Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I den föreslagna representationen ser jag åter en Enkammare på tvänne rum, der ärendenas pröfning i dessa båda homogena Ramare bör blifva, slumpen oheräknad, alldeles enahanda, och alltså lenina samma resultat, ty jag kan ej föreställa mig annat än, att samma mening, i vigtiga frågor, alltid skall göra sig gällande i dem båda, och att den, som minoriteten hyllar, fortfarande skall blifva undertryckt.
Det heter väl, att den äldre
Kamaren skall utöfva en granskningsrätt öfver den yngres beslut, — men hvartill skall den väl gagna, då de sednare, granskande, ej förete någon väsendtlig caracters-skillnad mot de förre, och man svårligen alltså kan påstå, i afseende å denna Ramare, i dess föreslagna skick, hvarken att en olika samhällsställning hos individerna, eller att andra intressen eller högre insigter lemna någon borgen för en bättre, eller ens en förändrad, behandling af förekommande ärenden.
Det synes mig således, att den ena Kamaren skulle komma att utgöra ett echo af den andra.
Detta förslag lemnar derföre i mina ögon ett blott svagt värn mot politiska öfverraskningar, men väl en ökad lätthet för dagens meningar att gifva sig fart.
Ega dessa sanningens fasta grund, göra de sig väl förr eller sednare gällande, men de böra ej beseglas med en Riksförsamlings beslut, förr än tiden och erfarenheten åt dem lemnat deras helgd.
Så vida man anser, alt en verklig och rättsenlig önskan i afseende å vår Representations ombildning lefver hos Nationen, och såvida denna visar sig i så bestämda rigtningar, att tiden redan är inne att på densamma göra afseende, tror jag ingen annan förändring i denna stund vara billig, än den, som, med intagande af alla orepresenterade, gör de modificationer i Ståndsprincipen, som kunna motsvara de förhållanden, som i verkligheten ega rum.
Det vore, med andra ord, en representation, der de talrikare classerna tillerkändes en bestämd valrätt för sig, med mera utsträckt frihet i afseende å valbarheten, men 4 Constitutions-Utskottets MemorialN.o 0.6. der de, genom förmögenhet, börd, bildning eller högre embeten, bestämda classer deremot, genom strängare band vid valen, lemnade en full borgen för dessa elementers verkliga närvaro vid Riksförsamlingen.
Jag anser äfven att ett förslag, bygdt på sådana, i andra länder godkända, grunder, skulle hafva inneburit ett mindre vågadt försök, än det nu framställda, och mera närmat sig de åsigter, som de sednare åren gjort sig gällande, åtminstone inom en ej obetydlig del af representationen.
Hos en annan del deraf höra vi väl strängt ropas på allmänna val.
Att på dem grunda vår samhällsordning, vore att i ett slag störta hela den gamla.
Hafva vi då rätt att på en gång alldeles frigöra oss från ärfda institutioner, obekymrade om våra efterkommandes mening i denna arfsfråga?
Det vore att skapa ett nytt samhälle, en coloni af oss sjelfva, liksom vi blygdes för vår historia och vår nationalitet.
Så skarpa och tvära reformer, man skulle kunna säga skakningar, kunna bli dyrköpta, ty, skulle samhället dervid bli lidande, är dock en återgång i laglig väg omöjlig.
Till en Öfre Ramare, i den mening jag framställt, tror jag, att Ijenliga beståndsdelar lätt borde finnas bland vår Adel, vårt högre Presterskap, våra flera bildningsclasser, bland större godsegare och näringsidkare.
Den skulle för en längre tid väljas och alltså Vara ett uttryck af Nationen, men, utsedd af andra classer, än dem, sorn tillsatt den Nedre Kamareu, vara sjelfständig till sitt upphof och, lika med denna, slå på sin egen grund.
Jag ville äfven, för alt med en större säkerhet i denna Ramare se inrymdt allt hvad landet eger ypperst i bildning och förmåga, — hvaraf mycket genom val i districter, der antalet inom hvarje är inskränkt, kan förbigås, lemna Ronungen rättighet att på lifstid nämna ett begränsadt antal representanter.
Ständer hafva utan betänklighet hittills bekräftat den rättighet, dess Konungar sedan sekler utan våda för friheten utöfvat, alt dels i ett
Stånd nämna sjelfskrifna Riksdagsmän, dels i ett annat nästan obegränsadt kunna tilldela ärftlig representationsrätt.
Den lagstiftande magten är lika delad mellan Konung och Ständer.
