Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I frågor, som af fulltaligt
Domkapitel handläggas, må beslutas af lem, så ock af fyra, der tre af dem äro om beslutet ense. 9.
Under Biskops frånvaro är äldste föredraganden Ordförande i mindre Domkapitel.
Besluten fattas gemensamt och vid olika meningar gälle dens mening, som föredragningen tillhör.
Har den andre ledamoten sig icke deremot reserverat, anses han den hafva biträdt. 10.
I fulltaligt
Domkapitel förer, under Biskops frånvaro, Domprosten ordet i Kyrko-afdelningen, föredraganden i Skol-afdelningen, i förstärkt Domkapitel
Domprosten eller äldste föredraganden. 11.
Domkapitel sammanträder en gång hvarje vecka, fulltaligt hvarje månad, förstärkt en gång hvarje år, samt hvart och ett för öfrigt så ofta behofvet så kräfver och Ordföranden dertill kallar. 12.
Föredragande åligger att vara Biskopen behjelplige med tillsynen, den ene öfver kyrkan, den andre öfver skolan, och fullgöra hvad han för detta ändamål dem uppdrager.
De böra ock hvar inom sin verkningskrets gifva noga akt på underlydande Presters och Skollärares förhållande och, der brister upptäckas, hvilka tarfva rättelse, sådan på lagenligt sätt befrämja. 13.
Domkapitlets tjenstemän skola vara en Sekreterare, (Konsistorii-notarie) en Kamrerare samt en Amanuens.
Sekreteraren ansvarar för Protokollet och utgående expeditioner och lör öfrigt alla de göromål, som Konsistorii-notarien hittills haft om händer, med undantag af kassaförvaltn ng och uppbörd och hvad dermed står i närmare gemenskap, hvilket tillkommer Kamererare!).
Kamereraren tillhörer derjemte de göromål och de löueförmåner, som hittills tillhört
Domkyrko-syssloman, jemte den kassaförvaltning, som ålegat Rektor vid stiftsstadens elementar-läroverk. Lag-Utskottets Be,tänkande N:o 47.
7 Amanuensen iir dessa tjenstemäns skrifvare-biträde, men må åt honom, der Biskop och mindre Domkapitel enhälligt så för godt finner, särskilda bestämda göro mål honom åläggas. 14.
Dessa tjenstemän förordnas af Biskop och begge afdelningarne af fulltaligt
Domkapitel, hvilka ega att dertill utse skicklige personer, för hvilka de ega för troende; till Kamererare dock endast den som förut ställt nöjaktig borgen såsom uppbördsman. 15.
Stockholms stads Domkapitel utgöres af Erkebiskopen eller, under hans frånvaro, Pastor Primarius såsom Ordförande och alla stadens Kyrkoherdar.
I de ärenden, som mindre Domkapitel annars tillkomma, må detta Domkapitel besluta när tre äro närvarande, i andra ämnen må beslutas af fem eller ock fyra, der tre af dem äro om besluten ense.
Domkapitel i Stockholm utgöres af alla stadens ordinarie Prester och är dess dom gällande, när minst l af dem densamma tillstyrkt.
Kyrkoherde (Prestman) elier Elementar-lärare, som till Kousistorialis och föredragande i Domkapitel i behörig ordning varder utnämnd, bibehålie så länge han i sådan egenskap tjenstgör sin förut innehafvande lön och åtnjute derjemte 1,500
R:dr såsom ersättning för sina genom vistande i stifts-staden ökade lefnads-omkostnader.
Denna ersättning utgår för föredraganden i kyrko-ärenden af besparingarne å de åt Biskoparne och Presterskapet genom deras privilegier förunnade löneförmåner, åt föredraganden för skol-ärenden af anslagen åt läroverken.» Lag-Utskottet, till hvars behandling dessa förslag blifvit öfverlemnade och sorn derjemte erhållit del af den inom Högvördiga Preste-Ståndet vid remissen hållna diskussion, har deraf inhemtat, hurusom några ledamöter af omförmäida Riks-Stånd och deribland Ordförande i särskilda
Domkapitel ansett en förändring i ifrågavarande hänseende mindre behöflig.
