Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ej kan man tänka sig att dessa tio personer äro lika många fullkom- ligheter, som vid alla tillfällen behärska sina lynnen.
När värdinnan, uppjagad af spiselvär- men och oron att allt skall vara.efter bästa för- måga, skyndar in i sitt rum för att hastigt öfver- blicka sin toalett, innan hon intar sin plats vid bordet, möta henne kanhända trumpna och miss- nöjda blickar från ögon, hvilkas glans aldrig för- dunklats af köksspiselns heta ångor och rökupp- fyllda luft.
Vår stackars värdinna är ett välme- nande, bildadt fruntimmer med de bästa före- satser — som jag redan påpekat — och hon lider af de missnöjda blickarne, när hon vet med sig själf, att hon ej gifvit anledning till dem.
Bland de 10 (jag har nu valt detta antal, men det kan ju förminskas eller höjas efter läsarens behag) finnes det kanske några, som med deltagande omfatta vår värdinna och gärna skulle vilja hjälpa henne i hennes svårlösta uppgift.
De missnöjda blickarne äro emellertid skarpsynta, en slags afundsjuka mot de välvilliga insmyger sig — de kallas hennes » favoriter » — och partier bildas.
Och anledningen till missnöjet är kanske helt obetydlig, t. ex. en till jungfrun uttryckt önskan, som denna glömt meddela sin matmoder.
tvärtom i fråga om hemtrefnaden, som ju all- tid måste skapas af henne.
Om inackordenten skjuter ifrån sig hvad som i välmening erbjudes, stannar skulden naturligtvis på honom eller henne.
Men värdinnan tar kanske också saken som en ren affär, vill icke besvära sig och anser, att hon gifvit nog för inackordentens ofta nog dyrt för- värfvade penningar, då åt denna — som sökte ett hem med hjärtat ännu varmt och trånande efter ett förloradt eller lämnadt — anvisats en plats vid bordet och en stol i sällskapsrummet, då han får äta sig mätt och har tak öfver huf- vudet — men ingenting därutöfver!
En och an- nan kanske vänjer sig vid detta hemlöshetens hem lättare än t. ex. den, hvilken råkat ut för en värdinna med alla möjliga fordringar utöfver de öfverenskomna kontanterna.
En annan in- äckordent åter tror sig hafva funnit ett verkligt hem och känner sig nöjd och beiåten, allt före- faller så soligt och bra, till dess, o fasa!
den hemlöse en vacker dag upptäcker, att alla steg äro bevakade, alla ord misstydda, rummet genom- sökt af nyfikna ögon, och att för hvarje gång eu person, som icke hör till huset, kommer på besök, smyger en lyssnare till dörren.
Allt hvad inackordenten företager, utlägges till det sämsta och värsta, till dess slutligen » hemmet » blir ett litet Gehenna, och man å ömse sidor önskar att komma ifrån hvarandra.
Värderade läsare!
Det är icke meningen att uttrötta eder med en massa ögonblicksfotografier, som dock icke äro några fantasiskapelser — in- galunda!
Vi, som nu mött för att » diskutera frå- gan », böra väl i stället med råd och förslag i välmening och efter bästa förmåga söka gagna så väl det ena som det andra partiet.
Inackorderingsvärdinnan må, innan hon sam- manför personer af olika lynnen och samhälls- ställning, göra klart för sig och dem, hvad hon vill och kan lämna och hvad de å sin sida fordra af henne.
Men det är just detta som så ofta uraktlåtes, och har man verkligen gjort det, så glömmer man det så lätt.
Önskar jag bilda ett hem för aktningsvärda människor, hvilkas arbete ligger utom hemmet, eller för dem, hvilka äga en liten årsinkomst, men finna det bekvämare att söka ett hem hos en annan, så måste jag meddela dem orsaken, hvarför jag gör det, och inte endast säga: » Ni är välkommen till det och det priset. » Af ser jag att utvidga min familjekrets genom att i den införa främlingar, så må jag vara försiktig i valet och låta dem känna min önskan, att de skola anses som familjemedlemmar, de där själfva böra bi- draga till trefnaden och ej draga sig ifrån mig och mitt sällskap.
