Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ekström framställda stämningspåstående fick förfalla, hvarvid Kämnersrätten, enligt numera laga kraftvunnen dom, låtit bero.
Att likväl lagmannen Stenberg redan i Februari månad 1834 från låntagaren Kjellsson verkligen erhållit medel till liqviderande af det lån Hollanders sterbhusdel egare sedermera nödsakats inbetala, är, genom numera företedda och af Direktionen öfver Lånekontoret i Götheborg jemväl till riktigheten vitsordade handlingar, fulleligen ådagalagdt.
Sålunda har, enligt ett af lagmannen Stenberg under den 1 Mars 1834 till borgmästaren L.
Bergström i Falkenberg aflåtet enskildt bref, Stenberg erkänt sig hafva af borgmästaren Bergström emottagit ”skrifvelse med åtföljande 600 r:dr b:ko ”för herr öfver-jägmästaren Kjellsson”, samt, jemlikt ett bemälde Stenbergs bref till borgmästaren Bergström af den 7 Mars 1835, den förre, jemte förmälan, att göromålen dels i och för beredelserna till Lånekontorets revision och dels under sjelfva förrättningen nekat och nekade honom att kunna göra den uträkning och den afsilning, borgmästaren uti skrifvelse af den 23 Februari sistnämnde år begärt för öfver-jägmästaren Kjellsson, yttrat: ”Emedlertid erkänner jag emottagandet af de med ”brefvet den 15 Februari förlidet år insände 600 r:dr b:ko, hvarmed ett lån på ”430 r:dr är kontant inbetaldt, och resten afskrifvet på andra lån.
Nämnda lån vay ”i Kjellssons namn, med borgen af Rhoda och W.
Hallander, hvilken således är ”ifrån ansvarighet för densamma”.
Med afseende å hvad berörda skrivelser innehålla, och då något tvifvel numera icke kan ega rum derom, att medel till betalning af Lånekontorets förenämnda fordran hos Kjellsson redan den 15 Februari 1834 blifvit till lagmannen Stenberg i lifstiden insända, hvarigenom det af Ilallanders sterbhusdelegare godtgjorda lån kunnat och bort sednast den 25 Februari sistnämnda år till Lånekontoret inbetalas, så vida ej Stenberg uraktlåtit att för medlen redovisa, samt medgifvas måste, det Lånekontorets gäldenärer bort kunna till Stenberg, i egenskap af Kontorets om. 4 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 47. budsman, hysa det förtroende, att han redligen skulle använda de medel, som till honom öfverlemnades, för att i Lånekontoret insättas, anser Utskottet det vara med billighet öfverensstämmande, att Hallanders sterbhusdelegare, som, till följe af uraktlåtenhet å deras sida att, genom reservations-bevakning, hålla sin talan emot Stenbergs urarfvabo öppen, blifvit underkastade den förlust de fått vidkännas, för* unnas en sådan eftergift, att, efter afdrag af lånets kapital-belopp 430 r:dr, med derå till den 25 Februari 1834 upplupen 8 procent ränta 92 ridr 5 sk. 6 rist- samt lagsökningskostnaden 4 r:dr 24 sk., eller tillsammans 526 r:dr 29 sk. 6 rist. b:ko, dem kunde tillåtas återbekomma återstoden af hvad de, med tillsammans 950 r:dr 16 sk. 1 rist. nämnda mynt, på grund af Kongl. Götha Hofrätts ofvanomförmäldta utslag, till Lånekontoret erlagt, och får alltså, i öfverensstämmelse med hvad Lånekontorets Direktion jemväl tillstyrkt, hos' Rikets höglofl.
Ständer vördsamt hemställa, att berörda återstod måtte få till hemmansegaren W.
Hallanders sterbhusdelegare återbetalas med 423 r:dr 34 sk. 7 rist. banko.
Slockholm den 6 April 1848.
Ånk. till Exp.-Uisk. den 8 April, kl. 4 e. m.
