Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här råder bland de skolbildade klasserna en rent af ömklig okunnighet om vår landt- allmoge, dess lifsuppfattning och lefnadssätt, och dock är en förnuftigare vexelverkan än den, som modejournalerna förmedla, rent af nödvändig, om vi skola gå framåt i en sundare andlig utveckling, än den, hvari det falska, det oäkta i tidens bildning nu hotar att indragaäfvenlandsbygdensungdom.
Mödrarna hålla i regeln starkare på gamla fördomar än fäderna, och det är ofta de förra som varit ifrigast i arbetet för att slopa barnens anlag för rent praktiskt ar- bete.
Men det är också troligt, att de nu med desto större liflighet skola tillegna sig den tankegång, som sätter kroppsarbetet och alla husliga sysslor lika högt som hvarje annan verksamhet.
Qvinnan är ju, på få undantag när, en stor vän af allt praktiskt arbete, och fri- gjord från en falsk bildnings sytrådsbojor skall det blifva modern, som företrädesvis aktar på sina gossars och flickors natur- anlag och skyddande håller sin hand öfver dessa, så att hon, i stället för att få se sina barn omformade till schabloner, den ena lika ledsam som den andra, kan fram- visa unga, lifskraftiga menniskor, hvilka hvar och en kommit på sitt rätta arbetsfält.
Flug, svarta svan!
(Till.)
4-uatta doan!
ft-ut fångt Set - Bår tiM oceanen * videt tan3, L-L^OC., dn.
ej / j; unna fan3 3tg.
j; ofj / et aamuet » c^uafen * fia / fc.
* F£tj.Cjfj Aoatta, Suan!
— fät ^ftj-gren cjå AoEeu. » qt-yffne slmmiet Itam 3ig.
j; oE / j / e fi-fi-oäf på, j; dfc3en v 3et fifå.
tfl^J-g, 6«a * ta * oan v eotg tiS j; tån fan3 t-i-ff fanS j; tån fi-aj: tiff Jtaj; oc-ft tigg |; otga,j; oe6 någon gfcocj?
ocW ti-gg ^otga|; oe » to oelt |Jti3!
;;; Daniel Fallström.
H o s den sjuke.
Råd oeh erinring-ar.
jukskötaren och sjuksköterskan hafva om- fattande pligter och mycket fordrande förbindelser, men den sjuke har sina pligter och förbindelser han ock, så väl mot sig sjelf som sin omgifning.
Naturligtvis talar jag då ej om en febersjuk, som kastar sig af och an pä sjuklägret i vilda fantasier och således ej är sig sjelf mäktig: ej heller gäller detta den, som af en plötslig bestämd sjukdom fängslas vid sängen, der lif och död strida om honom un- der dagar, under veckor.
Det är den, som
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afgiften Insändes till Redaktionen af måste tillbringa år och dag på sjukbädden, och den, som hemsökes af periodiskt återkommande lidande, samt rc-konvalescenter och andra med dem jemförliga, hvilka i synnerhet böra söka komma till full insigt om hvad de äro skyl- diga sin omgifning och sig sjelfva.
Under sina helsodagar kunde de hemtat mången lärdom för sjukdomens tid.
Naturen gifver tillräckligt med varningar i form af tillfällig smärta eller känsla af illamående.
Mången lärdom är ock att hemta vid anhörigas och vänners sjukbäddar; men få äro de, som uppmärksamma och till- godogöra sig dessa vinkar.
Och så, när sjuk- domen kommer, när det blir allvar af; då blir det skrik och klagan; då finnes det icke medel nog i apoteket; då lägges det beslag på familjens och omgifningens medlidande; då måste den sjuke nödvändigt hålla dem i ständig ångest och oro och ve den, som vågar en antydan, att det eller det kan vara orsak till opasslig- heten.
Här vill jag dock anmärka, att ett sådant tillfälle aldrig bör användas till framställande af förmaningar och föreställningar angående hans möjliga försyndelser och lättsinne.
