Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Antages åter, i enlighet med hvad Utskotten föreslagit, att Pastor ieke är sjelfskrifven Ordförande i Nämnden, så bör han likväl, efter min mening, alltid, då fatligvårdsfrågor till öfverläggning och afgörande förekomma, der vara tillstädes, icke såsom Nämndens Ledamot, utan snarare såsom de fattiges Målsman, för att, efter eget bepröfvande, inför Nämnden bevaka deras rätt och föra deras talan, likasom han, i följd af sin tjenstepligt, icke lärer kunna undgå att, om anledning dertill finnes, hos högre auctorileter föra klagan öfver Nämndens beslut och åtgörande i nu ifrågavarande afseende.
I enlighet härmed, bör ock Ordförande i Sockne-Nämnd icke ega alt ulan Pastors samtycke utsätta Nämndens sammanträde å tid, då Pastor af andra crnbetsgöromål är förhindrad att sammankomsten öfvervara.’’ Häruti förenade sig Herr Friherre Krcemer 3 Herr von Rosen 3 Prosten Thuden samt Herr Levin; den sistnämnde likväl endast i senare delen af Biskopens reservation.
Af Herr Contracts-Proslen Gumcelius: ”Såsom Kyrkoherde i en församling, der flerfalldiga municipala inrättningar efter hand uppkommit och utbildat sig, har jag nog erfarit det goda och nyttiga i deras verkningssätt, för att, med full öfvertygelse om dylika Lag- samt Allm.
Bes v.- och Elon. - UIskallens Betänkande, N:o 4.
33 dylika inrättningars allmänna behöflighet, påyrka deras införande öfverallt i vårt land.
Utskotten synas mig likväl nog mycket hafva inskränkt den föreslagna Sockne-Nämndens verkningskrets, då de endast afsett en likformig sammanföring af redan för hand varande inrättningar, såsom KyrkoRåd, samt Skole- och Faltig-Directioner, men deremot endast tillåtit, ej föreskrifvit de mångfaldiga, för en församling gemensamma ekonomiska angelägenheternes öfverlemnande åt denna Nämnd, ehuru just dessa företrädesvis tyckas böra förvaltas af en sådan.
Visserligen röjer sig häruti en varsamhet att ej redan i sin början göra inrättningen mindre begärlig, derigenom att den blir mera besvärlig; men då gränsorna för dess verksamhet ej äro svåra att bestämma, utan tvertom af hvar och en lätt kunna öfverses, synes det hafva varit vida bättre att genast söka utbilda inrättningen till att omfatta hela sin naturliga verkningskrets, än att blott göra den half, och således uppenbart ofullständig.
Der ingen municipai-anda ännu är väckt, blifver det troligtvis lika svårt att lifva hågen för åtagandet af communal-bestyr, antingen dessa äro mer eller mindre omfattande.
Der åter en sådan anda vaknat och man ej skyr att med uppoffring af enskild beqvämlighet arbeta för gemensamma fördelar, der kan man ej längre undgå att inse, det inrättningen är ofullständig och stympad, och att dess verkningskrets måste utvidgas, hvilket således lagstiftaren kunde och borde göra så gerna först som sist.
Emot en serskild del af förslaget, nemligen mot stadgandet om Presterskapets nya ställning i förhållande till fattigvården, får jag, på här nedan anförde grunder, anmäla min reservation.
Christendomen, som i klara ord uttalat mensklighetens högsta åligganden, har uttryckligen bekräftat den i menniskohjertat inneboende medfödda känslan af deltagande för andras nöd, genom religionsbudel: varer harmhertige.
Då blef utöfvandet af detta bud, d. v. s. vården om fattige och nödlidande, en af Christna Kyrkans heligaste åligganden.
Natuiligtvis blef detta åliggande först och främst för religionens tjenare, Presterna, en ernbetspligt, helig och dyr i samma nion, som insigten i em betets rätta betydelse var för dem klar och känslan för dess ostraffliga utöfning varm och lefvande.
