Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Befall att man strax sätter för dragarne och hemtar vatten!
Alla dragarne!
HOFMÄSTAREN dröjer.
Alltid åkern och aldrig annat!
Jag vill att man
Han har sagt att han icke nekar mig något.
Hörde du?
Alla! -- Befall i min herres namn.
HUSHÅLLERSKAN till hofmästaren.
svaret!
Lyd henne eller blir hon sjuk, och då få vi anHOFMÄSTAREN går ovilligt.
DE FÖRRE utom HOFMÄSTAREN. MARGIT.
till, skulle allting torka bort. -- Malin!
Se på mig! -- Har jag blifvit mycket ful efter sjukdomen?
HUSHÅLLERSKÅN brydd.
Ingen omtanke, ingen tillsyn!
Om jag icke såg
Icke är frun så hullig och så röd som förut, men det tar snart upp sig igen!
Har jag blifvit mycket ful? frågade jag dig.
Åh, kära fru!
Gif mig en spegel!
KERSTIN lemnar henne spegeln.
MARGIT betraktar sig.
ljuga, lilla spegel, som är så blank?
(Torkar spegeln.) -- Kerstin, fläta mitt hår!
Jag har blifvit mycket ful!
Eller kan du också
Nej, det är icke du som har fläckar, det är nog jag!
att få träffa riddaren.
Konungens fogat har kommit resande och ber
49 MARGIT.
-- Skynda dig, Kerstin!
Bed honom komma in; jag skall taga emot honom.
emot främmande!
Men kära fru, ni har icke krafter ännu att taga MARGIT.
tala; det är så länge sedan jag hörde något utifrån skrinet.)
Min man kommer snart -- en stund kan jag väl
verlden!
Bed honom komma.
(Tar på sig några smycken ur Stackars Margit! O, min Gud!
Ringarne ha blifvit för stora!
FOGATEN. MARGIT.
De öfriga gå.
FOGATEN in, fram och böjer knä för Margit.
Min fru, mottag min vördnadsfulla helsning!
Var välkommen i mitt hus, herr fogat!
barndomsvän och lekkamrat?
Jag tror icke att min fru känner igen sin gamla MARGIT.
detta skägg skulle dölja sig ett ansigte, som skulle vara mig ett ungdomsminne? -- Vänd ert hufvud åt sidan!
Ah! -- det är Erik!
Förlåt, herr fogat!
Ni, herr fogat! -- Låt mig betrakta er!
men mitt hjerta är oförändradt.
Fru Margit!
Åren hafva förändrat mitt ansigte,
50 MARGIT.
Finner ni mig mycket förändrad?
ty sanningen att säga, ni var icke vacker, men er själ varon aldrig blef lång.
Jag finner ert ansigte lika litet vackert som förr,
var af den lifliga och intagande art, som gör att samMARGIT.
Ni talar inte artigt, herr fogat, som fordom!
ännu fans hopp att vinna er.
Artiga ord äro blott
Jag har icke samma anledning som då, när det
betet som dölja kroken.
-- Ni är lycklig nu, fru Margit; ni har fått den ni älskar, och när han upphör att älska er, så har ni ert barn!
Han upphör att älska?
ett lif varar.
Kärleken lär ju icke räcka så länge som MARGIT.
väl aldrig mig?
Ni talar så ohyggligt! -- Säg mig, ni älskade FOGATEN.
fått er, vore det kanske slut.
Och jag älskar er än.
Men om jag hade MARGIT.
Då borde man aldrig få hvarandra!
51 FOGATEN.
heller!
Verlden är bra bakvänd.
Och får man icke hvarandra, så är det icke bra MARGIT.
flutna, när vi nu äro utom all fara.
Ni älskade mig verkligen och älskar mig än?
Det är roligt att kunna tala lugnt om det för-
om mig?
Ja, det är ganska lustigt! -- Ni brydde er aldrig MARGIT.
Tala om ni, nu då vi äro utom all fara!
den rätte.
Jag höll rätt mycket af er, ända tills jag träffade FOGATEN.
att ni råkade ut för er man.
Han är en god menniska, som kommer att älska er länge; han tillhör dem, som kunna offra sig.
Jag skulle ha gjort er olycklig, ty jag är en sjelfvisk man.
Jag var icke den rätte!
hos menniskan.
