Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e n n a konkurrens är rättmätig o c h kan ej undvikas, men d ä r e m o t reservera vi oss m o t den sam- vetslös-a o c h förderfliga konkurrens, som bedrif- ves a f personer i b e t r y g g a d e k o n o m i s k ställ- ning, h v i l k a ej akta för r o f att, för blotta erhållandet a f n å g o n sysselsättning o c h utan afseende p å ersättning, g e n o m inflytelserika relationer tillegna sig befattningar o c h upp- drag, till förfång för lika berättigade, men o- b e m e d l a d e m e d s ö k a n d e o c h till nedprejande a f arbetslönerna.
V i l j a männen häfda sin öf- verlägsenhet o c h b i b e h å l l a sitt förut häfd- v u n n a öfvertag, så kan det hädanefter endast ske g e n o m öfverlägsenhet i insikter o c h s k i c k - lighet, plus ett u p p f ö r a n d e i öfrigt, s o m b e - rättigar till afgjordt företräde framför kvin- norna.
(N å g o n l e d n i n g för u p p s p å r a n d e a f naturan- l a g kan s t u n d o m vinnas g e n o m efterforskning i n o m släkten, där vissa fallenheter icke sällan g å i arf, o m ej från föräldrar, så från förför- äldrar eller flere l e d t i l l b a k a.
Slumrande anlag k u n n a äfven v ä c k a s g e n o m efterapning a f föräldrars e x e m p e l eller trägnare sysselsätt- ningar i n o m h e m m e t samt utanför d e t s a m m a g e n o m tätare b e s ö k p å museer, samlingar, fa- briker, verkstäder o. s. v., g e n o m hvarjehanda slöjd- o c h andra arbeten under loftiderna o c h, därest hågen synes luta åt det praktiska, ge- n o m bevistandet a f tekniska skolor, där så m å n g a öfningar gifvas att välja p å.
Under tiden m å man misstro a l l a tillfälliga ansatser, huru blixtrande de än m å synas, o c h endast fästa sig v i d de sysselsättningar u n g d o m e n v i d a l l a l ä g l i g a tillfällen helst föredrager.
Har m a n sålunda p å ett eller annat sätt u p p s p å - rat n å g o t bestämdt anlag, så b ö r man ej t v e k a att u p p m u n t r a o c h understödja dess u t v e c k l i n g, så l å n g t helsa o c h krafter det m e d g i f v a, ty det stannar då i c k e v i d den v a n l i g a medel- måttan o c h l ö n a r sig därefter m e d tiden.
M e d dessa anmärkningar afsluta vi denna lilla uppsats, s o m i n g a l u n d a afsett att p å ett u t t ö m m a n d e sätt b e h a n d l a det föresätta ämnet, utan att b l o t t fästa uppmärksamheten på vissa synpunkter o c h faktiska förhållanden.
L y c k l i g t v i s h a på senare tider äfven för k v i n n o r så m å n g a o l i k a u t v ä g a r till syssel- sättning o c h bergning öppnats, att valet blif- vit friare än någonsin o c h a n v ä n d n i n g finnes för de mest olikartade anlag.
Till och med konsten att sköta ett hushåll o c h v å r d a ett hem, n å g o t som i viss mån b o r d e tillhöra d e m alla, har g e n o m krafternas f ö r d e l n i n g blifvit en specialitet, hvars grundliga inlärande o c h tidsenliga b e d r i f v a n d e n u m e r a förmår bereda större fördelar än förr.
M a n k l a g a r blott — o c h i visst hänseende ej utan skäl — öfver den svåra konkurrens, s o m alltmer uppstår ge- n o m kvinnornas ingripande i männens y r k e n o c h befattningar, men d e n n a konkurrens lär, såsom g r u n d a d p å b å d e teoretiska o c h prak- tiska skäl, ej tills vidare k u n n a u p p h ä f v a s.
