Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
b l a n d det a d l i g a god- a f det k ä r a modersnamnet, h a d e gjort, att sam- att j a g k o m m e r att talet så s m å n i n g o m förts in p å deras ansvars- storien har j a g, u p p r i k t i g t sagdt, u n d e r tysthets- b l a n d d e m finna en ung, kraftfull fulla plikter.
löfte fått h v i l k e n samtidigt m e d grefvinnan n e d k o m m i t O c h snart v a r diskussionen o m a m m o r i full g å n g.
Fru full, h a d e b l i f v i t en kvistig stället punkt få berätta suttit tyst o c h tank- uppmanad i frågan, b a d att en historia, s o m j u s t i fallit henne i minnet.
» För all del berätta, b e r ä t t a!
» l j ö d det en- aflidne ».
sets u n d e r h a f v a n d e.
O c h man lyckades också torparhustru, m e d en flicka, s o m h o n n u måste l e m n a ifrån sig till en grannhustru, ty det p å s a m m a g å n g drog » Grefven på grund en djup o c h grefvinnan v o n P.
vistades, a f d e n förres tjänstgöring v i d hof- vet, f ö r det mesta i h u f v u d s t a d e n.
Ledighe- terna badorter.
tillbringades vid utländska ärofulla icke och inbringande anbudet kunde j u afslås.
N i får inte vänta annat, ' a f b r ö t sig fru G. '
, än att detta skall blifva en fragmentarisk D ä r a f k o m sig, att fideikommisset, ehuru beläget konturteckning.
Jag i S ö d e r m a n l a n d, sällan fick b e s ö k a f innehaf- skilliga m e d tid o c h rum, s o m i c k e sade fru G .., » m i n f r a m s t ä l l n i n g s - varen.
Men skola är j u s t inte s y n n e r l i g e n stor, men j a g amma skulle stämmigt.
» Nåväl », konst a f m i n m a n, den käre T y hi- s a k n a d e n s s u c k, men att yttra sig o m men namnen.
började sedan m e d sin l å g a, b e h a g l i g a s t ä m m a: Hon G.
, s o m en stund fingera h o p p a s, att det intressanta ämnet s k a l l f ö r s o n a då fideikommisarien, grefvinnan anskaffas föll blef moder och åt den lille naturligt nog nyfödde tanken friheter förefalla tvingas till dom er måste angenäma, tilllåta men m i g åt- som j a g genom min ofullständiga känne- o m p e r s o n e r n a i fråga.
D e n u n g e grefven visade under sina barn- d o m s å r en v e r k l i g afsky för allt, h v a d b ö c k e r hette, ä n d a tills m a n k o m under fund m e d att * b e g a g n a n d e sig a f hans t y d l i g a förkärlek för alla slags växter, rikta hans intresse p å botaniken.
H a n b l e f d å flitig, men vistades helst p å exkursioner i s k o g o c h m a r k.
K o r t tid efter det sonen börjat sina uni- versitetsstudier, afled den g a m l e grefven, o c h grefvinnan d r o g sig tillbaka till herresätet.
K n a p p a s t h a d e sonen där tillbragt de första ferierna hos sin moder, förr än han beslutsamt förklarade, att han aldrig k o m m e att beträda den d i p l o m a t i s k a banan, h v i l k e t fadern i lifs- tiuen h o p p a t s.
N e j, landthushållare rätt o c h slätt ville han b l i f v a; därtill h a d e han fallen- het, h å g o c h lust, påstod han.
Det öfverraskade visserligen m o d e r n, s o m likväl u p p t o g det hela såsom uugdomsfanta- sier.
M e n större öfverraskningar skulle hen- nes ende afgudade son k o m m a att bereda henne.
E n d a g berättade han henne nämligen, p å sitt rättframma, öppenhjärtiga sätt, att han u n d e r en a f sina utflykter påträffat en ärigel i en u n g tjänarinnas skepnad.
H o n tjänade hos en b o n d e t v å mil söderut från det grefliga godset o c h var v i d s a m m a ålder som han själf.
