Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, som saknar nödiga upplysningar om så väl aptalet af dessa paidagogier, sorn om de anslag, hvilka till dem utgå, och det belopp, som skulle för vidtagandet af de åtgärder, motionärerne föreslagit, vara behöfligt, finner, innan en närmare utredning af hit hörande förhållanden försiggått, intet förslag i detta ämne kunna framställas, men anser att Rikets Ständer, för att vinna en så beskaffad utredning, torde böra på densamma fästa Kongl. Majits höga uppmärksamhet; oeh hemställer derföre vördsamt, > att Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes taga i öfvervägande, huruvida, efter den förväntade Bih. till B.
Brot. 4833 & 4854. 8 Sami. 28 Haft. 3 18 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 115. definitiva regleringen af elementar-läroverken, paedagogier böra i oforändradt skick bibehållas, eller, om de skulle böra undergå en förändring, genom hvilken de sattes i närmare förhållande till Rikets öfriga läroverk.
Mot punkten A. af Herr Törnebladh, C. O.: »Fullkomligt instämmande uti Utskottets beslut att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdande af en ny skol-ordning, har jag deremot icke med min röst kunnat biträda det af Utskottets majoritet, i strid med Afdelningens förslag, beslutade tillägg, att den föreslagna skol-ordningen borde utfärdas på de af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer gillade grunder.
Jag anser delta tillägg dels öfverflödigt, enär skälig anledning icke förefinnes att antaga, det någon afvikelse ifrån samma grunder skulle ifrågasättas, och dels temligen obestämdt, helst meningarne kunna vara och, hvad som äfven af öfveHäggningarne inom Utskottet ådagalades, verkligen äro ganska delade om hvad med dessa grunder rätteligen bör förstås.» Häruti instämde Herr von Francken, G. JF. af Herr Professoren Carlson: »Deri framställning i afseende på skolornas närvarande tillstånd, som Utskottets Retänkande innehåller, synes på ett ovedersägligt sätt visa angelägenheten deraf, att en mj skolordning vied första varder utfärdad.
Ehuru önsldigt det med rätta anses, att icke en skollag må genom onödigt reglementerande binda lärarens verksamhet, äro likväl vissa allmänt gällande föreskrifter inom ett lands skolordning oundgängligen nödvändiga, så vida icke detta skall hemfalla åt en fullkomlig upplösning.
Men då jag på dessa skäl instämt i Utskotts-afdelningens tillstyrkan,-att Rikets Ständer måtte anhålla om det skyndsamma utfärdandet af en ny skol-ordning, har jag funnit det i Utskottets plenum efter åtskilliga voteringar gjorda tillägg: »på de af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer redan gillade grunder» alltför obestämdt.
Funnes sådana, af Konung och Ständer gemensamt gillade grunder till en skollag, så vore åberopandet af dem lika sjelfnödvändigl som deras tillämpning klar.
Men de särskilda underdåniga framställningar Rikets Ständer vid Riksdagarne 1845, 1848 och 1851, under olika förhållanden, gjort i afseende på elementar-läroverken, innefatta icke sådana reglor, att de kunna, genom ett samfäldt åberopande nu med hvarandra sammanförda, tjena till grunder för en skolordning.
Ett öfverlygande bevis derför är, bland annat, att dessa, vid de tvänne förstnämnda Riksdagarna, tilikännagifna önskningar hafva, nästan ordagrannt upprepade, legat till grund för den Kongl, befallning, genom hvars tillämpning just den mångfalld af olika förfaringssätt inom skolorna uppkommit, som man nu önskar afhjelpt.
Genom ett så obestämdt tillägg uppkommer ovisshet så väl derom, hvilka af dessa beslut, som menas, och hvilka bland dem, der de icke öfverensstämma, sorn böra tjena till efterrättelse, som huru långt de skola blifva Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 115.
19 bindande i detaljen.
Skulle något i detta hänseende nämnas, hade väl hufvudsakligen bordt åberopas Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 20 Oktober 1848, hvilken afgafs i sammanhang med beslutet om förhöjdt anslag till elementar-läroverken.
Eller ock, om man hyser någon farhåga om afvikelse från den riktning, denna underdåniga skrifvelse utmärker, hade Utskottet, efter en förutgången noggrann utredning af ämnet, bordt utarbeta och i eli sammanhang framställa de allmänna grunder för skolverkets ordnande, hvilka det ansett vara de rätta.
