Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det syntes mig alltså ostridigt, att Domhafvanden felat mot sin pligt, då han vid sitt tillträde till domsagan underlåtit att föranstalta om inventering samt upprättande af inventeringsinstrument öfver samtliga dertill hörande häraders arkifver, och sålunda satt sig ur stånd att redovisa för den vård, han varit skyldig att om desamma taga; och då han icke syntes undandraga sig all ansvarighet för dem, visste jag ej, huru det skulle förklaras, att han dock icke erkände sig skyldig att visa, för hvad han borde ansvara.
Jag har i följd häraf funnit mig föranlåten att förordna åtal emot bemälte
Domhafvande med påstående om laga ansvar för det vid tillträdet af hans innehafvare häradshöfdingetjenst begångna einbetsfel, att icke hafva besörjt om ordentlig inventering af de i domsagan varande häradsarkifver och nu, efter långvarigt innehafvande af samma tjenst, icke vara försedd med inventeringsinstrumenter eller förteckningar öfver de domböcker och handlingar, sorn till nämnde arkifver höra; hvarjemte jag yrkat föreläggande för Domhafvanden att inom lämplig kort tid hafva en sådan inventering ombesörjt samt deröfver förete bevis genom behörigen styrkta inventeringsinstrumenter.
Efter det ett sådant åtal blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt utfördt, har Kongl. Hofrätten den 13 Juli 1852 deröfver meddelat utslag, samt af lagens stadgande i 2 kap. 7 § Rätteg.- balken angående förvarande i häradskistan af allmänna stadgar och handlingar, som häradet angå, saint förbud för
Häradshöfding att något deraf skingra för den efter honom i embetet träder, funnit följa, hvad också i Kongl. Instruktionen för Landshöfdingarna den 4 Nov. 1734 § 5 finnes föreskrifvet, att öfver alla sådana handlingar skall vara upprättad förteckning, för att vid inventeringar af häradsarkifverna eller dessas öfverlemnande, i följd af tjensteombyte, — 23 — till annans vård, vara att tillgå; hvarföre och emedan den tilltalade Domhafvanden medgifvit, att han hvarken vid tillträdet af den honom anförtrodde domsaga hos vederbörande anhållit 0111 inventerande af berörde häradsarkifver, eller sedermera under den tid, han domareembetet i samma härader förvaltat, ombesörjt upprättande af förteckningar öfver arkifvemes innehåll, Kongl.
Hofrätten väl ansåge honom i berörde afseende hafva origtigt förfarit; men då, i betraktande af de utaf honom anförda och å andra sidan ej bestridda förhållanden, dels att vid hans tillträde af embetet sådana förteckningar icke funnits upprättade, samt att företrädarens arfvingar, hvilken medan lian embetet innehade allidit, vistats utom riket och sålunda icke kunnat tillhållas att fullgöra, hvad i nämnde afseende blifvit eftersatt, dels att det inskränkta omfånget af Edsbergs och Lekebergs härads arkifvers förvaringsrum icke förr, än vid den utvidgning deraf, sorn till följd af derom vid 1850 års hösteting fattadt beslut skolat äga rum, medgifvit arkilvernes ordnande, antagas måste, att Domhafvandens anmärkte uraktlåtenhet icke tillkommit af annan orsak, än ofullständig insigt hos honom om vidden af hans pligt att på ett eller annat siitt föranstalta, det omförmälte bristfällighet i arkifverna blefve afhulpen, funne Kongl. Hofrätten annan påföljd icke kunna honom åläggas, än att enär han så länge försummat att beifra den felaktighet, hvilken möjligen legat hans företrädare till last, att genom åtal emot dessa eller deras rätts innehafvare rättelse nu mera svårligen stöde att vinnas, och Domhafvanden dessutom i närvarande stund vöre för arkifvemes skick ansvarig, förpligtades han att öfver alla de i domsagans arkifver befintliga handlingar, som böra i häradskistan förvaras, uppsätta samt. hos Konungens Refallningshafvande förete förteckningar samt bevis deröfver till Kongl. Hofrätten ingifva inom sex månader (efter Kongl. Hofrättens utslags dag) allt vid vite af femtio daler silfvermvnt eller ock att, i händelse laga hinder derföre mött, sådant inom samma tid uppgifva och styrka.
