Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
GeneralTullstyrelsens Kammar- och Revisionskontor hade ock blifvit fullgjord, hvad så väl uppbörd som räkenskaper beträffade, på den tid Reglementet föreskrifver.
Men, ehuru de under månaden inkomna och packhusbehandlade varorna blifvit till beskaffenhet och qvanti - 6 tet, enligt Uppsyningsmannens packhusattester, i Tullkammarens journaler införda, voro likväl de belöpande tullafgifterna vid Distriktschefens embetsbesök icke indrifna och ej heller i journalerna antecknade.
Detta ådagalade obestridligen en högst anmärkningsvärd försummelse, och en följd deraf blef — änskönt allt befunnits rättadt och kompletteradt då, några några dagar efter det Distriktchefens rapport inkommit, Tullkammaren af GeneralTulldirektören inspekterades — att Tullförvaltaren Friherre A. af Kongl. GeneralTullstyrelsen transporterades, genast efter GeneralTulldirektörens hemkomst, till Tullförvaltarebefattningen i Carlstad, enär någon lämpligare plats då ej var att tillgå, och sedermera, den 1 December nästföljande år, till Förpassnings-inspektorstjensten i Göteborg.
Att anse denna senare flyttning för en befordran vore oriktigt.
Förpassningsinspektoren, som endast har att skaffa med inrikes varutrafiken, ålåge hvarken uppbörd af tullafgifter eller uppbördskontroll, ej heller packhusförvaltning.
Tjensten vore således mindre vigtig, än hvilken Tullförvaltare-beställning som helst; och, hvad aflöningen beträffade, så hade Friherre A. såsom Tullförvaltare i Sölvesborg större inkomst, än han nu i och för tjensten kunde påräkna.
Angående femte klagopunkten eller anmärkningarne i afseende på Kongl. GeneralTullstyrelsens behandling af de emot numera aflidne Tullinspektören vid Dalarö, Friherre L., gjorda angifvelse!-, förmälde Styrelsen, att berörda angifvelse!- framstäldes af Bevakningskontrollören S. uti särskilda skrifvelser under Oktober oell November månader år 1857, då denne innehade tillfälligt förordnande att Tullinspektorstjensten vid Dalarö förestå, under det att Friherre L. för skötande afen bränvins-kontrollörs-befattninu O åtnjöt två månaders tjenstledighet.
Skriftvexlingen med anledning af besagda angifvelser förmodade Styrelsen utvisa, att, ehuru Friherre L. i det formela af sina tjensteåligganden vid åtskilliga tillfällen begått misstag, äfven i nu omhandlade fall, någon prnprie-balans likväl icke kunde anses vara för handen.
Den under nyssberörda skriftvexling omnämnda »kassabalansen» bestode af den i Dalarö Tullkammares uppbördsförslag för September månad år 1857 utbalanserade behållning, 588 Riksdaler 8 skillingar 5 runstycken banko, hvilken summa, enligt S:s uppgift, »Friherre L. skall lofvat personligen till Kammarkontoret redovisa», men då sådant stridde emot reglementarisk ordning, redovisades samma summa derefter af Friherre L. på det sätt, att 200 Riksdaler Banko kontant till Tullkammaren aflemnades, 336 Riksdaler samma mynt användes till godtgörande af förskjuten kostnad för reparationer å Dalarö tullbrygga, enligt Entreprenörens bevis, och återstoden motsvarade de för året belöpande expenser, hvarå anordning skulle begäras vid årets slut.
Med afseende å förrbemälde Bevakningskontrollören S:s skrifvelse den 7 5 November 1857 rörande en förmodad kassabrist, stor 376 Riksdaler 30 skillingar Banko, i Tullstatens enskilda Pensionsinrättnings medel, tillkännagaf Kongl. GeneralTullstyrelsen, att bemälde Pensionsinrättnings
Direktion — sedan densammas räkenskapsförare vitsordat, att nämnda å Dalarö Tullkammare innestående behållning af Pensionsinrättningens medel blifvit utaf Friherre L. i Rikets Ständers Bank å Inrättningens räkning insatt — förklarat skrifvelsen ej föranleda någon åtgärd.