D e n beror 5 förra fallet p å det erkännande, s o m en stigande u p p l y s n i n g gifvit åt k v i n n a n s rättigheter såsom människa, ett erkännande a f hennes l i k a beskaffade själsförmögenheter o c h möjlighet till dessas u t v e c k l i n g.
I senare fallet framstår det faktiska förhållandet a f k v i n n o r n a s öfverlägsenhet i antal öfver m ä n - nen — i Sverige finnas 1 0 0, 0 0 0 k v i n n o r m e r än m ä n — • såsom en b j u d a n d e n ö d v ä n d i g h e t att b e r e d a underhåll åt alla dessa, s o m ej h a Hz.
G r å a hår.
Skiss för Idun af JSlin Ameen.
^J|ulie hade nyss slutat sina morgonbestyr ^sS » o c h satt nu framför spegeln i sängkam- maren, sysselsatt m e d att kamma sitt långa, tjocka hår.
D e t var förskräckligt, hvad detta hår på det senaste året hastigt grånat!
H o n fick emel- lanåt bestryka det lätt med pomada, för att de grå strimmorna ej skulle synas så m y c k e t.
Men idag ville det rakt inte gå.
D e t var som ett helt fält af försilfrade trådar bland det svarta; det stack upproriskt fram vid tinningar- ne, i nacken, b a k o m de små, vackra öronen.
V a r det verkligen ett tecken till, att hon passerat gränsen, att hon lemnat ungdomen och stod på medelålderns t r ö s k e l?
H o n be- traktade noga sitt ansikte.
D e t var ett af dessa ansikten, hvarken vackra eller fula, men som bibehålla sig bra ända in i ålderdomen.
D e t var inte heller lätt att gissa sig till dess ålder — om inte de grå hären varit.
Eljes kunde det lika väl tillhört en kvinna på tjugu- fem som trettiofem.
O c h Julie var trettiotvå.
H o n kunde således, o m hon gift sig vid sex- ton eller sjutton år, haft en dotter, som snart varit vuxen.
D e t var väl häruti egentliga b e - viset på hennes ålder låg, icke i utseendet eller i sinnet.
Medan hon dansat o c h förblifvit ung, hade dock en ny generation vuxit upp, hvil- ken o m ett par år skulle träda ut i lifvet med fordran på, att de äldre skulle draga sig till- baka och lemna platsen åt de yngre.
H o n hade aldrig kännt det så tydligt som i dag på morgonen, aldrig tänkt sig så in i det som under den föregående natten.
Ty hon hade haft en sömnlös natt efter balen i går.
Som vanligt hade hon dansat, pratat o c h haft så roligt som någon ung flicka, ja, hon hade icke tänkt annat än att hon var ung, och det såg ej häller ut, som hade andra tänkt annorlunda.
D e n vackra baldräkten af rödt sidensars hade klädt henne väl o c h tillika med dansen bidragit att ge hennes matt-bleka hy en högre färg.
Håret hade varit konstnärligt ordnadt af frisörens hand, o c h hennes mörka ögon hade strålat som två stjärnor af lust o c h glädje.
D e t var i går.
Men i dag såg allting an- norlunda ut, hon själf också.
H y n var färg- lös, ögonen matta, håret — o, så grått!
H o n önskade, att hon hade kunnat dö under natten med minnet af den aftonen som den lyckliga- ste i sitt lif; d ö med ungdomseld i blicken, med lefnadslust i hjärtat o c h med hela sin varelse fylld af den stora kärlek, som svept in henne liksom i ett h a f af lycka.
A t t fä d ö, sedan hon för första och sista gången i sitt lif kännt, hur hon kunde älska, d ö, begråten o c h själf älskad — o c h icke vänta på att bli gammal o c h glömd.
D e t hade kommit så sent till henne o c h aldrig förr.
D e t hade därför verkat desto mäktigare, så att hon nästan svindlade och tyckte sig ej kunna bära det.
O c h nu dagen därefter måste hon bära mera än det, hon må- ste försaka.
D e t hade morgonens sista tim- mar fört med sig, sedan hon de första tim- marne efter hemkomsten från balen frossat af en framtidslång lycka.