Ofver detta utslag äro af Domhafvanden anförda underdåniga besvär, hvilka af nådig pröfning bero.
Mina uti sista årsberättelse omförmälta underdåniga besvär öfver Kongl. Svea Hofrätts utslag uppå anstäldt åtal emot Ledamöter af Stockholms Kämnersrätt angående underlätet ådömande af ansvar å ogift man för erkändt lägersmål, hafva numera blifvit i Nåder pröfvade genom Kongl. Majits utslag den 15 Juli 1852, deruti förklaras, att hvad af mig blifvit anmärkt emot Kämnersrättens behandling af i fråga komne mål, då i lag saknas bestämd föreskrift 0111 domstols åliggande att i dylika fall iakttaga det förfaringssätt, för underlåtenheten hvaraf förevarande åtal blifvit anstäldt, icke kunde såsom fel i domareembetets utöfning efter 1 kap. 12 § Rätteg.balken anses; hvadan det slut, hvari Hofrätten stadnat, af Kongl. Majit gillades.
I detta nådiga Utslag finnes ingen ting, som utmärker, att det förfarande, jag klandrat, blifvit af Kongl. Majit gilladt.
Agde jag behörighet, att såsom åklagare söka ändring i ett beslut af den beskaffenhet, hvarom fråga är och för hvars meddelande jag ställt Kämnersrättens Ledamöter till ansvar; så skulle jag tvertom göra det med hopp örn framgång.
Att annorlunda bör dömas, än Kämncrsrätten dömt, det är nemligen icke förnekadt genom Kämnersrättens frikännande från ansvar, då frikännandet stödjer sig endast på den grund, att i lag saknades bestämd föreskrift om iakttagande af det, som blifvit underlätet.
Hvad jag försökt bevisa, och hoppas hafva bevist, är att det utslag, Ivämnersrätten gifvit, icke öfverensstämde med lagens rätta mening.
Jag förmodade domaren vara så skyldig att känna denna mening, att han genom bristande kännedom deraf kunde ådraga sig ansvar, enär honom åligger att »noga pröfva lagens rätta mening och grund och derefter döma»; och jag har misstagit mig, i fall det endast är genom öfverträdande af bestämd (bokstaflig) föreskrift, som domaren gör sig skyldig till det i I kap. 12 § Rättegångsbalken beskrifna fel, att »fälla orätt dom af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd».
Jag har trott, att när lagens rätta mening och grund äro genom hela dess sammanhang så uppenbara, att man derom icke kan fara vilse, utan att med hela sammanhanget vara obekant, eller derpå icke gifva akt, man då ej heller kan fela mot meningen och grunden, utan att förråda, hvad som hos domaren heter antingen oförstånd eller uppenbar vårdslöshet.
Har jag icke häri misstagit mig; så bör det nådiga Utslaget på det sätt lörstås, att den »bestämda föreskriften» saknas ej blott i lagens bokstalliga lydelse, utan ock i dess up penbara mening och grund; och då blir det utan tvifvel nödigt, att lagen ytterligare förklarar sig
Om än icke nog uppenbar, torde nemligen den verkliga meningen dock ej heller kunna vara tvifvel underkastad, när lagen i sammanhang betraktas med närmare eftersinnande.