I stället för en dunkel och mångtydig hänvisning hade då träd t en klar, för alia öppen, framställning.
Icke heller har jag kunnat biträda det beslut af Utskottets plenum, i följd hvaraf afdeiningens tillstyrkande af bifall till motionerna om naturlärans införande vid läroverken, förfallit.
Nalural-historien har hittills alltför uteslutande varit den del af naturkunnigheten, hvari undervisning i våra elementar-Iäroverk meddelats, då likväl kännedomen af naturläran både för sitt innehåll och såsom bildande för tanken, är af en ingalunda ringare betydenhet.
En underdånig hemställan härom hade icke kunnat anses främmande för skolverkets förbättring, och dess beviljande skulle för undervisningen i synnerhet på den reala linien vara af väsendtlig vigt.» af Herr Prosten Traneus: »Emedan de grunder för skolverkets organisation, som föreGnnas i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition den 9 November 1847, Rikets Ständers skrifvelse till Kongl. Maj:t den 20 Oktober 1848 och Kongl. Cirkuläret den 6 Juli 1849 icke äro med hvarandra fullt öfverensstämmande, utan i vissa delar synas stridande mot hvarandra, kan jag icke bifalla det af Höglofliga Utskottet antagna allmänna uttrycket: »på de af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer gillade grunder.»
Jag anser alt dessa grunder bordt, ur nämnde handlingar, utdragas och framhållas, på det en föredragande ej måtte, i ovisshet om hvilka, och då ej alla kunna begagnas, ådraga sig oförtjent klander för öfverträdelse af hvad endera af Statsmakterna antagit; åtminstone hade det bordt heta: på de af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer gemensamt gillade grunder; hvarigenom det försåtliga i ordställningen undvikits. af Herr RontraktsTprosten Runsten: »Emellan Kongl. Maj:t och Rikets Ständer har väl aldrig, och icke ens vid anslags-bevillningen den 20 Oktober 1848, någon egentlig öfverenskommelse blifvit afslutad om s. k. »grunder» för en ny Skol-ordning, enär den kända ordalydelsen i det dervid fästade vilkoret af — nen efter hvarje läroverks omfång möjligast fullständig undervisning i de till allmän medborgerlig bildning hörande ämnen» — omisskänneligen är alltför obestämd, att kunna sägas innebära någon egentlig skol-ordningsgrund.
Men då likväl det Höglofl.
Utskottet, så väl i stöd af det så lydande vilkoret, som ock med någon anledning af hvad, medelst det Nådiga Cirkulär-brefvet den 6 Juli 1849, blifvit, ehuru endast på försök, tills vidare bifallet, tycks velat få ånyo uttalad den redan vid 1845 års
Riksdag framställda underdåniga önskan om »en sådan elementar-läroverkens förändring, att n. v.
Apologist- och Lärdoms-skolan samt
Gymnasium må utgöra en enda fullständigt sammanhängande skola med 2: ne bildnings-linier, ambulatorisk läsning, valfrihet från vissa läroämnen ?n. m.»; så måste jag, emot uttalandet af en sådan underdånig önskan, äfven på följande, af saken sjelf hemtade, grunder, reservera mig. 1.
Apologist-skolans förening med Lärdoms-skofan synes mig nemligen redan i det hänseendet vara ett olämpligt företag, att både läroämnenas dermed förökade antal och 20 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 115. klassernas öfverfyllnad medförer och har måst medföra så väl för lärjungarna behofvet af besagda valfrihet från vissa läroämnen, som ock för lärarne sjelfve behofvet af Lancaster-methodens anlitande.
Det är ett dubbelt s. k. dispens- och monitör-systern; och sådant synes mig vara en oformlighet, i theoretiskt hänseende hindersam och hämmande för så väl den reala, som den humanistiska hildnings-liniens erforderliga framsteg i de till hvardera hörande läroämnen.
Behöfliga dispenser anses eljest såsom undantag från regeln, och användningen af gossar till lärare för gossar är väl blott en nödfalls-utväg; men i den gemensamma skolan har man nödgats göra undantagen till regel och nödfallshjelpen till ordningen för dagen, samt redan dermed nogsamt bevisat, att den skillnad, man velat upphäfva, skolorna emellan, dock icke kan upphäfvas, utan alltid mäste, oin än på konstladt sätt, återställas, såsom det nu sker medelst ett helt konstsystem af dispenser och monilörskaper.