Utlåtande> i anledning af de inom Riks-stånden gjorda anmärkningar vid Utskottets Utlåtande N:o 24, Samtliga Riks-stånden hafva den 4 nästlidna Mars till Utskottets förnyade behandling återremitterat berörda Utlåtande, uti hvilket Utskottet sig yttrat i anledning af Kongl. Majits nådiga proposition, angående serskilda jemkningar uti det af Kongl.
Majit och Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag antagna mynt-system; hvarförutan Utskottet, i sammanhang dermed, latt emottaga en af Herr A. F. Erksson inom Vällofl.
Borgare-ståndet, med stöd af 56 § i Riksdags-ordningen, väckt motion, innefattande den hemställan, att mynt-enheten måtte bestämmas till ett värde, lika med 1/8 r:dr specie, eller 1/2 ridr riksgälds, och indelas i 100 styfver, i enlighet med det af Friherre F, Wrede vid 1840—1841 årens riksdag framställda förslag.
Vid öfverläggningarna inom Riks-stånden i anledning af Utskottets tillstyrkan^ att den utaf Kongl. Majit och Rikets Ständer vid sednaste riksdag antagna räkne - Banko-lltslcottets Utlåtande, N:o 47. 5 enhet, i varde motsvarande 1/4 r:dr specie eller 1 r:dr riksg., måtte oförändrad bibehållas 5 men i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts nådiga proposition indelas i 100 lika delar, hafva, på sätt de till Utskottet ankomna protokolls-utdrag visa, i väsendtlig mån skiljaktiga meningar och åsigter blifvit anförda.
Sålunda är vordet yrkadt, dels bifall till Utskottets omförmälda förslag, dock under dervid af några ledamöter fästadt förbehåll, att decimal-systemets införande i rikets mynt- och räkneförhållanden måtte ske samtidigt med detta systems tillämpning på mått, mål och vigt; dels att, i likhet med hvad Herr Ericsson uti ofvanberörda motion föreslagit, mvnt-enheten borde fastställas till 1/8 r:dr specie eller 24 sk. riksg., och indelas i 1Ö0 lika delar, benämnda styfver, hvilket system skulle i flera afseenden ega företräde framför det af Utskottet tillstyrkta; dels att frågan om förändring i systemet för rikets mynt borde tills vidare uppskjutas och Rikets Ständer för närvarande inskränka sig till en underdånig anhållan, att Kongl. Maj:t täcktes låta på vetenskapliga grunder utarbeta och vid en kommande riksdag för Rikets Ständer framlägga förslag till ett nytt sammanhängande system för rikets mynt, mått, mål och vigt; samt dels att någon ändring i förenämnda, af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer redan antagna, mynt-system icke måtte beslutas; och har dessutom en ledamot af Välloll.
Borgare-ståndet afgifvit ett serskildt förslag till nytt system för mått, mål, vigt och mynt, innehållande, bland annat, att ”ett stycke prägladt mynt silfver, bestående af åtta delar fm-silfver och två delar koppar samt vägande en hundrade-del af 1 skålpund, enligt den i berörda förslag uppgifna grund, skall utgöra mynt-enheten och kallas dahr, samt att en daler indelas i 10 mark och en mark i 10 ören.
I likhet med den åsigt, som under sistförflutna riksdagar gjort sig gällande, hyser Utskottet den öfvertygelse, att räkne-enhetens bestämmande till ett värde, som motsvarar den allmänt kända och i handeln vanligen förekommande riksgälds-riksdalern, är mera ändamålsenligt, än att antaga till enhet ett annat värde; och då Utskottet af de anmärkningar, som inom Riks-stånden blifvit anförda, icke funnit sig föranlåtet att tillstyrka någon ändring i dess på förut utvecklade skäl grundade framställning om decimal-systemets införande, eller föreslå någon åtgärd, hvarigenom nämnda systems bringande till verkställighet skulle för en längre tid uppskjutas, har Utskottet ansett sig böra vidblifva sitt förslag, att, med bibehållande af den vid sednaste riksdag antagna räkne-enhetens värde, denna enhet må indelas i 100 lika delar.
