Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Del torde vara endast af en allmännare spridd kännedom om methodens ändamålsenlighet och derpå grundad öfvertygelse man kan hoppas dess allmännare användande.
Men för att i möjligaste måtto sprida en sådan kännedom, och tillika skydda de manga, i särskilda delar af riket befintliga, boställenas skogar för deri förstörelse, hvarmed äfven de hotas, torde vara nödvändigt, att, i afseende pä dessa skogar, ett ordnadt hushållssätt införes.
De, angående Boställs—vården, nu gällande författningar, bland hvilka endast Militiae Boställs-Ordningen den 23 Januari 1836, i afseende å skogens vård, i §§ 38, 39 och 42, innefattar åtskilliga föreskrifter, de der likväl, till följd af bristen på erforderlig ständig tillsyn öfver efterlefnaden, befunnits icke hafva ledt till dermed åsyftadt ändamål, innehålla i allmänhet, att skogen får användas till husbehof, men ej till afsalu, hvilket åter föranleder dertill, att de för förstnämnde behof ålitas utan afseende på tillgången, der denna är knapp, under det att, der tillgången öfverstiger behofvet, boställsinnehafvaren, som ej liar något intresse af att vårda skogen, deraf han icke får skörda någon inkomst, icke om densamma tager någon vård.
Att Bostäilsskogarne således ställas under Jägeri-betjeningens uppsigt, samt att Boställshafvare ålägges, att, i enlighet med dem meddelade föreskrifter, sköta skogen, med rättighet att. föryttra hvad vid de bestämda årshyggena erhålles öfverstigande boställets behof af timmer och vedbrand, torde vara en af nödig klokhet påkallad reform.
Hvad särskildt den af Herr Wetterberg påyrkade förändring i skiftesstadgan angår, få Utskotten, som komma att, vid besvarande af de, angående skiftesverket i riket, vid innevarande riksmöte väckte motioner, meddela utlåtande, såväl i anledning af berörde förslag, som äfven den del af Herr Grefve Wachtmeister motion, hvilken afser ändring i samma stadga, nu endast tillkännagifva, att Utskotten slädnät i det beslut, att vördsamt tillstyrka det laga skifte å skogsmark ej bör få ega rum, derest ej skiftesmannen och Gode männen funnit sådant böra till delegarnes gemensamma nylla ske.
Denna åsigt ha Utskotten grundat, bland annat, på den omständighet-, alt den enskildes rätt till oskiftad skog, enligt gällande lag, icke är att förlikna vid full eganderätt; alt den endast innefattar rättighet alt nyttja skogen till Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, M 29. 21 husbehof, och bör anses begränsad af andra delegares lika beskaffade anspråk.
Om således en sådan skog med mera fördel för delegarne kan skötas odelad, bör delning ej medgifvas.
Men för sådant ändamål erfordras att äfven dessa skogar ställas under en tillsyn, som förhindrar den förstöring, för hvilken de hitintills varit utsatte.
Den erfarenhet som vunnits genom hushållningssättet vid de under jägeribetjeningens tillsyn stående allmänningarne ger stöd åt berörda åsigt.
Delegarne i dessa allmänningar erhålla redan från dem en icke obetydlig utdelning, som kommer att ökas, i den mån de blifva bättre vårdade.
De olägenheter som kunna uppstå deraf, alt en delegare för något är kan behöfva en större utdelning, än på honom i förhållande lill haus andel belöper, kunna afbjelpas derigenom, att åt honom för det året i förskott på kommande årens utdelningar lemnäs ett större belopp, som sedermera på hans loll afräknas.
Beslut härom kunde fattas af jägeri-betjeningen i samråd med vissa med dem i tillsynen öfver skogen deltagande ombud för delegarne, hvilkas gemensamma intresse väl fordrar alt deras behof i möjligaste måtto uppfyllas, men på ett sätt, som tryggar för framtida brist.
