Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Finna de flesta ledamöterne den obehöflig, bör den ej företagas till Lag-Utskoltets Betänkande, N'.o 25. 37 uppehåll i handläggningen af andra mål, utan må den ledamot, spm önskar en närmare kännedom, taga handlingarne till påseende och enskildt förskaffa sig denna kännedom.
Utan en så beskaffad föreskrift skulle den fullständigare läsningen tilläfventyrs kunna påkallas till lindring i arbetet.
Ehuru Utskottet i det föregående blott talat om mål, deri skriftliga berättelser böra utfärdas, har Utskottet likväl deri öfvertvgelsen, alt annan eller vidare föreskrift om läsning al handlingar ej bör meddelas för öfriga mål, hvilka oftast äro obetydliga och lättfattliga.
Rätten inser dessutom bäst det behof den har för vinnande af sådan kännedom, som erfordras för fattande af ett beslut, för hvilket den står i ansvar, och jemväl lämpligaste sättet för behofvets afhjelpande; och alltför mycket reglementerande i ämnen af förevarande art skadar mer än det gagnar.
Huruvidt det bör ega rum är ofvan antydt; och sådant torde hufvudsakligast vara påkalladt för afskaffande af omförrnälde i Hofrätterne inrotade bruk, att i alla mål läsa handlingarne inför rätten från början till slut.
På sätt är vordet anmärkt, har med denna inskränkning i det nu brukliga förfaringssättet blifvit förenad en nödvändighet att gifva Hofrälternes berättelser en större fullständighet, än de för närvarande ega.
Och Utskottet har äfven antydt sin åsigt derom, att, ehuru obetydlig garanti ligger i handlingarnes läsning, den minskning i denna garanti, som kan vara en följd af inskränkningen i läsningen, likväl bör, så vidt vädjade och instämde mål angår, hvilka i allmänhet äro mera invecklade, i annan ordning ersättas, äfvensom att Utskottet tror det göra tillfyllest, om berättelserne blifva så fullständiga, att parterne deraf kunna förvissa sig att referenten rätt uppfattat sakens sammanhang likasom de frågor, hvilka blifvit underställda Hofrättens pröfning.
De föreskrifter, som gällande Lag i Rättegångs-Balkens 22 Kapitel meddelar derom huru berättelser skola inrättas, torde emedlertid ej fordra någon synnerlig tillökning för vinnande af ändamålet.
Hvad som derföre tarfvas synes hufvudsakligen vara en bestämmelse af de frågor, som blifvit underkastade Hofrätts bepröfvande.
I de berättelser, som af Kongl. Maj:ts Justitie-Revision utfärdas, utsättas nu alltid de frågor, som blifvit i underdånighet fullföljde; och den fullständighet berättelserne derigenom erhålla, det tillfälle, som derigenom beredes parter att försäkra sig om en rätt uppfattning af deras saker, torde kunna få anses i sin mån hafva bidragit dertill att man i Högste Domstolen blott uppläser Hofrättens dom jemte parternes hos Kongl.
Maj:t -vexlade skrifter. 38 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25.
Om nu berättelsen skall ega den betydelse, som här ofvan är angifven; om den skall innefatta en fullständig talla öfver sakens sammanhang; så är, enligt hvad redan blifvit anmärkt, nödigt att parterne, före berättelsens utfärdande, inlemna protokoller och de öfrige handlingar, de för upplysning vilja förete, samt framställa den bevisning, de i Hofrätten önska begagna, elier med andra ord, att saken derförinnan erhåller erforderlig utredning.
Lika med Lagberedningen har Utskottet trott denna gräns böra bestämmas genom ett stadgande derom, att den part, som i sak, deri berättelse skall] utgifvas, vill inlemna handlingar eller framställa bevisning, bör begära rätt dertill under skriftvexlingen eller inom en månad derefter.
Han kan då icke klaga öfver saknadt rådrum, åtminstone icke öfver en strängare lag, än nu finnes.
För närvarande bör nemligen berättelsen utgifvas då skriftvexlingen är slutad, och då måste parterne, vid underskriften, förbehålla sig rätt att få förete den bevisning och de handlingar de vilja använda för bestyrkande af sin talan.
Således innefattar den gränsbestämning, Utskottet ansett nödig, i sjelfva verket en utsträckning af den tid, lagen i omförmälte hänseende nu medgifver parter, ehuru det står i domarens makt, att genom berättelsens fördröjda utgifvande göra denna tid mångdubbelt längre.
