Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derigenom stadgas, bland annat: i 7 §, att vid förslagers upprättande till Kyrkoherde-lägenheter skall det åligga Konsistorium att först och främst hafva afseende på de sökandes gudsfruktan samt ett dygdigt och stadigt uppförande; att i öfrigt endast förtjenst och skicklighet gifva den ena företräde framför den Lag-Utskottets Betänkande N:o 69. 5 andra; att det bör skattas för skicklighet att sökanden äger lärdom och de kunskaper, sorn till sysslans fullkomliga bestridande fordras, samt för förtjenst att han med kännedom, nit och försigtighet skött det kall honom varit anförtrodt och såmedelst gjort sig förtjent af vidare befordran; att lärdom skall utrönas af examina, disputations-akter, föreläsningar samt utgifna skrifter, dock att, om en yngre, som beständigt haft tillfälle sköta sina studier, skulle synas i kunskaper öfvergå en äldre, som väl eger mogen lärdom och öfrige egenskaper, men hvilken måst använda sin tid på en mödosam tjenst och således ej hunnit uppnå en lika vidsträckt lärdom, den sednares arbete och erfarenhet skola så jemföras med den förras beläsenhet, att, å ena sidan, ej må saknas uppmuntran till nyttiga vetenskapers allvarliga skötsel, och, å andra, skickliga män ej afskräckas att ingå i arbetssamma och mindre lönande beställningar vid undervisningsverken och församlingen; — i 8 § att emellan dem, som äro hvarannan jemlika i förtjenst och skicklighet, må den tid, som på verklig tjenstgöring varit använd, blifva grund till förslagsrättigheten; — samt i 10 §, att vid upprättandet af förslag till Kapellans och andra sådana beställningar de tre, som hafva de flesta tjensteåren böra föreslås.
Härmed blefvo således grunderna för befordran till presterliga befattningar närmare bestämda; och af sistnämnde stadgande följer äfven att för befordran till de befattningar, hvarå samma stadgande har afseende, tjenståldern ensamt må tagas i betraktande.
Men om häri låg ett afsteg från den princip, som i denna del var antagen i 1686 års Kyrkolag, hvilken torde böra anses såsom en sammanfattning af de allmänna grundsatser, hvarpå vår kyrkoförfattning hvilar, synes deremot som skulle deruti uttalade principer i afseende på befordran till Kyrkoherde-beställning blott hafva genom 1786 års omförmälte Nådiga Bref blifvit utvecklade.
Lärdom, långvarig tjenst, goda gåfvor och skicklighet berättigade nemligen till befordran enligt nämnde lag; men ingendera egenskapen tillerkändes något afgjordt företräde, utan hade stiftsstyrelserna att tillse det församlingarne erhöllo sådane själasörjare, hvilkas verksamhet kunde lända till församlingarnes största förkofran.
Sådant bör ock förnämsta ändamålet med lagstiftningen i förevarande hänseende vara; och detta ändamål är klarligen uttryckt i berörde Kongl. Bref.
Afsigten dermed var nemligen att befordra sådana egenskaper hos läroståndet, som kunde göra »dess embets-åtgärd kraftigt verkande till Guds ära och det allmännas nytta.»
Men med en sådan afsigt skulle ej stå väl tillsammans om lärdom och tjensteålder skulle utgöra de enda befordrings-grunderna.
Derföre hafva de ej eller i oftanämnde författning erhållit någon ovilkorlig öfvervigt öfver nämnde förmåga eller förtjensten att med kännedom, nit och försigtighet hafva skött det kall ho - 6 Lag-Utskollets Betänkande N:o 69. norn varit anförtrodt och såmedelst gjort sig förtjent af vidare befordran.
Tvärtom ställer författningen denna förtjenst i första rumrnnt.