Dessa utöfva ett ej obetydligt moraliskt inflytande å Regeringen, genom deras granskning af Dess åtgärder, och kunna väl ej tillsätta, men, hvad som är lika verksamt, nära nog, åtminstone indirecte, afsätta Rådgifvare, just derföre att de biträdt eller ledt den Konungsligå viljan.
Vid fråga om sammansättningen af en ny Representation, sorn genom sjelfskrifvenhetens upphörande, gör en stor rubbning i nuvarande förhållanden, synes det mig af vigt att söka bibehålla samma jemnvigt, som hittills, Statsmagterna emellan, och jag ser alltså i Konungens rätt att nämna vissa Ledamöter i en Öfre Ramare, ej annat än ett piaerogati v, gifvet Constitutions-UtskoUels Memorial, JV.o 26. 5 till ersättning för ett fråntaget, i fullkomlig öfverensstämmelse med hvad nu eger rum i alla länder, der en ny samhällsordning i sednare tider är iuförd, vare sig att sjelfskrifvenheten upphört eller ej.” Af H<rr Stjerngranat, G. : ”Det förslag lill representations-förändring, som Utskottet går att afgifva, har jag i allmänhet biträdt, dels emedan jag i alio gillar den hu/vudgrundsatts — den af val, Stånds- och Classvis —, hvarpå förslaget blifvit bygdt, dels emedan jag anser förslaget, så som det på denna grund blifvit uppgjordt, vara, i möjligaste måtto, rättvist, i hvad angftr de nuvarande Ståndens förhållande till hvarandra; — billigt, med afseende å upptagande i “representationen af sådana medborgare, som hittills stålt utom densamma; — verkställbart, utan våldförande af någons hittills egda anspråk, utan öfverflödig inskränkning vid tillmälandet at nya rättigheter.
Delta allmänna instämmande torde dock få anses icke innebära ett fullkomligt godkännande af förslagets alla detaljer.
Sålunda linner jag hvarken behöflig t, än mindre ovedersäligen nyttigt, eller till god ordning ledande, att till ledamot af Äldre Kamaren får väljas person utom valdislriptet; likasom jag icke heller anser priucipenligt, att ett förmögenhetsbelopp, som icke får tillgodoräknas för valrätt, kan gälla för valbarhet; och torde jag dessutom reservationsvis få antora följande:
Genom de för inträde i den Äldre Kamaren bestämda högre fordringar beträffande ålder, bildning, förmögenhet och riksdagsmannaval, torde det hafva lyckats att åt denna Kamare gifva en sammansättning, tryggande i afseende på den mognare pröfning af ärendena, som der bör vara alt påräkna, dock måhända icke så fullt tryggande i afseende på behofvet af eu inom representationen nedlaggd återhållande kraft.
Så mycket nödvändigare synes det mig hafva varit alt åt målens möjligaste noggranna beredning och utarbetande i Utskotten gifva största uppmärksamhet, och att i Utskottens sammansättning inlägga allt, som kunde lemna visshet, att
Utskottens betänkanden komme att bära stämpel af fullkomligaste sakkännedom.
— Al detta skäl och då Riksförsamlingen kominer att, — de i besluten icke deltagande Konungens Rådgifvare undantagne — endast bestå at valde representanter, vågar jag tro det bafva varit törmonligt att, i stället att ensamt åt Utskoltens egna omsorger och åtgärder öfverlemna anskaffandet af upplysningar, hafva antagit den föreslagna, men förkastade, åtgärden att, uti de Utskott, som motsvara Stals-Deparemeulen, inrymma plats för ett eller flere af Konungen förordnade Ombud, de der skolat hafva ej allenast pligt 6 Conslilulions-Ulskoltets Memorial, N;o 16. att meddela upplysningar, utan ock rättighet att deltaga i öfverläggningarne, men icke i besluten.
Ett sådant medlande inflytande på ärendena skulle troligen medföra mycken nytta; deremot synes det mig icke innebära någon fara och torde, åtminstone ur sådan synpunkt, icke kunna annat än godkännas
Tid jemförelse med den åsigt, som ofta låter höra sig, att den Äldre, eller Öfre Kamaren bör i sig innefatta sjelfskrifna, eller af Konungen utnämnde Ledamöter, hvilka sålunda skulle kunna ej allenast ingå såsom medlemmar af Utskott, utan jemväl, så derstädes som inom Kamrarne, genom sin i-öst bidraga till beslutens faltande.
