Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inledningen gjordes med bön af en distingerad präst.
Så kommo korta adresser af president och lärare, hvarefter studenterna passerade rundt kring bordet, och erhöllo hvar sin pappersrulle, som sades efteråt skola ifyllas med resp. namn och så fullständiga diplomet.
Så talade åter präst- mannen.
Hans öfvertygelse var, att de medicin- ska studierna ej behöfva menligt inverka på kvinnans » sweetness », och hufvudmeningen af de elegant uttalade orden var, att läkaren och prä- sten skola arbeta tillsammans — för kyrkans sak!
Under talets förlopp hade jag glömt, att de, som särskildt hade alt ge akt därpå, voro mogna kvinnor, ty talet smakade mer af det man bru- kar bjudas på i flickskolorna när » inspektor » förmanar barnen!
Och jag trodde verkligen att » doktorerna » hade haft nog däraf i de » colleges » där de preparerat sig för inträde i » Medical Col- lege », men säkert visste talaren att så ej var fal- let, då ingen bestämd skolunderbyggnad fordras för inträde i läroverket.
Det hela afslutades med en kvinnlig doktors tal » for the faculty », som helt enkelt var ett uppkok på hygienisk statistik, hvilket fick fylla ett vetenskapligt kraf i program- met.
Hvad de nygraderade doktorerna gjort un- der de 12 månaderna, delade i tre fyramåna- ders kurser, fick m a n ej veta.
De praktfullaste rosor prydde scenen nere vid rampen, och » dok- torerna » skyndade nu ett söka upp hvar sin an- del däraf ängsligt lösande de vid hvarje blomster- pjäs vidfästade visitkorten med vänners och be- undrares namn.
Presidenten hade underrättat publiken, att de lyckliga nygraderade önskade se dem närvarande vid den » reception » som nu skulle gifvas i » smårummen ».
Men rummen voro för små och trängseln olidlig, hvarför jag tog min hustrus arm, och vi voro nu ute på gatan där jag frågade min fru-doktor (promoverad i Paris efter 10 års trägna studier) » what do you think of that? » — Hon log och s v a r a d e: » oh nonsens! » Egendomligt är, att dylika afslutningar kallas här och hvar i England » Commencement ».
Säkert är ock, att vi i Sverige skulle kalla de studier, som här efter 12 månader fullbordas för en » bör- jan » eller inledningskurs till hvad sedermera un- der 6 — 8 år måste inhämtas, för att man må kunna fä hedern af att kalla sig » medicine dok- tor ».
Dylika » colleges » utexaminerar massor af läkare hvarje läsårs slut.
Doktorernas praktik upptages mest af sådant arbete en examinerad sjuksköterska i Sverige, samt de, som förstå litet af elektricitet, massage och så vidare, kunna göra.
Aktningen för » kåren » är ej mycket hög, ej en gång från de manliga kollegornas sida, ehuru desse ej anstränga sig med vidlyftigare studier än de feminina.
En manlig medicine doktor är vanligtvis 21 år gammal, då han börjar praktisera.
När han så hunnit till 40-talet, så har han visserligen en stor erfarenhet, men den har många människor med lif och hälsa fått dyrt betala!
En europeisk läkare har absolut intet företräde här med de långa vidt omfattande studier han gjort i gamla världen; och om äfven han är be- römd där, så finnes ej många som här kunna bedöma hans företräden — emedan man ej kan bedöma det man ej själf lärt!
Hvad man kan i nya världen är att taga vara på tiden och för- vandla den i dollars.
Och de 25 unga damer som nu äro sysselsatta med att spika upp doktorskyltar på sina dörrar, skola säkert vara » rangerade » fruar, när de komma till den ålder, som exempelvis en svenska är i, då motsvarande studier ge henne rätt att kalla sig M.
Elpis Melena, » Kretas Af Cecilia välgörarinna ».
Hååth-Holmberg.
