Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid den granskning, jag under embetsresa år 1853 anställde uti Askims Häradsrätts domböcker, fastades min uppmärksamhet på ett af bemälta
Rätt den 5 Febr. samma år meddeladt utslag, angående en person, tilltalad för det han skall pinat en annan till bekännelse af brott; hvilket utslag innehöll, att den tilltalade erkänt tjugufem slag, deraf åkommor följt, och som, ehuru han under misshandlingen uppmanat den misshandlade till bekännelse, omständigheterna likväl icke medgåfvo det antagande, att densamma varit misshandlingens ändamål, utan antagligen förekotnme, att den tilltalades sinnesförfattning ytterligare uppretats deraf, att den misshandlade, redan straffbar för hvad han gjort, i den tilltalades ögon ökat sin straffbarhet derigenom, att han icke velat medgifva sin brottslighet, fälldes den tilltalade (endast), jemlikt 21 kap. 7 §. samt 35 kap. 1, 2 och 3 §§.
Missgernings-Balken, att böta för ett sår 3 R:dr 1C sk., sju skrubbsår 4 R:dr 32 sk., fyra blånader 2 ll:dr 32 sk., en svullnad 32 sk., fjorton slag utan åkomma 7 R:dr, vägalridsbrott 13 R:dr 16., eller tillhopa 31 R:dr 32 sk. banko till treskiftes; varande utslaget Kongl.
Hofrättens pröfning understäldt.
Jag har i detta utslag funnit anmärkningsvärdt, att, ehuru för lagligen styrkt antoges, att den tilltalade på anförda sätt misshandlat en för brott angifven person, under uppmaning att bekänna det honom tillvitade brott, Häradsrätten likväl befriat den tilltalade från det stränga ansvar, lagen stadgat för en persons pinande till bekännelse, då det likväl syntes mig uppenbart, att om äfven, såsom i utslaget uppgifves, pinande till bekännelse icke varit lör den tilltalade misshandlingens ändamål, hvilket jag dessutom trodde svårligen hafva kunnat utrönas, en dylik misshandling under uppmaningar af ofvanberörda beskaffenhet, icke destomindre kunde hafva den verkan, att aftvinga den misshandlade en falsk och för hans välfärd menlig bekännelse, hvilket lagen genom det stränga straff, den stadgat å pinande i sådan afsigt, just haft för ändamål att förekomma; hvarföre jag funnit mig föranlåten att emot domhalvanden förordna åtal för orätt dom; och har härom varit skriftvexladt inför Kongl. Göta Hofrätt; hvarefter och sedan Domhafvande!) med döden afgått, Kongl. Hofrätten meddelat Utslag den 21 November 1855 af innehåll, att som Domhafvanden imellertid aflidit, förevarande åtal komme att förfalla.
En person, som vid Nordmalings och Bjurholms Tingslags Häradsrätt var dömd att för förnekande af sin hand och förskrifning böta 233 R:dr 16 sk. banko med 4t procent ränta, hade af samma Häradsrätt blifvit förpligtad att, derest han ej kunde betala böterna eller visa, att inålsäganden desamma eftergifvit, undergå två månaders fängelse å länshäktet; och som jag ansett förvandlingsstraffet i stället hafva bordt, enligt 5 kap. 4 §.
Förordningen den 10 Juni 1841, bestämmas till tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd; så har jag emot Domhafvanden låtit anställa åtal, för det han, af uppenbart missförstånd om Jagens mening, sålunda fällt origtig, till verkställighet kommen dom, som vållat, att den sakfällde fått umgälla sitt brott med annat och lindrigare straff, än derå enligt lag bordt följa.