Det är ett nytt slags skol-mekanism med en hel mängd af små drifhjul och många utvexlingar, med thy åtföljande förvecklingar och hinder, men som allsicke behöfdes, om de båda kunskaps-arterna i stället finge helt naturligt, enkelt och organiskt utbilda sig hvar för sig och af hvarandra oberoende.
Också, der så tillgår, bevisar redan erfarenheten tillfyllest, att der stiger, å hvardera linien, tiilvexlen i kunskaper betydligt högre, än der båda liniernas studier likasom vefva sig och slingra sig om hvarandra.
Och blefve Apologisl-skolan, för dess fullt sjelfständiga uppstigande till real-studiernas möjligen högsta kulminering, ställd i förbindelse med ett dertill ämnadt polytekniskt institut, så vore väl sådant det bästa och det önskligaste, eller borde väl tills vidare äfvenledes vid Universitetet inom den philosophiska fakulteten en skillnad göras de båda, jemväl der blandade, skolorna emellan, så att äfven der funnes en särskild realistisk magistergrad och en särskild humanistisk. 2.
Apologist-skolans förening med Lärdoms-skolan har vidare, i följd af samma berörda orsaker, medfört och måst medföra behofvet af den s. k. amhulatoriska liirooch läse-methodeti, eller, i stället för det förra slutna klass-systemet, de s. k. öppna klasser med ämnes-läsning för både lärare och lärjungar, samt fria flyttningar.
Och sådant synes mig innebära någonting naturvidrigt, som i moraliskt afseende måste verka till mehn för skolungdomens sedliga uppfostran.
Man tvckes nemligen lägga för mycken vigt på tidig mångkunnighet, eller förgäta, att skolungdomen ännu mera hehöfver uppfostran, särdeles under de fem, sex första skol-åren, och att för sådant ändamål ett palernelt förhållande emellan läraren och hans lärjungar hör vara det rådande, — ett förhållande, , som ock emellan gossen och hans enda lärare naturligen uppkommer inom den slutna klassen, men icke kan uppkomma, der lärjungen i de öppna klasserna är delad emellan många lärare, och der äfven, å sin sida, lärarne äro för mycket delade emellan alla klassernas eller samtliga skolans alla lärjungar.
Det uppkommer, på sådant sätt, dem emellan, icke så mycket det moraliska hjerteförhållande, som är barnets till en fader, som fastmera ett blott yttre lexuppläsnings-förhållande till de många examinatorerne, och en disciplin, som mera får karakteren af en kallblodig militärtukt, än den af en naturligen barnslig lydnad för fadersmakten.
Och då dertill kommer det missförhållande gossarne sjelfva emellan, att de, såsom både valfria i sin ämnes-läsning och ftyttfria inom de öppna klasserna, icke stå med hvarandra i ett samverksamt broderligt jemnförhållande, men, äggade af den dubbla friheten, äflas, vid hvarje uppläsen lexa, att stiga den ene framom den andra, så är naturligt, att dermed icke frölägges ett grundligare vetande eller en sjelflorsakande brödrakärlek, men så mycket mera en val glänsande, men ytlig minnes-måirgkunnighet, och en egoism, som Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o tiS. 21 nog gör sig gällande ändå, utan att den behöfver framdrifvas i ett nytt slags skolverk.
Deremot, efter den gamla skolans idé, är ämnes-läsning icke tillrådelig förr än i Gymnasium, och ej ens der för andra behöflig, än för lärarne sjelfve, men icke för lärjungarne, som ännu der ansetts hållas bäst inom slutna klasser, ehuru likväl gymnasierna skulle vara liksom smärre förberedande stifts-akademier.
Först sedan ynglingen, tillräckligen underbyggd och sedligen mognad, fått öfvergå till universitetet, ansågs honom böra medgifvas en valfri och flyttfri ämnes-läsning, om än icke äfven derstädes de särskilda fakulteterna kunde anses vara ett slags slutna klasser.
Men enligt den nya liberalare skolåsigten, skulle väl redan den val- och flyttfria skolgossen kunna anses för en liber studiosus, en c ivis academicus. 3.