(Forts.) ämte detta bref emottog Elpis Melena äfven ett annat papper - — en af Garibaldi skrifven, till Siciliens folk riktad, kraftig pro- klamation att afskudda sig det bourbonska oket; vid första resning skulle han, Garibaldi, infinna sig för att broderligt bistå frihets- kämparna.
P å papperets andra sida voro antecknade namnen å fem, i Messina boende framstående sicilianer, hvilka alla tillhörde frihetspartiet.
D e s s a skulle nu genom Elpis erhålla kännedom om proklamationens inne- håll.
Detta var hennes egentliga uppdrag.
Nästa dag begaf sig fru von Schwartz åstad pä sin farliga expedition.
Ankommen till Messina underkastades hon af polisen därstädes en sträng undersökning; ej ens spor- rarna på hennes ridstöflar undgingo en miss- tänksam granskning.
D e t farliga papperet var dock så väl insydt i hennes kläder-, att det icke blef upptäckt.
D e n engelske konsuln var emellertid allt annat än revolutionärt sinnad och lät fru von Schwartz efter ett längre samtal veta, att han ej vidare ville emottaga henne på konsulatet.
H o n märkte äfven, att hon beva- kades af napolitanska spioner; hon kunde knappast gå tio steg utåt gatan, utan att vara följd och iakttagen.
Icke dess mindre lyckades det henne att träffa fyra af de per- soner, till hvilka Garibaldi sändt henne, och hon hoppades redan på en lycklig utgång af vågspelet.
D e t var endast ett par dagar kvar, innan den ångbåt anlände, med hvilken hon skulle återvända till R o m, och under denna tid trodde hon sig kunna få tillfälle att cfverbringa Garibaldis budskap åt den femte och viktigaste medleramen af revolu- tionskomitéen.
Men i stället väcktes hon en natt af starka slag på porten till det hotell, hvarest hon bodde.
Inom ett ögonblick upprepades slagen på dörren till hennes eget rum och en befal- lande röst ljöd in till henne: » aprite per ordine superiore, o sforziamo la porta — öppna i lagens namn, annars spränga vi dörren! » Hvarje natt hade den modiga damen in- vecklat Garibaldis proklamation i ett hörn af sin näsduk och sof med denna hårdt sluten i handen; för att nu undgå upptäckt, hade hon ej annat val än att hastigt uppäta den
IDUN 1893 farliga skrifvelsen, men som papperet var tjockt och segt, gick det ej så fort, och hon.
var nästan halfkväfd under sina bemödanden att nedsvälja detsamma, då dörren gaf efter för de inträngandes våldsamma stötar.
Fru von Schwartz hade emellertid nog sinnesnär- varo att förklara sig stå under sitt konsulats beskydd och att erinra om, huru allvarsamt engelska regeriugen brukade upptaga hvarje förolämpning mot en undersåte.
H o n erhöll svar, att hennes konsul icke kunda beskydda henne, ty ändamålet med hennes resa vore den napolitanska regeringen bekant, och att man skulle bruka våld, om hon gjorde motstånd.
Vid hennes begäran att åtminstone få kläda sig ensam, aflägsnade sig t vän ne af polis- männen, medan en tredje kvarstannade för att bevaka henne.
Sedan hon klädt sig, låst sin koffert, stoppat sitt ur, sitt pass och några toalettsaker i en liten väska, fördes hon under bevakning till en utanför väntande täckvagn.
Åstad bar det nu i mörka natten genom Messinas öde gator till det vid hafvet liggande hemska fängelset, liksom » vatten- fängelserna » i Palermo och Napoli så illa beryktadt för det sätt, hvarpå man lät fån- garna » försvinna », och öfver hvars port stod att läsa Dantes ord: » Lasciate ogni sperauza, voi eh ' entrate » — I, som här inträden, läm- nen allt hopp bakom er.
Med bäfvande hjärta hörde hon fängelsets port slås igen bakom henne.
