Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När jag sist besökte fru Nordin, mötte hon mig i dörren, slog mot mig med händerna och ropade: » Kommer du för Iduns räkning, så adjö med dig! » Och vid af skedet sökte hon pränta i mig: » Skrif så litet som möjligt om mig själf, eljes blir jag aldrig god på dig, men om min skola får du skrifva så mycket du vill. » Säkert tycker fru Nordin, att jag svårt för- syndat mig mot denna förhållningsorder, och finge hon läsa igenom manuskriptet, skulle hon nog stryka större delen.
Men därmed skulle säkerligen hvarken Iduns redaktion eller läsar- innor blifva särdeles belåtna.
Därför får det stå, hvad jag skrifvit.
Att åter upptaga tid- ningens utrymme med en mera detaljerad re- dogörelse för skolhemmet och dess verksamhet skulle vara olämpligt, då dylika redogörelser redan finnas i tryck utgifna.
Dock något vill jag nämna om detta hem, dels därför att det verkligen är värdt ett riktigt » hedersomnäm- nande », dels därför att det mer än något an- nat bär vittne om fru Elisabet Anrep-Nordins stora förtjänster.
Skolhemmet är egentligen afsedt för sådana barn, som äro både blinda och döfstumma.
Men dessutom ha äfven intagits sådana, hvilka IDUN varit blinda och stumma, men ej döfva, och hvilkas stumhet sålunda haft sin grund i sin- nesslöhet, vanvård eller dylikt.
Slutligen ha åtskilliga både hörande och talande, men blinda och sinnesslöa barn här fått ett hem.
Hvarken i ett blind- institut, där eleverna i regeln äro normalt be- gåfvade, eller i ett idiothem, hvilkas elever ju allmänt äga synförmåga, kunna dc barn, som äro både blinda och sinnesslöa, erhålla en för dem afpassad undervisning.
Det är också icke så lätt att genast afgöra, af hvilka lyten sinnesslöa och vanvårdade barn lida.
Att de barn, hvilka vid intagandet ägt ringa eller ingen talförmåga, icke utskrifvas därifrån, så snart de lärt sig att tala hjälpligt, faller af sig själf t, utan erhålla dessa naturligtvis äfven sin fortsatta utbildning vid skolhemmet.
En följd af elevernas sinnesslöhct eller många lyten är, att de måste undervisas hvar och en särskildt.
Detta i förening med deras ofta hjälplösa tillstånd nödvändiggör en jämförelse- vis stor personal vid hemmet.
Sålunda funnos där under arbetsåret 1 8 9 5 — 9 6 med dess 15 elever: en föreståndarinna, 4 lärarinnor, en husmoder, 2 sköterskor, en köksa och en hus- jungfru.
Det blir på detta sätt ganska be- tydande summor, som årligen offras på hvarje elev.
Det klandersjuka småsinnet och den krassa materialismen se naturligtvis icke med blida ögon, att penningar offras på så » onyt- tiga » företag.
Men först och främst må fram- hållas, att för en stat betyda några tusen och för ett landsting ett par hundra kronor bra litet.
Och till hvilken välsignelse blifva ej dessa penningar!
Några af samhällets mest vanlottade barn få en fristad, där deras till- varo blir så sorgfri, som deras olyckliga till- stånd medgifver.
Du som talar om » onödigt slöseri *, hvad skulle du icke, om du själf hade ett sådant vanlottadt barn, med glädje offra för att göra dess lif så drägligt som möjligt!
Huru måste icke medvetandet, att deras barn erhålla all den fysiska, intellektuella och mo- raliska utveckling, som är möjlig, lindra sor- gen för de arma föräldrarne, hvilka måhända eljes tvungits att låta sina barn släpa sig fram under en nästan djurisk tillvaro.
En enda tanke härpå borde vara nog för att klargöra skolhemmets betydelse, äfven om alla elevernas framsteg vore små eller inga.
