Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
HandelsBalken uti Lag-Gomitéens förslag till Givil-Lag ; äfvensom att, i sammanhang härmed, nödiga ändringar i 8 och 69 §§.
Concurslagen bordt vid i afseende på ändring af 42 och 43 SS * nu gällande
Concurslag sd vidt de röra ansvar för felaktig eller försummad bokföring.
Utskottets obenägenhet att, i anledning al
Herr yirnbergs motion, toreslå noggrannare bestämmelser om den bokföring, som uti nämnde §§ omför ra äles, har jag icke delat.
Det är eu lika allmän; som grundad klagan, att den utredning om orgakerne till gäldenärers obestånd, hvilken borde vinnas ur de böcker, handlande och näringsidkare skola föra öfver sin löielse, sällan kan ur dessa räkenskaper hämtas.
Än saknas alldeles vissa böcker, än äro de, som finnas, ofullständige och behäftade med fel, än åter finnes något bokslut, under liera. år, icke vara upprättadt.
Till det första uppgifves såsom orsak, att rörelsens beskaffenhet icke erfordrat deras hållande, det andra und sky lies med glömska och brist på tid och, hvad bokslutet angår, åberopas, att då balancerua blifvit riktigt öfverförde, ett så mödosamt arbete, som ett formligt »o Lag-Utskottets Betänkandej N.-o Sy. bokslut, ansetts mindre nödigt.
Imedlertid står det bedröfliga factum qvar, ntt skulderne flerdubbelt öfverstiga lillgångarne, utan att böckerne lemna upplysning om tiden för obeståndets uppkomst och anledningarne dertill.__
Domaren, satt i nödvändighet att pröfva ansvarspåståenderi emot gäldenären, grundade på bristfällig eller felaktig bokföring, söker fåfängt i Concurslagexi någon regel för sitt omdöme.
Den innehåller allenast, att om ”gäldenär, som idkat handel eller annan rörelse, deröfver bok hållas bör, icke jört ordentliga böcker” så skall denna underlåtenhet straffas såsom vårdslöshet; men på intet ställe utsätter denna
Lag hvad med ”ordentliga böcker” bör förstås.
Denna obestämdhet är icke ny i vår lagstiftning. 1734 års Lag, som i 16 Cap. 2, 3, 4, 5 och 6 §§ stadgat påföljderna afconcurs, och jemväl i sistnämnde lagrum, för ett visst fall, föreskrifvit en utredning efter gäldetiärens böcker och räkningar, bestämmer ej något närmare om bokföringen, och hvad derom i 17 Cap. 2 § Rättegårigs-Balken, i sammanhang med bevisningsläran i allmänhet, förekommer kan, på sätt här nedan skall visas, ej utgöra någon ledning då concurs inträffar.
Concuis-Stadgan af den 28 Junii 1798 lider väl äfven al denna obestämdhet; men den innehöll dock en föreskrift, som åtminstone i någon mån kunde tjena till ledning för
Domarens omdöme i detta fall.
Der stadgas nemligen i 5 § 2 inom. att om gäldenär, som bok öfver sin rörelse hålla borde, ”icke gitte med ordentligen förde och dr från dr af slutade böcker bestyrka rik» tigheten af sin om boets tillstdnd och orsakerne till dess iråkade obestånd gjorde uppgift", så utgjorde detta en grund för åtal emot gäldenären.
Denna Concurs-Stadga är uppbäfven; och då i den gällande lagstiftningen saknas hvarje stadgande om bokföringens beskaffenhet, utom det allmänna, att den bör vara ordentlig, föranledes derigenom ett godtycke i Domarens pröfning, som är ej mindre beklagligt i Domstolens och rättvisans, än i allmänna eredilens interesse.
Efter individuela åsigter friar den ene
Domaren för samma fel, som af den andre hemsökes med stränga påföljder.
Likväl kan det allmänna resultatet af nu gällande Concurslags, såsom det vyill synas, afsigtliga obestämdhet i detta hänseende sägas vara, att de flesta gäldenärer gå fria, huru felaktig och oordentlig deras bokföring än varit.
Om häremot invändes, att Lagen fordrar ordentlig bokföring och således vill, att motsatsen skall beifras, så svaras, att då den ej utsatt något slags minimum för rörelseidkares bokföringsskyldighet, och då den till och med borttagit den jemförelsevis noggrannare bestämmelse, som fanns uti 1798 års Stadga, är det uppenbart, att Lagen velat i Domarens hand lemna eu prof- , La'-Utskottets BetänkandeJ IV.-o SJ.