Den sökande kanske tycker annorlunda, vill tillbringa sin mesta tid på sitt rum och deltar ogärna i sällskapslifvet — hvarför då inte ärligt säga ifrån, att det icke öfverens- stämmer med min önskan att taga emot främ- lingar, som vilja isolera sig?
Ty meningen är J K att utvidga familjekretsen och göra det lifligare omkring sig.
Ar inte detta bättre än den van- liga uppgörelsen att: » Det blir så bra, när vi blifva bekanta med hvarandra. » Sedan trugar man sitt sällskap på den stackars främlingen, som icke alls kan känna någon sympati i upp- fattning och åsikter m. m.
Eller ock: jag vill taga emot inackorderingar för att därmed förtjäna så mycket att jag för- sörjer mig, och då måste jag anse det som ett » yrke » och själf arbeta i detta mitt » yrke ».
Så- ledes är min tid upptagen och kan icke räcka till att ägnas åt sällskapslifvet med mina pensio- närer.
Min skyldighet är att underrätta dem, som vilja inackordera sig hos mig, att jag icke i ordets egentliga mening kan bereda dem ett hem, att de hos mig erhålla ett slags privatspis- ning och själfva må ordna sällskapskretsen, där- est de åstunda en sådan.
Ingen blir ju då be- dragen eller kan rättvisligen fordra mera äh hvad som utlofvas.
En annan inackorderingsvärdinna vill både för- När aftonen kommer, har en inackorderings- värdinna sannerligen » gifvit arbete för lön », och tjäna penningar och idka sällskapslif, således att hennes arbetsdag icke varit en » normal-arbets- måste hon betala tjänare, som förrätta arbetet dag », så mycket är säkert.
Hvad har hon då och bestämma sitt pris därefter.
På henne hvila kvar vid årets slut efter allt detta släp?
Hon har naturligtvis stora fordringar och hon är bra ta- kanske haft sitt lefvebröd och ärligt betalat delvärd, om hon anser sig vuxen ett yrke, som icke förmår sköta, ty hon tar emot lön för hvad hon inköpt — därutöfver intet!
Detta om hon att bereda hemtrefnad och sprida glädje omkring värdinnan.
Men huru många hafva väl råd att betala De personer å andra sidan, som af en eller sig.
annan orsak söka ett inackorderingshem, må i ett högt inackorderingspris?
Jag vågar påstå att, främsta rummet icke göra sig några stora illu- om.
uppgörelserna mellan inackorderings värdin- sioner, ty det är inte alltid sagdt, att de fagra norna och dem, hvilka anlita dem, noga detalje- leenden som mottaga dem, stråla af vänskap i rades och efterlefdes,.
skulle en stor del af de afskedets stund, om man också å sin sida be- ständiga obehagen försvinna.
Naturligtvis må mödat sig om att undvika stötestenarne i den ' såväl värdinnorna och deras familjemedlemmar dagliga samvaron.
Sant är äfven, att inackor- som • inackordenterna bemöda sig om att be- denten är mera beroende af sin värdinna än härska sina lynnen, om också anledningar till
IDUN 348 vredesutbrott och meningsskiljaktigheter kunna förefalla.
Jag har ännu aldrig erfarit att de ohäjdade utbrotten och de därpå följande för- soningsscenerna haft något godt resultat för framtiden.
Ehuruväl det hehärskade lynnet, som med lugn och takt möter uppbrusningen meren- dels har en retande inverkan på det otyglade, hör det dock till en sann bildning och måste respekteras, såvida inte hela vårt inackorderings- väsen skall urarta till ett kasern- eller tattare- lif, där bildningens enklaste fordringar kastas öfver bord.
R — t.