Han skulle k o m m a i dag fram på förmid- dagen, men det skulle ej bli så, som hon, som de båda först tänkt sig.
H o n skulle icke jublande flyga honom till mötes, icke slutas i hans kraftiga armar och höra honom om o c h o m igen säga, att han älskade henne.
Detta var endast för de unga — och hon var j u i lifvets höst!
I lifvets höst, med alla pulsar slående af längtan, med själen törstande efter lifvets l y c k a!
Oeh just han var hennes lycka o c h ingenting annat.
Så ungdomsfrisk o c h varm med sina tjugusex år, så manlig o c h ändå så drömman- de vek.
D e t hade varit som att läsa i en tjusande b o k sida för sida, att se, hur han utvecklat sig o c h älskat — älskat henne.
H a n visste nog, att hon var äldre, men det betyd- de ingenting för honom — eller hade han glömt det?
O c h så hade hon i går med glödande kin- der o c h klappande hjärta lofvat att bli hans hustru, o c h i dag skulle hon taga tillbaka sitt löfte, därför att hon inte kunde uthärda att bli gammal o c h glömd.
D e t ringde på tamburdörren, o c h hon spratt häftigt till.
Jungfrun kom strax därefter in och anmälde, att herr Berner önskade tala med henne.
» J a g k o m m e r — k o m m e r s t r a y », svarade hon klanglöst o c h såg ut, som hade hon varit nära att svimma.
F ö r honom, som väntade där ute, föreföll denna kvart af väntan som en evighet på brän- nande k o l; för henne, som kämpade där inne, var den som några korta minuter, o c h när hon slutligen stod framför honom i förmaket, visste hon ej, hur hon ämnade säga det.
Hans unga friska ansikte rodnade af glädje, och han sträckte båda armarne m o t henne.
» Julie! » H o n såg på honom, o c h hans armar sjönko ned, o c h han upprepade förskräckt: » Julie! » H o n stödde sig m o t den höga ryggen af en länstol.
H o n försökte göra sin röst stadig, när hon s a d e: » Hvad skall ni tänka o m mig, när ni får
höra, att jag i dag tar tillbaka det ord, jag i går g a f e r?
» H a n såg frågande på henne, som hade han ej förstått.
» J a g m e n a r », fortfor hon litet otåligt, » att jag kan inte bli er hustru. » Han bleknade oeh ryckte till som för ett slag, men det veka i hans ansikte hårdnade, o c h han var endast manlig bestämdhet, när han svarade: » S å handlar ingen hederlig kvinna m o t en hederlig man — ni måste förklara edra ord för mig o c h sedan — taga dem tillbaka. » H o n gled ner i länstolen.
» S å skall jag försöka förklara d e t », sade hon med en trött suck.
» Sätt er, o c h hör på mig. » Han gjorde, som hon bad, och afvaktade med en misstogen min hennes vidare meddelande.
H o n höll sina händer hårdt sammanknutna i knät o c h såg på dem, ej på h o n o m.
» V e t ni, hur gammal jag ä r?
» » Ungefär lika gammal som j a g », svarade han raskt, förvånad öfver denna inledning.
» N e j, A x e l, jag är trettiotvå, snart trettiotre — ni nyss tjugusex. » H a n såg pä henne, o c h nu när hon sagt det, fann han, att hon i dag såg betydligt äl- dre ut än förr, helt annorlunda än på gårda- gens bal.
Han såg små fina rynkor i pannan o c h vid munnen, såg att hyn var gråblek o c h håret, nej, hvad det var gråstrimmigt!
Han sade sig själf, att det betydde ingenting, o c h han ville ej erkänna, att hans känslor fått lik- som en sval duach öfver sig v i d dessa u p p - täckter.
Han hade älskat henne i går, där hon så glad o c h ungdomsfrisk, så strålande och varm låtit honom föra sig i dansen — han hade under natten o c h morgonen icke tänkt på annat än att återse henne — likadan, en- dast mera kvinligt ljuf o c h ö m, då de skulle träffas ensamma.
