Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På flera orter, der nya länsfängelser blifvit uppförde, sker detta redan; och erfarenheten har visat, att vatten- och brödstraffet på dessa orter allmänneligen fruktas, såsom ett särdeles strängt och allvarligt straff.
Att vid sådant förhållande förkasta detsamma anser Utskottet icke vara välbetänkt.
Det finnes en mängd förbrytelser af den beskaffenhet, att straffarbete derföre vore för strängt, men hvilka dock böra ådraga förbrytaren en allvarlig näpst.
Härvid är fängelse vid vatten och bröd särdeles lämpligt.
Det innebär en allvarlig erinran om lagens makt, tämjer öfverdådet och tillrättavisar med stränghet lättsinnets utbrott och öfverilningar.
Det är icke det djupa inrotade förderfvet, som i dylika brott uppenbaras, eller denna brottsliga vilja, hvars bestraffande kräfver ett långvarigare straff; och då dertill kommer att en väsendtlig besparing i de betydliga kostnader, som från frihetsstraffets utsträckta tillämpning, blifva oskiljaktiga, kan vinnas genom begagnande af ifrågavarande bestraffningssätt, har
Utskottet deri ett ytterligare skäl att tillstyrka dess bibehållande, såsom Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38.
19 en art af fängelsestraffet, att verkställas med vissa dagars afbrott, på sätt, efter hvad nämndt är, tillgår i brödrariket.
Den andra arten af fängelse anser Utskottet böra benämnas enkelt fängelse.
Utskottet har redan ofvan antydt, hurusom Utskottet anser denna art af frihetsstraffet hufvudsakligen böra skiljas från den svårare, eller straffarbetet, genom dels friheten för fången att arbeta eller icke, och dels straffets mindre långvarighet.
Man har visserligen häremot anmärkt, det olämpligt vore att låta någon i fängelse tillbringa ett lättjefullt lif, äfvensom det syntes vara en skyldighet för brottslingen, att med arbete i någon mån afbörda de kostnader, han tillskyndar samhället; men om man erkänner nödvändigheten, att dela frihetsstraffet i olika arter, i svårare och lindrigare, mäste man äfven medgifva att någon annan utväg, ännu omförmälde, icke finnes, att tillvägabringa denna skilnad.
Ålade man arbetstvång i båda, så upphäfdes skilnaden utom till namnet; och dermed vore ej det ändamål vunnet, som Utskottet sökt, eller att, genom olika arter af frihetsstraffet, kunna lämpa samma straff efter brottens olika modifikationer, för att såmedelst uppfylla rättvisans fordran.
Att ålägga arbetstvång endast på den grund, att de kostnader, som samhället får vidkännas i och för straffets verkställighet, dermed måtte ersättas, skulle hvarken låta förena sig med berörde fordran, eller med begreppet straff; och derföre har Utskottet ej ansett sig kunna lemna ett sådant tillstyrkande.
För att emellertid denna art af fängelsestraffet må blifva ett ändamålsenligt straff, har Utskottet funnit den, sorn dÖmes till enkelt fängelse, alltid böra hållas i enrum om tillgång dertill är, och i öfrigt behandlas med lika allvar, som straffarbetsfånge.
Rättigheten att arbeta bör deremot förvaras den, som dömes till detta fängelse; men om han vill arbeta, synes han i första rummet böra arbeta för det allmännas räkning, och blott i det fall att, inom häktet, tillgång på arbete ej finnes, fä sjelf förskaffa sig sådant.
Härigenom kännes ytterligare straffets tyngd, samt att frihetens förlust icke blott består i ett till tid och rum inskränkt tvång.
Och härmed har Utskottet uppgifvit karaktären af fängelsestraffets särskilda modifikationer.
Uti fängelselagen omnämnes emellertid en art af fängelse, hvars hela svårhet ligger i frihetens förlust, nemligen det fängelse, hvartill böter, vid bristande tillgång skola förvandlas; men att för detta fall ordna en särskild art af fängelse anser Utskottet icke lämpligt.
För den, som icke orkar böta, som är beröfvad alla lifvets njutningar och beqvämligheter, är det icke svårt att någon kortare tid hållas innestängd, då han derunder blir underhållen och ej betages tillfället att 20 Lag-Ulskollels Betänkande, JS:o 58. njuta af umgänget med vänner och bekanta, eller att efter behag välja sysselsättning; och fara är att mången skulle, i förlusten af sina tillgångar, se ett svårare straff, än detta milda fängelse, och derföre undandölja hvad han äger, för att få försona sin förbrytelse med en icke fruktad påföljd.