Men jemte en sådan, den amhulatoriska methodens, orenlighet, i hvad beträffar skolungdomens sedliga uppfostran, är det nu också af de många hopblandade läroämnenas olikartade innehåll en naturlig följd, att hvardera liniens ynglingar, vid inträdet i det praktiska lifvet, icke kunna medhafva från skolan den grad af det slags olika duglighet, som, efter hvardera liniens olika syftning och bestämmelse, hade kunnat och bordt å hvardera linien särskildt uppöfvas och utbildas.
Och sådant synes mig innebära någonting äfven i det afseendet sam hällsvidrig t, att de unga och lättböjliga förmon genheterna och själskrafterna ej blott medelst mångläsningen försplittras eller hämmas, utan äfven, i följd af de sammangjutna ämnenas olikartighet, möjligtvis missbildas eller missrigtas, och det till förfång för sjelfva samhällsordningen.
Ty äfven sambällslifvet är ett skollif, fast i större skala, och äfven detsamma har likaledes sina tvänne stora bildnings-linier.
Men ock derföre, att man vanligen förbiser skillnaden emellan bildnings-linierna utom skolan, förbiser man dem äfven och vill förblanda dem inom densamma.
Det är den stora skillnaden emellan det enskilda lifvet och det offentliga, eller den stora skillnaden emellan å ena sidan samhällets yttre reala natursida, med dess naturfria och privatpersonliga, industriela och kommerciela förfoganden, och, å den andra, samhällets universela så alt säga ande-sida, eller den, alla enskilda intressen förmedlande, allt enande och ordnande samhällsmakt, som företer sig under formerna af Kyrka och Stat.
Och här är det, likasom i skolan, en ofrånkomlig skiljaktighet emellan, å ena sidan, en lifvets real-linia, der allt vetande blir naturkunnighet eiler real-vetande, och all gerning en real-verksamhet, och, å den andra sidan, en humanistisk bildnings-linia (statens och kyrkans), der allt vetande blir ordskunnighet, och ali handling en andelig verksamhet medelst ordets gerningar.
Och såsom på denna humanistiska linia äfven naturkunnighetens upptäckter och bevisningar, tydda och tolkade efter naturtingens andemeningar, öfversättas i ord till näring för ett högre lif, så får på den reala linien sjelfva språkkunnigheten karakteren af naturalhistoria, såsom också språkets alla ord, verkligen lånade ifrån naturen, visserligen icke äro annat, i real mening tagna, än naturbeskrifningar.
Man påyrkar och bedrifver en modern språkrnångkunnighet, och sådant kan nog, särdeles för ett litet folk, nödtvunget behöfvas vid dess mångahanda beröringar med främmande större nationer, som föra talan å verldsmarknaden.
Men med de många språken vinnes dock sällan mer, än ett hufvudsakligen lexikaliskt real-vetande; och oaktadt den inlärda mängden af de olika språkljuden, är man derföre icke utrustad med en ordets samt tankens och viljans högre förmåga, som fastmera derigenom försplittras och förslöas.
Man kallar ej för musicus den, som blott eger färdighet alt på en mängd olika instrumenter framlocka de olika ljuden, eller genomgå skalorna, m. m-, 22 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 115. hvilket fastmera är endast dilettantens utmärkelse.
Men för det mästerskap, som utöfvar inom tonkonstens verld en skapande verksamhet, erfordras det något annat, och högre; och så förhåller sig äfven med skapelserna i ordets verld.
Greklands vise kände visst endast ett språk, och Cicero tvänne; och bland Englands yppersta statsmän torde ej många rätt kännt flere, än Irenne, men dessa dess bättre.
Det försiggår inom spheren af samhällenas högre kuiturlif en daglig nyskapelse; och visst tjenar dervid den reala bildningen, vid dess likaledes dagliga framsteg, såsom vägrödjande förelöpare.
Men den innehar dock icke mästerskapet och makten af det ord, som, allena skingrande det andeliga verldsmörkret, sprider lill jordens folk ljuset af en bildning, som är den enda sannskyldiga.
Denna bildning uppkommer först på Christendomens bildnings-linia.