.21 pröfnings-latitud, hvilken varit och bevisat sig vara vådlig i samma mån den saknat all begränsning genom analoga bud i andra lagens ruin.
Alt det som angående handlandes böcker säges uti 17 Cap. 2 §, Rättegångs.Balken icke kan hit hänföras, faller sig vid genomläsningen klart, enär denna § endast handlar om boks bevisningskraft vid utkräfvande af betalning för varor, som borgats på räkning, och deruti hvarken fordras eller tillätes någon vidare forskning om bokföringens beskaffenhet i andra delar, än i afseende på svarandens personliga räkning.
— Svårigheter kunna visserligen möta vid bestämmande af ett minimum för bokföringen, hvilket kunde gälla och tillämpas för näringsidkare af olika classer; och jag vill ej påstå, att motionärens förslag, ehuru öfverensstämmande med de flesta andra länders lagar i detta fall, varit i vårt land helt och hållet antagligt.
Men Utskottet har likväl allLför högt uppskattat dessa svårigheter, då Utskottet deraf låtit afhålla sig från hvarje förbättring i ett såsom bristfälligt allmänneligen öfverklagadt lagstadgande.
På dessa skäl har jag grundat den mening, att om ock motionärens förslag till bestämmelser angående hvad med ordentlig bokföring bör förstås, icke kunnat i allo antagas, åtminstone den förändring i Concurslagens 42 § bordt tillstyrkas, att bokföringen, för att anses ordentlig, skall grunda sig på de föregående årens behöriga bokslut och Lilhka vara så fullständig, att den kan tjena till utredande och bestyrkande af gäldenärens uppgift om orsakerne och utvecklingen af hans obestånd. 3:o i afseende på utredning och förvaltning aj till borgenärer af trädt bo. ... in
Del härvid af en motionär framställde förslag, att i hvarje concurs skall finnas en af Domaren nämnd Syssloman, bredvid den eller de, som borgenärerna bland sig utse, är väl i vårt land eu nyhet, men utrikes lärer eu sådan inrättning allmänt vara vedertagen.
Att den äfven här är behöflig, derom vittnar tillfyllest dagliga erfarenheten, och för vår lagstiftning är den icke så främmande, som Utskottet antagit, enär stadgandet om allmän åklagares tillkallande i alla concurser varit alldeles ändamålslöst, om ej dermed hade åsyftats, att han borde af böcker och handlingar taga en på egen forskning grundad kännedom af gäldenärens förhållande.
Data sker ej och kan ej eller i allmänhet begäras, då en sådan forskning, om den skulle till något tjena, komnie att upptaga mera af dessa illa lönte tjensternäns tid, än som med andre deras åligganden är förenligt.
Ej eller äro de allmänna åkla^arne genom insigt och vana i sådana ämnen till en dylik forsk - as -fag-Uukctiet* Betänkande, IV<o &]. ning ratt qvalifieerade.
Deremot skulle de af Herr jfrnberg för«slagne ofliciele
Curatorer icke blott i detta hänseende bättre motsvara det alkmannas fordringar, ulan äfven genom en fortgående controll å de enskilde
Sy slomännen, kunna så verksamt befordra samtlige borgenärernes rätt oeh bästa, a't det arfvode, som for de af Domstolen utsedde Curatorer kunde komma i fråga, ej blefve i verkligheten för Goncuvsmassorne betungande.
Min tanka har således varit, alt ett motsvarande stadgande bordt i Concurslagen intagas." STOCKHOLM, Eckst-einsha boktryckeriet, 1845.
Lag-Ulskottcts Betänkande, N.o 88.
Ank. till Exp.-Ulsk.
Hen 4 Mars, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring af 8 §. t 9 Kap. Handels-Balken samt 2 §. af Iiongl.
Till Lag-Utskottets behandling har Vällofl.
Borgare-Ståndet öfverlemnat serskilda till Ståndet ingifna memorial af Herr Kock, C.
J. ocli Herr Arnberg, J. A., af hvilka den förre anfört, att förtroendet man och man emellan vore på väg att utrotas genom ett allLför vidt utsträckt kreditsystem.
Olägenheten af detta system, om icke lika kännbar, hade jemväl redan långt för detta varit insedd och föranledt lagstiftningens mellankomst.