Redan i det betänkande, som Lag-utskottet vid sista riksdag afgaf, angående de uti förevarande lagförslag upptagna straffarter, anmärktes ock den öfverdrifna mildheten i det föreslagna förvandiingsfängelset, och man ansåg straffet böra vara sådant att den brottslige ej kan komma att glömma sin belägenhet, samt att han, för öfverträdelse af lag, gjort sig hemfallen under lagens straffande hand.
— I gällande lag göres icke helier någon skilnad emellan urbota- och förvandlingsfängelse.
Det är ofvan nämndt att, enligt denna lag, den, som icke förmår böta, kan i stället åläggas antingen enkelt fängelse eller fängelse vid vatten och bröd; och i denna del tror Utskottet giltigt skäl ej vara att göra någon förändring; hvadan Utskottet anser, att den, som ej gitter gälda ådömda böter, bör undergå fängelse på ett af de sätt Utskottet här förut föreslagit.
Dessa äro hufvuddragen i de modifikationer eller förändringar, som Utskottet anser böra äga rum i omförmälda hänseenden, af förevarande förslag.
Fråga har emellertid inom vällofl.
Bonde-ståndet blifvit af Herr Indebetou och Riksdagsfullmäktigen Andreas Bengtsson från Jönköpings län väckt om deportationsstraffcts upptagande bland allmänna straffarter, med domaren lemnad rättighet att, utbyta långvarigare fängelsestraff emot deportation; men ehuru detta straff, vid första anblicken, synes kunna medföra många fördelar, inser man likväl, vid närmare undersökning, att betänkligheter af väsendtlig vigt deremot förekomma.
För att derom öfvertygas, behöfver man endast rådfråga erfarenheten i det land, hvarest deportationsstraffet mest varit användt, eller England.
De oerhörda kostnader, som deraf varit en följd, de ogynsamma resultater, som detsamma medfört, hafva långt före detta kommit detta land att ångra sitt försök på denna väg; och likväl är England, genom sina många och vidsträckta besittningar på snart sagdt alla delar af jorden, det land, som med minsta svårighet bort kunna begagna ifrågavarande straff.
Om man emellertid, i besittning af en ort, dit fångar kunde deporteras, endast behöfde inskränka sin åtgärd till deras handlösa utsläppande, så vore visserligen detta ett beqvämt sätt att skilja sig från brottslingar; men dervid lärer man icke kunna stanna; och då uppkomma alla kostnader, alla svårigheter, som man i England öfverklagat.
Dessutom är detta straff oförenligt med den rättvisav hvarpå allt straff måste grundas.
Den dömde ådömes icke något visst lidande; han förskjutes egentligen från samhället och öfverlemnas åt oförutsedda äfventyr och vådor; och allt hvad som blif - Lag-Ulsliollcls Betänkande, N:o 38. 21 vit sagdt emot lämpligheten af landsflygt guller äfven här.
Den landsf!ygtige är dock i sä måtto bättre lottad, att han fri lemnar fosterjorden för att söka ett hem der han finner sig bäst.
Men härförutan bör ej en omständighet förglömmas, som i än högre grad uppenbarar olärapligheten af deportationsstraffet.
Efter hvad erfarenheten i England visat, åstadkom deportationsstraffet en fruktansvärd tillväxt af brott.
Mången i hemlandet nödställd ansåg fördelaktigt att blifva deporterad till någon af deportationsorterna, och begick brott endast för att blifva på Statens bekostnad förflyttad till ett ställe, der han hoppades förändring i en för honom tryckande belägenhet; och i stället att afskräcka från brott, blef ifrågavarande straff således en uppmuntran dertill.
Man fann derföre nödigt att, jemnte deportation, använda ett verkligt straff; men om så äfven här i landet blefve nödigt, hvilka voro då fördelarne af deportationsstraffets upptagande?
För Utskottet synas de i allt fall ej kunna blifva betydliga, mot alla de olägenheter och svårigheter, som deportation enligt erfarenheten medför; och då erfarenhetens lärdomar i detta fall ej kunna förbises, anser Utskottet sig ej hafva anledning tillstyrka deportationsstraffets upptagande i ny lag bland allmänna straffarter, hvilka, enär Utskottet ej hyser någon tvekan om nödvändigheten för det närvarande af dödsstraffet, och lämpligheten af bötesstraffet, såsom det ringaste af alla straff, således skulle blifva dödsstraff, straffarbete, fängelse och böter.