Att domaren må lemna erkända brott ostralläde, fastän de äro sådana, som af målsägare ej kunna eftergifvas, står tillsammans endast med en rättegångsordning, som låter ali beifran af brott bero af åklagaren, ålen sådan iir icke svenska rättegångsordningen, och kan ej blifva sådan, med bibehållande af lagens myndighet i brottmål, af ordning och säkerhet, utan att helt andra anstalter lör hrottmålsproccdureu vidtagas, än som hittills i samhället liro inrättade.
Så länge dessa anstalter, tillhörande den så kallade rent ackusatoriska rättegången, icke äro införda och användbara — och jag tror, att de aldrig böra i vårt land införas — synes det mig vara nödigt, vara alldeles nödvändigt, att lagen här skipas efter den mening och grund, hvarmed samhällsinrättningarne öfverensstämma.
Den lagförklaring, som i förevarande ämne blir nödig, för att icke låta kriminallagen förfalla i overksamhet, torde alltså böra bestå i förändring af 20 kap. 4 § Rättegångsbalken till denna lydelse: »I brottmål må Domare »förlikning ej tillåta», der brottet ej är sådant, att talan derå iir målsäy anden allena förbehållen »å ill målsägande!) förlikas 0111 sin rätt i böter och skadestånd; håfve der lof till, »och käre ändå den i saken, som å Konungens, häradets eller stadens vägnar kära bör».
Sker det ej; varde ändock i saken dö md t.
Finnes den ej utredd; då skall den ej af tjäras, innan åklagare häri hörd iir.
Sista årsberättelsen redovisar de af mig förordnade åtal dels emot Karantänsbefälhafvaren vid Slitö och dels emot Konungens Befallningshafvande i Gottlands län för olagligen vidtagna åtgärder emot yppad cholerasjukdom; och jag har äfven tillkännagifvit, att Rådstufvurättens i Wisby utslag emot Karantähsbefälhafvaren fallit den 14 Januari 1852, af innehåll, att han ej kunde till ansvar fällas, samt att jag öfver detta utslag låtit hos Kongl Svea Hofrätt anföra besvär.
På dessa besvär har ännu intet utslag blifvit meddeladt; men Kongl.
Hofrätten har den 10 sisth Juli afgjort målet emot Körningens Befallningshafvande samt deri utlåtit sig, att som den emot Kgens Rfde anmärkta och åtalade underlåtenhet att beifra och afstyra de af Majoren Steveni i egenskap af Karantänsbefälhafvare vid Slitö, i anseende till yppad cholerasjukdom inom engelska undersåten James Watterstons familj å lägenheten Lenna, till förhindrande af sjukdomens spridande vidtagne, uti de af Majoren Steveni till Kgens Bfhde aflåtne rapporter omförmälte åtgärder, emot hvilka, så vidt af handlingarna kunde inhämtas, någon klagan hos Kgens Bfhde ej blifvit förd, icke i hvad samma åtgärder angått Watterston, vore af beskaffenhet att kunna, på sätt anfördt blifvit, räknas Kgens Bfhde till last; Kongl. Hofrätten alltså pröfvade rättvist i fråga varande åtal ogilla.
Ofver detta Kongl. Hofrättens utslag har jag anfört underdåniga besvär, grundade på det begrepp om saken, som uti sista berättelsen utvicklas; och är nådigt Utslag uppå dessa besvär ännu icke meddeladt.
Sista årsberättelsen upptager innehållet af Kongl. Göta Hofrätts utslag angående åtalet emot tjenstförrättande Kronolänsmannen, Stadsfiskalen i Halmstad G. A. Stenson för tvenne häktade personers obehöriga qvarhållande under afbidan af besvär, dem Stenson anmält sig vilja anföra, men sedermera icke anfört, De De af Stenson hos Kongl. Maj:t andragna, i samma berättelse omnämnda underdåniga besvär i detta mål hafva nu mera blifvit pröfvade genom Kongl.
Maj:ts den 11 Augusti 1852 gilna nådiga Utslag af innehåll, att skäl ej blifvit anfördt, som kunde föranleda till ändring i Hofrättens öfverklagade utslag.
