Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande åter Thorells förslag, lärer det väl vara utom allt tvifvel, att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande eger magt att låta undanrödja det hinder för trafiken, som åstadkommes genom den mängd onödiga grindar, hvilka mångenstädes påträffas; men jemte det Utskottet åberopar, hvad ofvan är af Utskottet anfördt, och hvilket gäller ej mindre de egentliga landsvägarne än andra allmänna vägar, erkänner Utskottet, att omständigheter kunna förete sig, på grund af hvilka bibehållandet af en grind å en mindre väg kan vara antingen för en samfällighet af nytta eller för enskilde af så stort behof, att afseende derå bör fästas.
PrÖfnings- och afgöranderätten i fråga derom, hvarest grind å väg bör finnas eller ej, bör väl, till följd af sin administrativa beskaffenhet, ej tillhöra Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskollets Betänkande N:o 44, 3 någon annan myndighet än Kongl. Majrfs Befallningshafvande; men då Utskottet anser att kommunalstyrelsen inom hvarje ort är i tillfälle att lemna Kongl. Maj:ts Befallningshafvande de bästa och tillförlitligaste upplysningar, rörande hvilka grindar å allmän väg böra bibehållas eller borttagas, vore det alldeles icke olämpligt att kommunalstyrelsens yttrande i ämnet af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande infordrades.
Utskottet får derför vördsamt tillstyrka, det motionen så tillvida bifallos, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla 0111 utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas det Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skall, vid uppkommande fråga om borttagande af grind öfver allmän väg, före besluts afgifvande, inhemta vederbörande kommunalstyrelses yttrande.
Stockholm den 15 Januari 1863. lie servationer: af Herr (Vitt, som ansett
Utskottet böra formulera sin hemställan i sista punkten sålunda: att Rikets Ständer må hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdande af en författning, hvarigenom dels anbefalles obehöriga grindars anskaffande, dels föreskrifves, det Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande skall vid uppkommen fråga om grinds anbringande öfver allmän väg inhemta vederbörande kommunalstyrelses yttrande i ämnet. af Herr C. E. Ljungberg: »Uti den af Utskottet i första punkten af dess ofvanstående
Betänkande uttalade åsigt har jag endast vilkorligen kunnat förena mig.
Jag hyser nemligen den öfvertygelse att, ehuru Rikets
Ständer icke under närvarande förhållanden kunna obetingadt äska undanrödjandet af de öfver landsvägarne anbragta. grindar, det likväl i anseende till de stora olägenheter och hinder för trafiken dessa stängsel medföra, icke vöre skäl att lemna den väckta motionen i denna del utan allt afseende, utan har jag, för min del, ansett att Rikets Ständer borde hos Kongl. Majit anhålla, det samtlige Konungens Befallningshafvande blefve anbefallde tillse, att af behofvet ej påkallade grindar icke varda å landsvägarne upprättade eller bibehållna.
Det är mig välbekant att i ett och annat län åtgärder redan blifvit, i denna syftning, af Konungens Befallningshafvande vidtagna; men jag tror att en altman erinran härom från Regeringens sida skulle vara gagnelig, desto heldre som det särskilda bemyndigande Länsstyrelserna derigenom erhöllo, och den uppmärksamhet å denna angelägenhet från Statsstyrelsens sida. en sådan erinran ådagalade, sannolikt skulle i någon mån förminska den obenägenhet landtbrukarne nu ofta visa att efterkomma ve - 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande
N:o 45- derbörandes uppmaningar uti ifrågavarande afseende.
Då, med anledning af Utskottets hemställan i sednare punkten af dess utlåtande, en underdånig skrifvelse i detta ämne i allt fall torde komma att af Rikets Ständer till Kongl. Maj:t aflåtas, har det synts mig, som någon hemställan om åtgärders vidtagande, för undnnrödjande af så tidsvidriga och allmänt öfverklagade hinder för trafiken som de ifrågavarande, icke borde uti en sådan skrifvelse saknas, af Herr Börjeson och Herr Rydin. iV.-o 43.
Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Jan. 1863, kl. 5 e. ta, Betänkande, i anledning af räckt motion de rom, att Lifregementets Husarkorps mätte till en del ställas på vakans.