Under det gångna året ha två af barnen, Johan Nilsson och Elin Elas- dotter, gjort verkligen lysande framsteg.
Full- komligt blinda och döfva, ha de likväl hunnit så långt i utveckling, att de kunna meddela sig medels fingeralfabet eller skrift om snart sagdt hvilket i hvardagslifvet förekommande ämne som helst.
Johan, som är 18 år gam- mal, äger mer än vanlig folkskolebildning, föl- en ganska stor korrespondens och kan hjälp- ligt tala, ehuru det naturligtvis måste vara en gåta för honom, huru människor kunna förstå hans tal, då han hvarken vet hvad höra eller hvad se vill säga.
Äfven den 11-åriga Elin, en liten rar och älsklig tös, har börjat lära sig tala.
Båda äro så skickliga i flere slag af handarbeten, att de utan ringaste svårighet böra kunna förtjäna sitt uppehälle själfva.
Kättfärdigar icke ett sådant resultat hela sko- lans tillvaro samt alla de omkostnader och allt det arbete, som där offras?
Äfven af de öfriga barnen ha under det gångna året 6 stycken gjordt ganska goda fram- steg.
Med den blinde och döfstumme Magnus Andersson kan man ganska bra meddela sig genom fingeralfabet, tre af de hörande barnen, hvilka förut varit stumma, ha nu lärt sig att tala o. s. v. 123 Att de erfarenheter, som vid en sådan skola samlas, kunna komma den psykologiska forsk- ningen till godo och för densamma blifva af stor betydelse, ligger i öppen dag.
Men äfven på andra sätt verkar detta hem i det godas tjänst.
Hvar och en, som besöker detsamma, kan och bör draga nytta däraf för sin egen andliga utveckling.
Den egna små- sintheten, egoismen och liknöjdheten framträda så bjärt för ens inre medvetande mot denna bakgrund af energiskt arbete, orubbligt tåla- mod och uppoffrande människokärlek.
Det verkar gripande att se människor, som med gladt mod och glad förtröstan genom hundrade små retsamma svårigheter sträfva fram mot ett mål, som är helt och hållet ideelt.
Det arbete, som fru Elisabet Anrep-Nor- din nedlagt på grundandet och ledningen af detta Skolhem för blinda döfstumma har sålun- da, sedt från flere synpunkter, varit ett ar- bete i den kristliga barmhärtighetens och det andliga framåtskridandets eller, kortare uttryckt, i det godas tjänst.
Och då hvarje god hand- ling inom sig bär fröet till nya sådana, sä hör hennes lifsgärning till dem, som, om än i an- dra former, skola bestå i alla tider.
Robert Mörner, * / Lmors hämnd.
^ ' yft af sunnanvinden flög jLm) älskogs gud med lockigt änne och till flickans dörr sig smög för att öfverrumpla henne.
Men den stygga dörm var stängd med ett lås, som ej gaf vika — pilten från olympens ängd måste klappa, bulta, skrika.
Flickan släppte söm och garn, sporde: » hvem är dur » förlägen.
» Ack, det är ett litet barn, som har vilse gått på vägen. » Låsets kolf tillbaka sprang, men då fann hon till sin häpnad Amor, hvilkens koger klang, stå i rummet väl beväpnad.
Och han spände i ett nu bågens sträng, som pilar sänder.
Flickan sade: » vänta, dul » och vred vapnet ttr hans händer; • » siktade mot gudens barm, som helt sakta sjönk och höjdes, rose ?ifärgad, mjuk och varm, där det lilla hjärtat röjdes.
Men han svor att hämnas grymt för den ström af blod, lian gjutit: dag, som grytt, och kväll, som skymt, därför han sin hjärtpil skjutit.
När den pilen målet når, skuggar sorgen mänskoöden.
På dess udd inristadt står: hopplös kärlek intill döden!
IDUN 124 Konsten att möblera sitt hem.
En serie artiklar, för Idun utarbetade af fackmän.
•: - \ • I.
