Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tyckte, jag då rent af måste blygas att gå o c h skräpa bland folk, s o m ännu ägde rättighet till lifvet.
Och det är väl så ock- så.
sagan är slut.
m e n — hvar k o m m a drömmarna ifrån?
Ä r det ett ålderdomstecken?
H a kanske alla kvinnor en sådan lönlig, hemlig tid — en hägring — en d r ö m lefvande s o m lif- vet själft.
Fast de tiga, — dölja.
Här sitter jag, som aldrig skrifvit en dagbok, som hatat allt det där, som bara sträckt mig efter lifvet själft ' — o c h talar till ingen — till ett dumt papper — till mig själf.
M e n jag måste — det förtär mig detta overkliga, s o m k o m m i t öfver mig, sannare, hungrigare än verkligheten!
H v e m skulle förstå den fyrtioåriga m e d lifvet b a k o m sig, • — ett lefvadt, fylligt lif till o c h m e d, — s o m känner lifsångest, som skriar efter lif, s o m h o n aldrig lefvat!
Icke ett snille, icke ens en g o d människa skulle förstå mig — endast jag själf, som vet, hvad jag m i s t.
Återigen har jag drömt — drömt.
— Jag vet inte, hur jag blef klädd.
— När jag såg mig i spegeln, mötte mig ett ungt ansikte — mjuka drag — — fuktiga ögon — — jag!!
— — Jag kastade mig ned öfver toalettbordet o c h glömde allting.
jag såg m e d tio ögon, jag hörde m e d tio öron de smygande fjäten, de lätta glidande konturerna af h o n o m — min drömbild.
— E n ljuf, förintande känsla steg u p p i bröstet, beröf- vade mig andedräkten.
Jag ville stiga u p p — gå ut i solljuset — till nyttig id — till mina barn — skrifva till min man, som färdas så långt borta — men jag låg kvar.
En vällustig smärta innerst inne i hjärtat — en gnagande smärta — den brann som eld, m e n den var ljuf.
Jag ville inte, jag var rädd för att göra det, o c h ändå gjorde jag det.
Gick fram till skrif- bordet o c h ref fram alla gamla bref, slet u p p buntarna o c h letade fram det gula, sköra arket.
Det frasade sprödt i min hand.
G u d — när jag läste det första gången för tjugu år sedan!
Jag minns dagen — minuten — hur det borrade, bor- rade — o c h sved.
» Kära Louise — ett kan du vara glad för — han sade till m i g: » fröken Bernt har aldrig hyst någon varmare känsla för mig, det hjälpte mig att glömma. » — Du slipper således den fatala rollen af öfvergifven! » Så skref h o n till mig, min bästa vän, hans syster 1!
» Förlorat » — » mist » — ringer det i mina öron.
Jag har ju aldrig ägt d e t!
— Nej, men jag kunde ha ägt det, n u vet jag det.
Jag tror inte m e r på förutbestämmelse, på att det skedde, som skulle ske, på att jag handlade, som allenast jag kunde handla — på att hans känsla naturligtvis var för svag till att fylla ett lif, när den icke öfvervann mig.
Å h dårskap — begräns- ning!
En eller annan gång ligger vårt lif i vår hand m e d alla chancer, o c h då gäller det att ha m o d att handla o c h ej vänta — — aldrig, aldrig bygga upp, hvad s o m ej finns, aldrig svika natu- ren!
— Odet väntar, att v i skola taga dessa minuter — det dröjer, töfvar i det längsta, det står dödsstilla, det hjälper oss icke — det bidar att se, hvartåt vår kraft ligger — o c h därefter vänder det o m, styr ut i andra farvatten, o c h b a k o m oss förändrar allt karaktär — vi kunna icke mer vända åter o c h ångerfullt gripa in, ty förutsättningarna finnas icke mer.
H v a d jag talar vist — o c h inuti mig gråter min själ!
Jag känner förtviflans raseri öfver det dåraktiga flickebarn, s o m en gång såg det ö m m a, skälfvande leende, s o m aldrig ljuger, på den mans läppar, hon älskade — och som icke vågade tro på sin kärleks makt, icke vågade lämna efter- tanken o c h följa instinkten — vågade det blinda språnget i naturens famn.