Bland öfriga straff, som i lagförslaget upptagas äro för embetsmän särskildt: afsättning och mistning af embete; medförande afsättning, förlust af de embeten den dömde innehar jemnte rättigheten att i allmänt värf vidare brukas; och mistning af embete, förlust af ej allenast det embete, hvari den dömde sig förbrutit, utan ock annat dylikt embete om han sådant innehafver; hvaremot den i i kap. 12 § Rättegångsbalken af 1754 års lag upptagna påföljd, mistning af embete på viss tid, vanligen kallad suspension, blifvit ur förslaget utesluten.
Man har nemligen befarat, att suspensionsstraffet nedsätter embetsmannens anseende, inom den krets der han är salt att verka, samt att straffet, såsom förödmjukande, snarare måste nedtrycka an väcka håg och nit för embetsgöromålen; men häri finnes emellertid, efter Utskottets omdöme, icke tillfyllestgörande anledning till uteslutande af omförmälde påföljd.
Att uppehålla embetsmannens anseende är visserligen ett vigtigt mål för lagstiftaren; och Utskottet skulle således ej ett ögonblick tveka att förkasta suspensionsstraffet, derest Utskottet vore förvissadt, att dess användande, under alla förhållanden, undergräfde detta anseende; men likasom vid andra brott vanhedern bör blifva en följd af brottet och ej af straffet, torde man i detta fall ej böra alltför mycket fästa sig vid sjelfva straffet.
Ofelbarhet är icke någon dödligs lott; detta känner hvarje rättänkande 22 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 88. och således alla inför hvilkas opinion embetsmannen bör söka bibehålla sitt anseende okränkt.
Men dervid veta också desse att skilja emellan det verkligt brottsliga, och det endast felaktiga, emellan handlingars olika bevekelsegrunder; och det lider intet tvifvel det ju icke de fortfarande skola skänka sin aktning åt den embetsman, om hvars rättrådighet, oegennytta och skicklighet de äro öfvertygade, äfven om han genom en försummelse eller oförsiktighet, ådragit sig oftanämnde ansvar.
Att hvarje ansvar, som embetsmannen sig ådrager, för den samvetsgranne, om sin heder och anseende ömtålige, städse skall blifva sårande ligger dock i sakens natur; men derifrån synes minskadt nit likväl ej vara att förmoda, än mindre att, såsom ovillkorligt, antaga.
Erfarenheten bekräftar åtminstone icke detta.
Är ansvaret rättvist, är det en rättvis påföljd för försummad pligt; för en begången oförsiktighet skall det åter blifva en väckelse till pligtens noggrannare utöfvande och til! större uppmärksamhet dervid; och härpå saknas ej heller exempel.
Man har emellertid uti ifrågavarande lagförslag sökt afhjelpa behofvet af suspensionsstraffet genom användandet af höga böter; men om än denna utväg i flera fall kan vara lämplig, bör man ej glömma att en mängd fattige embetsoch tjenstemän finnas, sorn ej skulle förmå böta, samt att de följaktligen, i stället blefvo nödsakade, att med fängelse försona hvad de felat.
Dermed spilldes dock i än högre grad deras anseende; deras framtid kunde i sjelfva verket derigenom anses förlorad; och derför att de voro fattige, fingo de följaktligen vidkännas en strängare påföljd, än deras brott, enligt lag förtjena.
Utskottet medgifver väl, att man har rätt att kräfva yttersta uppmärksamhet af Statens tjenare och att med stränghet bedöma deras handlingar; men man måste äfven härvid förfara skonsamt, ty man bör ej glömma de tunga och mödosamma pligter dem ofta äro ålagde.
I känslan af pligt ligger emellertid den enda och sanna driffjedern till dess uppfyllande; men derföre får dock ej lagens hot saknas.
Detta hot bör likväl ej vara af den beskaffenhet att det verkar förlamande, hvilket lätteligen kunde blifva fallet, om det genom öfverdrifven stränghet tvingade embetsmannen att oaflåtligen söka undvika alt derför blifva blottställd, ty såmedelst kunde han komma att mera se på handlingarnes yta, än på deras inre.