Emellertid har praxis utbildat sig på sådant sätt att omförmälda förmåga måste helt och hållet vika för den högre lärdomen eller den längre tjenstetiden; och det kan ej förnekas att det uttryckssätt, sorn författningen begagnar i fråga om kollision emellan sökande, utrustade med olika egenskaper, gifvit skälig anledning till samma praxis, den der äfven synes hafva erhållit stöd i sednare rörande detta ämne utkomne författningar, bland andra i Kongl. Brefvet den 21 Januari 1811.
Derigenom har likväl någon förändring icke blifvit gjord i 1786 års förenämnde Kongl. Bref; och detta qvarstår alltså såsom den lag, som vid presterliga befordringar af nu ifrågavarande art måste iakttagas.
Det är följaktligen af noden att detsamma varder rätt tillämpadt och att de tvifvel om dess egentliga mening, hvartill serdeles sistnämnde Kongl. Bref gifvit anledning, varda undanröjda.
Denna mening har Utskottet ofvan antydt; och då, efter Utskottets omdöme, den grund, som för upprättandet af förslag till Kapellaner och dylika ringare tjenster, är bestämd, ej synes böra frånträdas, anser Utskottet sig, med anledning af ifrågavarande framställning, endast böra vördsamt tillstyrka: att Rikets Stunder matte besluta ev författning, hvarigegenorn förklaras, att den rätt och pligt, sorn enligt Iiongl. i)laj:ts Nådiga Cirkulär-bref den 21 Augusti 1786 tillkommer Köns is to rieme i Riket alt, vid upprättande af förslag till Kyrkoherde-lägenheter, ej allenast taga i betraktande de sökandes lärdom och ijåns tålde/', utan äfven göra afseende å den kännedom, försigtighet och nit, hvarmed de skölt sina anförtrodda kalf, ej blifvit inskränkt, genom hvad sedermera i detta ämne utkomne författningar innehålla.
Med afseende å hvad Utskottet sålunda tillstyrkt, kan deremot ej Utskottet understödja Herr Domprosten Krings yrkande om åläggande för domkapitel att, vid insändandet af förslag till återbesättande af regala gäll, afgifva underdånigt yttrande huruvida någon af de föreslagna, på grund af särskild ådagalagd presterlig skicklighet och visadt nit, må anses företrädesvis vara lämplig till den ifrågaställde tjenstens bestridande.
Något behof af ett dylikt särskildt yttrande göres nemligen icke, derest tillbörligt afseende å omförmälda egenskaper varder vid förslags upprättande fästadt, så attj förslaget kommer att, i enlighet med Lag-Ulsholtels Belänkande N:o 69. 7 dess bestämmelse, innefatta en ledning för Konungen vid pröfning af de omständigheter, som på utnämningen kunna utöfva inflytande; och får Utskottet alltså hemställa om icke ifrågaställde yrkande må lemnäs utan afseende.
Ehuru förslagen om församlingens rätt att i kon sistone lia gäll, kunna erhålla en fjerde profpredikant, synes hafva blifvit väckta under förutsättning derom att lärdoms-betyg och fjenste-ålder, vid förslags upprättande, hafva ett ovilkorligt företräde framför den eljest ådagalagda större skickligheten-; samt anledningen till samma förslag, åtminstone så vidt de hafva afseende på Kyrkoherdebeställningar, således skulle upphöra, derest den åsigt i afseende på förslagsgrunderne, som i den af Utskottet tillstyrkta förklaring blifvit uttalad, framdeles varder gällande; — anser sig likväl Utskottet böra, oberoende af nu antydda förhållande, angifva de skäl, som hindra Utskottet att förorda någotdera af nu omförmälda förslag, hvilka, väckta af Ilerr Domprosten linos, Herr Kontrakts-prosten Emanuelsson och Herr Biskopen Björck, väl äro skiljaktiga beträffande så väl vidsträcktheten af den rätt, som uti ifrågaställde hänseende ansetts böra medgifvas församlingen, som sättet för begagnandet, men deremot öfverensstämma i sjelfva principen, eller, på sätt nämndt är, derutinnan att församlingen skulle kunna begära en fjerde profpredikant.