Derom viLlnade nemligen följande i 2 §. af Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798 intagna stadgande: ”Räkning på borgade varor bör åtminstone hvarje år utskrifvas och gäldenären emot bevis tillställas, samt denne sednare vara skyldig genom påskrift den godkänna, om han deremot icke häfver något att påminna, hvarefter räkningen anses lika utmätningsgild, som annat förfallet skuldebref.
Lag samma vare, om gäldenär icke någoL godkännande af räkningen meddelar, men ej eller, inom sex månader efter deraf bevisligen erhållen del, densamma genom laga rättegång klandrar.
Den, som tillhandlar sig varor partivis, och dervid betingar sig tre eller flere månaders anstånd med betalningen, är pligtig genast derå sitt skuldebref till säljaren utgifva, som deremot bör tillställa köparen qvitlerad räkning öfver beloppet, likasom vore det kontant belaldt.”
Nu, ehuru syftemålet med detta stadgande varit godt, hade detsamma likväl icke vunnits, och så länge icke någon serskild påföljd stadgades för borgenär, som låter berörde stadgande förblifva overksamt, komme enahanda förhållande att alltid ega rum.
Med afseende härå och för befordran af ordning och stadga i affärer, har motionären föreslagit, att, med ändring af nyssåberopade §. i 1798 års Kongl.
Förordning och såsom tillägg till 8 §.
i 9 Kap. Handels-Balken, stadgas måtte:
Bih. till R, St. Prot. i844> 7 Sami, 1 A/d, 27 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande j N:o 88. a) att den i nämnde Förordning bestämda tid af sex månader, hvarinom gäldenär hör klandra honom tillställd räkning öfver borgade varor, måtte förkortas till hälften eller tre månader; b) att den, som tillhandla»' sig varor partivis och dervid betingar sig längre eller kortare anstånd med betalningen, ovilkorligen bör meddela accept på en af säljaren utfärdad vexel, och att, om den sistnämnde underlåter taga sådan accept, lian då förlorar den i Handels-Balkens förenämnde Kapitel och §. bestämda rättighet alt tillgodonjuta ränta från förfallodagen, och derest fordringsbeloppet uppgår till 200 Riksdaler Banko, dessutom icke eger, förr än tre månader förflutit från nämnde dag, beloppet utsöka; c) att nyssomförmälda påföljd, eller förlust af rättigheten till ränta från förfä 1 lodagen, jemväl drabbar den säljare, som försummar att, enligt föreskriften i 1798 års Kongl. Förordning, vid hvarje års slut utskrifva räkning å borgade varor och densamma gäldenären tillställa; samt d) alt tillställd och godkänd eller oklandrad räkning å borgade varor medför samma betalningsförbindelse, som löpande förfallet skuldebref.
Den förändring, som i förstnämnde punkt blifvit föreslagen i afseende på liden för klander af räkning å borgade varor, har Herr
Arnberg jemväl påkallat uti det af honom ingifna memorial, under förmenande, att ordning och punktlighet i den större handelsrörelsen derigenom skulle befordras.
Hvad nu först angår detta motionärernes gemensamma yrkande; så bör i betraktande tagas, att då i allmänhet fördringsegare sjelf måste påkalla domarens pröfning af en framställd fordrans giltighet, derest den kräfde icke skulle densamma medgifva, så kan varu-utborgare, jemlikt ofvanberörde Kongl. Förordning, medelst en i laga ordning tillställd räkning, hvälfva omförmälda skyldighet från sig på den uppgifne gäldenären.
Om än, med afseende å det med denna bestämmelse i Författningen lillkännagifna ändamål, att fordringar, som härröra af borgade varor och efter räkning godtgöras, icke må, när de längre tid stå obetalde, blifva underkastade stridigheter* billigheten af omtörmälde, varu-utborgare förunnade förmån icke kan förnekas, enär antagas måste, att desse sjelfve äro öfvertygade om fordringarnes riktighet och således sakna anledning att göra desamma till föremål för tvist, synes dock en nödig omtanka för uppgifne 3 Lag-Utskottcls Betänkande, N:o 88. gäldenärer bjuda, atL dem lemnas tillräcklig tid för anställande af den talan, som erfordras för att undgå tilläfventyrs obehöriga kraf.
Men såsom sådan lärer den af motionären föreslagna icke kunna anses.
