Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag tror för min del, att den lilla novisen den natten hade svårt att få en blund i sina ögon vid tan- ken på allt, hvad hon under dagen fått se af den stora världen.
Mildhet, ödmjukhet och vänlighet präglade klostersystrarnas ord och låter.
Det var, som om man velat taga de snälla gummorna i famnen, ehuru de sannolikt föga hade värde- rat ett dylikt känsloutbrott.
För öfrigt voro de ingalunda surmulna, utan skämtade gladt, då de i sitt refektorium trakterade kronprin- sessan och hennes följe med citronlemonad
I D U N 182 och välsmakande bakverk.
Jag upprepar det än en gång, det kändes, som om man varit hos en af dessa gamla hederliga svenska » mostrar », som äro idel godhet och välvilja, som gärna hjälpa och gärna försaka, som tänka minst på sig och mest på andra.
Men stackars nunnor!
D e bära på en sorg, som går dem djupt till sinnes.
Hvad som fördystrar tillvaron för invånarne i den vackra klostergården, det är tanken på, att det lugna hemmet, mänskligt att döma, snart måste öfvergifvas.
När italienska regeringen i bör- jan af 1870-talet exproprierade klostrets mark, utfäste hon sig att låta nunnorna sitta i orub- badt bo, tills deras dåvarande antal, två och trettio, sammansmält till sex.
Nu finnas af dessa trettiotvå endast nio kvar, och en af dera ligger för närvarande illa sjuk.
Ett par, tre dödsfall, och klostret måste öfvergifvas.
* Kronprinsessan tog afsked och erhöll där- vid, liksom hvar och en af hennes följe, en vacker blombukett, som doftade af rosor och jasminer.
Jag fick stanna kvar ännu tre kvarts timme för att beskåda några arkeolo- giska saker, som ligga förvarade i klostrets källare, och följdes därvid af ett par älsk- värda nunnor, hvilka stoppade min ficka full med marmorbitar, som fordom tillhört något mosaikgolf i kejsar Augusti palats.
Jag tog ändtligen afsked af mina vänliga ledsagarin- nor och vandrade utför Palatinen med min blombukett i handen.
Jag ' gick förbi de an- tika vestalernas tempel och boningshus, som ligger vid sluttningen af Palatinen ej långt från Salesinerklostret.
Här hafva antikens nunnor under århundraden från släkte till släkte vårdat den heliga, aldrig slocknade elden, underpanten på den romerska statens styrka och välfärd.
För femtonhundra år sedan måste dessa hedendomens nunnor öfver- gifva sin fredliga klostergård.
Nu är det de kristna vestalerna, som snart få göra det- samma.
Det ser nästan ut, som om de för- drifna hedniska jungfrurnas hämd ändtligen skulle drabba de kristna klostersystrarna.
Det finnes tillfällen i den mänskliga tillvaron, när förståndet säger, att det är rätt, men hjärtat måste svida och lida.
s. w. Hvad motsatserna lära.
11^1 n resa är icke minst behaglig, när den är slut; ett franskt ordstäf säger till och med: det största nöjet af resor är att hafva rest.
Hemkomsten kröner en resa med dess kanske största behag.
V i tänka, då vi säga detta, icke på t. ex. glädjen att återse de sina, utan på något annat.
Något hvar har erfarit, att ens hem, när man åter- kommer dit efter att ett något längre stycke tid varit därifrån, förefaller som snart sagdt pånyttfödt.
När man, innan det bar af, gick där och » funderade », blef omsider en ingen- ting till lags: mattorna voro urblekta, tape- terna fula, taket mörkt o. s. v. Då man återkom, trädde en förr ej känd trefnad en till mötes; det tarfliga hade blifvit hyggligt, det medelmåttiga ståtligt.
Den retlighet hos en själf, som skämde allt, var öfver.
Två unga jägmästare foro, berättade oss den ena af dem, en höst upp till de revir i nordligaste Sverige, till hvilka de blifvit skic- kade.