F r å n Holland, in.
en holländska renligheten är j u blifven till ett ordspråk, och den står onek- ligen ganska högt, jämt så långt som ned- ärfda traditioner gå och folkets egna be- grepp om renlighet sträcka sig.
Den är dock lika mycket ett uttryck för deras ordningssinne och deras utvecklade smak för prydlighet, en smak, som älskar det blanka och lysande.
Det må nu vara metallglans eller glasyr på lergods eller den trögare glansen från oljemålade väggar i de bjärtaste färger.
Hvad jag här kan hafva att säga o m renlighet och ordning i Holland, gäller en- dast för den ganska vidsträckta och myc- ket tätt befolkade fiskarbyn Vollendam, det enda ställe, där jag vistades någon längre tid.
Befolkningen består så godt som uteslu- tande af fiskare.
D e lyckligare lottade äro skeppare och hafva egna båtar, de fattigare äro så kallade knektar, som tjäna under skepparne.
Några äro fiskuppköpare.
Natten mellan söndagen och måndagen fara fiskarne ut på fiske i Zuiderzee eller i Nordsjön och återkomma i regel på lör- dagen.
Detta faktum, hvilket är gemen- samt för alla familjerna i byn, har grund- lagt en alldeles bestämd ordning för hem- lifvet och dess sysslor.
Fadern är således på sjön nästan hela Veckan, och modern, som ej har något ar- bete på åker och äng, använder veckans fem första dagar till att ställa hemmet i ordning.
På måndagen, då fiskaren just rest, är det tvätt i hela byn, öfverallt i hvartenda litet hus.
Och på eftermiddagen hänga skjortor och alla slags klädespersedlar ute till torkning.
D e svaja lustigt för vinden och lysa i brokiga färger.
Skjortor i den härligaste röda färg, kjortlarne blå och un- derkläderna röda eller blå och hvitrandiga.
Det ser ut som o m hela byn flaggade till renlighetens ära.
Tisdagen är det fortfa- rande torkning och strykning.
Men på ons- dagen och torsdagen sitter mor och lappar och lagar mannens och barnens kläder.
Och jag vill lofva att de äro lappadel D e äro minsann ej rädda o m besväret.
O m lappen är spritt språngande n y och röd och skjor- tan gammal och blekt, så ser det alldeles lika bra och ordentligt ut ändå.
På fredagen är allt upp- och nedvändt i hvarje hus.
Ut med halmmattorna!
D e skola tvättas, golfven likaså.
Och framför allt måste mässing och allt hvad metall he- ter skuras blankt och glänsande.
Stolar och bord göras rena, allt fejas för att på lördagen värdigt mottaga fadern.
Hvilken trefnad för honom, när han kom- mer hem trött af sitt arbete, att finna hu- set fint och putsadt, kläderna hela och rena och mor och barn glada att åter hafva ho- nom hemma ett par dagar!
Han är då den älskvärde och dock myn- dige familjefadern.
Han leker med barnen och är mycket smeksam mot dem.
Jag misstänker, att han också sofver en g o d del af lördagen.
På söndagen går han i kyrkan.
Alla fiskar- ne äro katoliker och de äro mycket kyrk- samma.
Sedan ser man gubbarne sitta i långa rader längs gatan, röka pipa och spraka.
Men nu skall ingen tro, att de sitta som andra människor eller röka sin pipa som andra.
Pipan hänger upp och ned, och gubbarne sitta på huk, alldeles som o m de skulle börja hoppa kråka, eller ock sitta de på den ena af sina träskor.
Så kunna de sitta timme efter timme, hela långa dagen, på själfva gatan.
Det är en syn värd att se!
Präktiga, är- liga ansikten, med stora, superba drag, och ej ett skäggstrå, som döljer hakans kraf- tiga kontur.
De äro klädda i väldiga, vida, svartbruna benkläder (ej olika de nu så brukliga divi- ded), vid linningen prydda med två stora silfverknappar, snäft åtsittande långa lif, i hvardagslag röda, men o m söndagarna svarta, upptill försedda m e d silfverknappar och kedjor, och öppna, så att en prydlig randig undertröja synes.
