Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfver hvad advokatfiskals-embetet sålunda anmärkt, hade, uppå dess tillika gjorda begäran, förklaring blifvit affordrad lagmannen Barthelson, hvilken dervid hufvudsakligen anfört, att taxeringsvärdet å försåld fastighet, äfven om det vore domaren bekant, hvilket dock i förevarande fall icke inträffat, aldrig kunde antagas till rättelse vid köpebrefs kartering, enär Cihartcesigillatae-förordningen endast stadgade denna beräkningsgrund för gåfvooch bytesbref, men salubref enligt 7 § 4 mom. borde karteras efter i sådant bref ”skådbart, jordavärde,” hvadan, i det fall, att köpeskillingen vore bestämd ej blott i penningar, utan äfven i andra förmåner, som gemensamt motsvarade hemmanets välde, Häradsrätten, efter det lagfartssökanden lem, nals tillfälle uppgifva hvad han ansåg fastigheten utan dessa betingade särskilda förmåner värd, bestämde skälig grund för lagfartshandlingarnes kartering och derför utgående lösen, hvilket borde anses antagligt så länge det icke vore genom lag stadgadt, att under egendomsvärde icke begrepes, i fråga om köpeafhandlingarnes kartering, hvad med utfästa varor och andra förmåner godtgjordes i köpeskilling, utan endast hvad i penningar utginge: att fastebrefvens charta sigillata och lösen vore å bandlingarne antecknade i riksgäldssedel’ lill belopp motsvarande hvad desamma i bankomynt utgjorde, hvilket förfaringssätt icke vore förbjudet och föranledts deraf, att ortens allmoge vore ovan vid beräkning i bankomynt: att sådant äfven varit i orten kändt och vunne stöd deraf, att för fastebrefvet den 7
Maj 1839, på sätt en förklaringen bifogad skrift utvisade, de påförda afgifterna 225 R:dr 39 sk.
Emb.-Bcrältelst 1847.
5 ,'54- Pi.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 JVov. 1847. blifvit godtgjorda efter antagande, alt detta belopp vore i riksgälds beräkcadt; och att vid bestämmandet af lösen och stämplade pappersafgiften tagits i beräkning för faslebrefvet den 2 Oktober 1829 ej blott kontanta köpeskillingen 1007 R:dr 19 sk. 6§ r. banko, utan äfven antagna värdet af öfriga prestationer 92 R:dr 28 sk. Z} r., så alt köpeskillingen ansetts utgöra 1100
R:dr banko; för fastebrefvet den 1 Februari 1834 likaledes, jemte kontanta penningarne 666 R:dr 32 sk., antaget värde af betingade persedlar och undantag i ägor lill 383 R:dr 16 sk., köpeskillingen sålunda ansedd till 1030 R:dr banko; samt för fastebrefvet den 7 Februari 1843, jemte utfästa pen ningarne 5666 R:dr 32 sk., värdet af persedlar och undantagne ägor till 600 R:dr, eller tillsammans såsom köpeskilling 6266
R:dr 32 sk. banko; hvarjemte lagmannen, som, för att visa de grunder, efter hvilka han i allmänhet beräknat lösen för fastebref, företett en uträkning öfver den för fastebrefvet den 7
Maj 1839 påförda lösen, enligt hvilken uträkning samma lösen skulle uppgå till 81 R:dr 26 sk. banko, motsvarande det debiterade beloppet 122 R:dr 15 sk. riksgäldssedel-, slutligen förmält, att i afseende å påförde afgifterna för ifrågakomna fastebref, han icke kunnat finna annan felaktighet begången, än att lösen för fastebrefvet den 7 Februari 1843 blifvit ålecknad till lägre belopp, än densamma rätteligen bort utgöra.
