Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» _ I a g t y c k e r v i s s t, a t t j a g s t r ä f v a r och " ^-^ b j u d e r till, m e n ä n d å.
» H o n v a r, s ä g e r h o n själf m e d e n d r a s t i s k l i k n e l s e, som den gamla g u m m a n, hvilken låg drucken under ett bord.
K ä r i n g e n s ä g e r: » h ä r skall j a g l i g g a och k r a f s a och s t u t a och k o m m e r ej ä n d å d e s s l ä n g r e.
» I e n af s i n a s k r i f t e r s ä g e r h o n: hvad skall den gamla?
H ä r g e r h o n sin b i t t e r h e r luft.
» Tyst, t y s t d u ä r en g a m m a l k v i n n a, sof, sof, g o d n a t t!
. » H v a r f ö r vill ä f v e n d e n g a m l a lefva, h v a r f ö r h a r ä f v e n h o n k ä n s l o r, h v a r - för vill h o n t i t t a u t o m s i n d ö r r?
» Ar 1863 drabbades som bekant Runeberg af slag.
H a n blef s e d e r m e r a e n i n v a l i d, f ä n g s l a d v i d s i n r u l l s t o l i n o m h e m m e t s fyra väggar.
Fru Runeberg säges knappt under d e s s a s i s t a å r h a v i s a t sig u t o m h u s k n u t e n.
M a n k ä n n e r likväl, a t t m a n t y c k e r s y n d o m h e n n e, e n k e l t och u p p r i k t i g t s a g d t, t y h u r u t r ö t t är h o n e j!
I skissen om » Den g a m l a » v i s a r d e t sig, h u r h o n a b s o l u t k ä n d e sig ur- s t å n d s a t t a t t lefva i lifvets g l a d a s t e sfer, d e u n g a f ö r h o p p n i n g a r n a s lifslust — d e n g a m l a h ö r icke till d e n n a k r e t s.
I e t t bref f r å n 1 8 6 5 b e r h o n o m u r s ä k t för a t t h o n g e r en inblick i sitt i n r e: » Förlåt, a t t j a g skrifvit ett underligt, ett f a n t a s t i s k t bref, m e n k o m i h å g, h u r j a g al- drig en s t u n d talar m e d någon m ä n n i s k a fritt så, a t t j a g k u n d e u t t a l a m i n i n r e m ä n - n i s k a, och u n d r a i c k e, a t t d e t b l å s e r e n litet underlig vind, n ä r m a n n å g o n g å n g g l ä n t a r l i t e t p å d ö r r e n till d e n k v a f v a hj ä r t e - k a m m a r e n.
Och dock borde m a n vid snart sextio å r icke m e r k ä n n a b l o d e t så h ä f t i g t s v a l l a i n o m sig. » Aldrig förstod hon konsten att låta detta blod, s o m så g ä r n a ville s v a l l a, l ä g g a s i n a oroliga böljor till r o.
A l l t i d u n g, u t b r i s t e r h o n i e t t b r e f: » J a g v e t ej r ä t t, h v a d j a g b e h ö f v e r för a t t bli frisk — luft, m e n — j a g tror mest — vänlighet. » Det var i samma bref, h o n k l a g a d e öfver s i n k ä n s l a af öfver- g i f v e n h e t p å e n f e s t för R u n e b e r g.
» Ja, det skulle i sanning gjort mig g o d t, om j a g trott, att på festen en e n d a skulle m e d en vänlig tanke k o m m a ihåg » den store mannens » ringa stackars hustru.
— O c h d o c k ä r j a g icke e t t s å d a n t e g o i s m e n s b a r n, a t t j a g vill d r a g a h o n o m n e d t i l l m i g » o. s. v. D e n n a v ä n l i g a t a n k e, d e n n a för h e n n e själf spcielt a f s e d d a u p p m u n t r a n v a r h e n - n e s ä r e l y s t n a d, o m m a n s å vill k a l l a d e t.
H o n vill v a r a s t o r, ä f v e n h o n, p å s i t t s ä t t, h o n m i s s t ä n k e r alltid, a t t k ä r l e k e n s k a p i t a l höll p å a t t s i n a och d e s s s v a l a r e n y a n s e r vill h o n n a t u r l i g t n o g ej h å l l a till g o d o m e d l i k a l i t e t s o m m e d s ä l l s k a p s a r t i g h e t e n s all- m o s a.