Det behof al tillökning i jägeri personalen, som i händelse dessa åsigter vinna Bikets Ständers bifall, torde uppstå, tro Utskotten kunna fyllas genom användande af en del af skogsplanterings-kassans tillgångar, derom Utskotten i nämnda fall ämnar begära öfverläggning med StatsUtskottet.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, få Utskotten vördsamt till Rikets Ständer hemställa, att berörde förslag icke måtte i vidsträcktare män bifallas, än att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, dels att ett på vetenskapliga grunder bygdt, efter olika orters be skaffenhet lämpadt skogshushållningssätt må lill införande påbjudas icke allenast å de under kronans omedelbara disposition ännu varande skogar, utan äfven å alla till civil- och militaire- samt ecklesiastikstaten hörande boställens skogar; äfvensom att boställsinnehafvare måtte tillförbindas, att, i enlighet med dem af jägeri betjeningen meddelade föreskrifter, vårda boställets skog, mot rättighet för boställshafvaren att af de årliga afverkningarne å densamma föryttra hvad som öfver stiger boställets behof af skogsfång; dels ock att sådane samfälda enskilda skogar, som emellan delegarne förblifva oskiftade, må ställas under tillsyn af jägeribetjeningen tillika med af delegarne dertill utsedde ombud, på det alt jemväl dessa skogar må blifva efter ett rationelt hushållningssätt vårdade.
En motionär, Riksdags-fullmäktigen Carl
Dahlgren, bar påyrkat utfärdande af ett stadgande, hvarigenom hvar och en skogsegare, som för sin skog låter upprätta fullständig hushålls- och afverkningsplan, för en hel omdrefstid må berättigas att å denna plan, sedan densamma blifvit af sakkunnig person granskad och befunnen upp - 22 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens betänkande, J/l 29. gjord i öfverensstämmelse med allmänt antagna skogsvetenskapliga reglor, samt skogsegaren styrkt sin eganderätt lill den ifrågavarande skogen, eller ock dispositionsrätten deröfver för liela den genom hushållsplanen bestämda omdrefstiden, på begäran erhålla domstols fastställelse, med förpliktelse för skogens innehafvare alt, för underlåtenhet att iakttaga den fastställda hushållsplanen, icke allenast ersätta skadan utan äfven erlägga böter till skadans dubbla värde. lill stöd för berörda yrkande bar motionären hufvudsakligen anfört, att mångå skogsegare, som inse bebofvct för landet af en bättre skogsskötsel och äro beredde att till förmån derför ikläda sig kostnaderne vid skogarnes indelande till regelmässig trakthuggning, afhållas derifrån genom den osäkerhet för hushållsplanens framtida tillämpning, och den vansklighet för ändamålets vinnande, som förefinnes derigenom att skogsegaren icke kan få den uppgjorda planen af någon embetsmyndighet fastställd till efterrättelse under den tidrymd planen omfattar.
Till följd häraf skulle fördelarne af en rationell skogshushållnings allmännare införande, efter motionärens förmenande, icke med någon säkerhet för staten vara alt jåräkna så länge en dylik fastställelse ej kunde ernås.
Ett sådant stadgande kunna Utskotten, lika litet som det af Herr af Ström föreslagna påbud om trakthuggnings-methodens antagande för enskilda skiftade skogar, tillstyrka.
Utskotten kunna icke inse alt genom ett dylikt påbud, hvars efterlefnad vore ytterst svår att kontrollera, och som kunde komma i strid med deras rätt, som i hemmanet egde inteckning, enär det skulle verka (ill nedsättning i hemmanets värde, någon synnerlig vinst för det allmänna vore alt påräkna, och få således vördsamt tillstyrka: att Riksdags-bullmäktigen Carl Dahlgrens berörde motion icke må till någon vidare åtgärd föranleda.
Herr af Ström och Herr Wetterberg halva hemställt, den förre, huruvida icke skogsegare kunde åläggas, att efter hvarje verkstäldt skogshygge utså trädfrön på lika stor areal, som den, hvarå hygget skett, vid äfventyr af böter för underlåtenhet härutinnan, beräknade för hvarje skördadt tunnland, och förbud, vid högt vite, att ytterligare till försäljning fälla någon skog förr, än vilkoret med nysådden vore uppfyldt, samt Herr Wetterberg, att skogsegare måtte förpligtas, alt vid afrödjande utaf ett skogsfält qvarlemna ett för skogens återväxt tillräckligt antal fröträd, eller, derest sådant ej kan ske, genom sådd uppdraga nyskog i den borthuggnas ställe, samt att, i hvilketdera fallet sorn helst, medelst hägnad skydda det afröjda fältet från kreaturs tramp och bett, tills träden icke kunna deraf taga skada för sin uppväxt.
Såsom Utskotten ofvan uppgifvit är den grundsats, hvaruppå berörde förslag hvila, uttryckt i den för Stor-Hertigdömet
Baden gällande skogslag, hvars 9 stadgar, att skogarne skola så vårdas alt vid afverkning af mogen skog, det bör tillses, att ungskog i stället må uppväxa.
