Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sundhets-kollegium, i hvars betänkande motionären sökt ett hufvudsakligt stöd, och hvilket skulle hafva yttrat att det vore bättre att förkasta hela förslaget, har dock äfven tillstyrkt interimsförslaget eller, som Sundhets-kollegium benämner detsamma, komiterades alternativa förslag, likväl med bestämdt yrkad förändring i de Bih. lill Ii.
Sl. Brot. 1862 & 1863. 8 Sami. 21 Hafi. 4 26 Allmänva Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 9i. nyss anförda stadgandena om läkare-edens afiäggande och meddelande af rätt till läkarekonstens utöfning på föreslaget sätt.
Likaså förordar Sundhets-kollegium den förenkling, att stadgandena om examenskommissionen borttagas och att de olika delarne af den praktiska examen förrättas af hvar sitt läroverk.
Det är endast dessa förändringar, som Sundhets-kollegium gör till vilkor för sitt godkännande af förslaget.
Det säger uttryckligen att »till hvad komiterade i §§ 1—5 föreslagit (och således äfven till det i § 4 förekommande stadgandet om theoretiska examens afiäggande endast inför fakulteterne) finner Kollegium sig föranlåtet tillstyrka nådigt bifall.» Slutligen yttrar Kollegium »att det hvarken kunnat tillstyrka utbildandet af alla 3 nu befintliga, medicinska läroanstalterne till fullständiga, af hvarandra i alla delar oberoende undervisningsverk, ej heller till antagande förorda komiterades hufvudförslag, — — hvaremot Kollegium ansett komiterades alternativa förslag vara förtjent af nådigt afseende, dock icke såsom, enligt komiterades åsigt, en blott interimistisk anordning, utan snarare såsom en definitiv reglering af den medicinska undervisningen i riket, samt med förutsättning att Kongl.
Maj:t derjemte täcktes bifalla de af Kollegium i underdånighet påyrkade förändringar i vissa bland de af komiterade föreslagna bestämmelserna till planens utförande, synnerligast med hänsyn till den praktiska examen och dess båda afdelningar, hvilka sistnämnda förändringar Kollegium anser vara af så väsendtlig vigt att dem förutan hela den åsyftade förbättringen i den medicinska undervisningen skulle genom förslagets antagande tillintetgöras.
Kollegium kan alltså icke underlåta att i underdånighet uttala dess öfvertygelse att då (d. v. s. om läkare-ed och venia practicandi skulle efter mundtliga förhöret meddelas och den praktiska examen förblifva så invecklad, som komiterade föreslagit den) vore bättre att förkasta hela förslaget och lemna alla de befintliga läroverkens organisation och verksamhet hufvudsakligen oförändrad.»
Långt ifrån således att, såsom motionären säger, Sundhets-kollegium förkastat interimsförslaget, har det tvärtom förordat detsamma, och det är endast för den händelse.
Maj:t icke täcktes gilla Kollegii underdåniga framställning om ändring af komiterades förslag i hvad praktiska examen rörer, som Kollegium slutligen framställer det förslag i 12 punkter, som motionären anfört.
Då Sundhets-kollegium icke haft något att erinra emot den theoretiska examens undergående inför fakulteterne, så torde det redan deraf vara uppenbart, att det i motionen citerade yttrandet: »att
Carolinska institutet skulle bilda en underordnad länk i undervisningssystemet» o. s. v., måste afse något helt annat än denna theoretiska examen.
Hvarken Institutets professorer eller Sundhets-kollegium fästade, då deras yttranden afgåfvos, någon vigt vid denna examen.
Men det var bestämmelserna om lärare-edens afiäggande och tillåtelsen till läkarekonstens utöfning innan pröfningen inför Institutets lärare försiggått, som förmenades skulle hafva satt Institutet i en beroende ställning af fakulteterne.
Allmänna Besvärs- neli Ekonomi,-Utskottets Belänkande N'-o 9i. 27 Sunclhets-kollegii yttrande har således, i sin helhet betraktadt, en helt annan syftning än motionären framställt.
Sundhets-kollegium har förordat interims-förslaget att antagas som definitivt, endast med förbehåll af vissa förändringar; och hvad särskildt theoretiska examen beträffar har Kollegium i alldeles bestämda ordalag tillstyrkt, att densamma skulle inför fakulteterne afiäggas.
