Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så bar man t. ex. för pai! och vittnen stadgat böter för uteblifvande, ända till tiodubbelt mot hvad som gäller för uteblifvande inför domstol, och man har tillåtit sig anställa formliga vittnesförhör mot eller för part, Man har vidare, ”för att bespara parterne stämningskostnaden”, behandlat målen, innan do blifvit till domstol instämde, d. v. s. mål, som någon kanske blott tänkt instämma, men som, utan nämndens ingripande, aldrig måhända kommit ifråga, och man har ålagt de med höga vitén framtvingade parterna att gifva ”ersättning” för vissa nämndens eller dess skrifvares ”besvär” o. s. v. Man har sålunda mångenstädes gjort institutionen icke till en kommunalinstitution för fri förlikning, utan till en ny rättegångsinstans med hela tvånget af böter, vittnesförhör och papperslösen.
Orsaken till denna institutionens vanställning ligger deruti, att domaren nu måste upptaga mål till behandling, utan att bry sig om, att parterne hade förlikningsnämnd inom deras kommun, så att parterne icke heller behöfde bry sig om att inställa sig inför nämnden, så vida de ej af enfald låto skrämma sig dertill med höga höters bestämmande.
4 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Ur såväl positiva som negativa skäl synes mig derföre hög tid vara, att lagstiftningen tar frågan om händer’, att institutionen må regelbindas under allmänna lagen, i full harmoni med densamma, att institutionen må med kraft kunna verka det goda, som dermed åsyftas, samt att en mängd rättsökande, som tro på kraften af en ingången förlikning, genom dessa nämnders åtgärd, ej må blottställas för framtida reklamationer och ännu mera intrasslad rättegång; ty att alldeles förbjuda dessa förlikningsnämnder, kan väl icke komma i fråga.
Endast genom domarens åtgärd med afseende på det till domstol instämda, men inför nämnden bilagda målet, kunna parterne, som förlikats, vinna trygghet och förlikningen full giltighet.
Endast derigenom kan nämnden få det anseende och förtroende, som den för sin fridstiftande verksamhet behöfver och för domaren sjelf blifva till nödig hjelp för afböjandet af en massa högst simpla rättegångar.
Att domarens i lag gifna skyldighet att råda till förlikning, skulle göra nämnden onödig och öfverflödig, är en invändning, som faller för erfarenheten; ty förlikning inför en förtroende-nämnd, som nära känner personerna och deras inbördes förhållanden, har Arisat sig lättare att tillvägabringa, än inför domaren, emedan parten, der han med sina tillkallade vittnen står inför domstolen, så lätt faller på den tanken: “när det kommit så långt och när jag gjort mig så mycket besvär, så må jag väl ock fresta min lycka.“
På dessa grunder afgifves vördsamt följande Förslag till Stadga för förlikning snämnd. § 1.
Eörlikningsnämud har till ändamål att, efter sakens pröfning, välvilligt råda tvistande parter till fri förlikning. § 2.
Sådan nämnd väljes på samma sätt och efter samma grunder, som för kom muualnämndsval föreskrifvet är och kan, der så lämpligt pröfvas, med kommunalnämnden fö r e n as. § 3.
Eörlikningsnämnd skall i mål, som till domstol blifvit instämde och af den natur att de i godo biläggas må, utan rätt att med andra mål sig befatta, anses såsom parternes välvillige rådgifvare, åt parterne sjelfve lemnadt, att om förlikningen och dess vilkor fritt och otvunget besluta, g 4.
Förlikningsboslutet med vilkoret derför, inför nämnden fattadt, skall i hand ling upprättas, af parterne undertecknas och af nämnden bestyrkas, för att i denna form af kärandeparten till domstolen inlemnas.
Kommer förlikning ej åstad, bör bevis derom af nämndens ordförande lemnäs för samma ändamål, g 5.
Kärandepart skall sitt mål anmäla hos nämndens ordförande inom fyra da gar efter utgången af stämningstiden till nästa ordinarie ting. § 6.
Tillhöra parterne olika förlikningsdistrikt, skall målet anmälas hos ordfö randen i den nämnd, under hvilken svaranden hörer, g 7.
Part vare medgifvet att inför nämnden möta sin motpart genom befullmäg tigadt ombud, eller medföra person, som i saken kan meddela upplysning; dock vare nämnden ej medgifvet att höra vittne mot part, som det icke medgifver, och i alla fall ej på ed. § 8.