Efter detta åtals utförande har Kongl. Svea Hofrätt genom utslag den 7 Febr. 1856 sig deröfver utlåtit, att som i fråga varande böter, hvilka vore af den beskaffenhet, att om deras förvandlande till annat straff, vid saknad tillgång hos den sakfällde till böternas gäldande, särskild bestämmelse icke funnes i lag gjord, bordt, jemlikt 5 kap. 4 §. Straff-Balken och Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, för det fall, som inträffat, att den sakfällde ej förmått samma böter utgifva, förvandlas till tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd; men Häradsrätten, genom åtalade beslutet den 1 April 1853 förordnat, att den sakfällde, derest han ej förmådde utgifva nämnde böter, skulle i stället straffas med två månaders fängelse å länshäktet; alltså och utan afseende å hvad
Domhafvanden till stöd derför i afgilven förklaring anfört, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, det skulle han, såsom för Härads-Hättens beslut ansvarig, för det han af missförstånd sålunda fällt orätt dom, jemlikt 1 kap. 12 §.
Rättegånsbalken, böta trettio daler silfvermynt med 10 U:dr banko.
Olver detta utslag har underdånig klagan icke blifvit förd.
Under embetsresa år 1853 hade vid undersökning af Lidköpings Rådstufvurätts domböcker yppat sig mer än vanlig långsamhet uti göromålens behandling, så att 12 särskilda mål blifvit anmärkta, hvilkas afgörande dröjt utöfver fyra månader, efter det de varit såsom utagerade lemnade till Rättens pröfning; och har jag derföre, till följd af min förut yttrade öfvertygelse om angelägenheten af allmänna åklagaremagtens mellankomst för alhjelpande af ett sådant missbruk, funnit mig föranlåten att emot Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter förordna åtal, med påstående om ansvar för de obehöriga dröjsmålen.
Efter utförande af detta åtal har Kongl. Göta Hofrätt genom utslag deröfver den 4 sistlidne Febr. sig ullåtit och med åberopande af orsaker, hvilka uti de tilltalades förklaring blifvit uppgifna, nemligen att den anmärkta långsamheten skall härledt sig från mängden af Borgmästarens uppräknade embetsgöromål och från uppgifne händelser, som icke skulle kunnat alvärjas eller åtminstone förmentes verka till hans urskuldande, vid hvilket förhållande och då hvarken någon part klagat eller skada förorsakats, Borgmästaren yttrat förhoppning om befrielse från all påföljd af åtalet, förklarat sig finna, att anmärkta dröjsmålet icke borde till någon påföljd föranleda.
Uti de underdåniga besvär, jag häröfver anfört, har jag framställt anmärkningar emot de sålunda begagnade ursäkter, såsom varande de vanliga, men med hvilka äfven större försummelser, än de nu ifrågavarande, kunna öfverskylas.
Jag har utgått från den grund, att ar - — 94 — betskrafter, som äro tillräckliga för göromälens skötande i längden, också förslå att utan dröjsmål företaga dem, och att i annan händelse det tillhörer de arbetande att göra behörig anmälan om krafternas otillräcklighet; i brist af hvilken anmälan den för göromålen ansvarige äfven måste anses hafva erkänt sig skyldig att i rättan tid medhinna dem.
Och beträffande undflykten om uteblifven klagan af rättsökande och deraf härledd slutföljd, att ingen skada skett, har jag i underdånighet påminnt om den betänklighet, som nästan utan undantag afhåller parter från dylik klagan, nemligen farhågan att derigenom stöta sig med sina domare, samt om den ofelbara och oundvikliga skada, som alltid härrörer från uppehållet för den part, hvilken genom sakens afgörande skall vinna.
Dessa underdåniga besvär äro hos Kongl. Maj:t ännu anhängiga.
Af en hos mig gjord angifvelse har jag funnit mig föranlåten att vid Rådstufvurätten i Westervik låta tilltala Stadsfiskalen derstädes för den olagliga åtgärden, att hafva i häkte inmanat och qvarhållit en till staden under marknad den 8 Juni 1853 inkommen landtman, dels i anledning deraf att några silfvermynt, dem denne innehaft, förmenats vara falska, och dels under föregifvande af bristande underrättelse om mannens person och lefnadsställning, utan att i dessa förhållanden, efter min tanka, legat någon antaglig grund för den medfart, som honom sålunda öfvergått.