Ett litet inledningskapitel.
- f r ö r s t och främst: är väl detta någon r konst?
höra vi redan en eller annan läsare fråga.
— » Konsten » är den att ha nog pengar i plånboken för att i en möbel- handlares välförsedda lager göra sitt val af det som passar för den redan hyrda vånin- gen, där man tänker installera sig, samt därefter vidtala en tapetserare att sätta upp gardiner och annat så som » det brukas ».
j±h nej, invänder en annan, konsten är den att finna på något extraordinärt i möb- leringsväg, någonting som ingen annan inom ens bekantskapskrets äger, samt därigenom väcka beundran — och af und.
En tredje åter menar att hemmets möblering och de- korering framför allt bör vara strängt » stil- enliga », under det att en fjärde nöjer sig med att förklara den » hemtrefliga » enkel- heten vara idealet, hvilket en femte däre- mot ser i bekvämligheten, det » komfor- tabla ».
Vi säga: alla dessa ha rätt på ett sätt, men orätt på ett annat.
De ha orätt däruti, att de se saken ensidigt, hvar och en på sitt vis.
Naturligtvis är det bra att äga tillgång till att göra sitt val ur rikt sorterade m o - dell-lager och anlita biträdet af fackmässigt utbildade yrkesmän; naturligtvis är det hem- trefnad och bekvämlighet, som i främsta rummet böra afses, väl förståendes i öfver- ensstämmelse ej blott med den sociala, men äfven den ekonomiska ställningen; och naturligtvis, när bägge dessa förutsättnin- gar sådant tillåta och till och med fordra, är det också angenämt att i sitt hem om- gifva sig med en viss lyx, som gärna vin- ner på att vara förenad med känsla för den öfverensstämmelse i former och teknik, hvil- ken karaktäriserar någon viss tidsperiod och som benämnes dess stil.
Men vi tänka oss något annat och mera såsom ett väsentligt element i hvad vi kalla konsten att möblera sitt hem.
Vi skulle vilja, att hvarje hem gåfve, så vidt möjligt är, ett intryck af ägarens personlighet, vitt- nande om hans eller hennes sinnelag, vanor och smak.
Vi skulle önska att oftare än som sker möta ett något mera själfständigt intresse för en så allvarsam och viktig sak som ett hems utstyrsel.
Och det är för att gifva några vinkar och en kanske icke obehöflig ledning i det fallet, som vi skola ägna några artiklar åt detta ämne.
Är det då en så allvarsam och viktig sak?
Ett hem, hvilket utöfver hvad som lifvets dagliga förnödenheter kräf- va präglas af sådan prydlighet och elegans, som förhållandena medgifva, skapar ett in- flytande på hela familjelifvet, som ej kan nog högt uppskattas.
Det verkar samman- hållande, det stärker själfkänslan och genom att väcka och underhålla den goda smaken på ett håll bidrager det att höja den äfven å andra.
Och smakens förädling utgör ett icke oväsentligt moment för sinnets allmän- na förädling.
Nu torde någon af Iduns läsarinnor säga, att vi vilja införa och arbeta för lyx i hem- G 1897 Vare det långt ifrån oss att vilja locka någon in på en så farlig stråt.
Men lyx är ett mycket relativt begrepp, och hvad som är lyx för den ena, är det alldeles icke för den andra, likasom ock hvad som varit betraktadt såsom en öfverdådig lyx under en föregående tid, blifver under kulturens utveckling en nödvändighet.
— För öfrigt är lyxen i och för sig, från allmänn ekono- misk synpunkt, ingenting fördömligt; hvad som är fördömligt, det är slöseriet, d. v. s. missproportionen mellan tillgångar och mer eller mindre öfverflöd i lefnadssätt och va- nor, således äfven i hvad som rör hem- lifvet.
