så ville hon själf vara nätt och fin.
Men hon älskade ar- betet.
D e t var hennes beredvillighet att dra strå till stacken, som gjort det möjligt för henne och George att gifta sig.
Hon var dotter till en pensionerad officer, änkling och klubbha- bituc.
D å hon lärde känna ingeuiör Viviers, var hon en ung, bortskämd flicka, utan tanke på lifvets allvar.
Men så snart hon började att hålla utaf George, blefvo hans åsikter äf- ven hennes.
H e n n e s förra sysslolösa lif fö- reföll henne innehållslöst och sällskapslifvets eviga enahanda tråkigt.
H e n n e s far och alla hennes vänner sade henne, a t t om hon gifte sig med ingeniör Viviers, skulle hon få gä klädd i fula klädningar hela sitt lif igenom, få laga sin m a t själf och aldrig gä på b a l.
Men det afskräckte henne icke, hon visste, att om m a n h a r en smula smak, behöfver man aldrig begagna fula klädningar, och a t t laga m a t hade hon ingenting emot, eftersom Geor- ge skulle äta den.
I n n a n J e a n n e hunnit öfvertala sin far till a t t ge sitt samtycke tilL hennes giftermål, dog
IDUN 18114 den gamle af ett slaganfall.
Han hade icke sörjt för någon hemgift åt sin dotter, och det visade sig nu, att de lefvat betydligt öiver si- na tillgångar.
Fordringsägare döko upp från när och fjerran.
J e a n n e ägde ingenting annat än ett elegant bo och så några dyrbara smyc- ken efter sin mor, allt detta såldes nu i stör- sta hast och skulderna betalades.
Då allt var undanstökadt, sade hon till Ge- o r g e: » Nu måste jag börja arbeta. » Hon hvarken grät eller beklagade sig, hon endast undrade hvad en sådan liten onyttig varelse som hon kunde duga till.
George tog hennes hand i sin och frågade, om hon på fullt allvar var villig att lefva indra- get, arbeta och försaka — om hon blef hans hustru, måste hon finna sig i allt detta.
H a n ville icke öfvertala henne, hon måste själf af fri vilja välja — — — men betänk, endast två, små rum.
» Låt mig få de två, små rummen, » sade J e a n n e rodnande och lycklig.
J e a n n e s vänner förutspådde henne alla upp- tänkliga olyckor med anledning af hennes obe- tänksamma giftermål, gåfvo henne råd, omöj- liga att följa, och vände henne sedan ryggen, för hvilket sistnämnda hon var dem upprik- tigt tacksam.
E n s a m med sin George, började J e a n n e att ordna deras lilla bo.
Från sitt forna hem förde hon med sig några småsaker — kära minnen, som hon af pietet ej velat sälja, och ett och annat som varit för mycket defekt för att finna köpare.
Allt kom till nytta.
George snickrade, polerade och lagade, och J e a n n e sydde, draperade och ordnade.
Hennes vack- raste balklädningar förvandlades till gardiner, en persisk nattrock användes till att klä öfver en puff, som gjorde effekt i salongen, och några trasiga vapen ur hennes fars vapensamling la- gades och hängdes upp öfver cheminén.
Då allt var färdigt, blefvo de helt förtjusta öfver sitt verk.
Och så stiftades Viviers &amp; C:o. M. Viviers själf förtjänade ej mer än omkring tretusen francs om året, så att kom- panjonen fick lof a t t bidraga på något sätt.
Slutligen lyckades hon att få monogramritning för Duvals butik.
Och medan hon sammantvinnade de anglo- saxiska bokstäfverna i virrvarr af streck, snirk- lar och rankor, tänkte hon på, hur det skulle bli, då bébé kom.
Bébé skulle få ett litet hörn af salongen till sin lekplats, och marna skulle arbeta sä flitigt, att det räckte till åt små jackor, koltar och skor åt bébé.
Middagen stod varm och doftande på bor- det, då ingeniören inträdde.
Efter att ha gett J e a n n e en kyss på kinden slog han sig ned och lyfte på locket till en af k a r o t t e r n a.
» Kyckling, jo jag tackar, » utropade haD.
» Bolaget har festmiddag för samtlige dele- garne, med anledning af a t t inkomsterna ökats med tjugu francs, » tillkännagaf J e a n n e hög- tidligt.
» Tjugu francs!
J o, du kommer nog att täfla med Rothschildarne i » appet, du.
Kan- ske jag, utan att bli anklagad för att slösa med bolagets medel, vågar visa hvad jag har i fickan, » och George tog fram två läckra, guldgula apelsiner.
J e a n n e gaf till ett litet rop af förtjusning.
» Och jag som så ståndaktigt vände pere An- dré ryggen, då han ville fresta mig att köpa apelsiner i stället för dadlar! » » Dygden blir alltid belönad, som du ser, » sade George och smekte h u s t r u n s hand, då hon räckte honom saladskålen.
» Låt bli George, vi äro inte i Arkadien nu! » » Arkadien » var en fönstersmyg i salongen, hvarifrän man såg, förutom ett obegränsadt an- tal skorstenar, r ö k h a t t a r och vindflöjlar efter både antika och moderna mönster, en fläck af P a r i s ' blåa, härliga himmel.
Medan J e a n n e dukade af, berättade George, att en engelsk fabriksidkare y t t r a t sig mycket fördelaktigt om den nya maskin, som George höll på att konstruera.
» J a g tror nästan han kommer att köpa patentet, J e a n n e.
Då skall vi hyra oss en våning i Monceautrakten tre, fyra r u m, du.
Och så skall vi ha en tjänstflicka, och du skall få nya, vackra kläd- ningar — — — » » Och ett p a r små örhängen med röda ste- nar! » » De vackraste stenar i världen, älsklingen min! » J e a n n e tänkte på bébé, och med hufvudet mot Georges axel hviskade h o n: » J a g tror inte jag bryr mig om örhängena — • — — bara jag får en tjänstflicka, en stor, stark nor- mandiska, som rår med att bära bébé ute i park Monceau. » D e voro djupt inne i » Arkadien » nu.
Det började skymma på, och tryckta t ä t t intill hvarandra sågo de, h u r stjärnorna trädde fram ur dunklet, en efter annan.
Bullret från den stora staden där nere steg svagt och dämpadt, liksom bruset af en aflägsen fors, upp till dem.
Som ett par fåglar tittade de u t från kanten af sitt undangömda rede, drogo sig tillbaka, kvittrade ett god natt och somnade.
Handarbetets Vänners vårutställning har under denna vecka pågått i föreningens kända lokal vid Brunkebergs torg och varit ett nytt lysande bevis på hennes outtröttliga och framgångsrika sträf- vanden till vår textila slöjds höjande och förädling.
Det är ej längre sedan än i början af detta år, för- eningen senast hade anordnat en utställning: det var af kronprinsessans dyrbara samling af österländska väfnader.
Vi framhöllo då, hur dessa rika orienta- liska motivskatter borde kunna ge vackra uppslag för vår inhemska slöjd.