Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Väl hafva redan 1585 ”de Engelske” gifvit föreställningar i Helsingör261, men det är ovisst om dessa varit skådespelare eller eqvilibrister; i hvilketdera fallet, vet man dock icke, att de sträckt sin färd till vårt land.
Den nya rigtning, som ”Tisbe” angifver, har väl derföre knappast genom skådespelare hit inkommit, utan hafva väl i utlandet studerande svenskar med den gjort bekantskap och så fört den hit.
Så till vida synes det tala för Asteropheri författareskap, som äfven han gjort utländska resor och derjemte varit en man af snille och med ovanlig bildning.
Men ifrågasättas kan dock, om ej Asteropherus snarare varit öfversättare eller bearbetare, än författare till detta stycke.
Utgifvaren
Hr Eichhorn anför flera skäl för Asteropheri författarskap; några af dem synas oss dock vara mindre öfvertygande.
Att i handskriften icke finnes nämndt, att komedien är öfversatt från annat språk, bevisar så mycket mindre som ej ens författarenamnet finnes utsatt; likaså kan man icke sluta till styckets originalitet af de deri förekommande svenska uttryck och scener, ty sådana inlades alltid vid bearbetningar.
Den naiva behandlingen af tid och rum, som på några ställen anträffas, bevisar heller ingenting, ty den finnes uti tyska dramer långt in i 18:de århundradet262.
Å andra sidan, vi medgifva det gerna, kunna icke som bindande bevis för att stycket är öfversatt, anföras de många germanismerna, sådana som frisk fröligh
Det mest bevisande skäl, som utaf Hr E. anföres, är utan tvifvel det, att Ladislai karakter är en annan i ”Tisbe” än i Hert:s af Braunschweig lustspel.
”En dylik omstöpning af hans karakter skulle säkert ej en tysk författare tillåtit sig, emedan för honom figuren varit allt för gifven som typ för ett visst slag.”
Asteropherus har tydligen derföre sett eller läst det tyska lustspelet och, dunkelt erinrande sig hufvudfiguren, upptagit hans namn i sin komedi263.
Vi finna detta långtifrån osannolikt; men hvad som hos oss väcker några tvifvelsmål om styckets svenska originalitet äro följande tvenne omständigheter.
Den ena är Tisbes skarpa och icke genom några öfvergångar förmedlade olikhet med våra äldre dramer samt den dermed sammanhängande större formfulländningen, i hvilket hänseende detta stycke står öfver alla samtida och efterföljande dramer ända till medlet af seklet.
Då man besinnar, huru föga förstånd på sann dramatisk form alla författare under denna tid visat, så synes det som om här förelegat en utländsk, fullkomligt utförd bearbetning af ämnet, hvilken den svenske författaren för sitt ändamål begagnat, likvisst med ändringar och tillsatser efter egen smak.
Den andra omständigheten är den, att Tisbe är det enda264 svenska skådespel, som saknar alla moraliska och didaktiska elementer och sålunda bryter med uppfattningen af skådespelet såsom i första rummet nyttigt och lärorikt för ungdomen; det synes oss derföre vara ursprungligen författadt för skådespelare af yrket och icke för skolungdomen.
Emellertid återstår dock oförklaradt, hvarföre icke skolrektorn i sin bearbetning inlagt ett sådant didaktiskt element eller åtminstone gifvit stycket en epilog.
Till någon fullständig visshet i detta fall torde man icke kunna komma, och vi medgifva, att mycket talar för utgifvarens åsigt.
Att emellertid den i början af detta kapitel skildrade nya rigtningen inom tyska dramat på ”Tisbe” utöfvat inflytande, torde dock vara obestridligt.
Likväl sammanhänger icke denna komedi så nära med Hibaldeha-dramat, som det från en af dessa dramer lånade namnet på en biperson låter förmoda.
Hibaldeha-dramerna äro nemligen skrifna på prosa, de hafva merendels en sträng sedlig tendens och flertalet af dem äro försedda med epilog; i alla dessa hänseenden skilja de sig från ”Tisbe.”