Påminnande om den åsigt, som för snart femtio år sedan gaf sig tillkänna i afgifna förslag att till betydlig del ställa den indelta arméen på vakans emot utgifter, genom hvilka, i händelse systemet antagits, Staten i denna stund kunde haft en besparad summa af femtio millioner R:dr till anskaffande af krigsmateriel, har Johannes Svensson Irån Skaraborgs län uti en inom Hedervärda Bondeståndet väckt motion (N:o 398). föreslagit »den partiela tillämpning af berörda system, att hela Wadsbo-^qvadron af Lifregementets Husarkorps jemte 25 man af Vestra Nerikes sqvadron måtte ställas på vakans, så till häst som karl, emot en årlig afgift per nummer så stor som Kongl. Maj:t kan finna lämpligt att fastställa;» såsom skäl för hvilken framställning motionären i öfrigt endast anfört att Wadsbo sqvadron är förlagd i Westergötland, och alltså på långt afstånd från korpsens hufvudorter Nerike och Westmanland, hvilken aflägsenhet gåfve flera anledningar till förluster för rusthållarne och »större defekter i mundering m. m.», än för den öfriga delen af korpsen.
AllmännaBesvärs- och Ekonomi-Utskottet, som efter vederbörlig remiss behandlat ärendet, har redan uti ett föregående Betänkande (rörande ifrågasatt afsittning af Smålands Husarregemente) uttalat den mening, att landets kavalleri ej tålde minskning; och då beträffande Lifregementets Husarer det ej kunnat åberopas samma skäl, som, berörda mening oaktadt, ansågs innebära en tvingande anledning att medgifva Smålands Husarregementes upphörande såsom kavalleri, Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskollcls Betänkande N:o 4 6. 5 finner Utskottet desto mindre uppmärksamhet kunna egnas nu ifrågakomne indragning, som dels den föreslagna sönderdelningen af förstnämnda korps äfven ur andra synpunkter måste befinnas olämplig, dels Rikets Ständer, ehuru de vid ett föregående tillfälle bifallit, nu deremot, icke ens medgifvit Smålands Husarregementes afsittning, i det två Riks-Stånd afslagit Utskottets derom gjorda framställning; på grund häraf hemställer Utskottet, att motionen ej må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den ld) Januari 1863.
Mo 46, Atik. till Exp.-Utsk. den 19 Jan. 18 63, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt mation om indragning af Karantäns-anstalten å Känsö.
Härom har Jöns Rundbäck från Göteborgs och Bohus län väckt förslag i enftill o o » Hedervärda Bonde-Ståndet inlemnad motion (N:o 284), som blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad.
Motionären har åberopat dels »redan kända och erkända skäl, sorn derföre icke behöfva upprepas» till stöd för den åsigten att alla karantäns-inrättningar äro obehöfliga, dels den omständigheten~att
Statsverket får vidkännas en icke ringa årlig utgift för karantäns-inrättningen vid Känsö, till hvars undantagande från ilen numera skedda indragningen af dylika anstalter, efter motionärens förmenande, ej gåfves något talande skäl.
Genom Kongl. Förordningen, angående hvad till förekommande af smittosamma sjukdomars införande i riket iakttagas bör, den 20 September 1859, har blifvit stadgadt, att, i fråga om Koleran och Gula Febern, hvad i sista momentet af 7 §:n i Kongl. Förordningen den 30 December 1857, angående farsoters hämmande inom riket funnes föreskrifvet, borde tillämpas jemväl på fartyg, som från utrikes ort, belägen på denna sidan Cap Finisterre, till Svensk hamn anlända, men att i öfrigt karantäns-åtgärder emot utrikes gängse smittosamma sjukdomar icke vidare skulle ega rum, med undantag allenast för Pesten, i 6 Allmänna Besvärs- och E k uno m i- Vl skottets Betänkande N'.o 47. afseende hvarå 4 §:n i Förordningen stadgar, att alia från Barbaresk-staferna, Egypten och öfriga Turkiska stater vid Medelhafvet och Svarta hafvet saint från Grekland ankommande fartyg äro (så framt de ej från annan karantänsplats medföra bevis om undergången karantän och derefter haft friskt om bord samt hvarken besökt smittad ort eller haft beröring med smittadt fartyg) skyldige att, utan föregången gemenskap med Svenska landet och dess innevånare, anlöpa Känsö karantänsplats för att der undersökas och, derest det befinnes nödigt, undergå karantänsbehandling, Utskottet tilltror sig icke att tillstyrka indragning äfven af berörda karantänsanstalt, som så nyligen, efter sakkunnige myndigheters hörande, af Kongl, Majit funnits böra till förekommande af pestsmittans införande i landet bibehållas, helst Utskottet erfarit, att äfven från grannriket Ryssland blifvit hos vår Regering gjord framställning, som utmärker att Känsö karantänsanstalt betraktas såsom en behöflig utpost emot alla till Östersjön ankommande fartyg, som kunna misstänkas hafva nämnda smitta ombord.