Erkännandet, att så borde vara, blef ock så allmänt, att det äfven ingick i den borgerliga lagstiftningen, och ännu qvarstår föreskriften i detta ämne i vår Kyrkolag, såsom en gällande stadga, hvilken det torde vara mindre
Väl betänkt att upphäfva.
Ilar är verkligen en principfråga för hand, vigjBih. tilt R.
Prof. 1840. 7 Samt. 2 J/d. 2 Haft.) 5 34 Bag- samt Allm. Besa.- och Ekon.-Utslcotteris Betänkande, Nio 4, tigare än den möjligtvis vid första anblicken visar sig.
Fattigvården är icke en blott borgerlig, utan tillika en religions-angelägenhet.
Eu religiös anda borde väl således genomtränga och lifva den borger liga Lagstiftningen i detta ämne.
Man skulle visserligen kunna säga, att Utskotten velat erkänna detta, genom att sätta en religiös sals liksom i spetsen för sitt Lagförslag, för Fattigvården.
Men huru litet har icke denna sats sedermera i sjelfva verket att skaffa med denna Lag och alla dess mångfaldiga inskränkande polisstadganden.
Här får jag naturligtvis icke vidare ingå i närmare granskning af Faltigvårds-Lagen, ehuru jag ville antyda en allmännare brist deruti, utan måste inskränka mig lill det serskildta, under den allmänna grundsatsen äfven hänförliga fall, som innehålles i Lagförslaget för Sockne-Nämnden.
Är fattigvården en religionens, en kyrkans angelägenhet, såväl som Statens, så mäste det vara en uppenbar origtighet att direct eller indirect utesluta Presterskapet från deltagande deruti.
Sådant har likväl skett genom detta förevarande Lagförslag.
Genom det deruti förekommande stadgandet, alt Kyrkoherden, ehuru ständig Ledamot i Nämnden, kan från dess sammankomster vara frånvarande, är redan ty tili g t nog medgifvet, att han anses såsom en öfverflödig medlem.
I stadgandet, att han ej är sjelfskrifven Ordförande, utan att någon annan lika väl dertill gettom val kan utses, är medgifvet, alt lian utan men (orsaken från sammankomsterna kan utestängas och således från det mesta af fattigvården aldeles skiljas.
Antagom nemligen — och fallet är ju ganska länkbart — att en utvald Ordförande af ett eller annat skäl funne sig besvärad af Pastors närvaro i Sockne-Nämndens sammanträden, huru skulle lian bära sig åt, för att utestänga honom?
Det vore ganska lätt.
Han behöfde blott utsätta sammankomsterne, då Pastor vore af andra embetsgöromål hindrad att infinna sig.
En Lag, som utan att befria, eller rättare, ulan att kunna befria Presterskapet från ett åliggande, sorn embetspligt och aflagd ed gör för dem lill ett af de vigtigaste och heligaste, kan betaga dem den egentliga utvägen till dess verksamma uppfyllande, synes icke vara den rättvisaste.
Det må vara mig tillåtet att här i korthet framställa de skäl, hvarföre jag anser Pastor utan val böra vara Ordförande i Sockne-Nämnden, då fattigvårds-frågor der afgöras, ehuru de öfrige Ledamöterne i Nämnden genom val utses.
Ordföranden måste väl egentligen vara föredragande vid sammankomsterne.
Han bör således hafva den närmaste kännedom både om person och sakförhållanden.
Men hvem kan skäligen förutsättas ega iMg- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskutlens Betänkande, JV:o 4.
35 förtroligare bekantskap med alla dessa förhållanden, än Presten, hvilken alltifrån barnets födelse intill grafven följer hvar och en med deltagande vård?