På domarens skön böra emedlertid icke parters rättigheter bero.
De böra vara utstakade i lagen, hvars organ domaren blott är.
Då sättet för bevarande af dessa rättigheter är i lagen bestämdt, veta parter hvad de för ändamålet hafva att iakttaga; de kän na ock påföljden för försummelse i detta afseende; och noggranhet samt bestämdhet i allt, som på andras rätt kan inverka, är i synnerhet af vigt.
Om det derföre blott vore fråga om ene partens rätt, så vore visserligen bestämmelser af ifrågavarande art mindre behöflige; men deras behof är påkalladt till skydd för den andra.
Sådant är hufvudsakliga ändamålet med alla rättegångsformer; och de äro rättvisa om de lemna parter fullt tillfälle att bevaka sina angelägenheter och således ej verka till förlust af förmåner, då giltiga anledningar hindrat deras begagnande.
Derföre har Utskottet ansett att, om begäran att förete handlingar och bevis ej blifvit framställd inom ofvannämnde tid, rättigheten till företeende deraf dock ej är förlorad, derest parten varit af förfall hindrad att densamma begagna, eller handlingarne och bevisen först derefter blifvit kunnige eller anled - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25.
39 ning till deras företeende ej förr förefunnits.
Men i händelse berätfelse emedlertid blifvit utfärdad, synes den föreskrift, som i 1802 års Kongl. Kungörelse meddelas, böra lända till efterrättelse, och partens rätt att derefter, om än berörde förhållande inträffar, förete bevis, vid berättelsens underskrift förvaras.
I följd häraf skulle allt hvad som hörer till sakens beredning böra föregå berättelsens utfärdande; och derigenom återställdes lagstiftningen i denna del till hvad 173-1 års lagstiftare åsyftat; derigenom infördes enhet i Hofrätternes förfaringssätt; och derigenom hlefve större ordning och reda i rättegångsbehandlingen, som åter verkade till en större skyndsamhet, omständigheter, som ej kunna nog framhållas i närvarande tidpunkt, då Hofrätterne dagligen öfverhopas af vädjade mål, i hvilka, sedan Hofrätten blifvit andra instansen, förberedande åtgärder oftare erfordras än tillförene.
Hvad slutligen vidkommer Hr Grefve Sparres förslag om förändring i stadganderne om kommunikation af besvär i vissa mål eller om tillämpning i alla fall af de påföljder för underlåtenhet att ingifva kommunikations-bevis och förklaring, som bestämmas i Kongl, förordningen den 28 Juni 1798; så torde till en början böra upplysas hurusom 6 § af samma författning bjuder, att dtf besvär öfver Konungens Kefallningshafvandes utslag i lagsöknings- och utmätnings-mål anföras och Hofrätten anser andra parten böra höras,-" förr än Hofrätten sitt utslag meddelar, bör denna part föreläggas att sig, inom viss tid, förklara, så vida lian vill varda hörd, med skyldighet för klaganden att, vid talans förlust inom den tid Hofrätten bestämmer, ingifva bevis att besvären blifvit vederparten tillställde.
1 andra till Hofrätt genom besvär fullföljde mål, deri förklaring infordras, äro påföljderne deremot, än för kommunikations-bevisets, än förklaringens och än för båda dessa handlingars ingifvande, olika.
De bestå i de liesta fall i vitén; men sådant verkar i betydlig grad till långsamhet, derest endera parten vill uppehålla, samt till ökade göromål i Hofrätterne medelst parters pliktfallande och nya föreskrifters meddelande.
Någon grundad anledning till nu anmärkte olikheter synes emedlertid icke finnas.
Part, som ej begagnar honom lemnad förklaringsrätt, tillkännager dermed att han ej önskar varda hörd; och om en klagande ej har annat att frukta för underlåtenhet att, inom bestämnd tid, lemna sin vederpart del af, till kommunikation inkomne besvär, än att blifva fäld till ett vite, skulle mångens rätt, utan serdeles olägenhet för den tredskande, kunna uppehållas.
Det är af sådan anledning, som framställningen i denna del jemväl underslödjes af Utskottet, som, lika med Hr Grefve Sparre slutligen finner en föreskrift derom, att be - 40 Lag-IJtskottets Betänkande, N:o 25. svär, sorn i Hofrätt fullföljas höra tväfallt ingifvas, vara af behofvet påkallad.
Saknaden af en dylik föreskrift har, efter hvad erfarenheten visat, vid flere tillfällen orsakat förvecklingar.