Hvad särskildt angår möbeltillverkningen i våra dagar, så har denna, i följd af de moderna arbetsmetoderna, ställt till allmän- hetens förfogande, alla tiders modeller i den fullkomligaste stilrenhet och formskönhet, men till priser, som ej på aflägnaste sätt kunna jämföras med originalarbetenas, i fall man nämligen i afseende på materialet vill nöja sig med enklare slag.
Om en maskin arbetar i ebenholts eller i furu, så kostar ju dess arbete lika mycket och den utför detta precis på samma sätt och med samma finess.
Ett liknande förhållande kan i viss mån sägas äga rum med tyger och dekorations- föremål i allmänhet.
Det blifver således möjligt att möblera och dekorera sin våning på ett fullt tilltalande sätt, ej blott med hänsyn till bekvämlighet, utan äfven från konstnärlig synpunkt, för ett pris, föga öf- verstigande de vanliga banala och vulgära godtköpsmöblerna.
Det svenska möbelsnickeriet, liksom mån- ga andra yrken, har haft sin glansperiod, då man med stolthet kunde påvisa högt framstående mästare, de flesta utbildade hos de berömda mästarne i Paris.
Det var under den period, som, mindre egentligt, benämndes den gustavianska.
Under den beklagliga smaklöshetstid, som på nästan alla områden och i alla länder utmärker flere årtionden efter första kejsardömets fall (vi påminna särskildt om den s. k.
» ladu-stilen » i arkitekturen) nedgick äfven på här ifråga- varande fält konstskickligheten, hvilken för öfrigt i Sverige just aldrig varit synnerli- gen allmän.
Den soliditet, som eftersträf- vades, köptes på bekostnad af en nästan otymp- lig klumpighet, och det är först på senare tider som man ånyo fått ögonen öppna för den ädelhet i former, som så väl låter förena sig med ändamålsenlighet, modern prydlig- het och komfort.
Om vi för öfrigt vilja betrakta från en mera allmänlig synpunkt hela detta ämne, den mänskliga bostadens inredning, dess apterande och prydande i enlighet med skilda tiders behof och anspråk, så skola vi genast finna, att detta leder oss vida ut- öfver gränserna för rätt och slätt ett snicke- ri- och tapetserarestudium.
Det är tvärtom ingenting mer eller mindre än en af de viktigaste sidorna af den mänskliga civili- sationens utveckling.
Hvarje förfiaing i bostadsförhållandet betecknar en föränd- ring i lefnadssätt och vanor, och man kan på detta vis ej blott steg för steg följa kulturens allmänna gång, utan äfven upp- draga jämförelser mellan olika länders och folks, j a mellan olika folkklassers stånd- punkt vid en viss gifven tidsperiod.
Det har funnits en tid — • arkeologerna kalla den stenåldern — då den.
enda kända människo- boningen var en bergs- eller jordhåla, hvars enda och hela » möblemang » utgjordes af EORG LEVY ' 5 LINMEjVIÅGAJIN.
— en bädd af gräs, mossa eller torkade blad.
Och efter denna period, som varade en evighet af sekler — ty evighet är allt som ej har någon gräns — kom så en annan, säkerligen icke stort mindre långvarig, till hvilken öfvergången betecknas genom upp- förandet af den första hyddan ofvan jord.
Huru människorna under dessa barbariets tidsåldrar lefde, därom saknar man icke kännedom, tack vare de lämningar af de- ras primitiva husgeråd, som här och där i vår egen tid dragits fram i dagen.
För våra ögon ter sig detta naturtillstånd med allt hvad därtill hörer såsom ett människor ovärdigt och nästan ofattligt elände, men den tidens människor kände sig måhända mycket bättre tillfreds med sina existens- villkor än vi, ty de visste ej af något bättre att jämföra dem med.
Men det är först då, när det är fråga o m en civilisation i egentlig mening som man med mera intresse kan fästa sig vid dess yttringar i fråga o m människoboning- ar och dess bohag.
Det är Egypten, som vi måste betrakta såsom kulturens gamla stamland, och det är i alla händelser från dess forntidsmonumenter, som vi kunna hämta den bästa kännedom om lifvet för årtusenden tillbaka.
