Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon är glömd af en otacksam eftervärld — dock n e j: » Om hundra år — sägs det — sitt allting är glöindt, som händer och sker här i världen.
Den skalken, som sagt det, bedrar sig fördömd t: han räkning gjort upp utan värden.
Det frö, som i tidens små fåror du sår, om ros eller törne det blifver, se till!
Ty kanhända om hundrade år, att hundrade kornet det gifver. » J a v ä l: i godt som ondt, och gamla » mosters » säde, det var godt, därför skall det ock bära frukt i välsignelse, hundrade och tusendefaldt, om ock den ringa hand, som en gång utkastade det, blir glömd.
Johannes Sundblad.
D U 130 N och jag har dig ju, älskade, såg mig, till hvar- enda din hjärterot, en kärleksstorm som denna ej kunde du stå emot? » » Ack, till det ja du mig svarar jag inga vittnen liar, ej någon i vinternatten mig ser i min seger- char — jag väl draga upp gardinen, att evigheten där med tusen stjärneögon må se,huru sälljag är.- » B.
Den moderna kvinnodräkten — ett hinder för själfständighet.
F ö r e d r a g hållet å Dräktreformförenin- gens sammanträde den 2 0 april af fru Maria Bolin.
Till h det där och Då min ännu hustru.
den gråa och ledsamma kodex jag satt, kändes kyligt omkring mig, och redan det blifvit natt; ute rådde december och nordan slog drill på drill, det^ gamla husets knutar liksom gikt- sjukt knakade till.
tassade öfver det i salen och dörren gick sakta opp.
» Hvem år dett Du själf nu hos mig, du forna flyktiga hopp, min långa längtans flicka, som nu till maka jag har, och magisk är du, du ljufva, i din snölwita peignoir. » Och in med henne i rummet af minnen trädde en här: en blomstrande sommar, en skog och en sling- rande gångstig där, en granomskuggad dalgång med dallrande ekons soar, en sjö, som på ensliga böljor en enda far- kost bar.
Jag vet ej hur; men det kändes som nu blef vår vigselstund, som nu först för evigheten vi slöto ett för- bund; du satte dig hos mig på soffan, och i nya, flämtande ord jag talade om att ingen som du blef älskad på jord.
» Ja, jag med mitt älskar dig med en hvit hjärtas vekaste all kårlek, både snö- och purpurröd, fibrer och med blodets glöd; Ip
J a g p å s t å r d å först, a t t en del k v i n n o r b a r för litet p å sig för a t t k u n n a v a r a själfständiga.
Huru m å n g a k v i n n o r ä r d e t ej, som genom a t t k l ä d a sig i u r r i n g a d e k l ä d n i n g a r l a g t g r u n d e n till framtida beroende a f a n d r a s hjälp.
E n ung flicka far p å en b a l dekolleterad - — p å en bal sade j a g, nej p å en m ä n g d b a l e r: hon förkyler sig k a n s k e, å d r a g e r sig sjukdom och k a n bli u r s t å n d a t t genom eget arbete sörja för sin u t k o m s t, och s å h a r h o n p å s ä t t och vis förlorat sin själfständighet.
På finska k v i n n o s a k s f ö r b u n d e t » Unionens » s a m m a n k o m s t i Helsingfors höll en fru H e i k e l ett s k a r p t föredrag mot de u r r i n g a d e k l ä d n i n g a r n a, genom h v i l k e t m o d k v i n n o r n a blott g ö r a sig förakt- liga, s a d e h o n.
H o n p å p e k a d e a t t, om vi vilja reformera s a m h ä l l e t, så m å s t e vi väl börja med a t t reformera oss själfva; först n ä r m ä n n e n u p p h ö r t a t t s k r a t t a å t oss, skola vi med a l l v a r k u n n a d e l t a g a i m ä n n e n s arbete.
I min ungdom v a r j a g en g å n g tvungen a t t b ä r a en l å g h a l s a d k l ä d n i n g, fasligt mo- dest och a n s t ä n d i g i jämförelse med h v a d som b r u k a s i h u f v u d s t a d e n; m e n j a g bekän- ner, a t t j a g s k ä m d e s och k ä n d e mig rätt olycklig.