Sjelfviskheten är en egenskap och icke ett fel FOGATEN.
som på en sak utom mig, den jag föraktar, men jag kan
Men en vidrig egenskap!
Jag kan sitta och se på den
52 icke komma ifrån den! -- För öfrigt äro mina hedersbegrepp icke starka.
Hade jag sett mera heder omalltså och bed er man icke släppa mig in i ert hus.
kring mig, skulle jag varit hederligare.
Lyckönska er
Detta är en skymf mot mig!
att jag öfverskattar min förmåga att störa ert äktenskaps lugn.
-- Vi ha ju bevis på min oförmåga i det fallet! vistas.
Jag tillhör de fördömda,. i hvilka den onde älskar att MARGIT.
Icke skymf!
Blott en varning!
Tro derför icke
dörren, men som man ber stanna.
Ni är en olycklig menniska, som man ville visa FOGATEN.
gästrum och väntar er man, min fru!
(Knäfaller och går.)
Jag är ganska olycklig! -- Nu går jag till mitt
Vi återse hvarandra!
Scen V. MARGIT ensam.
Sedan BIKTFADERN genom samma dörr genom hvilken fogaten gick ut.
en dålig menniska!
Den som erkänner sina fel, den kan icke våra BIKTFADERN in.
Välkommen upp, fru Margit!
53 MARGIT.
erkänner sina fel vara en dålig menniska?
Tack, pater Franciscus!
Säg mig, kan den som
är ändå en oförbätterlig varelse.
Den som skryter med sina fel, erkänner dem och MARGIT.
Hvad tycker ni om fogaten?
jag aldrig hört honom erkänna sina fel.
Jag tror att det är en mycket dålig man, oaktadt
Då är han olika, när han talar vid er!
Derom är jag fullkomligt öfvertygad!
Sitt ned och tala vid mig, jag är så ensam!
Är ni ensam?
och då är han trött och frånvarande!
Jag ser aldrig min man annars än vid måltiderna,
för sin hustru och sitt barn!
Det är en förtjenst hos honom att han arbetar MARGIT.
Arbetar han inte för egen räkning då?
54 BIKTFADERN.
Jo, också det, men icke bara det, och icke mest!
älskade mig mindre än förr.
Ty jag trodde att han BIKTFADERN.
an förr och så högt ni aldrig älskat honom!
Då ber jag få meddela, att han älskar er mer
Det är som biktfader ni har rätt att säga mig sådant.
Ni har ert barn.
Ja, det är det! -- Ni sade att ni var ensam!
Barn?
Ja! -- Det är intet sällskap!
Somliga söka sällskap för att få, andra för att gifva!
Jag har ingenting att gifva!
kännande.
Detta låter mera som ett skryt än som ett erMARGIT.
Hvarför ni anser mig snarare oförbätterlig!
ligt beröring med andra själar!
Ni är en underlig natur.
Er själ söker oupphör-
55 MARGIT.
Min själ är som flinta, den söker stål for att få eld.
sköre som tänds af en gnista och slocknar.
Er siäl är som stål och flinta, den söker sköre,
klostret.
Ni är bra olik er mot hvad ni var en gång i BIKTFADERN.
mer af verlden sedan dess.
Jäg har förändrat mig mycket, ty har jag sett MARGIT.
den är olik mina föreställningar om den!
Jag har äfven sett verlden.
Gud i himlen hvad
som undergå förändringar.
Verlden är nog sig lik.
Jag tror det är våra ögon MARGIT.
ni icke att jag är förändrad också?
Jo, det tror jag!
Ni ser mig icke med samma ögon som förr; tror BIKTFADERN sorgset.
Man blir sämre ju längre man lefver!
faller oss så.
Redan det att det förefaller oss så, är
Det är icke sagdt man blir det, fastän det före-
ett tecken till att vi äro på väg att bli bättre, och när
56 vi kommit så långt att vi gråta öfver oss, då äro vi redan bättre!
Lid och hoppas!
Dröm vakna för himlens skull när tiden är inne!
understundom, det är godt att drömma också, men
Just nu!
BENGT in, arbetsklädd i stöflar och stor hatt.
igen i min stora länstol, der du satt så långa vinterqvällar!
Var välkommen!
Älskade hustru!
Du är uppe och jag ser dig
Tack, älskade Bengt.
och skall in i dag, den andra hälften väntar lien och
O, jag är så glad!
