Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När då jag vaknade till slut -- jag hörde paus.
THORFINN allena.
Törs Du bryta en ed -- törs du kallas niding!
ORM tiger.
Det är Du som fjettrar mig, då jag vill flyga.
Du lindar
Dig som en Orm kring mina ben -- släpp mig!
Jag har svurit fostbrödraeden.
Den bryter jag!
Det kan Du ej! THORFINN. ORM.
Då sparkar jag dig undan!
Det blir vår död!
Är Du man Du, Orm?
Invid mig sakta slag lika hjertats Jag hörde flåsande från mun som ej var min, Och modet växte åter i min själ.
Jag såg mig om
Det var ett själdjur, som sig sökte hvila; Det såg på mig med ögon fuktiga Som om medlidande med mig dem fylt.
Nu var jag mera ej allena; Jag sträckte ut min hand att smeka Dess sträfva kropp. -- Då flydde det Och jag var dubbelt ensam.
Nu står jag ock på skäret -- Hvad fruktar jag?
Jo ensamheten!
Hvad är då ensamheten?
-- Det är jag sjelf! -- Hvem är jag då, att mig jag rädes?
Ar jag ej Thorfinn Jarl den starke, Som böjde tusen viljor under sin?
Som aldrig kräfde vänskap eller älskog, Men sjelf bar sina sorger!
Jag är en annan!
Och derför rädes Thorfinn starke För Thorfinn svage! -- Hvem stal min kraft?
Hvem slog mig?
Mån det var hafvet?
Slog jag icke hafvet
Tre gånger tio resor och det slog mig Blott en -- men då till döden!
Det var då starkare -- Det är en Gud!
Men hvem slog hafvet, så att still det låg, Då nyss det rasade?
Det var den starkaste?
Hvem är då Du den starkaste! O svara, att jag må Dig tro!
Han svarar ej! -- Allt är så tyst!
Nu hör jäg åter hjertats slag!
O, hjelp!
Hjelp! -- går till dörren, ropar Valgerd!
I ropaden, herre jarl!
Du hörde vilse! TRÄLEN. skakad.
222 ------------------------------------------------------------------------------ TRÄLEN efter att ha lagt ved på elden och tändt bloss kring väggarne.
THORFINN. TRÄLEN. THORFINN.
TRÄLEN.
Viljen I intet annat?
Du skall uträtta några befallningar.
Hur manstarka äro vi?
Åh, halftredje tjoget, tror jag.
Är Du rädd för att dö, träl?
Skall väl ej vara det, när jag väntar bli salig! gör korstecknet.
Hvad betyder det der?
Det har biskopen lärt oss!
Jag glömde att Du är kristen!
I ha mig i tjenst, I som ären hedning!
Jag vill visa hur litet jag aktar hvad man tror -- -- -- -- Vi skola sätta dubbla bommar för norra porten!
Men tron är starkare än hundra bommar -- Har jag frågat Dig? paus.
THORFINN. TRÄLEN. THORFINN. TBÄLEN.
THORFINN. TRÄLEN. THORFINN. TRÄLEN.
THORFINN lugnar sig.
Får jag gå då, herre?
Nej, Du skall stanna en stund här hos mig.
Tänd bloss, många bloss; här är så mörkt -- och lägg ved på ärilen -- jag fryser. --
THORFINN lägger sin hand på hans axel.
Hur gick det till när
I blefven kristna här på ön?
Åh -- Det var mycket lättare än man kunde tro.
De bara öste vatten på oss, under det biskopen läste i en stor bok; och så fingo vi hvar sin hvit skjorta!
Du skall säga åt de tolf starkaste att ta sina nya yxor -- hör du det!
THOBFINN. TRÄLEN.
223 ------------------------------------------------------------------------------ Ja, herre!
TRÄLEN. THORFINN. paus. vill gå.
Men jag befaller Dig!
Jag skall lyda; men
I fån se att det ej hjelper. -- Jesus Krist, förbarma
Dig öfver denna arma syndare, som tigger om. din nåd!
Det är lögn -- jag tigger aldrig om något!
Sen I att det intet hjelper nu!
Tag ner min brynja och hjelp mig.