G e n o m d e n n a min erfarenhet h a r j a g k o m m i t a t t reflektera öfver, h u r u vi genom a t t u n d e r k a s t a oss ett oblygt m o d göra våld p å en af n a t u r e n s b ä s t a m a n i n g a r, den till b l y g s a m h e t: — i och med d e t s a m m a h a vi t y s t a t n e r en samvetets röst och gifvit oss in p å en o r ä t t v ä g — vi h a blifvit o s a n n a till v å r k a r a k t ä r, vi h a blifvit v a c k l a n d e, osjälf- ständiga.
D e t a n d r a, h v a r a f vi h a för litet i v å r k l ä d e d r ä k t, ä r fickor.
O m vi g ö r a besök p å en första k l a s s k l ä d s ö m m e r s k a s atelier, så träffa vi k a n s k e j u s t p å ett f r u n t i m m e r med a n s a t s e r till själfständighet, som profvar en klädning.
A c k, säger hon, j a g ville s å g ä r n a h a det så s t ä l d t m e d den h ä r k l ä d n i n g e u, a t t j a g k u n d e b ä r a p å mig, utom i ä s d u k e n, min portemonnä, m i n a n y c k l a r, a n n o t a t i o n s b o k, en p e n n a och en fick-kam.
» J a, » s v a r a r artist- s ö m m e r s k a n, » vi skola g ö r a en stor ficka b a k — • det ser så k a r l a v u l e t u t m e d d e d ä r syn- liga fickorna fram p å kjolen. » Naturligtvis finner sig den u n g a d a m e n i s ö m m e r s k a n s o o m k u l l r u n k e l i g a d o m s l u t; men d å hon fått p å sig sin n y a k l ä d n i n g, får hon till följd af sin u n d f a l l e n h e t d e t e n a obehaget efter d e t a n d r a; h o n s t o p p a r alla sina s m å nödvändig- hetssaker i sin t u u n s ä c k till ficka och ger sig af ut.
S å m å s t e h o n b e g a g n a sin n ä s d u k, och n ä r h o n d r a r u p p d e n, så följer porte- m o n n ä n oförmärkt med och t a p p a s b o r t; om hon l y c k a s få h a k v a r sin k a m, så ä r d e t d å säkert, a t t den ä r sönderbruten i flere bitar, d å h o n s k a l l b r u k a den, ty hon h a r j u suttit p å fickan, i hvilken k a m m e n l å g till- s a m m a n s med d e a n d r a s m å s a k e r n a.
Vill det sig riktigt illa, så h a r h o n, d å hou skulle s t o p p a sin a n n o t a t i o n s b o k i fickan, i stället s t o p p a t den i öppningen p å kjolen, som ä r s t r a x bredvid fickan, och så h a r hon förlorat den och p å s a m m a g å n g en m ä n g d a n t e c k - ningar, som h o n behöfde för sin sysselsätt- n i n g.
J a g t y c k e r mig se, h u r förbryllad till exempel en l ä r a r i n n a s k u l l e v a r a, om h o n förlorat sin anteckningsbok, i hvilken hon s a t t u p p för sig gången af den lektioD, p å hvil- ken kanske hennes f r a m g å n g beror, och h o n måste, helt och hållet l i t a n d e p å sitt m i n n e, h å l l a lektionen, åhörd möjligen a f en inspek- tor.
J a g ä r säker o m, a t t ifall det v a r hon som s t o p p a d e sin a n n o t a t i o n s b o k galet, s k a l l hon ge mig r ä t t i a t t bristen p å fickor ä r en af o r s a k e r n a till v å r osjälfständighet.
O c h så ä n n u n å g r a ord om fickorna: h u r u m å n g a g å n g e r h a r j a g ej sett i t i d n i n g a r n a d e n n a a n n o n s: ett dam-cylinderur b o r t t a p p a d e s d å och d å, torde å t e r l ä m n a s d ä r och d ä r, v e d e r g ä l l n i n g utlofvas och så vidare.
D e t ligger i öppen d a g, a t t orsaken till dessa m å n g a b o r t t a p p a d e d a m u r ä r deD, a t t d a m e r n a ej b r y sig om a t t ha en ordentlig klockficka; de sticka in sin k l o c k a i skärpet, innanför k n a p p r a d e n i klädningslifvet eller, h v a d värst af a l l t ä r, fästa den vid lifvet med en n å l.