Äfven den för Danmark sednast utfärdade skogsordning innefattar förbud mot minskning af skogsarealen och odling derå utan Lag- samt Allm. Besv.- och Ékonomi-Ulskollens Betänkande, JTs 20. dertill erhållet tillstånd; och vid sisthållna allmänna Svenska Landtbruksmötet uttalades äfven den önskan, att enskilde skogsegare, sorn afverka större eller mindre skogssträckor, måtte vid vite åläggas, att handhafva deu afverkade skogsmarken så att, derest den icke till åker eller äng odlas, den må inom högst 10 år blifva skogbärande.
Om, å ena sidan det icke kan bestridas, att ett stadgande i den sålunda angifna syftning innefattar ett band på den enskildes rätt att efter behag förfoga öfver eller egentligen att förstöra sin egendom, så torde likväl å den andra sidan böra med gifvas, att ett sådant band, sorn, utan att i någon mån inskränka hans rätt att af denna egendom draga den aldrahögsta möjliga fördel, endast afser alt till motverkande af kommande skogsbrist befordra återväxt, kan, på sätt redan blifvit anfördt, rättfärdigas ur synpunkten af Statens rätt och pligt att vårda och befordra landets beboelighet, den ädlare vegetationens bibehållande, och möjligheten af innevånarnes förseende med ett för dem, synnerligen i vårt klimat, så alldeles oumbärligt naturalster.
I åtskilliga äldre författningar angående skogarne igenfinnes också, såsom ofvan blifvit nämndt, ett ovilkorlig! åliggande för den enskilde att draga försorg om återväxt, ehuru endast af så kallade ädlare träd, enär den rikare tillgången på öfriga trädslag icke då för tiden gjorde sådana stadganden i afseende på dem nödvändiga; och enligt nu gällande skogs-ordning den 1 Aug. 1803, § 36, är den, som svedjat å berg och sandmo, eller bergaktig och sandbunden mark pligtig att den svedjade marken med försvarlig gärdesgård förse, samt under åtta år inom sådan hägnad bålla, vid äfventyr af böter för hvarje år, som med häguaden uppskjutits, och särskildt böter, derest svedjemarken till bele begagnas.
Då emedlertid genom kalhug gande och sköfling af sådana marker, der skog icke af sig sjelf utan nödig omvårdnad kan uppväxa, åstadkommes alldeles samma skada, som genom svedjandet, samt omständigheterna i öfrigt nu så högt påkalla grundsatsens något vidsträcktare tillämpning, torde sådant så mycket heldre böra medgilvas, som man derigenom ej kan sägas i lagstifningen införa nya principer eller påbjuda hittills okända ingrepp i den enskildes eganderätt.
En ganska väsendtlig inskränkning i denna eganderätt, och af en helt annan art, än den nu ifrågavarande, innehålles deremot i ej mindre 10 kap. 8 § Byggninga-Balken och 18 § i skogs-ordningen den 1 Aug. 1803, hvarest stadgas förbud, vid påföljd al böter för egare af skatte-jord, att »missbruka den dem förunnade frihet till skogens begagnande, så att skogen utödes och lära för hemmanets bestånd uppkommer», deröfver »Konungens Befallningshafvande ålägges hafva inseende»; än äfven i förbudet att i bergslagerne släppa getter på bete i skogarne; och ehuru något sådant stadgande som det först omförmälda icke finnes för frälse-jorden, äro Utskotten af den öfvertygelse, att egarne af denna jord icke skola mot en så modifierad tillämpning af grundsatsen om
Statens rätt att hålla hand öfver skogshushållningen, som ifrågavarande förslag afse, åberopa det dem i olikhet med andra jord - 24 Lag- sami Allm. Besv.- och Ekonomi-Ulskoltens Betänkande. JW 29. egare medgifna ‘privilegium, att, lill skada för det allmänna, förstöra sin skog, utan afseende på möjligheten af densarnmas återväxt.
I fråga åter om delaljerna i berörde förslag anse Utskotten desamma icke kunna i hela den omfatlning, som deråt gifvits, tillstyrkas.
Det torde nemligen vara för ändamålet tillfylleslgörande, om jordegaren ålägges att draga försorg derom, alt skog på ett afröjdt fält, eller lill lika stor vidd som blifvit nedhuggen, återväxer, utan att föreskrifter meddelas, hvarigenom sättet för befordrande af denna återväxt bestämmes, och jordegaren således betages rättighet alt derom efter godtfinnande och med afseende å lokala förhållanden förfoga.