En dylik rätt är nu endast medgifven då fråga är om återbesättande af Kyrkoherde-beställning i regalt gäll.
Ehuru den blifvit bestämd och reglerad genom flere stadgar, sist genom Kongl. Maj:ts nu gällande förordning om prestval af den 1 April 1843, till hvilken motionärerne ock hänvisat, är den dock ursprungligen fastställd i 10 § af Kyrkolagens 19 Kap., hvilket jemväl, efter hvad ofvan är anmärkt, bestämde den rätt församlingen vid tillsättning af själasörjare i konsistoriella gäll tillkom; och frågan om kallelse-rättens påyrkade utsträckning ingår på så sätt i de ämnen, som utgöra föremål för kyrkolagsstiftningen.
Men om än en rättighet af ifrågaställde art är lämplig i regala gäll, inträffar dock ett annat förhållande på öfrige ställen.
I förra fallet tilikännagifver församlingen genom sin kallelse endast en önskan, som ej inskränker den utnätnningsrätt
Konungen äger; i det senare deremot skulle all makt sammanfalla i församlingens liand.
Ilon skulle kunna både föreslå och utnämna, samt dermed helt och hållet omintetgöra det inflytande på presterliga befordringar, som
Stiftstyrelserna nu ega genom deras rätt att upprätta förslag, och som sammanhänger med den ansvarighet för själavården, hvilken åligger dessa styrelser.
Man har väl ordat om den vidsträckta rätt de kristna församlingarna ägde 1 äldsta tider; men att återgå till dessa tider vore att upphäfva Svenska kyrkans Lag-Vlskoltets Betänkande iV.o 69. författning och dermed sjelfva kyrkan.
Den har icke kunnat utbildats oberoende af andra samhällsförhållanden; och samhällets väl har fordrat den modifikation af församlingens valrätt, som förslaget innebär.
Grundtanken fortlefver likväl; och derföre har med valrättsfriheten anmärkningsrätten å frågodag blifvit förenad.
Då Utskottet således i sjelfva principen ej kan biträda ifrågaställde förslag, tillstyrkes alltså vördsamt: att de af llerr Biskopen Björck, Herr Domprosten linos och Herr Kontraktsprosten Emanuelsson väckta motioner måtte lemnäs utan afseende.
Det har nyss blifvit sagdt att församlingens i 1686 års Kyrkolag fastställda rätt till erhållande af fjerde profpredikant i regala pastorat är vorden närmare bestämd och reglerad genom sednare i ämnet utkomna författningar.
Berörde lag innehöll nemligen endast att församlingen ägde friheten att i underdånighet begära en annan, än dem som Biskopen föreslagit, hvilken »hon förmenar vara dertill beqväm och förtjenar komma i nådigt anseende.»
Men då befordringsgrunderna i sammanhang med förslagsrätten bestämdes, gafs äfven föreskrifter rörande fjerde profpredikantens qvalifikation; och derom stadgades slutligen i Kongl.
Cirkulär-brefvet den 17 Januari 1755 att, då församlingen i regalt pastorat hos vederbörande Konsistorium begär den fjerde profpredikanten, bör Konsistorium »pröfva hans förtjenst och skicklighet samt, i fall den finnes jemlik med de föreslagnes, då en sådan begäran icke vägra; men i annan händelse densamma afslå, utan att någon annan i hans ställe utse.»
Nu enär den fordran på jemlikhet, som således uppställes för att varda antagen till fjerde profpredikant synes tåla en modifikation, helst ändamålet med den rätt, som i denna del blifvit församlingen förunnad eljest lätteligen kan förfelas, får Utskottet, i öfvensstämmelse med ofvan yttrade åsigter i afseende på de grunder, som, vid förslags upprättande till Kyrkoherde-beställningar i så väl regala som konsistoriella gäll, böra följas, och med anledning af hvad Herr Biskopen Thomander yrkat, till Rikets Ständers antagande öfverlemna följande förslag till förordning, hvarigenom, med ändring af hvad som finnes stadgadt i Kongl.