Der- med ernår man endast att ytterligare upphetsa honom.
Hvilken förvirring, hvilket uppror förorsakar det ej ofta i ett hus, när husets herre t. ex. har tandvärk.
Är deremot husmodern den li- dande, går det i allmänhet betydligt mera stilla, ty det är en offentlig hemlighet, att qvinnorna äro mycket tåligare och — låt oss gerna säga det rent ut • — hjeltemodigare, då det gäller att uthärda smärtor, än männen.
Må hända har naturen inrättat det så, men uppfostran har ock bidragit dertill; ty till och med den mest förklemade flicka blir mera hållen till sjelfbe- herskning än gossen, som får och skall vara modig, men som ock får skrika och rasa, då han kommer hem med bulor och skråmor; det är hans rätt som tillkommande man.
Dock jag skall ej vara orättvis.
Det är ej såren, de rent kroppsliga såren, som göra mannen till en ofta otålig patient; det lär oss erfarenheten från lazaretterna.
Det är fruktan för hvad de gamle kallade strådöd eller sotdöd.
Det är ovanan vid lidandet; ty ju mera sällan han är sjuk, ju värre uppför han sig, då han blir det.
Han blir högröstad, häftig oeh i högsta grad retsam, förorsakande sin omgifning ångest och smärta; han beskyller sina kära att vara okäns- liga varelser utan deltagande.
Så som han har ännu ingen menniska lidit; det vore icke värdt att påstå något annat.
Han är fullt öfvertygad, att han genast skall dö och vidtager nödvändiga mått och steg i denna öfvertygelse.
Den stän- diga nervösa oro han härigenom förorsakar de sina fäster han sig ej alls vid.
Den otålige, jämrande, retlige och preten- tiöse sjuke är verkligen en stor plåga; men jag vet en, som är mycket värre: den stilla martyren.
Och sådana finnas sanningen att säga långt flera bland qvinnor än bland män.
» Om en annan vore så sjuk som jag, skulle hon lugnt blifva liggande i sin säng! » suckar den lidande och går med tragiska steg till sina sysslor i hus och kök.
Men detta tal är grund- falskt, ty först och främst vet hon ej, huru sjuk » en annan » är och för det andra vet hon ej, hur » en annan » skulle förhållit sig under liknande förhållanden.
Men ett är visst: en sådan korsdragerska skulle göra stora ögon, om hennes tjenstflicka under ännu svårare omstän- digheter begärde att bli befriad från siua hus- liga göromål.
— Skona dig!
— Kunna vi ej hjelpa dig med ett eller annat? » spörja i | - \ I I NI I \ J U IN m Idun, ernålles ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- men tet räcker.
Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- maka oeh barn.
» Låt mig vara, jag klagar icke; jag vill ej falla någon till besvär, » svarar hon, men minerna tala dess mer.
Medlem- marne af hennes familj och hus måste förefalla sig sjelfva som missdådare, hvilka grufligt för- synda sig mot en, som står dem så nära.
Men ej mindre ångest åstadkommer den goda, sjelfförgätna qvinna, som förtiger sina lidanden och endast af en tillfällighet förråder, att hon är sjuk, som håller sig uppe med användandet af sina sista krafter, till dess hon segnar.
I sin sjelflförnekelse och sitt — egensinne begår hon en svår synd mot sig och de sina.
Men hvari består då konsten att vara sjuk?
Enligt min mening lika mycket i lugn, tålmo- dig uthållighet som i måttligt och förståndigt begagnande af de läkemedel, hvilka böra an- vändas.
Man bör vända sig till en läkare, som man hyser förtroende för, men som man ej heller undandrager detta förtroende, om hans behandling ej medför en så hastig vändning till det bättre, som man hoppats.
En sak, som ytterligt irriterar och upprör den sjuke, är det ständiga oeh enträgna lofprisandet af det eller det läkemedlet, den eller den huskuren.
Men han kan ju mycket lätt afvända detta genom att aldrig eller åtminstone mycket sällan tala om sina lidanden, göra sin sjukdom till samtalsämne.