Man kallade det blygsamhet, som bara var feg misstro.
Detta underliga band, som jag ej kunde rifva itu — var det natur, ömtålig jungfrulighet?
Det var början till den lek, den lek m e d kärleken, s o m sedan väft sig in i mitt lån- ga lif, lekts på allvar utan skämt, lekts under det innerst inne något suttit — fruset till is, som aldrig tinat upp.
Det k o m m e r n o g den tid, då man vågar språnget — men hvad är det sedan mödan värdt!
Lyckan är afkyld, innan hon når ditin — allra innerst.
Nu känner jag kärleken, nu vet jag, hur jag kunnat lära h o n o m älska.
Å h Gud — nu vet jag, att honmn älskade jag, sedan har jag blott älskat kärleken.
Det fanns ingen nyfikenhet, ingen undran, ingen jämförelse, ingen klarhet — när han var i rum- met, stod tiden stilla o c h r y m d e n var fylld af het, skälfvande luft, som stod stilla äfven den, o c h min själ stod stilla i lyckosmärta utan namn.
Ingenting hade konturer — allt var en vibreran- de, tonfull massa, o c h jag gled — gled emot min älskade.
H v e m såg det icke på m i g!
Äfven han — men han vågade väl ej — hvarför vet jag inte, jag vet ingenting — kanske såg han det ej ens, ty då aningen o m lycka grep mig, hisnade jag och började leken, s o m af människorna fått så många upphöjda namn — förstod ej det omät- bara allvaret s o m b j ö d mig gripa, skjmda att gripa innan tiden runnit ut.
— — H v e m mäter allvarsdjupet af att vi två skildes istället för möttes — allvaret människoåldrar framåt — — —.
När jag hörde andra tala o m hans person, hans lynne, hans utseende, hans karaktär, hans utsik ter — då lät det s o m gatusorlet, vid hvilket jag somnar in.
Det föreföll mig så aflägset — från första stunden var du min älskade, älskade — du sådan du var eller icke var.
Hvad band m i g?
— — Jag grubblar därpå med en ångest, som vaknat efter långa års glömska.
— — Aftonen.
Jag har sedan jagat efter kärlek o c h lycka m e d ilande fötter, ty tomheten har varit min största skräck — — jag har mättats, sett, förstått.
Slutligen har jag sjunkit hän i fredlig ro m e d en make, hvars innersta själ jag känner o c h aktar.
När jag älskade honom — då jagade jag icke.
Stilla satt jag i vårglans, o c h kärleken k o m till mig, föll ned i mitt sköte som en doftande, full ros.
Intet begärde jag — icke en beröring af hans hand — jag hade inte förmått bära det — luften var han, rummet därinne var han, björk- dungen o c h skogsbäcken därute v o r o han — hvar plats där han gått fram, var fylld af h o n o m.
Och då jag såg honom, hörde h o n o m, stodo min d r ö m o c h mitt lif stilla i ett rodnande töcken.
Det är vansinne att skrifva ner detta — brott alt tänka!
M e n jag tänker inte — smygande som sjukdomen ha drömmarna kommit, hans an- dedräkt nått mig.
— Ibland frågar jag m i g: är det bud från dig?
Vaknar äfven hos dig ett m i n n e?
Å h n e j, jag vet j u att du glömt för län- ge, länge sedan.
— — Då jag somnat, k o m m e r du, så lefvande lik — din röst, ditt leende — m e n du lutar din kind mot min, du drar mig intill dig, jag känner din kärlek, s o m jag aldrig fick känna.
Och där är en fullkomlighetens, har- moniens renhet, som gör alla andra minnen så fula o c h loja — det är detta jag känner, då jag vaknar.
Det som varit blir styggt, endast det som inte varit är fagert — men jag begär nu, jag har lärt att begära, det är icke längre nog för mig att drömma, jag kunde slå mig själf af raseri öfver den lek, som icke ens vann åt mig ett enda uttryck af hans kärlek.
T y du älskade mig — åh — låt mig hviska d e t: du älskade mig.