I anledning af denna förklaring bade advokatfiskals-embetet, uti ytterligare memorial, andragit, att enär både äldre och nu gällande Chartoe sigillataä-förordningar föreskrefvo, det fastebref borde förses med slämpladt papper lill viss procent af köpeskillingen, samt Kongl, taxan på expeditionslösen den 15 Maj 1821 stadgade, att lösen för fastebref å egendom borde beräknas i mån af köpeskillingen eller, der någon sådan ej funnes utsatt, egendomens värde efter sista bevillniugslaxering, men dessa Kongl. Författningar deremot icke ens antydde, att i sådana lall, då försåld fastighet både viss köpesumma och årliga prassla tioner in natura blifvit betingade till vissa personer i deras lifstid, domaren skulle vara berättigad att, på sätt lagmannen Barthelsson uppgifvit sig hafva förfarit, i samråd med nämnden, bestämma det värde å fastigheten, hvarefter salu- och fastebrefs-kartorna samt lösen för fastebrefvet borde beräknas; och lagen således anvisat domaren endast två grunder för dessa afgifters bestämmande, nemligen antingen efter köpeskillingen, utan inberäkning af så kallade fördels- eller lagansförmåner, eller efter det värde, som vid sisla bevillningstaxering blifvit egendomen åsatt, dock alltid med rättighet att, i händelse af skillnad emellan bevillningsvärdet och köpesumman, antaga det högre beloppet för det lägre, samt Ii.
Einb.-Berättelse den 15 Nov. 184-7.
35 en tredje grund ej behöfdes eller finge uppsökas och användas; mäste, enligt advokalfiskals-embetets öfvertygelse, hvarje annan grund, sorn antoges lör liestarnmandet al' stämplade pappersbeloppet och lösen lör fastebref betraktas såsom lagstridig och godtycklig; dertill följaktligen äfven borde hänföras dea af lagmannen uppgifna, hvars beskaffenhet visade sig biand annat deraf, att, då vid kartering af fastebrefvet den 7 Februari 184-3 undantagsförmånerna blifvit beräknade till värde af GOD R:dr, dessa förmåner, viii kartering af det i och för samma köp utfärdade salubref, uppskattats till högst 349 R:dr 47 sk. lii r., hvadan lagmannen således, vid hvarje af dessa beräkningar, följt särskilda grunder, ehuru allenast en och densamma bort iakttagas; att lagmannen lika oriktigt och emot ordalydelsen tillämpat författningen, när köpeskillingen varit endast i penningar utförd, såsom det visade sig i afseende å fastebrefvet den 7 Maj 1839, för hvilket, enligt den vid förklaringen fogade uträkning, han fått lösen att uppgå till 81 R:dr 26 sk. banko, ehuru densamma, enligt taxan, rätteligen bort utgöra 62 R:dr 40 sk. samma mynt, så alt, om ock meningen varit att förstnämnda summa borde utgå med 122 R:dr 15 sk. riksgäldssedel-, ägaren likväl fått godtgöra 28 R:dr 3 sk. mer än vederbort: att, hvad beträffade lagmannens yrkade rält att å expeditionerna anteckna lösen och stämplade pappersafgilten i riksgäldssedel-, alla Charlassigillatae-förordningar, utfärdade efter 1802 års Realisationsförordning, äfvensom Kongl, taxan på expeditionslösen den 15 Maj 1821, upptogo ensamt banko såsom den myntsort, uti hvilken stämplade pappersafg i flen, i fullkomlig öfverensstämmelse med sjelfva stämplade papperets valeur, likasom expeditionslösen, borde beräknas och åtecknas expeditioner, som ulgifvas för alt af vederbörande lösas; i följd hvaraf bruket att utföra dessa afgifter i annat mynt, eller evalverade till riksgäld, en myntsort, som Staten i fråga om allmänna afgifter numera icke erkände såsom gångbar, äfven om det uttryckligen och olörtydbart utsattes, att afgifterna voro i sistnämnda myntsort beräknade, redan innebure en oriktighet, förtjent af beifran, såsom stridande dels emot Kongl. Förordningen den 30 Januari 1778, hvilken stadgade, att å ”allt” hvad vid Rätter och Domstolar parterna emot lösen meddelades, borde, vid hardt ansvar, tecknas, huru mycket i gångbart mynt derför,
jemte stämplade pappersafgiften, skulle erläggas, och dels emot 1Ö21 års Expeditionstaxa, som bjöde, vid ansvar, att på framsidan af hvarje expedition lösen riktigt efter taxan och särskildt afgiften för stämpelpapper skulle tecknas: att äter, såsom å ifrågavarande faslebief ägt rum, anteckna afgifterna, som derför borde erläggas, femtio procent högre än stämplade papperets värde 36 i?