H e l l r e ä n a t t f i n n a sig i d e n n a k ä n s - l o r n a s k o n k u r s r e a l i s a t i o n, vill h o n s l u t a sig som snäckan i sitt skal, m e n på s a m m a g å n g k ä n n e r h o n e n s a k n a d, e t t behof a t t lefva m e r p e r s o n l i g t, m e r a r i k t.
Men det g å r h e n n e s o m s å m å n g e n a n n a n m a n eller k v i n n a, lifvets fröjd b l e k n a r f o r t a r e ä n l u s t e n a t t lefva d e t d ö r.
Hennes tröst-blir att h o n får g ö r a n y t t a v i d d e n n a s j u k b ä d d, v i d d e n n a Runebergs solnedgång, som m e d hen- n e s h j ä l p blef så l u g n och s å v a c k e r.
S o m h a n s s j u k s k ö t e r s k a finner h o n, a t t h o n k a n g ö r a n y t t a och, n ä r h o n oaflåtligt v a k a r p å mannens minsta önskningar, vet hon, att h o n fyller e n m i s s i o n.
N å g o n g å n g k a n h o n s m ä r t s a m t k ä n n a, a t t m a n ej f ö r s t å r, h u r u s t o r h e n n e s m i s s i o n ä r, h u r u ä d e l t uppoff- r a n d e h o n u p p f a t t a r d e n, h u r u k r a f t i g t äf- ven hon kunnat utveckla hvad Almqvist kallar sitt väsens blomma.
Då kunde hon i e t t bref m e d h j ä r t e g r ä m e l s e t a l a o m, h u r hon i h e m m e t betraktades som en under- o r d n a d, d ä r f ö r a t t h o n själf t a g i t e n t j ä n a - r e s s k e p e l s e.
E n v ä n gaf h e n n e e x e m p e l v i s e n v a c k e r kaffekopp och h o n b e s v a r a d e gåf- v a n m e d följande ord: stack, käraste, för din vänlighet att sän- da mig den granna koppen, men vet du, nog skall jag småningom göra den till Runebergs, ehuru mitt n a m n står på den, ty att ha något så där enkom för mig, det passar alls ej, går ej ens ihop med mitt vanliga sätt.
Marie fnyste ock strax, när jag sade det skulle bli min kopp, och slog knyck på nacken med ett: nåja, om det vore åt professorn, kunde det så vara, och icke ställer hon heller fram den åt mig.
Aldrig har jag varit en person, för hvars skull något gjorts. » E j f u l l k o m l i g, ej u t a n e t t g r u b b l a n d e, n å - g o t s v a r t s j u k t l y n n e s e g e n h e t e r och äresjli- k a, ä r fru R u n e b e r g l i k v ä l e t t s å d a n t k v i n - n o n a m n, s o m m a n ä l s k a r och s o m m a n m i n n s.
H o n är älskad, därför a t t h o n h a r så m y c k e t af k v i n n a n, j a, m a n k u n d e till- l ä g g a, s å m y c k e t af d e n u n g a k v i n n a n, h o n är ädelmodig, uppoffrande, passioneradt varm, melankoliskt grubblande, rättsifrande — och ur alla dessa egenskaper framblickar slutligen intelligensen hos den öfverlägsna begåfningen.
N ä r h o n t a l a r o m R u n e b e r g i e t t af s i n a bref, h u r u h ä n g i f v e n o c h s t o l t ä r h o n icke öfver h a n s v ä s e n s k l a r a k r a f t och s t o l t a lugn.
D e t ä r s o m o m m a n m ö t t e s af d e n vackra blicken från ett par älskande kvin- noögon, när m a n läser ord sådana som dessa i e t t bref f r å n 1 8 3 6.
N u f ö r s t h a r j a g fullt r ä t t och fullt l ä r t i n s e, h v a d j a g ä g e r i m i n m a n.
H v i l k e n l j u s, sig och v ä r l d e n b e g r i p a n d e a n d e b o r ej h o s h o n o m!
