Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Unions-konungen rättigheten att använda den vida större delen af dess armé, eller alla de trupper, som ej äro linietrupper, utanför Norges gränser, d. v. s. till annat än Norges försvar, likasom man betagit Konungen rätt alt. utan Siortbingets samtycke, använda någon enda del af arméen eller skärgårdsflottan till anfallskrig, ett svälvande och tvetydigt stadgande, som en gäng haft sin motsvarighet i Sveriges Grundlag och lemnat sorgliga minnen i dess historia.
Huru under sådana förhållanden man ens kan tala om en likställighet mellan de båda läuderna må i sanning anses oförklarligt.
Och likväl, då i Unions kommittéen ett förslag till föreningsfördrag i denna syftning utarbetades, ansågo sig Norges representanter hafva gått långt i iuedgifvanden och ega anspråk pä dylika från Sveriges sida, derför att de ingått på borttagande af förbehållet rörande anfallskrig och på laadtvärnets användande äfven inora Sverige, dock »med S orihingets samtycke»
Det skulle sannerligen ej behöfvas mera än ett i gemensamt intresse företaget krig, der dylika stadganden tillämpades, för att Sveriges fthk klart insåge hvad den yrkade likställigheten innebure och föreningens sista timma hade s agit.
Så länge derföre fullkomlig likhet i prestationer lill det gemensamma bästa icke kan förverkligas, sä länge blir en likställighet i rättigheter ett oting för hvar och en, som icke tror Sverige lärdigt och villigt att inom föreningen intaga en underordnad siäliniug.
Men det gifves äfven andra förhållanden, som göra en likställighet omöjlig, derest man ej pä denna väg viii konran lill föreningens upplösning.
I samma stund den yrkade fullkomliga liksiälligbeten genomföres, i samma s u d är ock i hvarje fråga der tilläfventyrs olika intressen mellan de båda rikena kunna uppstå, och sådana lära väl ej alldeles uteblifva, bevakandet af det gemensamma bästa uteslutande lagdt i Unionskonungens häuder och beroende af hans personlighet.
Naturligt nog mäste på honom mäktigt inverka den enighet och kraft, med hvilken hvartdera folaets särskilda intresse inom detsamma söker göra sig gällande.
Och huru mycket lättare vinnes ej sammanhäilighet inom ett mindre talrikt folk än inom det talrikare, huru mycket kraftigare mäste ej en mera homogent bildad representation göra siu röst, gällande, helst då den eger i Gtutidlagen befästad en vida kraftigare och lättare verkliggjord ministeriel ansvarighet.
Den gångna tidens erfarenhet är i detta fall för Sverige ej att förb;se.
Den visar huru det lyckats Norges representation att steg för steg bringa sina önskningar till fullbordan, icke alltid utan att Sveriges sympatier dervid satts åsido.
Så har N irska Grundlagens stadgande. att Norges örlogsflagga skulle vara en unionsflauga, vunnit den tillämpning, att väl Norge fått särskild örlogsflagga, men att, detta oaktadt, på grund af det Norska grundlagsbudet, Sveriges urgamla flagga, genom ärorika minnen bade från segrens och motgångens dagar dyrbar för Svenska folket, erhållit en för densamma främmande tillsats, medan å andra sidan yrkas, att en i samma Norska Grundtåg Svensk man förbehållen förmån skulle, utan Sveriges hörande kunna upphäfvas.
Det låter ock lätt tänka sig hvart likställigheten skulle leda, om, såsom man föreslagit, genom tidträdes lemnande för Norr - Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande N:o 37. 51 män till Slatsroinisters-embetet för Utrikes Ärendena, Norge skulle ega en organ inom Sveriges Siats-Råd, medan den möjlighet, som för Sverige funnits att i den Norska Regeringen bevaka sina intressen skulle upphäfvas.
Under lugna tider och då inga stridiga meningar folken emellan uppträda till kamp samt så länge Unions konungens personlighet förmår fullgöra det svåra varfvet att fylla förenings fördragets brister, skulle föreningen tilläfventyrs kunna bestå.
Men det är ej endast för lugna lider dylika föreningar afslutas, det är ej pä den osäkra tillfälligheten af blifvande
Regenters större eller mindre förmåga att uppfylla pligter, dem man öfver höfvan försvårat, som föreningar olika folk emellan kunna ingås med hopp om bestånd under vexlande framtida skiften.