Ständer beslöto emellertid, i enlighet med då varande Lag-Utskotts hemställan, en ny författning i detta ämne, till en del väsendtligen afvikande från det af Herr
Domprosten Knös nu framställda förslag.
Enligt nämnde af Ständerna beslutade författning, hvilken stadgade att
Domkapitlet skulle bestå af Biskop, såsom Ordförande, samt fem ledamöter, hvaraf dock endast Domprost, der sådan funnes, samt Theologie Lektorn vid läroverket i stiftsstaden eiler, om universitet der vore, äldste Theologie Professorn borde vara sjelf skrifne, skulle deremot öfrige tre eller fyra iedamotsplalser tillsättas genom val bland Kyrkoherdar i stiftet samt Rektor och Lektorer vid nämnde läroverk, i hvilket val dock alla ordinarie Prester i stiftet samt Lärarne vid stiftets Elementar-läroverk egde deltaga.
Å detta författnings-förslag, hvarigenom valprincipen således var af Rikets Ständer godkänd, ehuru med en varsamhet i tillämpningen, som var rida större än den, sednast nedsatta Kyrkolags-kommittée ansell nödig, biel dock, i enlighet med särskild underdånig framställning af Preste-Ståndet, sanktion af Kongl. Majit vägrad. 8 Lag-U t skottets Betänkande N:o 47.
Och såsom skäl för denna vägran har Kongl. Maj:t åberopat, bland annat, dels att det föreslagna stadgandet, enligt hvilken hälften och på flera ställen två tredjedelar af
Domkapitlets ledamöter skulle för viss tid väljas af de Kapitlet underlydande prester och skollärare, oaktadt dessa fortfarande kommo att vara Domkapitlets domsrätt underkastade i afseende på begångna tjenstfel, icke syntes lämpligt, dels ock att den af Rikets Ständer föreslagna organisation af Domkapitlen icke i högre grad än den nuvarande medförde säkerhet derom, att Domkapitlen endast kommo att bestå af sådana ledamöter, som hvar för sig voro skickliga att deltaga i alla de olikartade göromål, som nu tillhörde
Domkapitlens handläggning.
Nu, om äfven Utskottet, lika med sednast församlade Ständer, skulle anse en förändrad organisation af Domkapitlen vara af behofvet påkallad, följer dock icke deraf, att något af de nu väckta förslagen bör bifallas eller ens att, med aktgifvande på hvad sednast i detta ämne, såsom ofvan är nämndt, förekommit, rätta tidpunkten nu är inne att söka få frågan löst på ett för landet tillfredsställande sätt.
Hufvudsakliga skilnaden emellan den af Rikets Ständer vid sednaste riksmöte beslutade författning och det förslag, Herr
Domprosten Knös nu framlagt, är ofvan angifven.
Denna skilnad, eller sättet för
Domkapitlens förseende med ledamöter, är djupt ingripande och gifver åt de begge förslagen en helt olika karakter.
Genom den af Ständerna antagna valprincipen skulle i stiftsstyrelserna lemnäs rum för ett nytt element, — och denna organisation motiverades af då varande Lag-Utskott, bland annat, dermed, att Domkapitlen sålunda skulle »kunna påräkna det förtroende, hvarförutan deras verksamhet ej blefve fruktbringande.»
Det nu ifrågavarande förslaget är dock bygdt på helt andra grunder.
Motionären har uteslutande tagit till ledning »häfdens» vittnesbörd.
Utskottet skattar detta vittnesbörd högt i afseende å alla de rättsförhållanden, som utgöra grundvalarna för ett folks sedliga lif, och vill icke bestrida, att det kan vara af betydelse jemväl i organisationsfrågor.