Alla vitens åläggande vare förbjudet.
Part må icke heller betungas med någon afgift för måls anmälan och behandling hos nämnden, men vai’e deremot förbunden att inför nämnden framlägga stämningen och öfrige bevisningsgrunder så tydligt och fullständigt, som han kan det åstadkomma.
N:o 3. 5 § 9.
Yid nämndens sammanträde föres ett kort protokoll uti inbunden bok, upptagande såväl nämndens närvarande ledamöter, som de förekomne målens rubriker med parternes namn och hvilka af dem blifvit förlikte eller ej. § 10.
Genom pålysning kalle ordföranden såväl nämndens ledamöter som de tvistande parterne att på utsatt ställe och timma tillstädeskomma på 7:de dagen före tingets början. § 11.
Der förlikningsnämnd, såsom nu sagdt är, blifvit organiserad och domaren i orten derom genom ordföranden i kommunalstämman blifvit underrättad, må det instämda målet ej till behandling inför domstolen upptagas förr än käranden företer det bevis om målets handläggning af förlikningsnämnd, som i § 4 sägs.
Stockholm don 29 Oktober 1862.
J. Otterström.
Nio Af Doktor J. M. Almqvist:
Om anvisande förskottsvis af medel för skyndsamt fullbordande af jernvägen från Mullsjö till Jönköping.
Det är allmänt bekant, och nära lika allmänt beklagadt, att den del at södra stambanan, som skall förena Falköping med Jönköping icke lyckades vid sista riksdag vinna det afseende att tillräckliga medel beviljades för dess fullbordan utan endast erhöll 1,300,000 B:dr, hvarmed väl för närvarande största arbetet blifvit verkstäldt, så att väglängden från Falköping till stationen Mullsjö nu är färdig att öppnas för allmänna trafiken, men 2| mil närmast Jönköping ännu återstår ofullbordad och måste i sådant skick lemnäs ända till dess nästa statsreglering vidtager, i fall vid densamma nödiga medel beviljas, och sålunda allt arbete afstadna under nästkommande år.
För donna återstående vägsträcka bchöfvas 1,914,888 R:dr Riksmynt enligt gilladt kostnadsförslag, med hvilka, om de beviljats sistlidne riksdag, hela banan från Falköping till Jönköping varit färdig att öppnas på samma gång som nu till Mullsjö.
En Kongl. Proposition lärer innan kort vara att förvänta om anslag till jernvägsarbetenas fortsättning, men som denna omfattar endast nästa statsreglcringsperiod, som börjar med 1864, måste ett helt års uppehåll inträffa för vägsträckningen från Mullsjö till Jönköping, så vida icke Rikets Ständer blifva betänkte på att ofördröjligen anvisa till detta arbete nödige medel.
Af denna anledning och då uppenbart stor misshushållning är förenad med ett sådant uppehåll, då staten icke kan beräkna någon ersättning för de uppoffringar som blifvit nedlagdo på jernbanan emellan Falköping och Mullsjö, innan den hinner fram till Jönköping, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville af Riksgälds-kontorets öfverskotter, i afräkning på blifvande anslag till jernvägs - 6 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 4. byggnader under nästa statsregleringsperiod, anvisa nödiga medel för jernvägens fullbordan från Mullsjö till Jönköping, att utgå under loppet af nästa år 1S63 oeh till en början 500,000 11:dr utanordnas i nästa Februari månad, hvarigenom, enligt hvad Chefen för statens jernvägsbyggnader tillkännagifvit, möjlighet öppnas att få denna så högst angelägna och redan uppöfver alla jernvägsstrider liggande bana färdig nästkommande år eller ett år förr än arbetet annars kan återtagas och frukten af hvad som redan blifvit vidgjordt, upphemtas.
Med stöd af 49 § Riksdags-Ordningen, anhåller jag, att Högv.
Ståndet ville genast för denna min motion bevilja remiss till Högloft. Stats-TJtskottet.
Stockholm den 1 November 1862. J. M. Ahnqvist IVso 4.
Af Kyrkoherden IV. G. Wennerström s
Att den
Pr ester skåpet åliggande pröjning af vilkoren för lysning och vigsel hädanefter må uteslutande tillhöra civil domaremyndighet.