Närvaron af Konungens Ombud i Utskotten, der målen beredas, synes mig lika rigtig, och i ingen mohn mera fruktansvärd, än närvaron af Konungens Rådgifvare i Kamrarne, der besluten fattas.
Den anordning, att Utskotten, oaktadt valen dertill ske ståndsvis, likväl icke ovilkorligen skola komma att bestå utaf lika många ledamöter af hvarje stånd, utan att valen kunna ske utom Ståndet, kan jag icke biträda, enär denna anordning strider emot sjelfva den i förslaget nedlagde princip, och derjemte, bland andra olägenheter, äfven har den, att det blir möjligt för ett förut väljande
Stånd att, genom sitt val af person tillhörande annat Stånd, utestänga samma person från det Utskott, der möjligen hans eget Stånd skulle önskat se honom insatt eller tvertom.” Af Herr Lagerhjelm, P.: ”Utskottets förslag måste jag afstyrka.
Lika med Herr Professor Fries, Herr Tersmeden och Herr Biskop Hallström, i hvilkas reservationer jag hufvudsakligen instämmer, anser jag: alt detsamma hör till den dass, man kallar Enkamar-system; att Utskottets 5:te Stånd, som förses med ett omhölje af politiskt myndighet, saknar all historisk betydelse såsom Stånd, allt inre sammanhang, och att endast sakförhållanden, sammanvuxna under sekler ikring en inre gemensam väsend 11 gliet, förmå alstra sammanfogningar, som ega fasthet.
Slutligen lemnar Utskottets Förslag, efter min förmening, åt slumpen, huruvida det återhållande tänkesätt, hvilket är så väsendtligt för det monarkiska Statsskickets bestånd, må kunna göra sig gällande eller icke.
Utskottet fogar ihop 2:ne Kamrar af samma elementer och söker i ålder, i Riksdagsvana, 0. d., efter en olikhet i väsendet, som icke finnes.
Ledamot i äldre Kamaren skall vara 35 år och hafva varit Riksdagsman; i den Yngre, 25 år.
Men Yngre Kamaren kan innehålla äldre personer, än den Äldre, och intet hindrar, att medeltalet af Ledamöternes ålder blir större i den Yngre, än i den Äldre Kamaren.
Och hvilken skillnad vill man finna emellan dessa åldrar?
den, som vid 30 år icke tänker på egen hand, Constitutions-Utskottcts Memorial, N-o 16. 7 ej utmärkt sig i någon rigtning af medborgerlig verksamhet, måste hafva en stor förmåga att dölja sin öfverlägsenhet, om den finnes.
De stora anlagen, de utmärkta egenskaperna och de genomtänkta kunskaperna dölja sig ej i närvarande tid.
Dessa företräden äro vid 30 års ålder utvecklade eller finnas de ej.
Skillnaden i ålder är således af ingen inflytelse.
Likartad omgifning i den första skol-tiden, samma uppfostran under ynglinga-åldern, enahanda bildnings-art vid valet af lefnads-yrke och ej mycket skiljaktig erfarenhet under den återstående tiden intill Riksdags-åren, alstra hufvudsakligen samma åsigter af samhällets vigtigare föremål.
Hvilken olikhet i tänkesätt hos Ledamöter inom samma Stånd kan man vänta sig deraf, att den ene varit Riksdagsman, den andre intet, då man nemligen förutsätter hos begge ett sjelfständigt väsende; och denna förutsättning måste man godkänna.
Ett sjelfständigt tänkesätt förutsätter och beror på en bildning och erfarenhet, som väl kan vidkännas inflytelse utaf seklerna, men hvars förändring icke kan anses märkbar under den korta tidrymd, som förflyter linder den enskildes Riksdagsmanna-bana.
Man kan derföre icke vänta sig den väsendtliga skillnad emellan Kamrarne, sora sökes.
De Stånd, som sluta sig tillsammans inom den ena Kamaren, komma äfven att rå inom den andra, och hvarje anförare af ett parti, som lyckats att tillvälla sig majoritet inom den ena Kamaren, skall äfven lätt göra sig gällande inom den andra.
Härigenom öppnas ett tillfälle för partigängaren, att stegra sitt inflytande på voterings-massorna under parti-tider ända derhän, att blifva en representant af den ena Statsmagten, och Utskottets förslag kunde i framtiden återkalla tilldragelser inom Sveriges national-representation, hvilkas förebilder, under den så kallade frihets-tiden, lemna varnande minnen.