Detta ämne verkar bedröfvande på andra och skadligt på den sjuke, som bör söka att så mycket som möjligt förgäta sina lidanden.
En lidande tan på sitt plågoläger utgöra familjens medelpunkt.
Kring honom samla de sig, med honom känna de glädje, förnöjelse eller uppbyggelse.
Men denne korsdragare har förstått konsten att vara sjuk och han öfvar den i kärlek till Gud och nästan; han fördra- ger hvad som skall fördragas oeh försmår ej det solsken lifvet ännu kan bringa honom; han mottager med tacksamhet hvarje tjenst utan att fordra den eller afvisa den.
Han har lärt att tala, då tiden dertill är, och att sluta sin smärta inom sig, då så bör ske.
Men skall du kunna vara sjuk, så måste du i helsans dagar och vid mindre pröfningar för- bereda dig derjå.
En sommarbild.
|l|a) en HHa ångslupen lade till vid bryggan och fyldes snart af passagerare, som på den vackra söndagseftermiddagen vände staden ryggen och skyndade ut i det fria.
Hvarje plats var upptagen; bokhållare och arbetare, jungfrur i sin bästa söndagsgrannlåt, här oeh der en hel liten familj, ostyriga små pojkvask- rar, som sträckte armen utom relingen för att plaska i det klara vattnet, — hvar oeh en off- rade gerna sina femton öre för att få sträcka ut sig i någon lummig skogsbacke en halftim- mes väg från staden.
Framför mig på bänken satt en ung qvinna med ett sofvande baru i famnen, så väl in- svept i en stor grå kappa, att det liknade ett bylte.
De bara händerna omslöto fast den lille, och på venstra handens ringfinger satt en tunn, bred ring.
Hon bar en liten svart hatt och en brun regnkappa omslöt den spensliga gestalten.
Gång på gång återvände mina ögon till henne, det var något så egendomligt hos denna tarf- liga, unga qvinna; hon lade ej det minsta märke till någon af de öfriga, hon tycktes förgäta allt omkring sig för det lilla barnet i sina armar, kring hvars osynliga hufvud hon oupp- hörligt drog kappan högre upp, rädd för hvarje vindil; en gång svepte hon utom alltsammans ett stycke af sin egen kappa- När båten vände, flyttade hon sig åt sidan för att komma i lä för vinden och nu såg jag hennes ansigte — ett ungt, brunhyadt och magert ansigte med allvarliga bruna ögon.
Och hvilket uttryck i dessa ögon, när hon lutade sig ner mot barnet — hur oändligt kärleks- fullt hon lade sitt hufvud tätt ner mot den lilles och tryckte honom fastare i sina armar, det behöfdes sannerligen inga ord för att om- tala, att hon höll i famnen det käraste hon egde i verlden.
Strax innan vi voro framme vaknade den lille oeh ett stycke af kappan drogs bort.
Ett blekt litet ansigte med klara blå ögon under den stickade lilla mössan tittade fram, och kakan, som han somnat ifrån, kom åter fram ur kappans innandömen.
Små af brutna me- ningar nådde mig: » har du sofvit så godt?
— nu är gossen snart hos pappa », — och hon förde de små knubbiga händerna till sina läp- par för att känna om de voro kalla.
Jag betraktade drömmande den lilla gruppen framför mig.
Skall denna gosse, uppvuxen till yngling, aldrig svika sin moders ömhet, denna hängifna, sjelfförgätande moder, som med sin oändliga kärlek skyddande omgärdar hvarje dag af hans lif?
Som sjelf är färdig att umbära allt, blott ingenting fattas honom, som finner hvarje offer lätt och naturligt och är mäktig till allt ge- nom den heliga låga, som genomströmmar hen- nes lif och som är på en gång hennes styrka, hennes sällhet oeh hennes tröst — moders- kärleken.
Men under mina drömmar hade vi hunnit fram.