I anledning åter af Kontrollören S:s anmälanden i skrifvelse den 9 November 1857 om tre vaktmästares oliqviderade fordringar, hade Styrelrelsen, efter det vederbörande sig utlåtit, den 5 Februari 1858 meddelat beslut af innehåll, att den enes af bemälde vaktmästare anspråk ogillades, emedan han försummat att inom den i Tjenstgöringsreglementets 203 § bestämda tid sin fordran hos Styrelsen anmäla, den andres åter förklarades förfallet, sedan han detsamma återkallat, och den tredjes fordran för aflöning under år 1857, hvilken först vid förklaringens afgifvande af Friherre L. hos Styrelsen reqvirerades, blef då af Styrelsen till utbetalninganordnad.
Den vid Malmros’ klagoskrift fogade brefvexling emellan Dalarö Tullkammare och Kongl.
Kansli hade icke blifvit hos Styrelsen anmäld och alltså destomindre fordrat någon Styrelsens handläggning som de omhandlade utestående medlen utan vidare dröjsmål inbetaltes.
S:s angifvelser i skrifvelse den 29 Oktober 1857 rörande verkstälda tullhusreparationer vid Dalarö, upplyste Styrelsen, att med anledning deraf, och efter det vederbörande fått sig förklara, Tullkammaren den 12 Januari 1858 förständigats att låta ny besigtning å reparationsarbetena genom vederbörande kronobetjent, med biträde af byggnadskunnig person, ofördröjligen anställas och afsyningsinstrumentet sedermera till Styrelsen insända, samt att först, efter det sådant försiggått och arbetena blifvit godkända, eutreprenadsumman fått till vederbörande utbetalas; biläggande Styrelsen sin skrifvelse i detta ämne till Dalarö Tullkammare.
För öfrigt erinrade Kongl. GeneralTullstyrelsen, beträffande angifvelserna i afseende på såväl Friherre Å. som Friherre L., att i ingendera delen af hvad anmärkt blifvit det allmänna tillskyndats någon skada eller förlust, och att Tullverkets räkenskaper för de ifrågavarande åren 1857 och 1859 redan undergått granskning såväl af Kongl.
Kammarrätten som af Statsrevisorer, utan att de i anförde hänseenden föranledt någon anmärkning; och förklarade sig Kongl.
GeneralTullstyrelsen slutligen hysa den förhoppning att, efter hvad sålunda utredt blifvit, klagandens framställningar skulle befinnas i allo obefogade.
Af detta utlåtande liar klaganden på begäran undfått del oell dervid afgifvit påminnelser hufvudsakligen i här nedan omförmälda afseenden:
Beträffande första punkten och Kongl. GeneralTullstyrelsens yttrade åsigt, att föreskriften om anslag rörande lediga tjenster icke kunde tillämpas på nyinrättade tjenster, framstälde klaganden den fråga: »huruvida icke en nyinrättad tjenst äfven vore en ledig tjenst, och om icke, då en tjenst måste tillsättas, en ledighet förut yppats.»
Han föreställde sig, att med föreskriften, det lediga tjenster skola anslås, afsåges dels att bereda tillfälle för kompetente osh meriterade tjenstemän att medelst ansökning göra sig påminte dels ock att bereda vederbörande tillfälle att välja bland flera — ty huru lämplig och berättigad till någon viss tjenst en person påförhand än måtte anses vara, kunde dock, i allt fall, under ansökningstiden, någon ännu mera berättigad komma att sig anmäla.
I fråga om andra klagopunkten, förmälde klaganden, att han i ett nummer af tidningen Aftonbladet, som bilades och åberopades, hade vederlagt hvad Kongl. GeneralTullstyrelsen i utlåtandet öfver denna punkt andragit.
