Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har qvinnan sökt enslighet vid födseln, och varder barnets död, utan hennes uppsåt, orsakad af det hjelplösa tillstånd, deri hon sig försatt; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år. § 27. Har qvinna, som af oloflig beblandelse hafvande varit, födt i enslighet och fostret förstört eller å lön lagt; dömes, om hon den enslighet sökt, till straffarbete Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 7 från och med två till och med fyra år, och, om hon den ej sökt, till straffarbete från och med sex månader till och med två år, der ej i något af dessa fall utrönes, att fostret omkommit utan modrens vållande, eller att det varit dödfödt eller så ofullgånget att det ej med lif framfödas kunnat. § 28.
Qvinna, som i uppsåt att döda eller fördrifva sitt foster nyttjar invärtes eller utvärtes medel, som sådan verkan hafva kan; varde dömd, om fostret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete från och med två till och med sex år, och i annat fall till sådant arbete eller fängelse från och med två till och med sex månader. § 29.
Den som, med q vi unans vilja, söker döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 28 § sägs, straffes såsom i samma § stadgadt är. § 30.
Ilar någon, utan qvinnans vilja, sökt döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 28 § sägs; dömes, om fostret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och i annat fall till sådant arbete från och med sex månader till och med två år.
Fick qvinnan af gerningen svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid: fick hon deraf döden; miste gerningsmannen lifvet. § 31.
Föröfvar någon å qvinna, den han vet hafvande vara, sådan misshandel, att fostret förgås eller kommer ofullgånget fram, och hade han ej uppsåt att fostret skada; dömes, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och med fyra år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med sex månader till och med två år; dock må, der brottet är med syn nerligen förmildrande omständigheter förenadt, straffet kunna nedsättas, i förra fallet till straffarbete i sex månader, och i sednare fallet till fängelse i två månader. § 32.
Har någon i annat fall, än i 25 § sägs, uppsåtligen satt ut barn, det han pligtig var att vårda och som sig sjelf ej hjelpa kunde, eller det eljest uppsåtli gen från sig skilt och såmedelst i hjelplöst tillstånd försatt, och skedde det å sådant ställe eller under sådana omständigheter, att gerningsmannen ej med sannolikhet kundo vänta barnets räddning; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år: ljöt det döden; dömes till straffarbete på lifstid. 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. § 33.
Blef barnet utsatt å sådant ställe eller under sådana omständigdieter, att fara för dess lif eller helsa väl var för handen, men gerningsmannen dock med sannolikhet kunde vänta dess räddning; då skall till straffarbete från och med två månader till och med två år dömas.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år : ljöt det döden; vare gerningsmannen förfallen till straffarbete från och med sex till och med tio år. § 34.
Sattes barnet ut å sådant ställe eller under sådana omständigheter, att fara för dess lif eller helsa ej syntes vara för handen; då skall till böter från och med tjugu till och med trehundra Riksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader dömas.
Har någon, på sätt i 32 § sägs, utsatt eller från sig skilt sjuklig, bräcklig eller eljest hjelplös person, den han pligtig var att vårda, och skedde det å ställe eller under omständigheter, som i 32, 33 eller 34 §§ sägas; vare lag, som der för hvarje fall stadgadt är. § 36.
Om misshandel å föräldrar, maka eller förmän. § 37. Begår någon dråp, som i 3 eller 4 § sägs, å skyldeman i rätt uppstigande led; miste lifvet.
Begår någon dråp, sorn i 5 § sägs, å sådan skyldeman; dömes till straffarbete på lifstid.
Gör någon uppsåtligen annan misshandel å skyldeman i rätt uppstigande led; då må straffet ej sättas lägre än sex månaders straffarbete, som vid försvårande - Lag-Utslcottets Betänkande Nio 20. 9 rande omständigheter kan, der straffarbete eller fängelse å viss tid eljest är stadgadt, förhöjas till straffarbete - på lifstid om högsta strafftiden är i allmänhet bestämd till tio år, och i annat fall till två års straffarbete utöfver den i allmänhet bestämda högsta strafftiden.