Med mössan käckt på sned och eu svart sidenhalsduk knuten löst och vidt o m hal- sen, se de yngre ut som riktiga snobbar.
Kvinnorna promenera, två eller tre till- sammans, uti sin söndagsstass.
Den vackra, hvita mössan af äkta spetsar, med de sir- ligt utböjda snibbarne, är väl den mest prydliga och klädande hufvudbonad, man vill se.
Dräkten är svart och blå, m e d bred fyrkantig utskärning på det svarta lifvet, och ' därunder prickig eller blommig ljus isättning.
Pojkarne, i sina vida byxor, äro så snäf va och långa som möjligt i lifvet.
Med sina träskor, på holländska » klumpe », klappra de fram och åter på stenläggningen.
Småflickorna, också i hvita mössor och ljust blå eller blekgredelina klädningar, med en liten puff på halfva öfverärmen, se på söndagen ovanligt sysslolösa ut.
Man är van att på hvardagen alltid se dem med stickstrumpan i händerna.
Titta nu in i ett af de små husen, m e d de gröna gaflarne utåt gatan, och se huru fint där är.
Så välskurad mässing, koppar och järn får man ej ofta se.
Spiselplatsen tyckes vara den heliga plats, där all ren- lighet koncentreras.
Väggen upptill spisel- hufven är beklädd m e d små fyrkantiga kakel, i något enkelt mönster, hvilka skina af renlighet.
Spiseln — men här finnes j u ingen spis!
Nej, inte som vi äro vana att se den; men just så här ter sig en g o d gammal vollendamsk kokapparat.
Först en järnplåt på väggen och en på golfvet.
Där ofvanpå en rätt hög rödmålad träpall med en extra liten hylla.
Jag har omöjligt kunnat ut- fundera, att denna lilla hylla tjänar till något annat än att, prydd med taggadt tid- ningspapper, uppbära hvarjehanda små pors- linsprydnader.
Träpallen är beklädd med glänsande blankpolerad järnplåt, fastnitad med lika glänsande mässingsspikar.
Där ofvanpå står något mycket prydligt och ge- 1898 diget, af finaste järn, och med stora, ly- sande handtag af mässing.
Närmast har det formen af de tre sidorna hos en skyf- fel utan botten.
Så kommer en jättestor järngryta.
Däruti är elden, som består af torf och små vedpinnar.
Ofvanpå grytan finnes en slags underlig trefot.
På denna trefot står en gryta, och i denna gryta kan man ändtligen koka.
En praktpjäs af trä och mässing för torf och träkol och en blankskurad kopparkaffe- panna stå som skyltvakter på sidorna.
I många hus har man nu fotogenkök eller till och med kokgas från staden Edam.
I hvilket fall som helst skulle det vara o m ö j - ligt för den ordentligaste matmor att an- märka något på spiselanordningarnas ren- lighet.
Näst spiseln tror jag att fönstren äro mest beundransvärda ur renlighetens syn- punkt.
D e äro försedda med gardin och jalousie, båda så rena och välstrukna och liggande i så precisa veck som möjligt.
Att komma in i rummet m e d träskorna på och smutsa ned mattorna, skulle aldrig falla någon in.
Inne går man på strump- lästen, och utanför stå träskorna, utvisande på pricken, huru många personer, som be- finna sig inne i rummet.
Möblerna utgöras vanligen endast af ett bord och några stolar.
Bordet står gifvet vid fönstret, och lika gifvet är, att kaffe- brickan står på bordet hela dagen om.
Hvilken som kommer in, blir genast bju- den på en » koppi koffi ».
Väggar och tak äro oljemålade i en och samma färg.
Vanligen någon riktigt ly- sande, såsom helt blodrödt, eller klart him- melsblått, eller ock starkt laxfärgadt.