I det förnyade nådiga Reglementet för karantänsinrättningen å Känsö, af ofvanförstnämnda datum, angifves också, att anstalten må, emot fastställda afgifter anlitas af fartyg, som äro destinerade till främmande hamnar, så framt efter öfverenskommelse derom med vederbörande Regering, Kongl. Majit dertill meddelat nådig tillåtelse; och de afgifter dylika främmande fartyg erlägga, utgöra alltså ett bidrag till underhållande af en inrättning, förutan hvilken alla till Sverige destinerade fartyg, som hafva pestsmitta ombord, skulle nödgas omedelbarligen inlöpa i den hamn, dit de sig ämna.
Det betänkliga i en sådan likgiltighet från Statens sida för vådorna af ifrågavarande sjukdoms spridning har Utskottet ej kunnat förbise; utan hemställer vördsamligen, att motionen ej må till någon åtgärd föranleda.
J%:o 47.
Ank. till Exp.-Utsk, den 19 Jan. 1S63, kl. 5 e. ta.
Betänkande i anledning af väckt motion om förändrad klassifikation af städerna i riket.
Hedervärda Bonde-Ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterat berörda motion (Nio 374), sorn är väckt af C. J. Svensén från Allmänna Besvärs- och Ekonomi-UtskoUels Belänltande N:o 47.
7 Calmar län.
Motionären anser det rigtigt och önskvärd!, att städernas klassifikation, som måste förutsättas icke sakna all vigt och betydelse, tid efter annan undergår en revision, så att de städer, hvilka i afseende på folkmängd, rörelse m. fl. förhållanden stå långt efter andra, icke få fortfarande »ega ett vida högre rum» än dessa, hvilket icke sällan torde inverka på omdömet rörande de sednares vigt och betydelse; varande af motionären såsom exempel anfördt, att Oscarshamn, som eger större folkmängd och rörelse, än mer än halfva antalet af Sveriges öfriga städer, innehar det aldra sista rummet bland dem, och att östersund, fastän hufvudorten för en provins med stigaude blomstring och med tillvexande folkmängd, står i ordningen städerna emellan långt efter Wimmerby, Thorshälla, Sigtuna, Öregrund, Östhammar, Falsterbo, Skanör m. fl. Motionären har fördenskull föreslagit, att städerna i riket ofördröjligen och derefter hvart tionde år måtte undergå ny klassifikation, på grund af försiggångne förändringar i folkmängd, rörelse in. fl. förhållanden, som vid klassifikationen anses böra komma i fråga.
Städernas indelning i vissa klasser eger numera ej vigt i något annat hänseende, än beträffande rätt att till riksdagen sända en eller flera representanter; och då städerna vid riksdagarne representeras af Borgare-Ståndet, synes det vara detta
Stånds enskilda angelägenhet att utverka de förändringar, som i berörda hänseende kunna tidtals af förändrade förhållanden påkallas. Utskottet har ock inhemtat, att så tillgått vid de efter år 1809 inträffade tillfällen, då fråga om förändring i städernas klassifikation uppstått, sednast vid 1851 års riksdag, då Borgare-Ståndet, efter att hafva för sin del och utan de öfriga Ståndens hörande, beslutat förändring i klassifikationen för vissa städer, till Kongl. Maj:t ingick med underdånig anmälan derom och derå erhöll fastställelse genom Kongl. Maj:ts nådiga Resolution den 11 April 1853, sedan de då ifrågakontna städernas Borgerskap och Magistrater samt Kongl. Maj:ts vederbörande Befallningshafvande, äfvensom Kommers-kollegium, afgifvit underdåniga yttranden i ämnet.