S ö m m e r s k o r vilja r a k t ej sy klockfickor, d e t vet j a g af e r f a r e n h e t; men så gör det d å själf, d u lilla förståndiga k v i n n a, som k ä m p a r för en p l a t s i lifvet, d ä r d u k a n förtjäna ditt bröd!
H e l a d e t t a system af osäkerhet och hjälplöshet m å s t e d u b i d r a g a till a t t få bort, om d u s k a l l k u n n a t ä n k a dig en ljusare framtid för k v i n n a D, om d u s k a l l k u n n a t ä n k a dig h e n n e fullt själfständig och fri.
Till s l u t vill j a g t a l a litet om v å r osjälf- s t ä n d i g h e t gent emot modets fordringar, och j a g s k u l l e d å vilja slå e t t stort slag med a t t u t t a l a förkastelsedomen öfver hela den kvinn- liga d r ä k t e n; äfven u t a n a t t m e d r ä k n a de öfverdrifter, som förut p å p e k a t s, ä r den såväl o p r a k t i s k som o b e k v ä m s a m t erbjuder alltför m å n g a tillfällen för modets m a k t a t t g ö r a oss till l e k b o l l a r för dess nycker.
T ä n k till exempel p å v å r a kjolar; h u r u h i n d r a d e oss ej och göra v å r t lif b e s v ä r - ligt, s å v ä l genom sin vidd och sina utstoffe- r i n g a r m e d volanger, k a p p o r och spetsar som genom sin m ä n g d — ett fint fruntimmer k a n j u ej g ä r n a b ä r a m i n d r e ä n 4 p å sina höfter.
V å r a linningar och b a n d k r i n g midjan, h u r u genera d e 088 ej vid a n d h ä m t n i n g e n och k l ä m m a in m a g s ä c k e n.
V å r a klädningslif, h u r u skola de ej s l u t a till, om de skola v a r a a n v ä n d b a r a, och h u r u k l ä m m a de ej vanligtvis k r i n g lif, a r m a r och hals.
Jämför vår dräkt med m a n n e n s, så s k a l l ni få se, h u r stor s k i l l n a - den är.
H ä r m e d vill j a g visst ej hafva sagt, a t t vi borde k l ä d a oss i rock och byxor, m e n d e p l a g g vi h a p å oss, k u n d e med fördel v a r a färre till a n t a l e t, m e n m e r p r a k t i s k a till be-
140 skaffenheteu.
S å s o m exempel p å en b e - kväm och v a c k e r d r ä k t vill j a g n ä m n a D r ä k t r e f o r m f ö r e n i n g e n s modell till s k o l d r ä k t för flickor, h v i l k e n j a g tycker s k u l l e g o d t k u n n a a n v ä n d a s, fastän m a n ej ä r i skolål- dern.
M e n l å n g t ifrån a l t mer a l l m ä n t b r u k a d e n n a förståndiga k o s t y m för det u p p v ä x a n d e k v i n n o s l ä k t e t, börjar m a n a t t r e d a n som liten t r ä n e r a en del flickor till b ä r e r s k o r af den börda, som m o d e t p å l ä g g e r; se till exempel den lilla tre- ä fyra-åringen i H u m l e g å r d e n, i k l ä d d en vid, o b e k v ä m, men modern k a p p a och, om d e t vill sig r i k t i g t b r a, ett b ä l t e som k l ä m m e r till och h i n d r a r h e n n e a t t r ö r a b e n e n; d ä r p å ett slags tjock, s t o p p a d h u f v a, så a t t n ä r h o n sedan om ett å r eller p a r vill, l i k a - som de större flickorna, b r u k a h a t t, ä r hon så ö m t å l i g, a t t första vindfläkt skaffar h e n n e snufva och ö r s p r å n g; dessutom ä r h o n så fin och elegant, a t t hon ej v å g a r d e l t a g a i l e k a r, d ä r hennes k l ä d e r k u n n a k o m m a i fara a t t smutsas.