H a n hade älskat henne — ånej, ånej, han gjorde det ännu — han kunde inte släppa henne, sedan hon lofvat att bli hans.
Utan att se på h o n o m, hade hon förstått, hvad som fyllt hans tankar under de par mi- nuter han suttit tyst, o c h ett bittert leende krusade hennes fint formade läppar.
» H v a d gör det, J u l i e », sade han häftigt; » inte är det något skäl att taga tillbaka edra ord — om ni verkligen älskar mig. » » D e t är skäl tillräckligt -- nu gör det kan- ske ingenting — inte så mycket, men om nå- gra år — när en kvinna börjat åldras, går det så förfärligt fort, o c h man kan inte, kan inte hålla kvar sin ungdom, inte om man offrade allt därför! » D e t kom som ett rop af smärta, o c h det gjorde honom ondt om henne.
» F ö r mig skall ni alltid bli den enda, den älskade — frukta inte för d e t!
O m ert hår i morgon vore hvitt som snö, ert ansikte ryn- kadt, er gestalt böjd — ni vore j u ändå alltid densamma till själ o c h hjärta.
Ni har så m y c - ket, som kan fängsla en man o c h — hålla honom k v a r.
» själf.
H a n strök henne sakta öfver håret, o c h hans röst hade det ömmaste tonfall, när han sade: » Å, om du bara ville tro — tro, att jag älskar dina trettiotvå är, din mognade kvinlig- het vida mer än en sextonårings friska s k ö n - het.
D e grå strimmorna i ditt hår — ja, jag ser dem, o c h j a g älskar också dem — därför att j a g älskar allt, som är din personlighet.
J a g känner det så visst, som j a g lefver, att jag är din l y c k a liksom du är min, o c h att vi två höra tillsammans.
V a r inte så hård mot mig — o c h dig. » Han föll på knä, o c h med en barnslig åt- börd lade han sitt hufvud i hennes kä.
Hon lyfte redan sina händer för att trjvka det ljus- lockiga hufvudet till sitt bröst o c h hölja det med kyssar.
Han var så g o d, så vek — hvad som än hände, o m hon blefve hans hustru, skulle han alltid, alltid vara g o d mot henne.
Å, o m hon skulle våga det — kanske skulle hon inte lefva så länge, att hon kunde hinna bli g l ö m d, kanske inte åldras fort, kanske.
H o n längtade att få säga det bindande or- det, att se glädjen lysa till i hans blå ögon, klara som en flickas, o c h hon längtade först och sist att fånga sin lycka till hvad efter- kraf som helst.
Hennes läppar öppnade sig redan, hennes hand höjde sig ånyo för att sjunka ner på hans hufvud.
M e n då sköt hon hastigt stolen tillbaka, vidrörde h o n o m omildt och sade skarpt: » S t i g u p p — det tjänar till ingenting — jag kan det i n t e.
» Han reste sig o c h stod framför henne, blek och allvarlig.
» S ä g då m e d ens sanningen, att ni inte äl- skar mig, att ni endast lekt m e d m i g!
» » Lekt?
N e j, inte det; men det är nog så, att jag kanske inte förstår mig på att älska — kärleken tillhör j u ungdomen — en kvinna i lifvets höst är antingen redan utbrunnen — ett värdelöst ting — eller har hon aldrig äl- skat o c h står som novis vid några o c h trettio år — en löjlig, skrattretande företeelse — lika löjligt, som skulle jag på balen i går klädt mig i hvit lenon o c h fläta utåt ryggen. » Hon skrattade, lågt o c h nervöst, o c h däref- ter lutade hon ansiktet m o t stolskarmen o c h snyftade.
H a n stod villrådig.
H v a d mera skulle han säga eller göra — hon skulle ändå ej låta öf- vertala sig.
» V i l l ni då, att jag skall gå — utan något hopp att ni skall ändra e r?
» » J a », svarade hon oeh lyfte upp sitt huf- vud, » d e t är inte värdt att tala mera därom.