Det har nemligen händt att den, som till förklaring emottagit besvär, med eller utan uppsåt låtit dem förkomma.
Och då har den klagande, för att vinna den med besvären åsyftade pröfning ej haft annan utväg, än att i afskrift ingifva besvären med handlingarne, på sätt, enligt 1798 års åberopade förordning, vid berörde förhållande, bör ega rum i lagsökningsmål.
Alla klagande hafva emedlertid ej varit nog försigliga att behålla sina besvär i afskrift.
Då en klagande likväl tj kunnat förlora på grund af vederpartens vårdslöshet eller oskick, har man derföre måst lemna honom tillfälle att ingifva nya besvär.
Följden har derföre varit uppskof och dröjsmål för parter, och behofvet af åtgärder å domstolens sida, hvilka jemväl ökat göromålen.
Allt synes dock kunna undvikas genom föreskrifter derom att besvär böra ingifvas tväfalt.
Och härmed har Utskottet uttalat sina åsigter angående de förändringar i rättegångs-ordningen, hvarom fråga nu blifvit väckt, samt får följaktligen vördsamt tillstyrka, (let måtte Rikets Ständer, med förklarande att Lars Rasmussons motion om upphörande af skriftliga berättelser i Hofrätt ej kan bifallas, deremot, med anledning af Hr Grefve Sparres och Hr Weidenhielms i ämnet gjorda framställningar, antaga följande: Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. 41 Förslag' till förordning om vissa bestämmelser i afseende pä fullföljden och behandlingen af mål i Hofrätt. § 1.
Den sorn, vare sig efter erlagdt vad eller genom besvär, i Hofrätt fullföljer talan emot Underrätts, Konungens Uefallningshafvandes eller annan Embetsmyndighels beslut, bör, jemte tvenne exemplar af den skrift, hvaruti talan fullföljes, ingifva det öfverklagade beslutet med vadebevis, derest i målet vädjadt blifvit, så ock alla protokoll, som deri förde äro, tillika med andre handlingar, hvarpå han sig beropar.
Försummas det vare Hofrätten deraf ej hindrad att afgöra målet, derest klaganden för sin underlåtenhet icke visar giltig ursäkt.
Gitter lian det, bör Hofrätten förelägga klaganden, alt, inom viss lämplig tid, inlemna berörde handlingar, vid den påföljd, nyss sagd är. § 2.
Hofrätten nödigt att öfver inkomna besvär infordra förklaring eller utlåtande, vare klaganden, i alla de fall der honom åligger att om kommunikationsåtgärden besörja, pligtig att besvärshandlingarne uttaga, dem vederbörande tillstulla och bevis derom till Hofrätten ingifva inom den tid, som af Hofrätten förelägges.
Underlåter lian det, vare besvären ej vidare upptagne, der ej, inom sagde tid, laga förfall vises.
Förklaranden vare ock skyldig att, inom af Hofrätten bestämd tid efter af handlingarne erhållen del, med förklaring inkomma, vid äfventyr att eljest icke vara i saken hörd.
Kommande således allt hvad lag och författningar i omförmälde hänseende annorledes innehålla att till kraft och verkan upphöra. S 3.
Om allt som, efter 1 § och i öfrigt, vid talans fullföljd, hör iakttagas, äfvensom angående hvad åligger den klagande, hvars besvär utställas till vederpartens förklaring, med skyldighet för klaganden att besvären uttaga, dem till vederparten lemna och derom till Hofrätten ingifva bevis, så ock om äfventyret för försummelse härutinnan, skall underrättelse gifvas i de hänvisningar, som, för fullföljd af talan i Hofrätt, meddelas parter.
Prot. 1850—51. 7 Sami. 1 Afd. 14 Haft. 6 42 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. § 4.
Sedan, efter slutad skriftvexling i vädjad sak, densamma blifvit, i den ordning 9 § 27 kapitlet Rättegängs-Balken stadgar, tillställd en af Ilofrältens ledamöter till föredragning, åligge denne, att saken för sädant ändamål bereda; skolande han förthy tillse om rättens beslut öfver invändning eller annan fråga i rättegången tarfvas, innan dom i hufvudsaken går, eller om något eljest iakttagas bör, innan saken till slutlig pröfning förekommer, samt derom utan dröjsmål hos Rätten anmälan göra. § 5.
Då alla förberedande åtgärder, som nödiga funnits, blifvit vidtagna, skall föredragande ledamoten, på sätt i 22 kap. i § Rättegångs-Balken sägs, författa skriftlig berättelse och deri noga upptaga påståendet, hvarpå rättegången sig grundar, hvad Underrätten i saken dömt, så ock hvad sedan i Hofrätten tillkommit.