D e t v a r en r ä t t y n k l i g syn, j a g s å g h ä r - o m d a g e n: en liten s å d a n d ä r fint och v a c - k e r t k l ä d d prinsessa, p r o m e n e r a n d e med sin s k ö t e r s k a; så fick h o n syn p å en s a n d h ö g, d ä r n å g r a v a n l i g a b a r n l e k t e och h a d e r o l i g t; med ett s k u t t v a r hon d ä r och ä m n a d e sig j u s t ner i s a n d e n, d å hennes s k ö t e r s k a fick t a g i h e n n e och r o p a d e i sin f ö r s k r ä c k e l s e: &amp; barn lilla, d u får ej l e k a i sand, h a r m a m m a sagt, ty d å förstör d u d i n a k l ä d e r.
» Miss- nöjd följde n u d e n lilla flickan sin v a k t a r i u n a, och så s m å n i n g o m blir d e n n a d r i f h u s p l a n t a v a n vid a t t ej alls r ö r a sig b a r n s l i g t och fritt; n ä r hon k o m m e r i s k o l a n, törs hon ej d e l t a g a med k a m r a t e r n a i de friska l e k a r n e, j a, hon h a r förlorat lusten för all u n g d o m l i g rörlighet och t r å n a r fram den b ä s t a delen af sitt lif, en m a r t y r för sin mors begär a t t h å l l a h e n n e fin.
Och h v a d blir det se ' n för slags m ä n n i s k a af d e n n a lilla fina d a m?
J o, n ä r h o n k o m m e r u t i v ä r l d e n, ä r hon så t r ä n e r a d i o n a t u r, a t t hon k n a p p a s t vet h v a d natur är.
D e t finns n å g o n t i n g hos v å r k r o p p, » om k a l l a s n a t u r e n s l ä k e k r a f t, d e t vill s ä g a be- n ä g e n h e t e n att, om n å g o t k o m m i t i olag, re- p a r e r a s k a d a n; men om d e n n a k r a f t s k a l l k u n n a v e r k a i sin fulla u t s t r ä c k n i n g, m å s t e den understödjas af v å r tro eller å t m i n s t o n e ej m o t a r b e t a s af v å r brist p å tro p å d e n s a m m a: om vi genom h i n d r a n d e k l ä d e r t i l l b a k a h å l l a v å r k r o p p s funktioner, så ä r det ej möjligt a n n a t än att k ä n s l a n d ä r a f omedvetet s k a l l m i n s k a v å r tillit till n a t u r e n s l ä k e k r a f t; j a g m e n a r, a t t en person, som genom sin kläde- d r ä k t s o b e k v ä m l i g h e t h i n d r a r k r o p p e n s utveck- ling och verksamhet, h a r s v å r a r e a t t bli frisk från en s j u k d o m ä n den, som a l d r i g k l ä m t in sig i t r å n g a kläder.
Och så k o m m a vi in p å det sorgliga k a - pitlet om v å r a n e r v s j u k a u n g a flickor, h v i l k a i regel a l d r i g med n å g o n f r a m g å n g k u n n a ä g n a sig åt själfständig v e r k s a m h e t.
Bli de gifta, så göra de sista villan v ä r r e ä n d e n första, ty de bli d å l i g a m ö d r a r till b å d e k r o p p och själ s a m t t a g a a n s v a r e t p å sig a t t hafva degenererat s l ä k t e t.
Såsom s a m m a n f a t t n i n g af det s a g d a vill j a g u t t a l a n å g r a fromma ö n s k n i n g a r: l: o a t t b e g a g n a n d e af snörlif i ett civiliseradt s a m - hälle blefve l i k a omöjligt som till exempel a t t a n v ä n d a t u m s k r u f v a r eller a n d r a tortyr- r e d s k a p, 2:o och 3:o a t t m a n a l d r i g mer finge se v a r e sig d o l m a k a p p o r eller långa, s l ä p a n d e kjolar, 4:o a t t u r r i n g a d e k l ä d n i n g a r blott funnes p å N o r d i s k a museet, såsom k u l t u r b i l d från barbariets tid, 5:o a t t a l l a d a m s k r ä d d a r e åla- I D U 18!