Efter att hafva blifvit förd genom flere mörka hvalf och gångar, vid hvarje steg fruktande att ned- störta i någon fallgrop, blef hon insläppt i ett litet fängelserum, hvars väggar, svagt upp- lysta af fångvaktarens lykta, dröpo af fukt.
I rummet funnos endast en smutsig halm- säck, en trädpall samt en lerkruka med vatten.
Åter slöts dörren bakom henne, och hon var allena, fången i » kung Bombinos » förfärliga fängelse och med säker död för ögonen.
K v a l f u l l a timmar tillbragte hon här, innan steg åter hördes i gången utanför och fång- vaktaren inträdde i cellen.
» Jag har endast bröd och vatten åt er, signora, » sade han i medlidsam ton, i det han gick henne när- mare och lyste henne i ansiktet med lyktan, liksom för att bättre iakttaga hennes drag.
H o n upptäckte därvid själf, att mannen ägde ett välvilligt, godmodigt utseende, som har- monierade med hans vänliga röst.
H o n fick härigenom mod att fråga honom, om han visste, hvad som förestod henne; men han svarade endast med en hufvudskakuing, sä- gande: » H v e m vet det?
D e t är onda tider nu — — » I stället för att gå, blef han dock till hennes förvåning stående, liksom betänkte han sig på något.
D e t dofva ljudet från en aflägsen klocka kom honom slutligen att spritta till.
Med utropet: » heliga madonna — - nya offer! » skyndade han bort.
I ännu djupare nedslagenhet och ångest samt ur stånd att smaka brödet eller en droppe vatten, satt den fångna kvinnan på pallen i sitt mörka fängelse; men det dröjde ej länge, innan fångvaktaren återkom.
P å hennes för- nyade frågor, svarade han med att säga, att ehuru han var okänd för henne, så var hon det ej för honom; och han berättade nu för sin förvånade fånge, huru denna för omkring åtta år sedan genom en händelse kommit i beröring med hans mor, en fattig änka i Sorrento, som hon hulpit med rika gåfvor, och hvars barn hon visat mycken godhet.
(Forts.) U p n o t i s b o k e n.
m:t drottningen fyllde i söndags 57 år.
Dagen till ära hade vid Drottningholm åt sjösidan uppförts en ståtlig dekoration af eklöfsgirlander och flaggor i de svenska och norska färgerna.
Kl. | 7 serverades middag en famille för de kungliga samt hofmarskalk8taffel för uppvaktningen och ett antal inbjudna.
Följande dags afton afresle h. m:t drottningen till Skinnarböl i Norge, där hon kommer att vistas de närmaste veckorna.
Kronprinsparet med sina söner vistas f. n. på Tnllgarn.
Som tjänstgörande hoffröken hos kron- prinsessan har fröken Anna Nordenfalk inträdt.
— Till hoflröken hos kronprinsessan utnämndes den 8 dennes fröken Dagmar Weidenhiehn.
* JEn kvinnlig deltagare räknade den i förra veckan i Göteborg samlade nordiska kirurgiska före- ningens första möte, nämligen d:r Karolina Wider- ström fiån Stockholm. '
* Kvinnlig postmästare.
Postförvaltarljänsten vid Höganäs postkontor föreslås från den 1 juli till den 30 september, enligt generalpoststyrelfens för- ordnande, af fröken Ester Stikler.
Moster Lisa i Tallbo.
Teckning för Idun af t Scwvola.
kyrkboken stod hon som Anna Elisabet An- dersdotter, änka efter dragonen Lars Gustaf Granat, men i socknen kallades hon allmänt mo- stor Lisa i Tallbo.
Stugan hon bodde i var gammal och grå, och det var gumman med.
Men trots ålderdomen hvilade det öfver dem båda ett drag af renlighet och trefnad.
Gumman hade i all sina da ' r varit duktig både att dra till huset och att hålla ihop det lilla som fanns, och väl var det, ty Granaten han var litet supig, när han kom på det laget, och det var som det kunde med arbetslusten.
Ibland fick han ett godt beting, och då tjänade han ledigt i banko mot de andra, ty stark var han som en björn och undan gick det.