Den friska grönskan mötte ögat, så långt det kunde se, i skogsbackarna voro små sällskap samlade, oeh klungor af glada barn flögo i kapp utför de soliga sluttningarna.
Hvilka kransar af blommande lingonris kring tufvor och snår, hvilka skuggor och lekande strimmor under trädens hvalf!
Nu lägga vi till; hvar och en reser sig och schalar, parasoller och kappor samlas ihop.
Den unga qvinnan står med barnet på armen och i andra handen en liten korg, hon går före mig framåt trappan och uppför landgången.
På den lilla landningsplatsen står fullt med folk, metande ' pojkar och grupper af män, qvin- nor med barn på armen och småflickor med blomqvastar i händerna.
En ung, kraftfull, solbränd man går emot henne och tar korgen ur hennes hand; han vill också taga gossen, men honom behåller hon qvar, sedan han först fått helsa på pappa.
Han för dem framåt gångstigen, som går upp åt skogsdungen, han är tarfligt, men snyggt klädd och jag förstår att han är en af arbetarne på nybygget der- uppe, den nya kägelbanan.
Ett par timmar senare, då jag ströfvade om- kring deruppe, återfann jag dem i en liten backe, der de slagit sig ner.
På en utbredd tidning lågo qvarlefvorna af korgens innehåll, mannen låg utsträckt i gräset, till stor fröjd för den lille, som klättrade upp öfver honom och rustade om i hans yfviga här, medan den unga hustrun med ett lyckligt uttryck i sitt ansigte och knäet fullt af lingonris och tall- kottar satt stilla och såg på dem.
Det var ju en fest för dem alla, denna utflygt i det gröna, och hur skulle den ej för henne lysa upp veckans långa, arbetsamma dagar!
Jag gick förbi dem och ner mot stranden, der ångslupen åter lade till, och snart var jag åter hemma.
Men mången gång hafva mina tankar återvändt till den lilla familjen, till den unga hustrun och modern med de blida ögonen
tion ske å närmaste postanstalt. — Bidrag frän alla områden f ö r qvinlig verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör och det tåliga ansigtet, och jag tänker på att hur ringa och obemärkt lifvet glider fram, hen- nes och så många andras, så är det dock i tysthet stort, i hjertats tåliga kärlek, i det trofasta sträfvandet att uppfylla hvarje pligt, hur ringa den är, i hjeltemodiga offer, dem ingen vet af.
Och ej tänker man stort derpå.
Blott då och då, någon gäng då våra ögon se klarare än vanligt, skymtar det fram för oss en aning om, att det nog fianes mycket här nere, som aldrig skall prisas af menniskor, som skall glömmas och varda utan lön, men som kanske en dag skall lysa fram som perlan ur den öpp- nade musslan.
Ett reseäfventyr i Norge.
mörk höstafton 1 8 8 6 rulla.de vi i våra ««Sr^ skramlande stolkärror ned utför den branta och slingrande backen till stationen Hellesylt i Söndmör och stannade utanför det stora, nybygda hotellet.
Hellesylt, som ligger nere vid Storfjord, omgifvet af branta, mörka fjell i en dyster och ogästvänlig trakt, har ingenting, som i och för sig kunde locka turistströmmen hit.
Och dock färdas årligen en mängd främlingar af alla nationer fram här, och alla tala med för- våning om hvad de sett.
En half mil från Hellesylt skjuter nämligen en tre mil lång arm af Storfjord in i landet, och detta är den för sin vildhet och otillgänglighet vida beryktade Geirangerfjord.
Vid vår ankomst tog hotellvärden, en driftig karl (hvilken, liksom så många andra i Norge, från bonde arbetat sig upp till hotellegare) emot oss på trappan, lät visa oss upp på våra rum och ombesörjde, att våra våta och illa medfarna reseffekter kommo under tak.
Sedan vi beställt båtskjuts för att följande dag resa in till G-eiranger, gingo vi, trötta efter dagens ansträngningar, till hvila.
i I U | i K i U IN användas och marginal lemnas.