Grafkamrarnes målnin- gar och obeliskernas hieroglyfer berätta lika väl som någon skrifven bok om folkets lef- nadsvanor, och vi kunna till och med af åtskilliga på stenar inristade föremål och figurer bestämdt urskilja, hurudana de verk- tyg voro, af hvilka man betjänade sig vid förfärdigandet af det enklaste husgeråd.
Alla Europas stora museer äga att fram- visa mer eller mindre väl bevarade prof af egypternas beundransvärda konstskick- lighet, sådan som den visar sig i föremål hörande till hemlifvet, en skicklighet som i vissa fall knappt någonsin blifvit öfverträf- fad.
Man kan spåra, huruledes hvad vi kalla modet eller med ett annat ord infly- tandet från t. ex. Grekland gjort sig i nå- gon liten mån gällande under senare perio- den af den egyptiska kulturen, men dess genomgående och högra konstnärliga karak- tär, grundad på oafvikliga former och tra- ditioner, förnekar sig aldrig under de 40 sekler, som denna kultur ägde bestånd.
Utan att tala o m en del sådana lyxniöb- ler, som uppenbarligen tillhört de kungliga palatsen, äro ännu bevarade andra, afsedda för det mera borgerliga hemlifvet, och i hvil- ka de egyptiska handtverkarnes yrkesskick- lighet och smak visa sig i högsta fullkom- ning.
Louvre-museum i Paris innehåller sålunda en hel samling fragmenter i elfen- ben, ebenholts och andra träslag af bord, stolar och sängar, hvilkas fötter, armstöd eller andra delar afslutas i de finaste skulp- turer af djurhufvuden eller djurfötter och som delvis äro beklädda med förgyllning, målning eller emalj.
Sammaledes, men med ännu högre finess, en mängd toalettföremål.
Såsom allmän regel för den egyptiska Orna- mentiken i all dess originalitet är att anse dess efterbildning af naturföremål.
Äfven från fenicier och assyrier har man i vår tid återfunnit en del dyrbara lämningar, i synnerhet i afbildningar, ka- raktäristiska för dessa folks lif och delvis erinrande såväl om egypternas (äldre) som om grekernas (yngre) inredningar och m ö - beldekoration.
Och tusen år före den kristna tideräk- ningens begynnelse hade ett folk, med hvars härstamning man ännu icke är på det klara, Största u r v a l af Linne-toosättningsartiklar samt Gardiner.
Utstyrslar förfärdigas på å egen atelier efter nyaste modeller.
Order å minst 25 kronor levereras frakt / ritt närmaste järnvägs- eller beställning ångbåtsstation.-
1897 såsom koloni slagit sig ned i det nuvaran- de Toscana och gifvit upphof till det mäk- tiga etruriska väldet med dess alldeles egen- domliga kultur och konst.
Denna senare, som man egentligen endast känner genom dess keramiska och bronsarbeten, men ty- värr nästan icke alls genom några lämnin- gar af dess arkitektur eller bohagsföremål, har otvifvelaktigt mycket inverkat på ro- marnes konst.
Men den romerska konsten, hvilken för blott hundra år sedan återupp- lefde i den s. k. empire-stilen, var i själfva verket endast en modifikation af den gre- kiska.
Grekerna, dessa beundransvärda ar- tister, skapade de tre klassiska » ordningar- na » i arkitekturen, den doriska, den joni- ska och den korintiska.
De torde vara så pass välbekanta, att de ej behöfva närmare beskrifvas, men deras tillämpning må däre- mot påpekas.
Då likasom senare tilläm- pades nämligen samma stilregler på det lilla som på det stora.
Möbelstilen efter- bildade boningshusets stil, privathusets stil monumentets.
Akropolis m e d sina kapita- lers snäckverk, sina tragiska masker, sina frisers reliefskulpterade mellanfält, sina karyatider uppbärande gesimser, tjänade till modell för de konstälskande atenarnes bostäder utan och innan.