Han bestrede sannfärdigheten af de i nämnda utlåtande örn honom gjorda uppgifter, i afseende å så väl våldet emot kamrat som angående den skuldförbindelse, lian vid ett beslagstillfälle skulle hafva emottagit af godsägaren; tilläggande, att om ock Kongl.
GeneralTullstyrelsen haft anledning förmoda, att klaganden i någon mån felaktigt förfarit, en tjugusju-årig, berömligt vitsordad tjenstutöfning efter den tiden i allt fall borde hafva utplånat minnet af de mot honom i hans ungdom framstälda, men ingalunda styrkta beskyllningar.
Genom hans utnämning till Tullinspektor år 1852 hade ju dessutom Kongl. GeneralTullstyrelsen medgifvit, att tillvitelserna emot klaganden icke förtjente afseende.
Efter den tiden syntes endast hafva bort tagas i betraktande, huru han skött sin nya tjenst; och under denna tjenstetid, från år 1852 till och med år 1856, hade hans tjenstgöring af förmän blifvit väl vitsordad.
Han hade nemligen erhållit vitsordet »duglig och påpasslig,» hvilket blott en enda bland hans kamrater lyckats bekomma.
Beträffande uppgiften om de varuanhållningar, klaganden under sin senaste tjenstetid verkstält, yttrade klaganden, att han icke förstode, i hvilken afsigt densamme blifvit gjord.
Klaganden trodde, att dylika anhållningar borde bedömas icke så mycket efter deras värde som icke mera efter deras mängd; men af den omständighet, att, då klaganden under sin tjenstetid af fem år, verkstält fjorton varuanhållningar, under det att, bland hans fyra kamrater, som bibehöllos i tjenstgöring, då han flyttades på indragningsstaten, blott en på dubbelt så lång tid, verkstält fyra anhållningar, och de ti'e öfriga, under hela deras tjenstetid, ingen, hade 9 hade klaganden kommit till den öfvertygelse, att hans verksamhet i berörda hänseende lades honom till last.
Vid Kongl. GeneralTullstyrelsens uppgift, att genom personers öfverflyttning från indragningsstaten till aktiv tjenstgöring, sedan år 1857 blifvit besparade 25,294 R:dr 50 öre, anmärkte klaganden, att ett sådant förhållande tycktes icke stå tillsammans med det, att utgifterna på indragningsstaten år 1856, eller året näst före det, hvarunder dåvarande GeneralTulldirektören tillträdde embetet, utgjorde 32,554 Riksdaler, men år 1862 besteg sig till 69,175 Riksdaler, allt Riksmynt.
Rörande tredje klagopunkten åberopade klaganden endast den omständighet, att hvarje tjensteman inom Tullverket skulle hafva sig bekant, att hans anmärkning vore grundad.
Angående fjerde och femte klagopunkterna och Kongl.
General-Tullstyrelsens yttrande, att balansförfattningarne icke skulle hafva varit tillämpliga på de hos Friherrarne Å. och L. förefunna kassabrister, och att något uppbördstillgrepp icke varit för handen, anmärkte klaganden, att kassabalans alltid vore för handen, då i kassan icke funnes de belopp, som räkenskaperna visade, att kassan borde innehålla; att statens medel icke finge äfventyras genom deras användande för (uppbördsmannens) eget behof, eller till utlåning; och att en uppbördstjensteman icke kunde undgå ansvar genom att betäcka balansen, sedan den vore uppdagad.
Ersättningsskyldigheten vore en sak, ansvarspåföljden en annan.
Rörande Friherre L. hade visserligen uppgifvits, att han ägde fordran för reparation å tullbryggan, hvilken fordran kunde qvittas med en del af bristen i kassan, men någon så beskaffad fordran hade icke kunnat upptäckas i räkenskaperna.