Ett sådant sakernas skick skall antingen öppna en, af Konungens fria val oberoende, väg till Rådgifvare-kallet, eller ock sätta de båda Stats-magterna uti en inbördes spänning, äfventyrlig för Rikets bestånd eller för Svenska folkets frihet.
Man finnér i Sverige trenne representationer, hvilka alla befatta sig med håde lagstiftning och beskattning, nemligen:
Provincial-, Herredags- och Ädni/s-represen ta tioner.
Den sistnämde har småningom utvecklat sig bredvid de förra, ehuru på ett sätt, sorn mycket afviker från närvarande förhållanden.
Också tillhör vår nalionalrepresentaton, i sina nuvarande former, mindre det äldre, än det nyare Sverige.
Den är häfdens verk, om hvars rättsgrund kan tvisUrs, under det aLt mångå äro från delaktighet deruti uteslutne.
Emedlertid är Sverige lyckligt att i sin nuvarande författning ega elementer till en bättre, sorn tillika gör rättvisa åt hvarje bildad medbor - 8 Contti utions-L tsholtrts Metriorialj N.o 26. gares billiga anspråk alt böras i naiionens angelägenheter, och derigenom tillegnar sig mångå aktningsvärda med borgares upplysning och erfarenhet. 1840 åis Constilulions-Ltskott bade alltså grundade anledningar till én reform
Dess förslag har fallit; men frågan, väckt redan 1719, ånyo upptagen 1809 och af grundlagarnes stiftare bordlagd, finnes ännu qvar, obesvarad
Detta förslag gaf icke tillfredställande garantier för Riksdagsmannens kännedom af de pligter, hvilka åtfölja bans kall, ej eller medförde det nödigt förutseende af hans förmåga att dem uppfylla.
Man kan likväl utgå från samma grundsatts, som 1840 års Constitutions-Utskolt ansa® si® folia och likväl finna ett tillfredsställande resultat; dock under förutsättning att den qvalification vederbörligen ulfores, som personlighelsbegreppet innebär.
Detta innefattar visserligen, å ena sidan3 medborgarens rättighet alt anse samhället såsom ett bolag, vid hvars sammankomst han eger att bevaka sina egna och sina committenters intressen; men man måste, d andra sidan, äfven betrakta hela Staten såsom en pe.son, och ingen skall neka, att denna personliohets intressen äro ännu högre, än hvarje enskild medborgares, ty deras tillfredsställande är ett vilkor för hvarje enskilds fi id och väl, och denna per sonlighet utsträcker sin lefnadstråd genom årtusenden.
Den, som förer dessa högre intressens talan inför Riksförsamlingen, han söker icke sitt eget väl, men han lefver för ett högre mål och verkar derjemte föisonande förmedlande vid striden emellan statsmagterna eller emellan lägre intressen inom den ena af dem; han bevarar derigenom samhällets inre krafter och bereder, ja fortskynda!-, nationens oafbrutna och lugna utveckling till ära och välstånd.
Målsmän af dessa högre intressen höra således företrädesvis national-repiesentationen till.
Reformen påkallas af ett allmänt tänkesätt; den följes med uppmärksamhet och med en ovanlig liflighet inom alla bildade samhälls-classer.
Den grundar sig derjemte på rättvisa och aktning emot de medborgare, hvilka icke äro representerade af Riks-Slånden.
Den verklige Statsmannen öfverser icke så märkliga företeelser.
Han tillåter ej ens något oförskyldt missnöje att r<*i sig; utväxt, kunde det blifva menligt, äfven under en stark styrelse £it oförskyldt missnöje kunde blifva välförtjent, om reformen stannade vid ett sken af bemödande; och man skjöte ifrån sig de aktningsvärde medbor»ares bifall, hvilka 1 stilla betraktelse emotse ett bättre, sora fostras upp under den djupa fred, hvarmed en mild Försyn omhugnar detta Rike.
De hoppas på framtiden, och vilja framförallt se hvarje anlednin® röjd' utur vägen, som kunde väcka och underhålla äfven ett tillfälligt missnöje emellau olika med borgareclasser inom ett och samma rike.
Refor - Hör till Consliluli ns-Utskottefc Memorial, N-o 16.
9 Reformen får ej tära på Sveriges urgamla monarkiska statsskick.
Grund* lagarnes stiftare hafva icke föreslagit några stora och lysande förändringar i vår statsförfattnings åldriga grundformer.
De trodde, att sådana former icke böra lättsinnigt omskapas, alldraminst i de första stunderna af en återvunnen frihet, under en då oundviklig söndring af tänkesätt.
