Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Följden har deraf också blifvit, hvad nästan alltid uppkommer med ensidiga beslut, att hvad man möjligen kan vinna i ena fallet, nästan alltid förloras dubbelt i andra hänseenden.
Betraktar man de förhållanden, sorn inom
Sverige uppstått under det nu rådande allmänna fredslugnet, finner man visserligen, att landet tilltagit betydligt i folkmängd, upplysning, vetenskaper och konst, samt att productionen af Iand- och stadsmanna-alster blifvit ökad.
Men deremot har under samma tid en vida större och betänkligare tillväxt skett uti antal af brottslingar och fattigpersonal; hvilket emedlertid är för allmänt kändt att behöfva ingå i någon bevisning om tillvaron af detta sorgliga förhållande.
Då deremot tankarna synas vara mycket olika, både om hufvudsakligaste orsakerne till det i senare tider så betydligt tilltagande antalet af brott, fattigdom och sedeslöshet, äfvensom om medlen att söka 44 Bevillnings-Ulskottets Betänkande, IV-o 12. hindra och förekomma dess vidare utveckling och tillväxt, torde jag i denna reservation få uppgifva åtminstone en ganska verkande orsak härtill, äfvensom inedlet att hota det onda.
Det hufvudsakligaste skälet till det i så betänklig grad ökade antal af brottslingar, tiggare och landstrykare består, efter mitt omdöme, hufvudsakligast deruti, att staten icke på något säLt i senare tider bidragit att anskaffa sysselsättning och tjenlig utkomst åt den betydliga mängd personer, som, serdeles i yngre åren, genom liderlighet, lättja och lättsinnighet, gjort sig så illa kände, att de icke hos någon enskild man kunna erhålla tjenst eller arbete.
Under de förflutna krigstiderne, upptogs denna dass till största delen utaf armeen och flottan, hvarest de, genom den rådande stränga ordning och krigstukt, ofta återställdes till ordentliga och nyttiga medlemmar i samhället; hvaremot, sedan denne tillflyktsort under det långa fredslugnet nu för dem blifvit stängd, återstår icke annan utväg än fängelserna, lösdrifveri och tiggarstafven.
Den betydliga tillökning, som uppkommit häruti, bevisar sig bäst deraf, att, då statsbidragen till Spinnhusen och Correctionsinrättningarne år 1823 utgjorde 23,434 R:dr 32 sk.
B:co, uppgick detta belopp år 1839 till 136,854 R:dr 25 sk. 11 r:st.
B:co. Att söka hämma och tillintetgöra den vidareutvecklingen af detta oroande förhållande, måste väl vara ett mål, som af hvarje fosterlandsvän bör eftersträfvas, äfven om detta endast kan låta sig göra genom betydliga uppoffringar.
Lyckligtvis ligger detta målet vida närmare, än man i .allmänhet föreställer sig, och de erforderliga uppoffringarne skola inom ganska kort tid mångfaldigt återgäldas.
Det är nemligen medelst utförande af allmänna arbeten, som, både för samtid och efterkommande, gagna fäderneslandet, som man bör bereda för den obemedlade eller vanfräjdade tillfälle att på ärligt sätt kunna anskaffa sig lifsuppehälle, och icke sorn hittills af brist på nyttig verksamhet tvingas att inträda och fortgå på lättjans, sedeslöshetens och lastens bana.
Utaf dessa allmänna arbeten böra, efter mitt omdöme, de till befordrande af de inre landcommunicationerne i allmänhet få sättas i främsta rummet, och äfven äro häraf i ganska stort behof; ty fastän landsvägarne i Sverige äro på många ställen uti godt stånd, äro de likväl å de fleste orter vida sämre, än hvad man efter nutidens kraf eger anspråk på att de böra vara uti ett bildadt och civiliseradt land.