Att kassabrist imellertid verkligen förefunnits, förmodades vara synbart deraf att, sedan åtal emot Friherre L. började befaras, hans hushållerska inbetalte en del af bristen.
I afseende åter på den »förmodade kassabristen» uti Tullstatens enskilda pensionsinrättnings medel, hade Kongl.
General-Tullstyrelsen förmält, att anmärkningen fått förfalla, sedan räkenskapsföraren vitsordat, att den »förmodade bristen» blifvit i Rikets Ständers Bank insatt för pensionsrättningens räkning; men Styrelsen hade icke uppgifvit, när nämnda insättning skett; ifrågaställande klaganden, om icke just den sagda anmärkningen föranledt medlens skyndsamma inlevererande.
Vid Kongl. GeneralTullstyrelsens erinran, att genom de anmärkta kassabalanserna ingen skada tillskyndats det allmänna, anmärkte slutligen klaganden, att till följd af flera namngifna uppbördsmäns kassabalanser ej heller någon förlust tillskyndats staten, men att bemälde personer icke destomindre blifvit dömde till urbota bestraffningar; och då samma lagar II.
Just.-Ombudsmans-Embets-Berättelse till 1865 års riksdag. > 2 10 vore gällande för Kongl. GeneralTullstyrelsen som för andra penningeförvaltande embetsverk, kunde klaganden icke finna, med hvad rätt bemälda Styrelse såge genom fingrarne, då underslef eller kassabrist upptäcktes; förmodande klaganden sig hafva genom hvad sålunda vore anfördt och genom de upplysningar, handlingarne meddelade, ådagalagt, att hans framställningar varit i allo befogade.
Sedan dessa påminnelser inkommit, har jag, i anledning af klagandens ofvanintagna uppgift, att Tullverkets Indragningsstat så betydligt tillvuxit under dåvarande GeneralTulldirektörens embetstid, från Kongl. General Tullstyrelsens Kammarkontor förkaffat mig nedanstående specifika uppgifter.
Summan af de på nämnda Indragningsstat uppförda belopp, valverade till Riksmynt, utgjorde för år 1856 32,554,19.
» 1857 94,989,27.
» 1858 80,142,19.
» 1859 77,788,18.
» 1860 74,621,68.
» 1861 69,145,56.
» 1862 69,175,56; Skolande den betydliga tillväxt, ofvanstående summa för år 1857 utvisar, hafva härflutit från en nämnda år verkstäld betydligare indragning af tjenster, hvilka ansetts dåmera obehöfliga.
Uti min den 31 December 1862 till Advokat-fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt aflåtna skrifvelse, hvarigenom jag förordnade om åtal emot Kongl. GeneralTullstyrelsen, nemi.
Herr GeneralTulldirektören samt vederbörande
Departementchefer, anförde jag, att jag funnit den klagan, som fördes i tredje punkten af Tullinspektören Malmros’ ofvanintagna anklagelseskrift, öfver tjentemäns befordran på äldre dagar till tjenster, hvilka medförde större pensioner för deras enkor och barn, isynnerhet efter inhemtandet af de upplysningar, Kongl.
GeneralTullstyrelsen i dess förrberörda utlåtande meddelat, icke förtjena ringaste afseende; och beträffande andra punkten af nämnda skrift, eller Malmros’ klagan deröfver, att han icke blifvit från Indragningsstaten till ständig tjenstgöring förflyttad, så syntes det till stöd för denna klagan åberopade stadgande i sista momentet af 6 § uti Instruktionen för Kongl. GeneralTullstyrelsen — att »vid yppande ledigheter bemälde Styrelse bör från verkets Exspektansstat på den ordinarie staten inflytta sådana tullbetjente, som för lediga tjensters bestridande äga erforderlig skicklighet och hvilkas ålder derjemte medgifver, att de kunna 11 uti tjenstgöring ingå» — hvarken kunna eller böra så tolkas och förstås, att Kongl.