Cirkulär-brefvet den 47 Januari 4755 rörande de vilkor, hvarunder Konsistorium må bifalla en af församlingen i regalt pastorat gjord begäran om fjerde profpredikant, varder för klar adt att, så vida ilen, hvilken med Lag-Ulslwllcls Betänkande N:o 70. 9 församlingen begär, innehar de egenskaper, sorn för befordran till befattning af ifrågaställde beskaffenhet erfordrasutgör den omständighet, att han i förtjenst och skicklighet ej är med de å förslaget upp förde fullt jemlik, icke hinder emot bifall till församlingens begäran.
På begäran antecknas att Herrar Hasselrot, Kistner och IVetterberg, samt Riksdagsfullmäktigen Johan Johansson från Örebro län icke deltagit i behandlingen af de frågor, som upptagas i förestående Betänkande.
M:0 Ank. till Exp.-Utsk. d. 8 Febr. 1858, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående antagande af förändrade föreskrifter om utöfning af patronats-rättent
Dd vid sistlidne riksmöte fråga väcktes om upphäfvande af patronats-rätten eliev så som den i Kyrko-lagen benämnes jus-patronatus, som enligt nämnde lag, hestår uti enskildes »rättighet att utse, välja och kalla en prestman till någon församling» ; förklarade Rikets Ständer att, enär denna rättighet, hvilken i allmänhet uppkommit genom enskildes uppoffringar för kyrkor eller församlingar, i de flesta fall vore förenad med besittnings-rätten till fast egendom, hvadan den dermed oek öfvergått från den ene egaren till den andra, kunde densamma ej eller utan ingrepp i egande-rätten, genom någon lagstiftnings-åtgärd, utan motmh.
Ull 11. st.
Prol. 4 8S6—1858. 7 Sami. 4 Åfd. 38 Uä[t. 2 10 Lag-Ulslcoltets Betänkande V o 70 svarande ersättning, betagas innehafvaren; men alldenstund omförmälde rättighet i församlingarna modförde stora, dagligen tilltagande olägenheter, anhöllo Ständerne i underdånig Skrifvelse det måtte Kongl.
Maj:t täckas dels låta undersöka och derefter meddela Rikets Ständer framställning af de grunder, på hvilka öfverenskonimelser mellan innehafvare af patronats-rätt samt Kongl. Maj:t och kronan jemte vederbörande församlingar skulle kunna uppgöras om berörde rätts upphörande: dels ock, då utlänningar vinna tillåtelse att här i riket förvärfva fast egendom, med hvilken patronats-rätt är förenad, dervid fästa det vilkor, att samma rätt icke må till dem öfvergå.
Nu emedan patronats-rätten sedermera blott på ett enda ställe hade, genom öfverenskommelse, försvunnit, samt anledning ej vore att den för än efter ett elier annat sekel koinme att öfverallt upphöra, har Herr Kyrkoherden Sondén, uti ett till Högvördiga Preste-Ståndet ingifvet memorial, fästat uppmärksamheten på angelägenheten att missbruken deraf, så vidt ske kan, förekommas, samt, för sådant ändamål, föreslagit en förordning af följande lydelse: »När innehafvare af patron-rätt vill prest eller kyrkans betjent i afgångens ställe kalla, hvilket bör ske sist inom tre månader efter sedan ledigheten inträffat, aflemne han afskrift af patron-brefvet, kallelse, samt den kallades merit-förteckning till kontrakts-prosten.