Vill man således anse den theoretiska examens förläggande till universitetet såsom »en inskränkning i Carolinska institutets verksamhet» så, långt ifrån att, såsom motionären framställer förhållandet, denna inskränkning på intet, håll blifvit ifrågasatt, har den tvärtom blifvit godkänd af alla myndigheter som blifvit hörda, Carolinska institutets professorer icke undantagna.
Kan man väl vid sådant förhållande skäligen framställa denna, af alla sakkunniga myndigheter obestridda, åtgärd såsom ett våld emot Carolinska institutets rätt, en stympning, med hvad mera derom blifvit yttradt.
Om borttagandet af denna theoretiska examen skulle hafva ett så förderfligt inflytande på Institutet, kan det väl rimligtvis antagas att olägenheterne icke skulle kunnat inses af Institutets professorer och af Sundhets-kollegium, då de, utan all protest deremot, afgåfvo sina ofvan refererade yttranden ?
Det torde dessutom icke vara omöjligt för hvem som helst, som känner till förhållandena, att hilda sig ett omdöme öfver betydelsen af denna theoretiska examen för Institutet.
På de sednaste 30 åren hafva 24 af Institutets elever undergått densamma; således icke ens
En om året.
Ar det då månne tänkbart att
Institutets verksamhet skulle i någon särdeles grad vara beroende af en examen, som så sällan förekommit?
Kanske ville någon invända att Institutet examinerat få, men undervisat så många flera.
Dessa sednare måste då hafva varit universiteternes elever.
Men om fordom många af dessa och nu ett ringare antal sökte undervisning vid Institutet, så måste ju tydligen anledningarne dertill ligga antingen i undervisningens olika beskaffenhet vid Institutet, eller uti förhållanden vid universitetet; ty icke kan borttagandet af en examen, som endast Institutets elever, voro underkastade, ha inverkat på universiteternas elever, som icke hade med denna examen att skaffa.
Men, säger man, anledningen hvarföre Institutets elever före den nya regleringen varit så få, är att söka i den inskränkta kompetens-rätt, som varit åt Institutets elever förunnad.
Ehuru frågan om orsaken till elevernes ringa antal före omregleringen tydligen icke förer till något svar derpå, huruvida borttagandet af den theoretiska examen inverkat på elevernes antal efter omregleringen, så torde äfven frågan om kompetensrätten förtjena en belysning.
Man har sagt och så ofta upprepat att Institutets elever haft sämre kompetens-rätt än universiteternes, att detta numera antages som en trosartikel.
Förhållandet är dock följande:
Till Regementsläkare - 28 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Aho 94. tjenster kan ingen å förslag uppföras, sorn icke i 3 år varit Bataljonsläkare (Kongl.
Brefvet af den 28 Maj 1857.)
Till förste Bataljonsläkare-tjenster ha de företräde, sorn på en gång äro medicine doktorer eller licentiater och kirurgie magistrar samt aflagt det så kallade embetsprofvet; men å förslag må äfven uppföras kirurgie magistrar, ehuru de icke fullgjort de till medicine doktorsgraden hörande specimina hvaremot medicine doktorer eller licentiater såsom sådane endast få uppföras å förslag till andre Bataljons-läkaretjenster.
Brefvet af den 26 April 1855.)
För såvidt således det väl icke kan bestridas att det är en större förmån att kunna befordras både till förste och andre Bataljonsläkare, än att endast kunna befordras till den ringare och sämre aflönade andre Bataljonsläkare-tjensten, så har Institutets elever åtminstone sedan år 1855 haft bättre kompetensrätt än universiteternas.
Anledningen hvarföre den theoretiska examen öfverflyttades uteslutande på fakulteterne ligger uppenbarligen deri, att man, i likhet med hvad Eikets Ständer föreslagit, ville en samverkan af de olika läroanstalterne till åstadkommande af en så fullkomlig läkarebildning som möjligt; man ville att i samma land det icke skulle finnas läkare af 2:ne slag.
För att vinna detta mål skulle intetdera af läroverken ensamt kunna bibringa den på alla stadier nödiga undervisningen; intetdera oförändradt förblifva vid förut föreskrifna åligganden, men hvart och ett i vissa delar af sin verksamhet inskränkas, för att i andra utvidgas.