Efter utförande af detta åtal har Rådstufvurätten genom utslag den 28 Febr. 1855 sig utlåtit och på anförde skäl förklarat, att
Stadsfiskalen icke kunde i målet till ansvar fällas, samt i följd deraf ogillat de mot honom framställda ersättningspåståenden och ålagt målsegaren att godlgöra ej mindre allmänna åklagaren för hans kostnader, enligt derå ingifven räkning, med 21 R:dr 33 sk., än äfven vittnena omkostnaden för deras inställande med sammanlagda 15 R:dr b:co.
Sedan jag i detta utslag sökt ändring; har Kongl. Göta Hofrätt den 12 sisth Febr. genom utslag i ämnet sig utlåtit, att vid jemförelse med vittnesmålen vore till full visshet ådagalagdt, det Stadsfiskalen den 8 Juni 1853 omkring klockan 2 eftermiddagen, i anledning af yppad misstanka, att målsägaren sökt utprångla falskt silfvermynt å särskilda ställen i Westervik, bland andra den så kallade Stadshuskrogen, hvarest han ock anträffats, låtit efter föregånget förhör genom Stadsbetjeningen derifrån föra honom till Stadens Rådhus; äfvensom att, sedan han der undergått vidare förhör samt Stadsfiskalen inhemtat upplysning från två Guldsmeder, angående beskaffenheten af det ifrågaställa myntet, och förordnat, att målsägaren skulle nedföras, denne blifvit vid pass en timma derefter af tillstädesvarande vaktbetjenter förd från öfra våningen, der han dittills hållits bevakad, ned i andra våningen och der insatt först i ett vaktrum, men sedermera uti en deruti belägen arrest, hvarest han förvarats till klockan omkring nio på aftonen, då han, jemlikt Stadsfiskalens föreskrift, blifvit frigifven ; och ehuru således uppenbart vore, att målsägaren genom Stadsfiskalens påbjudna åtgärder varit beröfvad friheten och således häktad under Hera timmar, i följd af en emot honom yppad misstanka att hafva sökt utprångla falskt silfvermynt, hvilken misstanka dock, vid sedermera företagen närmare undersökning af myntet, befunnits helt och hållet ogrundad; likväl och emedan den genom vittnen styrkta omständighet, att de mynt, hvilka målsägaren å Stadshuskrogen erbjudit såsom betalning för erhållen förtäring, haft ett så beskaffädt utseende, att ej allenast vid tillfället närvarande personer ansett dem såsom falska, utan ock genast derefter tillfrågade sakkunnige män hållit sådant för sannolikt, *) i förening med det enligt vittnesmålen ostridigt förekomna förhållande, att målsägaren vid de med honom på stället och på Rådhuset hållna förhör, i afseende på så väl åtkomsten af mynten som sin person och lefnadsställning, lemnat orediga, mot hvarannan stridande och undvikande uppgifter, samt *) Utbjudandet af falskt mynt är icke ett brott, sorn- ådrager häkte i annat fall, än då man öfvertygas alt hafva vetat myntet vara falskt. — 95 — derigenom sjelf underhållit och ökat den emot honom yppade misstanka, innefattat anledning för Stadsfiskalen att försäkra sig om målsägarens person, intill dess Stadsfiskalen, som af de vid förhören närvarande,
för honom bekanta personer i denna del ej kunnat vinna upplysning, hunnit med någon tillförlitlighet inhämta, huruvida målsägaren vore bosatt man och i sådana förhållanden, som lemnade säkerhet för hans person, hvilket jemväl, med afseende derå, att Stadsfiskalen efter inhämtad kännedom i denna del frigifvit målsägaren, syntes hafva varit Stadsfiskals egentliga afsigt nied hans tillvaratagande; men det i allt fall läge Stadsliskalen till last, att han, som enligt tvenne vittnens utsagor, jemlörde med åtskillige under ransakningen i öfrigt inlupna omständigheter, redan tidigt under eftermiddagen blifvit underrättad derom, att målsägaren åtföljt ena vittnet till staden, då ej sökt den närmare upplysning angående målsägaren, hvartill han såmedelst fått anvisning och angående hans lösgifvande föranstaltat, utan låtit honom det oansedt flera timmar och således vida längre, än för ändamålet varit nödigt, qvarblifva i häktet, hvarigenom stadsfiskalen uppenbarligen åsidosatt den sorgfälliga uppmärksamhet vid sakens behandling, som vederbordt, och följaktligen eftersatt hvad honom i hans egenskap af Stadsfiskal ålegat; ty pröfvade Kongl. Hofrätten, med ändring af Rådstufvurättens öfverklagade beslut, rättvist på så (sådant) sätt bifalla min förda klagan, att Stadsfiskalen, enligt 1 kap. 7 §.