Men utom det att den häfd, hvarom nu är fråga, i en icke oväsendtlig mån leder sitt ursprung från den katholska kyrkans välde i vårt land, hvilken kyrka inlade i begreppet af ecklesiastik-styrelse en betydelse och en verksamhetssfer, som icke torde i allo öfverensstämma med ett protestantiskt folks åskådningssätt, måste härvid jemväl erinras, att ett konseqvent genomförande af denna häfdens princip skulle leda derhän, att ingen förändring alls borde ifrågakomma, — att det gamla skulle blifva evigt bestående, huru tiderna och föreställningssätten än vexlade.
Lagstiftaren kan derföre icke bygga på häfden i vidsträcktare mån än så vidt den ännu eger stöd af den allmänna meningen.
Saknas detta stöd, då måste i lagstiftningen inläggas ett förvngringens eller pånyttfödelsens element, mäktigt att ingjuta ett friskare lif i eljest stelnande former.
Det är ett sådant element, som i detta fall Rikets sednast församlade
Ständer funno nödigt, men som icke igenfinnes i nu ifrågakomma förslug.
Men i allt fall och hvilka åsigter man än i nyssberörde hänseende må hysa, så är dock det uppen bart, att ifrågavarande förslag, helst med afseende derå, att de föreslagna Kapitel pasto - Lag-Utskottets Betänkande
N:o 47. 9 pastoraten skulle kunna vara konsistoriel och såsom sådana förses med pastorer, icke i någon väsendtlig mån uppfyller det af Kongl. Majit genom ofvanberörde sanktions-vägran framställda anspråk på säkrare garantier derför, att
Domkapitlen »endast» kommo att bestå af sådane ledamöter, som »hvar för sig» voro skicklige att deltaga i »alla» de olikartade göromål, som tillhöra Domkapitlens handläggning.
Ty om än, enligt förslaget, lärdomen finge anses representerad af en hvar bland Kapitel-ledamöterna, så gifver förslaget dock ingen garanti derför, att den pedagogiska erfarenheten, den administrativa förmågan och det juridiska omdömet skulle i högre grad än nu är fallet förefinnas hos en hvar af Capitulares, — och genom förslagets antagande af Rikets Ständer försattes Kongl. Majit således ånyo i den obehagliga ställningen, att nödgas vägra sanktion å ett Rikets Ständers beslut.
Säkrare garantier i nyss vidrörda hänseende innefattas väl till en del i Herr Prosten Sondéns ofvan intagna förslag, genom hvilket en skarpare gränslinie emellan kyrkans och skolans angelägenheter skulle uppdragas och således en mer insigtsfull, af intresse för ämnena lifvad behandling af begge dessa slags ärenden kunna väntas.
Men om ock förslaget derutinnan vore egnadt att uppfylla de af Kongl. Majit, såsom nämndt är, uppställda anspråk på en ny organisation af Domkapitlen, så lemnar dock förslaget dessa anspråk i andra hänseenden otillfredsställda, hvarvid Utskottet anser sig böra fästa särskild uppmärksamhet å kapitlens domsrätt, —■ ett moment af deras verksamhet, hvilket den förre motionären med rätta antydt såsom ett af de väsendtligaste och hvarvid juridisk insigt utan tvifvel är högligen önskvärd.
Vidare har Utskottet vid Herr Prosten Sondéns förslag anmärkt, att detsamma icke uppställer några fullt säkra kriterier på de ärenden, som skulle tillhöra hvad förslaget benämner mindre Domkapitel, och dem, som skulle upptagas af fulltaligt kapitel, — och denna brist, hvilken Utskottet medgifver icke vara lätt att afhjelpa, skulle säkerligen föranleda en mängd kompetenstvister, för hvilkas afgörande särskild form då äfven borde vara stadgad.