Och strax öfver oss hänga stora, ofantliga sten- block ned från klipporna, ögonskenligen färdiga att hvilken stund som helst falla ned och krossa vårt lilla nötskal.
Skog kan ej växa här på branterna, men i skrefvorna frodas grä- set tillsammans med låga buskvä-xter och ett slags vackra hvita blommor, oeh här och der nere vid stranden böjer sig en liten björk ut öfver vattnet.
Här tycks inga andra varelser än foglarne kunna bygga och bo, och dock — hvad synes väl deruppe på afsatsen?
Är det ej en menniskoboning?
Jo, en af roddarne om- talar, att der ligger en gård, en af de rikaste här på trakten.
Vi fråga naturligtvis, hur man kan komma upp dit.
Jo, en väg är in- huggen i den nästan lodräta klippan; på den måste man klättra upp.
Förr fans här ' en hängbro, men den är nu borttagen.
På vin- tern kan ingenting bäras ned här, och då nå- gon dör, måste liket saltas och förvaras på gården, ty först på våren kan det föras ned och begrafvas.
Barnen bindas under de första åren med tåg vid stugan, så att de ej skola gå för långt ut på branten.
Här komma vi till ett ställe, der ett stort stycke tycks ha fallit ur berget — ja, för några år sedan gick här verkligen ett snöskred, som tog med en bit af sjelfva fjellet.
Svall- vågen blef så stark, att en mil derifrån, i Hellesylt, gick vattnet nio famnar upp på land.
En båt var just då ute på fjorden och vände tre gånger kölen i vädret, men menniskorna räddade sig genom att hålla fast i årtullarna.
Litet längre fram kommo vi till » Prsekesto- len », en besynnerlig, utskjutande klippa, pas- sande till talarstol åt bergakonungen, och strax derpå till ett jättestort klippansigte, » hellige Olav ».
Nu nalkas vi en af Geirangers vack- raste punkter, systerforsarne eller » de sy v söstre. » Här kommer en fors ned, hvilken högt uppe på branten delar sig i sju armar, så att hela klippan täckes af en hvit, rörlig slöja.
Midt emot, på andra sidan fjorden, stör- tar en annan stor fors ned, oeh rundt omkring oss höres nu sorlet af otaliga, små bergbäckar, som rinna ned mellan klipporna.
Hunna halfvägs in i fjorden, lägga vi i land, ta fram matsäcken och sätta oss rundt om- kring en stor, flat, sten, hvilken får göra tjenst som bord för vår enkla anrättning, bestående af smörgåsar och öl.
Men snart är det tid på, att åter bege sig af; klockan är 1 och hemvägen lång.
Då vi vaknade följande morgon, skeno några Luften är tryckande het, allt är stilla, solen svaga solstrålar in i rummet, och fjorden utan- strålar ännu från den molnfria himmelen — • för låg blank och stilla.
Det var en glad allt tyder på att hemfärden skall gå lyckligt öfverraskning för oss, som hela tiden förut och väl.
Vår förståndige och erfarne båtförare haft regn och blåst, och i bästa humör begåfvo påskyndar likväl affärden, oeh snart äro vi vi oss af.
åter ute på vattnet, denna gång följande andra Vårt sällskap bestod af fyra personer, tre stranden, som ej ger den första efter i vildhet fruntimmer och I en herre, och vi hade derför och otillgänglighet.
Två af sällskapet taga upp måst taga en stor båt med tre dugtiga roddare, sina färglådor och börja små skisser, vi andra hvilkas kraftiga årtag snart förde oss långt ut placera oss så bekvämt som möjligt och bereda oss, att i all sköns lugn njuta hemfärdens be- på Storfjord.
Naturen här är storartad.
Höga, sönder- hag.