Utsökningsbalken, dömdes, för hvad sålunda i detta mål kommit honom till last, att böta 16
R:dr 32 sk. till de fattiga i staden Westervik, samt derjemte förpligtades att ersätta, dels målsägaren hans utgifter och besvär i målet med tretton R:dr 16 sk. banko, dels tillförordnade allmänna åklagaren hvad han, enligt ingifven räkning, för målets utförande fordrat, med tjuguen R:dr 33 sk. samma mynt, dels ock utgifva de åtskilliga vittnen för inställelsen af Rådstufvurätten tilldömde belopp.
Ofver detta utslag äro underdåniga besvär af Stadsfiskalen anförda.
Oaktadt vid en förutgående inspektions-resa blifvit af mig anmärkt, att uti Kämnersrättens i Gefle domböcker för åren 1832 till och med 1835 saknades saköreslängder samt vederbörandes uppmärksamhet på denna brist blifvit fästad ; har likväl vid mitt senaste besök i samma stad under sistlidna årets inspektionsresa denna brist funnits icke vara afhjelpt; hvarföre jag förordnat åtal emot dervararande Borgmästare, hvilken under nämnde tid innehaft ordförande-befattningen i bemälta
Rätt, med påstående om ansvar för den inträffade försummelsen ; och sedan detta åtal blifvit behörigen utfördt; så har Kongl. Svea Hofrätt deröfver genom utslag den 3 Mars innevarande år sig utlåtit, att emedan ostridigt vore, det saköreslängder icke funnits vidfogade
Kämnersrättens i Gelle domböcker för de fyra åren 1832 till och med år 1835 samt det tillkommit den tilltalade Borgmästaren, såsom under nämnda år Ordförande i bemälte Rätt, att tillse, det Rättens domböcker blifvit i fullständigt skick försatta; ty och enär Borgmästaren, hvilken i sin afgifna förklaring invändt, att då domböckerna under den efter nämnda år förflutna tiden troligen varit af andra tjenstemän handterade och begagnade, ansvaret för den befunna ofullständigheten i afseende å saköreslängderna ej skäligen kunde drabba Borgmästaren, icke ens sökt göra sannolikt, att saköreslängder förut varit ifrågavarande domböcker vidfogade samt den omständighet, att Borgmästaren efter det förevarande åtal blifvit emot honom anstäldt, låtit upprätta saköreslängder och dem till Rådstufvurättens arkif aflemnat, icke kunde befria honom från påföljd för den försummelse i tjensten, hvilken han derförinnan låtit komma sig till last; alltså pröfvade med stöd af grunderna i 1 kap. 12 §.