Det fanns ingen under hela herrgården, som följde honom i slåttern, när han ville lägga manken till, och på vintern hade han många lass milved mer än de andra arbetarne, fastän han kom sent och gick tidigt.
Men så kunde det komma en tid, då han gick vecka ut och vecka in och skrubbade kring knutarna, utan att bry sig om att höra efter något ordentligt arbete.
» Det är så där med Lars Gustaf, han har sina ryck ibland, » brukade mor Lisa säga, när grann- kvinnorna gjorde anspelningar på mannens oor- dentlighet.
» Men så är han i stället så obegrip- ligt duktig, när han vill. » Till mannen sade hon aldrig något.
Hon hade försökt det en gång första året de voro gifta, men det gjorde hon aldrig om, ty han kunde ha ett förfärligt humör och tog man honom ej med godo, så inte gick det med ondo.
Hennes sätt att ut trycka sitt ogillande med mannens försumlighet var att fördubbla sin egen flit; hon satt en timme längre vid spinnrocken om kvällarna och var en timme tidigare i väfstolen om morgnarna.
Och när så Granaten gått och dåsat och suddat ett par veckor, så började han skämmas för sin flitiga hustru, och ett tu tre bar det ut med dikesspaden eller yxan på axeln.
Arbete kunde han få vid gården, när han ville.
På det hela lefde de ovanligt lyckligt med hvar- ann och den där dagen för sjutton år tillbaka, då tre kamrater kommo bärande med Granat på en bår, då fick Lisa sin första stora sorg i lifvet.
Han hade huggit in halfva yxan i vristen, och medan han bars hem den långa vägen i 20 gra- ders köld, så kom det kallbrand i såret.
Om ett par veckor var Granat nedmyllad.
Om hon sörjde?
Ja, hennes djupa, förkros- sande sorg var så uppenbar, att det fanns ingen enda af de åtta Granats skvadronkamrater, af hvilka han bars till grafven, som ej kände, hur tårarna komma tillrande ned i kväfvelborrarna, 223 så snart de sågo åt det håll, där mor Lisa stod.
Och nog var Granat, förstås, en så god kamrat och så munter ture, som man gärna kunde hitta på, men han visste också af, att han var den grannaste och rappaste karlen på sin skvadron, och en smula öfversittare hade han alltid varit.
Så inte grät man precis efter honom, Efter den dagen blef mor Lisa allvarsam.
Det dröjde år, innan någon af de gamla visorna, som hon förut trallat på dagen i ända, åter gick öfver hennes läppar.
Men kyrkan försummade hon nu- mera aldrig och allt emellanåt, när spinnrocken gått ett par tre timmar i sträck, så stannade hon på hjulet och tog till den stora psalmboken med skinnpärmar och messingsknäppen.
Efterhand kommo barnen ut i tjänst och moster Lisa var äfven mycket borta.
Hon hade alltid haft ett godt sätt med barn.
Det var någonting i hennes lugna gråa ögon, som hade en förunderlig makt öfver de värsta vildbasarne.
God kristen- domskunskap hade hon, och en smula mera bok- synt var hon, än hvad vanligt var med allmoge- kvinnor på den tiden här är fråga om, det vill säga, för omkring trettio år sedan.
Och tålamod, allvar, men vänlighet tillika, det fanns hos henne, och så kom det sig då, att hon blef » skolmo- sler ».
Hon gick här och där i gårdarne, där det fanns små, som skulle invigas i abc-bokens mysterier.
Hon lärde dem känna orden samt stafva och lägga ihop, att läsa fader vår och välsignelsen innantill och ibland kanske också alt räkna en smula.
Sedan fick skolan taga vid, och skrifva ingick ej i moster Lisas skolprogram.
Hennes fingrar voro för krokiga, och stela af hårdt arbete, för att bon skulle tro sig om att göra en passabel förskrift på griffeltaflan.