På vägen togo de in på gästgifvar- gårdar och i bondstugor, och de två herrarne, båda Stockholmare, gycklade sinsemellan med de anstalter till grannlåt och prydnad, de funno i dessa landtliga hem.
Deras skämt berodde ej på elakhet; stassen i bondstugorna kan understundom narra en främling att draga på munnen, om ock därmed förenar sig en känsla af rördt deltagande med en oförmåga, som gör det lilla den kan.
— Men så kommo herrarne till vildmarken, vistades där en rund tid och fingo känna på annat.
Omsider skulle de hem till Stockholm och jula och foro samma väg söderut, med sam- ma rastställen och nattkvarter.
Den landt- liga lyx, med hvilken de förut skämtat, före- föll dem nu helt prydlig; det var, som om deras ögon hade blifvit anspråkslösa i den omgifning af mörka, skrofliga fjäll och en monoton växtlighet, i hvilken de där uppe fått dväljas.
Något skämt hördes nu icke af, men väl kände de belåtenhet med hvad de sågo.
Det är så: motsatsen lär oss känna och värdera det vi hafva; i skogen lär man sig uppskatta äfven det enkla hemmet, ej mindre än salongen, och i salongen kommer öfver oss längtan till det fria, till skogen och sjön.
Thekla Knös gaf på sin tid denna längtan ett vackert uttryck i det lilla stycket Önskan i salongen.
Att noga beakta!
Vi våga hoppas, att de många, för hvilka Idun haft lyckan bli en kår vän, ej heller framdeles vilja sakna hennes vecko- visit, och uppmana därför särskildt våra kvartals- oeh halfårsprenumeranter att ju förr dess hellre förnya sin prenumeration till det med juli ingående andra halfåret, innan som- marens öfriga planer behöfva upptaga deras uppmärksamhet.
På Idun och / duns Nlode- och Mönstertidning sker abonnement å hvarje postkontor efter nedanstående kända billiga pris: Idun med illustreradt ro- manbibliotek D:o d:o med Modetidn.
planscher D:o d:o jämte planscher.
Va år 2: 50 3: 4: 75 50 V4 år 1: 50 o 15 2: 50: Ack, blefve nu strålande salen Ack, blefve den hastigt förbytt Till tysta, skuggiga dalen, Där lyckliga timmar ha flytt!
O, vore mjuka divanen Min kära, mossiga sten!
Och mattan — blommiga planen, Och lampan — kvällsolens sken!
Ack, vore hvar hviskande tärna En smärt och skimrande björk; Hvar bugande herre — hur gärna!
— En gran, som susade mörk!
Musiken — fåglarnes kvitter Och sorlet — böljornas sång!
— Men i salongen jag sitter, Och tiden göres mig lång.
I liten skala framstår denna motsatsens förmåga att framhålla och belysa det, som är af annan natur än det själft, i den effekt alster af mänsklig konstfärdighet göra ute i naturen och tvärtom naturalster i den kulti- verade världen.
Mången har nog märkt, huru de saker, han medför ute i vildmarken, få liksom förhöjdt värde, ja, hans eget vanliga 1893 ur kan låta honom erfara något af den ver- kan, ett stycke förvirradt affall från galanteri- boden gör på en skogens åbo, i hvilkens hem det aktas som en värderik artikel och får en bemärkt plats.
I ett dylikt hem fann an- tecknaren ett tarfligt begrafningskort i två exemplar i glas och ram ofvanför sängen; några simpla snirklar gjorde det i ägarens ögon till något, som stötte på konstverk.
Å andra sidan vinna naturalster på att flytta in i det odlade hemmet; icke ens den fattiga ljungplantan misspryder divansbordet, ja, där ser man vid aftonlampans skimmer kanske först, huru täck hon i själfva verket är.
Den benägenhet, ungdomen visar, att draga hem med sig från skogen stenar, kvistar, mossor och lafvar, som tjänstfolket, framför allt om det är från landet, betecknar som » skräp », har till en del sin grund däri, att detta » skräp » i det ordnade hemmet vinner i till- talande betydelse.