Och slutligen kan Utskottet ej heller lemna oanmärkt, huru, enligt detta förslag, pluraliteten af ledamöter i det föreslagna förstärkta
Domkapitlet skulle komma att tillsättas genom val af stiftets presterskap och skollärare, — en princip, som Utskottet för sin del visserligen icke ogillar, men som, med afseende å de af Kongl.
Majit åberopade skäl för sin omförmälda sanktionsvagran, sannolikt icke för närvarande skulle vinna bifall.
Utskottet anser sig på dessa skäl, hvilka göra öfverflödigt att ingå i närmare pröfning af den föreslagna censura ecclesiastica, hvarpå motionären synes lägga särskilt vigt, icke kunna understödja motionärens förslag, utan att dock
Utskottet derföre vill bestrida att några af dess grunder kunna komma att iakttagas vid en framtida förändring i dessa embetsverks organisation.
Men då Utskottet således icke ansett sig kunna förorda någotdera af de framlagda förslagen, skulle man måhända väntat att Utskottet, i anledning af motionerna, i stället uppgjort ett annat förslag, — förutsatt att man är ense om behofvet af en reform på detta område.
Dervid får dock Utskottet erinra, att icke alla reformer, Bih. till R.
Prot. 1859 A 1860. 7 Sami. 1 Afd. 24 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 47. som af den allmänna meningen påkallas, derföre kunna vid hvad tidpunkt som helst genomföras och att, särskildt i afseende å sättet för åvägabringande af den nu ifrågasatta, så väsendtligen skiljaktiga åsigter i fråga om hufvudgrunden derför nyligen försports hos Kongl. Maj:t, å ena sidan, och Rikets Ständer, å den andra, att tiden synes böra jemna meningarne, innan en tillfredsställande reform på detta fält kan vinnas.
Men det är äfven ett annat, än vigtigare skäl, som afhållit Utskottet från att för närvarande göra ett lagstiftningsförsök härutinnan.
Detta ligger i den censur öfver ej mindre det offentliga föredraget i allmänhet, än äfven den vetenskapliga forskningen, som blifvit åt Domkapitlen uppdragen genom den af Konung och Ständer nyligen beslutade förordning, angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära.
Dä detta skäl larfvar en kort utläggning, förutskickar Utskottet den erinran, alt
Utskottet derigenom ingalunda uttalar något omdöme öfver detta den lagstiftande magtens beslut, hvars lämplighet det för närvarande eller i den ordning, frågan nu måste vidröras, icke tillkommer Utskottet att pröfva, men att en framställning af denna författnings konseqvenser och lagbudens rätta betydelse oafvisligen påkallas af det ämne, som nu är föremål för Utskottets pröfning.
Genom omförmälda, redan beslutade, ehuru ännu ej promulgerade författning, stadgas i i §, att »den, som offentligen förkunnar eller till annans förledande annorledes utsprider lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro, skall straffas med böter från och med femtio till och med trehundra Riksdaler, eller fängelse från och med två månader till och med ett år.»
Häraf följer således, att denna författning i så målto skiljer sig från nu gällande lag, att då denna löreskrifver varnings föregående innan straff ådömes och således lemnar förbrytelsen strafflös första gången, densamma deremot, enligt den nya författningen, genast belägges med straff, — att det offentliga förkunnandet, för att vara straffbart, ej behölver hafva skett i afsigt att värfva proselyter eller ens till annans förledande, och att det för ka rakteriserandet af brottet är likgiltigt, om föredraget varit af uteslutande religiöst innehåll eller om det berört hvilken annan fråga som helst, blott att det kan anses hafva varit offentligt och att dervid yttrats en åsigt, som på något sätt är stridande mot statskyrkans dogmer, — att om en villfarande lärosats annorledes, än genom ett offentligt föredrag, muntligen utsprides, detta utspridande är straffbart, blott det skett till annans förledande eller för alt öfvertyga någon om lärosatsens riktighet, utan afseende derpå om det skett i afsigt att förmå till affall eller ej.