H a n s v ä n l i g a tilltal h a d e h o n besvarat kallt och ö f v e r h u f v u d nästan intagit en fiendtlig hållning m o t h o n o m, s o m d o c k med skäl trod- de sig vara en ståtlig y n g l i n g.
M e n det k o m sig, trodde han, a f hennes misstro till » herre- mannen ».
N u ville han d o c k m e d sin m o d e r s s a m t y c k e visa henne, att han allvarligt afsåg att g ö r a b o n d p i g a n till grefvinna.
Scenerna m e l l a n m o r o c h son är j a g i c k e i tillfälle att beskrifva.
D e s s u t o m skulle de j u allt för m y c k e t trötta er.
S l u t l i g e n måste grefvinnan göra efterforskningar för att få reda p å den förföriska u n g m ö n o c h s ö k a få henne aflägsnad från grannskapet.
H o n anträffades lätt o c h u p p k a l l a d e s i u n g e grefvens frånvaro till dennes m o d e r, h v i l k e n v i d åsynen a f flic- kans a l l d a g l i g a utseende i c k e litet förvånades öfver grefvens s m a k.
F l i c k a n förmåddes snart g e n o m vänlighet från den f ö r n ä m a d a m e n s sida att berätta sina lefnadsomständigheter.
D e t f r a m g i c k a f d e m, att hon var dotter till grefvens för länge sedan aflidna a m m a; att hon var f ö r l o f v a d m e d en b o n d d r ä n g p å den gård, där h o n tjänade; att h o n m ö t t o c h talat vid grefven, m e n att h o n ej k u n d e » l i d a » honom.
Belåten afskedade grefvinnan henne med en l ä m p l i g gåfva.
Då den u n g e grefven erhöll dessa u n d e r - rättelser, l e m n a d e han fosterjorden o c h afled några år därefter g e n o m en o l y c k s h ä n d e l s e p å en landtgård i S c h w e i z, den han i n k ö p t o c h där han helt o c h hållet lefvat såsom j o r d b r u - kare.
H v i l k a slutsatser skulle m a n inte k u n n a k o m m a till, herr redaktör, g e n o m d e n n a fru G: s historia, h v i l k e n j u alldeles i c k e b e h ö f v e r vara u p p d i k t a d?
Var den u n g e grefvens förkärlek för landet och landtbruket insupen g e n o m » m o d e r s » - m j ö l - ken?
V a r hans kärlek till a m m a n s barn kanhän- d a rent a f instinktmessig broderskärlek, insu- pen p å samma sätt?
H a f v a k a n h ä n d a flere a f v å r a f o l k v ä n n e r b l a n d bördens o c h r i k e d o m e n s arftagare p å s a m m a sätt insupit sympatier för sina ringare bröder?
Och slutligen — v a r flickans a f v o g a stämning mot den förnäme, ståtlige mannen förestafvad a f en h e m l i g instinkt, att det var han, som beröfvat henne den för just henne a f naturen bestämda m o d e r s n ä r i n g e n?
Se där, herr redaktör, några spörsmål, s o m jag tror kunna gifva edra ärade läsarinnor sysselsättning p å deras l e d i g a stunder till här- näst.
I fall j a g då får k o m m a med n å g o t nytt.
Med sann h ö g a k t n i n g eder XyX.
on a le royaume! » svarar fransmannen, man talar o m k v i n n a n s emancipation.
då Och han har rätt — såsom fransman åt- minstone.
T y i F r a n k r i k e intar kvinnan i det s o c i a l a lifvet en så d o m i n e r a n d e ställning, att m a n ej ett ö g o n b l i c k k o m m e r att t ä n k a p å n å g o n j ä m n l i k h e t inför l a g e n; m a n finner det löjligt, att de » b e g ä r a j ä m n l i k h e t, d å de ega k u n g a v ä l d e ».
I salongerna herskar parisiskan g e n o m sin g r a c e o c h sin naturliga c h a r m e, i b o r g a r h e m - met g e n o m sin arbetsduglighet o c h sin prak- tiska sans.