Halfva skörden står i skylar
är som det gulaste guld.
Inte en molntapp på himlen.
Ett välsignadt år i år, och jag får en tredjedel mer än regn! -- Och sedan skola vi få rummen iordningi sitt slott. jag vågat beräkna.
Gud gifve att det bara icke komme rustade deruppe, så att min fé skall få flytta in igen MARGIT.
Det dröjer länge med rustningen af rummen!
57 BENGT.
vilja sedan! -- Säg mig, Margit, hur tycker du att det är att bo här nere i borgstugan?
Vantrifs du mycket?
Skörden först under tak, så få vi allt hvad vi
mycket svalare och luftigare än de små kamrarne deruppe.
Sanningen att säga finner jag detta stora rum
Du skulle kanske trifvas att bo här beständigt?
man ville.
Ja, om jag visste att vi kunde ha det bättre, när BENGT.
Inte annars?
-- Gå inte, pater.
Jo, hvarför inte?
Det har jag inte tänkt på!
att bo här.
Antag att vi vore fattiga, så att vi voro tvungna MARGIT.
Tvungna?
Ett tvång är alltid ett obehag!
Vår pligt då?
Pligt?
-- Pligt och tvång kan komma på ett ut.
Pligten älskar du icke!
58 MARGIT.
talas om den! -- Och jag förstår inte hvarför vi skola onödigtvis plåga oss med omsorger, då vi icke äro fattiga!
Lika litet som jag förstår, hvarför du skulle behöfde det!
Nej, jag hatar den, helst jag alltjemt får höra
behöfva hugga ner linden utanför fönstret, när du inte BENGT.
Jag behöfde det, min älskade!
tyckte om denna.
Det fans så många andra, och du visste att jag BENGT.
Jag tog de andra också!...
Hur mår min lilla dotter?
Nu är du oartig, Margit!
till sin hustru!
Icke mer än min riddare som kommer in i stöflar BENGT.
af att draga af sig stöflarna.)
Jag skall genast byta om.
(Gör min MARGIT.
att andra också kunna förändra sig!
Biktfadern går.
Härinne?
I min närvaro! -- Der ser ni, pater,
MARGIT BENGT. BENGT.
Margit, Margit, för himlens skull inga hårda ord MARGIT.
allt inga åthäfvor!
Du har visat mig missaktning i främmandes närvaro!
Det är just hvad jag ville bedja dig och framför
visade huru jag litade på ditt öfverseende.
Jag har visat dig ett gränslöst förtroende, då jag
Du har visat att du icke älskar mig längre.
betar för dig och icke sitter och sladdrar vid din sybåge; jag älskar dig icke, derför att jag kan vara hungrig efter att ha saknat mat; jag älskar dig icke, derför att jag icke byter om stöflar, när jag går in i rummen på ett ögonblick; jag älskar dig icke, säger du! O, om du visste, hur högt jag älskar dig!
Jag älskar dig inte, säger du, derför att jag ar-
tadt du sladdrade vid min sybåge, oaktadt du icke
Förr, innan vi gifte oss, då älskade du mig, oak-
kom in i stöflar och oaktadt du icke visade mig ringaktning!
Hvad har inträffat sedan, efter som du förändrat ditt uppförande?
Vi ha gift oss!
60 MARGIT.
du egde mig, var du rädd att förlora mig; nu eger du mig, och det låter du mig se!
Der sade du sant!
Vi ha gift oss! -- Innan
Vi kände faran, vi förutsade den, vi beredde oss på
Margit, Margit!
Skulle det gå så äfven med oss!
att undvika den, men den tog fatt oss!
Ödets tunga lägger sig öfver oss!
vagn rullar fram, den rifver upp dammet, och dammet MARGIT.
icke du håller dina löften!
Du lofvade mig ett lif i
Skyll icke på ödet!
Det är icke ödets fel, att
frihet och luft och sol!
Det är du som trampar upp BENGT.
dammet från nyttans åkrar och för med dig in i hemmet.
Jag kan icke svara på detta nu!
Men snart skall Margit, min själs älskade!
Tro mig
jag det och då skall allt bli som förr.
(På knä med hufvudet i Margits knä.)
då jag säger att jag icke vållar detta; tro mig och
tro mig alltjemt, hur du än ser mig; tro att jag älskar dig, så att jag ville bära dig på mina armar öfver alla är hård!