För behöfligheten af de tillägg i Konkurslagens föreskrifter om förfarandet med boskillnadsansökningar, jag uti sista berättelsen tillstyrkt, har jag till bevis åberopat erfarenheten af missförstånd i tillämpningen.
En sådan erfarenhet har löranledt åtal emot en Rådstufvurätt, mot hvilken jag dessutom anmärkt ett annat, i min tanka, med Konkurslagens mening oförenligt förfarande, nemligen i sättet att tillvägabringa bouppteckning i tvungen konkurs; och häröfver har nu Kongl. Svea Hofrätt genom utslag den 24 sisth Augusti utlåtit sig och, hvad först angick åtalet för det Rådst.rätten, sedan en gäldenär blifvit förklarad skyldig att sin egendom till borgenärerna afträda, förelagt honom vid vite att inom stadgad tid till Rådst.rätten ingifva förteckning öfver sina tillgångar och skulder, förklarat, att enär, i brist af föreskrift i lag om sättet att tillvägabringa upprättandet af den bouppteckning, hvars rigtighet gäldenär, som blifvit tvingad att sin egendom afträda, sedan boet hunnit upptecknas, skall enligt 65 § Konkurslagen den 12 Mars 1830 med ed fästa, Rådst.rättens berörde beslut, äfven om andra än deruti stadgade åtgärder för i fråga varande boupptecknings fiirrättande och inlemnande kunnat vidtagas, i allt fall ej finge Rådst.rätten tillräknas såsom öfverträdelse af lag eller af vårdslöshet eller oförstånd tillkommet, Kongl.
Hofrätten funne ansvar derför icke kunna äga rum.
Beträffande åter den talan, som blifvit emot Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter anställd för behandlingen af boskillnadsmålet; så emedan Rådst.rätten uti omförmälte mål. der sådant förhållande icke inträffat, som jemlikt 108 § i Konkurslagen kunnat föranleda till utfärdande af offentlig stämning å boskillnadssökande Hustruns och hennes ålans samtliga borgenärer, efter derom vunnen upplysning icke ägt att med Hustruns ansökning om boskillnad taga vidare befattning, men Rådst.rätten det oaktadt, i anledning af samma ansökning, icke allenast dömt öfver hennes förmenta rätt att vinna boskillnad, utan ock dervid, fastän utredning icke förekommit, att den egendom, hon begärt att få undanskifta, varit på grund af äktenskapsförord eller af annan laglig orsak henne enskildt tillhörig, samt att boets gäld varit af sådan beskaffenhet, att mannen bordt derför ensam ansvara, ändock förklarat henne berättigad att från gemensama boet afskilja ej mindre den lösa och fasta egendom, som å en af henne afgifven förteckning funnits upptagen, än äfven hvad hon framdeles kunde ärfva och förvärfva tillika med uppgifvet arf, som kunde hennes man tillkomma, samt derjemte utan inskränkning stadgat, att något af hvad sålunda blifvit henne tillerkändt ej linge utan hennes begifvande till betalning af mannens framtida skulder användas, hvilken dom vore emot 8 kap. 1 §, 10 kap. 5 § och I I kap. 3 och 4 §§ Giftermålsbalken samt 106 och 118 §§ i Konkurslagen stridande; ty pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, utan afseende å hvad till försvar för i fråga varande origtiga och lagstridiga förfarande blifvit anfördt , det skulle Rådst.- rättens Ordförande och Ledamöter, för livad dem i ofvanberörde måtto vid domareembetets utöfning till last låge, i fiirmågo af 1 kap. 12 § Rätteg.balken, böta tvåhundrade daler silf-^ vermynt med Sextiosex riksd. 32 sk. banco.
Öfver detta utslag äro underdåniga besvär icke å någondera sidan anförda.