Derföre skulle fakulteterne allena öfvertaga den theoretislct medicinska bildningen, Institutet allena bestrida den mera praktiska kliniska undervisningen, hvarefter det öfverlemnades åt examinandens fria val att bestämma vid hvilkendera läroanstalten han ville undergå den slutliga pröfningen i licentiat-examen.
Att dessa bestämmelser motsvara de ifrågavarande inrättningarnes inre natur och beskaffenhet torde svårligen kunna bestridas.
Det är, som jag vågar tro, af stor vigt att den theoretiska medicinska bildningen inhemtas vid de läroverk, delden sammanbindes med undervisningen i de naturvetenskapliga ämnena i allmänhet; äfvensom att den studerande icke allt för tidigt ryckes ur kretsen af den allmänna vetenskapliga verksamhet, som vid universitetet är rådande.
Skulle deremot eleven efter den filosofiska examens afläggande genast öfvergå till en fristående tillämpningsskola, hvars stora utveckling på det praktiskt-kliniska området ingen lär förneka, så synas grundade anledningar vara för handen till den farhåga, att den allmänt vetenskapliga grundläggningen kunde komma att stå tillbaka för en stark utbildning i det yrkesmessiga af konstens utöfning.
Utan att ingå i någon bevisföring för dessa åsigter, skall jag endast anföra hvad Sundhets-kollegium i sitt utlåtande om interimsförslaget yttrar: »Detta förslag hvilar på grundsatsen att utan våldsam rubbning i bestående förhållanden vinna ändamålet: en förbättrad och förenklad undervisning för läkare, genom att förena de 3 nu befintliga läroverken till enig och ordnad samverkan, dervid uppå lätt insedda - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 9 i.
29 sedda skäl den hufvudsakligen theoretiska undervisningen i förening med den praktiska handledning, hvartill universitetsstädernes sjukvårdsanstalter lemna tillfälle, uppdrages åt de medicinska fakulteterne, och den fullständigare praktiska läkarebildningen kommer att åligga läroverket i hufvudstaden.
Kollegium erkänner att den princip, hvarpå detta förslag är grundadt, onekligen är vigtig, och att detsamma, behörigen genomfördt, alltså bör kunna lända till väsendtliga förbättringar i den medicinska undervisningen i riket.»
Sundhets-kollegium svårligen kan anses afvogt sinnadt emot det Carolinska institutet, om det väl måste anses såsom den kompetentaste myndighet för den föreliggande frågans bedömande, månne det för den lugne betraktaren bör återstå någon tvekan derom huruvida den af Regeringen fastställda anordningen är i det hela ändamålsenlig, huruvida den åt hvardera läroanstalten gifna verksamhet är öfverensstämmande med densammas karakter och undervisningens fordringar — huruvida Regeringen haft rätt eller motionären, som i 4, med några få obetydliga ändringar, ord för ord lika motioner, uttalat sitt klander i alla fyra Stånden?
Att få åtaga sig, såsom motionären, förmodligen å Instituts-professorernes vägnar, begär, nya skyldigheter synes visserligen vara en oskyldig begäran, liksom det synes vara ett ödslande af krafter att låta flere professorer gå utan verksamhet.
Örn detta sednare äfven så vore, månne det för vårt
Statsverk skulle vara så oförmånligt att några professorsiöner, efter de nuvarande innehafvarnes afgång, skulle kunna indragas.
Vigten ligger väl icke deruppå att Institutet får behålla alla sina professorer, utan fastmera derpå att läkarebildningen icke lider; om nu utan men för denna, enligt den i vårt land kompetentaste myndighetens yttrande, vissa professorsplatser skulle blifvit genom den antagna anordningen öfverflödiga, månne icke detta snarare bort anses som en vinst.
Men det torde kunna ifrågasättas, huruvida någon af Carolinska institutets lärare genom den nya anordningen verkligen blifvit satt i overksamhet.
Enligt de diarier, som blifvit af Institutets ifrågavarande professorer aflemnade, och således, enligt deras egen uppgift, hade före och efter den nya anordningen följande antal lärjungar antecknat sig:
Hösten 1861.
Våren 1862.
Hösten 1862. (före nya ordningen) Wahlberg 20—30. omkring 20. omkring 20.
Stenberg 20. 30. 9.
Duben 12—20. 21. 15.