Jag har uti serskild motion föreslagit, att, till landsvägarnes förbättrande uti landet, följande åtgärder borde vidtagas: l:o Upprättande inom hvarje
Län i Riket af en så kallad Yäg-Comite, efter samma grunder, som nuvarande Pröfnings-Comite, under Landshöfdingen, eller’ den han i sitt ställe förordnar, ordförandeskap, hvilken Bevillnings-Utskoltets Betänkande, N.-o 12. 45 Comité eger laglig rättighet att, på lika sätt, sorn fortgår för erläggande af Curhus-afgift, kunna uttaxera af hvarje mantalsskrifven person inom Länet högst 4 skillingar b:co, eller mindre belopp om året, till omläggning af inom districtet befintlige mindre tjenliga vägar, så att de blifva mera jemna och raka, efter förut gjord undersökning och af Landtmätare eller annan sakkunnig person upprättadt kostnadsförslag. 2:o
Det lill detta ändamål årligen uttaxerade belopp utlånas genom Väg-Comiteens försorg på säkra händer eller på annat sätt göres räntebärande, för att först användas, då inom Länet missväxt inträffar, hvarigenom, utan synnerligt betungande, en reserv-fond finnes, för att i nödens stund, genom företag, som både för samtid och efterkommande äro af serdeles gagn, kunna hjelpa och understödja lidande medborgare. 3:o Skulle den samlade fonden i missväxtår finnas otillräcklig alt kunna afhjelpa befarad hungersnöd, och som följd'deraf uppkommande arbetsbrist, berättigas Väg-Comiteen att af Spanmåls-Creditivet upptaga räntefritt lån till så stort belopp, att det kan återgäldas på fem år, det året oberäknadt, då lånet erhölls, med en femtedel årligen, genom uttaxering af fyra skillingar af hvarje mantalsskrifven person inom Länet. 4:o
Huru och hvilka väganläggningar skola utföras, öfverlemnas åt Väg-Comiteernes eget bepröfvande; men nödigt är, till undvikande af långa och onödiga rättegångar, att ingen gammal väg aflyses eller får förfalla, förrän ny blifvit efter förrättad syn godkänd och underliållningsskyldigheten fördelad., bestämd och lagakraftvunnen, emedan annars rättegångar uppkomma endast för att slippa denna skyldighet under den längre tid, som härmed kan åtgå.
Det föreslagna maximi-beloppet, fyra skillingar, må ökas till dubbelt uti de Län, der behofvet sådant påkallar, med vilkor, att räntefritt lån från Spanmåls-Creditivet äfven fördubblas, i händelse vid missväxtår tillgångarne sådant medgifva.
Syftemålet med motionen är det tredubbla: nemligen förbättrade vägar, trygghet och tillfredsställelse för den mindre bemedlade folk-classen, att veta sig, vid inträffande missväxt, kunna undgå hungerns fasor och härjningar, samt början gjord till en så småningom fortgående emancipering för provincernes befolkning, derigenom, att den lärfer sig hafva tillit till sig sjelf, och ej vid alla missgynnande tillfällen behöfver anropa staten om biträde.
Med den sedermera vunna erfarenhet inom Bevillnings-Utskottet, att Utskottet beslutat föreslå Rikets Ständer att nedsätta personliga skyddsaf - 46 Bevillnings-Utskoltctn Betänkande, N\o 12, giften till 24 sk. för man och 12 sk. för qvinna, hvarigenom bevillningen efter denna Artikel skulle minskas med omkring R:dr 500,000 B:co, äfvensom med ledning af en nyligen från trycket utkommen brochure: ”Om publika arbetens nytta och nödvändighet" hvilken ■ skrift innehåller reflectioner och uppgifter om allmänna arbeten af den beskaffenhet, att det vore serdeles ensidigt, om hvarje Riksdagsman skaffade sig underrättelse härom, har jag trott mig böra ändra min ofvanåberopade motion, i betraktande af den ökade tillgång, som för detta ändamål kan erhållas, i händelse en del af den föreslagna ned sättningen af bevillning efter 1 Artikeln blefve använd till utförande af allmänna arbeten, hvarutaf landsvägarne först böra komma i åtanka.
Jag får således reservationsvis anmäla, att jag anser det vara vida förmonligare, rättvisare och med landets sanna väl mera öfverensstämmande, att, i stället för den af Bevillnings-Utskottet beslutade nedsättning af personlig skyddsafgift, denna nedsättning inskränkes lill 36 sk. för man, i stället för beslutade 24 sk., samt 18 sk. för qvinna, i stället för beslutade 12 sk.
Då uti lliket innevarande år troligen finnas omkring 1,600,000 personer, sorn skola erlägga skyddsafgift, erhölls genom denna tillökning från 24 till 36 sk. och från 12 till 18 sk., ungefär R:dr 300,000 B:co, sorn borde till Laudsväcaraes förbättrande årligen användas, hvartill O o dessutom säkerligen kan tagas omkring
R:dr 50,000 af fonden till Correetionsinrättningar, i fall, som sig bör, alla eorrectionisler, som icke begått så grofva brott, att de mäste hållas inneslutne i fängelse, borde användas till arbete vid desse vägförbätlringar, i stället för att, som nu, sysslolöst tillbringa sin lefnad.
