Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Blott ett af de tolf åren har förstnämnde
Domstol stått efter de öfriga i detta slags mål.
Göta Hofrätts medeltal har sista året (1851) med 12 öfverstigit det högsta under de förutgående åren, och dermed uppnått Svea Hofrätts högsta antal.
Under samma tid har hvarje föredragande Ledamot af Skånska Hofrätten handlagt 102 lottade skriftvexlingsmål mera, än som af afgjorda dylika mål belöper på hvarje föredragande i båda öfriga Hofrätterna öfver hufvud.
Och talet af de mål, som i *) Skiljaktigheten af detta tal från det i sista berättelsen uppgifna (38) härrörcr af en da begången missräkning på antalet af föredragande. — 40 — Skånska Hofrätten blifvit under dessa tolf år afgjorda ex incommunicato, uppstiger för hvarje Ledamot till 100 mer än dubbelt mot det antal, som i öfriga Hofrätterna sammanlagda belöper på hvarje Ledamot öfver hufvud.
Förklaringsgrunden till detta missförhållande må nu sökas i arbetsmethoder eller något annat; så kan jag icke inse, huru man kommer ifrån det häri liggande beviset för möjligheten att med de intill 1851 för hand varande arbetskrafter medhinna mer arbete, än som i de två största Hofrätterna blifvit förrättadt.
Denna mening vitsordas ock af den märkliga tillökning, som arbetsprodukten för 1851 på en gång vunnit i Göta Hofrätt.
Hittills har jag icke kunnat utforska någon väsendtlig skiljaktighet i arbetsmethod Hofrätterna imellan; men väl har jag trott mig finna, att väsendtliga förbättringar deri äro af nöden, för att icke låta tiden förspillas.
Det är angeläget, att sakerne noggrannt och fullständigt föredragas.
Men det är icke alltid behöfligt, att efter en sådan föredragning, muntligen verkställd af den ledamot, som dertill genom lottning är utsedd, handlingarne likafullt skola till hela sitt innehåll uppläsas.
Om vid föredragningen icke något blifvit förbigånget, som tjenar till grund för sakens bedömande, och hvarje ledamot finner sig deraf nöjaktigt underrättad, för att kunna bestämma sitt omdöme; så bör på en sådan föredragning afgörande beslut kunna fattas.
Härtill fordras tillförlitlighet i föredragningen; och jag kan ej befara, att den skulle saknas.
Att uppsåtligen falskt uppgifva innehållet af handlingar, som i domstolens förvar qvarstadna, eller derifrån förflyttas, endast för att komma under granskning på högre ort, vore en art af förfalskning, sorn ej ens må misstänkas.
Hvad sorn kunde vara att befara, är slarf och missförstånd.
Sådant kan snarare inträffa, när en föredragande har att förvänta granskning och biträde af kamrater, än om en hvar är ensam ansvarig för rigtig och fullständig framställning af hvad Ii» • « Q O O Q O han föredrager.
Det förstås, att under öfverläggningen handlingarnes rådfrågande kan vara af nöden, och att de delar böra uppläsas, hvilka någon ledamot önskar att höra.
Men anser någon sig behöfva ytterligare granska någon större del af handlingarna; så synes mig öfverläggningen böra uppskjutas och handlingarne lemnäs till den, som vill deraf taga närmare kännedom.
I sammankomsterna bör man icke dermed uppehålla sig.
Ju mera tiden der nyttigt användes, desto mer blir äfven utom sammankomsterna att göra för ledamöterna, för att vara beredde till föredragning af flera mål.
Att de skickligare ledamöterne behöfva använda en god del af mellantiden, till öfverseende af svagare kamraters arbeten, är en ursäkt, som man kanhända hört anföras, men som bör försvinna, när sjelfva föredragningen får sin rätta vigt och äfven den svagare blir nödsakad att dertill vara så beredd, som han vill det försvara; ty han nödgas då att genom ansträngning afhjelpa sin underlägsenhet, eller ock, i fall detta icke låter sig göra, då frånträda befattningen.
Hofrättsledamöternes lönevilkor äro nu mera sådana, att skickliga sökandes täflan om erhållande af deras platser ej kan saknas.
Utom den tidsförödande uppläsningen af alla handlingar, hörer man stundom öfverklagas äfven den tidsförlust, som vållas af besväret att under sammanträde justera alla expeditioner — ett besvär, som växer i den mån, man icke vågar förlita sig på en mindre skicklig föredragande.