— — (Forts.) Sänd Eder angående omröstning premiefördelningen i » Klädpen- ningfrågan » före den 15 dennes.
i P U N 328 Tatjana.
' a m o r k e r s l e r n spelade stycke efter stycke.
D e glada melodierna, de beundrande blickarna stego Tatjana åt lmfvudet liksom vin.
H o n u n d v e k icke mer gästernas långa ögonkast.
H o n skrat- tade o c h hviskade m e d de andra » o i s e a u x ».
H o n antog deras slängiga, koketta rörelser.
Och i hennes svarta ö g o n försvann det allvarliga.
Nå- got nöjeslystet, uppsluppet k o m dit i stället.
Herr Birger kände igen det uttrycket, det hade funnits där i de stora ögongloberna, då hon t ö m t sitt glas till botten, då hon sagt: » Å h den s o m fick dansa o c h ha roligt! » » Les gaies oiseaux » spelade slutnumret.
Det var en yrande vals.
M e n herr Birger lyssnade ej till valsen.
Sekundfiolerna hade hela tiden samma accompagnemangstämma. '
Herr Birger hörde endast dem.
» T a!
Tatjana!
Ta- tjana! » lät det hela tiden för hans öron.
Tatjana! » Och i alla ögon, hvilka voro fasta- de på Tatjana, tyckte han, att det låg det samma, s o m sekundfiolerna ropade ut.
Tatjana I-Ta!
Hans lilla värnlösa sparf, som slumrat så oskyldigt förra natten i hans rum, hvilket han lämnat för hennes skull, för att själf vandra ut på de kalla gatorna.
D e fingo icke k o m m a henne för när!
Nu kände han, att han ej kunde förlora henne.
H a n ville kämpa för att hålla henne kvar.
O c h det k o m kraft o c h beslutsam- het i hans bleka ansikte.
» Les oiseaux » reste sig och lade in sina instrument.
Herr Birger såg Tatjana tillika m e d de andra försvinna b a k o m spegeldörrarna.
H a n ville skynda efter henne.
En kypare hejdade h o n o m.
Inte den v ä g e n!
Ville herrn tala m e d någon af » artisterna », kun- de han gå in här.
Inne i det s. k.
» Artistrummet » stod Tatjana.
Mot väggens röda ripsdraperi trädde hon fram som en vacker, leende tafla.
Sina rosor höll hon i handen.
Deras b l o d r ö d a blad stucko bjärt af m o t klädningens hvita veck.
En ung, elegant herre m e d uppåtstrukna mustascher samtalade Tiaroranf.
Ariagram.
med henne.
Ingendera märkte d e herr Birger, förrän han stod tätt invid dem.
» Och ni tillåter m i g att bjuda er på s u p é?
» Den unge herrn böjde sig närgånget fram m o t Tatjana.
H o n hann ej svara.
Herr Birger hade fattat henne hårdt o m armen.
» N e j, fröken här kan ej antaga er inbjudan! » De två unge männen sågo hvarann skarpt i ögonen.
» M e d hvad rätt, m i n herre, blandar ni er i detta? » — brusade den andre ut.
Herr Birger var blek ända intill läpparna.
Han andades onaturligt häftigt.
» T y jag är.
j a g är.
. » » Fröken själf afgör, » klippte den andre högdra- get af.
» Säg, fröken, » fortsatte han, » har denne rätt att förbjuda er antaga m i n i n b j u d n i n g?
Ä r han kanske er b r o r?
» » Nej, » klang det från Tatjanas m u n klart o c h tydligt.
• » Har han rätt öfver er på något annat sätt? » Tystnaden sänkte sig ned mellan d e tre.
Herr Birgers pulsar stodo stilla, hela hans varelse gick u p p i väntan på ett svar, hans ögon häng- de fast vid hennes mun, m e n Tatjana fortsatte att tiga.
Endast hennes händer, som höllo rosor- na, darrade häftigt.
T v å b l o d r ö d a blad föllo af och sväfvade lätt o c h sakta ned m o t golfvets mjuka matta.
» Nej, han har ingen rätt öfver mig. » Tvänne svarta ögon sågo stelt o c h främmande förbi herr Birger.