Då yttrar hastigt vår båtförare: » nu få Troende att det sedvanliga splittrade fjell stupa brant ned i vattnet; små vi stygt Veir. » forsar sila ned mellan remnorna och upplösa regnet infunnit sig, ämna vi just spänna upp sig i ett fint stänk, som glittrar i solen; ingen paraplyerna då — hastigare än det kan be- båt syns på den vida vattenytan, roddarnes skrifvas — ovädret bryter löst.
Regnet stör- jämna årtag föra oss allt närmare inloppet till tar ned i strömmar öfver oss, häftiga vindstö- tar kännas, en mörkgrön rand syns derute på den trånga bifjorden. '
Slutligen svänga vi om udden — oeh nu fjorden, den rör sig ständigt framåt, blir brun, äro vi härinne mellan de 4 — 6000 fot höga, blir åter grön med hvitt skum öfverst, kommer lodräta fjellen på denna blott en half mil breda allt närmare • — - nu är den här — båten får fjord.
Det är så stilla, så förunderligt dödt en stöt — och så bär det af.
härinne mellan dessa mörka, skyhöga murar, Vågorna vräka omkring oss, än äro vi nere att man blir helt beklämd.
V i ro nära intill i en djup dal, än uppe på toppen af vågen; stranden oeh blicka uppåt.
Högt upp synas skummet hoppar från våg till våg och stänker bergens toppar, taggiga och söndersplittrade.
in i båten, årorna knaka under roddarnes starka tag, regnet öser fortfarande, forsarna brusa och vågorna, som brytas mot strandens klippor, framkalla ett underligt, fräsande ljud.
Ja, nog kände vi oss små på bortvägen, i solsken och lugnt väder, mellan dessa förfärliga fjell, men än mindre kände vi oss nu, i mörker, storm oeh oväder.
Vi försöka hålla utmed ena stranden, ty derute äro vågorna allt för stora, men härinne måste vi oupphörligt svänga om de skarpa ut- skjutande uddarna, som det gäller att ej komma för nära.
Vidjeringarna omkring årorna brista, den ena efter den andra, karlarna få spänna af sina läderbälten och begagna dem i stället.
De af våra saker, som ännu ej äro genom- dränkta, stoppas ned under tofterna, de kläder vi ha på oss äro redan till spillo gifna, och från våra hattbrätten strömma hela kaskader ned.
Det värsta af allt är dock, att en af da- merna, då de stora vågorna hota att slå öfver oss, upphäfver höga ångestrop.
Jag har aldrig hört något så hemskt som hennes entoniga, ängsliga klagan.
Men vi andra, som ej till fullo uppskattade farans vidd, njöto i hög grad af detta väder, som så fullkomligt öfveren- stämde med Geirangers natur.
Vi vände oss om för att ännu en gång se det inre af fjorden och varseblefvo då till vår stora förundran, att systerforsarne, i stället att gå lodrätt ned för fjellet, nu af vinden kork- skruflikt hopsnoddes oeh som hvita tvärband yrde öfver klippan.
Ja, det var en vild och mörk tafla, Geiran- gerfjord erbjöd i detta väder, en bild, som man ej lätt glömmer och som det är roligt, att en gång ha sett.
Så småningom lugnade doek stormen af, sjön gick ännu hög, men regnet upphörde och om en stund bröt solen fram mellan de mörka molnen.
V i hade nu hunnit ur Geirangerfjord och kommit ut på hufvudfjorden.
Efter ytter- ligare en timmes rodd lade vi, klockan fem på eftermiddagen, åter lyckligt i land vid Helle- sylts brygga.
Men först nu förstodo vi, hur stor faran verkligen varit, då män, kvinnor och barn hommo ned emot, ' oss, för att välkomna sina kära anhöriga, för hvilka de varit mycket oro- liga.
En båt hade skickats ut för att söka oss, och hotellvärden hade sjelf med ångbåt rest in till Geiranger för att, om möjligt, få reda på oss.
Våra roddare omtalade nu, att sjön dock ej varit det värsta, utan att faran för stenskred varit än värre, då vi just befunnit oss på det ställe, der under häftiga störtregn skred van- ligen bruka gå.