Rättegångsbalken, jemförd med 24 kap. 5 §. samma balk, Kongl. Hofrätten rättvist, det skulle Borgmästaren för ofvan anmärkta underlåtenhet af hvad honom, såsom Ordförande uti förra Kämnersrätten i Gefle, ålegat, böta tjugufem daler silfvermynt för ofull - — 96 — ständigheten i hvardera af ofvannämnda fyra års domböcker med tillsammans etthundra daler silfvermynt eller trettiotre riksdaler 16 sk. banko.
Detta utslag har hos Kongl. Maj:t icke blifvit öfverklagadt.
Det uti 1853 års berättelse upptagna aktionsmål emot
Domhafvanden i Snefringe Härad lör dröjsmål med ransakning öfver en häktad person, är nu af Kongl. Maj:t afgjordt genom nådigt
Utslag på mina underdåniga besvär den 1 sisth Mars, af innehåll, att Kongl. Maj:t, jemlikt det af Hofrätten åberopade lagrum, 1 kap. 12 §.
Rättegångs-Baiken, funne skäligt fastställa Hofrättens domslut i hvad det öfverklagadt blifvit; och ansåge Kongl. Maj:t anledning icke förekomma att
Domhafvanden uppå dess derom gjorda underdåniga ansökning, nåd förunna.
Vid uppmärksamhet på innehållet af mina i 1853 års berättelse upptagna underdåniga besvär torde det blifva för läsaren tydligt, att deras syftemål är vunnit genom den i nådiga Utslaget beviljade förändring i Hofrättens domslut, att detsamma nemligen borde stödja sig endast på lagens föreskrift i 1 kap. 12 §.
Rältegångs-Balken, och icke på de af Hofrätten derjemte åberopade författningar.
Vid besök i Wenersborg år 1853 och 1854 hade undersökningen af Rådstufvurättens domböcker visat, att icke mindre än 181 mål hvilat oafgjorda längre än fyra månader, en del till och med ett, två ända till fyra år, efter det de varit utagerade; och jag har trott mig icke kunna underlåta att för en sådan försummelse i domareärendens behandling låta lagligen tilltala Rådstufvurätten; uppå hvilket åtal jag erhållit Kongl. Göta Hofrätts utslag den 26 sisth Febr. deruti, med åberopande af en hos Wenersborgs Rådstufvurätt antagen arbetsordning, enligt hvilken Borgmästaren ensam skulle åligga att uppsätta Rättens dombok samt författa alla der beslutade utslag och således äfven draga försorg derom, att utslagen varda skyndsamt expedierade, samt enär icke vore visadt, att Rådmännen genom någon försummelse i de tjensteåtgärder, som dem ålegat, föranledt det anmärkta dröjsmålet med domböckernas afslutande och utslagens afkunnande, de tilltalade Rådmännen befriades från ali delaktighet i den inträffade försummelsen.
Hvad åter Borgmästaren särskildt beträffade, så har Kongl. Hofrätten visserligen funnit det vara ådagalagdt, att målen i många läll icke blifvit med den skyndsamhet afgjorda, som under iakttagande af en rätt ordnad verksamhet skäligen bordt kunna påräknas, men enär liera af dessa mål redan under föregående Borgmästares embetsförvaltning blifvit till pröfning öfverlemnade, och den nuvarande således, sedan han tillträdt Borgmästareembetet, måst använda tid på utarbetandet af dylika äldre mål samt med afseende jemväl å de göromål, som i öfrigt samma embete tillhörde, hade Hofrätten ändock ansett Borgmästaren icke hafva i fråga om målens afgörande, af bristande nit och drift begått sådan försummelse, att den kunde honom såsom fel i embetet till last föras, utan endast dömt honom, för underlåtandet att behörigen afsluta och underskrifva domböckerna för år 1851 och 1852, att böta 8 R:dr 16 sk. banko.
Dessa domskäl har jag upptagit till vederläggning uti anförda underdåniga besvär öfver Hofrättens utslag, hvilka nu bero på nådig pröfning.