Jag är en vingskjuten falk, som vill lyfta sig vingar, med längtans blickar se upp till himlen och falla ner på jorden!
Trösta mig!
lifvets hvassa stenar, och förlåt mig alltid, alltid, då jag mot skyn, men jag kan endast flaxa med mina bräckta
jag icke må se ned på dig!
Hvad du är liten, stolte riddare!
Jag känner inte igen dig, Bengt!
Stig upp, att
61 BENGT.
ligger jag i stoftet, icke för dig!
Inför det allsmägtiga ödet är jag liten, inför olyckan
(Omfamning.)
Vi ha gått på grund, låt oss inte sjunka!
Älskade, rädda oss på spillrorna af vårt skepp!
Älskar du mig än, Bengt?
skall tro på mig och vara öfverseende.
Jag kan aldrig upphöra att älska dig, men du
igen, sen du släppt ut henne ur den ena buren.
Och du, Bengt, skall icke stänga in din fogel
riddaren skall lägga af den fula kappan och bli för-
Snart skall fogel blå höra linden spela igen och
vandlad och draken skifta hamn; vågorna skola lägga sig och de hvita svanorna skola simma på det lugna vattnet!
alltid så?
Nu talar min riddare så vackert; hvarför icke
62 BENGT.
skall skaffa mat åt sina små; han skall hugga ved,
Riddaren har så mycket i sitt stora hufvud; han
så att de icke frysa, han skall skydda hus och hem.
Den stackars riddaren har så mycket att tänka på, och derföre skall hans fé vara god mot honom.
onda tankar i sitt lilla hufvud; det är så många drakar den gode riddaren har att döda.
Döda dem, Bengt!
Hon vill vara så god, men hon har fått så mycket
befallning!
Det mulnar, herre!
Det blir oväder.
Folket väntar BENGT springer till fönstret.
sätter för alla dragare och låter köra in det som är Jag kommer genast!
(Hofmästaren går.)
Margit, kan du taga emot en pröfning?
Åskmoln! -- Såg till fogden att han genast
skuret.
Det som står på åkern må Herren skydda!
En pröfning!
ett helt år, att vi voro på väg att bli fattiga.
Du måste bära den! -- Hör mig!
Jag har vetat
ville skona dig, ty jag hade hoppet om att kunna rädda
63 oss.
Himlen står i begrepp att beröfva mig hoppet!
Men ännu kan allt räddas.
något!
Du har vetat detta ett helt år och icke sagt mig BENGT.
Ja, men nu vet du det!
himlen för när!
Det var derföre...
Jag undrade hvad jag gjort HOFMÄSTAREN in igen.
garne efter vatten.
Fogden säger att riddaren skickat bort alla draBENGT.
Har jag?
Har jag skickat bort dragarne?
Det har jag gjort!
låtit torka, medan jag var sjuk.
Blommor?
Jag ville ha vatten åt mina blommor, som du BENGT.
64 BENGT.
Ni blygs inte att säga ja?
behöfver icke blygas att säga sanningen, då jag icke begått något fel utan endast varit nog olycklig att drabbas af ett missöde!
Ni berömmer er af att ha ljugit ett helt år!
Och ni vill försvara er?
Till det sista!
BENGT går emot henne med lyftad hand.
MARGIT skyddar sig med en kudde.
Ni slår mig?
BENGT rycker kudden från henne.
Jag slår er som man slår ett olydigt barn!
En sjuk qvinna!
Ert barns mor!
(Regnet piskar på fönsterna.)
Scen IX. DE FÖRBE.
FOGATEN. VITTNET.
FOGATEN ger ett tecken åt vittnet att gå, när han blir varse situationen.
jag er skydda mig mot denne man, som bär hand på mig!
Som konungens embetsman befaller
65 FOGATEN.
För himlens skull!
Denne riddersman lyfter hand mot en sjuk qvinna!
ty det var era pengar jag lånade, nu vet jag det!
Jag lättfärdiga qvinna som redskap.
Tacka henne!
Himlen har tillerkänt er detta hus;
är en förlorad menniska.
Himlen har begagnat denna
lätt uppstå och lätt häfvas.
Vi måste lugna oss!
En liten misshällighet kan MARGIT.
till konungen och anhåller att få detta äktenskap upplöst.
Jag ålägger er att vittna med mig, då jag skrifver
Jag yrkar derpå, herr fogat!