Härvid bör nemligen ihågkoinmas, att gäldenär och borgenär kunna hafva sina hemvist på från hvarandra långt aflägsna orter; — att borgenären icke alltid träffas vid sitt hem, ulan alt han derföre må antagas hålla sig undan för stämning; — att tid åtgår för samlande af de upplysningar och den bevisning, som för sakens utförande kunna erfordras; — att skriftvexling mången gång ej kan undvikas; samt atj; enär svarande part, likmätigt 11 Kap. 4 §.
Rät tegå ngs-Bal ken, måste vara stämd nio veckor före inställelsen vid Domstol, i händelse han bor i tredje eller fjerde lagsago eller längre bort, den föreslagna tiden af tre månader vore i nu ifrågastälida fall alldeles otillräcklig, derest varu-utborgaren, hvilken må stämmas till den Domstol, derunder den förmente gäldenären lyder, hade sitt hemvist så långt bort, att den i berörde lagrum föreskrifna stämningstid borde iakttagas.
Dessa omständigheter förmodar
Utskottet innefatta tillfyllestgörande hinder emot den inskränkning, som i denna del blifvit påyrkad; i följd hvaraf Utskottet tillstyrker, att ifrågaställda yrkande mätte letnnas utan afseende.
Beträffande dernäst frågan derom, att tillställd och godkänd eller oklandrad räkning å borgade varor måtte medföra samma betalningsförbindelse, som löpande skuldebref; så anser Utskottet sig ej eller kunna understödja det i denna del framställda förslag.
Då alsigten med lagstittarens tillåtelse att utgifva dessa i hvar mans hand gällande skuldebref varit, atL genom den ovilkorliga belalningsgildhet, soin vid dem lastades, göra dylika lorskrilningar, såsom penninge-represenlaliv man och man emellan, gångbare, i den månde, i följd af utgifvarens vederhäftighet och redbarhet, voro dertill tjenlige samt att dymedelst för varuförsäljare förminska olägenheterne af det betalningsanstånd, som vid varu-omsättningar ur första i andra hand vanligen betingas; så följer deraf, aLt denna, al förskrifningens form beroende ovilkorliga belalningsgildhet, likasom den måste anses stödd på uttryckligt aftal emellan den, som gifver, och den, som tager försträckningen, icke eller kan tillämpas på försträckningar och utborgningar, vid hviIka en sådan strängare form för fordringsbeviset icke blifvit aftalad och öfverenskommen.
Ändamålet med stadgandet: att godkänd eller oklandrad räkning är lika utmätningsgild, som annat för - 4 Lag-Utskottets Betänkande , N\o 88.
Ja/let skuldebref, har deremot, enligt hvad ofvan är antydt, varit dels alt förekomma, det stridigheter om qvantiteter och priser å borgade varor icke må, efter en viss lid sedan räkningen blifvit gäldenären tillställd, kunna af honom uppväckas, dels ock att bestämma, det gäldenärens tysta eller uttryckliga erkännande af räkningens formela riktighet tillika innebär erkännande af hans egen betalningsskyldighet.
Berörde fordringar äro således^ äfven sedan räkningen på omförmälda sätt blifvit utmätningsgild, icke af annan beskaffenhet än de, som grundas på till viss man ställde förskrifningar eller dermed likartade försträckningsformer, och synas följaktligen ej eller höra tillerkännas en större kraft än dessa.
Sådant fordra) dessutom enheten i lagstiftningen, som, genom ofvanberörde stadgande, lemnat varu-utborgare all den fördel, billigheten och nödigt afseende på ömsesidig rätt kunnat medgifva.
Det är på dessa skäl Utskottet grundar sitt tillstyrkande, att omförmälda förslag icke måtte bifallas.
I ordningen förekommer Herr Kocks yrkande, det stadgas måtte, att den varu-utborgare, som försummar att årligen utskrifva räkning å borgade varor och den gäldenären tillställa, derigenom gör sig förlustig rättigheten till ränta från förfallodagen; men som oftanämnde Kong!.
Förordning uttryckligen stadgar, att rakning på borgade varor bör åtminstone hvarje år utskrifvas och gäldenären emot bevis tillställas, samt af detta stadgande synes böra följa, alt den varu-utborgare, som underlåter att iakttaga berörde föreskrift om varu-räkningars årliga utskrifvande och tillställande, derigenom betager sig sjelf de förmåner, han vid motsatt förhållande egt åtnjuta och således äfven den rättighet till ränta från förfallotiderne, hvarom nu är fråga; så enär någon ytterligare bestämmelse i sådant afseende ej synes vara af nöden, får Utskottet hemställa, det måtte ifrågavarande yrkande till någon Rikets Ständers åtgärd icke föranleda.