Dessutom har Utskottet ej kunnat förbise, att borttagandet af suspensionsstraffet tilläfventyrs kunde föranleda till en större mildhet i bedömandet af embetsmäns felaktiga handlingar, än tillbörligt vore.
Då nemligen domaren, vid bestämmandet af ansvaret för embetsfel, blott har att, välja emellan embetets förlust Lag-Ulskoltels Betänkande, N:o 58. 23 och böter, är sannolikt, att han i allmänhet tillämpar sistnämnde ansvar, derest icke förbrytelsen är af den svåra art, att lian ej kan undgå att ådöma det förra, ty man kan ej föreställa sig att domaren är döf för hjertats röst och känslan af medlidande.
Men om han vet, att den felaktige är fattig, att hans fällande till höga böter, skulle föra honom i fängelse och att hans undergång dermed äfven vore gifven, manas han af samma motiv, att jemväl här rädda den under lagen hemfallne.
Domaren handlar här icke i strid emot lagen.
Han söker blott att tillämpa den så, att den ej visar sig hård och omensklig.
— Genom användandet af suspensionsstraffet, kan deremot allvar förenas med nödig skonsamhet; och det är på dessa grunder, som Utskottet tillstyrker bibehållandet af ifrågavarande straff, att tillämpas i de fall, då det kan anses billigt och rättvist; såsom följd hvaraf mistning af embete skulle komma att ådömas för alltid eller pä viss tid. b) Bland frågor, hvilka i Kriminallagstiftningen förekomma, är nästan ingen af mera ömtålig beskaffenhet än deri: om och i hvad mån skall försök till brott straffas?
— Denna fråga är besvarad uti lagförslagets tredje kapitel, hvarest förklaras, att försök till alla brott, som äro belagda ined svårare straff, än fängelse i sjunde grad, må bestraffas; och man har af sådan anledning uppdragit de kännetecken, som man ansett utmärka ett straffbart försök, samt i sammanhang dermed uppställt en allmän regel angående förhållaudet emellan straff för fullbordadt brott och för försök, med öfverlåtande åt domaren att, efter dessa grunder, utan vidare anvisning i lagen, ådöma straff för försök till alla brott, utom dem, som, enligt hvad nyss är nämndt, blifvit undantagna.
Någon tvekan om giltigheten af sjelfva den grundsats, hvarpå förslaget i denna del hvilar, synes icke böra uppstå.
Man har visserligen anmärkt, att om försök till brott varder slraffadt, så är det egentligen uppsåtet som bestraffas och således något, som ej faller inom straffrättens område.
Men man måste härutinnan skilja emellan ett uppsåt, som ej framträdt i yttre handling, och ett, som genom sådan handling sig uppenbarat.
Om i det förra fallet lagen måste tiga, så är det deremot, i det senare, icke mera den utom menniskans domsrätt liggande tanken, utan den onda viljans uppenbarelse i handling eller en i brottslig afsigt företagen gerning, som påkallar straff; och ostridigt är att det skydd, lagstiftningen bör gifva åt de rättigheter, som genom samhällsinrättningen skola försäkras, blefve ofullständigt, om endast de brott, som gått i fullbordan, belädes med straff, och alla försök till brott lemnades ostraffade.
Också hafva redan 1734 års lagstiftare godkänt omförmälde grundsats; men i dess tillämpning röjes en märkbar olikhet 24 Lug-Utskollets Betänkande, N:o 58. emellan gällande och nu föreslagna lagstiftning.
Den förra straffar nemligen försök blott i få fall; men den utsätter uttryckligen vid hvilka brott sådant må ske.
I lagförslaget deremot, har man, på sätt nämndt är, ansett alla försök till svårare brott böra straffas; men för deras bestraffning endast uppställt en allmän regel, att vid alla försök tillämpas.
Att härigenom ej något straffbart försök skulle blifva ostraffadt, synes kunna antagas; men om än det ej kan förnekas, att en väsendtlig brist i gällande lagstiftning dymedelst blefve afhulpen, nemligen den, att försök till brott, hvilkas bestraffning allmänna rättskänslan lifligen påkallar, måste, såsom ej uttryckligen med straff belagde, i flera fall lemnäs ostraffade, anser likväl
Utskottet betänkligt att afhjelpa denna brist på nu föreslagna sätt.
Utskottet har icke kunnat förbise de vådor, som kunde härflyta, genom inskränkningen till allenast uppställandet af en allmän regel i detta fall.