Endast rättvisa grunder iemna utsigt att vinna syftemålet och dessa äro hvartdera folkets frihet och sjelfständighet samt okränkta rätt att, i den mån det bidrager tili det gemensamma ändamålets vinnande, också ega inflytande på de gemensamma angelägenheterna.
Alla andra grunder afvika fiån rättvisa och leda derföre förr eller sednare till upplösning af en förening, hvars grund saknar styrka att upprätthålla byggnaden.
Af hvad Utskottet redan yttrat, följer både att det anser en revision och ett fullständigande utaf förenings-fördraget af bebofvet påkalladt, och att det för sin del anser delta böra verkställas endast pä sådana grunder, att det främsta rummet inom föreningen och rättigheten alt i förhållande till andra magter representera densamma, böra fortfarande åt Sverige bibehållas, såsom tillhörande sistnämnda land, icke blott med afseende på föreningens historiska tillkomst och såsom varande det mägtigare af de båda rikena, utan äfven derföre, att, då likhet i skyldigheter mellan de båda rikena i allt fall ej lärer kunna åstadkommas, bibehållandet af Sveriges främre ställning är den enda form för föreningen, som icke skulle göra Sveriges ställning i föreningen uppenbart lägre än Norges och derigenom ofelbart verka till föreningens upplösning.
Uet skulle måhända kunna ifrågasättas, att Utskottet bort i afseende ä särskilda punkter närmare uppgifva föremålet och syftningen af den önskade revisionen.
Detta skulle likräl leda till alltför stor vidlyftighet, utan att ändock kunna uttömma ämnet, derest icke Uiskottet skolat sjelf företaga revi.-ionen, hvilket ej torde vara lämpligt eller ens verkställbar^
Utskottet har emellertid ansett sig ej böra underlåta att uppgifva vissa punkter såsom, efter Utskottets tanka, särdeles angelägna föremål för ändrade eller fullständigare bestämmelser de förenade rikena emellan.
Hit räknar Uiskottet: konunga-, thronföljare och förmyndare val, Interims regeringens sammansättning och verksamhet, Unions konungens dispositionsrätt öfver arméen och flottan samt lörsvarsverkets ordnande efter gemensam plan, bestämmande af grunderna lör utgörandet af bidrag till gemensamma kostnader, formen för en unionel representation af de båda rikena m. fl.
Etil gt nu gällande stadganden för val af Konung, thronföljare eller förmyndare för omyndig Konung skall, derest båda rikenas representationer med sina val stadnat på olika personer, saken slutligen afgöras genom en Kommitté, bestående af lika många ledamöter från hvartdera riket, hvilka ledamöter rösta med slutna sedlar, af hvilka en för - 32 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. seglad aflägges, för att, i händelse af lika röster, bestämma valet.
Det kan således hända, att, emot ett af de förenade rikenas enstämmiga vilja, detsamma af det andra påtvingas en regent medelst den tillfälliga utgången af en lottning.
Att detta sätt alt afgöra tvistiga frågor mellan två folk icke är lyckligt, torde väl kunna för säkert antagas.
Minst synes det böra vinna tillämpning i frågor af den vigt, som ifrågavarande, der det är lätt att inse huru ett afgörande, sådant nyss blifvit förutsatt, skulle inom det rike, hvars sympatier i en så genomgripande sak blifvit åsidosatte, väcka ett missnöje, hvilket lätteligen kunde rubba föreningens vidare bestånd.
Ehuruväl man må hoppas, att dessa bestämmelser sent om någonsin skola behöfva att tillämpas, torde dock klokheten bjuda, att i tid söka utbyta sådana stadganden rörande folkens ömsesidiga förhållanden, om hvilka man måste erkänna att de med skäl befaras innebära faror för föreningens bestånd, emot bättre afvägda.
Att en Regering beslående af tjugo personer är till formen olämplig, derom lära väl ej delade meningar kunna uppstå.
En ytterligare anmärkning mot Interims regeringen grundas med skäl derpå att, medan Norska Regeringen i Christiania ensam handlägger större delen af de Norska ärendena, deltaga Interims-regeringens Norska ledamöter i handläggning och afgörande af hvarje Svenskt ärende och kunna hvarannan vecka bestämma besluten, något, som synes gä uiöfver till och med likställighet ns fordringar, helst om genom
Ståthållare-embetets upphäfvande all möjlighet från Svensk sida lill deltagande i Norges angelägenheter upphäfves.