Det som dock mest bidrager att gifva rummet dess karaktär är, förutom de nämn- da fyrkantiga kakeln i spiseln, den mängd af tallrikar och porslinssaker, som pryda rum- met.
Där det är riktigt fint, finnas äkta gamla tallrikar af Delfterfajans öfver spiseln, på hyllor eller i något skåp.
Annars tager man hvad man hafva kan, gamla eller nya tall- rikar, men tallrikar måste det vara.
Och fat och koppar och spilkummar måste både finnas och synas.
Man beundrar alltid tall- rikarne, när man kommer in i ett hus.
Det hör nästan till konvenansen!
» So mooi, oh so m o o i!
» så vackert, o, så vackert!
Det är också inledningen till den blif- vande bekantskapen.
Hvart man ser i rummet, fåfängt spanar man efter en säng eller en byrå.
» Men tyckte jag inte, att j a g hörde en unge skrika? » Jo, mycket riktigt!
Mor öppnar en skåp- dörr och ut tittar ett yrvaket och sömnigt litet hufvud.
Därinne är således sängen, helt och hållet inbyggd i väggen.
Mor öppnar skåpdörren bredvid.
Där är linne- och klädskåp.
Allt ligger här rent och ordentligt hopviket, den ena högen upp- staplad bredvid den andra.
Utanför, eller oftare innanför, rummet finnes ett slags kontor eller skafferi.
Där förvaras också det oumbärligaste för hus- hållningen — regnvatten, hvilket genom takrännor ledes in i en murad cistern.
Tyvärr, jag vill särskildt påpeka det, ty- värr måste det användas m e d mycken spar- samhet.
Annat vatten finns nämligen e j.
Jag har ännu ej talat o m de många ka- naler, som genomskära byn.
Små vackra, pittoreska kanaler, som återspegla de täc-
IDUN kaste små hus i världen, och med smala träbroar af alla möjliga konstruktioner.
Ett idealiskt tillhåll för ankor, som, feta och frodiga, simma fram och åter, snattra och äta.
Låter det ej lockande?
Dessa kanaler äro dock helt enkelt rys- liga.
De äro afvigsidan, de äro den svarta, den motbjudande sidan.
All slags orenlig- het från hela byn, med dess mängd af män- niskor, hamnar i kanalerna.
De lukta ohygg- ligt.
Man blef nästan sjuk af att vara i deras närhet — och likväl kunde man ej heller vara därifrån.
Dessa kanaler förefalla mig att vara abso- lut stillastående.
Och säkert är, att de under sommaren voro det.
Detta vilja de ej höra talas om därnere, utan orda om väderkvarnar, hvilka drifva vattnet vidare.
Men dessa kvarnar arbetade ej, medan vi voro där.
Ej heller finnes i Vollendam, såsom i de närbelägna små städerna Edam och Monikendam, slussar ut till hafvet.
Dock, folket är friskt och kraftigt.
Man säger oss att aldrig någon är sjuk i Vollen- dam.
Vi mådde också förträffligt, trots kanalerna.
Detta kanalvatten användes af befolk- ningen till allt möjligt, utom till matlag- ning och tvätt.
Det användes till skurning och diskning.
De öste ämbar fulla med kanalvatten öfver väggar och golf, när stora rengöringar förekommo.
Kvinnor eller barn ligga på kanalkanten och diska hela kaffeservisen!
Sedan gäller det att vara artigt afböjande, när de vilja bjuda på sin » koppi koffi. » Holländarne äro ett handelsfolk.
Jag satt ofta inne i husen och målade och märkte då, att nästan hvarje familj har någon liten handelsvara.
En sålde knappar, en annan hade garnnystan i en påse att sälja.
Den köpande kom in, tog sig helt lugnt ett garn- nystan ur påsen, lade ett par cent på bor- det och gick.
De fattigare barnen stickade muddar och mössor och sålde.
En liten döfstum flicka på femton år förtjänade på sin stickning och virkning så mycket, att hon kunde kläda sig därpå.