En å kronohäktet vid Långholmen, till straff för tryckfrihetsbrott innesluten fånge hade hos Kongl. Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar i Riket anhållit om tillåtelse att — 97 — under fängelsetiden sysselsätta sig med skrifning, under iakttagande deraf, att inga skrifter af honom utlemnades förr, än vederbörande haft tillfälle öfvertyga sig, att deri icke förekomme något, som kunde afse försök till rymning eller på annat sätt störa ordningen vid fängelset; i anledning hvaraf Kongl. Styrelsen genom beslut den 10 September 1852 väl bifallit denna ansökning, men tillika dervid fästat det vilkor, att sådana fångens skrifter, som anginge.annat än hans enskilda angelägenheter, borde af Direktören vid fängelset öfverlemnas till Öfverståthållare-Embetet, för att efter dess bepröfvande vederbörande till handa hållas, derest icke fången, beträffande sådana skrifter, som vore afsedda att till trycket befordras, heldre ville öfver innehållets lagenlighet förskaffa sig Tryckfrihetskommittéens godkännande.
Sedan detta beslut kommit till min kunskap, har jag funnit mig icke kunna betrakta dess innehåll annorlunda, än såsom en öfverträdelse af Tryckfrihetsförordningen: hvarföre jag emot Kongl.
Fångvårds-Styrelsen låtit anställa åtal med anmärkning, hurusom den i Grundlagen hvarje Svensk man tillförsäkrade rätt att, utan några af den offentliga makten i förväg lagda hinder, af trycket utgifva skrifter förnärmades genom den vidtagna åtgärden, för hvilken ej heller funnes någon ursäkt deruti, att vid förevarande fall rättighetens mistning skulle inträffa under en tid, då straffet för samma rättighets missbrukande fortvarade, helst Grundlagen icke kände ett så beskaffadt hinder för utöfvande af omnämnde allmänna rättighet, den der icke finge förnärmas genom någon tryckningen föregående granskning af skrift; samt att, då antagas måste, att icke all rätt vore en fånge beröfvad, inskränkningarne i hans rätt att till godo njuta tryckfrihet icke finge sträckas längre, än fängelsets säkerhet fordrade, till hvilket ändamåls ernående väl hörde, att fånge ej finge från fängelset eller sitt rum deri afsända någon skrift, hvilken ej förut lemnats till fängelseföreståndaren till genomläsande, men icke vore nödigt, att föreståndaren efter genomläsningen skulle kunna hindra afsändning och befordrande till tryckning eller annat bruk af sådana en fånges skrifter, som icke befunnes innehålla någonting för fångens förvaring eller fängelsets säkerhet menligt.
Svea Hofrätt, hos hvilken detta åtal blifvit utfördt, har genom utslag i ämnet den 8 sisth April sig utlåtit, att emedan, såsom af de tilltalade blifvit erinradt, instruktionen för vaktmästarne och vaktkarlarne vid Smedjegårdshäktet af den 1 Okt. 1803 skall, enligt Kongl.
Brefven den 12 Febr, 1808, hufvudsakligen tjena till efterrättelse, jemväl vid Kronofängelserna i allmänhet och sålunda äfven i afseende å Kronohäktet vid Långholmen, samt med samma instruktion öfverensstämde, att skrifter eller bref af fångar skola af den, som har närmaste tillsynen öfver fängelset, öfverlemnas tili Konungens vederbörande Befallningshafvande hvars svar eller ordres derpå afvaktas; ty och då vid sådant förhållande Kongl.
Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar, som, så vidt disciplinen vid Kronohäktet å Långholmen rörer, har jemte Direktören inseende deröfver, genom ofvan anmärkte beslut, hvarigenom blifvit föreskrifvet, att sådane skrifter af den i fråga varande fången, som för straffs undergående inom Kronohäktet å Långholmen förvarades, hvilka anginge annat än fångens enskilda angelägenheter, skulle öfverlemnas till Ofverståthållare-Embetet, för att efter dess bepröfvande vederbörande tillhanda hållas, derest fången icke ville af ett särskildt medgifvet undantag sig begagna, icke kunde anses hafva felaktigt i embetet sig förhållit; alltså blefve det emot Kongl. Fångvårdsstyrelsen anställda åtal af Kongl. Hofrätten ogilladt.
Vid anställande af detta åtal hade jag förutsatt, att Kongl. Fångvårds-styrelsen vore den myndighet, till hvilken fången rätteligen vändt sig, för att komma i åtnjutande af en honom vid fängelset förmenad rätt tili sina skrifters alltnäugörande genom trycket; och så vida Fårsgvårds-styrelsens beslut icke innebar den dolda meningen att frånsäga sig behörägheten till ansökningens upptagande, samt låta dess beviljande bero af Ofverståthållare-Embetet; har jag ej annat kunnat finna än att genom det åtalade beslutet ett hinder var i förväg lagdt för utgifvande af fångens till tryck ämnade skrifter.
Jag kunde nämligen icke föreställa mig, att Ofverståthållare-Embetet ansåge sig behörigt atl bifalla utlemnandet till tryck, då sådant bifall hos Fångvårds-styrelsen blifvit förgäfves sökt; och uti hänvisningen att hålla skrifterna vederbörande tillhanda, skulle således icke kunna inbegripas äfven den, att efter långens åstundan R.
Emb.-Rerältelse lill 1856 års riksdag.
13 — 98 — låta lemna dessa skrifter till trycket, eller dervid följa den anvisning, som af honom erhölles.
För att erfara, huruvida min tanke om Fångvårds-styrelsens behörighet, hvilken också af denna myndighet icke blifvit förnekad, är i sjelfva verket grundad, och således Fångvårdsstyrelsen, men icke Ofverståthållare-Embetet var den myndighet, af hvilken fångens ansökning borde pröfvas, har jag funnit mig föranlåten att öfver Hofrättens utslag anföra underdåniga besvär, uti hvilka jag, för händelsen af hufvudsaklig nådig pröfning, framställt de skäl emot godtyckliga inskränkningar i fånges rätt till tryckfrihetens begagnande, hvilka här ofvan äro på sitt ställe upptagna.
Det till Kongl. Svea Hofrätt återförvisade, här ofvan omförmälta mål emot Borgmästaren i Thorshälla har sedermera, efter det åberopade vittnets afhörande, genom utslag den 15:de sisth April blifvit afgjordt på det sätt, att emedan Borgmästaren bestridt, att Rådstbfvu-rättens i fråga komne Dombok vid angifna tillfället befunnits i det anmärkta hänseendet, eller sålunda ofullständig, att luckor deri blifvit lemnade för då ännu icke uppsatta mål; ty och som hvad i målet förekommit icke innefattade ens halft bevis eller bindande omständigheter och liknelser till stöd för den gjorda angifvelsen; funne Kongl. Hofrätten
Borgmästaren icke kunna ådömas ansvar eller edgång i målet.
De underdåniga besvär, jag öfver detta utslag anfört, innehålla fullföljande af de förut i samma ämne anförda underdåniga besvären, samt den anmärkning, beträffande det i Hofrätten hörda vittnets berättelse, att jag i afseende på föremålet för detta vittnesmål icke visste, huru det kunde sägas, att ej ens half bevisning vöre åstadkommen, då vittnesmålet lemnade jakande svar på frågan, huruvida den af vittnet såsom Sekreterare författade anteckning i mitt diarium, hvilken innehåller, att vid genomseende af Rådstufvu-rättens protokoll för åren 1852 och 1853 förekommit, att en ej obetydlig del af samma protokoll icke blifvit uppsatt, öfverensstämde med förhållandet, sådant vittnet det då uppfattat, i hvad angick domboken för år 1852.