Det är för öfrigt ej blott de unga, som glädjas åt några smulor natur i hemmet; många äldre hafva sin lust åt så- dana, och misstaga vi oss icke, hafva de be- kanta makartsbuketterna kommit i bruk, där- för att man upptäckt omvandlingen af äfven som simpla ansedda växter, då de förflyttats till en omgifning af, om vi så få säga, kul- turting.
Elg-, hjort-, ren- och råbockshorn äro af gammalt erkända prydnader, och våra fruntimmer använda numera äfven rätt van- liga stenarter, infattade till smycken.
Hos somliga kan lusten för ting » au natu- rel » gå ända till vurm, och till en sådan hade den gått hos den bekante norska skal- den Henrik Wergeland, enligt hvad en hans lefnadstecknare berättar.
Wergelands lidelsefulla kärlek till naturen gaf sig i hans yngre år riktigt con amore till känna i hans boningsrum.
Allt hvad från naturens tre riken på något vis kunde anbringas i ett mänskligt boningsrum, kunde man vara beredd på att träffa här, somligt till prydnad, annat som surrogat för vanliga brukbara saker.
Århundradens uppfinningar och framsteg voro förspillda på honom; han älskade blott tingen i deras råa form och föredrog dem i denna framför det fulländade och bekväma.
En stol af bark stod framför hans bord, en fjäder ur en tjäderstjärt tjä- nade honom till penna o. s. v. Mau visste icke om man kommit in i ett naturaliekabi- nett, en eremits håla eller en hexmästares la- boratorium, öfver allt syntes spår af hans fantastiska konstsinne.
Fåglar fladdrade fria omkring, fiskar och lefvande snokar funnos där i glas, och bland mossa, stenar och friska löfbuskar linkade en gammal enögd och tre- bent kanin gemytligt omkring.
Så kan allt dragas till öfverdrift.
Men vi, låtom oss med sans och besinning hämta fördel af motsatsernas makt att väcka och lära: i vårt väl ombonade hem längta efter härligheterna (och besvären) i det fria, och i skogen lära oss inse, hvad vårt goda hem är!
Ut därför med oss, ty Man maa reise tilfods for at sprsenge med Hast Alle Lsenker, der binde til Hjemmet os fast: Man som Fuglen i Luften maa tumle sig fri For at glemme det daglige Lifs Vrevleri.
For at blifve Kulturen og Möderne Kvit, Og de huslige Glaeder og Venners Visit; For at lose sin Aand Fra de strammende Baand Ta ' er man Raendslen paa Nakken og Staven i Haand.
* Richard Bergström.
* Hostrnp, Eventyr paa Fodreisen.
I DU N 1893 U r notisboken.
Svensk uationalhögtidsdag.
Frågan om en svensk nationalhögtidsdag har på senare tid rätt flitigt blifvit bragt å bane.
Visserligen har all- männa meningen ännu ej hunnit förena sig om någon viss dag, men tills vidare synes man ämna göra midsommardagen till en dylik högtidsdag.
Midsommardagen är nämligen förenad med flere historiska minnen, såsom Gustaf Wasas intåg i Stockholm, Gustaf Adolfs landstigning å Rugen m.
fl., och har dessutom af ålder firats icke minst på mötesplatserna.
I detta syfte har chefen för landtförsvarsdepar- tementet aflåtit ett handbref till samtliga fördel- ningschefer med anmodan att inom fördelningarna verka för midsommardagens högtidlighållande i fosterländsk anda.
För att tolka festens betydelse har man tänkt sig ett kortare fosterländskt före- drag i förening med fosterländska sånger, musik m. m.
&gt;Nej, kära Hanna, jag har icke råd att hålla mig med någon uppassning. » &gt;Får jag stanna, fröken.
Ingenting vill jag ha En brödkant kan jag väl fä emellanåt.
Ni var den första, som visade mig någon vänlighet, och jag kan inte lefva utan er. » Hon såg på Kerstin med sina stora ögon, och denna läste en sådan hängifveuhet i dem, att hon ej förmådde säga nej.