Vidare synes mig Ordföranden framför alla Ledamöterne böra vara fullkomligen opartisk, med fullkomlig ömhet och billighet afväga både behofven och utvägarne att dem fylla, således kunna medla mellan de flera skilda intressen, som nödvändigt i sådane frågor måste uppträda emot hvarandra.
Är icke Presten, såvida han rätt behjertat och fullkomligt insett beskaffenheten af sin ställning i församlingen, den mest oberoende och således den naturligaste medlaren mellan skiljagtiga intressen, mellan den fattiga och den rika, lika mycket skyldig att försvara begge emot obilliga anspråk?
Slutligen bör det ej förutsättas, att, vid ständigt tillvexande skrifveri, Ordföranden förr eller senare anser sig böra hafva ersättning derföre?
Presten är Statens och församlingens aflönte embetsman, till hvars pligter äfven fattigvården lagligen hörer.
Han kan således icke med något skäl fordra serskild ersättning för uppfyllande af denna embetspligt.
Åtskilliga skäl, som ansetts talande emot nuvarande förhållande och för den föreslagne förändringen, hafva under Öfverläggningen blifvit framställda.
Jag vill försöka att visa, huru litet öfvervägande de äro.
Man har sagt, att, om det än mångenstädes bör hända, att Kyrkoherden är den tjenligaste personen till Ordförande-platsen i Fattigvårds-nämnden, motsatsen också flerstädes kan inträffa, och att det då vore obilligt och skadligt, att ej den skickligaste skulle få utses.
Äfven har man beropat sig på de intyg om ett fritt vals förträfflighet, som erfarenheten redan på mer än ett ställe afgifvit, i det att personer, som varit ledde af ett upprigtigt nit för fattigvårdens bättre reglerande, frivilligt öfvertagit detta bestyr och utfört det med mera framgång, än förut församlingens Presterskap.
Detta raedgifves.
Men dels äio exemplen hemtade från städerne, der färlia Mandet i allmänhet är och mäste vara mycket olika med det, som eger rum på landsbygden.
Dels har man ej nog gifvit agt på den stora, utan tvifvel helsosamt verkande förändringen, som uppkommer genom stiftandet af en fortfarande
Nämnd till verksamt deltagande i fattigväsendets förvaltning.
Hittills har på de fleste ställen fattigvården varit ett ämne för Socknestämman, hvilkens oviga inrättning gjort, att månget ärende endast kommit att hvila på Presten och således helt och hållet berott af hans personliga nit och duglighet.
Härefter komma församlingens utvalde Ombud alt, med lika rösträttighet som Ordföranden, deltaga i besluten och i deras verkställande, och det skulle vara en besynnerlig händelse, orri icke 36 Lag- samt Allm.
Besv .- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 4. här, liksom annorstädes i dylika fall, det ljusaste förståndet, den klaraste insigten, det >varmaste nitet och den kraftigaste viljan skulle mest verka, på hvilken plats den än må komma att finnas, på den första eller den sista.
Detta står således icke i något direct beroende af frågan om Ordförandeplatsen, hvilken egentligast bestämmer göromålens föredragning.
— Manbar ytterligare anmärkt, att det hörer till arten af en Communal-inräLlning, att dess medlemmar skola utses genom Communens fria val, emedan ett sådant uppdrag blir hedrande just derigenom, att det beror på ett uttryck af allmänt förtroende.
Jag tror, att Presten, lika litel som någon annan, kan vara kall och liknöjd för den utmärkelse och heder, som är förenad med ett medborgerligt förtroende.
Tvertom tror jag, att hvar och en skall känna en rättvis tillfredsställelse, när han vet, att han deraf gjort sig fört jent.
Men först och främst bör erinras, att den större delen af Kyrkoherdar redan, i följd af medborgerligt förtroende, uttryckt i ett fritt val, innehar sina Embeten, till hvilkas befattning den hufvudsakliga uppsigten öfver fattigvården, i kraft af Embetets beskaffenhet och Lagens stadgande, hörer.