Men att författaren känt detta drama är tydligt.
Inom tyska litteraturen hafva vi icke funnit något skådespel som behandlar Tisbesagan; men deremot känna vi holländska behandlingar af detta ämne, begge från 1500:talet; den ena har till titel: ”En historie van Pyramus ende Thisbe” af Mathys de Casteley och är från medlet af århundradet; den andra från ungefär samma tid heter ”Pyramus ende Thispe”265.
Som ofvan är nämndt, inverkade den holländska dramatiken i väsentlig mån på omslaget inom den tyska.
Har ett utländskt original förelegat Asteropherus, förmoda vi, att detta varit ett holländskt, hvilket han sedan bearbetat med upptagande af intryck och hågkomster från andra dramer, dem han under sin utländska resa sett eller med hvilka han genom läsning gjort bekantskap.
Emellertid har ”Tisbe” eller rättare den dramatiska rigtning, för hvilken ”Tisbe” utgör den förnämsta representanten inom vår litteratur, inverkat på alla våra dramer under de två följande decennierna; de hafva alla mer likhet med ”Tisbe” än med de äldre bibeldramerna.
Dock röjer sig denna likhet förnämligast uti den bestämdare verldsliga tonen och i några enskiltheter, mindre uti de båda punkter, hvilka just utgöra det mest karakteristiska för ”Tisbe:” den bättre dramatiska formen och frånvaron af moraliskt didaktiska elementer.
Beträffande formen, bibehålles det gamla episka kompositionssättet; beträffande tendensen, så kunde ej skoldramat uppgifva det sedolärande eller undervisande ändamålet, ehuru det likväl numera träder i bakgrunden och afsigten att roa och underhålla blir mera synbar.
Bland våra dramer från denna tid är Judas Redivivus det, som mest påminner om ”Tisbe.”
Det är till tiden för dess författande yngre än Messenii älsta dramer och dessa sednare hafva utan tvifvel på detsamma utöfvat icke obetydligt inflytande; men vi upptaga det dock i denna ordning, emedan det osökt erbjuder sig till jemförelse med ”Tisbe.”
Thet är:
En christeligh Tragicocomoedia, lärandes huru allom siälfzwyrdigom och öffwerdådigom skalkom, som föräldrars, öffwerheets, och lärares förmaningar och agha förachta, sedan the haffwa sins raserijs mått vppfylt, på sidstone til skam wardha; Men the som aff them haffwa warit bedröffwadhe, på endalychtene tröstade.
Allom, och huarjom och enom, vthi huadh standh eller huadh wilkor the wara kunna till rättelse. S. Vthi itt Christeligit upsåt stelt och författat aff Jacobo Rondeletio Gudz ordz owärdige tiänare och i Telge på thenna tijden Ludimoderatore.
Anno Christi cIɔ Iɔc xɪv.
Acta 1:
Stycket, som i handskrift finnes på kgl. biblioteket samt på Upsala universitetsbibliotek, har, som titlen visar, Michælidagen 1614 blifvit uppfördt i Telje.
Det är tillegnadt drottning Christina, då enka efter Carl IX, samt prester, embetsmän och borgare i Telje.
Tillegnan är undertecknad af Jacob.
Rond. pædagogiarcha och daterad then 16:de Sept. 1614 samt innehåller bland annat: ”Therföre haffwer iagh i förlidhen tijdh (med hvad olempa kan iagh icke säija) taghit migh före, thenna ringa Comoediam, som iagh här kallar Judam Redivivum, at stella uthi then meningh, at sedan i aff Terentio två comoedier på latijn skodat haffwen, iagh tå medh thenna mijn swenska Comoedie edher för all benägenheet tacksam finnass skulle.”
Man finner deraf, att vid Telje skola under Rondeletii ledning tvenne komedier af Terentius blifvit uppförda, kanske i närvaro af enkedrottning Christina, som möjligen äfven bevistat uppförandet af Judas Redivivus.