Hvad serskildt beträffar den af åtskilliga ledamöter inom Riks-stånden, i sammanhang med frågan om decimal-systemets antagande, yttrade mening, att Rikets Ständer borde hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det nämnda system måtte samtidigt tillämpas i afseende å så väl rikets mynt, som mått, mål och vigt, får Utskottet anmäla att, då Kongl. Majit, uti Dess till Rikets Ständer aflåtna proposition i ämnet, 6 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 47. behagat i nåder gifva tillkänna, det Kongl. Maj:t vore sinnad, att, inom en icke af lagsen tidpunkt, bringa till verkställighet det på 10-tals-räkningen grundade nja system för mått, mål och vigt, hvilket Rikets Ständer redan år 1823 för sin del an tagit, lärer någon framställning härutinnan icke vara af behof påkallad.
Emot den benämning af Riksdaler, Utskottet föreslagit må gifvas åt räkne enheten, är inom Riks-stånden anmärkt, att denna benämning sannolikt skulle komma att förorsaka oredor och förvillelser vid transaktioner man och man emellan, samt att fördenskull något serskildt uttryck borde begagnas, hvarigenom den antagna enheten utmärktes och skiljdes från de i rörelsen nu förekommande riksdaler specie, riksdaler banko och riksdaler riksgälds; i hvilket afseende uppgifvits orden: riksmark, riksmynt, bankdaler, riksdaler kurant, riksdaler papper, sedel-riksdaler, svensk riksdaler samt riksdaler svensk.
I det återremitterade utlåtandet yttrade Utskottet, att benämningen riksdaler, hvarmed i allmänhet betecknas riksdaler riksgälds eller det räkne-värde, som af den nya enheten motsvaras, icke bör komma att leda till missförstånd eller oredor, hvilket, enligt Utskottets öfvertygelse, snarare skulle inträffa i händelse den nya räkneenheten, jemnt motsvarande ett redan kändt och i rörelsen begagnadt mynt, erhölle en från dettas i någon mån afvikande eller alldeles ny benämning; dock har Utskottet, till undanrödjande af all tvetydighet, här nedan tillstyrkt, det Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit, i sammanhang med beslutet om det nya mynt-systemets bringande till verkställighet, täcktes meddela sådana föreskrifter, hvarigenom missförstånd vid transaktioner enskilda emellan, med afseende å räkneenhetens benämning, må förekommas.
Likaledes anser Utskottet sig böra vidblifva sin förut gjorda hemställan, att den nya räkne-enhetens under-afdelningar må, i enlighet med hvad Kongl. Maj:ts nådiga proposition i detta afseende innehåller, benämnas penning; och hvad angår den af några ledamöter yttrade mening, att åt räkne-enhetens 10:del borde gifvas en serskild benämning, såsom krona eller mark, tror Utskottet, att sådant skulle leda mera till förvillelse än till någon verklig fördel och ej eller vara behölligt; hvadan Utskottet icke kunnat förslaget derom biträda.
Utskottet yttrat och tillstyrkt, angående silfvcr-myntets utmyntning och grunden derför, är inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln anmärkt, att den nu gällande 12-lödiga halten icke vore lämplig i afseende å det större silfver-myntet, enär detsamma, genom den betydliga koppar-tillsatsen, förlorade sin glans, samt att silfver-myntet å de lägre valörerna borde utmyntas af 8- eller 10-lödig halt, för att blifva mera beqvämt och lättare att handtera; varande derjemte af en ledamot inom bemäldta Riks-stånd hemstäldt, att något silfver-mynt å 25 penning icke Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 47. 7 mätte, pä sätt Utskottet tillstyrkt, präglas, utan deremot slas två mynt-stycken, det ena å 20 penning och det andra å 10 penning, båda af 8-lödig halt.