Vid dessa vägförbätlringar borde dessutom ovilkorligt lemnäs arbete åt alla från fästningar eller fängelser, efter utstådt straff, utsläppte sig anmälande brottslingar, hvilka ofta icke ega annan utvifg för sin bergning, än genast begå nya brott; men det är icke endast för den här åberopade falk-class, sorn delta tillfälle till arbetsförtjenst är nyttigt och behöfiigt, utan är det hufvudsakligast för det stors antal af såväl å landet som i städerne befintlige meddellöse personer, som härigenom kunna vid trängande behof erhålla sitt lifsuppehälle, hvarigenom äfven den nuvarande myckenhet lösdrifvare och brottslingar bör så småningom komma att minskas.
I händelse vid denna reservation något afseende kommer att fästas inom Riks-Stånden, så att åter remiss hommer att ske på Bevillnings-TJtskottets Betänkande rörande personlig skyddsafgift, ämnar jag att med den rätt, Riksdags-Ordningen föreskrifver, med afseende på under Riksdagen inträffad händelse, i motionsväg inlemna följande punkter, såsom tillägg och ändring uti min förut här omnämnda motion, nemligen: Bevillnings-Vtskottets Betänkande_, IV o 12. 47 1:0
Att R:dr 3oo,ooo B:eo af personliga skydd sa fgi flen årligen anslås till landsvägarnes omläggning och förbättring å de orter, der behofvet sådant krafvel-, hvarvid först böra komma i fråga de större,' mest befarna landsvägarne. 2:0
Att 5o,ooo R:dr B:co af fonden till Corrections-inrättningarne äfven för detta behof årligen användes, med föreskrift tillika, att sådane försvarslöse arbetsföre manspersoner, som nu insättas på Correetionsinrättningarne, jemte arrestänter, sorn uttjent sig ådömde straff och sakna tillfälle till försörjning, enrolleras i arbets-corpser, en för hvartdera slaget, och användas vid desse arbeten.
Desse corpser böra stå under krigs-artiklarne, ty den ordentlige och sedige arbetaren har deraf intet att frukta, och den vanartige behöfver detta band på sitt uppförande.
Hvarje arbetskarl inom corpsen bör kunna under fredstid när som helst gå derutur i vanlig årstjenst, så vida han derom kan komma öfverens med någon, som eger rätt taga andra uti sitt försvar.
Till befäl vid desse corpser böra användas sådane officerare inom armeen, som varit anställde vid allmänna byggnader eller eljest ega practisk kännedom derom.
Vid inträffande krig bör så väl befäl som trupp kunna användas tili landets försvar. 3:o
Vid desse vägarbeten antagas dessutom frivillige arbetare till så stort belopp, som behofvet och lillgångarne kunna medgifva, hvarvid tillika iagttages, att under år af mindre gynnande skörd dessa arbeten företagas af landsvägarne inom de orter, hvarest missväxt egentligen inträffat, och, således hungersnöd lättast är att befara. 4:o
Då det både är rätt och billigt, att Staten i främsta rummet bidrager till desse vägförbätti ingar, bör det väl också få anses vara lika rätt och billigt, att det Län, inom hvilket någon dylik förbättring fortgår, och som deraf drager större fördel, än öfriga delen af Riket, ock härvid i sin mon biträder.
På denna grund anser jag
Staten böra härtill anslå två tredjedelar och Länets invånare den tredje delen, hvartill uttaxering och användande kan ske i den ordning , jag i den ofvanåberopade motionen föreslagit. 5:o
Att en Byggnads-corps inrättas för ledningen af allmänna arbeten.
Denna corps bör stå under befäl af en Directör, som tillika är chef i den Centralstyrelse, som för dessa arbeten bör i Stockholm inrättas, och lyda under Inrikes Ministern.
I sammanhang härmed, bör man äfven vara betänkt på inrättande af en undervisningsanstalt för bildande af blifvande ledare af allmänna arbeten.
Skulle dessa åsigter komma att godkännas af Rikets Ständer, komma, till fullbordande häraf, medel att utgå, från: personlig skyddsafgift 3oo,ooo 48 Bevillnings-TJtskottets Betänkande, JY\o 12.
R:dr; fonden till Corrections-inrättningarne 5o,ooo R:dr — samt bidrag inom Länen 175,000 R:dr, eller tillsammans 525,000 R:dr B:co; visserligen en ganska betydlig summa, men så blefve också en ganska vigtig sak dermed vunnen, och vill man ändamålet, måste man äfven vilja medlen.