En sådan klagan kommer alt försvinna, när föredragningen blir, hvad den bör vara.
Ty den som förmått åstadkomma denna, bör ej sakna förmåga att uppsätta en dom eller kontrollera uppsättningen deraf.
Referenten äger vid justeringen naturligen lika vitsord och ansvar, sorn vid föredragningen; och i lottade mål är således ej skäl, att sammanträdestiden upptages med läsning och granskning af expeditioner.
Äfven i andra mål bör detta kunna undvikas och en ledamots befattning med justeringen i de liesta fall vara tillräcklig.
Utomordentliga eller synnerligen vigtiga fall alltid undantagna.
Min afsigt var liar icke att komma in på ett lagförslag.
Jag vet icke, om lag i detta ämne är af nöden.
Den åsigt, jag framkastat, skulle troligen dessförutan kunna löljas, då den, sorn verkligen följes, lika"litet är i lag påbuden.
Så vidt jag kunnat utröna, skall denna i samtliga Hofrätterna vara väsendtligen enahanda.
Någon annan orsak finnes då ofelbart till olikheten — 41 — olikheten i arbetets fart; och om denna orsak afhjelpes, är kanhända idéen till en lättare arbetsmethod öfverflödig.
Min mening är blott, att åtminstone denna utväg återstår, om ingen annan gifves.
Afven detta år har jag gjort en embetsresa.
Jag har genomrest delar af Stockholms, Upsala, Westmanlands, St.
Kopparbergs, Jemtlands och Gefleborgs län.
De förhållanden, som dervid företett sig bos Konungens Befallningshafvande samt vid lands- och stadsdomstolar, äro i särskild resedagbok, såsom vanligt, antecknade; och så vidt deraf uppkommit anledning till vidare åtgärder, visa sig dessa uti registraturet och diarierna.
Hvad jag i allmänhet om dessa förhållanden har att yttra, skiljer sig icke från de för andra orter i föregående berättelser fällda omdömen.
Någon gång träffas ett fel; men de äro hvarken många elfer grofva — så vidt jag förmått att se.
Ganska sällan förekommer skäl till beifran.
Men om sålunda kontrollerne oftast visa sig föga behöfliga; så får deraf dock ej slutas, att de äro öfverflödiga.
Med dem, vet man, huru det är.
Utan dem, vet man icke, huru det skulle vara.
I allt synas mig de konservatifva begreppen de säkraste.
Från Christianstad läns Fångvårdssällskaps Bestyrelse har blifvit mig enskildt tillsänd dess berättelse, afgifven inför Sällskapet på allmänna ordinarie sammanträdet den 31 sisth Januari.
Om denna välgörande inrättning är tält i mina föregående berättelser.
Föremålet lör Sällskapets verksamhet uppgifves af Bestyrelsen hafva endast varit, att i fängelset sprida religionens upplysning och tröst, samt att utom fängelset skaffa tjenster och försvar åt sådana, synnerligast yngre förbrytare, hvilka bristande uppfostran och armod inledt på det ondas väg.
Enligt berättelsen är nu resultatet af denna verksamhet, att af aderton frigifna fångar, som under loppet af de föregående åren varit föremål för Sällskapets (eller dess Skyddsafdelnings) omsorger, sex återfallit i brott, men mot de tolf öfriges uppförande intet klander afhörts.
— Måtte Sällskapets ädla bemödanden hafva framgång och vinna efterföljd! fjagreformen.
Min uti sista berättelsen upptagna, hos Kongl. Maj:t gjorda underdåniga hemställan, i fråga om lämpligheten af den tillåtelse, som nu anses äga rum för Kronans uppbördsmäns löftesmän att uppsäga deras borgensförbindelser, har nu mera, efter Kongl. Kammarrättens och Justitiäkantslersembetets hörande, blifvit hos den under Kongl. Maj:ts sjukdom förvaltande fnterimsregering pröfvad, samt nådigt beslut meddeladt den 23 sisth November af innehåll, att då det i fråga ställda upphörandet af den genom äldre författningar löftesmän medgifna rättighet att uppsäga ingången uppbördsborgen skulle för Kronans uppbördsman samt sökande till sådana tjenster, med hvilka dylik uppbörd är förenad, i betydlig mån försvåra anskaffandet af erforderlig borgen utaf säkre och fullt vederhäftige personer; Regeringen på grund häraf och enär för öfrigt, såsom Kammarrätten jemväl erinrat, någon större olägenhet af det nu varande stadgandets bibehållande icke syntes vara att befara, funnit den af mig i ofvanberördo afseende underdånigst gjorda hemställan icke böra till någon åtgärd föranleda.