Åberopande de skäl, Utskottets ofvanberörda utlåtande innehåller i fråga om förändrad grund för det mindre silfver-myntets utmyntning, får Utskottet anföra, att den finhet, som enligt gällande mynt-ordning är vorden för silfver-myntet bestämd, synts Utskottet vara ändamålsenlig, och att någon förändring i densamma icke torde vara af omständigheterna påkallad; vid hvilket förhållande, och då mynt-stycken af 12-lödig halt af den låga valören å 20 och 10 penning skulle blitva alltför små och ohandterliga, samt det förra dessutom lätt kunna förblandas med myntet af 25 penningsvärdet, Utskottet funnit sig icke ega skäl att föreslå utprägling af silfvermynt å andra eller flera valörer än dem, som i Utskottets omförmaldta utlåtande upptagas; hvaremot, och med afseende å angelägenheten deraf, att värdet af det blifvande silfver-myntet må kunna med lätthet utrönas, Utskottet här nedan afgifvit serskildt yttrande, angående detta mynts utseende.
Ridderskapet och Adeln har en ledamot ansett Utskottets förslag till koppar-myntets utmyntning, såsom innefattande tre serskilda utmyntningsgrunder, fordra någon jemkning, och i sådant afseende hemställt, att koppar-mynt å 10 penning ej må präglas, samt koppar-mynten blifva följande: 1 k 5 penning, utmyntadt efter 400 r:dr riksg. per skeppund koppar, stapelst. vigt.y 1 å 2 penning, efter 320 r:dr dito. 1 å 1 penning, dito dito. 1 å £ penning, dito dito.
Men enär, efter hvad Utskottet inhemtat, de koppar-mynt, som, enligt nyssberörda förslag, skulle utmyntas, komme att till omfånget alldeles öfverensstämma med nuvarande silfver-mynt å ^ och ^ r:dr silfver, och en sådan öfverensstäm melse städse ansetts olämplig, har Utskottet funnit sig icke kunna samma förslag biträda.
Till följd af hvad nu anfördt blifvit och Utskottet tillförene i frågan föreslagit, får Utskottet hos Rikets Ständer vördsamt tillstyrka, att, med bibehållande al det utaf Kongl. Majit och Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag fattade beslut om räkne-enhetens fastställande till j r:dr silfver, enligt mynt-ordningen af den 9 Maj 1835, denna räkne-enhet, motsvarande 1 r:dr riksg. eller 32 sk. b:ko, må, i öfverensstämmelse med samma beslut, benämnas riksdaler', att räkne-enheten indelas i 100 lika delar, benämnda ‘penning, deraf alltså hvar och en i värde motsvarar 1 tto r:st i silfver, 3 tVu r:st b:ko, 5tVV r:st riksgälds, eller nära 1/2 skilling sistnämnda mynt; att, efter det nya systemets verkställighet, all räkning föres i två ko - 8 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 47. lumner, riksdaler och penning; hvarvid, jemte penninge-talet, utsättas deraf uppkommande brak; att vid den omsättning eller reduktion af jordeboks- och hemmantalsräntor, som af Kongl. Majit och Rikets Ständer kan varda beslutad, äfvensom vid debitering af afgifter, som, efter det nya mynt-systemets införande, äro i annan myntsort bestämda, må, under iakttagande af de närmare föreskrifter, som af Kongl.
599 statens bördor, böra torpare äfven ega del i de fördelar, staten bjuder.
Brännvinsbehofvetförutsatt, äro torparne för närvarande ställde mellan 2:ne alternativer.
Det ena att lönnbränna, hvarigenom de vänjas till lagbrott, och den afgift, som kunde tillfalla Staten, mångdubblad måst offras åt Länsmäns och Fiscalers Öfverseende.
Det andra, att för contant upphandla sitt brännvinsbehof, då de bero af den privilegierade tillverkarens åsatte pris, eller, emedan bonden icke eger rätt till försäljning af mindre partier, nödsakas vända sig till krogarne.