GeneralTullstyrelsen skulle vara ovilkorligen förpligtad att, vid hvarje yppad ledighet, utan pröfning af personernes större eller mindre lämplighet för tjensten, efter någon viss ordning, från exspektans- eller indragningsstaten till den ordinarie, inflytta de på den förra uppförde tullbetjente.
Tillerkändes åter Styrelsen, i dessa såsom andra befordringsfrågor, nödig pröfningsrätt, så kunde de, som önskade från Indragningsstaten blifva förflyttade på den ordinarie staten, icke annorlunda betraktas, än andra tjenstsökande.
De vore följaktligen, likasom desse, oförhindrade att, i hvarje särskildt fall, då de icke åtnöjdes med Kongl. GeneralTullstyrelsens beslut i fråga om en tjensts tillsättande, deröfver, i den ordning § 12 af förrberörda Instruktion stadgar, sig besvära; hvarföre och då den i förevarande punkt jemväl upprepade klagan öfver lediga tjensters underlåtna kungörande lämpligen borde behandlas i sammanhang med första klagopunkten, jag ansåg vidare yttrande eller åtgärd af denna punkts innehåll icke påkallas.
Klagomålen i de öfriga punkterna af merberörda anklagelseskrift fann jag deremot vara i nedannämnda hänseenden befogade:
Beträffande första punkten, eller Malmros' klagan deröfver, att lediga tjenster vid Tullverket tillsattes utan föregången ansökningstid och anslag, borde först i sammanhang dermed tagas i betraktande den af klaganden åberopade § 6 af ofvanomförmälda Instruktion för Kongl.
GeneralTullstyrelsen, i hvad denna § rörer tjensters tillsättande.
Den lyder sålunda: »Som tulltjensters beskaffenhet fordrar, att, på sätt hittills varit van»ligt och i öfverensstämmelse med hvad Rikets Ständer, uti deras vid sista »(1823 års) Riksdag aflåtna underdåniga skrifvelse om Tullverkets förändrade »organisation, yttrat, tjenstemän vid denna förvaltning, högre och lägre, må »kunna, då giltiga skäl dertill föranleda, skiljas från deras innehafvande »befattningar och löneförmåner genom återkallande af de för dem utfär»dade konstitutorialer, äfvensom att dessa tjenster varda skyndsamt till»satta, så äger GeneralTullstyrelsen att, i afseende på tjenster vid Tull»verket, vidtaga följande åtgärder»: »GeneralTullstyrelsen låter genom anslag på dörren till dess embetsrum »kungöra, med 30 dagars ansökningstid, ledigheten af alla de tjenster vid »Tullverket, hvarå nådiga konstitutorialer af Kongl. Majit utfärdas, undan»tagande Departementchefernes, och föreslår derefter, utan afvaktan af den »i allmänhet föreskrifna tid för underdåniga förslags upprättande, hos Kongl. »Majit i underdånighet till tjenstens erhållande den ibland de sökande, som 12 »af Styrelsen pröfvas mest skicklig och pålitlig, hvarvid de öfriga ansök»ningarne tillika i underdånighet insändas.» — — — — — — »General-Tullstyrelsen utnämner och förordnar till alla tjenster och »befattningar vid Tullverket, å hvilka Kongl. Maj:ts nådiga konstitutorialer »icke utfärdas, och hör ledigheten 30 dagar innan tillsättandet genom anslag »pä dörren till GeneralTullstyrelsens embetsrum kungöras.» Dessa Instruktionens föreskrifter om anslag och ansökningstid till alla tjenster vid Tullverket (med ofvannämnda undantag), ej mindre till dem, å hvilka Kongl. Maj:ts nådiga konstitutorialer utfärdas, än ock till dem, som af Kongl. GeneralTullstyrelsen tillsättas, syntes mig klara och tydliga.