» Nå, du får väl stanna då, Hanna. » Flickan kastade sig på knä för henne och kysste i vild glädje hennes händer.
Hon visste ej, hur väl hon ville sin matmor.
Hon tycktes kunna läsa alla hennes önskningar i hennes ögon, ty innan hon hann uttala dem, voro de förekomna.
Hennes tillgifvenhet och tro- het liknade hundens.
Och när de voro ensamma, sökte Kerstin att vidare odla denna själ, som var så bildbar, och hon hade fortfarande heder och glädje af sin un- derliga skyddsling.
* Konstnärssegrar.
I den pågående Parisersa- longens skulpturafdelning ha tvä svenska unga da- mer vunnit mention honorable, fröken Agnes Kjell- berg (akademiens resestipendiat) och fru Carolina Bruce, /.
Bendix.
Teater och musik Djurgårdsteatern.
A det lilla Thaliatemplet ute under Djurgårdsekarne har det välkända Ranftska sällskapet nu begynt sin sommarkampanj.
Den första nyhet det framförde var af synnerligt in- tresse, och det utförande, som förlänades den- samma, bådar godt för hvad vi kunna vänta af det ungdomsfriska sällskapet.
Det var Gustav Es- manns från Köpenhamn mycket omtalade folk- skådespel » Magdalena ».
Det är allt annat än glada bilder ur de olyckliga fallnas lif, detta stycke upp- rullar, och det skulle lätt kunna slå öfver till det rent motbjudande.
Det är dock allt igenom upp- buret af en harmfull kraft och glödande medkän- sla, som oemotståndligt rycka med.
Den sista akten med sin hälft mystiska religiösa afslutning är af hög poetisk verkan, ett djärft, men lyckadt grepp af den unge talangfulle författaren.
Hufvudrollen sköttes af fru Eliason med myc- ken talang; hon förlänade något af naturlig oför- därfvad skärhet åt sin Magdalena äfven i hennes förnedring, som bibehöll åskådarnes varma med- känsla.
Fröken Sundqcist som hennes ännu dju- pare sjunkna väninna Jenny Poulsen spelade med slående, nästan pinsam realism.
Äfven efter sin » omvändelse » i sista akten var hon förträfflig.
Hr Alb.
Ranjt utförde sin obehagliga roll med den naturliga ledighet och elsgans, som alltid känne- teckna hans prestationer.
Det hederliga arbetar- paret Jensen hade i hr Hagman och fru Malm, fått goda representanter, och till sist nämna vi äfven fröken Mager, som ej utan förtjänst gjorde den kvinnliga läkaren.
Stycket har de kvällar, det gifvits, syn- och hör- barligeu gjort ett mäktigt intryck på publiken och är ovillkorligen förtjänt att ses af hvarje vän af modern dramatik.
(Forts.) 1 lid sådana tillfällen brukade Kerstin kalla in t henne till sig och förehålla henne, att detta icke passade.
Hanna grät och bad om förlåtelse, och hur det var, blef Hanna så småningom en både god och snäll flicka.
Läraktig var hon, så att Kerstin förundrade sig öfver henne.
När hon läst sig fram, kom hon åter till Ker- stin.
Hon tycktes ha svårt att homma fram med sitt ärende, men slutligen fick Kerstin ur henne, att Hanna ville blifva kvar som hennes tjäna rinna.
Barnen hade fått julferier och det hade blifvit tyst och stilla i skolhuset, kring hvilket de hvita drifvorna redan började höja sig, ehuru man icke var längre än i början af december, Kerstin hade icke på länge haft några under- rättelser från Axel, och de kommo ej oftare, än han behöfde hjälp af den aldrig svikande Kerstin.
Men för hvarje liten penningsumma hon sände honom tänkte hon alltid: » Ett steg närmare må- let I » Till våren skulle Axel Filén taga sin exa- men och prästvigas.
En morgon hade Hanna varit nera till järnvägs- stationen.
Då hon kom åter, hade hon bref med sig.
» Se, så vackert han skrifver, fröken, » sade flickan och pekade på utanskriften.