D e t är härligt
a t t se, h u r h a n skingrar hvarje dimma, h v a r j e t v e k a n, h u r allt blir k l a r t o c h l j u s t för h a n s o r d för e n o c h h v a r, s o m b l o t t vill h a f v a ö r o n a t t h ö r a.
D e t k a n j u v a r a e t t å p r o p o s för d a g e n a t t j u s t n u t a l a o m e n f r a m s t å e n d e finsk k v i n n a d å v å r t l a n d n y l i g e n g ä s t a t s af e n finsk författarinna, Alexandra Gripenberg, som i m å n g a fall fullföljt d e t a r b e t e för k v i n n o r - n a s höjande och själfständighet, i hvars t j ä n s t F r e d r i k a E u n e b e r g s t ä l l d e s i g och s o m u t g j o r d e e t t af h e n n e s l i f s m å l.
F ö r öfrigt är d e t också j u s t u r de u t d r a g, som Alexan- d r a G r i p e n b e r g l ä m n a t i e n skiss o m f r u Runeberg, som mycket i denna uppsats är h ä m t a d t, och d e t är således äfven en på- minnelse o m h e n n e s v e r k s a m h e t m e d pen- n a n, s o m d e n n a s k i s s k a n gifva l ä s a r e n.
— * Otsäde.
» 1 / a n d e t v a r a m ö j l i g t!
T o g h o n i n t e m e r 1 V i a r b e t s l ö n för e n s å u t s ö k t v ä l s i t t a n - de k a p p a?
Vill d u gifva m i g h e n n e s adress? » » G ä r n a, m e n s å billig ä r h o n n o g icke i allmänhet.
Min m a n skötte henne, då hon i vintras låg i tyfus, och t o g ingenting be- t a l d t, u t a n s k a f f a d e h e n n e i s t ä l l e t fria lä- k e m e d e l — så a t t därför är h o n så särde- les billig m o t m i g.
» D e b å d a d a m e r n a r y c k t e till v i d e t t r a s s - l a n d e af p a p p e r f r å n a n d r a h ö r n e t af s a - l o n g e n, d ä r d o k t o r n s a t t, l ä s a n d e s i n tid- ning.
D e t v a r tidningen h a n k r a m a d e sam- m a n, u n d e r d e t h a n häftigt reste sig och gick in i sitt r u m.
» O, h v a d k u n d e d e t v a r a!
H j a l m a r v a r alldeles likblek. » » D u m å s t e g å i n.
. » » J a g v e t k n a p p a s t.
H a n t y c k e r ej o m frågor.
D e t är så mycket en läkare ej f å r t a l a m e d n å g o n o m.
allt h v a d s o m h ö r till h a n s p r a k t i k.
O c h h v a d en- s k i l d t ä r f å r j a g a l l t i d v e t a, u t a n a t t fråga. » » Men o m h o n v a r sjuk.
» » Ja — det såg verkligen så u t, j a g måste se efter. » » Nå — d u d r ö j d e s å l ä n g e — • h a n v a r v ä l ej s j u k?
» » Nej, n e j, b a r a ledsen. » » D u vill k a n s k e ej t a l a o m öfver h v a d?
Det k a n j u vara så mycket, som äkta ma- kar måste hålla tyst med, m e n n o g v e t du, a t t d e t s t a n n a r h o s m i g, o m d u finner l ä t t n a d i a t t tala.
D u är j u lika blek s o m han nyss. » » Ja, d u skulle k a n s k e t r o något helt an- n a t, o m j a g icke h e l t e n k e l t s a d e d i g or- saken.
Således — h a n v a r ledsen å t a t t j a g, s o m h a n s a d e, t a r s k a t t af h a n s p a - tienter.
D e t v a r vårt samtal o m sömmer- s k a n — du b e h ö f v e r j u ej t i l l ä m p a d e t p å d i g — s a d e h a n, s o m gifvit h o n o m e n i n - blick u t i, a t t v i k v i n n o r v ä x a u p p u t a n r ä t t s - b e g r e p p, h u r h ö g b i l d n i n g v i för öfrigt ä r o i b e s i t t n i u g utaf.