Såsom ett annat bevis för denna inskränkning i verksamhet anför man, att, sedan den Kongl. Stadgan trädde i verket, ingen vid Institutet undergått licentiatexamen.
Men icke heller vid fakulteterne har någon enda af dem, som hade att ställa sig den nya anordningen till efterrättelse, undergått licentiat-examen, och detta af det ganska naturliga skäl, att det varit enligt den nya ordningens föreskrifter alldeles Bih. lill II.
Brot. 1862 & 1863. 8 Sami. 21 Hafi. 5 30 Allmänna Besvärs- och, Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 04. omöjligt.
Ifrån det den nya ordningen vidtog, med den 1 Januari 1862, hade vid motionens afgifvande ännu icke ett år förflutit.
Men enligt den nya stadgan fordrades, att medicine kandidat tjenstgjorde först 4 månader å universitetets och derefter 12 månader å hufvudstadens kliniker, — hvarefter väl någon tid erfordrades för repetitioner och egna studier — innan han kunde till licentiat-examen admittera®.
Just denna omständighet, att ingen enda licentiat-examen ännu kunnat afläggas, gör det ock till en ren omöjlighet att ännu kunna afgöra den nya ordningens verkningar.
Den otålighet, som hemtar skäl deraf att händelser ej inträffa, hvilka omöjligen kunnat ega rum, synes lika litet förtjena afseende, som den obeslutsamhet, hvilken det ena året finner i hög grad förderflig samma anordning, sorn den under ett föregående icke funnit innebära någon olägenhet.
Bifalles slutligen, enligt Utskottets förslag, motionärens begäran om rättighet för Carolinska institutet att bestrida undervisning för och kreera medicine kandidater, så måste nya institutioner (botanisk trädgård) och flera lärare (t. ex. för bestridande af den förberedande kliniska undervisningen) anställas.
Men om åt Institutet inrymdes rättighet att kreera medicine kandidater, så blir följden att väl Institutet, men icke universitetet, kan oberoende af det andra läroverket bilda läkare.
Den samverkan, som åsyftades, blir derigenom upphäfd.
Vi få åter 2:ne slag af läkare (Institutets egna, och universitetets i samband med Institutet bildade) och sannolikt åter den gamla rivaliteten och med den nya strider om företräden och om högre kompetensrätt, och slutligen detta jagande efter nya professorsstolars inrättande, för att genom deras antal visa sin öfverlägsenhet öfver den rivaliserande undervisningsanstalten.» Med Professor Agardh förenade sig Doktorerne Emanuelsson, Collen och Thyselius samt Herr Sommelius.
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 18(53.
Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottet» Betänkande i\ o 95. I ]tf:© 95.
Arik. lill Exp.-Utsk. den 26 Febr, 1863, kl. 8 e. m.
Betänkande, i anledning af vackla motioner, om utländska lotteri-kollektörers samt in- och utländska försäkringsbolags verksamhet i riket. 1 en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion (N:o 319) har Johan Gustaf Dahlgren från Calmar län framhållit, hurusom ett större antal personer från andra länder, synnerligen Tyskland, oaflåtligen, under det de utgåfvo sig för lotteri— kollektörer, i vårt land kringspridde falska lotteri-prospekter och falska lottsedlar, samt derigenom årligen tillnarrade sig ganska betydliga penningebelopp från spel lystna och lättrogna personer; äfvensom att dylika prospekter och lottsedlar i fullt frankerade bref här utdelades.
Till hejdande af dessa bedrägerier har motionären hemställt att, såvida dessa utländska lotterispel icke alldeles kunde förbjudas, antingen kringsändningen af utländska lotteri-prospekter samt försäljningen af utländska lottsedlar öfverlemnades uteslutande åt en eller flere, för redbarhet kände, och inom landet boende Svenske män, hvilka vore ansvarige för, att allmänheten härutinnan icke blefve bedragen, eller ock att åt en person uppdrogs, att noggrannt följa lotteri*- väsendet utomlands och för den Svenska allmänheten tillkännagifva, hvilka kollektörsfirmor voro att anse såsom redbara och solida, samt hvilka lotterier erbjödo de bästa fördelarne för de spelande, o. s. v. Derjemte har motionären andragit, att åtskilliga utländska, fullkomligt insolventa försäkringsbolag lemnade här i riket hvarjehanda försäkringar.