Man kunde då hoppas att efter 20 ä 3o års förlopp i Sverige ega landsvägar, jemngoda med hvarje annat lands, och med detsamma se fullbordadt ett företag, som är ett af de nyttigaste och af alla säkerligen det varaktigaste.
Genom vidtagande af dessa åtgärder, anser jag äfven fäderneslandet inträda på en ny bana af förbättringar, som icke kunna fela att både i moraliskt och materielt hänseende medföra de hälsosammaste verkningar.
En utvidgad arbetsförtjenst måste småningom minska tiggeri och brott, och de förbrytare, som utstått sitt straff, kunna, genom en för landet *nyttig sysselsättning, genast få utsigt till ärlig bergning, hvilket förbättrar deras moralitet och vänjer dem vid ordning och arbetsamhet.
Den utvidgade arbets-förtjensten måste äfven minska kostnaden för fattigvården i de orter, der allmänna arbeten förekomma, emedan de fattige, som härvid förtjena sitt bröd, i annat fall måste ligga fattigförsörjningen till last.
Den nytta, dessa allmänna arbeten tillskynda landets rörelse och industri, är så påtaglig, att den knappt behöfver omnämnas.
Det finnes ingen samhällsclass, som icke vinner på de inre communicationernas förbättring; allmogen kan lättare föryttra och följagtligen öka sina producter; borgaren och fabrikanten vinna genom ökad omsättning och rörelse; bergshandteringen utvidgas och revenuen af de större egendomarne ökas.
Sådant har resultatet varit i andra länder, och sådant mäste det äfven hos oss blifva.
Dessutom må tilläggas, att Sverige, som fordom varit en
Stat med stort anseende, och alltid följt sin tid i odling och civilisation, icke längre kan vara det enda land i hela Europa, der man ej lemnar tillräckligt bidrag lill sådane- företag och inrättningar, som gjort andra länders uppkomst, och som äfven hos oss framför de fleste andra åtgärder, skulle befordra förmögenhetens tillväxt, inre trefnad och yttre anseende.
Jag anser derföre såsom oförenligt med landets bästa, att för närvarande minska i:a Artikeln af Bevillnings-förordningen till lägre belopp, än jag föreslagit; ty någon betydligt ökad inkomst af högre skatt på bränvinsbränningen kan icke med tillförlitlighet påräknas, emedan det bör förmodas, att en högre beskattning minskar qvantiteten af tillverkningen, hvilket väl ock bör vara det moraliska ändamål, man åsyftar.
Slutligen må det tillåtas mig att rigta uppmärksamheten på en sak, som troligen icke undfallit någon af nu församlade representanter.
Landet be - Beviilnings-TJlskotlels Betänkande, N.-o 12.
49 befinner sig för närvarande i en kris eller öfvergångsperiod.
Yi önska alla oell arbela pä atl införa eli nytt system med mera kraft och enhet i förvallningen, samt att tillskapa nya resourcer för landets uppkomst.
Men dessa goda syften mäste förfelas, så vida erforderliga tillgångar saknas.
Det medgifves visserligen, att stora besparingar af statsmedlen linnas, som både böra oell kunna utspridas till landets förbättring, men jag tror likväl, att vi till desse icke uteslutande böra inskränka våra beräkningar, och att vi i nuvarande brytningsperiod med varsamhet böra gå tillväga vid förminskande al en skatt, som vid föregående Riksdagar varit högre än nu, och hvilken alltid varit en lika betydlig, som säker inkomst, utan att någonsin något missnöje eller knot försports.
Detta allt förtjenar så mycket mera tagas i betraktande, som denna skatt, ehuru minskad till det belopp, jag föreslagit, men använd på det sätt, jag uppgifvit, ej blott verkar direct till landels nylla och fördel, utan till större delen återkommer, såsom arbetsförtjenst just lill dem, för hvilka den är mest tryckande, eller den fattigare folk-klassen.” Herr Rydin: ”Vid handläggning af ia5 § uti förslaget lill ny Bevillnings-Sladga, var jag visserligen ibland de ledamöters antal, som voterade för den redaction, som nu deri finnes, men detta på den grund, att jag icke kunde göra min mening gällande, att ej mindre den enskilde än Kronans Ombud borde vara tillåtet öfverklaga Pröfnings-Comitees beslut, och hvilken min öfvertygelse jag går att nedlägga i denna min reservation, samt får lill stöd för samma öfvertygelse anföra följande:
Skälet, hvarför några besvär öfver Pröfnings-Comitees åtgärder icke skulle ega rum, har man sagt skulle ligga deri, att Svenska folket egde sig sjelfva beskatta, och denna rättighet vore dem fråntagen, säger man, om beslut, fattade utaf en delegation af Rikets Ständer, kunde ändras.