Om vid föreningens ingående anledningar möjligen förefunnos för Norges folk att 1 Grundlagen stadga inskränkningar i Konungens rätt till lika disposition öfver Norges försvarsmedel, som den Svenska Grundlagen lemnar honom Öfver Sveriges, så lära väl dessa anledningar nu, efter ett halft sekel, hafva förlorat all betydelse och således deras upphäfvande böra villigt medgifvas.
Vigten deraf att båda rikenas försvarsanstalter efter gemensam plan ordnas, torde ej behöfva närmare utvecklas, då det uppenbarligen utgör vilkoret för att föreningen skall för de båda rikena uppfylla sitt hufvudsakliga syftemål.
Grunderna för bestridande af kostnader för gemensamma ändamål finnas nu icke de båda rikena emellan genom lag stadgade.
Att denna brist trängande kräfver ad afhjelpas lider intet tvifvel.
Den sammanhänger dock sä nära med grunderna för förenings-fördraget i öfrigt, att den lämpligast och bäst synes 1 sammanhang med öfriga delar af förenings-akten böra ordnas och fastställas.
Till föreningens bestånd synes likaledes oundgängligen nödvändigt att, då i gemensamma angeägenheter de båda rikenas representationer stanna i olika beslut, en utväg finnes att med begges rätt slutligen afgöra frågan.
Detta kan icke ske på annat sätt, än att representanter från båda rikena sammanträda och efter hållna öfverläggningar slutligen afgöra frågan.
En sådan unionel kongress eller representation saknas nu alldeles - Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottels Betänkande N:o 37. 53 deles och frågan om sättet för dess bildande och verksamhet synes Utskottet böra blifva ett af de vigiigaste föremålen för en blifvande revision af föreningsfördraget.
I öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit yttradt. får Utskottet tillstyrka, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj t anhålla, det Kongl. Maj:t måtte täckas genom en af Svenske och Norske män beslående Kommitté eller på annat sätt, som Kongl. älaj:t pröfvar lämpligare, låta verkställa revision af stadgarne för föreningen mellan Sverige och Norge och uppgöra förslag till ett nytt fullständigt förenings fördrag samt derefier till Rikets Ständer och Norges Storling aflåta nådig
Proposition med förslag lill fullständigt ordnande af förenings-förhåliandena de båda rikena emellan.
Såsom Utskottets föregående framställning visar, har Utskottet, med anledning af såväl Hen Ribbings, som Herr Grefve Ane kar svär ds motioner, förskaffat dig tillgång till Unions-kommiltéens år 1844 afgifna betänkande med dertill hörande handlingar och af desamma tagit kännedom.
Då emellertid det af Unions kommilléen afgifna förslag icke befunnits sådant att det, efter U skottets tanke, gör den utaf Hr Grefve Anckarsvärd föreslagna revision öfverflödig och, derest densamma kommer att ega rum.
Maj:t icke lärer underlåta att tillse det de personer, åt hvilka den kan komma att uppdragas, erhålla tillgäng till alla de upplysningar i ämnet, hvilka finnas att tillgå, hemställer Utskottet att Herr
R bbings motion icke må anses för närvarande böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
De öfverläggningar, hvilka föregått remissen till Utskottet af Herr Dalmans motion, visa att, i afseende å densamma, olika meningar sökt göra sig gällande, i det man. å ena sidan, yrkat att de stadganden i Norges Grundlag, hvilka röra båda de förenade rikena, icke kunde af Norge ensidigt och utan Sveriges samtycke ändras, medan man. å den andra, påstått att endast de stadganden i Norges Grundlag, hvilka influtit i Riksakten och hvilkas förändring således jemväl skulle föranleda förändring i Riksakten, vore af sådan beskaffenhet, att de ej kunde, Sverige oåtspord!,, ändras eller uppbäfvas.
Under det man för den förra meningen åberopat, att Norska Gtundlagen tillkommit genom underhandling mellan Svenske Kommissarier och Norska Storthinget, har man till stöd för den sednare meningen, andragit att dessa Kommissarier ej varit Sveriges, utan Konungens Ombud och att underhandlingarne rörande Grundlagen rätteligen ej finge anses hafva skett mellan Sverige och Norge, utan mellan det sistnämndas Konung och folk representation.
Utskottet har sökt att i det föregående fullständigt framlägga de historiska förhållanden, hvilka för afgörande af den omtvistade frågan synas ega betydelse.