Vidare torde just denna påminnelse om
Prestvalen och de deraf ej sällan följande misshälligheter rnom församl!ngarne, väcka en billig farhåga att utsträcka den i sig sjelf nyttiga, men i sin tillämpning ofta skadJiga valprincipen, äfven till sådana fall, der dess oupphörliga användning är mindre behöflig.
En insinuation om mindre rena motiv för Presternes yrkande att blifva bibehållne vid Ordförandeskapet i Fatligvårds-Nämnden, har under öfverläggningarne inom Utskotten snarare blifvit antydd, än verkligen gjord.
Den behöfde ej nu bemötas, om den ej ytterligare, ifall den någon gång skulle framkastas, kunde befaras förvirra den rälta synpuncten för frågans opartiska pröfning.
Man har ieke alldeles otydligt låtit förstå, att en viss Ömtålighet om en rättighet, ett visst uttryck af benägenhet för företräde och magt, med ett ord, en låg corporationsanda, möjligen skulle kunna inflyta på Presterskapets omdöme i denna fråga.
Jag har redan sökt visa, att ett vida högre och ädlare intresse, det som rörer embetspligter och dessa just bland de vigtigaste, måste uppmana Presterne att yrka bibehållandet vid den plats i fattigvården, sorn de hittills innehaft och, enligt sitt embetes fordran, böra innehafva.
Ett annat lägre motiv bör ej här komma i fråga, liksom jag ock önskar, att tanken på allt sådant må för denna sak städse få vara, sorn den bör vara, alldeles fremmande.
Presterskapet har, såsom ock rätt är, ingen egentlig plats på den borgerliga ranglistan.
Lag- samt Alim. Besa.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, JY'o 4. 37
De äro folkels män, både genom folkets val och genom embetspligt, som bjuder dem att vårda folkets heligaste, dyrbaraste och ömmaste angelägenheter.
Om de rätt vårda dessa, genom rättsinnighet i tänkesätt, fromhet i vandel, otröttlighel i upplysnings spridande och orubbligt mod i det ondas och orättfärdigas motstående, då hafva de en hög rang genom vunnen agtning, förtroende och kärlek.
Detta är deras egentliga rang och af den beror ock deras magt och inflytande.
I afseende derpå kunde det vara likgiltigt, om de intaga Ordförande-platsen i en Nämnd eller måste nöja sig med den sista, så vida det vore likgiltigt, i afseende på Embetets utöfning.
Det ur delta samt öfverlygelsen om det nya stadgandets oförenlighet med Prestens i Lagen—Kyrko-lagen, ej mindre än samvets-lagen, — gifna föreskrifter, som föranledt mig att framställa denna vördsamma protest, hvilken skulle hafva uteblifvit, om endast afseende på lägre förmoner, t. ex på befrielsen från mångfalldiga trägna sysselsättningar med åtföljande ansvar, vid sakens öfvervägande borde få hafva någon vigt i vågskålen.
Men hvarken en sådan lockelse eller den möjliga faran att råka ut för oblida omdömen, då man nödgas motsäga dagens opinion, kan förmå mig att undertrycka, hvad jag tror vara rätt, och liknöjdt åse, att Presterskapet först i ett afseende, sedan efter hand just derigenom i flere, komma i ett aldrig förändradt förhållande lill deras församlingsboer, hvilkas icke blott Lärare, utan äfven rådgifvare och hjelpare, när de något biträde kunnat lemna, de hittills alltid varit.
Att Pieste-Ståndet ensamt skulle den senare tiden hafva så litet gått fram i jemnförelse med andra samhälls-classer i sann medborgerlig anda, i upplysning, nit och duglighet; att de skulle gjort sig förtjenla att aflägsnas från denna sköna ställning, detta tillfälle att utöfva så mycket godt och gagneligt, torde väl icke vara rättvist alt påstå.