I stån ju ej stilla -- jag kan ej knäppa söljorna!
THORFINN. TRÄLEN. TRÄLEN hjelper honom.
Du får ej gå ännu!......
Mins du hvad der stod i den der stora boken?
Inte har jag stort i minnet, men det kommer jag ihog, att det var på tal om två våldsmän, som blifvit hängda på kors ihop med Guds son -- men den ena kom till himlen.
Blef han också vattenöst?
Nej, det sade inte biskopen!
Vet Du om vi ha några hästar på stallet?
De äro visst ute på bet, jag skall se efter.
THORFINN. paus.
Men I darren ju i hela kroppen.
VALGERD och GUNLÖD komma.
Kan Du dö med lugn i denna natt?
Ja, om jag bara hann göra en bön först. -- Får man lugn då?
Ack ja, herre!
THORFINN. TRÄLEN. TRÄLEN.
THORFINN. VALGERD träder fram.
Du ropade mig!
Du skall få den här om Du beder för Det är för litet!
THORFINN stiger upp och tar en bägare.
Dina ovänner äro öfver Dig!
Hvad kommer det dig vid?
Rusta Dig.
Jag har hört hvad som timat!
Då likar sig bäst att I gömmen Er på svalen!
Thorfinn Jarl -- vi äro här!
Vill Du gifva Dig?
EN NY BUDBÄRARE (inträder).
THORFINN. VALGERD. THORFINN.
Du skall få tio; men om Du nämner ett ord derom -- tar jag ditt lif!
Det hjelper ej om I också gåfven mig hundra.
-- I skolen bedja sjelf! TRÄLEN.
224 ------------------------------------------------------------------------------ THORFINN tiger.
Så låt dina qvinnor gå -- ty stugan din skola vi sätta eld på.
THORFINN tiger.
BUDET. GUNLÖD som stått vid dörren går fram tar en yxa från väggen.
Nej, barn,.
Du är ung, Du kan ännu planteras om under en mildare sol; men den gamla furan dör på sin rot!
Du får ej dö!
Jag skall rädda Dig!
Ditt svar!
Jag skall ge Dig svaret!
Illa månde Jarl Thorfinn ha fostrat dotter sin och litet månde hans hustru älska honom, om nu de skulle svika.
Der har Du svaret!
Kastar yxan för hans fötter.
Din frände Gunnar ligger bakom
Hjörleifsnäs med sitt folk; skicka en träl ditut på omvägar och han skall komma!
Det var ur den källan Du öste ditt mod.
Behåll din hjelp och gå Du om Du vill!
Du får ej kalla mig feg; jag följer
Dig moder; Du kan ej hindra mig!
THORFINN går mot dörren döljande sin rörelse.
GUNLÖD. THORFINN.
Du är manstarkare än jag trodde, Thorfinn. -- För din dotters skull skall
Du få rum att falla som om du ej varit niding.
Gör dig redo till strid ute på vallen! går.
Dig, fega trolösa qvinna, som så illa vårdade min skatt.
-- Du gjorde mitt barn till min fiende! O fader!
Är jag väl din fiende?
Du är kristen; dock ännu är det ej för sent.
Vill Du afsvärja hvita Krist? den!
Aldrig -- men jag vill följa Dig i döVALGERD. GUNLÖD. THORFINN. GUNLÖD.
THORFINN till Valgerd.
Nej, stanna, Thorfinn, och öppna en enda gång din stora själ att jag må lösa dina dunkla runor!
Tror Du jag står och tyder mina runor för Dig.
Vill Du ej lära tolka dem, så må de plånas ut när stenen vittrar.
Du är ej den hårda sten Du synes; Du har känslor -- visa dem -- låt dem strömma ut -- det skall skänka Dig frid!
Mina känslor är mitt hjertblod -- vill Du se det?
Man hör stridsbuller utanför, hvilket fortfar till dess Thorfinn åter kommer in.
När Thorfinn hör det, vill han gå.
Du kallade mig feg!
Det må jag lida -- men trolös; deri gjorde Du mig orätt!
Om jag ej älskat
Dig så varmt som söderns qvinnor sägas älska -- så har jag dock varit Dig trofast genom ett helt lif och jag har svurit följa Dig -- så är ju gammal sed.