Ett nyt kvartal står för dör en Medelklasskvinnan tiskt anlagd.
och alla våra KVARTALSPRENUM&amp;RANTER påminnas att nu O F Ö R D R Ö J L I T J E N förnya prenumerationen, på det att intet af brott i tidningens ordentliga expedition må be- höfva ega rum.
I D U N med I D U N S M O D E - OEH MÖNSTERTIDIIING kostar för kvar- talet E N D A S T 1 K R, 6 5 Ö R E.
Om någon af edra bekanta, ärade lä- sarinnor, ännu ej hafva Idun, förmån dem att försöka ett kvartal, och vi hoppas,att de skola finna sig nöjda och komma åter.
Arbeten alltså hand i hand med oss för eder egen tidning.
F R Å N D A M - V Ä R L D E N I F A N S.
Studier för Idun af A l v a r A r f w i d s s o n.
» La bourgeoise ».
Igjfa b o u r g e o i s e, k v i n n a n a f medelklassen, är den sundaste a f alla de franska k v i n - notyperna.
V i läsa o m henne b l o t t undantagsvis i lån- biblioteksromanerna, v i m ö t a henne sällan p å teatertiljorna.
H e n n e s a n d l i g a fysionomi har aldrig va- rit tillräckligt b e k a n t för att tjäna till m o - dell åt » decandence-författarnes » hjältinnor, hon är alltför ärbar för att få inträda i en D u m a s ' p a t s e h o u l i å n g a n d e halfvärld o c h ej nog blaseradt fin-de-siéele för att e g g a en Bourgets p e n n a eller en S a r a h Bernhardts konstnärliga studiebegär — målaren a f b i l d a r j u hellre en förvittrad slottsruin än den m o - derna, arkitektoniskt korrekta f a b r i k s b y g g n a - den!
M e d e l k l a s s e n s k v i n n a är d o c k, när allting k o m m e r o m k r i n g, naturen o c h kärnan a f det franska folket, hvars bästa o c h gedignaste egenskaper h o n besitter.
D e t är h o n, la bour- geoise, s o m fostrat o c h a m m a t republikens unga, lefnadsstarka F r a n k r i k e, det släkte, s o m fått i arf förpliktelsen att b y g g a u p p, h v a d fädren läto sönderbräckas, att hela d e sår, som b l ö d a ännu i d a g, efter 2 0 år.
* » Cesl * * une soltise de demander är alltigenom prak- Det finnes k n a p p t en e n d a butik i hela det stora P a r i s, där det ej är en k v i n n a, s o m sköter kassan — så v i d a hon ej föreätår hela affären, förstås.
V a n l i g t v i s är mannen buti- kens egare, o e h hustrun sitter v i d la caisse.
T i d i g t stiger hon u p p o m m o r g o n e n — så- som f. ö.
alla äkta parisare o c h parisiskor —, o c h ej sällan händer det, att hon befin- ner sig i affären långt före sin herre o c h m a n.
T i l l h ö r denne ej handelsvärlden, så är hon ä n d å lika rastlös, ehuru d å i hemmet.
P å b å d a ställena — i det yttre s o m i hem- mets l i f — k o m m a hennes förträffliga egen- skaper henne väl till g o d o: redbarhet, energi, fyndigheten, förnöjsamheten, det s o r g l ö s a l y n - net o c h, framför allt, arbetsamheten.
I P a r i s måste m a n arbeta, o m man ej vill gå under.
L i f v e t s brutala t i l l v a r e l s e k a m p ra- sar ingenstädes hårdare än där, o c h i million- städerna ger man under striden mindre par- don åt den svage än i smärre samhällen.
* Men b a r n e n?
N ä r m o d e r n sit- ter dagen i ä n d a i sin b u t i k?
T r o för all del inte, att barnen v å r d s l ö s a s!
T v ä r t o m, j a g är förvissad, att det ej finnes n å g o n nation i världen, s o m så ä l s k a r.
jag är frestad att s ä g a: d y r k a r barn i a l l - mänhet som fransmännen.
D e t är ett natio- naldrag.
Den lilla J e a n n e o c h den lille F r a n c o i s äro för föräldrarne diamanter, ögonstenar, kle- noder — allt h v a d ni v i l l a f dyrbarheter.