Det har synts Rondeletius i sin ordning att belöna de hederliga Teljeborgarnes tålamod, hvilka ”benäget” åsett tvenne latinska komedier, hvaraf de icke förstått ett ord, och derföre har han sammanskrifvit sin komedi på svenska till deras nöje och uppbyggelse.
För öfrigt innehåller tillegnan en förklaring af de orsaker, för hvilkas skull han icke velat trycka sitt arbete.
I stället har han låtit djeknarna renskrifva ett antal exemplar, och dessa, som han kallar med ”Diäknetrycket” förfärdigade, har han utdelat, men anhåller om ursäkt, att icke enhvar kan få ett särskilt exemplar, ”effter talet på prentarenan thet är skriffwarenan icke sådant will medgiffwa.”
Om Jacobus Petri Rondeletius, som blef stamfader för en i Strängnäs stift talrik prestslägt, känna vi i öfrigt icke mycket.
Han var, som vi sett, kring 1614 rektor i Telje och har förmodligen i likhet med alla andra, hvilka den tiden ville förvärfva någon högre bildning, vistats någon tid vid fremmande universitet.
År 1619 blef han kyrkoherde i Knista och Hidinge församlingar i Nerike, erhöll prostetitel, predikade vid 1622 års prestmöte och dog 1662.
Han innehade sålunda sitt pastorat i 43 år och måste, att sluta deraf, hafva uppnått en hög ålder.
Äfven som skriftställare har han gjort sig känd.
Utom den nämnda prestmötespredikan har han utgifvit en bönedagspredikan 1631 samt ett arbete med titel: ”Iter Hierichunticum om Menniskans fall och upprättelse” 1646266.
Judas Redivivus har 5 akter, prolog och epilog.
Prologen framsäges af djefvulen, som i detta stycke uppträder under namnet Karich.
Han hälsar åskådarna som ”gode Gudz wenner” och redogör i korthet för styckets innehåll med en salvelse, som man icke skulle tilltro djefvulen, utan bakom hvilken snarare den blifvande kyrkoherden döljer sig.
Rådsherren Rubens frågar sin hustru Cyboræa, hvi hon så grufliga qvider, oaktadt dem intet annat fattas, än barn, och man kan trösta sig öfver detta missöde vid tanken på att barn mången gång äro föräldrarne hvarken till fröjd eller ära; hon omtalar då, att hon drömt sig föda en pilt, ”slemmer och leder,” hvilken skulle förorsaka hela slägtens förderf.
”Slå kors för tig och akta tig,
Att tu ej sådant säger mig,”
utbrister mannen.
Men då hon uppenbarar honom, att hon tror sig vara hafvande, besluter han i glädjen deröfver gå ut i staden och dricka en kanna öl.
Sedan han aflägsnat sig, småmuttrar Cyboræa öfver männerna, som alltid anse fruntimmerna prata ”käringekloop;” för sin del anser hon dem ej behöfva anses för tokiga, derföre att de ej läst så mycket i bok; hon vill nu om sitt hafvande tillstånd rådfråga spåkäringen Magila.
Magila har gått ut att söka någon, som vill gifva henne aftonmat, ty det skinkefat, som hon i går fått af Cyboræa, är nu slut, och ”fasta orkar ej käringen.”
Hon träffar
Cyboræa, som ber henne undersöka, om hon är hafvande; detta lofvar
Magila, men hon måste då koka en dryck, hvartill tarfvas ett stop vin.
Cyboræa lofvar henne en hel kanna, och de gå båda in i huset.
Ruben kommer från krogen och försäkrar sig så full, att han ej kan se; och då han icke vågar visa sig drucken för sin hustru, lägger han sig att sofva på gatan.
Cyboræa kommer för att söka sin man, och då hon finner honom sofvande, blir hon väl i början ängslig, ty aldrig har hon sett honom sådan under de fem år de varit gifta,
”Ehuru han dricka plägar,
Heem plägar han ju vetta vägen;”
men slutligen väcker hon honom och förebrår honom, att han som är en rådsherre så kan förgå sig.