» Hvad heter han? » Kerstin tyckte, att Hanna lade särskild betoning på han.
Hon tog hastigt brefvet ifrån henne och skyndade in i sin kammare.
Brefvet var kort.
» Farväl, Kerstin min!
Tänk icke mera på din Axel, som kämpat förgäfves.
Jag kan ej strida längre, vill ej heller tynga på dig.
Farväl, min dröm om lycka!
Och du skall glömma mig, min älskade!
Axel. » Kerstin blef alldeles utom sig.
Han hade kämpat förgäfves?
Var han sjuk — döende kanske?
El- ler hvad menade han!
Gång på gång läste hon brefvet, utan att komma till större klarhet.
Hon gick som i feber hela dagen.
De korta satserna Axel skrifvit ljödo oupp- hörligt för henne.
Om natten kunde hon icke sofva, och om morgonen var hon nästan sjuk.
Nej, hon måste hafva visshet, kosta hvad det ville.
Så kastade hon något kläder i en liten kapp- säck och gjorde sig brådskande i ordning att resa.
» Skall fröken fara bort? » frågade Hanna, som med förvåning såg dessa plötsliga förberedelser.
» Ja, på ett par dagar bara. » » Då följer jag med.
Fröken får inte resa en- sam, hon kunde bli sjuk. » » Nej, jag kan inte taga dig med, det borde du väl förstå, » svarade Kerstin nervöst.
» Du får stanna hemma och vakta huset. » » Jo, det skall jag, det kan fröken lita på, » sade Hanna med en ton af beslutsamhet, som om hon väntade minst ett anfall af ett röfvarfölje.
Brådskande begaf sig Kerstin på middagen ned till stationen.
Hon hade icke råd att taga snäll- tågsbiljett, utan måste resa på blandadt tåg.
Min Gud, hvad det kröp långsamt framåt, och hvad det dröjde länge vid stationerna.
Ändtligen, sent på aftonen, nådde hon Upsala.
Hon hade aldrig varit där förr, och staden före- föll henne så stor och vidlyftig i jämförelse med det lilla samhälle, där hon var född.
Hvad det fanns många värdshus, tyckte hon, och när hon passerade dem, hörde hon från alla uppsluppet skämt och glam.
Hon frågade sig fram till den nation Axel till- hörde.
Äfven där var upplyst, äfven där festade man.
Hon träffade en vaktmästare, som upplyste henne om kandidat Filéns adress.
Han bodde långt ut på Svartbäcken.
» Vet ni, om han är sjuk? » vågade Kerstin fråga, fastän hon kände, hur hon rodnade.
» Sjuk?
Han gick härifrån för en timme sedan. » 183 Det var ingen lätt sak att hitta fram till det hus, där Axel, enligt de upplysningar hon fått, skulle bo.
Det var en stor, kasernlik byggnad, som såg dyster och föga inbjudande ut.
Det lyste ur ett och annat fönster.
Hon fick trefva sig fram genom långa korridorer.
Slutligen nådde ljudet af högljudda röster hennes öra.
Hon gick ditåt.
Ljussken genom springan på en dörr ledde hennes steg.
Hon stannade därutanför.
Då hörde hon någon säga: » Ja, skål då, Acke, och lycka till med ännu några femmastare!
Du spelar förresten som en torsk!
Att bli kassa på omköp!
Du skulle ha trumfat ut oss, så hade du gått hem. » » Det blir dyrt det här, » hördes nu en stämma, som Kerstin igenkände som Axels, ehuru den var hes och skränande.
Kerstin häpnade.
Hon min- des ju alltid hans smekande, melodiska ton- fall.
» Och du har ondt om mynt, hva? » skrattade en annan.
» Nå, du kan väl få ifrån tösen din.
Herre Gud, den som ändå varit så klok och skaf- fat sig ett sådant där litet älskande kassaskrin.
Jag försökte en gång med en restauratris på en ångbåt, men det gick bara till en tid.
. » » Och så blef det uppdagadt ja! » skrattade Axel.
» Jojo, det kan gå så, men.
» » Dä har du alltid prostmamsellen i efterhand, menar du.