Se här har jag redt min grafhög -- (öppnar en lucka i golfvet) -- här vill jag dö -- under dessa sotiga bjelkar som varit vittnen till mina sorger -- tillsammans med dessa högbänkstolpar, som visade oss vägen hit, vill jag gå upp i lågorna och med röken skall min ande stiga mot Gimle!
Skall jag då stå ensam sedan?
O, låt mig följa Eder!
O, stanna och säg ett ord till afsked!
Qvinna, Du rifver ned min styrka med dina känslor -- Låt mig gå!
Leken har börjat!
Säg ett farväl åtminstone!
VALGERD. THORFINN.
225 ------------------------------------------------------------------------------ THORFINN med ansträngning döljande sin rörelse, går.
Hur ter han sig?
VALGEBD. GUNLÖD.
Den mannen böjer ingen.
Gud gör det!
Allt viker för honom.
Är han trött?
Hans hårdhet är stor.
Guds nåd än större!
Lef väl, mitt barn!
Än håller han sig rak.
Se hvilket norrsken!
Ha många stupat?
Törs Du lemna mig ensam qvar?
Ar Du beredd?
Till minnet
Neiglick,
min vän, egnas boken.
Saknad dock mäst bland oss, där du din bana
började djärft med pennan i din hand,
och där du sen med hastigt öfvad vana
ledde din krets i vetenskapens land.
Tom är din plats i tidningens spalter,
scenens gestalter
söka dig fåfängt öfver rampens rand.
Helsingfors, Nov. 1889.
Händelsen försiggår på Sätra fideikommiss i Finland i början af 1880 talet.
General, baron v.
Elise, hans dotter.
Baron Fredrik von Brinck.
Fru Segerstedt, hushållsföreståndarinna.
Doktor Segerstedt, hennes son.
Emmy Stjernfelt, hennes dotter.
Häradshöfding Vahrman.
Alma, hans dotter.
Karl, hans son.
Karlsson, brännmästare.
Kronofogden.
En Possessionat.
En tjänsteflicka.
En dräng.
(På Sätra gård kvällen innan julaftonen.
En landtlig sal med enkla, gammaldags möbler, pärlfärgade karmstolar, en lång soffa, ett piano, en stor gungstol.
Till höger tamburdörr och ett fönster.
Det är halfskumt, endast ett ljus brinner i kronan och diskuterande röster höras bakom den stängda fonden.
Fru Segerstedt kommer in från dörren till vänster med en krontändare, skall till och tända flera ljus, men smyger sig vid ljudet af rösterna närmare fonddörren och lyss tils en hand på den andra sidan tager i dörrvredet, då hon hastigt retirerar ut samma väg hon kommit.
Nästa ögonblick slås fonddörrarna upp af General von Brinck, som häftigt kommer in i salen följd af Häradshöfding Vahrman med en penna i handen.
Dörren blir på gafvel till generalens arbetsrum, hvilket är starkt upplyst af en lampa på skrifbordet och ljus på den öppnade byråklaffen.
Uff då, – det blir för varmt därinne!
Den saken borde bror tänka öfver mer än en gång ...
Hvarför har bror då kallat på mig som juridisk rådgifvare?
För att ordna mina affärer, vet jag.
Det fins bara en arfvinge, som kan komma i fråga enligt fideikommiss-stadgarna, och det är min brorson.
När jag tecknat mitt namn under handlingarna, ha vi dem undan.
Jag vill ha fred för julen, min gamle bror.
Saken är inte alldeles så klar som bror föreställer sig.
Bror kan låta bli att insätta någon arfvinge als, då Sätra kommer att tillfalla brors dotter.
Men sist och slutligen har bror rätt att insätta hvem som hälst till fideikommissarie genom adoptering ...
(otåligt)
Det kommer inte i fråga, säger jag.
Men jag måste få den saken till tals.
I en dylik angelägenhet ska man låta större synpunkter råda, än den gamla vanans.
Bror har genom sin långa vistelse i Ryssland blifvit litet främmande för förhållandena här hemma, och det är därför ...
Jag är lika god finne som någon annan, men jag vill slippa detta här testamentsbråket.