Sker sådan misshandel å annan af de personer, som i 97 § äro nämnda; varde den omständighet såsom synnerligen försvårande ansedd; och må ej till lindrigare straff än fängelse dömas. § 39.
Förbryter man sig, såsom i 10 § sägs, mot någon af de personer, som i 37 § äro nämnda; varde, der ingen skada skei', ändock straffad med fängelse från och med två till och med sex månader.
Örn, våld å den, som i offentligt värj är stadd; så och om våld, hvarigenom fridsbrott sker. § 40.
Gör någon våld eller annan misshandel å embetsman, i embetsärende, eller för att honom till någon embetsåtgärd tvinga eller derifrån hindra, eller att å honom för sådan åtgärd hämnas; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Med embetsman förstås här den, som med Konungens fullmagt å embetet försedd är, eller embete af lika värdighet innehafver, eller i sådan embetsmans ställe lagligen satt är; så ock domare, ändå att han ej blifvit af Konungen förordnad. § 41.
Hvad i 40 - § om sådant brott, som der sägs, stadgadt är, galle ock för det fall, då ledamot i Taxerings- eller Pröfnings-kommitté eller i Styrelse öfver allmänt Perk eller allmän Inrättning, eller den, som i Nämnd eller Jury sitter, var* der i eller för utöfningen af sådan befattning våldförd. § 42.
Förbryter sig någon, såsom i 40 § sägs, emot tjensteman eller annan, den der icke innehafver embete eller sådant uppdrag som i samma § omtalas, men är förordnad eller vald att offentligt tjensteärende förrätta eller annan allmän befattning utöfva, eller kallad att vid offentlig förrättning tillhandagå; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två år, eller fängelse från och med två till och med sex månader. § 43.
Gör man våldsgerning å den, som bivistar .Gudstjenst; dömes till straffarbete ' från och mod sex månader till och med två år.
Yar våldet ringa, och Bih. till 11.
Prot. 1859 / 1860. 7 Sami. 1 A/d. 8 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. kom ej deraf synnerlig förargelse; då må till fängelse från och med två till oell med sex månader eller böter från och med femtio till och med femhundra Riksdaler dömas. § 44.
Gör man våldsgerning å annan inom
Konungens slott i lmfvudstaden eller annorstädes i slott, hus eller gård, der Konungen vistas, eller å rum, der Rikets Ständer eller deras Afdelningar eller Utskott församlade äro, eller inför sittande Rätt, Konungens Befallningshafvande eller annat allmänt Embetsverk; vare lag, som i 43 § sägs. § 45.
Den som, i uppsåt att skada göra, eller eljest i vredesmod, emot annan drager knif eller svärd, eller spänner bössa, eller reser annat lifsfarligt vapen vid sådant tillfälle eller å sådant ställe, som i 43 eller 44 § sägs; varde, der ingen skada sker, ändock straffad med böter från och med femtio till och med femhundra Riksdaler. § 46.
Gör man våldsgerning å annan för det han i sak inför Råtta, hos Konungens Befallningshafvande eller vid annat Embetsverk, sin eller annans talan fört, eller vittnesmål aflagt, eller för att honom från sakens utförande eller vittnesmålets afläggande hindra; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två år. § 47.
Är brottet med synnerligen försvårande omständigheter förenadt; då må till straffarbete från och med två till och med fyra år dömas. § 48.
Har man, i uppsåt att våldföra annan, brutit någons hemfrid, i ty att man med våld eller eljest mot någons vilja inträngt i hans hemvist, vare sig gård, hus eller fartyg, eller ock dit sig insmugit, eller der gömt sig undan ; dömes, ändå att uppsåtet ej varder fullbordadt, till fängelse från och med två till och med sex månader eller till straffarbete från och med två månader till och med två år. § 49.
Har man, utan sådant hemfridsbrott, som i 48 § sägs, gjort våld å annan i hus eller gård, der han sitt hemvist hade, eller dit han i fara sin tillflykt tog, eller å fartyg, ehvad han till besättningen hörde, eller eljest hade lof eller lega för sig, eller ute å mark, då han sitt arbete förrättade; varde den omständighet, vid straffets mätande för våldet, såsom försvårande ansedd.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 11 § 50.