Ruben svarar lugnt:
”Min k. hustru förundrar ej dät,
Att iag mig een gång dricker ett ruus,
Hade i sedt wijd wår grannes huuss,
Huru wår Borgmästare är öfverfull,
Lade sig öfver een Timberhögs kull,
J skulle åt honom wäll ledt mehra,
Ty han skall mig och andra regera.
Som han giörer föråth, giöre wij effter;
Wij mende, att thet är temmelig rätter.”
Sådana förmän duga ej mycket till, menar Cyboræa,
”Thet är skadha, när the så liggia,
Att Svijnen ej skola i them byggia.
I det följande samtalet förtäljer Ruben, att han under sömnen drömt, att ur hans länder kröp ut en bitter orm, som ”nöp alla och stingde till döds” hvem han kom öfver.
Då denna dröm öfverensstämmer med Cyboræas egen, blifva båda förskräckte.
Cyb. berättar, att hon rådfrågat Magila; men Ruben har ej förtroende för henne, utan vill först sjelf tala med henne.
Då Magila i detsamma kommer, gå de båda in och bedja henne följa efter.
— Sc. 5. Innan Magila går in, håller hon följande monolog:
”Iag hafver tillpyntat Cyboreæ dryck Af den vijnkannan, som hon mig fått.
Sij huru det hafver sudit i hoop!
Här är eij ett halft fiärdedels stop.
Tij skolen i tro den dryck är dijr, Man kiöper honom ej för den fijr.
Then wijnkanna är häri igådt, Att iag haffwer ondt i hufwet fådt.
Medan hon söd, iag stood ther hoos, Ther af gick så starckt itt ooss.
J må tå eij undra, att iag så raglar, lag warder wäl bettre innom få dagar, Får iag een wijnkanna till Och sedan een god spicke Sill.
Iag skall taga boot, ther iag fick Soot, Om thet än wore Påffwen emoot.”
Sc. 6.
Magila återkommer och, sedan hon först prisat de båda makarne, hvilka älska hvarandra mer, än hon sjelf älskar ölkannan, och hon vill hellre umbära lifvet, än den, berättar hon hvad som tilldragit sig derinne.
Sedan Magila först af Ruben blifvit tvungen att besvärja dryckens oskadlighet, hade Cyboræa tagit in den, och då hon druckit,
”Klagade hon sig först om naffle och rygg.
Af sådant märke är iag trygg,”
menar Magila, och hon gläder sig åt det blifvande barnsölet samt de skänker det skall inbringa henne267.
Karich, djefvulen, och Glorela, trollkäringen, uppträda.
Sedan de utbytt hälsningar, frågar Karich, hvad hon gjort åt sin man, och då Glorela svarat, att hon slagit honom på munnen och kört honom ut, emedan han är en sådan ”ölastuut,” upplyser henne Karich om, att han nu befinner sig hos liderliga qvinnor.
Glorela vill genast springa efter honom, men Karich bjuder henne stanna, emedan han har ett uppdrag åt henne.
Han berättar så, att Rubens hustru skall föda en son, men att föräldrarne ärna förgöra barnet; nu utlofvar han en föräring, om Glorela kan laga, att barnet får lefva, ty han vill bruka det att ”drifva många tragediska speel”
Karich.
”Tu tör väl loffwa och hålla tundt.
Non per faunum, thet skall varda sandt.”
Och så gifver han henne en guldskatt, på hvilken hon dock ej får se, förr än hon utfört ärendet.
Tjenstepigan Agoras är utsänd att kalla Magila till sin fru, men roar sig i stället med betraktelser öfver qvinnans dårskap att vilja gifta sig, då barnsängen vållar så stor vånda; om hon toge en man — hvilket möjligen skulle kunde hända —, skulle hon dock aldrig föda barn.
Men Magila anmärker:
”Tu wille icke giffta tig wist!
Åh, såtte een man på thenna qvist,
Tu skulle ther effter eij längre bijda,
För än han låge wijd tin sijda.”
På Magilas förfrågan, hvart hon ärnat sig, erinrar sig Agoras sitt ärende, och de gå båda in i rådsherrens hus.