Jag har inte varit en dag tillsammans med min dotter under långa år.
Vi ha varit hvar på vårt håll: jag i S:t Petersburg, och hon har efter sin mors sista vilja uppfostrats här hemma i Finland.
Nu vill jag fira julen på gammaldags vis med henne och min brorson.
Du förstår att jag inte har lust att byta ut julfriden mot lektioner i er politik ..!
Man bör tänka på fosterlandet framom sina egna, små intressen.
Jag säger bror öppet att jag inte kan anse baron Fredrik von Brinck för en lämplig fideikommissarie.
Han är inte en själffallen bröstarfvinge häller, och en bättre står nog att fås.
Han kan ju vara en älskvärd man, men han har inga intressen för landet i stort.
Nej, det fins stora egna och inhemska krafter, som borde få luft under vingarna ...
Min brorson är både en egen och en inhemsk kraft.
Det där är bara er eviga, gamla politik ..!
Jag känner bland andra en ung man, på hvilken naturen slösat stora gåfvor.
(Litet högstämdt.)
Han gick här under våra språkstrider och tänkte stort och vackert om det finska folkets uppgift.
Hans skrifter voro skrifna med vårt eget blod, och man förutspådde honom en stor framtid.
Det gör man så lätt.
Vid nästa landtdag ska han föra vår talan, vald som han är därtill af detta vårt eget härad.
Och han ska föra vår talan utmärkt!
Han står redan vid knappa trettio år i spetsen för en af våra främsta nationela tidningar i hufvudstaden, men han sliter ut sig där, tum för tum, för vår sak, utan att vi kan löna honom efter förtjänst.
Så skaffa honom en bättre tjänst då!
Han är framtidsman och radikal –
Det var synd om en så bra karl.
Öppna en subskription för honom –!
Det skulle väcka alla onda tungor till prat om politiker, som sälja sig ...
Sannerligen, en ovanlig ung man!
Om jag nu viste att denne unge man genom en helt naturlig känsla hos en högtstående person ...
(fortsätter)
Om jag nu viste att han hade rätt att komma i besittning af både förmögenhet och namn, ska jag då inte göra alt för att förmå den rätta personen att gifva honom dem?
(tiger).
Är jag värkligen tvungen att förklara det tydligare?
Ja, det är du, om du vill att jag ska fatta dig det allra minsta.
Åh, du är en världsman, min bror, – en riktig världsman!
Men jag har också kommit hit för att tala rent språk med dig i denna sak.
Nå, – och hvarför gör du det inte?
(beslutsamt)
Nå, – än sedan?
Det är inte att undra öfver om folks sunda omdöme sätter i den fadrens ställe en annan kraftigare, som i sin ungdom var känd för sin hänsynslösa framgång hos könet ... (generalen gör en afvärjande gest) Ja ja, – jag säger bara folks sunda omdöme, ingenting mera!
Och i samma sunda omdömes namn uppmanar jag den värklige fadren att betänka sig två gånger, innan han adopterar en släkting i stället för sitt eget kött och blod!
Jag hade aldrig vågat detta, om det inte vore en stor fosterländsk och allmänt mänsklig handling.
Din brorson baron Fredrik von Brinck är en medelmåttig, modern skeptiker utan all handlingskraft; – den andre är en pröfvad man med en energi, som redan skaffat honom ett namn med god fosterländsk klang.
Han är inte endast värd erkännande, utan det skulle vara hvem som hälst en ära att insätta honom som arfvinge under adopteringens allmänna form.
(har under det föregående stigit upp och gått några häftiga slag af och an.
Men jag vet att du säger alt detta i den bästa afsikt, och jag ska upptaga det lugnt.
Jag kunde rentvå mig fullkomligt från hvarje misstanke, om jag ville kalla in hushållsföreståndarinnan.
Men jag inlåter mig aldrig i diskussion härom.
Och för att afklippa alt onödigt ordande i denna sak, ska jag säga dig hvad jag är klippfast besluten för.
Hörde du – klippfast!
Och det är att aldrig adoptera den utmärkte unge mannen, som du talar om, innan jag tvingas erkänna honom som min son.
Och nu ber jag dig afgörande och för sista gången att ställa handlingarna i ordning till förmån för min brorson, baron Fredrick von Brinck.