Utskottet anser sig alltså, på grund af det anförda, åtminstone sakna anledning att, på framställning från annat Stånd än Borgare-Ståndet, tillstyrka Rikets Ständer att ingå i pröfning af frågan, utan hemställer, att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
8 Allmänna besvärs- och Ekonomi-Utskottets betänkande i\:o A8.
JV:o 4$.
Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Jan. 1863, kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, röt ande sättet för kasserade beklädnads- och utredningspersedlars försäljning för Kronans räkning.
Under uppgift, att då förslitne och kasserade persedlar för såväl knektesom kavalleri-regementena för Kronans räkning skola försäljas, det icke är t i SI - låtet, att sådan försäljning får ske vid de på landet befintliga förrådsbodar, utan att auktionen] skall i Stockholm af Krigs-kollegium verkställas, hvaraf stundom blefve följden, att transportkostnaden uppslukade större delen af persedlarnes värde, har Johan Lekberg från Nerikes län i väckt motion (N:o 195) föreslagit, att Rikets Ständer måtte besluta, det alla kasserade persedlar skola, der de äro förvarade, genom auktion försäljas; och har Liss Lars Olsson från Kopparbergs län häri instämt.
Då uppgiften, att det icke är tillåtet att försälja ifrågavarande persedlar vid förrådsbodarne, utan att de alltid måste föras till Stockholm, beror af något misstag, i så måtto som, efter hvad Utskottet erfarit, Krigs-kollegium låter försäljningen ske genom auktion ömsom vid förråden i landsorten, ömsom i Stockholm, och detta förfarande jemväl synes lämpligare, än om bemälda Kollegium, på sätt motionären föreslår, genom ovilkorlig föreskrift, det alla kasserade persedlar skola å sina förvaringsställen försäljas, blefve urståndsatt att tillgodogöra Kronan den vinst, som i många fall kunde uppstå dels genom försäljning på en gång af en mängd persedlar, som, delade i mindre partier, skulle ega jemförelsevis ringare värde och derföre svårligen finna köpare, dels genom persedlars transporterande till en ort, der de funne efterfrågan, hvilket mera sällan på landet inträffar, anser Utskottet sig ega full anledning att afstyrka bifall till omförmälda motion.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 49. 1 N:o 49.
Ank. till Exp.-Utsk. den 20 Jan. 1863, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändringar i nu gällande föreskrifter rörande underhåll af allmänna vägar.
Inom Hedervärda Bonde-Ståndet hafva blifvit väckte och till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet öfverlemnade följande motioner i detta ämne, nemligen: 1:o af Ola Olsson från Blekinge län (motionen M 67) med förslag, att jordbrukaren måtte befrias från den honom nu åliggande skyldighet att utan ersättning underhålla allmänna vägarne, och i stället, på sätt i andra stater egde rum, vägarnes underhåll bestridas genom vägpenningar till något mindre belopp, som de resande kunde åläggas betala; 2:o af Carl Anders Larsson frän Östergötlands län (motionen JV2 516), som i afseende på rätt till begagnande af vinterväg, der sådan af ålder funnits, anfört, hurusom enskilde egendomsegare vid odling af mossar och kärr ofta »med flit» anlagt flodgrafvar på det sätt, att vintervägarne blifvit ofarbare och transporten af skogsprodukter omöjlig.
Då sådant föranledt många tvister och stora olägenheter genom trafikens hindrande uppkommit, har motionären föreslagit, alt Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t läcktes förständiga Dess vederbörande Befallningshafvande att, efter innevånarnes hörande, låta genom vederbörande kronobetjente anställa utredning, om och hvarest sådane allmänna vintervägar öfver sjöar och mossar, som omförmälas i 25 kap. 7 § Byggningabalken, skola utstakas och underhållas; börande det derefter på Kongl.
Maj:ts Befallningshafvandes pröfning bero, huruvida de sålunda bestämda vintervägarne må kunna ändras eller borttagas; samt Bih. till R.