Och oss emellan sagdt, äro verkligen b å d e J e a n n e o c h FranQois, såsom alla franska b a r n, alldeles förtjusande.
E i n g e r ni på o c h frå- gar lille F r a n c o i s, o m p a p p a tager e m o t, så svarar han m e d tvärsäker t o n: » parfaitement, m ' sieur.
' », o c h går ni fram att helsa p å lilla J e a n n e, så sträcker hon m e d högtidligaste all- v a r — o c h utan att ni begärt det — kinden fram att kyssas.
G a n s k a b e t e c k n a n d e för fransmännens bébé- d y r k a n är, att barnen k n a p p t h i n n a b l i 1 0 år g a m l a, förr än de a f tjänstefolket s k o l a k a l l a s » mademoiselle Jeanne » och » monsieur Francois ».
J a g har i Paris sällan bevittnat en glädje sådan s o m den, då mitt v ä r d f o l k fick ett barn, och aldrig ett sådant raseri, s o m d å ett barn råkat bli ö f v e r k ö r d t a f en d r o s k a; h a d e v i d det senare tillfället ej en p o l i s k o n s t a p e l till- k o m m i t, är j a g ö f v e r t y g a d o m, att kusken blifvit l y n c h a d.
* * * H v a r barnen blifva af, m e d a n föräldrarne arbeta?
S a k e n är m y c k e t enkel.
G o s s e n är såsom interne, d. v.
s. helinackordent i en college, o c h flickan i en pension (ofta kloster- Végalité quand \ pension).
N ä r j a g n ä m n e r ordet klosterpension, lig- ger det nära till hands att t ä n k a p å en s k u g g - sida i det franska samhällslifvet: sättet, hvar- p å äktenskapen ingås.
H o s oss f ö r l o f v a r m a n sig vanligen först o c h tänker sedan p å en s. k. position.
I F r a n k r i k e är förhållandet o m v ä n d t; där skaf- far m a n sig en samhällsställning först o c h söker sig sedan en hustru.
I Sverige kan förlofningstiden r ä c k a tre, fyra, j a ä n d a till fem år; i F r a n k r i k e varar den 1 4 dagar.
D ä r m e d är allting g o d t oeh väl.
M e n det k a n inträffa, att den u n g a m a k a n p å mannens f r å g a: » ä l s k a r d u m i g?
» s v a r a r: » J a g vill försöka! » T y det var i 8 fall a f 1 0 ej h o n, som g a f sitt » ja ».
D e t var hennes föräldrar.
H o n v a r 1 5, k a n s k e 16 år, då h o n för alltid trädde ut g e n o m pensionens port.
In- tet, a b s o l u t intet, hade hon d å sett a f lifvet, o c h f ö g a mer får hon se u n d e r den korta tid, som därpå följer, tills fadern eller m o d e r n en d a g öfverraskar henne m e d o r d e n: » V i ha funnit en m a n åt dig! » H o n har k a n h ä n d a ej sett den där » m a n - n e n », hon har åtminstone aldrig gjort n å g o n v e r k l i g b e k a n t s k a p m e d h o n o m.
D e n n e hade sett den u n g a flickan o c h gjort sig underrät- tad o m henne, han h a d e funnit hennes a p p a - rition b e h a g l i g o c h hemgiften » s k a p l i g n o g », o c h g e n o m en v ä n i huset lät han d å v i d första tillfälle presentera s i g; efter n å g o n k o r t diskussion m e d p a p p a o c h m a m m a var h a n accepté, antagen, o c h så var j u saken klar.
Att flickan skulle säga nej?
E h u r u affärsmessigheten blifvit i skildrin- gar öfverdrifven, så vore det löjligt att för- neka, att de e k o n o m i s k a förhållandena i F r a n k - rike spela en ofantligt m y c k e t större roll än hos oss v i d äktenskaps ingående.
V i l l t. e x.
en officer gifta sig, måste — såvidt han själf ej har f ö r m ö g e n h e t — hans t i l l k o m m a n d e ega minst 1 5, 0 0 0 francs i rän- tor; gäller det en underofficer, är siffran 4 0 0 francs — allt detta för att hindra proletariatet i n o m armén.