Anförande till Protocollet af åtskillige Herrar Ledamöter: Herr Prosten Hagberg, som påstår, att Brännvinsbrännings-rättigheten uteslutande bör tillkomma hemman och hemmansdelar, samt att Kronobrännerierne och Städernas brännings-rättighet böra upphöra; emedan bränn vins-bränningen, på sådant sätt landet ensam förbehållen, skulle hafva en högst välgörande verkan på den nu i skuld fördjupade Landtmannens Ekonomi. Herr Doctor Stenhammar, som befarar, att, om torpare erhålla rättighet att tillverka brännvin, nya anledningar tili åverkan å Hemmansegares skog derigenom skulle uppkomma.
Herr Doctor Thyselius, som anser tarparehushållens behof af brännvin ej varn \ 600 Besv. och Ekon.
Betånkanden. större, än att det lätt kan uppfyllas igenom tillverkningen vid de hemman, hvarunder torpen lyda.
Erfarenheten visar ock, att de vid landsvägarna belägna torpen lätt; blifva lörnkrögarenästen, Faran häraf mäste ännu blifva större med leornad fri» het att tillverka brännvin.
Herr Doctor Filenius, som påstår, att Städerne icke böra hafva brännvinsbrännings-, rättighet, utan i mån af deras jord, men alldeles icke, som nu förhåller sig, efter personalen; emedan derigenom kan en förmögen Borgersman anlägga en Bränvins» brännings-inrättning, som urartar till fabriceling och till förfång för landtmannen.
Herr Domprosten Doctor Graff man, som yrkar: att Städerne ingalunda böra uteslutas från Brännvinsbrännings-rättigheteno Från VHllofl. Borgare-Ståndet.
Memorial af Herr (Vahlström, som yrkar, att i Staderna till Brännvinsbränning matte få nyttjas de, nästan i alla, åtminstone i de så kallade bättre hus, af SmåStäder till brygd nyttjade inmurade pannor, hvilka gemenligen innehålla ifrån 25 till 60 kannors rymd, likväl dem obetaget, att äfven få begagna mindre eller så kallade lyftpannor, allt efter hvars och ens råd och lägenhet.
Detta af skäl, att Städkrnes icke mindre an Landets Innebyggare synas böra vara berättigade till Bränvins-bräuning, Besv. och Ekon.
601 och emedan 50 kannors
Pl nnerymd synes vara för litet för 80 Mantalsskrifne personer, samt emedan Städerne behöfva både brännvin åt sina arbetare och drank åt sina kreatur.
Memorial af Herr Norström, sorn hemställer, om icke hvarje jordbrukare som heldst, och deribland jemväl torpare, borde få bränna emot derföre stadgade afgifter, samt om icke i mindre så kallade Städer, hvilkas näring ingår så mycket i jordbruk, som i handel och handtverkerier, må få begagna lika så små pannor, som på Ian-^ det, om än pannerymden må beräknas efter mantalen, så att fattigdom och mindre förmögenhet icke måtte blifva föremål för den mer bemedlade, att rikta sig af en nä* ring, som en annan medborgare icke mäg^ tar begagna sig af.
Memorial af Herr Egge, som påstår nedsättning af Bevillningen för pannor uti sammansatte verk, så att afgiften för en dylik panna icke måtte blifva högre än den, som åtföljer en lika rymlig brännvinspanna, placerad på särskildt ställe i Staden.
Med Herr Egge hafva förenat sig Herrar Linqvist, Nauclér, Norström och Eckhoff.
Memorial af Herr Cederborg, sorn hemställer, om icke den Städerne i allmänhet, genom nu gällande författning, tillkommande rättighet, att efter folknummer utöfva Brännvinsbränning, jemväl må^utvicU 6o2 -Besv. och Ekon.
Betänkanden. gas till hemmantalet af Städernas jord; hälst den nu mera är lika beskattad som jord på landet, och således icke utan orättvisa synes kunna beröfvas deremot svarande lika förmån,! afseende på brännvins-brännings-rättigheten.