Brot. 1862 & 1863. 8 Sami. 12 Haft. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ehonomi-Vtskottets Betänkande M 49. 3:0 af P. 0. Hörnfeldt från Wesler-Norrlands län (motionen JY° 369), som uppgifvit, att genom föreskrifter, som blifvit af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i nämnda län meddelade angående fullgörande af vägplogningsskyldigbeten, delta i och för sig, särdeles i de nordliga länen tryckande onus, blifvit ännu mer betungande.
Sålunda skulle vara stadgadt, dels att vägarne, för att anses vara i laggildt skick, borde efter snöfall upplogas och skottas till den bredd, att två med parhästar förspända åkdon obehindradt kunde komma förbi hvarandra, och att snö icke finge ligga i vägen till större djup, än sex tum, dels att vägarne borde vara i sådant skick försatte två timmar efter det snöfall upphört eller, såvida snöfallet upphört under natten, två timmar efter dagningen.
Då denna föreskrift i allmänhet ej vore verkställbar, med afseende derå. att det ofta för en del af de plogningsskyldige ej vore möjligt, att inom den för plogningens fullbordande bestämda tid af två timmar ens hinna fram till det vägstycke, som skulle plogas, har motionären, i ändamål att få dessa olägenheter undanröjde, hemställt, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl.
Maj t täcktes låta utfärda en författning i fråga om ordnandet af plogningsskyldigheten inom de nordliga länen, och dervid stadga, att vägarne skola fyra timmar efter det snöfall upphört, eller, derest snöfallet nattetid upphört, inom fyra timmar efter dagningen, vara i farbart skick försatte; och har Per Östman från Wester-Norrlands län i sistberörda motion instämt.
Vid hvarje af de sednaste riksdagarne hafva mer och mindre omfattande förslag blifvit framställda angående ändring af gällande stadganden i fråga om skyldighet att bygga och underhålla vägar, och vid 1856—1858 årens riksdag har sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet i Betänkandet JVs 5 åt en då gjord framställning om vägunderhållets bestridande genom vägafgifter egnat en utförlig behandling.
Under förutsättning att våghållningsskyldigheten komme att bestridas antingen genom entreprenad eller genom en styrelse, som för vägarnes underhåll vore ansvarig, föreslog Utskottet vissa bestämmelser såsom grund för ett dylikt stadgande; och med antagande af den princip, att, i anseende till landets storå arealinnehåll i förhållande till trafikeh, afgiften icke kunde helt och hållet aflösa, utan endast lindra jordegarnes väghåTlningsskyIdighet, hemställde Utskottet, att såsom maximum skulle till en början bestämmas 4 öre per mil för hvarje dragare.
Till följd af skiljaktiga meningar inom Riks-Stånden föranledde dock detta förslag ej till någon åtgärd från Rikets Ständers sida.
Utskottet, som för sin del ej kunnat komma till öfvertygelse om den praktiska fördelen af förslaget att genom vägpenningar underhålla de allmänna vägarne, åtminstone så länge förhanden varande förhållanden icke medgifva ifrågavarande Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 49. 3 bestyrs handhafvande genom Statens försorg, torde, till stöd för denna sin åsigt, endast behöfva anföra, dels att, derest afgiften skulle bestämmas så hög, att densamma, efter afdrag af uppbördskostnaden, kunde blifva tillräcklig för vägens underhåll eller dertill lemna väsendtligt bidrag, uppbärandet af denna afgift komme att för trafiken verka allt för hämmande, dels ock att de väghållningsskyIdige sjelfve, hvilka dagligen och stundligen behöfva begagna de allmänna vägarne, skulle till deras underhåll alltså komma att lemna det ojemförligt största kontanta bidraget, hvilket särdeles i aflägsna orter, och der, hvarest sjökommunikationer eller jernvägar äro inrättade samt landsvägarne sällan af resande begagnas, kunde blifva vida kännbarare, än om efter läglighet väghållningsskyIdigheten får in natura fullgöras.
I anledning häraf finner Utskottet sig böra hemställa, att Ola Olssons berörda förslag icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Beträffande Carl Anders Larssons motion angående meddelande af bestämmelser i afseende å rätt till begagnande af vinterväg, så har jemväl ett härmed likartadt förslag varit föremål för pröfning vid sistlidne riksdag.