M N des att, likasom h e r r s k r ä d d a r n e, ej l ä m n a från sig en k l ä d n i n g, om ej i d e n s a m m a funnes 2 fickor p å kjolen s a m t p å lifvet minst 1, af- sedd för k l o c k a n.
T i l l sist ö n s k a r j a g, 6:o a t t vi a l l a f r u n t i m m e r af en f ö r s t å n d i g fé blefve b e r ö r d a m e d ett trollspö, u r h v i l k e t utginge en kraft, d e n d ä r gåfve s t y r k a a t t trotsa modets t y r a n n i!
L e d s a m t n o g ä r o vi ä n n u s å d a n a hjälplösa s t a c k a r e; största delen fiuner d e t så ljuft a t t v a r a j u s t så d ä r b u n d e n till h ä n d e r och föt- ter i en d o l m a k a p p a och en l å n g kjol — de b e h a g a p å så s ä t t b ä s t en stor m ä n g d m ä n; an- d r a äro sä likgiltiga, a t t de ej ens t ä n k a p å någon f ö r ä n d r i n g; en tredje sort äro r ä d d a: de v å g a ej för far, bror, f ä s t m a n eller man röra vid den ö m t å l i g a s t r ä n g e n.
D ä r f ö r kom- m e r nog ock k v i n n o v ä r l d e n a t t ä n n u i lång- liga tider v a r a l i k a d a n som d e n n u ä r och flertalet k v i n n o r finna sig i a t t v a r a a n t i n g e n till viss grad n e d t r a m p a d e b i h a n g eller ock för själfständighet k ä m p a n d e, mer eller mindre förlöjligade varelser.
D e t ä r en m ä n g d små, i och för sig, såsom d e t tyckes, obetydliga o m s t ä n d i g h e t e r, som b i l d a den kedja, som h å l l e r oss f å n g n a och som gör, a t t vi i det s t o r a hela äro betydligt osjälfständiga.
D e t ä r för a t t p å p e k a d e t t a och s ö k a v ä c k a intresset för ett frigörnings- arbete, som dessa ord blifvit s a g d a.
Ett ord i vårstöksdagarna.
•CJ-LÅ nu tiden är inne för vårrengöring och inven- n&amp;f tering i skåp, källare och skafferi, vilja vi tala om ett par småsaker, som kanske rätt ofta förbi- ses, men som så mycket höja trefnad och renlig- het, nämligen fat, spilkummar, skedar och knif- var för skafferiet; var i detta fall ej allt för sparsam!
Det gifves många hem, hvarest mycken och fin mat serveras på finaste porslin, — af kokerskan med stort besvär tillagad för de många onadisk- ningars skuld, som just i brist på ofvannämnda saker måste företagas.
Ett besök i köket visar en brist i allt hvad köksutensilier heter, som man blott skulle tänka sig förekomma i förening med verklig fattigdom.
Kakor och puddingar tillblan- das i soppskålen, salladen i mjölkfatet, och deg ställes att j ä s a i första, bästa, för tillfället le- diga kärl.
Öfverlefvorna från bordet sättas un- dan på den fina servisen, ty inga kärl finnas, afsedda att lägga dem u t i; bleckformarne äro ro- stiga, hackhoarna spräckta, skärbrädena nötta och illa åtgångna, ty allt begagnas hur som helst och ej till sitt bestämda ändamål.
Detta är ej alltid att lägga ensamt husmodren till last; det händer, att hon har köpt in allt be- höfligt, men vårdslösa och oordentliga tjänare ha sköflat och förstört samt bringat allt i oordning och förfall.
En husmor måste dagligen gå igenom sitt kök och skafferi, annars har hon ej annat att vänta än att, när saker slås sönder och kom- ma bort, det ej omtalas; öfvervakar hon noga sitt hus, sparas hon åtminstone öfverraskningar af, detta slag.
Såsom varande de bästa och billigaste kokkärl förordas de emaljerade; de äro ej svåra att göra rena, koka lätt och vid litet eld och behöfva ej den dryga utgift för omförtenning, som koppar- kärlen hvarje år fordra.
En ångkokare för pota- tis, två ä tre såspannor och tre ä fyra kastruller af denna vara fordras.