Och då kyrkan, som i Christendomens tjenst varit och är all den nyare rent humanistiska bildningens moder, upptagit till medel och vapen för det nya ljusherraväldets utbredande den fordom verldsbesegrande Romarens språk, samt ock detta, då det visat sig tjenligt för sin nya beskickning, i alla civiliserade länder blifvit den högre, humanistiska kulturens universalspråk, så hår det val derföre med rätta äfven hos oss varit och bordt vara i landets alla lärdoms-skolor all lärdomens modersmål.
Man vill nu deremot uttränga det, eller para det tillsammans med en mängd andra språk, som alla skola läras näranog samtidigt.
Men att nu all sådan språkmångkunnighet, som just genom mångläsningen blir ett öfvervägande lexikaliskt real-vetande, fastän nyttigt för industrien och kommersen, likväl, då det icke, såsom ensamt det klara och kraftfulla romarespråket, främjar den tankekraftens skärpning samt flitens och viljans stålsättning, som särskildt för kyrkans och statens värf erfordras, endast tjenar dess mer att bereda åt den reala linien en för både kyrka och stat menlig, för att ej säga kommunistisk, öfvervigt öfver den humanistiska — sådant behöfver här ej vidare antydas, då redan erfarenheten gifver derom vid handen ett oförnekligt intyg i och med den alltmer tilltagande bristen på dugliga ämnessvenner, så för statens vigtigare värf, som för kyrkans. 4.
Slutligen bör väl icke heller lemnäs oanmärkt, alt Apologist-skolans förening med Lärdoms-skolan jemväl i slatsekonomiskl afseende icke torde kunna ens såsom fullt rättsenlig försvaras, enär dermed ett enskildt intresse synes gynnadt på det allmännas bekostnad — och äfven detta deraf, att man, såsom det så ofta är händelsen' vid beviljandet af stats-anslag, icke skiljer emellan det offentliga och enskilda, utan äfven här låter båda linierna löpa in i hvarandra.
Apologist-skolorna äro väl i städerna lika litet, som, på landet, folkskolorna, af offentlig, utan egentligen af privat natur; hvarföre också t. ex. ännu i Tyskland de flesta sådana skolor lära bekostas af städernas invånare sjelfva.
För dessa kan det visst också vara en privat fördel, om, jemte öfriga stadsprivilegier, också der befintliga lärdoms-skolor blifva ombildade till instituter för anskaffande af allehanda vid industrien och kommersen behöfliga agenter.
Men så gynnade, som de svenska städerna i alla fall äro, torde visst också ett slorsinnadt borgerskap icke vilja, för en blott enskildt pekuniär besparing, främja den reala liniens ingripande i den humanistiska, om dermed tillfogas den sednare någon skada.
Sådant, som det nu beskrifna, synes mig det verkliga sakförhållandet i den vigtiga skolfrågan.
Och en sådan olikartade skolors och olikartade skolstudiers sam - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 115. 23 mangjutning, som i så många afseenden, i både theoretiskt och moraliskt, i både praktiskt och statsekonomiskl afseende, innebär sådana missförhållanden, att den kan anses vara både form- och naturvidrig, både samhälls- och rättsvidrig, — en sådan s. k. fusion, sjelf hvilande på inga grunder, kan jag derföre icke anse användbar såsom grundläggning för en ny skolordning, eller anse den annat vara, än just det kaos, som både förorsakats af elementernas sammangjutning, och icke upphör, utan att, i kraft af det varde, som väntas, elementerna åter få afsätta sig, det ena från det andra.» af Herr Professoren Bring: »Då det är mycket obestämdt, hvilka »de af Kongl. Majit och Riksens Ständer godkända grunder» äro, som, enligt Utskottets förslag i första punkten, skulle bestämma beskaffenheten af den önskade nya skolordningen, och då dessutom hvad man genom tillägg af ofvanciterade ord hufvudsakligen synes hafva åsyftat, i sjelfva verket torde vara vunnet genom Utskottets förslag uti den följande punkt, hvilken angår den s. k. reala undervisningen; så har jag ej med min röst kunnat biträda första punkten af förestående betänkande i dess nuvarande lydelse, utan får mig mot det ofvannämnda tillägget reservera.» Häruti instämde Herr Kontra k ts-prosten Wåhlander, Herr Doktor Björling, Herr Kongl. Hofpredikanten Wensjoe och Herr Lektoren Söderberg. ' af Herr Hensehen, som — sedan Utskottet afslagit hans anhållan, att, med afseende derå att uttrycket: »på de af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer redan gillade grunder», vore alltför obestämdt, frågan måtte till Utskotts-Afdelningen, som handlagt densamma, återremitteras, — sedermera yrkat, att i stället för nyssanförda ord måtte nyttjas följande: »På de grunder, dels Kongl. Majit den 9 November 1847, dels ock Rikets Ständer i skrifvelse den 20 Oktober 1848, godkänt i afseende å »valfrihet i vissa läroämnen», »så fullständig undervisning i de till allmän medborgerlig hildning hörande ämnen, som läroverkets omfång medgifver», samt »en sådan förändring i Elementarläroverkens styrelse, att sakkunnige personer äfven utom ecklesiastik-ståndet deruti må kunna intagas.»