Boktryckaren i Gefle, Medicophilosophia) kandidaten A. P. Landin har hos mig anmält, att vid der varande läroverk mot slutet af höstterminen 1850 en af lärjungarna blifvit relegerad, hvaraf en ovanlig uppmärksamhet på stället och skiljaktiga rykten uppstått, i det att den bestraffade dels sades icke hafva förut undergått de offentliga vårningsgrader, skoldagen löreskrifver för en ynglings relegerande, dels ock föregafs hafva varit tilltalad för ett brott.
Ilmi.-Berättelse för år 1852. 4 — 26 — till hvilket undersökningen visat honom vara oskyldig, men hafva blifvit straffad för ett, för hvilket han ursprungligen icke varit tilltalad, men, såsom man ville veta, egentligen för något, hvarför han icke kunnat tilltalas; hvarjemte ryktet velat spåra personliga antipathier, såsom motif för den stränga åtgärden; att många, som ägde söner och anhöriga vid läroverket, blifvit oroliga af dessa rykten om godtycklig och lagstridig tillämpning af skoldagens hårdaste stral!', och uppmanat Landin, såsom utgifvare af tidningen Norrlandsposten, att taga reda på och offentligen belysa målet, så att man kunde veta, hvad af ryktenas vidunderligheter vore sanning eller icke; alt för detta ändamål det för Landin varit nödigt att äga tillgång till Skolekollegiets protokoller i målet; att han derföre vändt sig till Elementarläroverkets Heklor Lektorn Magister C. A. Forssell med skriftlig begäran att på grund af 2 § 4 mom. i Tryckfrihetsförordningen erhålla afskrift af protokollet, men först fått muntligt undvikande svar; att då han derefter genom en person, hvilken hade hans uppdrag att, i händelse det tillätes, på stället afskrifva protokollet, förnyat sin begäran, han erhållit det skriftliga svar, att först efter påföljande julhelgd besked kunde gifvas, huruvida ett sådant protokollsutdrag kunde erhållas eller icke; att Landin derföre den 4 Januari 1851 åter framställt sin begäran, men derpå erhållit ett skriftligt svar af innehåll, att med anledning af Tryckfrihetsförordningens bud, att ingen må tillåtas att i andra läll, än allmänna lagen och nu gällande författningar utstaka, meddela eller till tryck utlemna utdrag ur kyrkoböcker eller af andra själavården och kyrkodisciplinen rörande handlingar, i afseende på enskilda personers lefverne och seiler, så vidt de lända dem till skada eller förklenande, Lektorn ansett sig förhindrad att utlemna Collegii gymnastici protokoller öfver lärjungars förseelser och bestraffningar inom läroverket; till följd hvaraf boktryckaren Landin, såsom tillika uppmanad af aktade personer, de der ansågo läroverkets bästa äfventyras genom ett sådant godtyckligt förfarande samt vore örne om sina läroverket besökande anhöriges behandling, anmälte detta Rektorns åsidosättande af dess pligt i egenskap af embetsman och Ordförande i Läroverkskollegiet, att genast och utan tidsutdrägt, enligt åberopade 2 § 4 mom.