J a g oekrade p å h a n s y r k e g e n o m a t t b e g a g n a m i g af s ö m m e r s k a n s billiga p r i s, o c h d e t f a t t a d e s b a r a a t t j a g s k u l l e t v i n g a h e n n e a t t s y å t alla m i n a b e k a n t a ä f v e n för s å g o d t s o m i n t e t.
O m m i n t o a l e t t k a s s a ej v a r t i l l r ä c k l i g, ville h a n hellre g e m i g dubbelt! » » Är m ä n n i s k a n u n g?
» » Ja, helt ung. » » Och s e r b r a u t?
» » Ja, h o n ä r n ä s t a n v a c k e r o c h h a r e t t behagligt väsen, m e n ser lidande ut. » » Min k ä r a A u r o r e!
D e t ä r n o g s å, a t t h e r r a r m ä n i a l l m ä n h e t ej t y c k a o m frågor, ä f v e n u t o m p r a k t i k e n o c h.
v i b ö r a ej fråga.
J a g är ledsen, a t t j a g b a d dig g å in.
Och n u är det m i n basartid.
V a r icke l e d s e n.
Det där är intet a t t t ä n k a p å.
H e r r a r ä r o s å n e r v ö s a n u för tiden! » Aurore t o g u p p sitt broderi, m e n d e t fick falla i g e n.
H v a d m e n a d e h o n m e d sina frågor?
Vacker?
&lt;2&lt; Af hvilket, utvaldt som det blir bland tusen- tals fotografier från Ystad till Haparanda, lämnar en representativ och sällsynt in- tagande bild af vår tippväxande genera- tion.
Då vi slutligen kunna tillägga, att Idun under det senare halfåret genom alla num- mer och på alla områden naturligtvis skall sträfva att häfda sin erkända plats som landets förnämsta familje- och kvinno- tidning, våga vi hoppas på trofast stöd af alla gamla vänner och många nyför- värfvade därtill.
på det intet afbrott ningens regelbundna rum.
Stockholm i juni eller dröjsmål i tid- expedition må äga 1896.
af vikt Idun.
* är nu för alla dem, hvilkas prenumeration utgår med juni månad, att genast förnya densamma för det senare halfåret, hvil- ket kommer att bjuda på saker af synner- ligt stort intresse.
På grund af de betydliga kostnader, som nedläggas på det under årets sista kvartal utkommande julnumret, hvilket gratis tillställes alla våra fasta abonnen- ter, nödgas vi nämligen i år, liksom i fjol, träffa den åtgärden att höja prenu- numerationspriset för detta sista kvartal, oktober — december, till 2 kronor.
Hel- och halfårspriset för tidningen blir likväl vid det gamla, så att de, som nu med endast kr.
2: 50 prenumerera till årets slut, därigenom tillskynda sig en lätt in- sedd fördel.
Bland tidningens innehåll under detta senare halfår vilja vi särskildt framhålla det rikt illustrerade Festnummer till It- m:t drottning Softas 60 -- års födelsedag, som utkommer redan i nästa vecka, och hvilket i såväl ord som bild Ull märkesda- gen den 9 juli kommer att gifva en skil- dring af vår landsmoders lif allt från barn- doms- och ungdomsdagar intill den stund som är.
Vidare: IBTOfi omfångsrika och; präktigt illusfreraae julnummer med litterära och konstnärliga vårt lands förnämsta författare ster och med det synnerligen galleriet af barnporträtt: bidrag af och arti- intressanta " Det yngsta S v e r i g e " i I D U N S julnummer, U r notisboken.
Kronprinsessan med sina söner anländer den 7 juli till Fredensborgs slott i Danmark och afreser följande dag till Norge för a t t där uppe- hålla sig några veckor å grosshandlaren Fearn- leys egendom Toreplads i Eingerike.
» Clauäe Gerard » guldbrud.
Guldbröllop firades på midsommardagen af f. d. departements- chefen i fångvårdsstyrelsen Victor Ljungstedt, född 1820, och hans maka, Aurora Lovisa Ljung- stedt, född Hjmi, född 1821 — den sistnämnda, som bekant, en af våra populäraste författarin- nor (signaturen Claude Gerard).