Som skolmoster var hon omtyckt, mycket om- tyckt till och med af föräldrarne, och äfven många af hennes små lärjungar fattade tillgifvenhet för henne, om de också jublade högt, när de någon gång fingo lof en halftimme tidigare än vanligt.
Sysslan var måttligt inbringande, men ett mål varm mat och en kopp kaffe vankades alllid, en bit fläsk och en nypa hvetmjöl, en smörklick och en kruka mjölk följde med gumman hem till hen- nes stuga allt emellanåt.
Och hade pojken kom- mit in i skolan, så blef det kanske ett par riks- daler kontant.
Hur det gick så hade moster Lisa en liten styfver sparad, det visste man, ty kom- ministern han hade reda på hennes sparskillingar, och han hade inte kunnat hålla tyst.
Moster Lisa var icke ensam på sin ambulatori ska stråt.
Hon hade med sig en liten blåögd, linhårig tulta, som den tid här är fråga om nyss fyllt sex år.
Det var en dotterdotter.
Moster Lisas andra barn, Augusta, hade » kommit i olycka » och för två år se ' n hade hon dött.
Lill-Lisa, en blåmålad kista, tre omgångar kläder samt litet linne och skodon var moderns arf efter henne.
* Det var dagen före julafton.
Moster Lisa satt hos nämndemans inne i den lilla kammaren med fön- ster utåt gården och traggade med hans Adolf, yngsta pojken, som skulle börja skolan på nyåret.
Han var en smula trög, så att han måste slita med abc boken i dag med, fastän det var da ' n för doppareda ' n.
» L a m lam.
m e t m e t.
lammet b r ä.
brä.
., k e r.
bräker, » stafvade Adolf.
Lill- Lisa satt på en pall bredvid och såg på honom med sina kloka blå ögon.
Det där kunde hon förut, fastän hon var ett helt år yngre.
Moster Lisa nickade gillande och så lät hon sin blick glida ut öfver gården.
Där gick Lena, hen- nes yngsta och käraste barn in i matboden, kån- kande på en stor balja med korf och köttmat.
Lena hade tjänat hos nämndemans i sex år nu, när man hann till den 24 april, och sedan nämn- demansmor dog i fjol, hade hon förestått huset.
Det var en hedersam plats för en flicka, som icke ännu fyllt sina 2i, och Lisa var stolt öfver sitt älsklingsbarn.
Moster Lisa skulle just låta sina blågrå ögon vandra från matboden öfver på Adolfs ljusa lugg, när hon fick se nämndemans äldste son, Johan, styra bort till matboden.
Han gick direkt in, tog Lena om lifvet och — j a minsann, kysste han henne inte midt på mun!
Och så mycket såg moster Lisa på bägge de ungas sätt, att inte var detta första gången.
Det skymde för hennes ögon och susade för hennes gamla öron.
&gt;M y g myg.
g a n gan.
myggan s u su.
r a r r a r.
surar, » stafvade Adolf i sjun gande ton.
Gumman hörde för första gången un- der sin skolmosterspraktik inte, att hon läste orätt,
IDUN 224 och Lill-Lisa tittade med stora undrande ögon på mormor.
» Ja, det var snällt, lille Adolf, » sade gumman.
» Du får slippa nu. » Hon var som ett lärft i an- siktet.
5 o. Det var på julafton och skymningen kom på.
Moster Lisa hade inte fått en blund i sina ögon på hela natten.
Nu satt hon inkrupen i soffhör- net och tummade oroligt på psalmboken med mes- singsknäppena.
» Herre Gud, Herre barmhärtige Gud! » hviskade hon.
» Skall det hända mig med h e n n e också!
Fader, gånge denna kalken ifrån mig. » Lisa var en vanlig allmogekvinna, något djupare anlagd kanske och med en smula mer utveckladt känslolif, men hon var inte något sjåp.
Men ändå kände hon sig slagen af hvad hon sett föregående dag i matboden hos nämndemans.
Hon kunde inte få de ur sina tankar.