Efter Utskottens förmenande är det icke eller all slags skogsafverkning, som påkallar åtgärders vidtagande tili befrämjande af återväxten, utan endast, eller åtminstone i första rummet, det förfarande, då vidsträcktare skogstrakter, som icke äro till odling tjenlige eller till betesmark oundgängligen erforderlige, kalhuggas så, att marken derigenom blifver ofruktbar, oduglig och värdelös, derest annan skog å densamma ej uppdrages.
De menliga verkningarne af en dylik skogssköfling äro, efter Utskottens omdöme, hvad sorn bör företrädesvis forekommas.
Att på sådan mark rnedgifves betande af andra kreatur än får och getter, hvilka, efter hvad kändt är, afbita de unga telningarne och således måste derifrån afhållas, är, enligt de upplysningar Utskotten inbemtat, icke för återväxten skadligt i annat fall, än att marken uppgifves till bete tidigt på våren, då de framskjutande nya skotten äfven af andra kreatur uppätas; i följd hvaraf markens fredande från dem endast under berörda årstid torde vara nödvändigt.
Med desse inskränkningar bör det föreslagna lagbudet icke kunna komma att för jordbrukaren verka synnerligen tryckande, och efterlefnaden icke eller blifva omöjlig, helst om den af Rikets Ständer vid innevarande Riksdag antagna grundsats, att hvar och en bör hålla sådan vård 0111 sina kreatur, alt de ej göra skada å annans egor, af Kongl.
Majit godkännes och således stängselskyldigheten för framliden upphör, i hvilket fall några särdeles svårigheter och kostnader vid det afröjda fältets fredande för kreaturen ej torde komma att uppstå, samt föreskriften följaktligen icke blifva så betungande, som nu gällande lags ofvanomförmälde stadgande om påföljden för olaga svedjande.
Utskotten, som, lill förekommande deraf, alt det tillstyrkta stadgandet skulle kunna missbrukas till chikaner, ansett vidden af den kalhuggna mark, hvarå ålerväxten borde af jordegaren befrämjas, lämpligen kunna bestämmas alt öfverstiga fern tunnland, äfvensom att denne, för underlåtenhet uti ifrågavarande hänseende, icke bör vara någon ansvarspåföljd underkastad förr, än efter förloppet af så lång tid, att man ined säkerhet kan antaga, det återväxt, utan föreskriftens iakttagande, icke är att emotse, hvilken tid Utskotten, med afseende derå, att icke inom alltför kort tid kan visa sig huruvida skog återväxer, föreslå till feni år, !å, i stöd af hvad sålunda är vordet anfördt, vördsamt hemställa: att Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, M 20. 25 alt, der skog på mark af mera än fem tunnlands vidd helt och hållet nedhugges, utan att marken derefter odlas till aker eller äng, eller användes till för hemmanet erforderlig beteshage, egaren må åligga draga försorg om återväxt af skog pä lika stor areal, som blifvit afverkad, samt förthy under tio års tid freda den uppväxande skogen för betning af fårkreatur och getter, äfvensom under vårtiden af andra kreatur, vid äfventyr att, derest återväxt inom fem år, i följd af egarens vållande, ej visat sig, fällas till böter, beräknade för hvarje år ett afverkadt tunnland legat oåler— sådt, der såning erfordrats, samt ej fredadt för sådan åverkan; hvarjemte, i berörda fall, vederbörande jägeri-beljening skall, pä jordegarens bekostnad, fullgöra hvad denne ålegat.
Af Herr Wetterberg bar derjemte det förslag blifvit framställdt, att köpare af egendom, hvarå skog funnes, malte förbjudas att under de första tio åren efter tillträdet af egendomen å skogen verkställa något hygge för annat ändamål, än till hushehol.
Enligt hvad Konungens Befallningshafvande uti sine ofvananmärkte berättelser uppgifvit, lärer skogarnes vanvårdade skick uti åtskilige af Rikets landskap i väsendtlig mån kunna tillräknas de skogssköflingar, som blifvit verkställde af personer, hvilka inköpt hemman med tillgång på skog, endast i afsigt att, medelst densarnmas nedhuggning, inom kort lid åtkomma dess värde och sedermera det skoglösa hemmanet sig afhända.