En samlade upp potatis- skal för ankorna, en annan skurade kop- par och mässing åt sådana, som själfva ej orkade skura den.
Alla tjänster betalades kontant med några cent.
Småslantarna måste på så sätt göra en ganska hastig rundresa genom byn.
Folket påminner ganska mycket o m dal- folket.
Ej alls till utseendet, men genom sin hederlighet och vänlighet och genom sin lugna förtroliga jämlikhetskänsla.
Intet kan dock vara mera olika än deras lefnadssätt.
Först och främst fiskrarnes, men äfven hustrurnas.
Inga utsysslor fin- nas, inga väfuader eller dylikt göras i hem- met.
Allt köpes färdigt.
Präktiga håll- bara tyger och dyrbara äkta spetsar.
Kvin- norna hafva endast att hålla huset i ord- ning och styra med föda och kläder samt barnens uppfostran.
Dessa gå i skolor.
Gossarne i en skola för sig tillsammans m e d de få flickor, som äro protestanter.
Alla andra flickor och de små pojkarne i » systerskolan », där nun- nor undervisa.
Barnen voro förtjusande fina och nätta eller naiva och klumpiga i sina pittoreska kostymer.
Pojkarne i all synnerhet voro mycket trefliga.
Nog kunde de vara ret- samma ibland, men en pojke, som kände att man hade förtroende för honom, kunde också vara en pålitlig vän och beskyddare, Sällan eller aldrig såg jag barnen gråta.
Aldrig kan jag minnas att jag hörde kvin- nor gräla och träta.
Mor- och farmödrar kallades m e d ett gemensamt namn för » Bessie ».
Jag kände en vacker gammal gumma, som hvarje kväll gick från den ena ändan af byn till den andra, en stillsam vandring, för att taga godnatt, först hos den ena, sedan hos den andra och den tredje af sina gifta barn.
En annan gammal » Bessie », som egent- ligen hette Marianze, och som var mycket döf, hade alltid ett par af barnbarnen b o - ende hos sig de dagar fadern var hemma.
Familjen hade tydligen blifvit för stor för huset.
Marianze var en rar gammal gumma och hennes hus en riktig fridens boning.
I stället för att skrika till den döf va » Bessie », hviskade barnen till henne, allt under det tydligaste minspel och många krumbukter med läpparna.
Mig kallade de för » Frautje », eller lilla frun — det lät så behändigt.
Främlingarna, de många konstnärerna af olika nationer, som vistas där, tyckas ej inverka något på de bestående förhållan- dena.
De komma som flyttfåglar om våren och fly undan mot vintern.
Hotellägaren, hr Spaanders, är väl den mäktigaste mannen i byn.
Genom hans bemedling finnas numera gas och trotto- arer.
Jag hoppas att han, såsom han lof- vade, ganska snart måtte lyckas förmå staden Edam, till hvilken Vollendam hör, att ordna kan al väsendet.
Först då kan Vollendam bli fullt njutbart för den, som kommer för att med pensel och penna arbeta vid dess kanaler.
Ottilia Adelborg.
* Modershänder.
Ai ära händer, mjuka, fina!
ömt de slö t o sig om mina, när jag vacklade framåt i min barndoms första tider, under barnaårens strider, än i skratt och än i gråt.
De mig buro, de mig skötte, värnade, då faror mötte, smekte mig till sömnens ro; säll jag gick vid dessa händer hän till fantasiens länder öfver sagans vackra bro.
Och jag ser dem rastlöst sträfva, aldrig någon hvila kräfva, lyfta nya bördor blott, oafldtlig omsorg lämna och min väg med kärlek jämna, för att jag skall ha det godt.
Och i drömmen jag förnimmer liksom änglavingars skimmer från en öfverjordisk värld!
Plötsligt drömmens bild sig vänder: vin gar ne bli modershänder, signande min hufvudgärd.