Att ett par ungdomar ge hvarann en kyss, det är väl ändå inte så förskräckligt.
Nej bevars, om det nu bara vore det.
Men hur långt hade det gått, hur långt skulle det komma att gå?
Skulle Lena komma hem liksom Augusta gjort och bli till en visa i socknen!
Ty aldrig kunde det bli parti mellan rike nämndemans Johan och Granatens Lena — aldrig i lifvet.
» Att en stackare skall ha en sådan sorg af sina barn, » suckade den gamla.
» Och jag som så har förmanat och varnat och bedt dem hafva Gud för ögonen.
Och jag är så rädd, så rädd för att fråga Lena.
Hon skall nog säga mig sannin- gen, men det är för den jag är så rädd, så rädd. » Ljudet af hastiga stampande steg hördes i för- stugan.
Lena ryckte upp dörren och trädde in.
Ett par hårtestar i pannen glittrade af rimfrost, men hon såg röd och varm ut.
» Hur är det fatt, käraste mor? » Hon talade fort och andfådd.
» Hvarför gick ni så snart i går, och hvarför kom ni inte ner i middags för att doppa i grytan, som nämndeman bad er? » » Kära barn, hur är det fatt med dig själf? » Gumman brast i gråt.
» Hur är det fatt med dig och.
Johan? » B i d r a g mottagas med t a c k s a m h e t.
D e » Mitt första » — den åt tuserjden ger skydd i kalla dagar, en god egid i vintertid — en skänk från skog och hagar.
» Med mej?
Med Johan?
Ah, vi har det så bra, som vi nån ' sin kan önska oss. » » Jag menar, hur har ni det emellan er? » Lena såg så munter ut, att det skar i moderns bjärta.
Var det möjligt, att hennes barn, som hon haft så nära under sina ögon, kunnat bli ej blott lättsinnig, utan förhärdad?
Lena slog upp dörren och Johan trädde in.
» Mor vill veta, hur vi ha det mellan oss, » sade hon och lade armen om hans hals.
» Joo, vi ha ' det så, att om inte moster har nån ' ting emofet, så tar vi ut lysning till våren, och jag öfvertar Grindberga. » » Herre Gnd, barn, ni ä rakt från vettet!
Hur kan ni tro, att nämndeman skulle gå in på det?
Med Granatens Lena!
nej barn;; tn är det inte för sent att slå bort sä ' na griller!
Det är omöj- ligt, rakt omöjligt. » Johan satle sig på träsoffan bredvid gumman.
» Det är inte omöjligt, det är afgjordt, » sade han.
» Jag talte med far redan i våras, men då var han motsträfvig och tycktes inte vilja höra på det örat.
Så tänkte jag vi hade god tid och att vi kunde vänta ett år, för jag har nog märkt, att far undan för undan sätter högre värde på Lena.
Men i måndags kom far själf och talade om saken.
» Har du slagit Lena ur hågen, » säjer han.
» Nej, säjer jag, och kommer aldrig att göra det heller. » » Jaså, säger då far och han såg så god och vänlig ut.
Jag har sagt upp brukaren på Grind- berga och tänkte, att det blir bäst du tar det till våren.
Då är det väl så godt du gifter dig.
Lena är en duktig flicka, hon har ju ingenting, men lyckan sitter inte alltid på samma bänk som ri- kedomen, » sa ' far och suckade.
F r e d a g e n d e n 13 a p r i l 1888.
N:r 15.
Tidningen kostar B yr å: 8 S t u r e g a t a n 8 Redaktör endast 1 krona för qvartalet.
(ingång från HumlegärcUg.
10) Annonspris: 26 ore pr petit rad (
o c h utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Träffas ä byrån kl. 9 — 10 och 4 — 5.
Ingen lösnumiuerförsäljning!
l:sta å r g.
Utg-ifningfstid: Prenumeration sker: h var je helgfri Tredag.
T landsorten:: * i postanstalterna.
Sista numret i hvarje manad.