Dock tillhör icke delta mig att bedömma , utan bör jag här åtnöja mig att antyda de närmaste, men säkra följderna, lemnande åt andra att afgöra, om de äro önskvärda.
I afseende på det oftare nämnda Ordförandeskapet i Sockne-Nämnden, beder jag slutligen få uttryckligen förklara att mitt yrkande på Pastors framgena bibehållande dervid endast gäller, undervisnings- och fattig vårds-frågor, men ingalunda lika obetingadt alla ekonomiska ärenden, der det bör ankomma på de väljandes förtroende, om de anse Presten eller någon annan församlingsbo skickligast alt föra ordet och leda öfverläggningarne.” Häruti förenade sig Herr Röökj Domprosten Elmgren och Prosten Sylvan. 38 Lag- samt Allm. Besa.- och Elon.-Utskottens Betänkande, JV:o 4.
Prosten Lalin instämde i Prosten Gumcelii reservation, med del lilllagg, att Pastor borde vara sjelfskrifven Ordförande i de Irenne fall, hvarom i5 §. handlar.
I alla öfrige Communens angelägenheter bör vice Ordföranden leda öfverläggningarne.
O O O Af Professor Retzius: ”Då genom ett föregående beslut Kyrkoherden är sjelfskrifven Ordförande i Sockne-Nämnden i alla ärender, som röra barna-undervisningen, så bör han äfven, enligt min öfvertygelse, vara det, när fråga är om fattigvård och sjukvård.
Jag skulle anse ett sådant stadgande vara så mycket mera nyttigt, som de vigtigaste bestyr i dessa hänseenden höra till hans embete.
De öfriga angelägenheter, som ofelbart komma att blifva föremål för Sockne-Nämndemes öfverläggningar och åtgöranden, blifva nog talrika och besvarliga att fullt upp sysslosätla den andra Ordföranden, som af socknen viiljes.” Af Comminister Dahlgren: ”Jag reserverar mig mot Utskottets förslag, rörande stadgan för Sockne-Nämnder: 1:0
Emedan det icke eger något centrum, omkring hvilket det kan röra och concenlrera sig.
Förut var Pastors-embetet sjelfskrifvet till Ordförandeskap i communala bestyr, såsom fattigvård ro. m.; nu deremot är delta upphäfvet, och både kan och icke kan vara.
När Utskottet uppgaf project till stadgar för folkundervisningen, så uttalade det ock detta med ganska goda skäl, att hvarje pastorat skulle ega en fast skola, och antydde dermed, huru i detta, som allt annat, ett ständigt lefvande, bestående och fixerad t måste finnas, hvaromkring delarne i sin ordning ulan rubbning röra sig.
Från samma ide hade jag önskat, att UtskolLet äfven nu utgått.
Preslen, som individa, är ett snart försvinnande phenomen, men Embetet är det icke.
Hvad den föresEgna folkskolan i hvar socken är, i afseende å folkbildning, anser jag Prest-embetet vara i hvad, som rörer ej blott de kyrkliga bestyren, men äfven de communala, förnämligast fattigvården.
Prestens punkt är, alt jag så må uttrycka mig, ständigt fixerad inom sitt område: i det embete, han sorn Pastor bekläder: i denlocal, han inom sin församling innehar: i alla de upplysningar ur kyrkoböcker och öfrige handlingar, som hos honom äro concentrerade; alltså i den personliga kännedom, äfvensom af sak, han både bör kunna ega och jemväl meddela.
Lng- samt Allm. BeSP.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 4. 3Q 2:0 Emedan det saknar conseqtiens.
Pastor förer ordet i Socknestärnma, Skol-Dircction, men är icke sjelfskrifven Ordförande i t. ex. det, som rörer fattigvård.
Hänger då icke den sistnämnda ovillkorligen tillsammans med hans bestyr i de två föregående. v O 3:o Skall det åstadkomma mycken oreda.