Deraf kunde illviljan lätteligen taga sig anledning att i en oskyldig gerning spåra försök till brott, hvilket kanske icke ens kan försökas utan att på samma gång fullbordas; deraf en mängd rättegångar och åtal framkallas, utan att leda till någon bestraffning, eller åtminstone till någon, som allmänna säkerheten kräfde; och deraf vore att befara det i sjelfva verket oskyldiga gerningar kunde komma att stämplas såsom försök till brott och såsom sådana bestraffas.
Man har väl föreställt sig möjligheten att genom bestämdhet i föreskrifter kunna förebygga dessa vådor; men ehuru Utskottet erkänner den omsorg man härvid användt, fruktar likväl Utskottet, att ändamålet icke står att uppnå på denna väg; och efter Utskottets öfvertygelse, återstår således icke någon annan, än att fortgå på den af 1754 års lagstiftare beträdda bana, eller att uttryckligen utsätta i hvilka fall försök till brott må straffas.
Sådant må då bero på, vid hvarje brott, företagen undersökning, huruvida försök till samma brott verkligen kan göras, utan att brottet dermed fullbordas; och om försök dertill är af den för allmänna säkerheten vådliga beskaffenhet, att det måste bestraffas.
— Endast härigenom kan nödig fullständighet i denna del af lagstiftningen vinnas i förening med en nödig säkerhet.
Att uppoffra den senare för den förra, kan Utskottet icke tillstyrka; och häri ligger motivet till den förändring, som Utskottet anser förslaget böra undergå i förevarande hänseende. c) Slutligen har Utskottet ej kunnat uudgå att fästa sin uppmärksamhet vid ett förhållande, som på lagförslagets redaktion utöfvat ett stort inflytande.
Af 2;a Kap. Lag-Utskollels Betänkande, N:o 58. 25 Kap. inhemtas nemligen, hurusom frihetsstraffet blifvit indeladt i särskilda grader, af hvilka hvar och en, under den första, innefattar en viss tidrymd af dels två år och dels mindre; och finnes i öfverensstämmelse härmed, i alla de fall då frihetsstraff bestämmés för brott, detsamma utsatt till fängelse i någon eller några af berörde grader, med anvisning för domaren att bestämma straffet till ett visst tids moment inom samma grader.
Att en sådan method är någonting helt och hållet nytt i Sveriges lagstiftning är lika ostridigt, som att en, i enlighet dermed inrättad lag, skulle komma att sakna den popularitet, den lättfattlighet, som man i allmänhet bör i lagstiftningen eftersträfva; och deraf härflyter den fråga: är denna method ett oeftergilligt vilkor för lagstiftningens åsyftade fulländning?
Om man granskar lagförslaget, så synes omförmälde method egentligen blifvit begagnad för genomförande af den i förslaget antagna grundsats, att domaren skall inom vissa gränser för hvarje brott afmäta straffet; men deraf framkallas åter den frågan: kan målet ej vinnas på annat sätt eller utan uppoffring af lagens lättfattlighet?
Svaret på denna fråga ligger ej aflägset.
Det finnes i gällande lagstiftning, som, på sätt redan blifvit visadt, i flera fall lemnar domaren rättighet, att för vissa brott emellan bestämda gränser afmäta straffet.
Då i dessa fall frihetsstraff skall åläggas, utsättes ett bestämdt maximum och minimum af straffet, såsom från två till åtta år, från ett lill fyra o. s. v.; och den i förevarande hänseende sålunda begagnade method, hvars större lättfattlighet och tydlighet än den föreslagna, ej torde kunna motsägas, lärer äfven framdeles kunna användas.
Man har visserligen trott att, medelst användande af den senare, möjligt vore att gifva reglorna för straffmätningen mera bestämdhet; men i verkligheten synes ett sådant ändamål dermed ej kunna uppnås; hvaremot å andra sidan kan anmärkas att, om man alltid måste utsätta straffen i vissa grader, man derigenom bindes vid vissa tidsmått och således är förhindrad att inskränka eller modifiera tidsbestämmelserna och att vidtaga enstaka förändringar i de bestämda straffen.