Ett hinder emot dylika spekulationer tro Utskotten vara så mycket mera af behofvet påkalladt, sorn, så framt icke lagstiftningen motsätter sig ett sådant sköflingsbegär, förminskningen af landels skogar otvifvelaktig! kommer alt fortgå i ännu högre grad än hittills, i deri mån priserna på skogsefifekter stiga och desse på den utländska marknaden vinna stöyre efterfrågan.
Man har emot det föreslagna förbudet invändt, alt detsamma endast komrne att förorsaka uppskof med den tillernade skogssköllingen tills den bestämda tiden vore till— ändalupen; men Utskotten äro öfvertygade derom, alt lockelsen till afslutande af köp om skogshemman, med beräkning på skogens fällande, skulle betydligen förminskas genom ett stadgande i ofvannäinnde syftning, enär förbudet nödgade köparen att en längre tid innehafva hemmanet, utan att han under denna tid kunde komma i åtnjutande af den, genom skogens nedhuggande, påräknade vinst.
Mod afseende likväl derå, att, ifall tiden för nämnda förbud gåfves den utsträckning, motionären föreslagit, priset på skogsegendomar möjligen skulle komma att hastigt falla och detsamma följaktligen mötas med ovilja, hafva Utskotten icke tilltrott sig att för närvarande, innan dess lämplighet vunnit allmännare erkännande, tillstyrka en långvarigare tillämpning deraf än under loppet af tre år från egendomens tillträde.
Men Utskotten hysa den öfvertygelse, att, äfven med en sådan inskränkning, förbudet skall i någon mån bidraga till det ofvanantvdda ändamål, sorn dermed åsyftas.
Brot. 1855 & 1854. 7 Sand. 2 Afd. £5 Haft. 4 26 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekonomi Utskottens Betänkande, M 29.
I Danmark finnes, enligt Kongl. Förordningen den 27 September 1805 2 Kap. 20 §, ett förbud af förenämnda innehåll, utan att, såvidt Utskotten erfarit, detsamma framkallat något missnöje eller medfört några olägenheter.
Dock kan, enligt berörde förordning, köpare af skog erhålla tillstånd till större afverkning derå, genom att inför vederbörande myndighet visa att sådan, utan skada för skogen, år verkställbar.
Vid dylikt förhållande eller sedan en skogsegare, efter det laga stånd egendomen åkommit, anmält sin önskan att få begagna den inköpta skogen jemväl lill afsalu, och embetsrnyndigbeten, efter föregången undersökning, funnit hinder emot berörda önskan icke möta, anse äfven Utskotten befrielse från förbudet böra ega rum; likasom Utskotten äro af den åsigt, att detsamma ej bör tillämpas å inom bergslag belägne hemman samt ej heller då deri försålda skogen blifvit till Irakfhuggning indelad, enär i sådant fall det vid indelningen bestämda belopp, utan skada för skogen, torde kunna af egaren äfven till afsalu afverkas.
Och tro
Utskotten sagda förbud derjemte böra inskränkas till endast de fall, då hemman, genom köp, öfvergå lill en person, sorn ej är säljarens arfvinge.
Till en sådan inskränkning hafva Utskotten hemtat anledning uti den plägsed, som bland allmogen temligen allmänt är rådande, att nemligen en hemmansegare, då han af ålderdom eller annan orsak blir urståndsatt att sjelf med nödig omsorg sköta de med hemmansbruket förenade bestyr, öfverlåter hemmanet till någon nära anhörig emot förbehåll af visst underhåll.
Denne saknar vanligtvis, lill gäldande af den bestämda köpeskillingen eller utgörande af betingad lifstids-försörjning, alla andra tillgångar, än de, som kunna erhållas dels genom afyttring af hemmanets produkter, dels ock genom anskaffande af penningelån mot inteckning i egendomen.
Blefve nu all inkomst af skogen nämnde köpare under tio års tid betagen, skulle genom de svårigheter, som till följd deraf uppstodo för honom att uppfylla sine genom köpet åtagne förbindelser, hemmanen icke kunna, såsom ölligt är bland allmogen, bibehållas inom en och samma slägt, samt utöfvandet af omförmälda plägsed förhindras.
För den genom sin ekonomiska ställning beroende delen deraf skulle följaktligen ett af de tillfällen, som nu erbjudas densamma att i unga år ernå bergning och sjelfständighet, gå förloradt, under det att på samma gång hemmanen blefvo lättare än hittills tillgänglige för de personer, hvilkas åstundan det är att åtkomma och nedhugga den å hemmanen växande skog, som äfven i allmogens hand väl vanvårdas, men vanligen icke hell och hållet förstöres.