349 Så har tiden snabbt förflutit, medan deras, hägn jag njutit, trygg i hvarje lifvets storm.
Mödorna ha lämnat tecken kvar uti de djupa vecken, sköflat deras mjuka form.
Nu de darra, darra sakta.
Aldrig nog jag kan dem akta, kyssa dem till lön för allt hvad de burit, hvad de bära!
Modershänder, ära, ära vare eder tusen faldt!
* Ernst Högman.
I " damernas paradis. "
En vandring genom K.
Lundbergs nya affärspalats vid Stureplan.
J) å » Almska stiftelsen » i hörnet af Biblioteks- och Birger Jarlsgatan hösten 1896 sten för sten började sönderplockas af beskäftiga hän- der, uppstod på Biblioteksgatans enda lilla smala trottoar, dit mänskoströmmen obarmhärtigt pres- sades, ett kryssande och ett väjande, ett armbå- gande och ett fäktande, så att man icke hann ägna en blick, än mindre en tanke åt hvad som försiggick på den afundsjukt inhägnade tomten.
Men en vacker dag två år fram i tiden var planket som bortblåst.
Och då stannade man, äfven om man hade aldrig så brådtom, och då tittade man, om man aldrig tittat förr.
Det var ändå något annat än den gamla nunnelika » stif- telsen » den där stolta, palatslika byggnaden med sockel och pelare af granit och med kopparhjälm på sin högburna hjässa.
På de ännu hvitmenade rutorna lästes i jätteskrift K.
Man och man emellan tyddes de mystiska tecknen, tills pressen med pukor och trumpeter förkunnade, att K.
M. Lundbergs affärspalats högtidligen blifvit invigdt och i dagarna skulle öppnas för allmänheten.
Och nu står det där, fixt och färdigt både utan och innan, en prydnad för hufvudstaden, en he- der för hela landet och ett mål för det köp- och skådelystna Stockholms vallfärder.
Till etablissementets imponerande yttre bidra- ger i icke ringa mån den kring byggnaden lö- pande kransen af ståtliga skyltfönster, i hvilka säsongens nouveautéer på det mest förföriska sätt ordnas af konstskickliga händer.
Hufvud- entréens massiva, rikt skulpterade, åt Stureplan vettande mahognyportar leda in i den väldiga huf- vudhallen, som är dekorerad i hvitt och hvars med lagerguirlander sirade tak uppbäres af ett fyrtiotal prydliga kolonner.
I salens midt sluter sig en yppig bladgrupp kring ett muntert plaskande springvatten, och bak detta höjer sig graciöst till andra våningens gallerier en elegant dubbel- trappa med genombruten, hvitlackerad balustrad af smidt järn.
Längs väggarna sträcka sig solida, med firmans varor lastade hyllor, framför dem löpa bruna, spegelblanka diskar, och bak dessa röra sig behändigt affärens intelligenta, artiga och tillmötesgående biträden, damerna i uniform af klädsamma svarta mohärklädningar.
Om dagen strömma hela floder af ljus genom fönstren och den i hallens midt befintliga ljus- gården; om kvällarne strålar etablissementet i praktfull elektrisk belysning.
En mild och jämn rumtemperatur underhålles i samtliga lokalerna genom den förträffliga centralvärmeledningen, som har sin härd nere i källaren, och för luft- växlingen sörjer den likaledes därstädes an- bragta fläkten, som utför sitt maktpåliggande värf med berömvärd energi.
Bland tids- och kraftbesparande arrangemanger inom affären må nämnas 2 person- och 2 varuhissar, öfver 30 all- männa och rikstelefoner samt ett 20-tal stora, å lämpliga ställen anbragta, absolut punktliga kloc- kor, likt tornuret åt Stureplan drifna medels elektricitet.
Till höger om hufvudingången är kassan be- lägen.
Där paketeras af flinka kullor de lättare varorna, som direkt levereras åt köparen.
De tyngre däremot föras ned i ett expeditionsrum i källarvåningen, hvarifrån paketer ett par gånger