Hvart vi kommo hörde vi sedan talas om denna stormby, som sträckt sig vida omkring och i mannaminne kunde in- gen erinra sig, att ett oväder utbrutit så ögon- blickligt.
Aldrig hade våra roddare varit ute med resande i sådant väder, förklarade de.
Trötta och våta, men glada att ha fått se Geiranger, skyndade vi till hvila, för att föl- jande morgon med ångbåt fortsätta resan till Molde.
Hama.
Efterse de närmare bestämmelserna angå- ende ämnen, pris, täflingstid m. m. i n:r 22 och 23.
Annonser mottagas endast mot kontant liqvid i förskott af 2 5 Öre pr 4- spalt.
........,.
Sigenargossen i Norden.
E f t e r E. jerran Geibel bort i sköna Spanien Der fosterland, den skuggande kastanjen invid Ebros de dunkla Eggande Der Spanien, är mitt Hviskar Der af J a c q u e s.
strand; drufvor ses rosor, mera När jag sorgsen Ingen Ack, Töckenluft, från Ack, arma, isar, ut; är hvar munter tagit melodi hemort Till mitt vackra vid sista gick klaga ibland: Till min Dansen vill jag draga, solskensland / skördefesten bland landtmäns Stämde jag, den skggge Mina bästa sånger Men när paren Medan Ack, jag Som Der svängde, skred, trängde, pä kinden ned.
hörde då vid ifrån mitt i skära Lättare Der opp.
hett i ögat Droppade häfs hvarje bröst; toner, fot som vingar Svarta ögon hota, fandangon du trånadssjuka håller mer oss lide hvarje Blott mitt fosterland Hän till söder!
Slockne Hän vackra skuggan sist mitt får, går.
Under veka, smeka, Intet Till mitt röst: måneglansen Hvarje Fritt jag dansen land en vid zittrans Yrande t7 ' opp, gästen, lustigt sol mot vester Tåren visa, slut.
det är som hördes Hvarje 14. förstå.
hur du mig Sångarglädjen hjerta, qvar; smärta, jag till har.
Spanien, solsltenslanå ' .. af kastanjen hjertas Lundquist.
gå, solen stänger Halfglömd Berättelse af Ernst förbarma, mig den enda vill En l i f s u p p g i f t.
bittra, får.
sig bjuder man sigenaren, Ingen zittra går, blick jag vill man Snäsigt Då med min blott med ord så vänlig Sällan I d e l g o d a saker så i b i l d s o m text, h v a d a n häftet väl e g n a r sig för ett m e d t a g a n d e p å m i d s o m m a r s u t - flygten.
— Häftet kostar 1 k r o n a.
htis till hus här Möts jag Och dans, röda, SJcärare än månens Ifrån glöda, till säng och Från Mälarstrand, P u b l i c i s t k l u b b e n s m i d s o m m a r s - t i d n i n g, b a r u t k o m m i t m e d följande i n n e h å l l: En kopp kaffe.
N o v e l l e t t af Tor Hedberg.
Med 8 t e c k n i n g a r af V.
— Sommardagar i Ronneby.
A n t e c k n i n g a r af G. Meyer.
M e d gravyrer efter aqvarell af Kindborg o c h fotografier.
— Ångbåts- passagerare.
A f Helene Nyblom.
M e d 9 teckningar af V. Andren.
— Lyckas vid Wettem.
Teckningar af A. Schultsberg.
— Första sippan.
H e l s i d s f ä r g t r y c k efter t e c k n i n g a f J.
Ny ström- Stoopendaal.
— Väckelse.
P o e m a f Toivo m e d v i g n e t t af Forsström.
— Ett be- sök i Yosemite-dalen.
A f Curt Wallis.
— Påsknatt i Pirazus.
P o e m af Verner von Iieidenstam.
— Mat- mors friare.
F o l k l i f s b i l d af Sigurd.
M e d teckningar af Andrén o c h Hedelin.
— Och rosor blomma.
P o e m af Dan.
Fallstiöm.