Orden hade k o m m i t så tydligt o c h lugnt.
» Tillåt mig, m i n fröken! » Den unge eleganten krökte artigt sin arm.
Tatjana lade sina yttersta fingerspetsar därpå.
D e n hvita klädningen, — samma klädning s o m mademoiselle Anette be- gagnat sista kvällen, innan hon flydde, — sopade ljudlöst öfver mattan.
Herr Birger stod ensam kvar.
Stelt stirrade hans ögon på samma fläck — på två röda rosen- blad.
— » Lokalen skall stängas.
Väntar h e r m på någon? » Vaktmästaren måste gifva herr Birger en puff för att få h o n o m att höra upp.
Nej, herrn vän- tade icke på n å g o n; o c h han gick.
— 13 1
14 11
6 4 1
5 11 3
4 8 2 12
14 6 10 4
11 12 6 14
12 9 2 10
4 8 9 3 6
10 13 5 8 11
7 9 5 8 11 3
12 11 3 8 2 7
E. O. N. l:sta ordet.
2:dra ordet.
Tänk väl dig för, Förrän milt andra Du till en fråga går att göra; Din välgång kan däraf bero.
Ett feltag tör Ditt lif förstöra, H e l s t o m det gäller hjärtats tro.
Med a hur den medaljen var, Som samlaren fick dyrt betala; Med o h v a d hvarje sjöman gör, Om armarne ej äro skrala; Med å g ö r den sin öfverman I stridens hetta icke finner; Med ö hvad ingen botten har Men hvari ofta vatten rinner.
Litet S.
I E t | r r r | W \ V W TV Bilda af ofvanstående 7 delar — tillsammans innehållande 31 bokstäf- ver — en figur (slinga), så att resul- tatet blir namnet på en stad, fyra gånger upprepadt.
Geografisk L. förvandlings- gåta.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14
6 14
intages befintliga säkert » Stackars, värnlös liten sparf. » — Nej, det var ej sant.
H o n var ingen liten sparf mer.
H o n var en riktig, flygfärdig fågel, en glad fågel som de andra.
Lifvet var j u sådant.
Det var endast sådana där hjärtnupna, blödsinta stackare s o m han, hvilka ha så svårt att fatta det.
Och ändå.
Stockholm, N:r 44 (307) Fredagen den 3 november 1893.
Prenumerationspris pr år: Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher kr.
9: I d u n m.
» 7: 50 Idun ensam » 5: Byrå: K l a r a v.
Redaktör och tr P r e n u m e r; ' -.
T I s k e r a a l l a post- anstalter i riket.
FRITHIOF utglfvare: HELLBERG.
Telef 61 47 J o h a n n a von f en härlig värm- ländsk bygd, nära Val-åns utlopp i ijön Möckeln, ligger det g a m l a brnket Val- åsen — enligt urkun- derna det äldsta i Karl- skoga bergslag.
Skum- mande och brusande s t ö r t a r s i g f o r s e n där- f ö r b i, p a r k o c h träd- gård kläda sluttningen i grönska, och längst uppe vid den gammal- dags herrgårdsbygg- ningen öppnar sig den vackraste utsikt öfver s j ö o c h s k o g o c h blå- nande höjder långt i fjärran.
Valåsen var Johanna von Hofstens barn- domshem, och tidigt l ä r d e h o n h ä r a t t äl- ska naturens skönhet.
V i d s i n m o r, s o m ute- slutande ä g n a d e sig åt h e m och barn, var h o n fäst m e d d e n varma- ste kärlek.
H e n n e s tär dog, då h o n var endast s j u år g a m m a l; men m i n n e t af h o n o m, där h a n satt i sin gung- stol o c h rökte en lång pipa, medan barnen samlade s i g kring ho- n o m för att höra o m Munchausens äfven- tyr, kvarstod i ljus d a g e r f ö r h a n s lilla dotter.
Sagor älskade den Iduns Tryck fri Aktiebolag 6:te årg.