Till vederläggande af den invändning, att nemligen jordbruk och brännvins-branning icke tillhör Stadsmanna» näringen, anför Herr Cederborg, att de fleste Småstäder icke äro hvad de böra vara, och att sålunda ett billigt afseende bör fästas på hvad de verkligen äro, samt att, då Handel och Handtverkerier icke lemna sina idkare tillräcklig utkomst, den sista lofliga utvägen till bergning, genom Åkerbruk, icke må dem betagas, eller någon, inskränkning för dem göras uti den jordbrukare i allmänhet tillerkända rättighet, att, på sätt de för sig anse förmånligast, få använda afkastningen.
Herr Hambraeus bestridde, hvad Herr Cederborg yrkat, och kan icke Anna något skäl, hvarföre brännvins-bränningen borde vara förenad med jorden.
— Behofvet af brännvin anser Herr Hambraeus gemensamt för dem, som ega, och dem, som icke ega någon jord: och brännvinsbrännings-rättigheten bör, i hans tanka, vara grundad på behofvet, men icke på något annat.
— Herr Huldberg anser brännvins-bränningen egentligen tillhörande jordbruket, såsom en rättighet att förädla sin egen vara.
Herr Besv. och Ebon, JJtsK.
603 Fornander, har förenat sig med Herr Hambraeus och yttrat, att en handlande, en skeppsredare till exempel kan hafva flere hundrade arbetare och matroser, som skola födas, och anser han det derföre vara obilligt, om icke äfven denne skulle få bränna brännvin för alla sina arbetares behof, lika så väl som hemmansegare på landet.
Med Herr Hambraeus och Fornander hafva förenat sig Herrar Lundman och Lagerstrand.
Memorial af Herr Montan, som yrkar, att, hvad bräcnvinsförfattningarne stadga för städerne, måtte rättas och tillämpas efter deras verkliga behof och förmån; så att, likasom en hemmans egare på landet kan få bränna med 30 å 50 kannors panna för ett ringa hemmanstal, äbodt af 8 å 10 personer, städernes innevånare, derest personalen skulle ligga till grund, äfven måtte få tillstånd, att för en mindre personal af t2 å 15 personer utöfva brännvinsbränning med dylika mindre pannor, efter tillfälle och behof, emot enahanda afgifter, som för landet nu äro eller blifva stadgade.
Med Herr Montan har Herr Hagander förenat sig, med det tillägg, att han anser brännvinsbränningsrättighet böra få utöfvas, icke endast efter det hemmantalet, hvartill städernes egorymd kan vara beräknadt, utan äfven, hvad angår de städer, der slik beräkning icke egt rum, Jämpas efter antalet af jord Tunneland, 6o4 Besv. ock Ekon. Zhsh.
Betcinkanden. sorn linnas under enskild ego och bruk.
Med Herr Hagander har Herr Palm sig förenat.
Herr Ehinger anser lika med Herr Montan, att den icke obetydliga jord, hvilken de fleste städer i riket innehafva, skulle sakna det till dess behöriga skötsel nödiga gödningsämne, om icke genom den tillåtna brännvinsbränningen städernes innevånare blifvit iståndsätta att utfordra ett motsvarande antal kreatur, särdeles som fodertillgångarne kring många städer äro så knappa, att behofvet deraf icke utan ganska dryg kostnad kan fyllas.
Vidare påstår Herr Ehinger, att städernas brännings-rättighet bör bibehållas, emedan den bereder förlandtmannen en förökad afsättning för dess härtill tjenliga producter och således är för jordbrukaren snarare gagnelig än skadlig, Slutligen anser Herr Ehinger det skola blifva af nytta för StatsCassan, om en fri tillåtelse af brännvinsbränning i städerne klefve gifven, emot en förhöjd afgift i män af pannornas storlek.
Herr Santesson önskar, att striden om brännvinsbrännings-rättigheten slutligen måtte leda till en allmän frihet för både städer och landet, att t förädla en så allmän vara, som säden, utan annat vilkor än skatt, i mån af pannerymden och rättighet för vederbörande styrelser, att i städerna gifva föreskrifter till förekommande af eldsvåda.