För allmänheten lärer hittills föga vara bekant, hvilka ämnen sysselsatt Lagberedningen’) före den tid, då dess först anställda personal förstärktes med tre nya ledamöter, hvil - ') Förordnad år 1841 att granska Lagkommitteens arbete. 11. SI.
Emb.-Berätlclse för år 1852. 6 ket inträffade i Juni månad 1844.
Att ett förslag till Straffbalk *) verkligen förut var fulländad t neli färdigt att till Kongl. Majit afgifvas, har oj officielt kommit till allmänhetens kännedom.
Imedlertid har ett sådant arbete verkligen till Justitiä-Statsdepartementet inkommit, såsom bilaga till Lagberedningens omarbetade, den 25 November 1814 ingi Ina och samma år tryckta förslag i ämnet.
Af detta arbete har jag trott mig böra meddela ett utdrag innefattande förslag till kapitlet om stöld.
Jag tillhörde den pluralitet, som i detta kapitel tillstyrkte de här upptagna och motifverade afvikelser från Lagkommitteens förslag, hvilka dock sedermera förkastades af en annan pluralitet, bestående af den förut varande minoriteten samt de tre nya Ledamöterna, med hvilka Lagberedningen blifvit förstärkt.
Man får bär icke vänta ett bidrag till realiserande af det förslag om särskild behandling af vissa kriminallagens delar, som vid 1847 års riksdag kom i fråga och hvarom jag yttrat mig i 1848 års embetsberättelse.
Hvad man i det förevarande har att söka, är väsendtligen endast behandlingen af det gamla tvistämnet om större delen af de så kallade åverkansmålens hänförande till egenskapen af stöld.
Het var häruti, som den pluralitet, hvars arbete här framlägges, skilde sig från Lagkommitteen och från Lagberedningens senare pluralitet.
Undersökningen af detta ämne innefattas i inotifverna till 23 kapitlet — äfven i Lagberedningens senare förslag utmärkt med samma ordningsnumer — hvilka motifver i sin helhet iiro af följande lydelse: »Så vida straffet för tjufnadsbrott ej kan bestämmas endast efter det stulnas absoluta värde, utan att derigenom skulle uppkomma missförhållande både till den objektifva och den subjektifva straffbarheten, och lagförslaget derföre med skäl förkastat den åsigten, att värdet ensamt borde i något läll utgöra straffgrund; har den afvikelse från denna åsigt, som företer sig uti bibehållande af skillnaden imellan stöld och snatteri, då denna skillnad hämtas endast från stöldens absoluta värde, påkallat synnerlig uppmärksamhet.
Då, efter den i lagförslaget antagna straffgrund, användande af straffets högsta stränghet inom den grad, hvartill en stöld är att hänföra, kan äga ruin äfven för ett tillgrepp af ringa värde, och det sålunda skulle kunna inträffa, att redan vi<l en stöld af 0 Hulr, eller en enda riksdaler utöfver det föreslagna minsta beloppet**), oinständigheterne ansåges så försvårande, att högsta straffet för enkel stiihl (Irenne års straffarbete, svarande mot tvenne års tukthusstraff enligt Lagberedningens skala) borde användas; synes med fog den frågan uppkomma, hvarföre afslåndet imellan denna Gite riksdaler och den 5:te, som iir den sista under minimum, skall göra alla dessa försvårande omständigheter kraftlösa, och om icke fast heldre desamma borde med lika mycket skäl komma i betraktande vid den lista, som vid den Gite riksdalern af stöldens hela belopp.
Om, vid det förutsatta förhållandet, skillnaden t. ex. imellan G Hiksdaler och GODO icke medförer någon nödvändig skillnad i beslraffningen, utan den, som stulit det ena eller det andra af dessa belopp, kan enligt lagförslaget straffas med tre års, men också endast med G månaders straffarbete***); så synes det icke förnuftigtvis kunna påstås, det skillnaden imellan 5 och G riksdaler bör medföra så stor skillnad i straffet, att detta för senare beloppet skall ovillkorligen blifva minst G månaders straffarbete, då det förra beloppet kan försonas med böter af en enda riksdaler, men skillnaden också kunna uppgå ända från sistnämnde belopp till det treåriga straffarbetet.