Vid närmare granskning af dessa motiv, så tror jag likväl, att desamma helt och hållet sönderfalla, ty sant är visserligen, att Rikets Ständer ensamma tillkomma beskattningsrätt, men detta vid ”allmän Riksdag”; emellan Riksdagarne känner jag icke, att i beskattningsväg
Svenska folket eger något besluta.
Öfverväger man saken ännu närmare, så förete sig de omständigheter, att Pröfnings-Comiteen blir, enligt Bevillnings-Utskottets beslut, en auctorilet, den enda i Sverige, som är Gud allena ansvarig för sina åtgärder, en auetoritet, som, i afseende på Kronans rätt till de skattskyldige, har i sin magt att göra och låta alldeles efter välbehag, och som ingen kan hindra att, rakt emot Rikets Ständers beslut, förklara, att någon elBili. till R, St.
Prot. 1840, 5 Sami, 1 Afd, 6 Haft, 7 50 Bevillhings-Utskottets Betänkandej N'.o 12, ler högst ringa bevillning skall utgöras.
Häremot hör jag nog invändas, alt delta vore lagstridigt och icke tänkbart at en så sammansatt PröfningsComite', sorn Bevillnings-Utskottet beslutat; men, enligt min lanke, tror jag, att vid stiftande af en lag man al 1 tiri bör hafva- sådane conlroller, altman kan vara förvissad, att lagen blifver ellerlelvad; och nödgas jag ty värr upprigtigt tillstå, att med den kännedom,, jag eger om de ledamöter, som möjligen kunna utgöra pluralitet inom en Pröfnings-Comile, for mig synes vara af största fara att hos deni nedlägga en magt,, den högsta, någon i detta land eger.
Vill man blott se saken på litet närmare håll, skall snart det vara tydligt för hvars och ens omdöme, alt de fleste af Pröfnings-Comileens ledamöter icke kunna ega en så grundlig kännedom i BeviilningsStadgan, att de med bästa vilja i verlden förmå att rätt tillämpa samma Stadgas föreskrifter, utan äro tvungne att följa andras omdöme, och hvilken man genom förevarande stadgande i sådant läll gynnat, Kronans Embetsoch Tjenstemän eller de- skallskyldige; della tror jag ligger klart för hvar och en.
En sak bör icke lemnäs oanmärkt, nemligen den att, om en Pröfnings-Comitc, såsom jäg lätt kan föreställa mig, nedsätter den bevillning, som af Länet eller staden bör utgå under bestämda minimi-beloppel, så vet jag icke, hvilken som häruti skall kunna söka ändring eller hvarest den skall sökas.
Herr von Post har i sin reservation utvecklat skillnaden i PröfningsCömitiens åtgärder, såsom Beskaltnings-Comité och domstol, uti hvilken yttrade åsigt jag mig till alla delar lörenar.” Herr Norin: ”Då jag ansett mig ej kunna biträda det genom Högloft Utskottets pluralitet fattade beslut, hvarigenom Borås stad ännu ett Instrum hörer till lindrings-undantagen i den allmänna beviilningen, bör jag uti denna min vördsamma reservation mot nämnde beslut icke allenast fritaga mig sjelf och begära- att af hvar och en annan fritagas från hjert löshet för olyckliga eller betryckta medmeuniskor, utan äfven på detta sätt förvara mitt skäl till ogillande af berörde beslut.
Borås stad har ursprungligen vunnit och redan under en tid af 18 år åtnjutit ifrågavarande lindring, i anseende till den staden år 1S22 öfvergångna och år 1827 förnyade eldsvåda.
Den har dessutom i och för samma olyckor blifvit af staten understödd med högst betydliga byggnadslån, om jag ej misstager mig, af icke mindre än i85*ooo R:dr Bjcq, på, sådane ränte- och återbetalningsvilkor, som för hvarje gäldenär måste blifva de lindrigaste och förmonligaste, man skäligen kan vänta och fordra.