Denna berättelse skall så inrättas, att den klart och fullständigt utreder sakens hela sammanhang; och varde tillika utmärkt å hvad ställe i handlingarne det finnes, som i berättelsen omtalas.
Derefter skola de frågor bestämdt utsättas, som Hofrättens pröfning underkastade äro, och sist inlagorna upptecknas i den tid de inkommit.
Föredragande ledamoten skrifve berörde berättelse under; hvarefter densamma bör, på sätt 2 § i åberopade kapitel bjuder, till parterne utlemnas. § 0.
Vill part i vädjad sak höra vittnen eller förete annan bevisning, bör han derom framställa begäran under skriftvexlingen eller inom en månad efter skriftvexlingens slut.
Ej må sådan begäran sedan upptagas i annat fall, än att bevisningen ej varit kunnig elier att tillgå eller anledning till dess företeende ej förefunnits förr än efter den tid, här ofvan sagd är, i hvilket fall, derest berättelsen emedlertid utfärdad blifvit, iakttagas bör hvad som är föreskrifvet genom Kongl, kungörelsen den 19 Januari 1802, angående skyldighet för den part, som, efter berättelsens utfärdande, önskar förete bevis, att, vid underskriften, derom göra förbehåll, eller ock söka, muntligt förhör. § 7. Sedan till Hofrätt inkommet mål blifvit til! afgörande föredraget, läte rätten uppläsa det beslut, som under Hofrättens pröfning kommit, hvad parterna i Hofrätten anfört jemte hvad af öfrige handlingar för målets kännedom af rätten anses oundgängligen nödigt; hvarefter målet bör i stadgad ordning till pröfning företagas.. Lag-Ltskotlets Betänkande, N:o So. 43
Det är anmärkt att motionärerne, för befordrande af bristande säkerhet och skyndsamhet i lagskipningen uti Höfrätterne, ansett ej allenast förändring i rättegångsordningen af nöden, utan äfven att det sätt, hvarpå arbetet inom dessa domstolar bedrifves, lämpligen ordnas, eller att deras arbetsordning varder förbättrad och bestämd; och det är till pröfning af hvad i sistnämnde hänseende blifvit anfördt och yrkadt, som Utskottet nu öfvergår.
Enligt den framställning
Hr Weidenhielm härutinnan gjort, skulle den öfverklagade långsamheten, åtminstone hvad Göta Hofrätt angår, så vidt den berodde på arbetsordningen, hafva sin grund dels i det sätt, hvarpå justeringen af Hofrättens beslut verkställdes; dels i Ijenstemännens sammansättning; dels ock i ordnandet af deras åligganden.
Utan väsendtliga omstöpningar i organismen syntes dock bristerne kunna afhjelpas.
De tjenstemän, om hvilka egentligen nu är fråga, utgjordes i nämnde Hofrätt för närvarande af 2 Protonotarier, 8 Notarier, några extra Civilnotarier med fjenstgöringsskyldighct lika med de ordinarie, 4 Fiskaler och 8 Kanslister.
Efter gammal ordning, som nogare blifvit bestämd genom ett af Hofrätten utfärdadt reglemente, ålåge det nu Fishalerne att föredraga och uppsätta beslut i underställda brottmål; Protonotarierne att uppsätta de af Hofrätten beslutade domar i vädjade och instämde saker; en af Notarierne att föredraga inkomne besvär i bötesmål; de öfrige Notarierne jemte extra Civilnoiarier att föra Hofrättens civilprotokoll samt att uppsätta och expediera Hofrättens beslut i de mål, som här ofvan ej äro nämnde; samt Kanslisterne att biträda, bland annat, med utskrifvande af Hofrättens beslut i vädjade, instämde och underställda mål.
Af dessa tjenstemän kunde nu omöjligen Protonotarierne uppfylla hvad dem åligger.
Derföre måste ock ledamöterne sjelfve uppsätta koncept till domar i vädjade och instämde mål, hvilka sedan af Protonotarierne renskrifvas.
Deras göromål inskränkte sig således nu till blott renskrifriing.
Om dessa tjenster deremot indroges och öfverflyttades på Civilnotarier, så skulle ledamöterne af dem kunna erhålla det biträde, de af Protonotarierne bordt påräkna.
Men för detta ändamål vore nödigt, att Notarierne voro så många att de ej behöfde tjenstgöra mer än en dag hvardera i veckan.