Gör man våldsgerning å annan vid valförrättning, uppbörds- eller sockenstämma, läsförhör, landtmäteriförrättning eller annan sådan offentlig sammankomst eller då allmänt ärende eljest förehafves; då skall ock den omständighet, vid straffets mätande för våldet, såsom försvårande anses.
Lag samma vare*, der någon våldför annan å allmän väg, gata eller torgplats, eller der allmän marknad hålles.
Orri envig. § 51.
Yar det aftal gjordt, att enviget ej skulle utan enderas död slutas, och kommer död deraf; dömes till straffarbete på lifstid.
Får någon i envig svår kroppsskada; vare gerningsmannen förfallen till straffarbete från och med två till och med sex år: skedde ringare eller ingen skada; dömes till fängelse från och med sex månader till och med två år. § 52.
Den, sorn utmanar annan till envig, eller slik utmaning antager, skall, ändå att enviget ej kommer till verkställighet, straffas med fängelse från och med sex månader till och med två år. § 53.
Förfar någon vid envig svikligen, och får den andra deraf död; vare lag, sorn om mord i 1 § sägs.
Kom deraf ringare skada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. § 54.
Om nödvärn. § 55.
Yarder man af annan med våld eller hot så öfverfallen, att fara är för lif eller helsa, eller sker våld eller hot, för att någon till otukt tvinga, eller olofligen 12 Lag— Utskottets Betänkande N:o 20. beröfva någon hans frihet; då ege man rätt till nödvärn och vare saklös för all skada, som man deri gjort, der man ej sträckt värnet längre än till farans afvärjande nödigt var. § 56.
Emot den, sorn begår inbrott eller eljest olofligen och med våld tränger sig in i annans rum, hus, gård eller fartyg nattetid, eller, ehvad det är natt eller dag, söker föröfva rån, eller sätter sig till motvärn emöt den, som sitt värja eller å bar gerning återtaga vill, må ock det våld brukas, som nöden kräfver. § 57.
Hymmer fånge eller häktad person, eller sätter han sig till motvärn emot fångvaktare eller annan, som honom från rymning hindra vill, eller emot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrättning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, sorn häktas skall, till motvärn emot den, som eger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må ock det våld brukas, sorn till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är.
Lag samma vare, der annan, ån fånge, häktad person eller den, som häktas skall, sätter sig med våld eller hot emot den, sorn rymningen hindra, ordningen bibehålla eller häktningen verkställa vill. § 58.
Finnes någon i fall, som i 55, 56 eller 57 § sagdt är, hafva gjort.större våld, än nöden kräfde; pröfve
Domaren, efter omständigheterna, om han för uppsåtlig gerning eller blott såsom för vållande stralfas bör.
Yar så trängande nöd eller fara för handen, att han sig ej besinna kunde; då må han från straff frias. § 59.
Huruledes vid uppror eller upplopp, så ock i vissa fall vid angrepp å dem, som till krigsmagten höra, våld må med våld mötas, derom är särskildt stadgadt.
Örn skadestånd. § 61.
Ersättning för den skada, som någon genom misshandel, hvarom sagdt är, tillfogat annan, vare den brottslige pligtig att gälda, ehvad gerningen skett med Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
13 uppsåt eller af vållande; och skall under skadeståndet räknas icke endast läkarelön och annan kostnad, utan äfven ersättning för hinder eller brist i den skadades näring, för sveda och värk, så ock för lyte eller annat stadigvarande men, om sådant blifvit honom tillfogadt. § 62.
Komma maka eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då skall dem, efter ty, med afseende å så väl den brottsliges tillgångar, som andra omständigheter, skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad för makan eller barnen tarfvas till dess de sig eljest försörja kunna; ocb må det skadestånd, efter omständigheterna, sättas att utgå på cn gång eller å särskilda tider.
Gemensamma bestämmelser, § 63.