Haf en omelettpanna så väl som en stekpanna, våffeljärn, gorånsjärn och krustadjärn.
Var framför allt ej snål på spilkummar; en eller två riktigt stora, mellanstor- lek tre eller fyra och af helt små ett helt dussin om kassan tillåter; de taga litet rum och äro all- tid nyttiga att ha till hands, ej allenast för att blanda mindre saker, vispa upp ett ägg o. d., utan äfven för att i dem undanställa ett par skedblad öfverblifven sås, några köttbullar, litet soppa och hvarjehanda rester från måltiderna.
— Skaffa äf- ven ett förråd af skedar och knifvar till olika ända- mål, såsom kött- och brödknif och knifvar att skala äpplen och potatis med samt en stor köttgaffel.
Skaffa ett mycket bredt skärbräde för stora ste- kar eller kokt bringa och ett par af vanlig bredd för smörgåsmat; ett fiskbräde och ett sillbräde; det finnes dylika af porslin, och om kassan tillå- ter, så köp för all del!
En liten målarepensel, att smörja krusiga formar, sparar smör och trän- ger in öfver allt, så man riskerar aldrig att for- men » ej släpper »; grönsaksjärn, gurkhyfvel, citron- klämmare, fiskfjällare och isklyfvare äro ej dyrbara att anskaffa, men spara in mycken tid och arbeta väl.
Det finnes äfven många andra nyttiga husgeråd, men denna uppsats är ej afsedd att uppställa en lista på köks- och skafferiutensilier, utan mera en uppmaning till husmodren att anskaffa de saker, som underlätta arbetet, och att ha en jämn till- syn öfver att de ej förfaras.
Det finnes en be- stämd gräns emellan hvad som är behöfligt och hvad som är öfverflöd, naturligtvis olika efter fa- miljens inkomster; den unga husmodren med små inkomster bör ej tänka på sina grannar och för söka likna dem och vilja inrätta sig som de — om deras tillgångar äro dubbla mot hennes, men hon bör beflita sig om, att i hennes hem hvarje sak har sin plats och år på sin plats och be- gagnas för det ändamål, hvartill den är afsedd.
Skånska i Småland.
F L Y K T I G H E T.
an var ung och glad; berättigade för- hoppningar målade ljusa framtidsbilder för yngliogens klara öga.
Arbetet syntes lätt, nästan som en lek gick det för honom, och han ville ej heller veta af några hinder, utan aflägsnade dem, där de reste sig, med otröttadt mod och energi.
Denna ständiga verksamhet afhöll från alla utsväfningar af köttslig a r t.
när skulle han hafva tid för s å d a n a?
Tidigare än män i allmänhet gjorde han sitt val och gifte sig.
P a r t i e t var icke förnämt, icke rikt, men en viss harmoni hade närmat dem till hvarandra — glädjen, lifslusten, frisk- heten, se där hemgifter å båda sidor, sällsynta att finna i vår blaserade, nervösa tid och nå- got att bygga på, bättre än guld.
» Hvad de se lyckliga u t!
» sade man.
Några år gingo under framgångsrika förhål- landen.
Små kärleksplantor titta med oskulds- fulla, u n d r a n d e ögon upp ur hvita, broderade bäddar, sträcka knubbiga armar med Amoriners leenden: de tycktes famna lyckan för att hålla den fast.
* * * Men hvad var det sedan, som k o m m i t?
Man visste om ingenting, och likväl måste » något särdeles » ha inträffat: hans blick var ej den- samma, då de visade sig ute tillsamman — han och hon — den lyste icke af ljuf förnöjelse, då han såg på henne.
Nå ja, litet svalka är ju så vanlig efter en tid, och hon föreföll glad, det var j u godt.
Man bör ej se spöken på ljusa dagen.
L i t e t längre fram blef dock skiftningen mera m ä r k b a r: hennes förändring kom till.
Nu stod det klart, att något råkat komma på sned.
H v a d?
J a, detta ger sig nog tillkänna.
Gissningsvis hviskade man om anlag för svartsjuka hos h e n n e.
» Skada om detta stör lyckan, allt är j u annars så bra, » sade de väl- villiga, medan afunden t ä n k t e: » J o, jo, min- s a n n!