Passa dig att inte komma i mellan- hand.
Då kan du lätt bli surcouperad!
Nej, skål för Ackes skolmamsell, gubbar! » » Ja, skål för henne.
Nå, dricker du inte, Acke! » » A, håll mun på er. » » Hva?
Har du bondånger?
Du har väl skrif- vit ihop en litania till henne igen?
Fy katten, det är i alla fall föraktligt. » » Nej, hör ni, » skrek en annan, » kom inte med några tråkigheter.
Låt Acke sköta sina affärer, som han vill.
Han vet väl, hvad tösen tål. » » Men, tänk om hon skulle komma och öfver- raska dig, Acke! » » Du är tokig.
Kupera nu, så spela vi vidare. » Kerstin stod som förstenad.
Hon kände det, som om bröstet vi ' le sprängas, hon kunde icke röra sig ur stället.
Åh, var detta möjligt?
Drömde hon icke någon ryslig dröm!
Jo, hon var ej vid sina sinnen.
Nej, nej, det var icke verklighet allt detta!
Hon hörde någon resa sig därinne och närma sig dörren.
Hon flydde!
Ut på den mörka gatan!
Hon ville bort från denna trakt.
Men hon kände benen svikta under sig.
hon måste sätta sig på ett trappputsprång.
Och så brusto tårarne fram.
Hon grät, som om hjärtat velat brista.
Om hon blott i tårarne kunnat dränka sin sorg!
Men den var för stor.
Hela hennes lycka, hela hennes lif hade på dessa korta minuter gått förlorade för henne.
Hennes kärlek hade varit allt för henne.
nu var det förbi!
Nej, hon kunde icke blifva sittande där.
Hon kände ingen i den stora staden Och föröfrigt — icke kunde hon visa sig för någon.
Hon hade ju handlat dårak- tigt, som rest på detta sätt.
Nej, hon hade fått klarhet, och hur bittert det än var, var det nog bäst så.
Hon gick ner till stationen, där hon fick komma in i väntsalen.
Med första morgontåget reste hon igen.
Sorgsen ända till öfvergifvenhet.
Ofvergifven!
Jo, nu var hon det, om någonsin.
Alldeles en- sam!
Och bedragen, så grymt, så lumpet be- dragen!
Ja, lumpet!
Hon sökte i början slå bort denna tanke.
kanske det inte var så.
Men nej, hon hade hört med egna öron, och hon kunde icke tvifla.
Aldrig skulle hon återse honom mer.
När Kerstin väl hunnit hem igen från sin plan- lösa resa, blef hon sjuk.
Långa Hanna måste bädda ner henne och vakade öfver henne den första natten.
Men då Kerstin började yra, blef hon rädd och sprang in till handelsmannen.
Så blef provinsialläkaren eftersänd.
Kerstin hade hjärnfeber, och sjukdomen var ytterst våldsam.
Länge sväfvade hon mellan lif och död, men sent omsider, när läkaren redan öfvergifvit allt hopp, kom en kris, och den sjuka var räddad.
Men det var icke samma Kerstin Sangvin, som steg upp från sjuksängen.
Det var en utmärglad, matt varelse, riktigt genomskinlig, med mörka ringar kring de stora, insjunkna ögonen.
Och hå- ret, det stora präktiga håret, som mången gång utgjort hennes stolthet — det fanns icke mer.
Hon brast i gråt, när hon såg sig i spegeln.
IDUN 184 Första dagen Kerstin kunde sitta uppe, kom Hanna och lade i hennes knä tvänne bref med välkänd handstil.
Hon såg på dem och blef om möjligt ännu blekare.
Hon kände som ett sting i hjärtat, men hon hade icke en tanke på att öppna dem.
Ty under sjukdomens sista tid, när hon legat där vid full sans, hade hon under sömnlösa nät- ter gjort upp sitt mellanvarande med sig själf.
Detta, som hon upplefvat på sin ödesdigra resa, förekom henne såsom en hemsk dröm.
Och så småningom klarnade det för henne: det hade varit en Herrans tuktan för hennes världslighet.