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1817. oell Expeditionstaxan stadgade, utan att på något sätt utmärka i hvilken myntsort, afgifterna borde betalas, eller att meningen verkligen vore, att de skulle utgå i riksgäldssedlar, en omständighet, hvilken vid sådant förhållande äfven torde undgå de flestes uppmärksamhet och påtagligen äfven vore derpå beräknad, för att, örn möjligt, få dessa afgifter att utgå i bankomynt, med tillfälle till den undflygt, i händelse någongång förhållandet skulle upptäckas, att kunna på skenbart sätt åtminstone förklara handlingssättet, det vore ett tilltag i ändamål att, på vederbörande lagfartssökandes bekostnad, obehörigen öka inkomsterna af embetet, som icke borde få aflöpa utan ganska hardt ansvar: att det af lagmannen, till försvar för om förmälda förfarande, uppgifna skäl, det menigheten i orten vore ovan vid bankoräkning, förfölle vid betraktande deraf, att, derstädes, likasom i öfriga delar af riket, sannolikt icke andra sedlar vore allmänt gängse, än de som lydde å banko, och att denna menighet äfven erlade kronoutskylder i sistnämnda mynt, äfvensom att lagmannen sjelf, efter hvad af tillgängliga handlingar inhämtades, till och med å andra expeditioner, utgångna från häradsrätterne i domsagan, tecknade, såsom vederborde, lösen och chartasigillata-afgiften i bankomynt, hvadan således den hos menigheten föregifna ovanan vid bankoräkning endast skulle uppenbara sig i fråga om lösen för fastebref: alt då, enligt hvad ett advokatfiskals-emhetet företedt bevis innehölle, åtecknade lösen och stämplade pappersafgiften för faslebrefvet den '7 Februari 1843 måst till länsmannen i häradet, som innehade lagmannens tingsexpeditioner till utlemnande, erläggas med 23 R:dr 24 sk. banko, enär myntsorten icke varit å fastebefvet utsatt och beloppet uti förevisad expeditiönslista funnits i bankomynt upptaget, samt af detta bestyrkta fall kunde slutas till de öfriga, det vore uppenbart, i hvilken afsigt lagmannen sålunda förfarit, att, i fråga om fastebref, lösen och chartasigillata-afgiften i riksgäldssedlar uträknats och i öfverensstämmelse dermed å sådana handlingar tecknats, utan att dock blifvit utmärkt i hvilken myntsort, de borde erläggas: och ändtligén att detta förfaringssätt, vid sammanställning af lagmannens uppgift i förklaringen, att åtecknade lösen och stämplade pappersafgiften för omförmälda fastebref borde i riksgäldssedlar utgå, med det som lagmannen vidtagit för uppbörden af den påskrifna lösen å fastebrefvet den 7 Februari 1843,