Men, fru Margit, tänk på ert barn!
Jag lemnar det icke ifrån mig, var viss derom!
Men barnets framtid!
gången till lifvet och jag får sjelf stå ansvar, huru jag tillbragt detta lif.
Med denne man vid min sida
Jag har också en framtid, ty jag står vid in-
66 sjunker jag.
Mitt lif är inför Gud mera värdt än ännu icke det. detta barns, ty jag är en menniska, och barnet är Men jag lemnar icke detta hus, förr än lagen
återgifvit mig friheten.
Säg denne man det!
säg honom äfven, att jag icke bryter mitt äktenskapsjag en gång löstes från mitt klosterlöfte.
löfte, utan att jag låter lösa mig från det samma, såsom
Er man har lagen på sin sida!
konungens ord bryter lag.
Jag tänker inte bryta den.
Lagen görs om en gång om året, och för öfrigt:
Men ni förlorar er morgongåfva!
man plundra min ungdom?
Han må behålla sin gåfva, som är en skymf. BENGT.
Tror ni jag tar betaldt för att jag låtit denne
natur, som ger sin mans namn till pris åt verldens spott och hån!
Herr fogat, säg denna qvinna, att hon är en dålig
som ger en qvinna åt verldens förakt.
Verlden säger
Herr fogat, säg denne man att han är en ärelös,
åt honom: olycklige man! åt henne: usla qvinna, men lätom oss rätta det i tid innan två, nej, tre själar gå förlorade!
den oförvillade tanken säger: ett misstag är begånget,
67 BENGT.
och ni, herr fogat, följer mig!
Sedan blir det jag som får följa er.
Tunga steg!
Hårda öde!
Och jag måste fortfara att lefva, då jag ville gråta mig till döds!
Nåväl, låtom oss göra det.
Jag lemnar detta rum
Hvarför gör jag icke slut på denna eländiga tillvaro? och afrätta mig åtminstone!
Derför att det är min pligt att lefva.
Kom, herr bödel, BENGT och FOGATEN gå.
HOFMÄSTAREN har gått i början af scenen.
MARGIT ensam.
dröm; man sluter ögonen och väntar på att den skall fortsättningen, slutet, slutet, det kommer icke!
-- Man vaknar i en vacker
fortsätta.
Man går igenom i tankarne det drömda, men Hon satt fången och misshandlad; hon var ung
och hennes blod brinnande; så kom han och befriade henne.
Var det derför att det var han, eller kunde det icke ha varit någon annan?
Kanske! -- Så kommer bröllopsmusik, vin, blommor, solsken, ett litet moln; så vaknar hon!
Men fortsättningen, slutet!
Slutet är att man vaknar!
Man är vaken och verkligheten tar vid.
Han högg ner min lind, han lät mina rosor vissna och han ville slå mig! himlen klarnar och solen lyser varmare än förr -- och
midt i stycket, och lutan fortfar att ljuda, svagt, men ljuder dock.
Hur voro hans ord?
Underbart ändock!
Han rifver af lutans strängar
lägga af den fula kappan och draken skifta hamn. simma öfver det lugna vattnet.»
»Snart skall fogel blå höra linden spela, riddaren
Vågorna skola lägga sig och de hvita svanorna åter
68 Och det var han som ville slå mig!
Detta är verkligheten! -- O, Jesus Christus, verl-
dens frälsare, låt mig somna in i den eviga sömnen och aldrig, aldrig mer vakna, utan drömma, drömma min vackra dröm till slut!
(Döljer hufvudet i kuddarna.)
Borgstugan.
Samma sceneri som i föregående akt.
LAGMANSKAN. MARGIT mycket enkelt klädd.
MARGIT klipper och tråcklar på en klädning.
från konungen.
-- Ni är så arbetsam, fru Margit!
Tre månader hafva förflutit och ännu intet svar
Det är det enda som uppehåller mitt mod.
Förr var det er så tungt att arbeta!
när den är frivillig och har ett ändamål.
Ett tvång som skänker frihet är så lätt.
Derför att det var lönlöst.
Pligten är icke tung,
äktenskap?
Frihet?
Ni tänker ännu på att upplösa detta
70 MARGIT.
Ännu?
kort stund: jag har varit gift i trettio år och haft
Kära fru Margit, haf tålamod och hör på mig en
fyra barn, så att jag känner sakens gång.