Den jordiska kärleken hade kommit henne att glömma » det enda nödvändiga&gt;.
Nu gjorde sig den him- melske brudgummen påmint.
Ja, hon ville bilfva hans.
Allt utom honom var ju endast fåfänglig- het.
Visst sträfvade det arma, syndiga hjärtat emot, men det fick böja sig, förödmjuka sig.
Och omsider kunde Kerstin stilla sig och tacka Gud, för det han befriat hennes snärjda fot ur jägarens snara.
Och nu kommo dessa bref och refvo upp det ännu dock stundom svidande såret.
Hon måste vara stark, och därför, när hon kom så långt, att hon hade krafter därtill, slog hon in Axels båda bref i ett kuvert, skref med darrande hand utan- skriften — åh, hur väl hon mindes den nu — utanskriften hem till honom!
När hon sändt bref- vet i väg, var det som om hon för alltid slagit i hop en älskad, men farlig bok.
Aldrig mera skulle hon läsa en bokstaf i den.
Kerstin kunde icke på ett par månader sköta sin skola, utan måste skaffa sig vikarie.
Detta var en bekymmersam fråga, men till hennes glädje redde den sig dock för henne bättre, än hon hade väntat.
I en af grannsocknarne fanns nämligen en gam- mal skollärare, som hette Blom.
Han hade tjänst- gjort i orten i öfver trettio år och hade endast haft ett par år igen till pensionsåldern.
Socknen var folkrik, och han, som i sin skola haft rum endast för några och ljugu barn, hade haft nära tvåhundra stycken inskrifna.
(Forts.) Bidrag mottagas med tacksamhet.
Logo&amp;ryf.
» Tänk på mitt hela, » Idun vackert ber, » och gif en skärf till den, om än så ringa! » Ät månget barn med bleknad liten kind den hälsans fagra rosor hoppas bringa.
O, hvilken glädje, när från dammig stad den troppar af, den lilla muntra rad för att fä tumla om på ängar gröna!
Snart har vi sommarn här i all sin glans.
Känn, huru ljuft ren västanvinden sme- ker!
Dit ut, dit ut vi lockas med all makt, till skog och sjö snart hela högen leker.
O, må mitt hela vidgas mer och mer!
Tänk uppå den, jag nu så vackert ber!
Din egen glädje dubbelt skön då blif- ver.
Nu låtom oss vår tanke öfva!
Säg först en växt med ljufva blommor blå, och något, som man lätt kan halka på!
Ett vanligt gift, som oss till döds kan BÖfva!
Hvad Blites uti dansen yr?
Hvad fröjdar liten munter fyr?
Hvad kan repslagarn göra?
Hvad vill så lätt bland folk uppstå, Och det om lumpna saker små?
Hvad är ej trefligt höra?
Ett tilltalsord, så vanligt nu.
Ett leende, ej vackert ju?
Hvad uppå land ej trifves.
Ett djur, ej propert just minsann, och något som det äta kan.
» Franska seder och svenska. » Herr Redaktör!
Anhålles om plats i Eder ärade tidning för föl- jande lilla bemötande af artikeln: » Franska seder och svenska » i ett af lduns senaste n:r.
hyser personligen all sympati för franska folket, hvilket ju nordbon i allmänhet gör.
Ar- tikel-förf.
gör det ock, som synes, ehuru det sätt, hvarpå hon » parierar » för detta — eller isynner- het för dess kvinnor ur en viss klass — på de våras bekostnad och hennes inkonsekvent upp- dragna paraleller mana till opposition.
Jämförelser blifva ju alltid haltande bevis, och hvad som passar för en, passar ej för en annan.
Begreppet » lättsinne » är, som så mycket annat här i världen, relativt.
Hvad en anser som så- dant, gifver en annan ett mera oskyldigt namn, beroende af den rådande » tonen » på platsen eller bedömarens personliga åsikter.
I det ena landet anses det vara god ton, när en ung flicka ej val- sar på en bal, i ett annat land finner man intet olämpligt däri.