derför lagmannen fordrat i banko den lösen, som blifvit handlingarne åtecknad i riksgälds, väl skulle kunna hänföras lill den förbrytelse, att lagmannen fordrat mera för expeditionen, än påskrifven lösen, hvilket embetsbrott såsom straff medförde tjenstens förlust, men, med antagande deraf, att, ehuru å fastebrefven icke blifvit ut - ii.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 37 satt den myntsort, i hvilken derå tecknade expeditions- och chartaelösen borde utgå, densamma dock, likasom för Tingsexpeditioner i allmänhet, blifvit, på sätt Expedilionstaxa och Chartaesigillatae-förordningar hjöde, utförd i banko, och att meningen varit, att beloppen äfven efter zilfran borde af vederbörande erläggas i sistnämnda mynt, i allt fall innefattade den lagöfverträdelse, att lagmannen uträknat och åtecknat fastebrefven annan och högre lösen, än Expeditionstaxan medgåfve, och sålunda utöfver rätta beloppet beräknat sig till godo, för fastebrefvet den 2 Oktober 1829, 2 R:dr 26 sk., för fastebrefvet den 1 Februari 1834, 3 R:dr 15 sk., för fastebrefvet den 20 juni 1835, 4 R:dr 14 sk., för fastebrefvet den 7 Maj 1839, 93 R:dr 47 sk., samt för fastebrefvet den 7 Februari 1843, 7 R.dr 20 sk.; I följd hvaraf och då lagmannen, jemte det han för dessa fastebref tagit mer än laglig lösen, och derföre, enligt 4:de punkten af de vid slutet af Expeditionstaxan meddelade föreskrifter vore skyldig att, för hvarje af ifrågavarande fem fastebref, böla tjugu riksdaler, med tillhopa etthundra riksdaler banko, tillika vore öfverbevisad att under en, såsom det syntes, lång följd af år, hafva på ett olofligt, nästan svikligt sätt beredt sig tillökning uti inkomsterna af embetet till skada och förfång för parter, som haft att af honom utlösa fastebref, hvilket embetsbrott, likaledes vore af så svår beskaffenhet, att detsamma ej kunde med böter till högsta belopp försonas, advokatfiskals-embetet påstått, det lagmannen, för alla de felaktigheter vid beräkningen och utförandet af expeditions- och chartaelösen för fastebref, hvarom han i detta mål vore öfvertygad, måtte, med stöd af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, i en bot dömas att mista sitt innehafvande häradshöfdinge-embete till viss tid; hvarförutan, och då upplyst vore, att lagmannen, för fastebrefvet den 7 Maj 1839, erhållit derå debiterade lösen, beräknad i riksgäldssedlar efter påskriften, men densamma äfven i sådan myntsort beräknad, med 28 R:dr 3 sk. nämnde mynt eiler 18 R:dr 34 sk. banko öfversteg det belopp, lagmannen varit lagligen berättigad att såsom lösen för samma fastebref uppbära, samt, beträffande fastebrefvet den 7 Februari 1843,
ådagalagdt vore, alt lagmannen låtit uttaga derå påskrifna lösen, beräknad i bankomynt, äfvensom lagmannen icke giltal på något sätt göra ens troligt, att den å öfriga Irenne nu ifrågakomma fastebref, debiterade lösen kommit honom tillhanda i annan myntsort än banko till de zifferbelopp, som funnos dessa fastebref åtecknade, advokalliskals-embelet yrkat, att lagmannen måtte förpliglas återbära hvad i expeditions- och chartaelösen för alla dessa fem fastebref blifvit af honom för mycket uppburet. 38 Ji.