Ni skall snart inse, att jag i dag handlade rätt, o c h att det i går var ett misstag. » » F å r j a g inte se » I n t e nu under ha väl ändå hållit det är ej värdt att seende. » er i b l a n d?
» den närmaste tiden — vi en smula af hvarandra — rifva upp såren genom åter- » N i k o m m e r inte på balen i öfvermorgon eller skall jag u t e b l i f v a?
» » H u r kan ni t r o!
Å n e j, jag har dansat ut H o n skakade sorgset sitt hufvud.
; — i går dansade jag bort min u n g d o m — » N i tänker så nu, o c h nu skulle det gå — i dag har jag med ens blifvit en gammal kvin- men inte alltid.
E n annan dag — kanske na.
P å baler träffas vi aldrig mera, A x e l, snart nog, skulle ni ändå finna mig för gam- men k o m en dag tillbaka hit till mitt hem — mal — det vore så förfärligt att inte längre det gör ingenting, om ni har med er någon vara älskad, att bli glömd — jag kunde inte annan — den som i mitt ställe skall bli er uthärda det — bättre då skiljas i dag — med lycka - — bara inte alltför snart » minnet af hvad vi båda i dag kände. » » K a n s k e blir det jag, som först får nöjet Några tårar trängde sig fram under hennes sänkta ögonlock oeh rullade ner på kinden.
H a n var nu idel vekhet, vek som en kvinna.
Han tänkte mera på henne, som led, än på sig — gratulera e r », svarade han hetsigt.
Men mot hans vilja skymtade dock i detsamma för hans inre syn, liksom i en vision, en sjuttonåring från balen i går — han visste ej, hvarifrån m e d ens den tanken dök upp hos honom — så obestämd, så b l i x t s n a b b; men han såg hen- ne i en sekund, så täck o c h frisk o c h blond med rosig hy o c h barnslig oskuld i blicken stå där bredvid h o n o m.
D e t var ingen läng- tan ännu, som efter denna, som i dag stötte honom bort, ingen framtidsdröm, intet hopp, ingen bäfvan — endast en sväfvande aning, född a f Julies löst framkastade ord.
Julie skakade sorgset leende sitt hufvud.
» Å n e j, inte till det, men ni skall, hoppas j a g, få gratulera mig till att bära mina grå hår m e d heder! » D e t var ett försök att skämta, men det slog illa ut, o c h tonen blef i stället skärande bit- ter.
N u, när han stod färdig att gå, ångrade hon, hvad hon gjort.
A l l t inom henne som män- niska o c h kvinna ropade att få sitt kraf på lycka tillfredsstäldt, o c h hon tyckte till o c h med, att det var dumhet, vansinne att själf kasta det ifrån sig.
O c h hon sade sig själf det, som alla kvinnor, hvilka älskat, sagt före henne o c h skola säga efter henne, att ingen annan i världen kunde älska honom så som just hon.
Hade han nu sagt något — eller bara trotsat henne o c h helt enkelt slagit ar- marne o m henne — hon skulle gifvit vika och låtit sig tagas med storm.
M e n han räckte henne endast sin hand, litet stelt, fast med återhållen rörelse oeh sade: » S å farväl, J u l i e!
Eller till härnäst — för den dagen k o m m e r ändå förr eller senare. » » J a, farväl — till härnäst. » Hon besvarade icke hans handtryckning, utan hennes hand gled kall o c h stel ur hans.
Men när dörren hade tillslutit sig efter ho- nom o c h hon var ensam, g ö m d e hon ansiktet i händerna o c h, glömmande sina grå hår, grät hon så, som en ung flicka begråter » in första kärleks rosiga dröm.
Jungfrun af Orleans - en lycklig äkta maka.
En legend i kritikens ljus.
T år kritiska tid är icke synnerligen nådig mot de vackra legenderna i historien.