(ser sig häftigt om, för Vahrman in i fondrummet och slår sedan hårdhändt dörrarna igen om sig).
(stöder sig mot krontändaren och faller i tankar, när hon slutat tända ljusen).
(far opp; sedan lugnt)
Ja, – hvad vill du Emmy?
Jag har sökt dig genom hela huset.
Har du varit hos herrarna?
(tankspridd)
Låt degen stå tils i morgon ... (sätter sig).
Det är som du inte vore glad öfver att Sätra åter blifvit bebodt.
Å – jo, visst är jag glad, mycket glad öfver att Viktor inte kommer hem till julen i år ...
Hvad har Viktor med det här att skaffa?
Han skulle inte ha passat ihop med gamle baron, utan bara stört hans julfrid.
Gamle baron är den gästfriaste människa på hela jorden, och han skulle nog ha tykt om att Viktor kommit hem.
Ja, – Sätra är nu vårt enda hem, fastän vi kanske är litet i vägen här, när det rätta herrskapet är hemma.
Ser du, när jag sitter så här och tänker, blir jag emellanåt så klart medveten om att jag är ett simpelt nådehjon.
Du är för besynnerlig ...!
Ja, det är väl otacksamt mot generalen, som stält det så bra för oss.
Men det säger jag dig, Emmy, att den dag jag såge dig väl försörjd, skulle jag med glädje lämna Sätra, och aldrig mera komma hit igen.
Har då gamle baron låtit dig känna af det där, – det där, som du kallar att vara nådehjon?
Nej, nej, – tro inte det!
Men, ser du, – vi ha ju inte alltid haft en sådan ställning som nu.
Först vid din stackars fars död för tolf år sedan tog jag emot den här platsen för att kunna sörja för Viktors och din uppfostran.
Men nu tror jag att gamle baron gärna skulle bli af med oss, om han bara kunde det för folks skull — — —
Bli af med dig, mamma, som sköter så godt som ensam om hela Sätra!
Ja, kanske är det bara mitt gamla, oböjliga sinne, som inte lärt gifva med sig tillräckligt ännu.
Jag har aldrig riktigt kunnat fördraga generalens godhet, och ändå måste jag taga emot den af honom både för min och din skull.
Senast var det han, som med sitt förord skaffade dig skilsmässa från din oduglige man.
Men det är alldeles för mycken godhet, – jag har inte gjort mig förtjänt af den, och därför plågar den mig.
Alltid fins det möjlighet till utkomst för oss på annat håll.
(bittert)
För oss!
Ånej du!
Vi har de rikas vanor, de rikas bildning och förfinade behof, och de fattiges medellöshet att tillfredsställa altsammans med.
Vi är slafvar af vår förmögna omgifning, vi är fångar i den.
Hade jag insett detta tidigare, skulle du i folkskolan fått lära dig ordentligt arbete, – nu är det för sent. (går).
(går efter henne)
Aldrig hade jag trott du var så bitter, mamma!
(Salen ett ögonblick tom, sedan Elise v.
Ja, men jag är ändå lite förvånad öfver att doktor Segerstedt inte kommer hem till julen, nu när vi alla är här på Sätra ...
Han följer med det engelska parlamentet ...
Men han ska ändå hem till landtdagens öppnande i början af januari.
Några dagar förr eller senare ...
Han tar alltid sitt arbete grundligt.
Jag känner honom, jag.
Äsch! – han måtte ha blifvit tråkig med sin grundlighet.
Det var han inte för ett år sedan.
Å-ja, jag intresserar mig för det.
Jag brukar läsa hans bref till fru Segerstedt.
Vi sympatiserar så bra, och vi ha talat mycket med hvarann innan han reste.
Talade han om sina planer för dig?
Ja visst, – och om sin politik.
Vet du hvad, Alma, – det tycker jag är komiskt.
En karl ska hålla sina tankar för sig själf i fruntimmerssällskap.
Jag tycker mera om att gissa mig till hvad en man har för tankar och göromål, än att höra honom själf skvallra om dem.
Är det ett uttryck?
Det skulle pappa aldrig göra.