Straxt efter kommer Agoras ut och berättar, att oaktadt rådsherren och hans fru så länge önskat sig barn, ville dock frun, att det nyfödda barnet genast skulle dräpas; väl gjorde mannen invändningar, men då hade frun påminnt om drömmarna, hvarpå båda beslutat att lägga barnet i ett skrin och anförtro det åt sjön, hvilket också redan hade skett. — 3:dje scenen meddela vi som prof på samtalstonen emellan Glorela och Karich.
”Nu haffwer iag giort, som min Herre bööd, Iag moste nu så sökia mitt bröd, Ty will iag honom nu upleta.
Iag hörer hon will, hwar iag är, vetta.
Glorela här är iag, koom hijt!
Haffwer tu bestält mitt wärff med flijt?
Ia på loffwen iag hafver förmådt, Att barnet har lifvet niuta fådt; Men thet är nu kastat i siöön.
För tin omaak haaff skam till löön.
Så, spådde iag icke thet skulle så gåå, Iag skulle intet för omaaket fåå.
Gif tig tillfrydz, tu skalt få löhn, Om tu först will hööra min böhn Och föra thet barnet till Skarioth öffwer; Iag will tig gifva hvad tig behöffwer.
Betala först det gambla wähl, För’n tu mehre begiärer medh skiäl.
Af then pant, iag tig fick, Haffwer tu sedt wijd tu gick.
Neij effter tu mig förbödh.
Thet är thet yppersta gull så rödh.
Seer tu thet glimmar fast, Thet är uthan swik och last, Grijp i kannan med näffwen tin, Tager tu myckit är skadan min!
Men gerughet är ond odygdh, Som dock wancker i allo bygdh, För henne tig wachta thet bästa tu må, Höör tu icke prästen säger såå.
Tig, prästen achtar iag eij myckit!
Lätt mig theri sökia min lycka.
Bruka tin bästa, iag gifver tig loff.
Iag skall eij hafva långt upskouff; Hade iag näffwar så stora som trull, Iag skulle taga honom öfver full. (hon griper i kannan) Åh! trå tu, så tu mig hijat (?).
Thetta iag ej glömmer i åhre 10; Tig skall nu fannen tiena mehr, Effter iag sådan skalkheet seer268.
Kiärista Glorela, syster min, War ej så hastig i moden tin!
Tu moste mina konster lära förstå Och wetta theslijkes med androm umgå.
Andra skall tu och lähra fixera, Om tu will mig umgå mehra.
När tu will kiöpa, tag lort i tin hand Och åkalla så mig till hielpesman, Så skall iag lagha thet så synes, Som the wore penningar 4; Men när thet kommer i hans taska, Skall thet åter warda träck och aska.
Åh, kierer Karich lär mig thetta!
Iag gifver tig både hatt och hätta.
Giör thet iag nu böd tig om, Ästu min tienarinna from; Hvad tu af mig äska will, Skall tu bekomma, iag säger tig till.
Huru skall iag på watnet gåå Att iag eij borta wara må.
Med then smörielse tig om smör, Sedan tu eij fruchta töhr.
Honom bruka så länge tu leffwer, Then iag tig för intet giffwer, Och uppå ryggen skrijff tin namn, Så skall tu komma oskadd fram.
Smör tu mig, iag kan ej skriffwa.
Så moste tu stilla bliffwa.
Åh skiende tig Gud, så tu mig hijar, Utaff näslor min ars fast klijar.
Thet will iag snart boota tigh; Hålt up särcken hasteligh!
Hi, iu längre, iu wärre tu med mig far, Een elak broder iag i tig har.
Lät mig gå och proffwa then konst, Som tu mig nu lärde umsonst269.
Eija, nu går det, som iag will, Att kiäringen giör sitt bästa till.
Så plägar jag monga förföra Och uti helvetets eld nedkiöra.
Tu kiäring skall och få tin dehl, Om min konst ej slår fehl.”
Sostrata, landsherrens fru på ön Scharioth, går med sin piga Thorela vid stranden och finner barnet i skrinet.