Oom- bedd tränger forskaren med sin vetenskaps fackla fram genom aflägset dunkla lidehvarf, han pröfvar o c h väger urkunder och samtidas vitnes- mål, han anställer formliga korsförhör; och ur sagans vackra skal vecklas så ofta ut en obetyd- lig, stackars liten kärna af verkligt äkta historiskt faktum.
Så har för den moderna forskningen den allbe- kanta Tell-myten fått stryka på foten.
Nu är turen kommen till Jungfrun af Orleans.
En fransk författare, Ernest Lessigne, har nyli- gen utgifvit en bok, som i hans hemland väckt det störta uppseende, o c h i hvilken visserligen den ryktbara kvinnans tillvaro ej bestrides, men där hon helt och hållet frånkännes den ledande roll, hon skulle ha spelat vid engelsmännens för- drifvande ur Frankrike, och reduceras till ett un- derordnadt verktyg, beröfvad till och med den martyrkrona, som den förmenta döden på bålet förlänat henne.
Den särskildt lysande hjältedat, hvilken upp- gifves som hennes — undsättandet af det beläg- rade Orleans, det sydliga Frankrikes nyckel, dit engelsmännen så småningom framträngt, förtages henne bestämdt af Lessigne.
Staden var väl be- fäst med åttio kanoner, engelsmännen få till an- talet, och vid just denna tid hade det lyckats Karl VILs regering att åstadkomma splittring i det förbund mellan England och hertigen af Burgund, af hvilket det förras makt i Frankrike var be- roende.
Med denna tidpunkt sammanfaller visserligen Johannas första uppträdande vid Karls hof i Chi- non.
Hennes rykte som gudaingifven sierska var
redan utbredt bland befolkningen, och politiken förmådde konungen att nyttja henne som ett an- vändbart verktyg; men visst är, att regeringen i henne endast såg en obetydlig, i kroppslig utveck- ling efterblifven, nervöst öfverspänd och af hallu- cinationer anfäktad kvinna o c h ej någon profe- tissa, åt hvilken man kunde öfverlemna ledningen af de krigiska operationerna.
När Johanna sedermera i maj 1430 vid Compiegue föll i burgundernas våld, var det dock visst icke engelsmännen, utan det franska presterskapet, företrädt af universitetet i Paris, som tilltvang sig hennes utlemnande för en lösepenning af 1000Ö francs o c h ställde henne till rätta för affall från den rätta tron och kätteri inför ett presterligt tri- bunal.
Och under det hittills gällande framställ- ningar påstått, att engelsmännen, på själfva dagen för de franska andliges dom, utan dom och ran- sakning lefvande brände henne, förklarar Lessigne, att hon visserligen hölls fången, men att hon se- dermera undkom och — gifte sig!
Till stöd härför anföres ett gammalt dokument, i hvilket » vi Robert des Armoises, riddare, herre till Tichiemont o c h Johanna du Lys, jungfru af Frankrike, gemål till besagde Tichiemont » göra ett med sigill och namnunderskrifter samt vittnes namn bestyrkt förordnande.
Johannas familj hade redan 1429 af konungen erhållit rätt att bära namnet » du L y s ».
Och för att än ytterligare stödja, att denna dam des Armoises verkligen är identisk med jungfrun af Orleans, citerar Lessigne flere skilda urkun- der, af hvilka Johannas återkomst till Orleans, hennes återförening med sina bröder och sin mor, hennes mottagande och de henne förärade skän- kerna framgå, åf ett senare dokument af år 1443 synes, att Johanna då ej längre vistades i Frank- rike — hennes dagar ändades i privatlifvets dunkel.
Vi ha trott, att det skulle kunna intressera Iduns läsarinnor att förnimma, hur den ryktbara Jeanne dArc-legenden tett sig i kritikens ljus, och ha därför gjort denna korta resumé af herr Les- signes bok, hvilken, som sagdt, nu s o m bäst gör ett ofantligt uppseende i Frankrike.
då och då rekryterar den kvinliga tjänsteklas- sen i de stora städerna.
Men det bästa hon hade, i min vän Gustafs o c h mitt t y c k e, var dock hennes fästman.