Till hämmande af dessa bedrägerier har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte ingå till Kongl. Maj:t med underdånig anhållan om vidtagande af sådana åtgärder, som kunde verksamt hämma utländska Jotteri—kollektörers och försäkringsbolags bedrägliga affärsverksamhet i Sverige.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, till hvars behandling denna motion Bih. lill B.
Prut. 1862- & 1863. 8 Samt. 22 Häft. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o Ilo. blifvit öfverlemuad, har i sammanhang med dess sednare punkt till handläggning företagit en till Utskottet frän Vällolliga Borgare-Ståndet remitterad, af Herr Ridderstad väckt, motion (N:o 225) med förslag till lagbestämmelser angående ut- och inländska försäkringsbolag.
Motionären har fästat uppmärksamheten derå, att de utländska bolagen för brand- och lifförsäkriugar utan all kontroll från Statsmagternas sida och snart sagdt utom lageu, här bedrefve sin verksamhet.
Då allmänt vore bekant, att försäkringsbolagen redan gjorde Sverige till en verklig marknad för sin industri, att ett stort antal Svenskar, lockade af de vackra inbjudningarne, inläto sig uti affärer med dem, att följaktligen många familjers väl, äfvensom ganska vackra kapitaler stodo pä spel; så vore tiden inne, att Statsmagterna toge saken om hand och, förmedelst erforderlig lagstiftning, öfvervaka den allmänna säkerheten.
I berörda hänseende samt för upprätthållandet af den likställighet i rättigheter och skyldigheter, som borde finnas emellan alla med lika verksamhet och inom samma område, har motionären föreslagit följande lagbestämmelser för alla försäkringsbolag, vare sig in- eller utländska, nemligen: »l:o.
Bolag eller enskild person, sorn här i landet vill teckna assuranser för sjöskada, brand eller å lif, ränte- och kapitalförsäkriugar och andra dylika, hvarför en viss premie i förskott erlägges, skall till vederbörande myndighet inlemna en ausökan, åtföljd af en fullständig redogörelse öfver bolagets ställning, dess tillgångar och förvaltning, jemte uppgift på den högsta risk bolaget tecknar på en gång.» »2:o.
Bolaget skall affatta alla sina prospekter och alla policer på Svenska och i Svenskt mynt beräkna assuraus-summau och premierna.» »3:o.
Bolaget skall underkasta sig Svensk lag och domstol i händelse af tvister.» »4:o.
Bolaget skall årligen inlemna till vederbörande myndighet och offentligen kungöra sina bokslut, och böra dessa redogörelser för Svensk beskickning eller konsul vara uppvisade och af dem verificerade.» »5:o.
Agent skall hos vederbörande myndighet förete fullmagt, verificerad af Svensk minister eller konsul, samt densamma härstädes lagföra och kungöra.» Slutligen att »6:0.
Ansvar för agent, som icke ställer sig dessa reglor till efterrättelse, bör stadgas i den ordning, som Kongl. Maj:t eller vederbörande myndigheter kunna finna för godt att bestämma.»
Hvad nu angår första punkten i Dahlgrens motion, eller åtgärders vidtagande för hämmande af utländska lotteri-kollektörers verksamhet i riket, så får Utskottet blott erinra, att genom Kongl.
Förordningen den 21 Mars 1844 en sådan verksamhet förbjudits vid vite tili 500
R:dr, som vid bristande tillgäng kan förvandlas till fängelse med arbete; och anser Utskottet vid detta förhållande, någon vidare åtgärd i detta ämue icke erforderlig.
Beträffande sednare punkten af deuna motion, äfvensom den i samma ämne af Herr Ridderstad väckta, får Utskottet i ett sammanhang sig deröfver yttra.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o .95.
5 Det är allmänt kändt, att, långt förr än Sverige egde något inhemskt försäkringsbolag, flera utländska, synnerligen Engelska, hit utsträckte sin verksamhet.
Att denna bidragit till vår industris förkofran under de sednare årtiondena, lärer icke kunna bestridas, och vid detta förhållande blifver den största varsamhet nödvändig vid hvarje ny lagstiftning i ämnet, på det icke dervid afsedda fördelar skola omintetgöras af på samma gång framkallade olägenheter.