Af denna Utskottets framställning visar det sig att, sedan Konung Carl XIII reBih. lill R. ^t.
Brot. 1859 $ 1860. 8 Samt. 10 Haft. 5 34 Ålim. Besv.- och Ekon.-Ulskotteis Betänkande N:o 37. dan den 8 Februari 1814 antagit titel äfven af Norges Konung, men Norska folket vägrat att såsom sådan erkänna honom, blef genom konventionen i Moss den 14 Augusti samma år, mellan Konungen af Sverige, å ena. och Norska Regeringen, å andra sidan, aftaladt ait Konungen af Sverige skulle anlaga Eidswoider-Konstiiutionen med de ändringar, som föreningen af de båda rikena gjorde nödvändiga och om hvilken han genom en eller flere Kommissarier, skulle underhandla med Norska Siorihinget.
Till Kommissarier ulsågos sedermera sex Svenske män, hvilkas fuiimagter utfärdades under kontrasignation af Svenske embelsmän och hvilka, enligt Norska Storihingets egna protokoll, såsom Svenske Kommissarier med detsamma underhandlade och, å »Hans Svenske Majestäts vägnar» s!utligen antogo Grundlagen, under förbehåll af »Sveriges Rikes Ständers kon»slituiionela rätt i de delar, som medförde ändring eller jemkningar i Sveriges Rikes »Regerings-fornt.»
Först sedan allt delta föregått, va'des Carl XIII af Siorihinget till Norges Konung.
Vid påföljande riksdag framlades genom Kongl. Proposition till Rikets Ständers pröfning vissa af Kong!.
Maj:t uppgifna §§ i Norska Grundlagen, hvilka anså gos egentlig n omfatia de ämnen, som för båda rikena voro gemensamma.
Endast dessa §§ blefvo föremål för Rikets Ständers handläggning och beslut samt intogos i Riksakten.
Af dessa förhållanden anser Utskottet klart framgå, att Norges Grundlag af dea 4 November 1814 tillkommit genom underhandlingar mellan Sverige, å ena sidan, representeradt af dess Konung genom hans Kommissarier, och, å den andra, Norge genom dess Storthing; att de mera vigtiga af de stadganden, som rörde båda länderna blifvit, med afseende på det inflytande dessa kunde halva på Sveriges Grundlagar, bänskjutna ti 1 R kets Ständers pröfning och, till följd af dessas beslut, intagne i en särskild Riksakt, hvars bestämmelser icke kunna utan Rikets Ständers bifall ändras: men att de flera stadganden i Norges Grundlag, livi ka äro af beskaffenhet att röra älven Sverige, utan att dock hafva lått plats i Riksakten, härigenom icke förlorat sin egenskap att vara mellan Sverige och Norge aftalade föreningsbeslämmelser, och att föjaktiigen. ehuru ej egande sammanhang med Sveriges Grundlagar och derföre ej, såsom konsti utiouelt unionela stadganden, Rikets Ständers beslutande rätt undeikastade, dock såsom unions bestämmelser, ej kunna ulan samtycke från Sveriges sida upphäfvas eller förändras på sådant sätt, att Sveriges rätt derigenom minskas.
A t dessa slu satser ega fin riktighet och icke innefatta något ingrepp i det Norska folkets rätt att om sina grundiags-stadganden med sin Konung besluta, derom har Utskottet funnit sin mening bekräftad af de åsigter hvilka såväl inom Norges Slortbing, som utaf Unions kommitténs Norska ledamöter blifvit uttalade dels i allmänhet rörande Grundlagens och Riksaktens ti Ikomst och innehåll, dels särskildt ifråga om ej mindre e>t annat unionelt, men ej i Riksakten intaget stadgande, eller lil § i Norges Grundlag, än äfven just den ifrågasatta 14 §.
I afseende på denna sistnämnde § erkäude Unions-kommitteens Norska ledamöter uttryckligen, att upphälvandet af stadgandet om Allm. Besv.- och Ekon-Utskottets Betänkande N:o 37. 35 Konungens rä(t att kunna till Ståthållare i Norge utnämna Svensk man. innefattade en »eftergift» frän Sveriges sida ock, på grund deraf att stadgandet i lil § angående örlogsflaggan skulle gälla äfven för Sverige, var det som från Norges sida den förändring yrkades och äfven genomdrefs, hvilken, enligt livad ofvan är näinndt, den 20 Juni J844 vidiogs i afseende på Sveriges örlogsflagga.