Ett tredjedels århundrade har väl, sedan dessa lagars stiftande, nu förflutit, en tidrymd, visserligen stor i jemförelse med menniskoåldern, men dock ringa mot årtusenden, sorn tillkomma Stater; och söndringen i tänkesätt har icke upphört.
Svensken vill styras af en kraftfull Konung, och Rikets anseende iaos främmande makter må ej nedsättas.
Alltid orådligt, vore det farligt att minska Konungens makt, under en tidsperiod, full af obestämda och outredda rättsbegrepp, liksom af nyvaknade och otillfredsställda anspråk, af hvilka én del äro grundade, men andra rättslösa.
Man måste beklaga, att dessa olika slag af anspråk så sällan urskiljas.
Den ene ser uti det vexande intresse för allmänna ärenden, som utmärker tiden, ej det oskyldiga, ej det ungdomliga i mensklighetens egen utveckling, som icke kan rymmas in uti stelnade folmer: en annan lefver i reformbegär, hvilka, like som alla begär, ej trifvas i det) lugn, den begrundning, som begreppens rältsenliga redande kräfver.
Deruti finnes, ty värr, en grund till söndring af tänkesätt.
Deremot är det en lycka för Sverige, att reformen kan grunda sig ej blott på häfd, men ock på rätt.
Man må noga pröfva detta förhållande, utreda det och vända dels reformen till godo.
Att undvika hvarje förändring, som ej är nödig och nyttig, lärer oss grundlagen.
Men vill man se häfd vunna inrättningar, egna för Sverige och sammanväxta med dess statsskick genom århundraden, af reformen respecterade, så må man ej eller förbise vigten deraf att icke motverka billiga förändringar, hvilka stå tillsammans med Rikets urgamla författning, och lemna Konungamagten i helgd.
Om till denna äldre författning hörer, att Ridderskapet och Adeln örganiserar sig till deltagande i national-representationen, enligt en med grundlagarna sammanstämmande serskilt ordning, som af Konungen blifvit medgifven och stadfästad, men i öfrigt oberoende af det sätt, hvarpå andra samhällsclasser välja sina Riksdagsmän; så (innes icke eller deruti något hinder för hvad Konung Carl XI äfven förordnade, att:
"Allmogen må sjelf utvälja och förordna sine Herredagsmän efter eget godtycke, allenast Landhöfdingarne tillse, att gode och skicklige män deitill väljas"; det vill nn säga: efter egen ståndsordning under Konungens sanction och i öfverens Bih. UU R.
St. Fröt. 1845. 3 Sami., 15 Ha/t.
2 Hor till ConstUulions-UIskoltets Memoriali IV:o 26, sämmelse med Grundlagarnes anda.
Men Rikets urgamla författning fäster valrätten och valbarheten vid personliga förhållanden, och denna qva litaliva census är just den, som härvid utmärker Sverige, och som skiljer det från andra länder, hvilka man dock åberopat såsom en föresyn vid ombildningen af vår National-representadon. Riksdags-Ordningen stadgar i 15 §:
''Allmogen välje en besuten hemmansegare”, och denna besutenhet innebär utöfvandet af husbondemakten, af rösträtt i sockenstämma, och medför ofta deltagandet i communala bestyr, hvilka i stigande betydenhet närma sig till Riksdagsmannakallet, De egenskaper, den erfarenhet och den kärlek till fosterjorden, som genom dessa bildningens grader utveckla sig hos den sjelfständige, lugne och tänkande Svensken, kunna ej värderas i penning.
Hvarje qvantitativ val-census, den må utföras i skattebelopp eller capital-värde, är och förblifver osvenskj, lika fremmande för Sveriges fordna författning, som förderflig för den, som varder kommande.
Den fotar sig på en god tyck lig grund och alstrar ständigt vexande anspråk.
Deremot är denna qvalitativa census, detta afseende på personlighetens värde, ett urgammalt drag i Sveriges författning och utgör dess rätta väsende.
Det tillhör en aldrig kufvad sjelfständighet alt sätta lit till sin arm, till sitt mod, sitt hufvud, och lemna det öfriga åt Gud.
Denna personlighets-princip har genomgått Svea Rikes häfder, innan den skref sitt bomärke i Sveriges urgamla författning.
Vår Stånds-representation har aldrig uteslutit inflytelsen af folkets pluralitet och derigenom för densamma Öppnat ett fält för ett vexande inflytande.
I denna rigtning är den liberal till en grad, som till och med varit besvärlig för 1840 års Constitutions-Utskott.