Hon blir deröfver glad, ty hon har sjelf inga barn, och, sjelf en främling i detta land, skulle hon blifva olycklig, om hennes man doge barnlös, ty hans slägt skulle komma och taga allt det goda, som hon med honom har, och hon moste draga som sparf från ax.”
Nu ber hon pigan utsprida, att frun länge varit hafvande, ehuru hon först nu märkt det, och hon lofvar
”Tig skall iag giffwa then klädning bästa,
Som tu på tin kropp löster att fästa,
Silfbälte, toflor och sametz pung,
Och med tijden en frijare ung
Skall iagh tig giffva effter tin begiära,
Så kiär mig är min adelig ähra.”
Genom detta sednare löftet är Thorela vunnen; under hela det följande samtalet återkommer hon jemt till den utlofvade friaren, och fruns föreskrifter för utförandet af planen, afbryter Thorela med förfrågningar om sin friare.
Det beslutes, att emedan Sostratas man skall i afton resa bort, skall hon begagna sig deraf för att föregifva en barnsbörd, och hon befaller Thorela gå till jordegumman Aldela, lemna henne barnet och bedja henne skaffa det till slottet i morgon.
Genast meddelar Thorela, att jordegumman lofvat efterkomma hennes önskan.
Landsherren
Sardelius berättar sin hustru, att han måste ögonblickligen resa till konungen; hon ställer sig deröfver mycket ledsen, föregifvande sig vara hafvande.
Han blir då mycket glad och lofvar att 14 timmar efter ankomsten till hofvet bedja konungen om orlof, derpå tar han afsked och Aldela efterskickas.
— Sc. 6. Aldela och Thorela omtala för hofmästaren Hilatus fruns nu pågående barnsbörd, hvaröfver denne blir synnerligen glad och säger, att äfven hela landet fröjdas åt att i Sardelii son få en efterträdare till fadren.
Sjelf vill han flyga till sin fromme herre med underrättelsen.
Hilatus, som fått veta, att barnsbörden är öfverstånden, befaller Neges,
”Straxt fiärdingsmannen tu up spöör, Han skall een Skiusheest haffva hijt, Eller han skall sk— en fanders sk—.
Fiärdingsmannen var nu häna, Icke weet iag han är nu däna.
Hilatus.
Häna och däna tin Börcheflana!
Iag skall lära tig stå och gana.
Bed honom gå hijt, thet tu fåå skaam, Iag skall lära tig att segla fraam!”
Neges befaller fjärdingsmannen Påvel skaffa skjuts, och, då denne kommer till Hilatus, säger den sistnämnde:
”Äst tu fiärdingskarl, tu äst ther till Lijk,
Aldrig såg iag en better slijk,” m. m.
Under det Påvel beger sig efter hästar, klagar han jemmerligen öfver sin ställning i samhället; fogdarna utsuga allmogen, herregästningen ”utskafvar” hästarna, särskilt harmas han på ”Fele Anders och Lasse Tamp,” hvilka båda fasligt slå kamparna, fort uppäta ett fat gröt, derefter taga till knifven och hacka som talgoxar i smörasken.
I går hade han af två resande fått blåa ögon; hans embete aktades ringa, och han ansågs föga bättre än en slät bonde.
Nu ämnade han sig till presten för att få hans häst, ”han fåår honom seendt eller aldrig igen”270.
— Sc. 8.
Karich uppträder, ropar på Glorela och, då hon kommer, frågar han henne med förställd medlidsamhet, hvarföre hon är så våt.
Glorela är ursinnig; hon önskar, hon kunde utrifva hans djeflaögon, ty hon har icke en torr tråd på sig; då hon hann halfva sjön, uppkom en storm, och hon drog till botten som en sten, hufvudet ned och fötterna upp, slutligen kastade henne en stor bölja upp bland strandens stenar, der hon svårt sargade sig271.
Hon beskyller
Karich, att hafva vållat detta, men denne säger sig för henne hafva ”ett annat hjerta;” det var, menar han, Neptun, som upprört hafvet af harm deröfver, att hon beröfvat honom sitt byte.