Uti elen öfver sistnämnda memorial afgifna förklaring hade lagmannen Barthelson förmält, alt han, af flera embetsgöromål sysselsatt, och i saknad af nödig tid för anställande af en sakriktig efterforskning om förhållandet samt dessutom slagen af ärendets bekymmersamma natur, vid besvarande af advokatfiskals-embelets förra memorial vidtagit den irriga utvägen alt söka göra antagligt, det lösen för ifrågavarande fem fastebref blifvit i riksgälds åtecknad och uppburen, men att lagmannen, vid sedermera skedd grundligare efterforskning, dels genom påträffade enskilda anteckningar och dels genom erhållna upplysningar af lagmannens fordom hafde biträden, funnit, alt riksgäldsberäkningen icke ägt rum, utan att ifrågakomma lösen, likasom all annan, blifvit i banko debiterad och uppburen, hvilket fel, om än icke uppsåtligt, ändock stadnade honom till last; äfvensom han icke heller ville bestrida de grunder, advokalfiskals-embetet antagit såsom riktigast i afseende å beloppet af lösen och chartaesigillaUe-afgiflen för fastebref, hvadan äfven i detta tall fel eller misstag torde vara af lagmannen begånget; hvarjemte lagmannen, under förklarande, det han så mycket mindre kunde bestrida den yrkade återbäringsskyldighelen utaf hvad han högre än vederbort uppburit, som, ehvad än kunde lagmannen till last läggas, han likväl aldrig i verkligheten varit vän af otillbörlig vinst, endast önskade mildring i det ansvar, som för hans ofvanberörde förseelse blifvit yrkadt, och att från embetets mistning förskonas.
Efter sålunda parterne emellan slutad skriftväxling, är detta mål afgjordt genom Kongl. Hofrätlens utslag den 19 Maj sistlidna år, innehållande: att ”ehuru anledning förekommit, sorn skulle, sedan lagmannen Barthelson, på sätt lian sjelf till en början uppgifvit, låtit lösen och afgift for stämpladt papper å en del af ifrågavarande tern fastebref antecknas i riksgäldssedlar, lagmannen uttagit de för tästebrefven sålunda debiterade belopp, såsom om de utgjort bankomynt, och således fordrat för nämnde fastebref mera, än påskrrfven lösen; dock som lagmannen sedermera förklarat, att han endast af misstag uppgifvit sig hafva beräknat och påtecknat de ifrågavarande expeditionerna stämpladt papper och lösen i riksgäldssedlar, men att han sedermera genom noggrannare efterforskningar kommit lill visshet derom, att han dervid, såsom i afseende på öfriga från Häradsrätterna i lagmannens domsaga utfärdade lingsexpedi tioner, beräknat sådana afgifter i banko, vid hvilket förhållande och om än, på sätt det af advokalfiskals-embetet företedda betyg innehöll, för fastebrefvet den 7 Februari 1843 lösen blifvit erlagd med 23 R:dr 24 sk. banko, lagmannen i allt fall derigenom icke kunde anses hafva II.
39 fordrat högre lösen, än som varit expeditionen påtecknad; funne Kongl.
Hofrätten, det lagmannen icke kunde till det for sådan förbrytelse stadgade ansvar fällas.
Men alldenstund, genom hvad lagmannen sjelf vidgått och ej mindre advokatfiskals-embetet ulredt och ådagalagt, än äfven handlingarne i öfrigt utvisade, lagmannen vore öfvertygad att hafva å de fem ifrågavarande fastebrefven antecknat och för dem uppburit så väl högre lösen, än enligt Kongl. Expeditionstaxan den 15
Maj 1821 vederbort, som oek större chartassigillatasafgift, än som motsvarade det. fastebrefven bilagda stämplade papper, och på sådant sätt, tillskansat sig, utöfver lagliga afgifter, för faslebrefvet den 2 Oktober 1829, 2 R:dr 26 sk., för las teir refve t den 1 Februari 1834, 3 R:dr 15 sk., för fastebrefvet den 20 Juni 18.35, 4 R:dr 14 sk., för faslebrefvet den 7 Maj 1839, 93 R.dr 47 sk., deraf dock lagmannen, såsom ofvan är vordet utredt, uppburit allenast 18 R:dr 34 sk., samt för fastebrefvet den 7 Februari 1843, 7 R:dr 20 sk.; fördenskull och emedan det embetsbrolt, som sålunda låsre lagmannen till last, alt hafva för af honom å embelets vägnar » . ii utfärdade fastebref beräknat och uttagit högre lösen och afgift för stämpladt papper, än som med gällande författningar varit öfverensstämmande, om det ock icke må, emot lagmannens nekande, anses med full bevisning
Adagala gdt, att sådant skett uppsåtligen, för att till parters förfång bereda sig olaglig vinning af embetet, likväl måste, vid betraktande af ej mindre den längre tid ett slikt missbruk fått fortfara, eller, så vidt i detta mål förekommit, från år 1829 till Ar 1843, än äfven de för lagmannen och domare-embetets anseende i allmänhet menliga förhållanden, hvarunder samma missbruk ägt rum, och hvilka, i förening med de i öfrigt besvärande omständigheter, som under skriftvexlingen i detta mål emot lagmannen inlupit, utesluta möjligheten af missförstånd hos honom om förfatlningarnes tillämpning, hänföras till sådan uppenbar vårdslöshet vid domare-embetets utöfning, derför, enligt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, urbota bestraffning följa borde; pröfvade, i förmågo af nämnde lagrum samt ofvanåberopade Expeditionstaxa, Kongl.