»De uti Lagkommitteens utlåtande uppgifna skäl till en sådan afv ikelse från den antagna hufvudsakligen subjektifva grunden för stölds bestraffande bestå dels deruti, att skillnad imellan stöld och snatteri skall på de liesta ställen vara vedertagen och jemväl instämma med de hos svenska folket rådande begrepp, och dels uti lämpligheten af en dylik skillnad, för att vid tillgrepp af ringare art, hvilka ej sällan skola härleda sig från obetänksamhet eller ett *) Hvarmed i lagförslaget menas brottmålslag (Missgärnings- och Straffbalk). **)
Detta belopp är i nya Lagberedningens förslag nedsatt till 3 Hulr. ***) Af nya Lagberedningen utmärkt endast med benämningen fängelse, gemensam för alla urbota straff utom dödsstraffet.
— 43 — slags lystenhet, första och andra gången afvärja de svåra och vanärande följder, tjufnadsstraffet i allmänhet medförer.
»Vid uppmärksamhet på dessa skäl har man först och främst trott sig finna någon efterrättelse lika litet vara att hämta från autoriteten af främmande lagstiftningar, som från de hos svenska folket rådande begrepp, när frågan är att söka grunder för beggedera.
Imedlertid är nu gällande norrska lagen ett bevis, att annorstädes möjligen rådande skiljaktiga föreställningssätt kunnat i en af de nyaste lagstiftningar åsidosättas.
Hvad åter angår svenska folkets begrepp i ämnet; så torde det med skäl böra betviflas, alt detta begrepp är skonsamt mot brott af denna beskaffenhet.
Det beklagligen växande antalet af sådana brott har troligen ökat, men icke minskat afskyn för desamma hos hvarje i dem icke delaktig medlem af folket; och tvifvelsutan finnes skälig anledning lill den tankan, att en lagförändring, hvarigenom minimum af stöld, i stället att minskas, blefve, såsom lagförslaget innehåller, fyrdubbladt *), skulle komma att af folket emottagas med nog allmänt missnöje.
»Det är utan tvifvel sjelfva tjufnadsbrottet, som medförer svåra och vanärande följder, så vida brottet upptäckes och bestraffas; och dessa följder kunna icke genom straffets beskaffenhet afstvras.
Man kan hvarken hoppas eller önska, att desamma må undvikas annorlunda än i och med brottet; och i afseende på straffets inrättande för detta ändamål torde all förhoppning derom bero af möjligheten att, utan eftergift i tillbörlig stränghet, endast undvika den grymhet och olämplighet, som onödigtvis försvårar vanäran och derigenom stänger vägen till bättring.
Det är för detta ändamål, som ett bättre straffsystem är föreslaget, hvars användande ingalunda åsyftar straffets förslappande eller förskoning åt brottet, utan tv ortoin en allvarligare och mera afskräckande bestraffning i samma mån, som vanäran af sjelfva straffet minskas och utsigt till förbättring öppnar sig.
»För öfrigt har den anmärkning vid lagförslagets innehåll ej kunnat undgås, att dåden, som på en gång tillgripit G R:dr**), skulle straffas för stöld, den deremot, som inom ganska kort tid gjort sig skyldig till tio särskilda tillgrepp, hvartdera till ett belopp af 5
R:dr eller tillsammans 50 Hulr, skulle enligt förslaget straffas endast för snatteri; hvilket missförhållande väl skulle kunna undanrödjas genom bibehållande af den grundsats, som finnes uttryckt i Kongl. Brefvet den 25 November 17G2, eller att flir särskilda snatterier, när de tillsammans öfverstiga, hvad såsom snatteri får anses, tjufnadsstraff borde användas; men sorn härigenom ett annat missförhållande uppkoinme, nemligen att den, sorn efter lagföring för snatteri, men innan straffet verkställes, å nyo föröfvat enahanda brott, måste straffas lindrigare, än om han för begge snatterierna blifvit i en lagföring tilltalad; så har denna utväg till svårighetens afhjelpande ej heller funnits antaglig.
»Lagberedningen har således icke trott sig äga skäl att tillstyrka lagförslagets antagande, sä vidt deri bibehålles förskoning från tjufnadsstraff för tillgrepp i allmänhet, som ej uppgå öfver fem riksdalers värde.
Dervid har likväl icke kunnat förbises, att denna i lagen redan förevarande skonsamhet, hvilken dock inskränker sig, såsom redan anmärkt är, inom endast fjerdedelen så högt belopp, ursprungligen måste hafva haft en anledning, hvars giltighet ej lärer kunna bestridas, men sorn icke synes hafva varit af lagstiftaren nog klart upplältad, för att inskränka lagbudets innehåll inom dess rätta gräns.