D e t var en riktig jätte.
Också en art af välgörenhet.
J a g måste tänka efter ett ögonblick, men erinrade mig snart dem, som han syftade på.
» J a s å, inte d e t!
» » N e j.
J a g träffade A n n a härom dagen.
H o n flyttade efter min mors död .till öfverstinnan S., där hon synes vara lika mycket omtyckt som i mitt föräldrahem.
P å min fråga efter Alfred, svarade hon, att han var vid god.
helsa, att de voro lika kära i hvarandra som för tio år sedan, att de hade giort små besparingar, men att de ännu inte vågade gifta s i g.
» Herr Redaktör!
O m E d e r tidnings utrymme det medgifver, om Ni själf iske är en allt för obarmhertig kritiker, och om E r publik icke bekajas af det falska pryderi, som försmår allt, som i ringaste mån vidrör ömtåligare ämnen, j a, då skulle jag gärna vilja framställa några spörsmål o c h göra åtskilliga förslag, hvilka skulle kunna diskute- ras af publiken o c h möjligen leda till gen- svar, upplysningar o c h motförslag af rätt stort intresse.
Frukta icke, att jag skall blifva ensidig.
Anledningarna äro j u af så omvexlande art. J a g meuar anledningarna att fråga och svara.
O c h att det kommer att ske på ett i allo grann- laga sätt, därför torde nedanstående få borga.
* * * F ö r dagen har jag, såsom af rubriken här ofvan synes, för afsikt att behandla en art af välgörenhet.
Jag tror, att förslaget är nytt.
Må man betänka sig mer än en gång, innan man af tunnar sitt: » O c k s å ett sätt! » för att därpå likgiltigt lägga hela projektet i minnets innersta skräplåda — — — F ö r omkring tio år sedan vistades jag i min vän Gustaf W: s familj här i hufvudstaden.
Jag var fattig, föräldralös o c h så godt som upptagen såsom min skolkamrats broder.
Han var nämligen ende sonen o c h hade icke behöft bedja länge, innan han fått mig mottagen af de sina.
H o s denna familj fanns då för tiden bland tjänstfolket en duktig flicka, kokerskan A n n a.
H o n var en rödlätt, ljusbårig tös, välfödd, stark och gladlynt, så att det sken af henne; j o s t en sådan flicka, hvarmed landsorten lyckligtvis I W: s k a familjen plägade man icke förbjuda tjänarne att umgås m e d sina » bjertens kjasr ».
Likväl hörde man aldrig husmodern beklaga sig öfver husfolkets moral.
D e t var därför icke ovanligt, att Alfred — som för öfrigt var magasinsdräng hos en grosshandelsfirma — på Annas ledighetssöndag infann sig i köket för att afhämta henne; då passade vi pojkar på och öfvertalade honom att roa med några kraft- prof.
Detta b l e f för resten en gång en källa till svårt bekymmer för oss, då Alfred efter en vadslagning om tolf skilling formade en spritt ny eldgaffel till skepnaden af en orm.
J a g vet icke, hur han k o m på den tanken, men en dag började Gustaf helt förnumstigt tala med A n n a om giftermål.
Ja, ja, förstås mellan henne o c h Alfred.
A n n a log sitt stora löje o c h svarade: » D e t där förstår då unga herrn rakt i n t e!
V i få allt vänta många år ännu.
M e n vi ä ' unga o c h glada, så det går n o g.
» H o n sade icke kära, men hon tänkte det nog.
* F ö r ett par månader sedan träffade jag efter några års skilsmessa min vän Gustaf, som nu är medicine kandidat, under det jag men det hör j u egentligen icke hit.
Efter ömsesidiga meddelanden om hvad vi under skilsmessan upplefvat o c h erinringar om forna dagar, utbrast Gustaf plötsligen: » O c h A n n a oeh Alfred, som i c k e äro gifta ännu! » » O c h hvarför i n t e?
Arbetsföra o c h ordent- liga som de båda äro.