F i n n e s i en familj en u n g d a m i n a c k o r d e - rad, u p p l y s e r värdinnan gärna, att hon eger så o c h så m å n g a » tusen francs i r ä n t o r ».
J a g känner en d y l i k d a m — h o n egde » 6, 0 0 0 francs i räntor » — till hvars fötter en u n g man l a d e sitt hjärta efter att under t v å mid- d a g a r ha varit hennes b o r d s g r a n n e!
P r i n c i p e n är d e n: hellre ett » f r i t t » äkten- s k a p än ett legitimt m e d försakelser o c h um- bäranden i perspektiv.
* Å r o n u dessa förhållanden t y p i s k a?
tyvärr, i n o m den högre borgarklassen.
Ja, D e t äkta, s. k.
inariage d ' iniéret däremot, spekulationsäktenskapet, florerar hufvudsakli- gen i d e förnämare samhällslagren, i n o m u p p - komlings- och finansaristokratien, där k ä r l e - ken b l o t t.
är ett koketteri — eller i bästa fall en kapris.
» D e e n d a fruntimmer » — har n å g o n sagt — » s o m ännu k u n n a med hela sin själ fä- sta sig v i d en m a n, äro butiksmamsellerna oeh d e o l y c k l i g t gifta, små borgarhustrurna ».
O m d ö m e t är naturligtvis p a r a d o x a l t öfverdrif- vet, men det ligger en s m u l a sanning p å bot- ten: det är numera endast inom den fattigare ' " Äktenskapens antal aftager, sorgligt nog,i Frank- rike, oeli nativiteten minskas oafhrutet.
Ar 1888 ingingos 276,848 äktenskap eller 6,360 mindre än under år 1880.
Samtidigt visar statistiken från .1888. jämförd med den från 1887, en minskning af nära 17,000 i antalet födda bara.
medelklassen, m a n har att s ö k a den f u l l ö d i g a kärleken a f det g a m l a, romantiska slaget.
* F ö r det arbetande P a r i s är den ena d a g e n den andra l i k.
Endast om söndagarne unnar m a n sig n å g o n förströelse.
M e d gossen, — s o m d å k o m m i t h e m från s k o l a n i sin collégien-nniform — beger m a n sig » till P a r i s » (det heter, k o m i s k t n o g, att » g å till P a r i s », o m m a n själf ej b o r i stadens centrum!)
Ä r det vinter, så k ö p e r m a n en biljett till förmiddagsrepresentationen på » C o - médie F r a n g a i s e », o c h är det sommar, g å r m a n — i fall det ej ösregnar, förstås — m e d en a f Seine-båtarne den billiga färden till nå- g o n a f stadens omgifningar — till en rosen- b r u d s k r ö n i n g i Suresne3, till en k a p p l ö p n i n g vid A u t e u i l eller helt enkelt till parken i S:t C l o u d, o m några m a t k o r g a r i n b j u d a till att låta d a g e n förgå i l u g n o c h frid.
» A c k, min kära rännsten v i d R u e d u B a c!
» s u c k a d e den b e r ö m d a m a d a m e de Stael e n g å n g v i d åsynen a f själfva den förtrollande G e n é v e r s j ö n, o c h det måste verkligen vara en s o m m a r s ö n d a g, som skall f ö r m å en pari- siska att l e m n a den stad, h o n så passione- radt älskar.
D e t är en d y l i k utfärd — d å h o n v a n d r a r förbi ett litet hus i en a f förstäderna — s o m i hennes inre v ä c k e r den första brottsliga tan- ken — att b l i P a r i s otrogen.
D e t där lilla huset m e d de g r ö n a persien- nerna o c h trädgårdstäppan o c h stickelbärs- buskarne o c h potatislandet, där aftonsolen n u gjuter sitt allra rödaste g u l d.
K a n h ä n d a?
en g å n g.
när styfrarne blifvit samman- sparade?
» Hein Jacques! » H o n puffar sin man helt varligt i sidan o c h p e k a r p å stugan m e d de g r ö n a persiennerna o e h den r ö d a aftonsolen.