Då denna anledning till skonsamhet ligger uti skäligt medlidande med brottslingens nödställda belägenhet, men ej bör gälla i afseende på andra föremål, än sorn äro användbara för behofvets ögonblickliga tillfredsställande, eller på större mängd af dessa föremål, än som dertill kan erfordras; har man trott sig kunna taga till föresyn ett i den nu gällande norrska lagen befintligt stadgande, enligt hvilket det icke räknas för stiihl, om någon olofligen beinäktigar sig annan tillhöriga matvaror och dem på stället förtärer, eller tager sådana varor eller bränsle lill högst 12 norrska skillingars värde, utan inbrott eller annan qvalifikation.
Dessa förbrytelser, upptagna uti det kapitel af nämnde lag, sorn handlar om olagligt, nyttjande af annans egendom, äro belagde med långelse Ahl! efter Lagberedningens förslag forhöjdt endast till 12 fran 5 U:dr riksg.
Elier efter nya Lagberedningens förslag 3 R;dr (i silfver). eller böter.
Ett dylikt stadgande föreslås derföre af Lagberedningen att upptagas äfven i svensk lag, med bestämmande af tillgreppets belopp till åtta skillingar, såsom varande en i svensk räkning bruklig qvantitet, hvilken kommer närmast, men dock något öfverskjnter, de norrska tolf skillingarna, och synes temligen svara emot det ändamål, som sökes*); hvaremot man, i afseende på bestraffningen, ej ansett så stor stränghet, som norrska lagen innehåller, vara med ändamålet förenlig, utan tillstyrkt, att ansvaret må inskränka sig lill böter af högst tio li:dr, enär ett strängare stral!' skulle synas strida mot det medlidande och den förskoning från vanära, hvari motifvet är hämtadt.
Såsom onekligen utgörande ett undantag från föreskrifterna om stöld i allmänhet, har man ansett detta stadgande få dess rätta plats i förevarande kapitel; och ehuru man föreslagit bibehållande af benämningen snatteri; har man ej trott något tillägg derom i kapitlets öfverskrift behöfvas, då tillgreppet i allt läll innebär alla kännetecken af stöld. »I afseende på vidden af detta kapitels föremål återstår dock att undersöka, huruvida vissa tillgrepp, hvilka äfven iiro utmärkta med alla kännetecken af stöld, skola fortfara att, under namn af åverkan, förskonas från tjufnadsstraff.
Lagförslagets motifver för en sådan förskoning gå derpå ut, att man »ej ansett rådligt att bedöma åverkansmål efter en med alllmänna tänkesättet ännu stridig åsigt;» och så vida rigtigheten af denna sats ej kan bestridas; lärer frågan ankomma på utrönande af hvad för allmänt tänkesätt i detta ämne må anses och hvad detsamma i sjelfva Verket föreskrifver.
»Huruvida karaktoren af stöld ligger i åtgärden att tillegna sig annans egendom, derom lärer uti bildade inenniskors omdöme föga någon skiljaktighet kunna förefinnas; och till de bildade måste i detta ämne sluta sig alia de, som heldre önska sin egendom fredad, än de skulle önska sig sjelfve frihet att mot nedsatt straff tillgripa andras.
Ett allmänt tänkesätt, som ännu skulle vara häremot stridigt, måste då endast tillhöra återstoden af folkmassan, d. v. s. dem, som hvarken äga bildning och deraf härrörande hedersanspråk eiler något särdeles att förlora.
Men ett tänkesätt, hylladt endast af en sådan allmänhet, synes lika litet kunna kallas ett allmänt, som det kan äga något anspråk på aktning eller vara så fruktansvärdt, att lagens skiljaktighet från dess åsigter ej skulle vara rådlig.
»Hufvudföreinålet för detta fruktade tankesätt är skogshygge.
Det synes vara förnämligast till fördel för detta, som, enligt lagförslagets motifver, »lagstiftaren antagit den skillnad »imellan åverkan och tjufnad, att ibland annat tillgrepp af växande vilda träd, som genom »naturens egen åtgärd uppkommit, ej anses såsom tjufnad, när träden icke genom derå ned»lagdt arbete blifvit förvandlade till ved, gärdsel eller annat hushållsbehof».