Annonseras: Utgifningstid: 35 ö r e p r n o n p a r c i l l e r a d.
hvarje helgfri frec F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » Lediga platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
Lösnummerspris I 5 öre (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) U t l ä n d s k a a n n o n s.
bl i f v a n d e berättåiin - n a n af h e l a s i n s j ä l: och äfven en annan m e d l e m a f h e n n e s fa- milj visste att tillfreds- ställa hennes längtan efter sådana.
N ä r det r u s t a d e s till j u l p å V a l - åsen, rustade m a n sig också att mottagasmor- mor och moster ».
Med dem kom julstämnin- gen.
När nu skym- ningsbrasan tändes i salongen, brukade mo- stern, fröken Marié- Charlotte Nordenfeldt, berätta sagor.
Hon g i c k a f o c h a n, stic- kande på sin strumpa, medan hon berättade, och barnen h ä n g d e sig fast vid henne och trafvade med.
Vare sig det gällde » Tusen och e n n a t t s » b r o k i g a sa- govärld eller Gustaf Vasas äfventyr eller s l ä k t s ä g n e r o c h berät- telser från de g a m l a h e r r e g å r d a r n e, l i k a if- riga voro de små åhö- rarne.
Men kanske allra roligast var att höra talas om, » när moster var liten » o c h for ined sina föräldrar till S t o c k h o l m.
Hon tyckes, denna moster Marie-Charlotte, hafva kunnat konsten att gö- ra barnens värld till sin o c h b e r ä t t a s o m
IDUN 346 1893 D e n s t o r a m o d e r n a f o r m e l n l y d e r s å: » A r b e t e, ä n n u m e r a a r b e t e o c h alltjämt arbete ».
L. Qambeita.
om h o n gjort det lika m y c k e t för sitt e g e t nöje s o m för deras.
D e n som gjort bekantskap med fröken v o n Hofstens barnhistorier, torde det ej u n d g å, hvilket inflytande dessa b a r n d o m sin tryck h a f t p å hennes e g e n berättarkonst.
D e n v ä r l d, s o m f a r s o c h m o s t e r s be- rättelser ö p p n a t för d e n lifliga flickan, fick s n a r t f ö r h e n n e ö k a d b e t y d e l s e.
F r å n att hafva varit stark o c h frisk a n g r e p s h o n n ä m l i g e n v i d s i t t n i o n d e å r af e n sjuklighet, s o m k o m att efterlämna spår för lifvet.
Länge var hon urståndsatt a t t deltaga, i s i n a j ä m n å r i g a s r ö r l i g a le- kar.
Under denna stillavarandets tid r ö r d e s i g h e n n e s f a n t a s i s å m y c k e t lifli- gare, o c h läsning blef h e n n e s största nöje.
V i d e l f v a års å l d e r f ö r d e s f r ö k e n v o n H o f s t e n till K ö b e n h a v n f ö r a t t u n d e r g å läkarebehandling och tillbragte här fyra pröfvande, m e n på s a m m a g å n g rika o c h u t v e c k l a n d e år.
T i l l s a m m a n m e d e n u n g danska, som blef h e n n e s v ä n för lifvet, å t n j ö t h o n h ä r a f e n fint b i l d a d l ä r a r i n n a e n undervisning, som vidgade hennes s y n - krets o c h väckte h e n n e s intresse för litte- ratur o c h poesi.
H ä r n e d l a d e s ä f v e n af en u t m ä r k t k r i s t e n d o m s l ä r a r e h o s h e n n e f r ö e n till d e n v a r m a o c h l e f v a n d e r e l i g i o - s i t e t, s o m ä r g r u n d t o n e n i h e n n e s be- rättelser.
D å d e n u n g a flickan å t e r k o m till S v e - rige, var hennes m o r död o c h syskonkret- sen skingrad.
F ö r s t s j u t t o n år senare blef h e n n e s älskade Valåsen, då i e n af brödernas ägo, åter hennes h e m.
H ä r i den lilla björkomsusade, idylliskt belägna s t u g a, s o m u p p f ö r t s å t h e n n e p å barn- d o m s m i n n e n a s mark, v a k n a d e först be- rättarehågen.
D e b å d a n o v e l l e r n a » Fa- miljen Stark » o c h » Ett besök i Björk- h e d a prästgård » (båda u t g i f n a 18 (&gt;9) sågo dagen här.