För Utskottets bedömande återstår det af Herr Kock framställda förslag angående dels skyldighet för den, som tillhandlar sig varor partivis och dervid betingar sig anstånd med betalningen, att meddela accept på en af säljaren utfärdad vexel, och dels påföljden för den säljare, som underlåter att taga sådan accept.
Lag-Utskottets Betänkandej N.o 88.
5 Ehuru delta förslag i viss mån förtjenar uppmärksamhet, möta likväl flere betänkligheter mot dess antagande.
Det måste nemligen väl medgifvas, alt utom den reda och ordning i affärer, som åsyftas med föreskriften i 1798 års Förordning, alt den, som til 1 handlar sig varor partivis och dervid betingar sig tre eller flere månaders belalningsanstånd, är pligtig genast sitt skuldebref till säljaren utgifva emot erhållande af qvitterad rakning, skulle, derest köparen i stället ålades meddela accept å vexel, en ytterligare fördel beredas säljaren medelst en handling, som vore lätt användbar i penninge-transaktioner och allmänna rörelsen; men om ock, å ena sidan, lagstiftningen bör söka underlätta och befordra handel och rörelse, så får likväl dervid, å den andra, icke förgätas, att handel, likasom alla andra lofliga aftal enskilde emellan, förutsätter full frihet i överenskommelser: att hvarje genom lagen försökt inskränkning i denna frihet antingen verkar hämmande och menligt i de förhållanden , som derigenom borde befästas, eller ock kommer att sakna efterlefnad: och att ett godkännande af vexel, som ej vore frivilligt, strider emot grundsalserne för all vexelrätt.
Hvad som erfordras för bibehållande af reda och ordning samt förekommande af stridigheter köpare och säljare emellan, tillhör lagstiftningen att utstaka, och enär i sådant hänseende ett vanligt fordringsbevis gör tillfyllest, har något annat ej eller blifvit föreskrifvet.
Vilja konlrahenlerne gifva samma bevis form af vexel, må det på dem sjelfva bero, men såsom ett uttryckligt vilkor lärer det ej af lagen böra fastställas.
Ehuru Utskottet således ej anser förslaget i denna del antagligt, tror likväl Utskottet, med afseende å detsammas syftning att gifva beslämmelserue i merberörde Förordning större kraft, än de för närvarande ega, sig böra fästa uppmärksamheten derpå, dels att någon påföljd ej finnes i samma Förordning bestämd för den säljare, som underlåter att laga skuldebref af köparen, vid försäljning af varor partivis med tre eller flere månaders belalningsanstånd, dels ock att köpare kan undandraga sig att utgifva skuldebref, utan att behöfva vidkännas någon olägenhet.
Då, på sått nämndt blifvit, ändamålet med ifrågavarande föreskrifter är alt befordra reda och ordning i affärer, och dertill hörer, att säljare må vid förfallodagen kunna påräkna betalning eller åtminstone vara i tillfälle att i exekutiv väg göra sin fordran gällande, synes köparenej böra, utan påföljd, vara berättigad att undandraga sig att utgifva skuldebref, och dermed betaga säljaren det bevis, som i nyssberörde hänseende är af nöden, G Lag-L tskottets Betänkande, N\o SS. samt såmedelst blottställa lionom för tvister och stridigheter angående en redan förfallen fordran , hvilkas förekommande varit lagstiftningens afsigt; likasom den säljare, som ej begagnar sin rätt all af köparen taga omformälda fordringsbevis, skäligen ej bör åtnjuta samma rätt, som han eljest egt.
Utskottet, som i följd häraf anser bestämmelser i förevarande hänseenden af nöden, för att gifva krafl åt föreskrifterne i denna del och dymedelst befordra det åsyftade ändamålet, har, med hänsigt till de fördelar, som ömsesidigt påräknats, funnit den närmaste och lämpligaste påföljden böra blifva —för köpare, som vägrar utgifva skuldebref vid partihandel med betingadt betalningsanstånd, förlust af samma anstånd — och för säljare, som underlåter att af köparen, vid berörde förhållande, laga skuldebref, förlust af rättigheten till ränta från förfallodagen; och lår Utskottet alltså vördsamligen föreslå utfärdande af en Författning, hvarigenom, såsom tillägg till a §. 2 mom. af Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798, varder stadgadt, som följer: Säljare, som underlåter iakttaga föreskriften i Kongl.