Romarne hade grekerna till mästare och togo arf efter dem.
Vi kunna göra oss full- komligt väl reda för inredningen samt den yttre och inre dekoreringen af deras bo- städer efter gräfningarna i Pompeji.
Att döma af dessa skulle bronsen varit allhär- skande såsom möbelmaterial: stolar, bord, gueridoner och annat bohag, som man kan se förvaradt.
i Neapels museum, allt är af metall.
Det är just därför som dessa före- mål kunnat bevara sig genom sekler; men att det äfven fanns andra möbler, det ser man af de gamla författarne, som tala om bord med elfenbensfötter och inlagda med dyrbara ämnen, kistor beklädda med guld- plåtar, elfenben eller sköld padd m. m.
De sällsyntaste träslag användes till dessa möb- ler och betalades med fabulösa pris.
Filo- sofen Seneca — han, som skrifvit den be- römda afhandlingen o m huru man bör för- akta rikedomen!
— hade sofforna i sina matsalar (som bekant lågo greker och ro- mare till bords i stället för att sitta) gar- nerade med sidenkuddar, stoppade med svan- dun.
En utomordentlig lyx rådde i afseende på bordskärl af guld och silfver, borden voro betäckta med dukar, broderade på rika- ste sätt, och tunga, dyrbara förhängen för fönster och dörrar skyddade gästerna mot drag och — obehöriga blickar.
Det kan tyckas mycket onödigt att vi på tal om konsten att möblera ett nutids- hem inlåta oss på dessa arkeologiska för- hållanden.
Men det sker icke utan af sikt.
Vi ' ej blott ha velat gifva en utsaga för vårt påstående härofvan, att möblerings- och dekorationskonsten sammanhänger med hela kulturutvecklingen, utan vi ha äfven haft ett annat skäl, som i det följande skall blifva ännu mera klart.
Vi vüja nämligen visa, huru den moderna möbkringskonsten i många fall stödjer sig på gamla tiders motiv och på de stil-arter, som först under antiken och sedan under vissa förhärskande smakperioder gåfvo regeln för ornamentik och dekoration. '
I D U N G e i j e r s 125 m a k a.
Spridda anteckningar vid femtioårsminnet samlade för Idun af Birger Schöldström.
Hjärtat i sin bur är ett litet djur, som tar stundom häftig fart.
Kärlek och tro smeka det till ro, smeka det till ro helt snart.
När som jag tänker på min vän, solsken har hjärtat då igen.
Då Geijers 1837 inflyttade i sin nya bostad i Upsala, visste maken fullväl hvem hon var, hvilken vid hans sida i det nya hemmet skulle bjuda den bästa gästen — frid, Guds frid — välkommen och där söka kvarhålla den: Jag vet en hälsning mera kär än, värld, hvad du kan ge.
Den heter f r i d — G u d s f r i d det är, och därom vill jag be.
Dröj då, o frid, dröj i mitt tjäll!
Ty dagen skrider — det blir kväll, och natten bryter in.
Må ingen storm den härja på väg till önskad hamn!
Må den oss samfäldt bärga ett hem i samme faders famn!
I I å i dessa dagar ett af Sveriges ärorika- ste minnen uppväckes i anledning af 50:de årsdagen efter det Erik Glista f Geijer gick ur tiden, meddelar Idun porträtt * af hans lifs trogna, väna följeslagerska, hans maka, hvilken han tidigt valde och som gjorde hans hem ljust samt beredde honom en mångårig lycka, hvilken han själf bäst skildrat i flere af sina smådikter till henne.
» Med en almanack till min hustru » heter en af dessa dikter: Frågar någon, hvad jag lär af de många åren, som jag följer med besvär sanningen i spåren: Jo, att kärleks endräkt är sist den bästa gåfva, för hvars himmel jag begär städse Gud få lofva.