De få väl ock s i t t.
» H e n n e s frid var synbart störd, hennes hälsa vacklar, han blir allvarsam, karg och dyster.
Små uppträdens buller hinner utom hemmets väggar.
Å b, att intet någonsin kan bestå!
Historietter cirkulera: han lär vara svag för andra kvinnor, påstås det, än en, än en an- nan.
D ä r h a vi d e t!
1894 I Do männen, de männen!
Och just nu, då han h u n n i t stadgad ålder.
Man började med att beklaga honom, nu äi det hon, som är beklagansvärd.
Emellertid är den bästa lyc- kan borta för en svaghetssynds skull.
Lifvet är eländigt, äfven dä det gestaltar sig som bäst.
Hvem kunde väl tänka sig detta, för d e m?
H u r blir framtiden?
D U 141 N Till d e n s v e n s k a n ä k t e r g a l e n s minne.
Frågan, som sysselsatte mänga, torde kunna besvaras sålunda: Skuggan, som uppstått i det lyckliga hemmet, växer, omhvärfver och trän- ger sig tätt inpå dem.
Hon — h u s t r u n • — famnar barnen, trycker dem till sitt bröst, gifver dem all sin kärleks rikedom och fördrager.
Resignationens mod håller h e n n e uppe.
Men honom blir hemlifvet för kvaft, han andas tungt inom dess sfer; dess poesi är för honom död.
Han ser och uppfattar endast det enahanda, ständigt återkommande s a m m a; ingen illusion och ännu mindre den enformiga verkligheten fängslar hans sinnen, gifver färg åt hvad som omgifver honom, eller förmår längre förläna detta onämnbara behag: att äga, som nyhetens retelse till en början skänker.
Hvarför då d e t t a?
P å hvad s ä t t?
J a, hvem kan säga oss d e t?
Så framt icke.
Så framt icke hjärtan finnas, hvilka i någon af sina mörkaste små celler bära e t t par fjä- rilsvingar, som darra, skälfva och rycka i sitt fängsel, tills friheten sänker dem i en lättare boja, lika flyktig som de själfva.
Detta vingpar, hvars lysande färger gömma gift, hvars skimrande guldstoft är falskt — dess namn är flyktighet.
Inga Schenfe / t.
8 kort läggas med 4 kort i hvarje längdrad uppifrån nedåt med mellanrum för kungarne så- som begynnelsekort.
P å sidokorten läggas i fal- lande, utan afseende på färg, direkt nedåtgående kort.
Korten öfvertäckas blott till hälften, så att hela serien blir synlig, så att man efter behag kan transportera åt alla håll ett kort i sender, i fal- lande på sidoraderna, i stigande på kungarne, hvilka fyllas i färg och stigande dels från talon- gens, dels från längdradernas kort.
Talongen bil- das af ej för tillfället passande kort.
Patiencen, som slutar med damerna, fordrar uppmärksamhet och går oftare än man tror; läg- ges blott en gång.
Tante Mathilda.
Galaspektaklet.
Handkorten utläggas, och så snart en dam visar sig, börjas en ny hög.
Framkommer under lägg- ningen en kung, upplägges denne till en öfversta kortrad och under hvarje kung placeras framkom- mande, motsvarande ess och ' bekännes alltjämt färg i mellanraden, som fylles i direkt stigande, till dess knekten bildar slutkort.
Så snart en dam blottas och utläggningen af högarne slutat, får man transportera ett kort för att åtkomma underliggande, och ju fler damer blot- tas, dess fler kort få transporteras, ett på hvardera damen.
Tre gånger uppsamlas utan bLndning nedersta högarnes kort, och upptransporteras alltjämt kort till mellanhögarne.
Går patiencen, hvilket med någon öfning ej sällan inträffar, visar den ett färgrikt skådespel: öfverst kungarne, därunder knektarne och sist — &gt;men ej minst » — damerna.
M O N U M E N T E T ÖFVER J E N N Y L I N D — G O L D S C H M I D T I W E S T M I N S T E R A B B E Y I L O N D O N.
2 0 april 1 8 9 4 ä r ett d a t u m, som borde inristas b l a n d fosterlandets runor.