I afseende å delaktighet i brott, som i denna författning omförmälas, komma, der annat bär ej finnes särskildt stadgadt, do angående delaktighet i missgerningar i allmänhet gällande föreskrifter att tjena till efterrättelse. § 64.
Har man, vid dråp eller annan misshandel, träffat annan, än den man döda eller misshandla ville; straffes som Arore gerningen föröfvad emot den, åt hvilken den ämnad var; dock skall ej, till straffets förhöjning, afseende å särskild egenskap hos denne eller å särskildt förhållande emellan honom och gerningsmannen göras annorlunda, än såsom å en försvårande omständighet. § 66.
Den sorn, genom uppsåtlig misshandel, eller genom vållande, tillfogat annan sådan kroppsskada, att denne deraf ljutit döden, varde såsom baneman ansedd, ändå att döden ej var omedelbar följd af sjelfva handlingen, utan af annan, genom den handling i verksamhet satt orsak, eller handlingens dödliga verkan kunnat genom tidigt användt botemedel förekommas, eller handlingen, för särskild kroppsbeskaffenhet bos den döde, eller för tillfälliga omständigheter, hvarunder skadan honom tillfogades, orsakat döden.
Blef skadan dödsorsak endast i förening med omständigheter, de der, utan gerningsmannens skuld, efteråt tillkommit, såsom särskild sjukdom, dröjsmål med begagnande af botemedel, sedan sådant användas kunnat, vårdslöshet eller oskick - 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. lighet vid botemedels användande, eller annat dylikt ofall; då må, för dråpet, ej till högre straff dömas, än efter ty i 9 § sägs. § 67.
De grunder, som i 66 § sägas, skola ock tillämpas i mål, som angå kroppsskada, hvaraf död ej följt. § 68.
Ar för einbets- eller tjensteman, som gör våld eller misshandel å annan, särskildt stadgad embetets eller tjenstens förlust för viss tid eller för alltid; lände ock det till efterrättelse. § 69.
I fråga om dråpares rätt till arf, morgongåfva eller giftorätt, gälle hvad derom i lag är stadgadt. § 70.
Der för någotdera brottet sådan 7 O o påföljd, som i 68 § sägs, bör ega rum, varde ock den ådömd.
Förordningen den 4 Maj 1855 för vissa fall gifna föreskrifter till kyrkotuktens upprätthållande skola tillämpas jemväl å den, som gjort sig skyldig till ansvar för dråp, som ej är med dödsstraff belagdt, eller för vållande till annans död. § 72.
Huru den skall straffas, som förgriper sig med våld eller misshandel å Konungen eller annan medlem af Konungahuset; eller vid upplopp eller uppror gör våld å person; eller uppsåtligen sätter eld i annans hus eller gård och derigenom vållar någons död; eller öfverfaller annan för att rån föröfva; eller genom öfverträdelse af föreskrift, som blifvit gifven till skyddande af kanal-, sluss- eller jernvägsanlåggning, vållar död eller svår kroppsskada; derom är särskildt stadgadt.
Genom denna Förordning sker ej holler någon ändring af de i krigslag förekommande ansvarsbestämmelser i afseende å deni, som till krigsmagten höra. Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 15 § 73.
Misshandel, som i 13 eller 14 § sägs, ändå att den skett mot maka, stjufeller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan förman, så ock brott efter 16 eller 39 §, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej målsegande brottet till sådant åtal angifver, eller det blifvit föröfvadt under sabbat eller vid sådant tillfälle eller å sådan ort, som i 50 § omförmäles.
Yäflande, hvarom i 18 § sågs, må ej åtalas af annan än målsegande.
Lag samma vare om brott, som i 48 § sägs, der det ej af målsegande till åtal angifves. § 74.
Hafva två år förflutit sedan brott, hvarom i denna Förordning förmäles, blef föröfvadt, må ej talan om ansvar derför anställas, der ej straffarbete å brottet följa kan. § 75.
Saknar den bötfällde tillgång till böterna, skola de förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, motsvarande en tredjedel af det ådömda bötesbeloppet. § 76.