De skulle då kunna medhinna uppsättning af de beslut, som fattats under deras tjenstgöringsdag, så fort att desamma veckan derpå kunde blifva justerade, hvilket borde ske offentligen inför Hofrätten och icke, såsom nu egde rum, af hvarje ledamot serskildt, hvilket justeringssätt, efter hvad anmärkt vore, utgjorde hufvud» sakliga anledningen till långsamheten i arbetet.
I enlighet härmed har derföre Hr Wei - 4-1 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. denhielm föreslagit det måtte förordnas: l:o att på hvarje af Hofrättens divisioner skola fördelas till tjenstgöring, vid brottmålsexpeditionen en ordinarie Fiskal, biträdd af sä många extra Notarier, som Hofrätten finnér nödigt förordna, och vid Civilexpeditionen fem Notarier, nemligen två ordinarie och tre extra, med tjenstgöringsskyldighet en för hvarje af Hofrättens fem sessionsdagar, hvartill jemväl skulle höra uppsättningen af de den dagen beslutade domar, mot rättighet att derför tillgodonjuta lösen.
2:o att sjelfva civilprotokollet, hvilket borde uppställas på samma sätt eller efter enahanda form som hittills, skall, enligt hvad jemväl i Göta Hofrätt varit vanligt, justeras påföljande dag, men att deremot de den ena sessionsdagen beslutade domar och till detta protokoll hörande utslag, sedan de derförinnan af vederbörande referenter undergått granskning, böra justeras inför divisionen vid rättegångstimmans början sist samma dag i nästderpåföljande vecka, med skyldighet för referenten, att, derest något måls synnerliga vidlyftighet eller annat förfall verkat hinder för den honom åliggande granskningen, sådant å den bestämda justeringsdagen till protokollet anmäla, på det ny dag i detta ändamål må varda utsatt och med rättighet för de ledamöter, hvilka, i fråga om formen för beslutet, önskade sig besinna, att tillgodonjuta något kortare rådrum; dock så att tiden både då expeditionen i detta afseende emottogs och återställdes i protokollet antecknades.
3:o att ifrågaställde preliminära granskningsskyldighet, i hvad den anginge besluten på besvär och skrifter, i civila mål tillkomme ordföranden och i bötesmål yngste ledamoten. i:o att Hofrättens protokoll och utslag i underställda brottmål med möjligaste skyndsamhet, och sist inom fjorton dagar efter beslutets fattande, på enahanda sätt inför divisionen skulle justeras, efter föregången enskild granskning af någon divisionens ledamot efter tur.
Ett bifall till berörde förslag påkallade emedlertid åtskilliga anordningar i afseende på tjenstemännens löner.
Sådant borde ock ske samtidigt; ock derföre har motionären med förslaget endast velat angifva grunden för den förändring, arbetsordningen i Göta Hofrätt syntes böra undergå, för att blifva fullt ändamålsenlig och således kunna antagas till efterrättelse i alla rikets Hofrätter.
Af dessa är, efter hvad blifvit nämndt, Svea Hofrätt i saknad af någon i officiel väg meddelad arbetsordning.
Denna omständighet har Hr Grefve Sparre jemväl åberopat såsom ytterligare skäl för sin framställning i förevarande hänseende; och Nils Strindlund förmenar en förbättring i Hofrätternes arbetsordning vara af behofvet högligen påkallad.
Ehuru den fråga, som sålunda blifvit väckt, icke kan inbegripas i den lagstiftning, Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25.
45 hvari folket deltager, utan afser ett sädant ordnande af embets- och tjenstemäns verksamhet, som tillkommer regeringsmakten, och följaktligen ej bestämdt faller inom den spher för Utskottets verksamhet, som grundlagen utstakat, anser likväl Utskottet frågan vara af den natur, att Utskottet ej kan eller hör undandraga sig att deröfver uttala sitt omdöme.
Det kan nemligen ej bestridas att det sätt, hvarpå arbetet i Hofrätterne bedrifves, i väsendtlig mån inverkar på detta arbete.
Ar sättet tungt och inveckladt, verkar det till långsamhet och oreda; är det enkelt och väl ordnadt, går arbetet raskt och fort.
Det utöfvar derigenom ett betydligt inflytande på lagskipningen; och hvad som i sådant hänseende kan blifva välgörande, bör af Lag-Utskottet icke lemnäs utan uppmärksamhet.