Tryckfrihetsförordningen, utlemna den äskade handlingen, oell begärde emot honom den åtgärd, som enligt samma lagställe bunde honom, Lektorn Forssell, till ansvar såsom för tjensteförsummelse, då han ej allenast obehörigen fördröjt, utan helt och hållet vägrat handlingen både att afskrifvas och att mot lösen utbekommas, samt ändtligen anmärkte, att beträdande motifveringen af det alslag, Herr Lektorn meddelat, denna motifvering vore falsk, enär Landius begäran icke gällt en handling, hvilken kunde rubriceras såsom utdrag utur kyrkoböcker eller andra själavården och kyrkodisciplinen rörande handlingar, utan helt enkelt den dom, enligt hvilken Skoldagens strängaste stral! tillämpades och hvilken, enär det enligt
Tryckfrihetsförordningen skall stå hvar och en fritt att i tryck allmänt kunnigt göra, hvad sorn i samma förordning icke finnes uttryckligen förbudet, äfven borde vara för hvar och en tillgänglig, så vida tryckning af Skolkollegiets protokoller icke är i denna lag förbuden. bilter erhålien del af denna angifvelse har Lektorn Forssell med förklaring deröfver till mig inkommit, hufvudsakligen utgående från den sats, att skoldiciplinen skulle böra räknas till den själavård och kyrkodisciplin, hvarom från kyrkoböcker och andra handlingar utdragna underrättelser äro uti Tryckfrihetsförordningen upptagna bland sådana handlingar, hvilka i afseende på enskilda personers lefverne och seder, så vidt de lända dein till skada eller förklenande, ej få meddelas eller till tryck utlemnas i andra fall, än allmänna lagen och gällande författningar utstaka.
Men som utan en sådan infiiekning af de lill skoledisciplinen hörande handlingar ibland dem, som på nämnde sätt äro från offentlighet undantagna, det deremot syntes mig obestridligt, att det anmärkta förfarandet vore oförenligt med Tryckfrihetsförordningen, hvilken såsom grundlag bör efter bokstafven tillämpas, samt uti åberopade 2 § 4 mom. berättigar en hvar att i allmänt tryck utgifva alla protokoll och beslut rörande rättegångar eller andra allmänna ärenden och från alla publika verk, hvartill måste räknas de offentliga läroverkens styrelser: alltså och då jag följaktligen ej kunnat godkänna hvad Herr Lektorn till sitt försvar anfört, har jag till Domkapitlet i Upsala genom skrifvelse den 26 Febr. 1852 öfverlemnat att inför sig enligt Kongl.
.Cirkulärbrefvet den 21 Aug. 1786 ställa — 27 — Lektorn Forssell till ansvar för det i tjensten af honom begångna öfverträdande af Tryckfrihetsförordningen samt efter hans ytterligare hörande derför döma honom till det ansvar, som på sådan förseelse borde följa.
Sedan saken, i följd häraf, blifvit inför
Domkapitlet utförd; är dess utslag deruti gifvet den 1 sisth Oktober af innehåll, att alldenstund Tryckfrihetsförordningen i 2 § 4 mom. stadgar, att det skall stå hvar och en fritt att i tryck allmänt kunnigt göra allt, hvad som i denna lag icke finnes uttryckligen förbudet; så och då något undantag med afseende på Skolkoiiegiernes protokoller icke från denna allmänna tillåtelse blifvit med uttryckliga ordalag i denna förordning gjordt, och densamma såsom en grundlag måste tolkas efter dess ordalydelse, hvadan Lektorn Forssells, såsom skäl för hans vägran att utlemna i fråga komna protokoll, uttalade åsigt, att förhandlingar, som röra skoledisciplinen, böra innefattas under det förhud, som samma lagrum innehåller mot utlemnande af själavården och kyrkodisciplinen rörande handlingar, i afseende på enskilda personers lefverne och seder, måste så mycket heldre anses origtig, sorn förhållandet imellan ett Collegium gymnasticum och den ungdom, som derunder lyder, i allt fall svårligen kunde komma under namn af egentlig själavård och kyrkodisciplin, och det i fråga varande beslutet om relegation varit ett i formligt protokoll allättadt kollegialbeslut, som vunnit Ephori stadfästelse och således rätteligen måste anses såsom ett allmänt ärende; ty och emedan det varit Boktryckaren Landins rättighet att utbekomma afskrift af det öfver delta beslut hos Collegium gymnasticum förda protokoll, såsom sålunda icke förbudet att i (ryck meddela; pröfvade Domkapitlet rättvist förklara, att Rektorn Forssell, som sjelf medgilvit, att han vägrat detsammas utlemnande, genom denna sin vägran handlat emot Tryckfrihetsförordningens föreskrift.