Först var
det så ömt, nå, det vet man; så kommo vi i tvist, nå, det gör man, när man har olika meningar; man blef osams, nå, det är ju menskligt, man blef vänner igen.
Kärleken, ja, den blef lugnare med åren, men vänskavarmare.
pen, den blef under lifvets gemensamma pröfningar allt MARGIT.
fiendskap i stället för vänskap.
Det är mycket bra, men det kunde ha kommit LAGMANSKAN.
jorden, hvarför skulle fiendskapen då vara evig?
Kära fru, när allting är förgängligt på denna
Derför att det onda rår!
starkare för att kunna strida mot det goda; det goda strider icke, det lider.
Åh, Gud, säg inte så!
Det onda måste vara
Behöfs det icke styrka att lida?
barn...
Jo, men på annat sätt! -- Hör på vidare!
Ert
71 MARGIT.
i går och då svarade jag honom så: herr lagman, ni
Jag vet!
Er man gjorde mig samma förebråelse
har låtit era egna barn svälta och frysa, ni har skickat ners händer, hur kommer det sig att ni då kan vara så öm om andras barn?
Är det derför att ni ångrar er hårdhet mot era egna?
Troligen icke!
Nej, det
dem ur hemmet och lemnat dem i främmande perso-
är derför att ni vill för billigt pris tillegna er en förtjenst som ni saknar, och derför att ni vill dölja ert fel genom att lägga sten på andras börda! -- Har
ni, fru lagmanska, alltid varit öm mot era barn?
Har ni icke önskat dem borta, när de stört er sömn, ert arbete, era nöjen?
Har ni icke tuktat dem för en för er?
förseelse, som icke var något fel utan endast ett obehag LAGMANSKAN.
Ack jo, vi ha nog att förebrå oss alla!
egna stackars barn och slösa inte bort den på främ-
Använd då ert lilla öfverskott af ömhet på era
mandes!
För öfrigt, jag lemnar icke mitt barn, derför att jag upphör att bo under samma tak som dess far.
stormigt, hvarför skola icke vänner kunna hålla tillsammans?
Men kära fru Margit!
Lifvet är så kort och så
mig, nu hata vi hvarandra.
HUSHÅLLERSKAN in.
Fråga ödet!
Jag älskade honom, han älskade
HUSHÅLLERSKAN. MARGIT.
Hyad vill Malin?
Förlåt, jag såg inte att det var främmande...
Om det inte skulle falla frun alltför olägligt...
-- Du skall få den, när vi träffas efter middagen. tro och otålighet.
Du vill ha din månadslön?
HUSHÅLLERSKAN dröjer med en min af miss-
qvinna var mig tillgifven, hon var tålig, ärlig, villig, så länge jag var rik; nu när jag är fattig... O, Gud! (öppnar ett skrin på bordet.)
Du också, Malin!
Se nu, fru lagmanska; denna
Man kan köpa tillgifvenhet också!
Lycklig den rike! -- Nu är du fri!
Jag sköter din tjenst tillsvidare.
Kära, goda...
Här har du din lön, Malin!
HUSHÅLLERSKAN skamsen.
Ljug inte! -- Men gå!
HUSHÅLLERSKAN går.
Ljug?
LAGMANSKAN. LAGMANSKAN.
Deras lott är icke den gladaste, fru Margit!
73 MARGIT.
Jag gör lika mycket i huset som hon, utom det att att hon har lön och jag har ingen.
Nej, visserligen icke, men dock bättre än vår!
jag har omtanken och ansvaret, men skilnaden är den LAGMANSKAN.
Men ni får ju allt hvad ni vill.
tagen med tacksamhet, kanske med blygd; hon, min hushållerska, hon tar sin lön och behöfver hvarken tacka eller skända sig.
Hon har frihet öfver sin själ, hagar, men jag skall vara glad, vänlig.
Jag måste öm, när han är varm!
O, skam och vanära!
Jag får min lön doppad i förödmjukelse och mot-
hon får vara tankfull, sorgsen, missnöjd, när hon bepladdra, hoppa, komma, då han hvisslar, och -- vara
Hon är fri, derför att hon arbetar; derför vill jag LAGMANSKAN.
också arbeta och vara fri!
Om jag blott hade krafter!
Ni är upprörd, fru Margit.
HOFMÄSTAREN in.
DE FORRE.