Brott, som föröfvas innan denna Förordning kungöres, men för hvilket straff då ej är bestämdt genom Utslag, som vunnit laga kraft eller ej öfverklagadt varder, skall ock efter denna Förordning straffas, om det straff, som enligt den bör å brottet följa, är lindrigare än det, som derför i äldre lag eller författning stadgadt varit.”
Derjemte har Utskottet erhållit del af Stats-Rådets och Högsta Domstolens i ämnet förda protokoll; och bar Utskottet i sammanhang härmed till behandling förehaft särskilde till Utskottet remitterade motioner, väckte inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Brakel, M., hvilken yrkat att Rikets Ständer måtte för sin del besluta upphäfvande af det s. k.
Duellsplakatet, — i anledning af hvilket yrkande Herr Friherre Raab, A. G., inom nämnde Riks-Stånd afgifvit ett till Utskottet jemväl ankommet yttrande; samt inom Hederv. Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmägtigen Johan Lönn från Jönköpings län, hvilken hemställt, att 27 Kap. Missgcrnings-Balken, angående dulgadråp, måtte upphöra att vara gällande.
Nedanstående utlåtande kommer alltså att omfatta såväl Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, som omförmälda särskilda framställningar. 16 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
Bchofvet af brottmåls-lagarnes förbättring är sedan länge hos oss allmänneligen erkändt.
Ett sådant behof gör sig också gällande öfverallt, der kriminallagarne härleda sig från en tid med kultur och seder väsendtligen olika den närvarande.
Ty ett folks strafflagar äro, såsom ofta blifvit anmärkt, en bland de säkraste gradmätare på folkets bildning.
Af denna bildning bero icke allenast åsigterna om vissa handlingars straffbarhet och deras plats på straffskalan, utan äfven — och isynnerhet — sjelfva straffens arter.
Hvad en förfluten tid ansåg för ett jemförelsevis lindrigt straff, kan förefalla en sednare generation barbariskt, och hvad vi anse för en sträng straffpåföljd, skulle måhända af en annan tid icke ens räknats för straff.
En allmängiltig regel blir således att på ingen tid och i intet land få straffen vara sådana, att de såra sederna eller stöta det allmänna tänkesättet.
Afskyn för brottet förvandlas derigenom till afsky för lagen, — och der lagen icke är aktad, der är ett allmänt laglöshets-tillstånd icke långt borta.
Men det är ej nog att inse att en lag behöfver förbättras, — att de gamla straffen böra försvinna: lagstiftaren måste äfven veta, hvad han utan våda kan sätta i stället.
Och vådligt är äfven på detta område allt, hvilket icke eger stöd af folkets föreställningssätt, som är lagstiftarens lefvande instruktion.
Detta föreställningssätt upptager icke så hastigt eller på en gång de rättslärdas teorier, om än aldrig så sanna, om än aldrig så bevisande för några mer upplysta individer.
Deraf nödtvånget för en vis lagstiftare att genom partiela förändringar af lagen småningom bana väg för ett helt nytt system.
Ett sådant, på en gång antaget, kunde deremot, såsom hos oss Högsta
Domstolen vid granskning af ett äldre lagförslag anmärkt, ”råka i strid med den grund, hvarifrån lagen borde utgå, folkets tänkesätt, vanor och behof, eller åtminstone länge förblifva främmande icke allenast för allmänheten, som likväl skulle efterlefva lagen, utan äfven för Domaren, som borde tillämpa den, men icke förmådde att genast i hela dess vidd uppfatta ett alldeles nytt system med alla dess mångfaldiga detaljer.”
Emellertid hafva hos oss spridda röster skarpt klandrat denna metod att fortgå genom partiela lagförändringar; och att äfven en sådan metod kan medföra olägenheter, måste erkännas.
Men ingen ensidig förkärlek för det ena eller andra systemet borde hindra det medgifvande, att ifrågakomne metod visat sig hos oss vara den enda möjliga och i följd deraf den bästa.
En blick på utvecklingen af vår sednare kriminallagstiftning bestyrker ock detta.
Den flyktiga öfversigt deraf, Utskottet nu går att lemna, är äfven påkallad af det vigtiga lagförslag, hvars pröfning är liufvudföremålet för detta Betänkande.