De förra skulle i främsta rummet bestå i den större trygghet allmänheten tillförsäkrades, att med full tillit kunna vända sig till de utländska försäkrings-bolagens här i landet varande agenter.
Men då lagstiftningen afser utländska bolag, får ej heller förbises, att densamma måste hvila på sådana allmängiltiga och antagliga grunder, att icke ett upphörande af bolagens, åtminstone de mera solidas, verksamhet inom riket deraf blifver en följd.
Svårigheten att uppställa en sådan lag har hittills i alla länder lemnat lika full frihet åt den enskilde att, vid försäkrings tagande, vända sig till hvilket försäkrings-bolag honom godt syntes, som åt bolagen att, efter egen ompröfning, utsträcka sin verksamhet.
Konkurrensen mellan de olika bolagen har ansetts såsom det säkraste medlet att åt den enskilde bereda tillfälle till försäkring af sina tillhörigheter för lägsta pris och korrektiv på bolagen att söka bibehålla sin kredit genom punktlighet i uppfyllandet af sina förbindelser.
Vid tillämpningen af denna grundsats, som inom Sverige hittills blifvit iakttagen, har det visserligen händt, på sätt Herr Ridderstad anfört, att utländska bolag, genom vägran att utbetala en fordrad försäkrings-summa, föranledt för försäkringstagaren eller dess rättsinnehafvare rättegångar, men om detta hr en sanning, får man äfven ihågkomma, dels att försäkrings-bolagen af flera försäkringstagares bedrägliga förfarande haft full anledning att vara på sin vakt, dels ock att bedrägerier genom ingen lagstiftning kunna förekommas.
Beträdde man en annan väg i berörda hänseende, och dervid till en början föreskref, på sätt Herr Ridderstad föreslagit, att hvarje försäkrings-bolag, som här ville utöfva någon verksamhet, först skulle derom hos vederbörande myndighet göra ansökan samt dervid bifoga en fullständig redogörelse öfver bolagets ställning, dess tillgångar och förvaltning, samt sedermera årligen uppvisa sina bokslut, så skulle i sjelfva verket derigenom från riket afvisas alla de äldsta och solidaste Engelska bolag, enär dessa sannolikt ej skulle underkasta sig några i berörda rigtning här träffade föreskrifter, hvilka ock i intet annat land blifvit dem förelagda; hvarförutan lätt inses, att dylika redogörelser för utländska bolags ställning ej äro särdeles tillförlitliga.
Att på detta sätt således minska försäkrings-bolagens antal och i följd deraf deras konkurrens, synes Utskottet för närvarande mindre välbetänkt, då ej blott vissheten minskades för försäkringstagarne att, när de dertill vore berättigade, utfå försäkrings-summan, utan omkostnaderna för en försäkrings undfående ökades, antingen af stegrade premier, eller genom nödvändigheten att å utländsk ort söka försäkring hos bolag, hvilka här icke egde några agenter.
Att ett utländskt försäkrings-bolag affattar sina prospekter och policer på sitt 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 95. eget lands språk, samt beräknar försäkrings-summan uti den enhet myntet der eger, finnér Utskottet af mindre vigt, helst hvar och en försigtig och omtänksam försäkringstagare icke lärer underlåta att på förhand härom göra sig underrättad samt att derefter uppställa sina beräkningar, och de, hvilka sålunda icke gå till väga, ändock icke lära genom lagstiftning kunna i detta mer än andra hänseenden af Staten skyddas för förluster.
Emot förordandet af det stadgande, att alla försäkrings-bolag, hvilka inom riket utöfva någon verksamhet, skulle, vid till följd deraf uppkommande rättstvister, underkasta sig Svensk lag och domstol, får Utskottet åberopa samma skäl, hvilka i första punkten blifvit andragna.
Förhållan let är nemligen, att då de flesta bolag redan nu medgifva, att genom eller emot dem anställda rättegångar handläggas och afdömas efter det lands lagar, der tvisten uppstått, så göra några få utländska bolag, synnerligen de äldsta och mest solida Engelska, härifrån ett undantag.
Att dessa bolag skulle göra medgifvanden åt Sverige, hvilka icke kommit något annat land till del, är föga sannolikt, hvarförutan ett stadgande i berörda rigtning emot dem mindre erfordras, då de derförutan, så vidt Utskottet har sig bekant, fullgjort sina åtagna förbindelser.