Man kan t. ex. efter lagförslaget, ej ålägga frihetens förlust från ett till tre år, från två till fem, eller ovilkorligen på vissa år, äfven om man skulle anse dylik bestämmelse, med afseende å någon förbrytelses art och beskaffenhet, böra stadgas; och denna omständighet synes ensam utgöra tillfyllestgörande anledning för Utskottets betänkligheter mot den föreslagna afvikelsen från det hittills, i förevarande hänseende, brukliga sätt, hvilket medgifver alla möjliga modifikationer i tidsbestämmelserna.
7 Sami 1 Afd. 21 Bäft. 4 26 Lag-Ulskottets Betänkande, N;o 68.
Det kan dock icke förnekas, alt graders användande bidrager till korthet i redaktionen; men denna fördel torde ej motväga olvanberörde olägenhet eller böra sökas med uppoffring af lagens lättfattlighet och tydlighet.
För den egentliga juristen blefve det likväl ej svårt att snart göra sig förtrogen med den nya metho den; men lagen skrifves icke endast för domaren utan äfven för folket.
Den måste, såsom Lagkommittéen sig uttryckt, »vara en bok för folket», och dertill fordras, i första rummet, att den skall kunna af hvar och en med lätthet fattas.
Allmänheten skulle dock få svårt att förstå meningen af ett stadgande, alt den, som begfir brott, skall dömas till fängelse i andra eller tredje grad eller dylikt; hvaremot hvar och en utan svårighet begriper lagen, då den bestämdt utsätter maximum och minimum af straff.
Det hittills begagnade sätt finner Utskottet alltså ej skäl att frånträda; hvadan Utskottet anser lagförslaget i öfverensstämmelse härmed böra förändras.
Utskottet har nu tillkännagifva de väsendtligaste och mest genomgripande förändringar, som efter Utskottets öfvertygelse böra verkställas uti ifrågavarande förslag till ny strafflag, innan samma förslag må till lag upphöjas.
Detta kräfver emellertid en nära nog total omarbetning deraf, och således ett vidsträcktare arbete, än som i allmänhet kan fordras af ett Rikets Ständers Utskott; men då behofvet af en ny brottmålslag med hvar dag tilltager och nödvändigheten bjuder dess snara afhjelpande, har Utskottet, med fullkomlig insigt af de svårigheter, som äro förenade med ett dylikt arbete, likväl ej tvekat att detsamma företaga.
De förslag, som nu öfverlemnas till Rikets Ständers pröfning äro frukter af Utskottets trägna bemödanden.
Utom ofvananmärkte förändringar, har emellertid Utskottet, på sätt redan blifvit antydt, funnit ytterligare ändringar och tillägg i speciella delar af den föreslagna nya strafflagen af nöden.
För de väsendtligaste af dessa kommer Utskottet att redovisa vid de kapitel, hvilka upptaga de förändrade eller tillagde stadganderna.
Men deremot anser Utskottet någon annan motivering för de af Utskottet vidtagna mindre betydliga ändringar och jemnkningar i ansvarsbestämmelserna ej erforderlig, än den, som innefattas i det förklarande att Utskottet härvid sökt iakttaga hvad, som, efter Utskottets omdöme, öfvensstämmer med rättvisa; och som Utskottet ej haft något att anmärka emot lagförslagets 1 kap., hvilket handlar om dem, som svensk straffrätt underkastade äro, öfvergår Utskottet till Lag-Ultkoltets Betänkande, N.o S8 27 2 Kap. Om straff, som efter denna lag ådömas må.
Utskottet har här ofvan redogjort för de förändringar som, efter Utskottets åsigt, böra äga ram i det straffsystem, hvilket i lagförslaget blifvit uppställdt.
Det återstår således att redovisa för de förändringar i förevarande kapitel, som antingen påkallas af de förre, eller Utskottet, vid granskning af detta kapitel, i öfrigt funnit af nöden.
Hvad dervid först angår de bestämmelser, som i afseende på verkställigheten af dödsstraffet i 2 § förekomma, så har Utskottet, i stället för föreskriften att den afrättades kropp »skall i stillhet å närmaste begrafningsplats jordfästas» stadgadt, att den skall å särskild dertill utsedd plats begrafvas.
Utskottet befarar nemligen, det en föreskrift att en afrättad persons kropp skall i kyrkogård begrafvas, ej skulle af allmänheten utan missnöje emottagas.
Visserligen torde kunna anmärkas, att eft sådant missnöje grundas på en fördom; men ostridigt är dock, att denna fördom utgår från alskyn för brottet, och det torde derföre vara rådligast att skona densamma.