1734 års lag var icke, såsom mången kanske föreställer sig, ett alldeles nytt lagverk med helt och hållet nya principer.
De flesta af dess grundsatser voro redan förut adopterade i lagstiftningen, och de öfriga voro länge förberedda i allmänna tänkesättet.
Detta lagstiftningsarbete var således hufvudsakligen endast ett ordnande, ett sammaujemkande, eller modifierande af hvad förut var antaget eller godkändt.
Särskildt gäller detta om den del deraf, som innehöll den egentliga strafflagen, eller Missgerning^- och Straff-Balkarna.
Yäl var äfven genom denna kriminal-lag en hyllning åt tidens förändrade civilisation gifven, — väl voro de fordna kroppsstraffen mildrade i mycket.
Men sedd med vår tids öga, hvimlar likväl denna lag af dödsstraff samt spö- och ris-straff till en grad, som väcker vår häpnad.
Det dröjde ej heller länge innan en ytterligare mildring i denna lagstiftning sökte göra sig gällande.
Den s. k. frihetstiden, rik på skuggsidor, men ock på stora glänsande förmågor, gaf genom dessa sistnämnda en mäktig impuls åt tidens andliga - Lag-Utskotteto Betänkande N:o 20. 17 liga krafter.
Den var, ur denna synpunkt sedd, morgongryningen till den dag, som uppgick med Gustaf den III, hvilken, sedan han bundit yran och återgifvit fäderneslandet en stark konungamakt, mildrade sederna och fullkomnade nationens intcllektuela utveckling.
Sådant kunde icke blifva utan inflytande på lagstiftningen.
Också är ett af de vackraste minnesmärken från denne så skoningslöst och i många hänseenden så orättvist klandrade Konungs tid hans omsorg om brottmålslagarnes förbättrande, ehuru han derutinnan visserligen icke lyckades åstadkomma allt hvad han önskade.
Det lagförslag, hvaröfver Utskottets utlåtande nu skall afgifvas, ger en osökt anledning att fästa uppmärksamhet på det kanske mindre bekanta förhållande, att Gustaf 111 hade för afsigt att i allmänhet afskaffa dödsstraffet och endast bibehålla detsamma för några få af de aldra grofsta brotten, såsom förräderi och fadermord, — en tanke, som hade det felet att komma ett århundrade förtidigt och derföre icko kunde i allo genomföras, fastän, såsom Rådsprotokollerna för år 1778 utvisa, den i viss mån understöddes af Riks-Rådet.
Frukten af konungens bemödanden hlef emellertid Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, hvilken innehar en i förhållande till tiden ganska genomgripande reform.
Straffet för trolldom upphäfdes, — dödsstraffen inskränktes, — den juridiska presumtionen om barnamord mot qvinna, som födt oäkta foster och lagt det å lön, borttogs, — påföljden af ärans förlust för vissa brott afskaffades, — och, hvad som icke var minst betydelsefullt för framtiden, frihets-straffet, högst sparsamt föreskrifvet af 1734 års lagstiftare, vann en utsträckt tillämpning.
Detta är den mest omfattande förändring, som egt rum i vår brottmålslagstiftning intill de dagar, som ligga oss närmast.
Oaktadt den sålunda skedda förbättring var denna lagstiftning likväl ännu alltför bristfällig och med sina många kroppsstraff stridande mot den bildningsgrad hvartill nationen blifvit höjd.
Efter Konung Gustaf III:s död synes dock någon större uppmärksamhet ej blifvit egnad åt den började lagförbättringen förr, än sedan genom regementsförändringen af år 1809 folket återvaknat till ett friskare lif.
Ty såsom något synnerligt steg till kriminal-lagarnes förbättring lärer man svårligen kunna anse Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, hvarigenom, bland annat, den sedermera så förhatliga kyrkoplikten vann ytterligare stadga och utveckling.
Ständer fästade genast sin uppmärksamhet på hehofvet af en genomgripande reform på detta lagstiftningsområde och anhöllo hos Kongl.
Maj:t om nedsättande af en Kommitté för ändamålet.