De lagstadganden, som med embetets förlust belägga en prestman, hvilken vid lysnings utfärdande eller vigsels förrättande förbisett någon af de omständigheter, som i sådant fall böra iakttagas, äfven om detta skett ouppsåtligen, torde svårligen kunna försvaras, i fall det erkännes såsom en sanning, att straffet bör vara lämpadt efter brottets beskaffenhet.
Förunderligt är det derföre, att don drakoniska lagstiftning, som i detta afseende gäller, allt hittills blifvit beståndande och att förslag, som väckts i afsigt att förändra densamma eller göra den oskadlig, icke vunnit förtjent afseende, ehuru en sorglig erfarenhet visat mångfaldiga exempel på i öfrigt oförvitliga prestmän, hvilka råkat i olycka på grund af bristande försigtighet i äktenskapsmål.
För att om möjligt afvända den fara, som såluuda hotar hvarje prest, hvilken har pastoralvård sig anförtrodd, — en fara, som blir större i samma mån som sinnesspänstigheten med åren aftager, vågar jag derföre vördsamt föreslå, att, med upphäfvande af alla hithörande lagstadganden, Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att pröfningen af vilkoren för ett äktenskaps ingående, af hvad namn de vara må, skall hädanefter uteslutande tillhöra domaren i den ort, der lysningen bör afkunnas, och att, sedan han lemnat bevis att hinder ej möter för ett tillämnadt äktenskap, vederbörande prest må ansvarsfritt kunna utfärda lysning och förrätta vigsel.
Mot en sådan anordning har såsom hufvudsakligt skäl anförts det större besvär och den ökade kostnad, som allmänheten derigenom skulle få vidkännas; men jag hemställer, om det icke är naturligt, att sjelf be varel se-instinkten hos en mindre erfaren prest, som ser sig, i händelse af ett ofrivilligt misstag, hotad af la - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 5. 7 gens hela stränghet, skall mången gång framkalla betänkligheter — utan grund måhända, men i alla fall egnade att föranleda tidsutdrägt och omvägar, som alldeles icke komma i fråga, om saken genast anmäldes hos en juridiskt bildad person med mindre ansvarighet.
— För öfrigt måste ju i alla fall domarens embetsåtgärd ofta nog påkallas för att få verkliga äktenskapshinder häfda.
Jag anhåller om remiss till Höglofl. Lag-Utskottet.
Stockholm den 1 November 1862. N. G. Wennerström.
\:0 5.
Af Doktor P. E.
Thyselius:
Örn statsanslag till fyra flickskolor.
Den tid har ändteligen kommit, då staten börjat känna sig förpligtad, att taga äfven qvinnans uppfostran om hand, då man bör kunna hoppas, att den genom ordnandet af ändamålsenliga läroverk skall söka godtgöra en orättvisa, till hvilken det allmänna länge gjort sig skyldigt.
Genom Rikets sednast församlade Ständers anslag till upprättande af ett seminarium för bildande af lärarinnor har nemligen en god grund till den Svenska qvinnans mera allmänna och högre bildning blifvit lagd, och af denna inrättning, omfattad med allmänt deltagande inom de olika?samhällsklasserna, har man mycket att vänta.
Men på det att den kostnad, som härpå blifvit nedlagd, må bära ännu rikare frukter och de lärarinnor, hvilka utgå ifrån detta seminarium, må finnna ett större fält för sin verksamhet äfvensom en betryggad framtid, men framför allt på det ett särdeles i landsorten alltför kännbart behof af en för den qvinliga ungdomen ändamålsenlig undervisning, i viss mån motsvarande den, som af ynglingar vid elementarläroverken inhemtas, må blifva fyldt, erfordras upprättandet af allmänna flickskolor utan fästadt afseende på föräldrarnes stånd och vilkor.
Ty den enskilda omtankan och företagsamheten, till hvilka man i så många fall af flera skäl och ej minst af en aktningsvärd åstundan att hushålla med statens medel vädjar, äro när det gäller uppfostran ej fullt betryggande.