Din far är en riktigt inpiskad gammaldags herre, som inte tror oss fruntimmer om någonting.
Men doktor Segerstedt förstår oss, han.
Han har alltid hållit på kvinnans frigörelse, och det är det, som fört oss tillsammans.
Ja, se, om han bara vore poet, skulle han kunna prata bäst han vill, men nu, när han låtsas vara politiker ...!
Ju förnuftigare jag talar, desto större barn är jag.
Men det måtte vara härligt att förstå honom som du gör, och tala matematik med honom och statistik och kvinnouppfostran och prostitution ...
Men det är visst inte baron Fredrik, – det är bara bror Karl, som kommer och hemtar oss!
Är det han!
Nå då får jag någon att prata med efter min näbb.
Vet fru Segerstedt, Alma kan inte numera tala om annat än om samuppfostran och religionsfrihet och emancipation och doktor Segerstedt.
Alma håller på och bli förståndig, fröken Elise.
Det håller jag gudskelof inte på med, men när jag engång blir det, tar jag inte munnen full af tidningsartiklar och stora intressen för det.
Det klär inte häller Alma als!
Hon talar om dem bara för att det ska se förståndigt ut, bevars!
Då klär det henne bättre att tala om doktor Segerstedt.
Alt det där högtidliga om kvinnans låga bildning och mannens förfall har hon lärt sig medan vi varit skilda.
Men nu i jul ska jag få henne mindre klok.
Du får tids nog själf de där högtidliga intressena.
Herregud, så hon kan tala som en tråkig bok!
Nehej, kära Alma, – det här går ta mig katten inte!
Elise går ut och kommer om ett ögonblick igen med Karl Vahrman, som hon gnider om fingrarna).
Och nu ser han helt flat ut på mina vägnar, för att jag är så framfusig.
Åh, han kan ju föra sig som en hel herre bland främmande, bara man hjälper honom litet.
(med tvungen säkerhet)
Har Elise skojat nog med mig nu?
Nej, – långt ifrån!
(till Karl)
Mamma bad hälsa och säga någonting, som jag glömt.
Ja, det mins jag naturligtvis inte.
Ska man ha ett så dåligt minne! (Paus).
Nä–äj! (paus) Men de kom just när jag for.
Hvilka var de?
Jag tror det var Viktor Segerstedt ...
(ropar)
(ifrigt)
Viktor skulle ha kommit ...!
Hvarför har du intet berättat det förut –?
Nå, – när ingen har frågat ...
– Karl narras bestämdt.
Nog vet du huru
Viktor ser ut!
Karl ska inte narras för gammalt folk.
(myndigt)
Hör nu herrn, han är god och talar rent ut ...!
(Generalen och Vahrman komma in från fonddörren).
Se så, – nu kan vi förtjäna oss ett glas te!
Har fru Segerstedt teet i ordning?
Sänd med detsamma bud på brännmästare Karlsson, jag behöfver honom några ögonblick som vittne.
(Fru Segerstedt går)
Och efter teet, – hör nu fru Segerstedt!
(Hon vänder sig om) – efter teet ska vi ha upp en flaska af min gamla madera.
Vi ska dricka häradshöfdingens skål.
God afton, unge man!
Det är ju ... är det inte en af bror Vahrmans pojkar?
Det är min yngste.
Nej, – han tänker bli i vår.
Han ska väl försöka sig med några examina ...
(tvärt)
För att knaggla mig till en kant af kronans brödkaka ...
(häpen)
Knaggla dig till en kant af kronans brödkaka!
– Är det så ungdomen i Finland talar om sin framtid?
Det är bara dumma studentuttryck!
Jag har hört klokt och förståndigt folk säga detsamma.
(maliciöst)
Åhå! – också damerna taga del i diskussionen!
Ja, ja, – emanciperade, förstås!
Jag är visst inte emanciperad såsom pappa menar det!
Huru använder du då dylika studentuttryck?
För att jag förstår dem så bra.
(spetsigt)
Hör nu mitt unga herrskap, – brukar den finska ungdomen tala så där blaseradt inför äldre folk?
Han förstår sig inte på oss det minsta.
Han vet inte att man ska vara trött och likgiltig, – det är modet nu.
Och så ska man vara styf på sig.