Hofrätten rättvist döma lagmannen Barthelson, som gjort sig skyldig att, för b vartdera af de ifrågakornna fastebrefven, böta tjugu riksdaler banko eller tillhopa etthundra riksdaler samma mynt, men, för hvad honom i öfrigt i afseende härå till last lag, ansetts till urbota bestraffning förfallen, att i en bot för de embetsfel, hvarom han i detta mål blifvit öfvertygad, varda från utöfningen af sitt innehafvande häradshöfdinge-embete och dermed förenade löninkomster på sex månader skiljd; hvarförutan det å 1 åge lagmannen att lill vederbörande återbära hvad lian, såsom förr nämndt vore, i expeditions - 40 Ii.
Emb.-Berättelse den 15 No v. 1847. och cbartae-lösen för mycket uppburit, med de här ofvan anmärkta belopp, nemligen för fastebrefvet den 2 Oktober 1829 två R:dr 26 sk., för fastebrefvet den 1 Februari 1834 tre R:dr 15 sk., för fastebrefvet den 20 Juni 1835 fyra R:dr 14 sk., samt för fastebref ven den 7
Maj 1839 och den 7 Februari 1843 tjugusex R:dr 6 sk. allt banko.”
Hvad ater angår öfriga anmärkningsmålen, deri tilltalade blifvit dels för olaga domslut och dels för andra embetsfel eller försummelser sakfällde, hafva förseelserna kunnat anses försonade med bötes-ansvar, jemte skadeersättning, när sådan ifrågakommit, och i vissa fall baft endast sistnämnda påföljd; äfvensom i andra fall, utan någondera påföljden, ogillande omdömen öfver åtalade förfaranden ändock blifvit af öfverdomaren uttalade.
Förhållandet härutinnan upplyses vidare genom efterföljande sammandrag af alla de anmärkningsmål, hvilka, hos Rikets Hofrätter afdömda år 1846, slutat med ansvar
A de tilltalade, eller annan för dem nödig ansedd rättelse, nemligen: Kongl.
Hofrät- ten öfver Skåne och Blekinge.
För olaga dom eller beslut i tvistemål eller brottmål
För försummelse med handlingars eller dom- böckers insändande, eller förseelser emot ex- peditionstaxan . ...
För andra fel eller försummelser i embetsutöfning 5 36 5 8 7 8 2 1 2 15 44 15 Summa . / 46 23 5 74 Härtill komma de mål, uti hvilka de angifne blifvit frikände, dels genom utslag .... 6 4 1 11 dels derigenom, att målet afskrifvits eller utan pröfning fått förfalla 3 4 — 7 Summa 9 8 1 18 Summa summarum 55 31 | 6 92 De R.
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847- 4-1
De i dessa mål tilltalade hafva likväl, enär åtskilige ibland dem förekommit två eller tre gånger, icke varit flera än 79, hvaraf i Kongl. Svea Hofrätt 44 och i Kongl. Göta Hofrätt 29, men i Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge lika med målens antal eller 6.