Glorela begär som lön, att få det smör, som kyrkoherdens kor lemna, och Karich lofvar, att hon skall få smöret och presten vasslan272.
Derpå befaller han fram en tjerna med vatten uti och gifver Glorela ett djur, hvars beskaffenhet ej annorledes förklaras än genom orden:
”Här hafver tu thet, som smöret skall draga.
Å, then är tapper, fager och rödh!
Så till fanners, nu är han dödh.
Ja tin troll, tu hafver ei trona.
Hvadh är thet, han’ eller hona?
Lät upp r ..., så får tu see.”
Han råder henne sedan att sätta smörjelsepipan i djurets bakdel och så blåsa lif i det.
Sedan det åter fått lif, befaller han det att gå efter prestens grädda.
Glorela går efter tjärnan och Karich lofvar att tjärna.
”Twij, hwij wänder tu tig från mig?
Tu äst icke wärd att iag seer tig, Ty tu är fast wärre än iag.”
Djuret kommer med gräddan; snart simmar en stor smörklimp i vasslan, Glorela tackar och vill gå, Karich varnar henne att ej vara sent ute.
Men då Gl. vill lyfta tjärnan upp på nacken, förmår hon ej; Karich hjelper henne, men då kan hon icke röra en fot.
Nu märker hon, att det är Karichs konster.
Slutligen sedan K. lättat tjärnan genom att taga vasslan bort, kan hon bära den.
Då hon aflägsnat sig, säger Karich:
”Så skall man the trollen trachtera
Och medh theras kiärning regera.
Iag sk— i kiärnan, thee ätat för smör;
Sådant hafver iag brukat för.
Men the skola mig bethala een gång
Uthi heluetisk pino och tvångh.
Thenna är medh mig så inkommen,
Hon varder aldrig från mig nommen.”
Men nu skall han åstad och uppfylla Lucifers bud samt bereda tragedien med Judas, ty ”en god krok skall krökas i tid.”
Efter en lång frånvaro återkommer Sardelius till sitt hem och sänder Dromo sin tjenare, att berätta Sostrata om hans ankomst.
På vägen håller Dromo ett tal i 50 versar om den nöd, han utstått, synnerligast på sjön; bättre än lida sådant, vore att ligga hemma på gården och göda sig,
”Om man än skulle effter herregårdslagh
Äta strömming och wälling hwar endaste dag,
Så slinker dock mölian och fläsket medh.”
Nu får han se sin husbondes fru och löper till henne med budskapet; hon vill genast skynda sin man till mötes, men Dromo ber, att hon måtte medtaga lille herren, Judas, och Dromo får befallning att sätta på honom kjortel och hatt.
Under vägen vill Judas taga en käpp från en annan gosse, men får bannor af modren; han vill sedan köpa en häst, men får nya bannor.
Makarna mötas och prisa Gud för återseendet; Sardelius gläder sig att i sin son Judas se sin arftagare, men förebrår hustrun, att hon ej klädt honom efter sitt stånd.
Sostrata ursäktar sig dels med mannens frånvaro, dels dermed, att han förderfvar kläder, som man sliter en garnhärfva.
Sardelius befaller Dromo att bära Judas och vara hans tjenare samt att i allo lyda honom, Förgäfves varnar modren att ej i sonens närvaro gifva Dromo sådana föreskrifter.
— Sc. 2. Dromo håller en monolog.
Han skall ut och bjuda herrar och prester till barnsöl.
Han tycker Judas ej vara värd så mycken ära, ty han topprider tjenstfolket och är ”motvillig” mot sin far, hvilket dock denne tycker om; det blefve väl annorlunda om frun finge råda.
Judas kommer i sina nya kläder, och Dromo går åt sidan för att se, hvad han ämnar företaga sig.
Stolt öfver sina nya kläder, säger sig Judas vara en friherre och välboren man; men får se en djeknegosse, hvilken han förföljer.
Sardelius med sin hustru komma ut, och på tillfrågan förklarar den förre, att han vill gå ned till stranden.
Hustrun går åter in, sedan hon uttalat sin farhoga, att Judas är ute på något skalkstreck.