Nej, man ska vinka sina bekanta till sig.
Men man ska aldrig gå till dem, – det är modet nu.
Man ska vara riktigt bonddryg bara, – och byråkratisk!
Jo, det är en skön beskrifning!
Ja ja, – Finland har gått framåt på alla områden, ser jag.
(afbrytande samtalet).
Men visa nu om det gått framåt också på musikens, – ni flickor!
Men först ska jag berätta en stor nyhet.
Kusin Fredrik lär inte komma ensam ut till Sätra i kväll ...!
Nå, – hvem skulle komma med honom då?
Det var för resten rysligt dumt af Karl att berätta det för fru Segerstedt.
Det ska naturligtvis bli en öfverraskning för henne!
Jo, det är ingen annan än doktor Segerstedt själf!
(häftigt)
Det har Karl Vahrman –
Ja, – jag tyckte det var han, som åkte upp till oss.
Jag mötte två herrar i allén, men det var skymt, så jag kanske inte såg riktigt.
(Fru Segerstedt kommer in).
Tyck inte härnäst någonting som inte är sant, min gunstig herre!
(kort)
För att han inte gör det.
– Seså, låt nu mig höra något af mina gamla stycken, – Trubaduren eller Friskytten ...!
Om jag bara kan dem ...
Å-ja, – kom nu bara.
(De gå till pianot, söka noter och börja spela Friskytten.
Nå, – ni är väl glad, fru Segerstedt, öfver att igen ha lif och rörelse på Sätra?
Naturligtvis lifvar det upp gamla sinnen ...
Och generalen är själfva älskvärdheten ...
Ja, det är han ... (Paus).
Doktor Segerstedt har väl skrifvit hem åtminstone, då han inte kommer själf, – om man inte sätter tro till hvad Karl berättar ...
Nej, Viktor är nog kvar i London, jag har fått bref från honom helt nyligen ...
Det måtte vara viktiga skäl, som håller honom kvar där öfver julen ...?
Det vet häradshöfdingen själf bäst.
Parlamentssessionerna ...
Är svepskäl!
(ytterst förvånad)
Och det värkliga skälet ...?
(slugt)
Man kan inte veta så noga.
Hvad tror ni själf, fru Segerstedt?
Kanske har han fått hemifrån något mycket tydligt råd att stanna borta öfver julhälgen?
(kallt)
Möjligtvis hade ett sammanträffande mellan honom och generalen inte varit så behagligt?
Ja, de är ju politiska motståndare på sätt och vis ...!
Ändrar taktik och hviskar)
Nå – jag ska då vara oförbehållsam.
Jag har både skrifvit och telegraferat efter honom.
(lifligt)
Har ni telegraferat, – häradshöfding Vahrman?
Ja, – förvånar det er?
(ur fattningen)
Huru kan ni ... huru vågar ... (samlar sig) Hvarför har häradshöfdingen gjort det ...?
(med tonvikt)
För att ni alltid haft en tyst bundsförvandt i mig.
Kan jag göra något för er, gifva er några råd, eller hjälpa er på något vis, så lita på mig!
(öfverlägset)
Åh jo, hvad ni förstår, fru Segerstedt!
Omöjligt ...!
Ni förstår, säger jag.
Vi och er son och ni med, fru Segerstedt, vi ha ett mål gemensamt.
Teet är serveradt!
Men efter teet spelar vi mera.
Pappa riktigt plågar oss!
Det tål ni väl vid.
(Alla gå ut under replikerna, fru Segerstedt och Emmy bli kvar).
Har du sett till att sängkläderna i det blåa rummet blifvit uppvärmda för baron Fredriks räkning ...?
Jaha – det har jag. (gladt).
Det blir annat lif på Sätra, när baron Fredrik kommer, – han förstår att hålla glädjen vid makt –!
(afkylande)
Du har ett sätt att tala om baron Fredrik, Emmy, som vore han en af dina bästa vänner –!
Jag känner sådana eleganta herrar tillräckligt, och jag ber dig hålla ögonen öppna, just nu, när herr Karlsson ...!
(stiger upp)
Du har rakt inga skäl att förakta honom.
(går in i matsalen).
(efter henne)