— Ehuru det vore »i sednare tidor föreslaget, att åverkan å skog skulle bestraffas lika med stöld; hade likväl »lagstiftningen funnit betänkligt att tillämpa straff för tjufnad å handlingar, sorn efter det hos »menigheten allmänt rådande begrepp icke äro nesliga och hvilka så ofta inträffa, att åtminstone till en början alltför inånga förbrytare koinme att stämplas med en vanheder, hvars »följder blefve i alla afseenden menliga».
»Denna farhåga för en folkton, som skulle taga i försvar de här ifrågavarande brott, torde hafva funnit sin anledning uti förhållandet inom särskilda landsorter, der bristen af skogseffekter sträcker sig äfven till den besuttna delen af menigheten, och der genom ett sådant förhållande kan hafva inritat sig en viss landssed, äfven bland hemmansbrukare och mindre hemmansägare, som sakna all egen tillgång på skogsförnödenheter, att oioiligen åtkomma, hvad åtkommas kan, från krono- och allmännings- eller ock enskilda jordägares skogar.
Man kan då tänka sig, huru det tillgår, alt denna skamliga industri med en viss fräckhet gör sig stralllös i allmogens omdöme, som skapar sig en förevändning i det påfundet, att de vilda träden, sorn icke äro sin ägares verk, ej heller kunna vara hans egendom. ’) Att således penningevärde likafullt tnåstc ingå i beräkning, liar blifvit såsom ett inkast frarnstäldt.
.Men om penningevardet bär måste, i förening med det tillgripnas beskaffenhet, användas lill bestämmande af brottets ringhet; så är icke derföre penningevärdets ringhet i oell för sig en allmän grund till förskoning.
— 45 — enär han på dem icke nedlagt något arbete, utan träden uppkommit genom naturens egen åtgärd; hvaraf drages den slutföljd, att den fattige endast njuter naturens välgerningar, när han lyckas att ostraffad tillgripa skogen, der den finnes — liksom vöre inköpet eller" fredandet af marken och hvad derpå växer icke en rättmätig grund till äganderätt, eller denna äganderätt i någon måtto mindre fullständig och giltig, än någon annan.
»Om man än skulle nödgas antaga, att en sådan folkton vore allmänt utbredd bland Sveriges allmoge, hvilket den dock säkerligen icke är; så följde väl deraf icke, att lagen borde böja sig för denna ton eller i sådan bemärkelse söka popularitet; och hvad den vanheder beträffar, som befaras blifva menlig, när alltför många förbrytare skulle dermed stämplas; så mäste ofelbart den tid någon gång komma, då denna vanheder, såsom liggande i sjelfva brottet, ej mera misskännes af någon eller kan föraktas ens af dem, som hade lust att göra sig dertill skyldiga.
Det vore ju en förnärmelse mot svenska folket, om man tilltrodde det en sådan benägenhet för brott af denna art, atf man ej skulle våga bestraffa dem så, som rättvisan fordrar.
Så länge samhället består, måste tvifvelsutan förutsättas, att äganderättens försvarare utgöra majoritet och sålunda innehafva äfven styrkans rätt.
Men om sa är; då gifves säkerligen intet skäl att ej låta förbrytarna rättvisa vederfaras derföre, att de äro många och desto bättre behöfva straffas.
»En särskild anledning att hvarken misströsta om lagstiftningens förmåga eller förbise behofvet af dess användande ligger uti det historiska förhållande, att brödrariket Norrige åtminstone alltsedan 1 (580-talet, då Christian den 5:tes lagbok utfärdades, kunnat umbära den skonsamhet mot skogsåverkan, hvarom fråga iir, och straffa detta brott såsom stöld.
Det Ur lätt att inse de besynnerliga jemförelser, som i följd häraf skulle uppkomma, under förutsättning af tätare kommunikationer imellan de båda folken.
En Norrman, som i sitt land blifvit såsom skogstjuf efterlyst och rymt til!
Sverige, skulle här kunna fordra att upptagas såsom hederlig man, änskönt saker till det honom tillvitade brottet, eftersom hans härvarande likar, endast i Norrige ansedde för tjelvar, vore här oförvitlige medborgare; och en skogsåverkare från Sverige, som med enahanda anspråk framställde sig i Norrige, skulle deremot äfventyra att blifva ansedd jemngod med sina dervarande likar.
Ett fräjdbevis från Sverige skulle i Norrige icke berättiga att tillhöra hederligt folk, med mindre det innehölle ej blott att man här gällde för hederlig man, utan ock särskildt, att man icke gjort sig skyldig till skogsåverkan.