Och i en annan julklappsvers heter det: Tack för de Tack för ae Tack!
Allt mer jag att flydda år!
många år!
som tide ?i går tacka får.
Henne själf låter han säga i den visa, som han kallar sin hustrus: Värld, tumla dig!
.Tag har min sång för mig.
1 det stilla vill jag bo; jag vill ha ro!
Men det kunde ju hända, att någon fnurra på hvardagslifvets tråd uppstod, då upplöstes den harmoniskt i sång.
var ett sådant litet missförstånd m e d kan som gaf Geijer anledning till skälmaktigt hjärtliga visan: liten men Det ma- den Litet gnabb ibland skadar intet grand, om man blott älskar hvarann.
Mulen himmel ock klarnar åter opp, så är naturens lopp.
* Efter en af Maria Röhl 1841 tagen teckning, hittills ej reproducerad.
M O Det var tidigt en sommarmorgon 1809 som till brukspatron Knut Lilljebjörn å den gamla egendomen Odenstad i Värmland en tjänsteande kom framskyndande med häls- ning, att en främmande höll nere på lands- vägen och ville tala med patron.
Då Lillje- björn, något undrande på denna ovanliga hälsning / kom ned till landsvägsgrinden, fann han vid skjutskärran stående den unge o - magister Geijer.
CS bt) m a fr. w u » Käre Erik Gustaf, hvad ska ' detta be • ö t y d a?
Hvarför kör du inte upp till Oden- U &lt;D stad? » &gt; » Nej, jag vill icke komma dit, förrän jag o hört, o m farbror har något emot, att jag • A begär Anna Lisa till min hustru! » Det hade gubben Lilljebjörn visst icke Ü a o något emot, ehuru förfrågan kom för honom M alldeles oväntad.
Sedan Geijer fått träffa den unga flickan, hans hjärta vid sig fäst, samt erhållit bekräftelse på att hans kärlek var besvarad, firades samma dag trolofnin- gen.
Geijer stod då på resa till en längre vistelse i utlandet och ville ha sin bjärte- S co C / 3 ™ angelägenhet afgjord, innan han lämnade Sverige.
Anna Lisa Geijer har efterlämnat åtskil- liga skriftliga uppteckningar, och häri med- delar hon om sina första minnen af sin make: » På en resa 1804 om sommaren till Kan- säter såg jag honom första gången.
Jag var då blott 13 år.
* Jag tror visst e j, att han observerade mig, huru lifligt jag än redan då önskade det.
Han var den tiden mycket » in sich gekehrt » och särdeles sys- selsatt med sina musikaliska vänner.
Många släktingar och mycken ungdom voro där församlade.
Man dansade, muciserade, pro- menerade, lekte hök och dufva m. fl.
landt- liga förlustelser.
Inom mig beundrade jag * Anna Lisa Geijer var född d.
29 juni 1790 på Odenstad, dotter af brukspatron Knut Knuts- son Lilljebjörn och Anna Lisa Troili,^den sist- nämnda syskonbarn med Geijers moder.
C O S B o CD;; • ' — * J, 00 CO ' T.
a ' E q
126 den agilité, styrka och elasticité, som låg i alla Erik Gustafs rörelser under dans och lekar.
Han var då aldrig öfvergifvet glad och själfsvåldig, snarare allvarsam och till- bakadragen, men allt hans beteende var naturligt, osökt och gentlemannalikt. » Vidare beskrifver hon, huru hennes tret- tonåriga hjärta klappade af rädsla, när hon af sin fader nödgades att inför den upp- burne unge magistern gifva prof på sin musikaliska talang genom att å klaveret spela en sonett af Haydn, samt huru bit- tert hon kände det, då han ej ägnade hen- nes prestation någon vidare uppmärksam- het än en anmärkning i förbigående, att tempot tagits väl hastigt, hvarefter hon fort- sätter: » Sommaren 1806 kom han i säll- skap med min morbror Troili till Odenstad.