Det skulle i sanning utmärka en besynnerlig ställning för Sverige inom föreningen om, på samma gäng de unionela bestämmelser i Norges Grundlag, hvilka icke influtit i Riksakten, skola tjena Sverige tiil efterrättelse, dessa samma stadganden kunde utan Sveriges samtycke ändras eller uppkäfvas.
Utskottet anser derföre, i öfverensstämmelse med de af Utskottet ofvan uttalade åsigter, det vara utom allt tvifvel, att stadgandet i 14 § af Norges Grundlag, att till Ståthållare i Norge kan nämnas äfven Svensk man, hvilket stadgandes tillvaro af Norges förening med Sverige betingats och till följd af densamma, medelst underhandlingar mellan Sverige och Norge, i sistnämnda lands Grundlag influit, innefattar en bestämmelse rörande föreningen melian Sverige och Norge, hvilken, med bibehållen helgd ät håda rikenas vid föreningen stadgade rättigheter, icke kan af Norge ensamt, utan samtycke från Sveriges sida, ändras eller uppbäfvas.
Men ehuru således Utskottet anser frågan, såsom ett unionelt ärende, icke kunna af Norges Konung eller Norges Storlhing, Sverige oåtspord!, afgöras, kan Utskottet icke instämma med de i motionen yttrade åsigter, så vidt dessa afse att draga frågan under Rikets Ständers pröfning.
I detta fall har det synts Utskottet, som skulle, då det ifrågavarande stadgandet ej blifvit i Riksakten intaget, deraf ock följa, att Rikets Ständer icke ega befogenhet att i beslut om ändring eller upp häfvande af samma stadgande deltaga
Deremot följer af stadgandets egenskap att vara en föreningsbesiämmelse, att det tillkommer Unions-konungen att deröfver slutligen besluta, och att frågan om ändring deruti bör behandlas i samma ordning, som rörande tillämpning af andra unionela stadganden varit följd.
Då emellertid Utskottet funnit sig böra, i anledning af den utaf Herr Grefve Anckarsvärd väckta motion, tillstyrka Rikets Ständer att hos Kongl. 31aj:t i underdånighet anhålla om vidtagande af åtgärder för revision och fullständigande af föreningsstadganderna melian Sverige och Norge och, för den händelse denna hemställan vinner Rikets Ständers bifall, Kongl.
Majit säkert icke lärer underlåta att derå fästa nådigt afseende, samt, vid sådant förhållande, otvifvelaktigt lämpligast är att, unJer afvaktan på de förändringar revisionen må föranleda, de förenade folkens nuvarande inbördes förhållande i statsrättsligt hänseende icke förändras, får Utskottet, i anledning af Herr Dalmans motion, tillstyrka, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att den af Norska Siorthinget för dess del beslutade ändring i Norges Grundlag, hvarigenom det i samma Grundlag intagna unionela stadgande att lill Ståthållare i Norge kan utnämnas antingen 36 Allm. Besv.- och Ehon.-Utshottets Betänkande N:o 37. en Norrman eller en Svensk, skulle komma att upphäfvas, icke måtte af Kongl. Slaj:t till pröfning företagas förr än i sammanhang med de förändringar af eller tillägg till förenings-bestämmelserna, som af den begärda revisionen kunna föranledas.
Beträffande slutligen Riksdags-fullmägtigen Anders Jonssons motion, så synes det, som borde delade meningar icke uppstå angående nyttan och fördelarne för båda de förenade rikena af en utvidgad gemenskap i handel och af det närmande i rättsligt hänseende, som innefattas i förslaget om laga kraftvunna domars verkställighet i gods de båda rikena emellan.
Ett dylikt tillmötesgående erkännes allt mer och mer såsom lör olika länder medförande ömsesidig fördel.
Man borde då tilläfventyrs kunna hoppas, att särdeles stora hinder ej skulle möta för tillvägabringande af sådana aftal emellan tvä närbeslägtade grannfolk, som snart ett halft sekel varit förenade till ett statsförbund, under styrelse af en Konung.
Snarare borde man kunna hoppas, att likartade öfverenskommelser blefve till båda ländernas fördel träffade äfven rörande andra ämnen, såsom i fråga om gemensamt mått, mål och vigt samt lika myntindelning, ömsesidig rättighet för det ena rikets invånare att besitta fast egendom i det andra riket m. fl. Det har dock visat sig, att de framställda förslagen icke lyckades tillvinna sig det sist församlade Norska Storthingets bifall.