O c h J a c q u e s, den hedersmannen, han nickar — hans tankar o c h hans h o p p ha gått åt s a m m a håll — o c h så s k y n d a de på hemåt för att tidigt i m o r g o n bittida k u n n a » h u g g a i » m e d n y a tag, raskare än någonsin.
Cecilia H o l m b e r g s lefnadsteckning i Iduns nummer 36 omnämnes tvänne gånger den pension, där ofvannämnda författarinna emottog sin uppfostran.
F ö r någon tid sedan — ej då boken först kom ut — läste j a g i » Sydskånska teckningar » hvad man val b ö r anse såsom hennes egna intryck från samma skola.
Denna skildring kom mig att tänka på ett yttrande af ärkebiskop Reuterdahl om en biografi öfver b i s k o p F a x e: » Däri finnes myc- ket, som är sannt, oeh mycket, som icke är osannt, myeket, som är rätt tänkt, o c h mycket, * Detta genmäle gäller, som synes, närmast en skildring i fru Holmbergs för några år sedan ut- gifna » Sydskånska teckningar » och ej alls hvad som yttrades i vår biografi till den aktade författarinnans porträtt, där på intet vis någon klandrande dom öf- ver den omförmälöa läroanstalten fälldes.
Biografi- förf.
har dessutom bedt oss förklara, att han var fullt okunnig om, att denna anstalts förra föreståndarinna ännu fanns i lifvet.
V i ha dock ej velat neka upp- satsen plats, då den dels i och för sig ger en läs- värd skildring från nu svunnet svenskt pensionslif och dels ju kan bidraga till att göra alla parter rätt- visa.
Att en sak som denna kan ses och uppfattas med olika ögon, utan att därför någondera uppfatt- ningen behöfver bli vrång, inses ju lätt af en och hvar.
som ej är illa menadt, men tonen o c h tenden- sen behaga mig i c k e ».
I det senare kan jag af allt hjärta instämma med afseende på fru H o l m b e r g s skolminnen.
Själf en flerårig både hel- och halfpensionär af samma skola, kan j a g med största uppriktighet försäkra, att visst icke alla — och jag tror, att många af såväl mina som fru Holmbergs kamrater skola häri in- stämma — visst icke alla hafva genomgått och lemnat nämnda skola med samma bittra in- tryck som hjältinnan i » S o l n e d g å n g e n ».
Då jag läste nämnda skildring kände jag mig till hälften manad att taga till orda, men boken hade då varit utkommen sedan år o c h dag, dessutom fanns i själfva utstofferingen: » sjö- staden », » h a m n a r m e n », » g r ä n d e n », » enke-skol- föreståndarinnan » etc. så mycket, som måste hänföras till hvad man kallar » poetisk frihet », att jag intalade mig, att kanske de flesta tagit det hela for en fiction (att alla ej gjort det, visste j a g), o c h att det således vore bäst att därmed tiga.
M e n då nu Idun förklarar, att därmed i sanning menats den pension, i hvil- ken fru H o l m b e r g uppfostrats, o c h hvars nu gamla föreståndarinna ännu lefver, så kan jag i billighetens namn ej underlåta att uttala en protest.
Fru Holmberg var elev i denna skola flere år senare än jag.
Mitt o c h mina kamraters in- tryck, då vi ibland besökte skolan åratal efteråt, var alltid, att föreståndarinnan såväl som hen- nes syster var m y c k e t blidare än på vår tid — » d e hade bättre lärt sig förstå barnasinnet », sade en af dem helt enkelt till mig en gång, o c h trodde själfva, att de varit för stränga.
Men ändå kan jag på samvete försäkra, att aldrig, äfven på denna strängare tid, skulle skolan sanningsenligt kunnat få en så tröstlös skildring.
V i gnabbades o c h glammade rätt bra vid uppstigningen, då vi visserligen fingo själfva bädda upp våra sängar — hvad som sker i de flesta skolor, tror jag, — men aldrig var det fråga om att göra upp eld om morgnarne; men väl för den, som hade veckan — o c h denna k o m i tur oeh ordning äfven till half- pensionärerna —, att, sedan pigan eldat, passa på o c h lägga kol på elden under dagens l o p p, ett litet husligt bestyr, som säkert ingen hade ondt af.