Båda äro till kropps- och själskrafter ganska raska och vistas under sommaren å villan Qvarnbo invid Ture- bergs station.
* Hi Teater och musik.
Sophus Neumann, den utmärkte köpenhamnske komikern, som redan i våras gladde oss med e t t endast allt för kort besök, h a r n u begynt ett nytt gästspel under h r Eanfts egid u t e å Djurgårds- teatern.
Alla vänner af en saftig, men p å sam- ma gång fin och innerligt hjärtevinnande humor böra alltså taga tillfället i akt.
Det gamla äkt- danska lustspel, » Gröns födelsedag », som valts som inlednings pjäs för h r Neumanns uppträdan- de — ty vi vilja väl hoppas, att det blott ä r en inledning?
— verkar visserligen ganska förlegadt och främmande i uppsvenska ögon, m e n den ärade gästens godmodiga, i hvarje detalj mäster- liga spel skulle komma oss a t t tacksamt öfverse med ä n värre longörer än dem som h ä r möta oss.
Äfven hans medspelande h a heder af representationen, och särskildt m å h r Lavens lättsinniga, men varmhjärtade naturbarn till foto- graf erkännas som en duktig skapelse m e d nå- got af den sanna enkelhetens äkthet uti sig.
På Arenateatern rustar man sig till en repris, så gammal och god, a t t den n u nästan blir en nyhet, den m a n motser m e d en viss spänning.
' ' Andersson, Pettersson och Lundström » — och inga mindre — skola åter öfver stockholmssce- nen.
Premiére i början af nästa vecka med nya visor för dag, som är, och många gamla kära erinringar från dem, s o m varit.
* Iduns byrå och expedition hållas under månaderna juni — augusti öppna hvarje söckendag kl. 10 — 5.
Oförrättadt ärende.
Skiss för I d u n af Wilma Lindhé.
Magda hade ej velat tillstå det för sig själf; men nu rodnade hon öfver att nödgas erkänna att det var kärleken hon farit bort att söka och att hon trott sig älska, blott därför att hon så gärna velat finna hvad hon sökt.
Hon kände sig liksom befriad från tunga fjätt- r a r; men på samma gång var det så smärtsamt bittert, ty säkerligen var det sista gången i hen- nes lif en m a n bjöd h e n n e sitt hjärta.
H o n öppnade skrifportföljen och valde tvek- samt bland papperen, som för att vinna tid, men när hon skref, var det med samma säkra, raska h a n d som alltid.
När hon slutat, stodo ögonen fulla af tårar, ty det var dock ett lifshopp hon begrafde.
» Hvad honom angår, » tänkte hon med en viss bitter- het, » behöfver jag ej oroa mig, ty lika het som han varit, lika fort svalnar han. » H a d e hon k u n n a t se upp till honom, därför att han var större och bättre än hon, med fast- het i karaktären, renhet i sinnet, stål i viljan — då hade ett helt annat bref skrifvits.
Kanske fordrade hon för mycket, därför att hon en gång fått så litet?
Kanske var hennes ideal — m a n n e n hos hvilken allvaret parades med mildhet, kraften med fördragsamhet, ömhe- ten med finkänslighet — endast ett fantasifoster?
Men om hon mött en sådan man, då skulle intet — ej ens hennes barn — hindrat henne att häfda sin människorätt genom att lefva lifvet efter sitt eget sinne till rikare utveckling.
För h e n n e var det för sent — men för dottern?
Om en sådan man funnes?
Då hade hon som mor en uppgift att fylla, som borde taga alla hennes krafter i anspråk — den att göra sitt barn honom värdig.
Vårsolen sken in i rummet, och n ä r hon såg sig omkring, var det som om hon först i denna stund kommit hem.
Där stodo hennes växter med yfviga blad, knoppar och blommor — långt vackrare än då hon for — och Elin, som skött dem, hade ej ens fått ett tack.
Där stod pianot — försummadt och igenslaget — där böckerna, planschverken, de gamla kära möblerna och dessa otaliga småting, som ordnade till ett harmoniskt helt gifva liksom själ och doft åt ett hem.
Och allt var h e n n e s!
Hon kunde göra därmed h u r hon ville.
F r i h e t upp- vägde mycket!