I Stockholm: hos redaktionen, a Stads- innehåller en posfens hufvudkonior, i de större bok- ladorna samt Ä tidningskontoren.
Kan du ej vara.
livad du skall, Så var allvarligt livad du kan!
Ib sen.
Europeiska Efier främmande Mathilda Wytillträdande af 30 öi ' e t frtmUrJeen tle, Ulf första hörande i hrilha början naturen finnes avhålla 11, l ' J o. 13, a; ' E r n s t L u n d q u i s t s följetong " » En l i f s u p p g l f t &gt; intressanta Införd.
Första qvartalet uf Ittan 1, ' an ej vidare jii-sta naturen expedieras, (nndant.
iiml 30 öre) Uro n:r U, alt den stand IM o, 13, som de erhållas atffånana.
Tjugu (20) kronor s o m liedersl^elöningr erhåller den timmes samlat af liimi till arets Hdri / iud direkt hrilkeu från Xduns det slut, läsarinnor, största [Tu- hvarje som före antalet af dem uitpbui-it till Hett.
af Idun (Jen 1 april till den tiO abonnenter och inom insändt årets slut å nämtta aff / iften, utt / örSkrönor abonnent.
De sandade uniste belöpa sia till inom samma trakt, lutate, kunna sändas tmntsamlerskan abonnenterna., minst fem hvilkas på det de abonnerade i ett gemensamt att af henne antal (.
5), böra, rara bosatta exemplaren paket till abon- eller hos henne v-Ukor aäller utdelas afhumtas.
Täflinaen tmliist för stiider och köpinaa.r, iiiilitlel nppaår OBS.!
et / are urli likstälda iifaiften; men kan femton i / äller minst exemplaret 2 gratisexernplar äfcen {fälla det samlade för privatpersoner.
af tidnint / skontor, posttjensteiuän den som samlat samma.
och hös Med.
!&gt; abonnenter, (jratis; för abonnent- (¿5).
endast äro ' Uteslutna från lEn hva / r, för ilat sjette hållas nyssnunida.
sä rida till.
minst Täfiinyen Bokhandlare, OBS.!
under landsbygden k ä l l o r t e c k n a d e af Lanylet.
abonnenter kunna mot Utsändande qvavtalet furstinnor.
för erhåller erlaf / t dessutom IO abonnenter er- o. s. v. Stockholm den 0 april 1SSS.
jp|||uropas furstliga damer, drottningar, kej- ^ s ^ e sarinnor, prinsessor, utmärka sig för ögon- blicket icke så mycket genom sitt inflytande på politiken eller på sina respektive länders öden.
M e u deremot tilldraga sig många a f dem vårt intresse genom andra egenskaper, synnerligast egnade att framhållas såsom före- dömen för andra qvinnor, medan vi hos en o c h annan finna ett mindre vanligt mått a f talang o c h förmåga att göra de samma gällande.
Några korta antydningar o c h några belysande karaktärsdrag rörande dessa qvinnor, som k o m - mit på så framstående platser i samhället, skola utan tvifvel vara välkomna för Iduns läsarinnor, äfven o m vi ej derigenom lyckas framställa någon fullständig bild af personer, rörande hvilka naturligen endast spridda drag kunnat samlas, o c h s o m förr eller senare dock skola komma under historiens o c h efterverldens d o m.
Bland Europas furstinnor intager utan tvif- vel drottning Viktoria a f England främsta rum- met, både genom sin rang som regerande drott- ning o c h sina personliga egenskaper.
V i d hen- nes regeringsjubileum sistlidet år har så myc- ket blifvit taladt o c h skrifvet till hennes ära, att man nästan glömt den tid, då förtalet o c h hånet nådde äfven henne.
O m vi nu här åter- kalla denna tid, är det blott för att visa grund- lösheten a f det förra o c h orättvisan a f det se- nare.
att hon icke ens fick tid att kläda sig ordent- ligt, utan måste mottaga dem insvept i en hvit peignc ir o c h de bara fötterna instuckna i små tofflor.