Utskottet för sin del hyser den öfvertygelse, att Rikets Ständer icke afvika från de åsigter i dessa ämnen, sora vid sistlidne riksdag gjorde sig gällande, och då Kongl. Maj:t bäst är i tillfälle att bedöma huruvida och när förslag uti ifrågavarande ämnen må kunna, med utsigt till framgång, ånyo framläggas, hemställer Utskottet, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit uttala den önskan, att förslag tili ordnande af de ömsesidiga handels- och rättsförhållandena kunde för de förenade rikena varda antagna, samt anhålla att Kongl. Majit täcktes häråt lemna nådig uppmärksamhet och, då Kongl, Majit så lämpligt finner, vidtaga åtgärder till förverkligande af Rikets Ständers önskningar i dessa hänseenden.
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltets Betänkande N:o 37. 57 Reservationer: Af Friherre Alströmer, C. J. 0.:
»Då jag varit af dea mening, att Utskottet, i anledning af Herr Dalmans motion, bort tillstyrka Rikets Ständer att till Kongl. Majit frambära en underdånig önskan att frågan om upphäfvande af det i Norges Grundlag förekommande stadgande, att till Ståthållare kan utnämnas antingen en Norrman eller en Svensk, måtte blifva föremål förbehandling vid den föreslagna revision af föreningsfördragen emellan Sverige och Norge, följer icke häraf att jag ansett ifrågavarande stadgande böra hänföras till sådana unionsbestämmelser, som icke utan Sveriges samtycke kunna förändras.
Efter mitt förmenande förefinnes en väsendtlig skilnad eniellan unionsbestämmelser af nyssnämnda beskaffenhet och sådana stadganden i Norges Grundlag, hvilka i följd af föreningen tillkommit och hvaruti förändring icke lämpligen bör ega rum utan att Sverige lemnats tillfälle att deremot göra de erinringar, hvartill sådana frågor, från Svensk synpunkt betraktade, kunna gifva anledning.» Af Grefve Taube, //. A.: »Utskottet säger sig icke kunna »instämma med de i motionen yttrade åsigter, sä vidt dessa afse alt draga frågan under Rikets Ständers pröfning,» samt att, »i detta fall har det synts Utskottet som skulle, då det ifrågavarande stadgandet ej blifvit i Riksakten intaget, deraf ock följa, att Rikets Ständer icke ega befogenhet att i beslut om ändring eller upphäfvande af samma stadgande deltaga;»
Då jag till alla delar gillar dessa af Utskottet uttalade åsigter, kan jag deremot ej anse det af Utskottet fattade beslut dermed öfverensstämmande.
Uii 80 § af Norges Grund ag är stadgadt, ait alla de Storthings-beslut, som Konungen ej före Storthingets upplösande godkänner, äro förkastade; om nu Utskottets betänkande blir Rikets Ständers beslut, och Konungen dervid fäster nådigt afseende, sä måste således derutaf följa att, då den begärda revisionen väl ej lärer kunna fullbordas före Storthingets upplösande, frågan om Ståthållareplatsens afskaffmde för detta Storthing måste förfalla.
Jag kan således ej finna annat än att Utskottets förslag, med afseende å dess följder, ej kan anses för annat än en underdånig begäran att Konungen måtte afslå nämnde fråga, — eller med andra ord, att Rikets Ständer, i strid med de uttalade åsigterna, ingått i pröfning af sjelfva hufvudfrägan: — Stäihållarep'atsens afskaffande.
Men då jag deremot anser denna fråga vara af den beskaffenhet att den rörer så väl Sverige som Norge, — Sverige i anseende till Unions konungens rätt att till Ståthållare i Norge kunna nämna Svensk man, och Norge i anseende till hela platsens qvar - 38 Allm. Besv.- ock Ehon.-Utshottels Betänkande N:o 37. varande eller borttagande, — samt, på sätt Utskottet tvdl gt utvecklat, ej endast de uti Riksakten intagne frågor röra båda rikena, ecb au förevarande fråga påtagligen, enligt 3:dje artikeln uti konventionen i åloss den 14 Augusti 1814 är uti Korges Grundlag tillkommen med anledning af Norges förening med Sverige; så anser jag denna fråga vara af beskaffenhet att äfven Svenska Stats Rådet bör sig derom yttra, och således ej kunna af Norges Konung och Norges Storthing, utan Sveriges hörande, afgöras.