Sådant förnekade ej heller Kongl. GeneralTullstyrelsen i ofvan intagna utlåtande, men deremot förnekades, att det öfverklagade förhållandet haft sin upprinnelse under dåvarande GeneralTulldirektörens embetstid, och förmäldes, »att alltifrån Instruktionens utfärdande nyinrättade tjenster blifvit utan anslag tillsatta, en regel som jemväl skulle blifvit af Kongl. Majit i tillämpningen godkänd.
Grunden till en sådan tolkning af nyssanförda stadganden vore i berörda utlåtande icke närmare antydd; och, ehvad den meddelade uppgiften om ordningen för nyinrättade tjensters tillsättning afsåge dessa tjensters första besättande eller deras tillsättning hvarje gång de sedermera blefve lediga — hvilket af de begagnade ordalagen ej med säkerhet kunde slutas — tycktes mig det uppgifna förfarandet lika litet grundadt på Instruktionens ordalydelse som i sakens natur; ty hvarföre skulle vid en tjensts tillsättande första gången iakttagas annan ordning, i nu ifrågakomna afseende, än då samma tjenst sedermera tillsattes.
Ledig vore väl hvarje tjenst, som skulle tillsättas, ehvad hon förut varit tillsatt eller icke.
Lika vigtigt vore det ock att till en tjenst få den lämpligaste personen första gången som de följande gångerna, och lika berättigad vore ju den lämpligaste personen att få en nyinrättad tjenst som en förut befintlig, när den ena likasom den andra Amre ledig och skulle tillsättas.
Således borde sättet för dessa tjensters tillsättning vara lika, antingen saken betraktades ur det allmännas eller den enskilde tjenstsökandens synpunkt.
Skulle åter meningen med Kongl.
GeneralTullstyrelsens ofvananförda uppgift vara den, att nyinrättade tjenster icke blott första gången utan hvarje gång de blefve lediga, tillsattes utan anslag och ansökningstid, så kunde orsaken dertill icke skäligen vara någon annan, än den, att de nyinrättade tjensterna vore af en så väsendtligt olika beskaffenhet med de redan befintliga, att ett olika sätt för deras tillsättning oundgängligen fordrades; men om ock så skulle vara, följde deraf icke, att det tillkomme Kongl.
GeneralTullstyrelsen att bestämma denna nya ordning för de ifrågavarande tjensternas tillsättande.
Härom ägde Kongl- Majit ensam i nåder förordna, 13 Och om äfven, såsom Kongl. GeneralTullstyrelsen uppgifvit, men icke genom anförcla eller åberopade exempel närmare utvecklat eller ådagalagt, Kongl.
Maj:t i något eller några särskilda fall godkänt tillämpningen af den regel, Kongl.
GeneralTullstyrelsen sålunda tillskapat, finge deraf icke dragas den slutföljd, att samma regel skulle på andra förekommande fall tillämpas; ty i händelse sådant varit Kongl. Maj:t nådiga afsigt, skulle ett tillägg eller en förändring i dylik syftning uti Instruktionen ägt rum, och först derefter, men icke förr, hade Kongl.
GeneralTullstyrelsen haft laglig befogenhet, att med de nyinrättade tjensternas tillsättande förfara annorlunda, än med dem, som vid Instruktionens utfärdande funnos.
I följd häraf lade jag Kongl.
GeneralTullstyrelsen till last att hafva vid tillsättande af två bland de i klagoskriften exempelvis omförmälda tjenster förfarit i strid med den för Styrelsen gällande Instruktions tydliga föreskrift.
Vid tillsättande åter af de öfriga i denna klagopunkt omförmälda tjenster, så vidt detsamma skett i den ordning, Kongl. GeneralTullstyrelsen i ofvanberörda utlåtande beskrifvit, eller genom de uppgifne personernes »transporterande till annan tjenstgöring och på annan ort, men med lika ordinarie aflöning», såsom orden lyda i b mom. af 6 § i meråberopade Instruktion, ägde icke, i min tanka, någon anmärkning rum.