Men då det ansvar oell de böter, som i ofvanåberopade lagrum bestämmas och af klaganden (Boktryckaren Landin'1 blifvit påyrkade, endast gällde det obilliga kungörandet af saker, hvilkas meddelande och offentliggörande är förbudet, och Rektor Forssells beinälte vägran icke helt och hållet saknat skäl, med hänseende till Rektors åberopade fadersförhållande till lärjungarna vid Elementarläroverket, och hvaraf Forssells åsigt om sin befogenhet att i fråga komna protokoll utlemna eller dess lifgifvande vägra lätteligen kunnat förvillas; så ansåge Domkapitlet den af honom sålunda begångna förseelse, ehuru visserligen derigenom ökad, att han emot Kongl. Skolordningens 4 Sekt. 4 kap. 4 § i ett tvifvelaktigt läll icke understäilt sin åtgärd Ephori pröfning, likväl såsom icke uppsåtlig, utan härledande sig från origtig uppfattning af gällande lagbud, icke kunna medföra annan ansvarspåföljd, än den första i 1780 års Kongl. Cirkulärbref § 1 påbudna, nemligen att Domkapitlet, med ogillande af hans åtgärd, meddelar honom varning att för framtiden sorgfälligare ställa sig lag och författningar till efterrättelse, hvilken varning, så snart beslutet vunnit laga kraft, komme att honom Rektor Forssell meddelas.
Besvär öfver detta utslag hafva hos Kongl. Svea Hofrätt blifvit af Lektorn Forssell anförda och ankomma på pröfning.
Sista årets berättelse visar, hurusom, i följd af åtal, hvarom jag förordnat, i anledning af fördröjd anstalt om verkställighet af Kongl. Svea Hofrätts återförvisningsutslag rörande en häktad person, samma Hofrätt genom utslag den 16 Dec. 1851 dömt Landssekreteraren i Gottlands län m. m.
Herr Doktor Lars Hambraeus att för hvad honom i fråga om den anmärkte försummelsen till last lage, böta tjugu riksd. banco samt ersätta den häktades underhåll och lidande under 30 dagar, som lian i följd af Kgens Bfhdes lelaktiga förfarande lått längre än vederbordt den ytterligare ransakningen i häktet afvakta.
Ofver detta utslag hafva underdåniga besvär blifvit anförda; och på dessa är Kongl. Maj:ts nådiga Utslag gifvet den 22 sisth September af innehåll, att då Hofrätten uti den skrifvelse af den 26 Juli 1847, hvarmed ett exemplar af Hofrättens samma dag meddelade utslag till Kgens Billdé öfversändes, endast anmodat Kgens Billdé att låta utslaget vederbörande kungöras, och detsamma, i hvad det angick de tilltalade, rörande hvilka Hofrätten slutligen dömt, i laga ordning till verkställighet befordras, samt någon åtgärd i afseende å föranstal - landet af ny ransakning uti den del af målet, sorn af Hofrätten var till Häradsrätten återförvisad, icke kunde anses hafva genom berörde anmodan blifvit äskad; och Kgens
Bfhde id sådant förhållande och enär, enligt hvad upplyst vore, Hofrätten, då mål angående häktade personer blifvit till Underrätt återförvisade, stundom expedierat ett exemplar af utslaget till vederbörande
Domhafvande, icke saknat anledning till det antagande, att Hofrätten äfven uti i fråga varande mål, der håde verkställighet af ådöiridt stralf skulle äga rum och förnyad ransakning vid Häradsrätten blifvit föreskrifven, låtit sitt utslag för sistberörde ändamål särskildt komma Domhafvanden tillhanda; Kongl. Majit funne, med ändring af Hofrättens öfverklagade utslag, hvad som blifvit emot Landssekreteraren Hambreus i åtalade hänseendet anmärkt, icke kunna till ansvar eller ersättningsskyldighet föranleda.