Ulan att vidröra mer än ett, kan jag ej synnerligen gratulera Läns-Styrelserne, som, från den stund, förslaget sättes i verket, få inom hvart pastorat med två auctorileter att skaffa; enligt gifne föreskrifter först med Paslors-embetet, från hvilket infordras mångahanda upplysningar och afgå hvarjehanda skrifvelser, jemväl i hvad, som rörer fattigvård m. m., och sedermera med Ordföranden i Communal-styrelsen. 4:o Anser jag stadgan alltför mycket reglementerande.
Det var en man, sorn lefde i fordna tider, nu lärer han vara död, efter del han ej mer låter höra af sig, måhända var han också med vid de gamla, nu mer odogsna Communal-stadgarnes uppgörande; men jag kan ej destomindre underlåta med honom instämma: ju simplare> ju enklare. 5:o Anser jag denna stadga med alla sina reglor i vissa pastorat alldeles overkställbar } emedan materialier till dess iagtlagande i alla sina punkter derstädes till det mesta saknas. 6:0
Då Pastor förut var sjelfskrifven Ordförande i de communala angelägenheterna, var det hans pligt att dervid utan arfvode föra Protocollet och på många ställen räkenskaperne, emedan han ansågs såsom en af Staten derföre lönad embetsman.
Nu blifver det efter den nya stadgan, som åser ett mera compliceradl förhållande och mera göromål, ett 0villkorlligt resultat, att på de flesta ställen skrif vare arfvode måste bekostas, och att det skall förekomma drygt, är säkert, i fall man behagar laga någon närmare kännedom om de besvär, hvilka blifva förenade med en befattning, sådan som nu af allt detta blifver en ovillkorlig följd.” STOCKHOLM, Kongl. Ordens-Boktrjckerietj iS.fo. Lag- samt Allm, Besv,- och Ekon,-Utskottens Betänkande N.-o S, 1 N:o 5.
Anil. till Exp. Utsk. den 30 Juli, kl. 10 f. m. Betunlian.de Kongl.
Maj:t har, genom skrifvelse till Rikets Stånder den i nåstlidne Februari, i Nåder tillkånnagifvet, att sedan Kongl. Majit, i anledning af Rikets Stånders skrifvelse den g
Maj i855, rörande falligvårdsanstalterne, beslutat låta, genom Committerade, utarbeta underdånigt förslag till allmän Stadga om Fattigvården i Riket, för att Rikets nåst sammanträdande Ständer medddelas, samt i sådant hänseende och, efter det nödige uppgifter och utlåtanden från samtlige vederbörande blifvit infordrade, den 26 Octoberi838 i Nåder förordnat en Comité, bestående af tvånne Afdelningar, en för
Riket i allmänhet och en för hufvudstaden serskildt; så har denne Comitées förstnämnde Afdelning, under den 8 Juni i83g afgifvit underdånigt Betänkande och Förslag, angående Fattigvården i Riket, samt de lörhållanden och författningar, som syntes med denna angelägenhet ega sammanhang eller derpå hafva inflytande, hvarefter Kongl. Majrts och Rikets Kammar-Collegium, uppå Nådig befallning, med underdånigt yttrande den 4 sisll.
December i ämnet inkommit; och ville Kongl.
Majit alltså till Rikets nu församlade Ständer öfverlemna de af Comiléen för fattigvårds-anstalterne i Riket utarbetade Förslag och dertill hörande handlingar, jemte Kammar-Collegii underdåniga utlåtande, i hvilket afseende tryckte exemplar af Coinitéens arbete blifvit Fullmåglige i RiksgåldsConloiret tillställde, för att Rikets Ständer tillhandahållas.