Staten har ock en ovilkorlig pligt, liksom ett gifvet intresse, att utöfva en närmare, väl behöflig tillsyn öfver de särskilda undervisningsanstalterna; men att inom familjen och de enskilda pensionerna med en reglementerande uppmärksamhet intränga, det låter sig icke gerna göra — och likväl vore en sådan statens uppsigt för bedömandet af lärarinnornas skicklighet och förmåga att ordna och leda undervisningen att önska, och kan jag härvid icke underlåta att uttala den åsigt, att mycket af den sjuklighet, hvaraf de uppvexande flickorna i våra dagar mera allmänt än tillförene lida, härflyter af öfveransträngning och stillasittande under de vigtigare åren af qvinnans utvecklingstid, till någon del äfven framkallad af ett visserligen aktningsvärdt, om än mindre väl beräknadt nit af en del lärarinnor, hos hvilka man stundom tycker sig förmärka 8 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 5. bristen af en väl behöflig kännedom af den allmänna belsolärans enklaste föreskrifter.
Och om man än med glädje erkänner, att många ganska goda pensioner finnas genom den enskilda omtankan upprättade, så är dock lika visst, att på flera orter den uppvexande q vi titian hvarken inom familjen eller den enskilda skolan kan erhålla den undervisning eller uppfostran, som för hennes framtida vei’ksamhet äro behöfliga; de enskilda undervisningsanstalterna hafva ej heller att påräkna ett längre bestånd och kunna icke erbjuda den garanti, som de af staten upprättade och underhållna böra ega, och då det offentliga af staten bekostade läroverket för gossar anses vara behöfligt och derföre allt mera omhuldas, så borde väl ock qvinnan med sina nu mera vidgade rättigheter sättas i tillfälle, att genom statens försorg erhålla en mera omfattande, allmän bildning.
Jag anser mig således hafva grundade skäl till min vördsamma framställning, att Rikets Ständer ville för upprättandet till en början af fyra allmänna flickskolor bevilja 12,000 R:dr riksmynt att utgå och å riksstaten uppföras från och med året näst efter detta riksmötes slut, hvarjemte hel och half skolafgift af 100 och 50 R:dr riksmynt årligen skulle lemnäs för de elever, som den förmår att utgöra, då för fattiga med goda anlag begåfvade flickor undervisningen borde vara fri, och att på Kongl. Majfis nådiga pröfning skulle bero, att låta utfärda sjelfva stadgan och att bestämma i hvilka af de städer, som vilja upplåta kostnadsfria, rymliga lokaler till skolorna och deras föreståndarinnor, äfvensom lemna nödiga skolinventarier, dessa allmänna flickskolor må blifva upprättade; och på det emot denna motion den anmärkning ej må göras, att allt förslag till bestämmandet af aflöningen samt öfriga med skolans ekonomi sammanhängande frågor saknas, ville jag vidare föreslå, att föreståndarinnan utom fri bostad och vedbrand erhåller 1,200
R:dr riksmynt, att tvänne lärarinnor anställas hvardera med en lön af 600 R:dr riksmynt samt att tvänne arfvoden å ?>00
R:dr riksmynt för undervisning i ritning och gymnastik lemnäs, och att, sedan skolmateriel och vedbrand blifvit anskaffad, det som återstår af den inflytande skolafgiften användes till premier och föremål liggande inom den allmänna flickskolans område.
Stockholm den 1 November 1862. P. Fi.
N:o 6. 9 \:(> 1$.
Om utarbetande af en Ecklesiastik Bost uUs-or dräng.
Uti våra dagar, då lefnadskostnaden är uti ett jemnt stigande, synes prestgården på landet ofta vara ett väsendtligt vilkor för innekafvarens ekonomiska oberoende, enär utan särdeles kostnad lian derigenom^ kommer i åtnjutande af flera förmåner, hvilka han eljest skulle nödgas undvara.
Åt boställsjordens förbättringegnas ock en större omsorg; hågen för odlingar är mera väckt och genom biträde af Statens Agronomer — och sällan har väl något statsanslag burit rikare afkastning än detta — hafva äfven de ecklesiastika boställen, likasom landet för öfrigt, stigit i ökadt värde och afkastning, om än mycket dervid ännu återstår att önska, Ser man åter på den lagstiftning, som gäller för de särskilda boställen, så innehåller Militie-Boställs-ordningen af den 23 Januari 1836, hvilken man nu redan funnit böra omarbetas, flera utförliga och tidsenliga bestämmelser, under det att ett utarbetad t förslag till Civil Bostätts-ordning och till Skog s-ordning beror på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning; men för de ecklesiastika boställens bebyggande och häfd har ingen särskild
Ordning varit föreslagen eller påtänkt, ehuru den allmänna lagens stadganden äro föråldrade, ej fullt tillämpliga och understundom just framkalla det man ville förekomma.