O c h aldrig någonsin behöfde vi vara hungriga; jag tror vi alla funno maten ypper- lig, riklig var den.
Kanske voro vi mindre kritiska på födan än de, som följde efter oss.
D e t är också märkvärdigt att höra m o r g o n - bönen skildras såsom ett så förskräckligt onus.
Aldrig, på alla de år jag var m e d om den, hände det, att föreståndarinnan afbröt bibel- läsningen för att fråga efter innehållet af det lästa, och aldrig märkte jag, att någon hade en sådan afsky därför som författarinnan.
Jag minnes blott den djupa andakt, hvarmed före- ståndarinnan själf uppläste morgonbönen, o c h j a g tror visst, att hon med sitt innerliga all- var drog flere, om på långt när ej alla, med sig.
F ö r egen del kan jag med tacksamhet erkänna, att jag fått de religiösa intryck jag medförde som barn befästade o c h rotade g e n o m den undervisning jag mottog dels i skolan, dels under den oförgätliga konfirmationstiden och dels genom den offentliga gudstjänsten, där man hade sådana predikanter som biskop Bring, doktor Cedergren, pastor H u m b l a, professor Skarstedt, kyrkoherden Hägglund.
O m vi flic- kor ej blefvo så goda kristna, som vi borde kunnat blifva, så har det aldrig fallit mig in att därför göra skolan eller kyrkan ansvarig.
Likaså är skamvrån något, som icke fanns på min tid — j a g har aldrig hört eller sett, att man ställt så stora barn som 9 — 16-åringar i skamvrån, oeh jag kan ej tro annat, än att
den tillkommit endast såsom relief åt skildrin- gen, likasom var en Lund Men » gränden », mycket och täck nästan skamvrån skräckliga som i själfva allé midt utmed för verket Oxtorget skolans var j u nödvändig för den gråtscenen i fönster.
för- och gränden för mötena med skolpojkarne och få väl närmast betraktas som hvad man plägar kalla » poetiska f r i h e t e r ».
Och bra söndagarne, ja, visst voro de kanske stilla o c h allvarliga för barn; men så odräg- liga, så förskräckliga, som de skildras i » Sol- nedgången », kunde de endast vara för barn, som k o m m o från visserligen hem utan all religion.
gånger, men man fick promenera, skrifva bref, man flck leka — varit med, då föreståndarinnan oss o m söndagskvällarne.
sluta våra två fick j a g har själf D e andra kvällarne att vi skulle läsa någon rolig b o k att tillsam- såsom G-rims o c h Andersens sagor e t c, och aldrig, och brodera nej hon att aldrig om lät hon oss sitta uppe kvällarne, tvärtom brukade tvärt skicka oss till sängs kl. 9, an- tingen vi kunde våra lexor eller ej — o c h jag vill ej säga, att hon afräknade görande följande dag, då det ej Hon ras.
var långt J a g tror, ifrån K.
Dramatiska teatern har på repertoaren återupp- tagit de fyra 1-aktspjäserna » Kapten Puff eller Storprataren » (med hr Bceckström i titelrollen), » Exemplets makt », » Hjärterdam » och » Han är inte svartsjuk », I dag, fredag, gifves » Chamillac », i morgon, lördag, » Förlåt mig », » Exemplets makt », » Hjärterdam » och » Han är inte svartsjuk » samt på söndag » Lilla svärmor ».
Måndagen den 29 dennes gifves för första gången » Barnet », komedi i en akt i3f Georg Nordensvan samt » Härrskapet » Moulinards », lustspel i 3 akter af Valabrégue och Ordonneau.
lekt boll m e d lexor så tidigt som möjligt, så skulle kunna man, fick man var det hennes innerliga sträfvan, vi Man gå i kyrkan, ibland en, ibland » Caoalleria Rusticana » är namnet på en 1-akts- opera, s o m för närvarande med stormande bifall uppföres å Italiens lyriska scener.