I afseende på denna märkbara olikhet Hofrätterna emellan bör nämnas, att i den sistnämnda antalet af oafgjorda anmärkningsmål varit jemnförelsevis något större, och att i Kongl. Svea Hofrätt uti beräkningen ingått icke mindre än 29, af advokatfiskals-embelet. anmälda emot domare, som försummat alt inom föreskrifven lid insända nästförutgångna årets domböcker, en förseelse, som i de andra Hofrätterna i allmänhet icke åtalas, förr än vederbörande, särskildt anmanade att sin åsidosatta skyldighet härutinnan fullgöra, med fortfarande underlåtenhet deraf beträdas.
Under årets lopp har deremot ingen enskild person blifvit, för falsk eller obehörig angifvelse emot domare eller annan embetsman, till ansvar fälld.
Enligt Grundlagens, med Instruktionen gemensamma, föreskrift åligger det Juslitie-ombudsmannen att ”utreda lagskipningens tillstånd.”
Såsom bidrag dertill torde, på sätt redan är nämnd t, få räknas den i årsberättelsen och vidare här ofvan, dels utförligen och dels i sammandrag aflagda redovisning, huruledes anmärkningsvärda fel och oordningar i lagskipningen blifvit åtalade samt under loppet af åren 1844, 1845 och 1846 pröfvade och bedömda.
Dessa åtalade tilldragelser utgöra dock endast mörka punkter i lagskipningen, för utredande af hvars tillstånd alltså*fordras, alt de förra sammanställas med dess verksamhet i det hela under den lid, de ägt rum.
Då i allmänhet kan antagas, att enhvar timat ett eller två år förr, än åtalet blifvit afgjordt, falla de, åtminstone till större delen, inom åren 1841 till och med 1844.
I fortsättning af hvad flera äldre årsberättelser innehålla, förekommer i den sist afgifna, pag. 61 och följande, en allmän öfversigt af doinstolarnes och öfriga judicieila embetsmyndigheters göromål under nyssnämnde fyra år, sammandragen med hufvudsaklig ledning af de till Kongl. Maj:t ifrån Hans Exellens Hr Justitie-statsministern inkomna berättelser om justitieförvaltningen i riket, samt för öfrigt grundad å särskildt inhämtade upplysningar.
Denna öfversigt, genom hvars framläggande jag sökt, så vidt möjligt varit, fullgöra hvad i ofvannämnde hänseende mig ålegat, och till hvilken derföre vördsamt hänvisas, omfattar ifrågavarande tidsryrn/?.
Ombudsm. Emb.-Berättelse 1847. 6 42 St.
Emi.-Berättelse elen 15 Nov. 1847. den, den sednaste, som nu är öfverskådlig, och lemnar således tillfälle till anställande af den jemförelse, som här åsyftas.
En sådan jemförelse synes mig otvifvelaktigt lägga i dagen, att lagskipningen och de mångfaldiga grenarne af dess vidsträckta verksamhet i det hela förete den ordning och drift, hvarå rättmätiga anspråk kunna göras: att undantagen derifrån varit lill antalet få och till beskaffenheten merendels af ringare vigt; och att fördenskull de lagskipande i allmänhet måtte anses, genom fortfarande upplysning, rättrådighet och nit, hafva uppfyllt sina, för samhället och enskilda, maktpåliggande pligter och sålunda förtjena den aktning och det förtroende, hvaraf de äfven tillförne varit i åtnjutande.
Den, enligt Instruktionens 17 §, Justil,ie-ombudsmannen åliggande skyldighet, ”att inhämta fullständig kunskap om anledningarne till åklagade personers häktande”, har ej heller blifvit åsidosatt; hvilket, såsom jag förmodar, torde bevittnas dels af den speciella redogörelsen för Embetets förvaltning, dels af öfriga dertill hörande och för Rikets Höglofl.
Ständers Lagutskotts D O O närmare granskning tillgängliga handlingar.
CJ O O O O o