Med Herr Santesson förenar sig Herr Bjuhr.
Herr Ce - Eesv och Ekon.
Retänkanden.
605 Herborg yrkar: att i nya redactionen a!
Förordningen oa» brännvinsbränningen, uttryckligen må förbjudas, att verkställa bränningen i städerna å Sön- och Helgedagar, samt nattetid, eller åtminstone den rättighet förbehållas hvarje stads Magistrat, att till Konungens Befallningshafvandes stadfästelse öfverlemna de särskilde föreskrifter, hvilka genom locala omständigheter kunna finnas nödvändige att i detta afseende iakttaga.
Memorial af Herr Langenberg, söör föreslår utvidgning i städernas bränningsrättighet på så sätt, att all stads-jord blefve särskildt i man af dess hemmantal och värde berättigad af brännvinsbränning, enligt samma grunder, som i 1 § £. mom. af ofvan åberopade Kongl.
Kungörelse för landetärutstakad.
Städernes förra redan stadgaderätt, att efter folknummer genom förening en slik rättighet utöfva, häraf dock ingen rubbning underkastad.
Memorial af Herr Fornander, hvaruti han föreslår, att det må vara Borgare i städerne fritt, att med 50 kannors panna eller derunder tillverka brännvin utan beräkning af mantal.
Memorial af Herr Ekstrand, som föreslår: 1:0
Att vid pannemätning och stämpling bråk eller mindre rymd än en kanna aldrig må ingå i beräkning, 606 Besv. och Ekon.
Betänkanden, 2:0
Att alla föreskrifter om ansvar fö i?
brännvin sredskaps innehafvande af den, som ej är berättigad bränna, måtte utgå och försvinna, utom för det fall, då oloflig bränning med sådan redskap tillika är skedd.
Dessa föreskrifter syna3 Herr Ekstrand, åtminstone vid den tid brännvinsbränning är tillåten, ganska umbärliga och i allt fall för stränga att bibehålla, annorlunda än med nedsättande af böterna, och utan åtföljande förlust af redskapen.
Dessutom, och då Herr Ekstrand förmärkt, att det i 3 art. 9 §. af författningen utsatte ansvar för vägrad visitation ansetts för strängt att tillämpas, hemställer han 3:0
Att detta ansvar antingen måtté minskas eller ock alldeles upphöra.
Ifrån Hedervärda Bonde-Ståndet.
Nleviorial af David Rasmundsson från Malmohus Län, som yrkar upphörande af Krono-brännerierne och af Städernes bran vinsbrännings-rättighet.
Städernas jord har egentligen blifvit dem donerad i afseende på deras öfriga näringar.
Genom stads-bränning och krono-brännerierna lider jordbruket och boskapsskötseln, hvilka i närvarande tid fordra all den hjelp och understöd, som kan påräknas genom förädlandet af den säd och potatoes, landtmannen producerar, men ntl ser sig tvungen försälja tili ofta mindre ari Besv. och Ekon, (Jtsk, Betänkanden, 607 hälften af dess verkliga värde.
Genom bränn vins-bränn ingen sig ensam förbehållen, skulle landtmannen räddas frän den penninge*föilägenhet, han iråkat, genom hämmad afsättning och låg försäljning af sin spannmål.
Af Pehr Andersson från Södermanlands
Län, som yrkar en oinskränkt rättighet för Näringsidkare* att sälja brännvin, och påstår derföre, att förordningen af den 4 Juli 1817, jemte alla derutaf härrörande författningar i ämnet, såsom olämpelige för allmän trefnad och skadliga för samhället, måtte uppbäfvas.
Af Anders Andersson från Skaraborgs Län, sorn påstår indragning af brännvinsfiscaler och byordningsmän, de förre, såsom öfverflödige, emedan brännvinsmål kunna åtalas af Länsmän.
De sednare såsom onyltige.