Denne meddele ofördröjligen församlingen underrättelse derom genom kungörelse som 2:ne söndagar å rad från predikstolen' uppläses, hvari församlingen äfven kallas till allmän sockenstämma för att sig yttra om den med den ifrågavarande af patronus föreslagna personen åtnöjas eller icke.
Vid den sockenstämman förer kontrakts-prosten eller den han i sitt ställe förordnar ordet, och omröstningen sker af församlingens röstegande ledamöter med ja och nej.
Och anses flertalets röst såsom församlingens mening.
Ar svaret jakande och församlingen således gillar patronens kallelse, insände
Kontrakts-prosten protokollet tillika med förutnämnda till honom af patronus lemnade handlingar till domkapitlet, hvilket med utnämning och befullmäktigande i laga ordning eger att förfara.
Utfaller församlingens yttrande deremot nekande och den således kallelsen ogillar, ege patronus att inom fjorton dagar derefter i förut sagd ordning en ny person föreslå, hvilken på samma sätt som den först nämnde, underställes församlingens yttrande.
Atnöjes icke heller församlingen med den andre, då ina patronus på enahanda sätt inom fyra veckor en tredje person föreslå och densamma likaledes för församlingens yttrande underkastas.
Skulle församlingens yttrande äfven tredje gången utfalla nekande, vare patronus oförhindrad att kalla hvilken af de tre föreslagne honom för godt synes.
För Kontrakts-prosten tillkännagifve han, hvilkendera han kallat och insände prosten detta kallelsebref, tillika med de 3:ne soo - Lag-Ulskollels BeldnaJinde N:o 70. 11 kenstämmo-protokollerna till domkapitlet, hvilket i laga ordning med utnämning och fullmakts utfärdande eger att förfara.” Lag-Utskottet, hvars yttrande öfver detta förslag blifvit infordradt, liar tagit detsamma i öfvervägande; och ehuru
Utskottet ej förbiser olägenheterna af ifrågaställde rätt, eller de missbruk som derigenom gynnas; kan likväl icke Utskottet tillstyrka användandet af det medel, som motionären deremot föreslagit.
Dymedelst skedde nemligen en inskränkning af sjelfva rätten.
Den består, efter hvad till en början är nämndt, i rättigheten att »välja, utse och kalla prest; men, derest motionärens förslag upphöjdes till lag, öfverllyttades i sjelfva verket val-rätten till församlingen och patronats-rättens innehafvare hade blott qvar en förslagsrättighet.
Då nu oftanämnde rätt, på sätt sist församlade Ständer erkände, innehar naturen af eganderätt, hvilken omständighet äfven förklarar orsaken dertill att tvist om jus patronatus skall af domstol handläggas; och da hvad motionären föreslagit således ej skulle kunna antagas utan ingrepp i en rätt, deröfver lagstiftaren: ej äger förfoga, synes Utskottet hafva giltig anledning för sitt vördsamma tillstyrkande att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Lag-Ulskotlcts Betänkande N:o 71. 1 .\:0 ti.
Alik. till Exp.-Utsk. d. 1!
Febr. 1858, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om rätt att. på elektrisk telegraf expediera rättegångs-fullmakter.
De motioner, hvilkas syftning sålunda blifvit antydd, äro väckta hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln af Herr Cederfelt, F. A., och hos Hedervärda BondeStåndet af Riksdags-fullmäktigen Per Nilsson i Espö från Malmöhus län.
Derigenom har nemligen blifvit föreslaget det måtte, medelst en författning, stadgas, att rättegångs-fullmakt, expedierad genom elektriska telegrafen, skall, derest den i öfrigt finnes i laga form affattad, såsom gällande anses; och öfver samma förslag tillhör det Lag-Utskottet att meddela utlåtande.
Efter att hafva tagit förslaget i öfvervägande, anser emellertid Utskottet sig ej böra förorda detsamma.