Det är Bei’iHning.i-Utskotlets Betänkande, N-.o 12. 51 vid denna Riksdag hegardt och beror, efter förutgången handläggning, i ett annat Utskott, annu på Rikets Ständers yttrande, att statens sistnämnde* hittills ej återguldna, hela försträckning måtte afskrifvas och efterskänkas.
Sker detta, torde det vara utöfver till och med det omförmälda samhällets egna strängaste fordringar, att dertill med få slå qvar vid det här ifrågavarande lindrings-undantaget.
Men äfven i vidrigt fall är min öfvertygelse, att man må akta sig lian prejudicatet af ett beslut om fortfarande undantagsbestämmelser af denna art, hvilka, då de fått räcka i3 till 18 år efter deras upphof, tyckas hafva uttjent sin tid, och hvilka öppna en föga igenstäng] ig väg för obegränsade enskilde, men för det allmänna onekligen skadande anspråk i enahanda syfte.
Det är således icke det goda medlidandet, ulan det onda exemplet, som jag velat motverka.” Härmed förenade sig Herr Billberg.
Herr Norin; ”Emot Utskottets beslut öfver den af mig gjorda motion, att
Umeå stad måtte, på grund af till Utskottet ingifne handlingar, för sin donerade jord ifrån utskylder varda befriad, nödgas jag mig reservera, under vördsamt åberopande af hvad nämnde handlingar innehålla, nemligen: Kongl.
Resolutionen den 3i October i65o, hvarigenom ”Kongl. ’ Maj:t, till att betyga
Sin gunstiga benägenhet emot Dess trogna undersåtare-, ”Borgerskapet i Umeå, Nådigst beviljat och förunnat Grubbe och Grisbacka ”om [t mantal lill och med de t’, hemman, som staden förr eflerlåtet är-, ”c/vitte och frie för afgående utlagor, derunder att ligga och lyda”, samt Kongl. Resolutionen den 18 Martil 1689 af det ordagranna innehåll, att ”Kongl. Maj:t vill Nådigst efterlåta och härmed förklara, att ifrågavarande ”skatt må 1 IVesterbotten tillfalla hvar och en stad, ecb användas tili Borg”mäslare och Råds belöningar och stadens pubiique byggniagar.”
Herr /Vestman: ”Såsom Ledamot uti den Afdelning af Rikets Ständers Bevillnings-Utskott, som fått sig uppdraget att, efter granskning af hittills gällande, i mångå delar både otydligt och felagtigt redigerade, Bavillnings-Stadga, och med fästadt afseende på de motioner, hvilka i ämnet från de respective Stånden blifvit till Afdelningen remii lera de, uppgöra ett motiverad t förslag lill en ny, har jag icke, för att söka minska denna al Statsbehofvet påkallade inkomst, helst så länga mar. ej vet, om vår tunga Statskropp tål någon lättnad, icke elier för att vinna en lindring uti den ena medborgarens bördor på den andras bekostnad, sökt och vunnit Afdelningens bifall, — jag smickrar mig dermed, efter mitt förslag finnes i betänkandet intaget — att utverka en jemkning uti de 5 procent, sorn, enligt 8 böra 52 Hevi Urlin gs-Ut skottets BetänkandeiTo 12. af borgare och deras rörelse i bevillning erläggas, alt utgöras med 3 procent af till och med 500 R:drs inkomst, 4 procent af till och med 1,060
R:dr och deröfver med 5 procent; och hafva motioner med enahanda syftning, om ej i afseende på siffran, från det Högloft.
Borgare-Ståndet, innefattat enahanda önskningar.
Så hugnande det vore att se detta milt försök i så målto lyckadi, så nedslående har det varit att uti Utskotiets plenum den 23 dennes, då af sjukdomsförfall jag var hindrad närvara, höra, att denna § af förslaget blifvit ogillad och att den gamla qvarstår.
De skäl man anfört för silt ogillande af den sökta, med billighet och rättvisa öfverensstämmande, jemkningen, har jag hört berättas hufvudsakligen hafva bestålt uti åberopande af tabeller och sammandrag, som skulle bevisa: att
Borgerskapet betalar eller skallar för litet, i jemförelse emot andra; att Städerne hafva stora fördelar, hvaraf Borgerskapet ensamt liemtar rika skördar framför andra, och att man skulle tro det vara under dess värdighet eller brist på hederskänsla alt begära eller ens försöka få någon nedsättning uti sin 5-procents-bevillning af rörelsen.
Desse skäl har jag resumerat, för att vid jemförelsen med mina lemna hvarje opartisk representant tillfälle tili pröfning.