Mot punkten H. af Herr Henschen: »Enär det af Utskotts-Afdelningen, som handlagt denna fråga, föreslagna utlåtande, efter mitt förmenande, ingalunda är emot, den af Utskottet föreslagna anhållan, i någon mån stridande, och dertill kommer att berörda utlåtande kan anses vara af tidsomständigheterna påkailadt, får jag föreslå, att det af Rikets Ständer godkännes, så lydande: »Ehuru lagstiftningen i afseende på allmänna undervisningen i riket, enligt 89 §. Regerings-Formen, tillkommer Konungen ensam, och ehuru Utskottet, såsom ofvan blifvit anfördt, ansett en skyndsam reglering af läroverksfrågan vara af behofvet högeligen påkallad, och derföre tillstyrkt Rikets
Ständer att i denna syftning göra en underdånig anhållan till Kongl. Majit, finner Utskottet likväl en befarad afvikelse från Rikets Ständers vid 1848 års Riksdag framställda vilkor, äfvensom från de af Kongl. Majit den 9 November 1847 gillade hufvudgrunder, vara af så stor betänklighet, att Utskottet tillstyrker, det Rikets Stander måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, alt, i händelse någon afvikelse skulle sättas i fråga från de af Kongl. Majit den 9 November 1847 gillade hufvudgrunder, samt de af Rikets Ständer i sammanhang dermed år 1848 antagna grunder och vilkor för användande af det då beviljade 24 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o -113. ökade anslag för elementar-läroverken, Kongl.
Maj:t i Nåder läcktes sådanl endast, enligt sisla punkten 89 §. Regerings-Forraen, gemensamt med Rikets Ständer afgöra.
Mot punkten I. af Herr Henschen:
Jag åberopar i afseende härå Utskolts-afdelningens förslag, som, ehuru Herr Lektoren Sondén, hvilken yttrat sig i samma riktning som afdelningen, underlät att votera, blef med blott 18 röster mot 17 förkastadt, och var så lydande: »I 1 Sect. 2 Kap. 4 §. skol-ordningen af 1820 finnes föreskrifvet, att bland läro-ämnen i gymnasium skola föredragas den elementära fysiken och natural-hislorien.
Denna föreskrift har likväl, i synnerhet hvad fysiken beträffar, icke blifvit allmänt tillämpad.
Om undervisningen i kemi innehåller skol-ordningen intet stadgande, och i detta läroämne undervisas, så vidt inhemlas kunnat, endast vid några få elementar-läroverk.
Deremot kan man anse zoologien numera utgöra ett antaget undervisnings-iimne vid alia fullständiga läroverk.
Att naturvetenskaperna ega en mäktigt bildande inflytelse på det unga sinnet, har, på ett öfvertygande sätt, blifvit äfven inom vårt land ådagalagdt.
Lika ostridigt är att kännedomen af naturens lagar måste för utveckling af all industri, sådan denna i våra dagar med starka steg försiggår, vara oumbärlig.
I båda dessa hänseenden mäste naturkunnigheten särskildt för realbilduingen vara af högsta vigt, och dess utvidgande vara för denna, i stark utveckling stadda, bildning högst nödvändig.
Inom våra läroverk synes likväl den gren af naturkunnigheten, som sysselsätter sig med naturföremålens beskrifning, eller naluralhistorien, alltid uteslutande hafva fästat uppmärksamheten, då likväl naturläran, eller kännedomen af naturens fysiska och kemiska lagar så väl för tankekraftens utbildning, som för naturkunskapens användande i det praktiska lifvet, är af lika stor, om ej större betydenhet.