HOFMÄSTAREN. HOFMÄSTAREN.
Förlåt, fru Margit, men jag sökte herr Bengt.
74 MARGIT.
när det är främmande inne.
Jag skulle... jag tänkte... ja, jag vill inte säga MARGIT.
det, ty för mig fins inga förödmjukelser, mer än en; du är orolig att du icke skall få din lön?
Du ville nog, men du törs inte.
Jag skall säga
Icke orolig, men...
I det närmaste!
Nå, det är mycket naturligt... (öppnar skrinet.)
jag aldrig väntat mer af, ty jag kände dig förut.
Här har du! -- Du är fri! -- Dig har
Åh, kära fru! MARGIT.
HOFMÄSTAREN skamsen, går.
Fattig, men stolt!
Scen V. MARGIT.
Hvar är herr Bengt?
Han gömmer sig, ty han fruktar dessa slags besök!
75 LAGMANSKAN.
fråga...
Förlåt mig, kära, men för himlens skull får jag MARGIT.
Hvar jag tar pengar ifrån?
Det får ni icke veta.
Fru Margit, fru Margit...
-- Jag har sålt mina smycken. -- Denna missskap.
Efter ni misstänker mig, nödgas jag skryta för
tanke och denna bekännelse gör slut på vår bekantLAGMANSKAN.
Stöt inte bort era vänner...
gå ändå.
Det gör jag icke och behöfver icke heller; de LAGMANSKAN.
Så bitter, så bitter!
Ja, Gud vare mig nådig!
BIKTFADERN in.
Har ni några goda nyheter, pater?
76 BIKTFADERN.
Intet nytt, men jag vill begära ett samtal.
LAGMANSKAN stiger upp och går.
Farväl, fru! MARGIT.
Så arbetsam!
Det sade lagmanskan nyss.
Säg något nytt!
Jag fruktar er kärlek till nytt leder er för långt.
skap behagar mig?
Är ni svartsjuk på fogaten, derför att hans sällBIKTFADERN.
Svartsjuk på er mans och ert barns vägnar, ja!
Säg någonting som lagmanskan icke sagt och som jag inte tänkt!
Hvad menniskorna blifvit barnkära på en tid!
Er man älskar er fortfarande.
Då beklagar jag honom.
77 BIKTFADERN.
Derför att ni älskar fogaten.
som ni andra.
Älskar?
Det gör jag aldrig mer.
BIKTFADERN
Jag värderar fogaten, derför att han icke ljuger
Er man förtjenar er kärlek!
rör en känsla.
Han har emellertid förlorat den.
Förtjenar?
Jag vet icke att man förtjenar, då det
niding.
Ni skall icke umgås med fogaten, han är en MARGIT.
utredd, och jag måste tala vid honom antingen jag vill eller ej.
Fogaten är min gäst tills husets ställning blifvit
Håll ert hus i ära tills ni blifvit fri! MARGIT.
Det gör jag utan er anmaning.
armar, med hvilka ni omfamnas.
Ni tar hans sanningar, dem han slår er i ansigtet, med samma njutning som ni tog stryk fordom!
Ni begår synd med era själar; orden äro tankarnes
hafva slocknat sedan dess.
Icke sant, pater?
Mellan fördom och nu ligger en bred graf; eldarne
78 BIKTFADERN.
Jag har kämpat min kamp, jag vill också kämpa er.
Jag kan icke svara för annat än min räkning.
Om ni visste huru gudlöst högt ni en gång stått för
Och jag såg engeln fälla de hvita vingarne, jag hamn.
Jag såg er den morgonen efter bröllopet, då så lätt öfver det våta gräset; han lyfte er högt öfver
såg féen tappa guldskon, jag såg hur fogel blå skiftade ni jagade genom skogen på er hvita häst; han bar er kärrets dy, utan att en fläck sattes på er silfverskira
klädning; ett ögonblick tänkte jag, der jag stod bakom träden: tänk om hon faller, och tanken tog bild: jag såg er i dyn, det svarta vattnet stänkte öfver er, ert ni sjönk, ni sjönk tills jag blott såg er lilla hand;
gula hår låg som solsken öfver porsens hvita blommor; då hörde jag er falk hvissla uppe i luften och höja han doldes i molnen.
sig mot skyn och han höjde sig på sina vingar, tills MARGIT.
ligheten med dess dam och smuts var oss gifven af