D e s s a o m fin i a k t t a g e l s e o c h a l l v a r i lifsåskådning vittnande skildringar vunno m å n g a vänner; isynnerhet var detta fallet med den sistnämnda, s o m u t g å t t i e t t par upplagor o c h öfversatts till norska och engelska.
Ä n större f r a m g å n g vän- tade dock författarinnan på ett annat fält — barnberättelsens.
Fröken v o n Hofstens intresse för barn.
och förmåga att sätta sig in i deras t a n k e g å n g framlyser redan i h e n n e s no- veller o c h ä n m e r i d e bidrag h o n p å 1870-talet l ä m n a d e till e n barntidning.
D å år 1877 vården o m h e n n e s brorsbarn a n f ö r t r o d d e s å t h e n n e, fingo d e s s a a n l a g rika t i l l f ä l l e n t i l l u t v e c k l i n g.
D e n ena liftulla t e c k n i n g e n e f t e r d e n a n d r a, h ä m - tad ur de smås eget erfarenhetsområde, nedskrefs nu, de samlades till böcker o c h skickades ut i världen.
O c h h a d e » Mo- ster Marie-Charlotte » vid skymningsbra- san på Valåsen haft ifriga åhörare, så glänste n u s a m m a ifver i hundratals barnaögon, då julen k o m m e d några n y a » Bilder ur barnavärlden ».
D e t är, s o m o f v a n a n t y d t s, ej i s a g a n s brokigt fantastiska värld s o m fröken v o n H o f s t e n inför sina u n g a åhörare.
Deras e g e t lif b l a n d s y s k o n o c h k a m r a t e r, d e r a s I blommande gräset ligger en bild så underskön, med slutna ögon, med läppar öppnade som till bön.
äfventyr i skog o c h mark under sommar- ferierna h a f v a ä n d a till s e n a s t e t i d e n va- r i t u t e s l u t a n d e f ö r e m å l e t f ö r h e n n e s skil- dringar.
I hennes sista bok, u t k o m m e n till j u l e n år 1 8 9 2, f r a m t r ä d e r dock hen- n e s b e r ä t t a r e k o n s t från e n n y sida.
H o n har här för d e n m o g n a r e u n g d o m e n teck- nat några » Minnen från den karolinska tiden » o c h gjort d e t t a liffullt o c h åskåd- ligt g e n o m att stödja framställningen på samtida berättelser.
D e t ä r v e r k l i g a äf- ventyr, s o m skildras här, o c h sådana som k u n n a k o m m a det tinga hjärtat att klappa f o r t a r e af f o s t e r l ä n d s k s t o l t h e t e l l e r m e d - lidande.
Hvem är, som lutar sig öfver den bleka bilden, hvem förmår det eldiga lifvet gjuta i hvarje lem ...?
De minnesbilderna drogo så blixtsnabbt, drömlikt hän, men piltens blåa ögon brunno i glans så vän.
H v a d ä n fröken von Hofsten härnäst h a r a t t b j u d a d e u n g a, s å k a n m a n vara ganska viss, att d e t skall blifva välkom- met.
T y hennes ögon, s o m stråla m e d u n g d o m l i g t lif u n d e r d e t s n ö h v i t a h å r e t, h a o c k s å b l i c k f ö r h v a d u n g d o m behöf- ver; h o n är i besittning af d e n sympati- ens slagruta, som leder till g o d a fynd.
» Min faders ande,?
han sade m-ed glädje underbar, böjde sig sakta och blåste på litet fågelpar.
Sigrid Leijonhufvud.
Strax flög o två hvita dufvor från bäckens blomsterrand.
Men modern kysste med vördnad sonens skapar hand.
Återsken.
(Legend.)
j fristus, den gudasände, lekte vid bäckens rand, formade bilder af lera med liten barnahand.
Maria satt uti gräset oeh.
såg med undran glad på piltens täcka små fåglar, ställda i prydlig rad.
Hon kysste vinröda lockar och ljufva läppar små: » Min älskade son, hvem lärde dig forma stoftet så?
» Se där två menlösa dufvor och sparfven, späd och klen.
Se där en drömmande trana, som hvilar på sitt ben.