Vidkommande derefter fjerde punkten, eller Malmros’ angifvelse rörande tullförvaltningen i Sölvesborg och emot Tullinspektören Friherre A , meddelade Kongl. GeneralTullstyrelsen, i merberörda utlåtande, om denna saks rätta förhållande en beskrifning, hvilken till någon del stödde sig på den rapport, Distriktchefen i orten till Kongl. GeneralTullstyrelsen afgifyit, angående en af honom å Sölvesborgs tullkammare den 31 Maj 1859 verkstäld inspektion.
I denna beskrifning, hvaruti Friherre Ä. till last lades ej mindre försumlighet i journalisering än ock underlåtenhet att indrifva tullafgifterna för packhusbehandlade varor, förmäldes likväl icke ett ord om den i nämnda rapport anmärkta ganska vigtiga omständighet, att »packhuset varit alldeles tomt och inga varor funnits qvarhdllna till pant för uppbördens ingående.»
I ett utdrag af Kongl. GeneralTullstyrelsens protokoll för den 9 Juli 1859, då detta ärende handlades, heter det, att Friherre Ä. i den förklaring, som blifvit honom affordrad öfver de vid förrberörda inspektion gjorda anmärkningar, »icke kunnat förneka de anmärkta oordningarne och ej heller till deras öfverskylande anföra något antagligt skäl.»
Det hade således icke bort vara tvifvel underkastadt, att Distriktchefens ofvanberörda uppgift, rörande packhuset, ägde sin riktighet.
Vid sådant förhållande, och om äfven, på sätt i Kongl.
GeneralTullstyrelsens utlåtande yttras, af merberörda rapport »icke kunde dragas den 14 slutföljd, att uppbördstillgrepp eller propriebalans varit för banden, så att balansförfattningarnes tillämpning påkallats», borde Styrelsen likväl icke hafva stannat i förlägenhet för lagbud, som å detta fall kunde tillämpas.
Maj:ts nådiga Reglemente, hvarefter de vid Tullkamrarne och Tullinspektionerne i Riket anstälde tjenstemän och derunder lydande betjening i sina sysslor hafva sig att rätta, den 1 Oktober 1831, förekomme nemligen i 169 § ett sadgande af denna lydelse: »Uppbördsman må ej under något vilkor lemna anstånd med tull eller »andra umgälder.
Fördristar sig någon att i annan ordning, än detta Regle»mente och Tullförfattningarne i allmänhet stadga, eller innan fastställda »afgifter blifvit erlagda, gods till egarens disposition utlemna, vare, jemte »skyldigheten att ansvara Kongl. Majit och Kronan för dessa afgifters fulla »betalning, med derå beräknad ränta till sex för liundradet om året från Men dag, då klarering bort vara fullgjord, till dess den följer, sin tjenst »för alltid förlustig.» Enligt Kongl.
GeneralTullstyrelsens nyss åberopade protokoll den 9 Juli 1859 blef påföljden af Friherre A:s berörda förseelse den, att han förflyttades till Tullinspektorsbefattningen i Carlstad, hvarifrån han sedermera, efter hvad kändt vore, transporterades till förpassnings-inspektorstjensten i Göteborg.
Antoges också de mest mildrande omständigheter hafva varit för handen, och att, i följd deraf, Friherre Å:s förfarande icke förtjena! annan benämning, än den Styrelsen deråt gifvit, då det kallas en »högst anmärkningsvärd försummelse», måste det likväl i min tanka väcka förundran, att derpå tillämpades den lägsta af de bestraffningsgrader, Styrelsen ägde använda, nemligen transporterande till annan tjenst; ty om ock ofvanämnda flyttningar, eller egentligen den sista från Carlstad till Göteborg, på sätt Styrelsen anmärkte, icke kunde benämnas befordran, såsom Malmros uttryckt sig, kunde den dock med ännu mindre skäl kallas eller anses utgöra bestraffning för en »högst anmärkningsvärd» tjensteförsummelse.