Verksamhetsbegäret trängde sig inpå henne, starkare än någonsin, liksom på en människa som efter en sjukdom vill taga igen den förlo- rade tiden.
I ett nu hade hon h a t t och kofta på sig och stod ute på trappan.
Solen sken v a r m och luften låg klar och tin- drande öfver backar och hult, där löfskogen skif- tade mellan b r u n t och grönt.
Hon stod med händerna i kors och bara såg, medan vinden smekte h e n n e s tinningar.
Det var vår, härlig, välsignad vår — nu först såg hon det!
Middagsklockan ringde in folket.
Arbetarne kommo öfver gården i tunga, leriga stöflar, häl- sande på h e n n e som på en återfunnen vän, och hon talade vid dem, en för en, och lät dem be- rätta om allt sitt.
Äfven de voro så godt som hennes egendom i den mening att de och de deras togo en s å s t o r del af hennes tankar, tid och omvårdnad i an- språk.
Inspektorn kom sist af alla och hälsade skyggt, synbarligen tveksam, om han skulle våga sig fram.
» Välkommen åter, » sade h a n bugande.
» Vårsäden står vacker, ser jag, » svarade hon, » vackrare än jag sett den på, hela vägen. » Så smålog hon vid tanken på att hon ingen- ting sett förr än just nu.
H a n stod kvar, t u m m a n d e på mössan.
» Har frun fått någon ny inspektor? » » Har inte herr Engvall skaffat sig annan plats då? » » Nej!
J a g tänkte — jag hoppades i det längsta. » H a n såg upp med något listigt, smått skälm- aktigt i ögonen, som om han genomskådat henne.
» Jag ville åtminstone vänta. » Den har du nu fast.
Var nu skonsam mot fången!
Och såsom troféer du får från min färd: J e i Norrland Sophie Linge.
Ett vattendrag, som kan du finna, H u r lugnt majestätiskt det störtar Bidrag mottagas med tacksamhet.
Eedigeras af Logogryf.
E n fånge jag var, men jag sprängde mitt fängsel Och utgick som segrare, lycklig och fri; Och fulhet och ringhet kring mig satt sitt stängsel, Men nu är mitt lif blott en skön poesi.
Nu mörkret ej längre kring mig drar sin slöja; J a g badar mig ljufiigt i solljusets älf.
N:r 46 (468) Prenumerationspris pr är: Idun ensam Iduns Modet., fjortondagsuppl.
Barngarderoben Byrå: Redaktör och utgifvare: Utgifningstid: 9:de årg.
hvarje helgfri fredag.
5: — Klara södra kyrkog.
16, 1 tr. F R I T H I O F H E L L B E R G.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » » 6: — Lö3ttummerprls 15 öre Träffas säkrast kl. 2 — 3.
25 öre för hvarje päbörjadt tiotal stafv.
&gt; 3: — Prenumeration sker å alla post- (lösnrr endast för kompletteringar.)
» 3: — anstalter i riket.
+ Hedvig L u n d s t r ö m S född Cederborgh.
tor och berättigad saknad har den gamla, öfver hvars namn vi i dag teckna det betydelsefulla korset, lämnat efter sig inom den krets och den ort, där hon under ett långt, skiftesrikt lif när- mast verkat, älskat och lidit.
Men äfven utanför denna skall hennes minne bevaras i tacksam kärlek, ty hon var en kvinna som få.
Hedvig Fredrika Cederborgh var född den 21 april 1815 på Vedevågs bruk i Västmanland.
Föräldrarne voro brukspatron Erik Cederborgh och hans maka, Hedvig Charlotta Kosensvärd.
Brukspatron C. var på sin tid en af ortens rikaste män och ägare till flere af de förnämsta bruken i bergslagen.
Han var bror till den, inom den literära världen mycket bekante Fredrik Cederborgh, författaren till » Ottar Tralling », » Uno von Trasenberg » med flere origi- nella och kvicka satirer, som ut- kommit i förnyade upplagor intill senare tid.
Den unga Hedvig förrådde tidigt en mer än vanlig begåf- ning, så väl på hufvudets som hjärtats vägnar.