Denna Kongl. Majlis Nådiga Skrifvelse, med deri åberopade Förslag och Betånkanden, åro till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet öfverlemnade, jemte åtskillige inom Riks-Stånden afgifne yttranden i ämnet och serskildt väckte motioner, inom Ridderskapet och Adeln, af Herr von Rosen, Georg Ludvig, oin omarbetning af Författningen den 5 December 1788, rörande de fattiges rått, samt Kongl. Kungörelsen den i4 Februari 1811, så att fattigvården må komma i det skick, att den motsvarar tidens kraf och det allmännas rått, dervid motionären såsom ledning för behandlingen af ärendet, hänvisat till det af serskilde Committerade afgifne, hår ofvan omförmålde förslaget med dertill hörande bilagor och reservationer; samt af Herr Edenhjelm, Gillis, som, med fästad uppmårkBih, till R.
St, Brot, 1840, 7 Sami, 2 A/d, 3 Haft, 1 La."- samt Allni.
Besv,- och Ekon,-ULskollcns Betänkande, N\o 5, samhet å de större Fabriker, som under senare åren blifvit inrättade i Lands-församlingarne uti flera delar af Riket, men serdeles Götheborg* och Bohus Lån, och då man synes kunna förmoda att af det stora antal arbetare, som der anställas, flere framdeles blifva i behof af understöd, hemställt, att en Författning måtte utgifvas, som noggrant bestämmer, hvem som år skyldig att försörja dessa Fabriksarbetare och huruvida Fabi ikanten serskilt eller socknen år dertill förbunden.
Det med Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse öfverlemnade förslaget, som af utsedde Commitlerade blifvit uppråttadt, utgår från den åsigten, att j allmänhet hvarje socken å landet och hvarje församling i stad skall försörja sina fattige, i enlighet med hvad hittills varit stadgadt; men Committerade hafva likväl ansett sig icke kunna erkänna den såsom grund derföre hittills antagne satsen, att försörjningsskyldigheten borde vara en följd af den fördel, hvarje samhälle hemtat af deri behöfvandes verksamhet, då man ofta och kanske i de flesta fall, torde finna de uppenbaraste anledningar till tvifvelsmål, att ett fattighjon verkligen beredt något gagn åt socknens öfrige medlemmar och i alla fall den verksamhet, han nedlagt, råttsenligt måste anses vara godtgjord genom den lön eller ersättning, han åtnjutit för sitt arbete, utan att samhället eller någon af dess medlemmar år honom något vidare skyldig, då derom icke år serskildt aftaladt, hvaremot Commilterade ansett fattigvården för ett Statens åliggande, såsom oundviklig för Statens bestånd och dess bestämmelse att lemna möjlighet för hvarje samhällsmedlems existens, derföre det icke vore något tvifvel, att fattigvårds-kostnaden råttsenligt borde af Staten bestridas med gemensamma bidrig af dess medlemmar, såsom den enda utvägen för bördans rättvisa och jemna fördelning, dermed äfven den fördelen vore förenad, att de, till följd af hittills gällande fattigvårds-system, ofta inträffande och ganska åfventyrliga hindren för flyttning från en socken till en annan, kunde alldeles upphöra; men denna kostnad, såsom Statsutgift betragtad, vore af egenskap, att vida mindre ån andra sådane utgifter kunna controlleras och att, genom missbruk, leda till de mest skadliga verkningar, sorn till och med vore hotande för Statens bestånd.
Den noggrannhet, hvarmed fattigvårdsbehofven måste bedömas, vore omöjlig att åstadkomma annorlunda ån af den behöfvandes närmaste omgifning, och örn den också mångenstädes af denna omgifning skulle iagttagas ensamt af nit för allmänt båsta, vöre den allmänt icke att påräkna med säkerhet, der icke tungan af understödet hårdare drabbar dem, på hvilka omdömet beror, utan tvärtom måste man föreställa sig, att personliga förhållanden Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskottens Betcinkandej IV:o S, 3 skola väcka deltagande för den underhållssökaride, som öfverväga grannlagenheten emot det allmänna.