» De tyckas, enhvar, så lika rymdernas täcka släkt ...
De tyckas redo att flykta, lyfta af lifvets fläkt. » Då log den tankfulle lille och såg mot fjärran blå.
Sin faders härlighet skönjde hans minne drömlikt då: Let var i en gyllne o, hvilken o. hvilken tidernas början morgonstund — doftande friskhet, fager lund!
Kvinnoarbete.
Några tankar i en d a g s f r å g a, för Idun af Loke.
» Utan ryggrad. » ^ / j A m kvinnorna, såväl de gifta som de f V a / ° g ' f &gt; under senare hälften af sjut- tonhundratalet och förra hälften af 1 8 0 0 - talet finnes åtskilligt att säga, och vid en jäm- förelse mellan våra egna unga damer och denna tids tror j a g » de gamla » i många styc ken vinna priset.
J a g sammanträffade för ej så länge sedan med en gammal dam, som fyllt sina 9 0 år, men det oaktadt hade både sina själs- och kroppskrafter i behåll, och denna älskvärda g a m l a berättade mig mångt och mycket om » kvinnofrågan » förr i världen.
Uppfostran gick då helt och hållet ut på att förvärfva praktiska kunskaper i konsten att sköta ett hushåll och skicka sig väl, men boken fick i det närmaste ligga orörd.
Om man undantager lektioner i » språket », hvar- med menades franskan, jämte en hel massa namn i geografien, j u fler dess bättre, och dito i historien med ett af årtal, så kunua de bokliga kunskaperna vara uppräk- nade — såvida man ej smög sig till att stu- dera brödernas böcker.
Om man därtill läg- ger undervisning i klaverspehiing och ritning, efter cirklade och prydliga planscher, jämte en mängd finare handarbeten, såsom schatter- söm, hålsöm, tambursöm och klumpsöm, s å är den » finare uppfostran » tämligen grund- ligt omtalad.
Men desto mera återstod det i hushållskonsten; det är visserligen stor konst att kunna hushålla, men någon hushållskonst finnes ej n u mera ta phts
IDUN 1893 Den tidens unga damer skulle lära baka och brygga, koka och steka, vara hemma i konsten att sylta och safta och brygga likö- rer, som då användes af hemmagjordt slag.
A t t kunna dansa och niga väl hörde äf- ven till en vårdad uppfostran, och den unga dam, som ej var hemma i dessa konster, an- sågs ha fått en ganska vanvårdad uppfostran.
Ja, så ungefär berättade hon.
Men ur egen fatabur tillägger jag, att hvarje kvinna var varmt gudfruktig och ärade Gud och kungen högst af allt i världen samt höll sig till aposteln Paulus ' drakoniska lagbud: » Kvinnan tige i församlingen » — såvida hon ej blifvit anstucken af franska revolutionens demokratiska idéer och fått en hel del af » upplysuingstidehvarfvets bisarra tokerieV » in i sitt lilla oskyldiga, lockomkransade hufvud eller under den nätta prydliga bindmössan och stycket, ty då kunde hon vara » nästan lika istadig » som nu.
D e t var på så sätt bättre förr än nu med kvinnornas uppfostran, ty äfven de finaste bland dem kunde vanligen då arbeta ordent- ligt, och i hushållsfacket voro de fullt hem- mastadda, ehuru det nu vore långt ifrån önskvärdt att våra unga damer återförvisa- des till den trånga krets deras mormödrar tillhörde.
Men hvad som däremot vore mer än önsk- värdt, det är att vår tids unga damer, med förlof sagdt, lärde sig arbeta, ty det är en sak, som de alls icke kunna, knappt till » namnet » ännu, än mindre till » gagnet ».
E n uppriktig och varm vän af kvinnosa- ken sluppe då att ute i allmänna lifvet få höra sådana omdömen som dessa: » Kvinnorna äro omöjliga, ty så snart det är fråga om ett ihärdigt och noggrant arbete, hvarken kunna eller vilja de hålla ut ordentligt », el- ler: » Det är riktigt skamligt att vilja fordra betalning för ett odugligt arhete » o. s. v. i oändlighet.