Det då väckta förslaget innefattade yrkande, alt jordegare, derest skälig ersättning honom tillerkändes, icke måtte vara berättigad att i följd af odling eller annorledes hindra fortsatt nyttjande af en förut allmänneligen begagnad vinterväg.
Men då bifall till en dylik framställning ansetts kunna föranleda till obehörig inskränkning af eganderätten, blef densamma, enligt sammansatta Lag- och Ekonomi-Utskottets hemställan, af Rikets Ständer afslagen.
Enligt hvad motionären visat, har äfven Östergötlands läns Hushållningssällskap, i ändamål att få bestämmelser meddelade i den syftning sistnämnde förslag omfattar, hos Kongl. Majit i underdånighet anhållit, det Kongl. Majit täcktes till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition om antagande af följande utaf Hushållningssällskapet föreslagna tillägg till 25 kap. 7 § Byggningabalken: »Enskild vinterväg öfver annans egor må man ock nyttja, der den nödig finnes, dock emot ersättning för den skada egorna derigenom lida; allt efter Rättens be pröfvande»; men Kongl. Majit har, med jemväl fästadt afseende på eganderättens framför enskildes beqvämlighet giltigare anspråk, och då det borde antagas, att utfartsväg frän skogslotter och andra aflägsnare egor, der den ej redan blifvit genom laga skifte beredd, kunde genom begäran af laga skifte beredas, medelst nådigt beslut den 17 Juni 1862 förklarat sig ej finna skäl att lill Hushållningssällskapets berörda framställning lemna bifall.
Motionärens nu väckta förslag befinnes åsyfta utfärdande af föreskrifter för vederbörande alt hålla hand deröfver, att den allmänna trafiken ej må lida mehn genom afstängande af sådana vägar, som pröfvas för densamma nödvändiga.
I afseende härå äro stadganden meddelade genom 7 § i 25 kap.
Byggningabalken, Kongl.
Kungörelsen den 27 November 1845 samt Kongl.
Förordningarne den 20 November 1845 och den 27 November 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 49. 1854; innehållande nämnda Kongl. Kungörelse, bland annat, att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande eger pröfva, huruvida väg är för varutransporten af allmän nytta och nödvändighet.
Skulle åter särskilde lokala förhållanden påkalla andra endast för viss tid behöfliga föreskrifter, torde sådant ej böra blifva föremål för allmän lagstiftning, utan öfverlernnas till hvarje orts egna embetsmyndigheter, hvilka mäste förutsättas bäst känna ortens behof; äfvensom, på grund af 2 § i Kongl.
Förordningen om landsting, frågor af denna natur numera kunna utgöra ämne för dess förhandlingar.
Utskottet hemställer alltså, att Carl Anders Larssons ifrågavarande förslag ej må till någon åtgärd föranleda.
Hvad slutligen angår P. O. Hörnfeldts framställning, så enär de af motionären omförmälde, för en viss ort gällande föreskrifter, om än, äfven i Utskottets tanke, för allmogen ej blott olägliga, utan äfven i åtskilliga fall mindre verkställbara, likväl, hvad t. ex. angår den korta tidsbestämmelsen i fråga om vägs försättande i farbart skick efter snöfall, äro af beskaffenhet att kunna, enligt den för administrativa måls handläggning stadgade ordning, öfverklagas och, der fog till klagan finnes, undanrödjas, hemställer Utskottet, att ej heller denna motion må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 50. 5 N:o 50.
Ank. till Eip.-Utsk. dcu 20 Jan. 1863, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väclct motion om ändring i Kongl. Reglementet för Telegrafverket den 2 Augusti 4856.
Enligt § 62 i berörda reglemente kunna tjenstemännen vid telegrafstationerna, äfven utan deras medgifvande, förflyttas från en station till en annan, om sådan flyttning af behofvet påkallas, hvilket pröfvas af Chefen för Telegrafverket.
Denne sednare har likväl, enligt § 51 i samma reglemente, en ännu vidsträcktare magt, i det han ensam eger till- och afsätta bemälde tjenstemän.