Utan att ingå uti närmare bevisning af detta yttrande, må nu endast anföras, att anförandet och underhållandet af den mängd laga hus, som vid prestgårdar böra finnas, uti en skoglös bygd och särdeles för innehafvare af kapellansgårdar faller sig betungande; att ej ringa kostnad genom hopförandet och sammanbyggnad af flera bus under ett, tak kunde besparas, likasom större prydlighet derigenom skulle vinnas; att ett och annat hus, t. ex. det så kallade pörtet, inom flera provinser saklöst kunde undvaras, och utbeder jag mig derjemte få fästa särskild uppmärksamhet, huru genom det för sin tid nödiga stadgandet, att foder icke får ifrån gård föras, boställens -förbättrande genom odlingar och införandet af ett mera ändamålsenligt landtbruk i viss grad försvåras.
Genom ängens odling och dess, likasom åkerjordens, läggande i cirkulation kan och bör höafkastningen så uppdrifvas, att ett större antal kreatur väl må kunna födas; men om bristande hus eller tillgångar förhindra ladugårdens utvidgande, och fodertillgången, äfven på åkern tagen, blir större än att den kan på stället uppfodras, så borde innehafvaren af det ecklesiastika bostället efter vederbörligen anställd undersökning, erhållit tillstånd och under allvarlig kontroll, i likhet med hvad uti Militie-Boställs-ordningens 42 § medgifves och uti Förslaget till don Civila Boställs-ordningen föreslås, kunna detta öfverskott afyttra.
Till han under nu gällande lagstiftning draga full nytta af sin jord, och detta må icke förtänkas, kan han väl genom plantering af tobak, odlandet af en mängd ,uidra_ säljbara voxter, försäljning af frön i större skala, kringgå detta förbud — men om detta är till boställets bästa och en blifvande innehafvares gagn, må lemnäs osagdt.
Brot. 1862 8f 1863. 11 Sami.
2 A/d, 2 10 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Och om man än anser såsom en hedersskuld emot en efterträdare, att icke utsuga boställsjorden, utan den fast mera förbättra, så är detta ännu mindre med säkerhet att påräkna hos en arrendator, och förr eller sednare falla boställen i främmande händer, och någon gång i en maus, som känner sig frestad, att under de första åren söka den högsta möjliga af kastningen, obekymrad om det värde bostället vid arrendetidens utgång kan komma att hafva.
Jag får derföre, och då äfven särskild omsorg bör egnas de ecklesiastika boställens skog, som ej sällan saknar nödig tillsyn och vård, vördsamt föreslå: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utarbetandet af en Ecklesiastik Beställs-ordning, och anhåller om remiss af denna min motion till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet.
P. E. Thyselius.
IVO 7* Äf Doktor J.
A, Säve:
Om en minimilön aj 400
R:dr och en förhöjning efter tio års väl vitsordad tjenstgöring till 500 R:dr för examinerade folkskolelärare.
Näst anstalterna för rikets försvar är väl intet ämne, som mera påkallar Riks-Ståndens uppmärksamhet och omsorger, än den allmänna folkbildningen; icke så, som vore för detta ändamål ingenting gjordt, utan emedan hvad som blifvit uträttadt dels ännu är ofullständigt, dels icke hunnit utbilda sig till åsyftadt sammanhang och fasthet. 1842 års Kongl. Stadga för folkundervisningen, så ofta den äfven blifvit missförstådd och klandrad, lade dock en säker grund för framtiden genom det hekanta stadgandet, att “i hvarje stadsförsamling och i hvarje socken på landet borde finnas en, helst fast skola med examinerad lärare11.
Denna grundsats var vigtig.
Ty från ett sådant centrum för undervisningen måste skolbildningen i hvarje socken utgå och med sina utlöpande radier af ambulatoriska eller småskolor sprida sig till alla delar af kommunen; allt likväl under den examinerade lärarens, såväl som Skolstyrelsens kontroll och ledning.
Sådana slags skolor äro också nu temmeligen allmänt inrättade i landet.
Enligt den sednast afslutade och officiela statistiken för år 1859 funnos då i Sverige 4,241 fasta och ambulatoriska skolor, antalet af skolbarn hade också årligen till vext och sista året vunnit den utvidgning, att då hela antalet år 1847 utgjorde blott 191,307, så uppgick det tretton år derefter till 330,242, och under det 22,609 barn ännu 1847 uppgåfvos vara i saknad af undervisning, hade detta antal 1859 nedgått till 7,372, och är i närvarande stund naturligtvis än mindre.