Kamrar af enahanda art verka så, som voro de tillsammans på ett enda rum.
De opinioner, som utgöra flertalet uti den ena Kamaren, taga naturligtvis öfverhanden äfven i den andra.
Är den ena Kamaren conservativ, så är den andra det äfven.
Vill den ena Kamaren störta omkull allt, som står i vägen för ett yrande reformbegär; intet motstånd finnes i den andra.
Upprätthållandet af Grundlagarnes helgd, liksom utvecklingen af de former, hvilka innesluta nationens eget inre lif, allt detta hvälfves på Ivonungamagten, och hvarje fråga af genomgripande art ställes på sin spets.
Men enkamar-systemet har emot sig icke blott faran af ett parti-välde, utan äfven den af förhastade beslut.
Partiet nedtystar de stämmor, hvilka höja sig, för att bibehålla Statsmagternas jemvigt och göra samhällets högre intressen gällande; ändamål, hvilkas höghet bjuder vördnad.
Vi se ett inhemskt bevis under den så kallade frihetstiden lior lill Conslilulions-Ulskottets Memorial; IV.-o 26, då Piidderskapet och Adelns öfvervägande inflytande förvandlade Ståndsrepresentationen till ett enkatnar - system.
Partier styrde Sverige; Frankrike och flera Stater hafva lemna t varnande verkningar deraf åt folken.
Oin man i Sverige äfven kunde, genom representationens inre sammansättning, förekomma, att den ensidighet, jag befarar, Liefve af förstörande art, så hyllar jag dock ingen ensidighet, och man bör ej förbise, att faran skall antaga mer än en skepnad under seklers lopp, och att en tid kan komma, utmärkt af ett belt annat lynne, än det nu rådande.
Det man kallar ’’allmänna opinionen” kan icke hindra sin egen kastning.
Dess varmaste beundrare torde vara rätt obekanta med sjelfva källan, som är denna flods sanna ursprung.
Faran af ensidighetens välde kan, enligt min förmening ,endast derigenom förekommas, att de stämmor, hvilka icke anslås af enskiltes intressen, utan äro upphöjda öfver hvarje yrkes anspråk och fördelar, nödvändigt skola höras och ega magt inom representationen.
Om denna sanning gäller för alla tider, huru mycket mera bör den ej framhållas, då man Synbarligen går ett reformdigert tidskifte till'mötes; utmärkt mera af begär att upplösa, än af förmåga att bilda.
Hvem skulle då våga att hvälfva hela ansvaret af samhällets bevarande från inflytelsen af opinionens kastning ensamt på Konungamagten l Konungens Majestät höfves det icke att vara minoritetens ständiga sakförare, den må befinna sig på den progressiva eller på den conservativa sidan; ej eller att vara ett viljelöst verktyg för majoriteten.
Dessa åsigter hafva bestämt mig för en representation, som ej blott till sin yttre delning och till namnet, utan i sjelfva sitt innersta väsende, består af tvänne Kamrar, och följagtligén, under vexlande skiften, aldrig upphör att verka så, sorn ett tvåkamar-system visat sig göra, enligt häfdernes intyg.
Flere folk, under en inflytelse, som icke kan beskyllas att hafva varit öfverdrifvet conservativ, hafva, efter vunnen erfarenhet af enkamarsystemets följder, öfvergifvit detsamma och hyllat det andra.
De hvälfningar, som skakat Nord-Amerika, Frankrike och Spanien, upplysa oss om ensidighetens vådor.
Vid afgörande inom Stånden af det till denna Riksdag hvilande förslaget till INational-representationens ombildning, finnér man tvänne Riksstånd hafva, för införlifvandet af ett conservativt element inom representationen, fordrat andra garantier än de, som förefunnos uti förslaget.
Huru erbjuda åt dessa Riks-Stånd den säkerhet, de kräfva i detta hänseende, utan att medgifva dem att sjelfve constituera sig till en sådan del af representationen, som kan utöfva ett veto?
Å andra sidan ser man Borgare«ch Bonde-Stånden hafva velat utsträcka sig till allmänna val.
Under dén - 13 lior lil! Constitutions-Utskoltets Memorial, N.o 26.
11a olikhet i åsigter inom representationen, finnér man utom densamma en önskan af förändring hafva utbredt sig till alla med borgare-classer.
Men det är redan bemärkt, aLt detta valsätt icke lemnar garanti för den insigt uti Sveriges egna statsskick, som de förstnämnde Riks-Stånden ansett sig höra fordra.