Visserligen kan antagas, att ett meddelande på elektriska telegrafen framkommer till bestämmelse-orten oförändradt till innehållet; men derföre innefattar det ingalunda någon visshet derom att afsändaren verkligen varit den person, för hvilken han i meddelandet sig uppgifvit.
En sådan visshet är likväl i fråga om rättegångs-fullmakter af yttersta vigt, och derföre stadgar äfven lagen i 15 Kap. 4 § Rättegångs-balken, att fullmakt skall vara antingen af sakegaren sjelf skrifven och försedd med hans insegel eller, derest han ej kan skrifva, af trovärdige vittnen styrkt.
Nu omförmälda omständighet lärer ock varit anledningen dertill att man, efter de upplysningar, som Utskottet inhemtat, i andra länder, hvarest elektriska telegrafer vida längre än här i riket begagnats, ej i förevarande hänseende genom lag medgifvit bruk deraf med laga verkan; och då dessutom ett stadgande liih.
Prat. 18S6—1SS8. 7 Sami. 1 Afd. 39 Haft. 1 2 Lag-V(skottets Betänkande N:o 72- derom ytterst skulle komma att bero på de vid telegraf-verket anställde tjenstemän vitsord; men bestämmandet deraf icke utgjort föremål för civil-lagstiftningen, som följaktligen ej eller derpå kan grunda sina stadganden, får Utskottet vördnadsfullt afstyrka bifall till ifrågavarande motion.
M:o t2.
Ank. till Exp.-Utsk. den 11 Febr. 1858, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om utfärdande af föreskrif ter till förekommande af skendödes begrafning.
Herr Prosten Mellqvist har uti ett till Högvördiga Preste-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet öfverlemnadt Memorial anmärkt, att ehuru begrafningar hörde till de förrättningar, hvilka oftast utgjorde föremål för presterskapets einbets-verksamhet, innehölle likväl icke
Kyrko-lagen någon föreskrift i förenämnde syftning.
Den påkallades likväl af pligt och menniskokärlek, ty om än det ej kunde styrkas att skendöde blifvit begrafne, vore det deremot ett faktum att skendöd person blifvit bisatt; varande på sådan grund af Herr Prosten hemstäldtom icke, för ändamålet, bör, genom lag, bestämmas inom hvad tid död person får inflyttas i kallt och aflägset rum, samt huru många dygn måste tilländagå efter dödsfallet, innan bisättning eiler begrafning må ega rum, dock med rättighet för vederbörande pastor att, då farsot ej är, ytterligare uppskjuta begrafningen, der han så nödigt aktar.
En bestämmelse af omförmälda beskaffenhet kan dock ej falla under den lagstiftning, hvari Rikets Ständer ega deltaga; och deri ligger orsaken dertill att Lag-Utskotlets Betänkande N:o 73. 3 den saknas i Kyrko-]agen och dertill hörande författningar.
Skulle den vara behöflig, kan den meddelas af den makt, som i polis- och ordningsmål har att förordna.
Och i följd häraf får Utskottet vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande framställning ej mätte till någon lagstiftnings-åtgärd föranleda.
Stockholm den 12 Februari 1858. Hf:o 73.
Ank. till Exp.-Utsk. dea 12 Febr. 1858, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående förändring af straffet för åverkan.
Ständer i särskilda underdåniga skrifvelser dels gjort framställning om behofvet af åtgärders vidtagande för skogshushållningens förbättring, dels ock, med tillkännagifvande att, efter deras åsigt, skogsåverkan eller tillgrepp af vexande träd borde såsom tjufnad anses och bestraffas, anhållit det täcktes Kongl.