Sina föräldrars enda barn och med ett sinne, som lifligt uppfattade allt, upp- fostrades hon i mycken frihet, och såsom hon själf i en se- nare tid mången gång uttryckte sig, i yster själfständighet.
Sin barndom tillbragte hon dels på Stjernfors, dels på Vedevåg och Röfors, där för- äldrarne växelvis bodde.
Med synnerlig förkärlek fäste hon sig vid det sistnämnda stället, under det hon, lyssnande till forsens mäktiga dån, till häst eller fots ströfvade omkring i de vackra omgifningarna, omtalad redan nu för den sä- kerhet och elegans, hvarmed hon skötte sin eldige springare, ofta utan att öppna grindarna för honom.
Jämte detta lif i frihet id- kade hon för enskilda lärarinnor med framgång sina bokliga studier, tills dessa en dag hastigt afbrötos af en ganska allvarsam anledning, då den unga fröken från skolrummet kallades in till fadern, som meddelade henne att kaptenen och adjutanten hos kronprinsen, seder- mera konung Oscar I, fri- herre Karl Sparre, anhållit om hennes hand och afvaktade hennes svar.
På det humo- ristiska sätt, som var egen- domligt för henne, berättade hon ännu på gamla dagar om detta afbrott i läxläsningen och huru hon därvid just hunnit till kapitlet om västfaliska freden, tilläggande: » Nu var det slut med läxläsningen, hvar- för jag ej heller kommit längre i svenska historien än till nämnda fredsslut. » Detta var dock ingalunda fallet, ty fä- derneslandets historia utgjorde under hela hennes lif ett älsk- lingsstudium för henne, och äfven sedan hennes ögon blif- vit svaga af ålder, lät hon sig gärna föreläsas Fryxells och Starbäcks berättelser ur svenska historien.
Och gällde det hän- delser eller årtal i dessa, hade hon när som helst kunnat stå examen.
Utan att mycket förstå inne- börden af de nya plikter hon iklädde sig, firade den sexton- åriga flickan sitt bröllop och erhöll i hemgift det kära barndomshemmet Röfors där makarne bosatte sig och förde ett öppet hus för gäster från när och fjärran.
Den unga husfruns lätthet att sätta sig
Bilda din brud, så förädlar hon dig; med den barnsliga dockan Älskaren leker en stund, mannen o c h tänkaren leds.
G. von Brinkman.
in i alla förhållanden gjorde henne till en lika älskvärd värdinna som god och omtyckt hus- moder för godsets många underhafvande, under det trenne egna små barn efter hand togo hen- nes omsorger i anspråk.
Tunga moln lägrade sig dock snart öfver hemmet genom mannens långvariga sjuklighet, och årliga badresor höllo makarne långa tider borta från den egna här- den, tills den unga friherrinnan vid några och tjugu år satt som änka ensam kvar vid den.
Härmed började ett nytt skede i hennes lif.
Den gamla frihetslusten vaknade åter.
Rik, oberoende och i hög grad originel till sin ka- raktär, blef hon snart själen i ett förfinadt och gladt sällskapslif, hvarvid Röfors blef me- delpunkten för allt hvad orten i den vägen hade bäst att bjuda.
A. Hedlund, den kände tidningsmannen och riksdagsveteranen, var vid denna tid informator för husets unga söner och bidrog äfven i sin mån att höja den glada sällskapstonen, under det mellan honom och familjen grundlades en vänskap, som bibehållit sig lifvet igenom.
En lika trofast vänskap hade ock under badresorna till Söderköping stiftats mellan friherrinnan Sparre och den genialiske doktor Lagberg och alla medlemmarne af hans familj, ett vänskapsband, som bröts först af döden.
Vintrarne tillbragte den unga änkan i hufvudstaden, där hon i en ståtlig våning i det s. k. Bondeska palatset samlade omkring sig en krets af literära och musika- liska storheter samt aldrig försummade att höra Jenny Lind hvar gång denna uppträdde på operan.
När sommaren kom och friherrinnan åter- vände till landet, tillbragte vännerna från huf- vudstaden gärna någon tid i det gästfria hemmet på Röfors.
Kvicka infall och repliker haglade därunder vid det väl försedda bordet, och sång och musik genljödo till sena kvällen.