Utskotten hemställa alltså vördsamt, huruvida icke köpare af skogbärande hemman, utom bergslag, kunde, dä han eg är säljares arfvinge, förbjudas att under loppet af tre år, räknade frän egendomens tillträde, sjelf eller genom andra, afverka skog för annat ändamål, än till eget behof, härifrån likväl undantagne de fall, då antingen skogen är till trakthuggning indelad, t hvilken händelse köparen må vara obetagel att afverka det, Lag- samt Allm. Besv.- och Elionomi-lJtskollcns Betänkande, Jil 29. 27 enligt den verkställda indelningen, bestämda belopp, eller ock Konungens Befallningshafvande, efter det taga stånd egendomen åkommit, uppå anmälan och efter föregången undersökning, finner större afverkning till bestämdt belopp kunna, utan skada för skogen, ega rum.
1 afseende på rättigheten att anställa svedjande hafva Herr Grefve Wachtmeister och Herr Rettig föreslagit, den förre, att svedjande i allmänhet å skogsmark, eller utom åker, äng och beteshage, måtte varda, vid förhöjdt ansvar, förbjudet, och tillåtet endast å skogbevuxna kärr och mossar samt i det fall, då någon, för uppdragande al ny skog, önskar afsvedja sämre skogsmark, och Konungens Befallningshafvande, efter föregången besigtning, pröfvar sådant med föirlel kunna verkställas, 1 hvilken händelse den afsvedjade marken borde genast inhägnas och med skogsfrö besås, samt under minst tio års tid stå under jägeri-betjeningens uppsigt; samt Herr Rettig, alt i allmänhet svedjande, å öppen skogsmark, som ar sammanhängande med annan skog, mätte vid högt ansvar förbjudas, men alt svedjande uti instängda bagar och af kärr eller slättmark omgilna skogsbackar mätte valda tillätet, dock med skyldighet för den svedjande att, dels innan eld påtändes, vid syn af kronobetjent eller nämndeman, styrka att de uti IS Kap. 1 § Byggninga-Balken före skrifne säkerhels-åtgärder blifvit behörigen iakttagne, samt dels att vid svedjandet hafva så mycket folk till hands, som af synemannen pröfvas af nöden.
De, i fråga om svedjande, nu gällande föreskrifter i 14 Kap. Byggninga Balken samt Kongl.
Förordningarne den 1 Augusti 1805. §§ 53—56, och den 2 Mars 1819 innehålla, det enskilde jordegare icke må, utan dertill af Konungens Befallningshafvande erhållet tillstånd, svedja utom åker, äng och rätter beteshage, å sådan mark, som består af sandmo eller är bergaktig och stenbunden, vid bot af Fem R:dr; men att å Allmänningar, Boställs-, Kronohemmans och annan kronojord allt svedjande, utom åker, äng och rätter beteshage är förbjudet, såvida ej Konungens Befallningshafvande gifver der lof till, vid bot. för svedjande å ^allmänning 10 R:dr, å kronojord, utom bergslag, 5 R:dr, men inom bergslag 33 R:dr 16 sk., der markan beslår af sandmo eller är bergaktig eller stenbunden, samt 5 R:dr der marken icke är af sådan beskaffenhet, utan för skogens återväxt tjenlig.
För olofligt svedjande å Kronopark och Gehäg botes 66 R:dr 32 sk.; och är, på sätt redan blifvit anmärkt, den, som genom svedjande å sandmo eller bergaktig och stenbunden mark sig förbryter, tillika pligtig att den svedjade marken med försvarlig gärdesgård förse samt i åtta år inom sådan hägnad bålla, vid 3 R:dr 16 sk. böter för hvarje år han sådant försummar; äfvensom marken vid samma bot ej får till bete användas.
Man torde, utan fara för öfverdrift, kunna påstå, att den förödelse, våra skogar varit underkastade, till en icke oväsendtlig del är att tillskrifva svedjebränningen, hvars menliga följder uppenbarat sig synnerligasl i skogrika landsorter, såsom i Norrland, der också, på sätt af Konungens Befallningsbafvandes embetsb erättelser 28 Lag- samt Allm.
Best - och Ekonomi-Utskottens Betänkande, Jf* 29. inbemtas, största aftagandet i skogs-tillgäng varseblifves.
Den fördel, som vinnes genom svedjandet, Sr i allmänhet ett års gröda och några få års bete; men den skada, som såmedelst åstadkommes, ar oberäknelig.