Majit låta utarbeta och för nästkommande
Ständer framlägga förslag ej mindre till lag i sådan syftning, utan äfven till de flera förändringar, som, med anledning deraf, kunde blifva nödiga i .lag och författningar; samt Kongl. Majit uppdragit åt en Kommitté att afgifva underdånigt förslag om och hvilka åtgärder från lagstiftande eller verkställande maktens sida vore att vidtaga i ändamål att i allmänhet befrämja en förbättrad skogshushållning; så har denna Kommitté upprättat förslag till, bland annat, ny förordning om skogarne i riket, hvars 8:de
Kapitel handlar om ansvar för särskilde arter af åverkan, vid bestämmande af hvilket ansvar, hvad skogsåverkan angår, förenämnde af Rikets Ständer uttryckta åsigt blifvit tillämpad.
4 Lag-V t skol tets Betänkande N:o 73.
Nu, enär berörde kapitel syntes innefatta alla de förändringar i lag och författningar, som tillämpningen af oraförmälda åsigt påkallade, samt det vore angeläget att åsigten varder i lagstiftningen gällande, har Herr Wetterberg. till förekommande deraf att hvad ifrågaställa förslag i denna del innehåller ställes i beroende af förslagets antagande i öfrigt, uti ett till Yällofliga Borgare-Ståndet ingifvet memorial yrkat, att Rikets Ständer måtte, med upphäfvande af hvad som finnes stadgadt om ansvar för åverkan och skade-görelse å trädplantering, samt för svedjande jemte annan bränning, besluta en lag af enahanda innehåll, som oftanämnde 8 Kapitel i Kommitterades förslag till förordning om skogarne i riket, så vidt detsamma kan på sagda fall tillämpas.
Sedan detta memorial blifvit till Lag-Utskottet remitteradf, har Kongl. Majit, med bifogande af Kommitterades berörde och öfriga förslag, i Nådig Skrifvelse förklarat att, enär den slutliga granskningen hos Kongl. Majit af samma förslag i alla deras särskilda delar syntes böra anstå intill dess de grunder, hvaruppå lagstiftningen i ämnet borde byggas, blifvit, närmare bestämda, Kongl.
Majit följaktligen blott ville till Rikets Ständers pröfning öfverlemna förslagen, med tillie ä n n a g i f v a n <1 e af de bestämmelser, hvilka, jemlikt Kongl. Majits åsigt, borde läggas till grund för ny lagstiftning rörande skogshushållningen; varande i sådant afseende föreslaget, bland annat, att i sammanhang med införande af en dylik lagstiftning förhöjda och i ciss mån förändrade ansvars-bestämmelser för tillgrepp och åverkan i skog antagas.
Rikets Ständer hafva ock beslutat att i underdånig Skrifvelse hos Kongl. Majit anmäla hvad som vore att anmärka emot de bestämmelser, som, efter Kongl. Majits omförmälda Nådiga tillkännagifvande, borde läggas till grund för en ny lagstiftning i ämnet, i hvilket hänseende någon anmärkning likväl icke förekommit emot hvad Kongl.
Majit angående ansvaret för åverkan, efter hvad nyss är nämndt, föreslagit ; med anledning hvaraf Rikets Ständer jemväl förklarat, att en af enskild motionär gjord framställning om antagande af Kommitterades förslag till förordning om skogarne i riket för närvarande icke kunde någon Rikets Ständers åtgärd föranleda; och då häraf följer, att Rikets nu församlade Ständer beslutat att förändring af ansvars-bestämmelserne för åverkan endast bör ske i sammanhang med den ifrågaställda nya lagstiftningen om skogshushållnngen, i afseende på hvilken Rikets Ständer nu endast ansett pröfning af grunderna böra ega rum; samt vid sådant förhållande den af Herr IVetterberg väckta fråga att samma förändring måtte oberoende af en sådan lagstiftning vidtagas, ej lärer kunna komma under öfvervägande, får Utskottet hemställa, om icke ifrågavarande motion må förklaras vara förfallen.
STOCKHOLM, typografiska förekikgers boktryckeri, 1858.
Lag-Utskottets Betänkande M 74. 1 N:o 74.
Ank. till Eip.-Utsk. den 15 Febr. 1858, k. 1 e. m.