Att närmare bedöma företrädet af den ena eller andra af de i Hofrätterne antagna arbetsmethoder; att pröfva i hvad mån förbättringar deri skulle leda till åsyftade ändamålet eller om icke derför andra principer, än de som följas, borde antagas; med ett ord, att uppgifva grunderne för ett lämpligt ordnande af arbetet inom Hofrätterne ingår emedlertid icke i Utskottets plan.
Utskottets afsigt är nemligen blott den, att i första rummet uttala behofvet af i offentlig väg meddelade bestämda föreskrifter uti ifrågaställde hänseende, och att derjemte anmärka ett par af de väsendtligaste brister, som, efter Utskottets åsigt, vidlåda de serskilde arbetsmethoderne, om hvilka Utskottet sökt vinna kännedom.
Berörde behof har äfven länge varit erkändt.
Förändrade förhållanden, tillökning i antalet af så väl ledamöter, som betjening, påkallad af göromålens tillvext, gjorde den arbetsordning, som Götha Hofrätt år 1776 erhöll, mindre lämplig; och bristen i omförmälde hänseende i Svea Hofrält borde afhjelpas.
Det var derföre, som, efter hvad Utskottet inhemtat, Hofrätternes Presidenter redan för flere år sedan hade sammanträde.
Man har väl ännu icke erfarit resultatet deraf, men början kan dermed anses vara gjord för uppnående af del mål, Utskottet, lika med motionärerne, anser af synnerlig vigt.
Man har hört invändas att det borde vara Hofrätternes ensak att ordna deras arbete, att derföre föreskrifva sättet, att reglera och bestämma tjenstemännens verksamhet; — men, om än sådant i viss mån måste vara dem öfverlåtet, så synes deremot karakteren af sättet, hufvudsakliga rigtningen af verksamheten vara ett föremål för den makt, som ordnar Statsbestyren, som deri ingjuter enhet och kraft; och det erfordras dessutom mången gång en yttre och mäktig vilja för alt borttaga vanor och bruk, som i åratal varit följde. 46 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 35.
Sådana vanor oell bruk hafva i allmänhet sin grund antingen i saknaden af lie stämda föreskrifter eller i meddelade föreskrifters olämplighet.
De blifva alltid olika på olika ställen; och derom vittnar olikheten emellan Svea Hofrätts och de öfriges arbetsmethoder.
Enhet i arbetssättet synes emedlertid böra ega rum och deraf följer behofvet af allmänt giltiga föreskrifter härutinnan.
De torde ock företrädesvis vara behöflige för påskyndande af justeringen af de beslut Hofrätterne fatta, enär det sätt, hvarpå i omförmälde hänseende förfares till stor del bidrager till den långsamhet, man påbördat Hofrätten.
Justeringen tillgår, efter hvad Hr Weidenhielm upplyst, i Götha Hofrätt på så sätt, att de uppsatta.besluten granskas enskildt af hvarje ledamot, i lottade mål, först af referenten, sedan af den yngste, derefter af den, som sitter näst öfver honom o. s. v. samt i andra niål till en början af den, som är yngst, sedan af den äldre o. s. v. och denna method följes äfven i Skånska Hofrätten; hvaremot justeringen i Svea Hofrätt sker på embetsrummet inför alla de ledamöter hvilka deltagit i det beslut, som skall justeras, sedan likväl detsamma blifvit öfversedt af en ledamot, som, då målet varit lottadt, alltid'är den, hvilken deri varit föredragande.
Då den förra methoden leder till mycken långsamhet och till stort besvär för ledamöterne, så skulle åter skyndsamheten kunna befordras genom den sednare, den der äfven synes vara mest öfverensstämmande med det kollegiala arbetssättet, hvars företräde ligger i den diskussion och det utbyte af ideer, som en gemensam granskning framkallar, dervid likväl icke all föreskrift bör saknas om den tid, inom hvilken justering af i Hofrätt fattadt beslut bör företagas; och bristen på en sådan föreskrift, på hvilken
Hr Weidenhielm i sin framställning fästat uppmärksamhet, har Utskottet ej kunnat undgå att anmärka; ty likasom saknaden af sådan föreskrift nu verkar tili långsamhet, skulle densamma, efter Utskottets öfvertygelse, leda till motsatsen.
Tilläfventyrs torde ock målet kunna vinnas på deri väg, Hr Weidenhielm anvisat, om det icke skulle anses lämpligare att, lika med hvad Lag-beredningen föreslagit, blott bestämmes en tid, hvarinom i Hofrätt fattadt beslut bör vara till parterne utgifvet.