Äfvenså hade under samma tid antalet af de barn, som inhämtat kunskaper öfver minimum mer än fördubblats.
Hade man fullständiga uppgifter äfven för de sednaste 3 åren, så skulle man haft Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N.o 7. 11 hugnaden erfara, huru folkundervisningen år efter år fortskridit, och ingen öfverdrift, om också ingen stor berömmelse, ligger i det antagandet, att f. n. det ojemförligt största antalet af landets barn i folkskolorna lärt sig icke blott att läsa och skrifva, utan äfven flere vigtiga kunskapsdelar derutöfver; ett resultat, till hvilket den 9 år äldre Guizotska undervisningslagen i Frankrike likväl ännu ej kommit.
Detta om värdet och frukterna af 1812 års Folkskolestadga.
Men denna Stadga för undervisningen kunde ej uträtta allt och under alla förhållanden.
Det anmärktes redan tidigt och ej utan skäl, att den fasta skolan i vidsti‘äcktare skoldistrikt ej var för alla tillgänglig, att do ambulatoriska skolorna illa ersatte densamma samt att i folkrikare och tätt bebyggda socknar den gemensamma skolan snart biet så öfverfylld med lärjungar, att den ensamme läraren ej räckte till för dem alla, utan att i alltför hög grad tillita monitörsystemet.
I allmänhet fattades ju ock det nödiga underlaget af en förberedande innanläsningsskola i familjen och hemmet
Det var ej att undra på den tiden, då så många föräldrar, sjelfve okunniga, saknade insigt att så bereda sina barn för skolan.
Det var denna brist, som framlidne Grefve Thorsten Rudenschöld sökte afhjelpa genom att i stöi’re församlingar upplösa den fasta skolan i ett större antal roteskolor, och att sålunda åtminstone vissa dagar i veckan låta don fasta skolan vandra ut i socknen.
Rikets Ständer vid 1856 års riksdag upptogo med synbar förkärlek denna idé, och, förbiseende dess snart framträdande följder, anslogo betydliga summor för dess tillvägabringaiide.
Det antogs “såsom allmän grundsats, att folkskolans första undervisning, omfattande det för alla nödvändiga kunskapsmåttet, bäst bibringades i tätt spridda småskolor, skötta af oexaminerade, af församlingarne sjelfva fritt valda män och qvinnor“, samt att derföre dylika skolor “må allmänligen inrättas“.
Det förklarades vidare, “att den fasta skolan med dess vid seminarium bildade lärare egentligen blott hade att undervisa de i småskolorna underbyggde, bättre begåfvade och mer lärgiriga barnen i de läroämnen, i hvilka tillräcklig kunskap ej kunde förutsättas hos småskolelärarnc.
I stället för den folkvänliga afsigten i 1842 års Skolstadga, att i hvarje sockens fasta skola skulle undervisning meddelas åt alla i alla der uppräknade ämnen, sattes den aristokratiska grundsats, att den fästa skolan egentligen var för de mer begåfvade barnen, hvaremot de andra hade nog af småskolorna, och till ytterligare utveckling af denna sats stiftade man den högre folkskolan, som skulle upptaga “de med ännu större fattningsgåfva utrustade1', och således utgöra likasom kronan på den tregradiga folkbildningen.
Men att Rikets
Ständer här inkommit på en farlig afväg visade sig snart i verkligheten.
Tyden högre folkskolan, som mötte stora svårigheter och knappt ännu kommit till stånd, utom i några få provinser, förmådde ej att upptaga mer än ett ringare antal barn af dem, som undervisats i den fasta skolan; men småskolorna deremot togo åt sig allt mera af den uppvexande skaran, sedan man ej annorlunda kunde förstå Ständernas mening, än att “det för alla nödvändiga kunskapsmåttet bäst inhämtades i tätt spridda småskolor."
De fasta skolorna fingo derföre uppbära missaktning och klander, och de examinerade lärarne, som till en början haft för många, fingo snart för få lärjungar och belönades derefter.
Deras redan från början knappt tillskurna löner blefvo allt otillräckligare, sedan priset på alla lefnadsförnödenheter, till bevis af landets välstånd, så enormt tilltagit.
Rikets Ständer ändtligen vid 1860 års riksdag syntes hafva behjertat deras nöd.