Förordningen den 28 Juni ijg8, att, vid försäljning a varor partivis med tre eller fere månaders betalningsanstånd för köparen , förskaffa sig dennes skuldebref, vare förlustig den i g Kap. 8 Handels-Balken bestämda rättighet till ränta från förfallodagen; vägrar äter köparen att för sålunda på tid köpta och af honom emottagna varor utgifva sitt skuldebref, anses han hafva frånträdt det betingade beta/ningsanståndet, och må säljaren sin fordran hos köparen genast utsöka.
Stockholm den 24 Februari 1845. La"-Ulskotlels Betänkande } JF',0 8 g. 7 N:o 09.
A■ >k. lill Exp.-Ulsk Hen 4 Mins , kl. 2 e «m Betänkande, i anledning af väckt fråga derom, att för reverser och invisning ar, ställde till viss man eller ordres, måtte bestämmas enahanda belalningsansvarighet, som för vexlar, m. ui.
För införande af mera ordning och punktlighet i den större handeln, än nu eger tum, samt för tillvägabringande af ett naturligt rörelsemedel, har Herr Arnberg, uti ett till Vällofl. Borgare-St åndet ingifvet och till Lagutskottet hänvisadt memorial, föreslagit, att reverser och invisningar till viss man eller ordres måtte underkastas lika vilkor och behandling samt tillerkännas enahanda rältsförmåner i utsökuingsväg, som vexlar,. enligt.
1835 års
Lag för inrikes vexlar; i sammanhang hvarmed han hemställt,, om icke uttryckligen förklaras borde, ”alt endossement in blanco å sådana förbindelser medför full solidaritet och ansvarighet för endossenlen,” samt att ”utgifvandel af reverser och invisningar till innehafvare eller sedelhafvare, såsom ej annat än ett slags bankpapper, bör för framtiden helt och hållet förbjudas alla andra, än Slatsbanken och enskilde Bankbolag, hvilka genom lag eller serskilda oktrojer blifvit bemyndigade att sådana kreditpapper utgifva eller åt sig utställa låta-"
Af hvad sålunda blifvit föreslaget och hemstäldt föranlåtes Utskottet först till den anmärkning, att då lagstiftningen angående vexlar hufvudsakligast synes haft afseende å den egentliga handeln och det större aflärslifvet, hvarutom dylika papper ock högst sällan lära förekomma, så måste deremot tagas i betraktande, att öfrige nu ifrågaslällde fordringsbevis hafva en störte allmänlighel och äro brukliga bland alla medborgareklasser, utan afseende på yrken och lefnadsförhållanden.
Med hänsigt till handels- och allärslifvets natur, dess fordran på den yttersta punktlighet och noggrannhet i förbindelsers uppfyllande, samt det förtroende, som utgör en så väsendtlig beståndsdel i detta lif, har vexelrörelsen jemväl blifvit ordnad.
Och lagstiftningen i denna del har serskild! utbildat sig, i bredd med utvecklingen af omförmälda förhållanden, oberoende af de lagar, som afsett förbindelser i allmänhet.
Då för uppnående af det med 8 La^Utskottets Betänkandej A:o 8g. vexlar afsedda mål, det mest stränga och summariska förfarande vid betalnings utsökande varit af nöden, har äfven derföre en mängd iakttagelser med dylika handlingar blifvit föreskrifne, hvarförutan ett sådant förfarande vore vådligt.
Skulle nu, på sätt motionären yrkat, invisningar och skuldebref till viss man eller ordres underkastas samma exekutiva behandling, som vexlar, eller med andra ord, innehafvare deraf ega vexelrätt, vore nödigt att, för bevarande af en sådan rätt, enahanda eller likartade åtgärder, som vid vexlar, borde iakttagas, enär en strängare exekutiv kraft, än den, som redan genom lag och serskilda författningar blifvit tillagd nämnde fordringsbevis, ej står i öfverensstämmelse med beskaffenheten deraf.
Men utom det, att någon fråga i sådant afseende ej blifvit väckt, bör erinras, att omförmälde handlingar dermed i sjelfva verket blefve vexlar, och att den skillnad, lagstiftaren synbarligen åsyftat, då han såsom ett serskild! ämne behandlat vexelrörelsen, försvunne.