Dessa konseqvenser framgå så mycket klarare ur lagbudet, om man tager i betraktande, att lagstiftaren i fortsättningen af samma § ansett nödigt göra ett undantag till förmån för »den frihet i religionsöfning och undervisning, som bekännare af annan lära, än den rena evangeliska, inedgifven är.» — Vidare innehåller 7 § i nämnde Förordning, att »för villfarande lärosatsers utspridande efter hvad i 1 § sägs, åtal ej må ega rum med mindre Domkapitlet, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, för klarat skäl till åtalets anställande. vara för handen.»
Domkapitlet skall således prof - Lag-Utskottets Betänkande N:o 47. 11 va, icke allenast de förkunnade lärosatsernas stridighet mot den rena evangeliska läran, utan äfven de rent juridiska frågorna, huruvida förkunnandet bör anses hafva skett offentligt eller huruvida ett annorledes än offentligen gjordt utspridande må anses hafva skett till annans förledande.
Jemför man nu stadgandet i 7 § med den omfattande lydelsen af I §, och lägger dertill, att, enligt 3 §, åklagaren erhåller hälften af de böter, som ådömas, så inser man lätt, att omlörmälda åt
Domkapitlen gifna förtroende är något annat än blott en magt att undertrycka ett tillämnadt åtal.
— Den vaksamhet till hämmande af villfarande lärosatser, som genom Kongl. Stadgan den 20 Mars 1733 blifvit
Domkapitlen ålagd, är icke af den betydelse, som nu ifrågakomne censorskap, och i allt fall måste härvid erinras, att då straffet för ifrågavarande förbrytelse hittills varit landsflykt, men detta straff på sednare tider icke kunnat tillämpas, och förbrytelsen således de facto varit strafflös, det ock varit fullkomligt likgiltigt, i hvilken myndighets hand åklagarerätten hvilat.
Af hvad sålunda blifvit anfördt visar det sig, att Domkapitlen genom den lagstiftande maktens omförmälda beslut erhållit en betydelse, som dessa embetsverk hittills icke haft, men hvilken är djupt ingripande i hela samhällslifvet och framför allt står varnande för den vetenskapliga forskningen, den der Utskottet tillförene angifvit såsom det förnämsta vilkoret för all utveckling, allt framåtskridande.
Derföre torde ock denna Domkapitlens funktion vara fullt lika vigtig som alla deras öfriga.
Men härigenom hafva ock svårigheterna för åvägabringande af en förändring i dessa verks organisation blifvit ökade.
Erfarenheten har ännu icke afgifvit sitt vittnesbörd angående utölningen af kapitlens ifrågavarande verksamhet, — och i allt fall torde det vara af vigt alt, så länge någon förändring deri icke skett, det antal lekmän, som för närvarande må kunna påräknas alltid finnas i Domkapitlen, icke varder förminskadt.
Att desse lekmän, Lektorer vid läroverken, skulle hafva sin tid så upptagen af sin lärare-verksamhet, alt de ej kunde hinna deltaga i Domkapitlens göromål, torde icke få antagas och lärer väl minst kunna påstås af dem, som ändock ville bevara plats i kapitlen åt Theologie Lektorn och Rector Scholae.
Dessa äro de skäl, på hvilka Utskottet anser rätta tidpunkten nu icke vara inne för en förändrad organisation af Domkapitlen; och får Utskottet, på grund deraf samt af hvad i öfrigt blifvit anfördt, vördsamt hemställa, att ifrågavarande motioner icke måtte till någon lagstiftningsåtgärd föranleda.
Reservationer: af Herr Olivecrona, K., som förklarat sig i hufvudsaken instämma uti Herr Biskop Anjous här nedan intagna reservation. af Herr Biskop Anjou, med hvilken Herrar Professoren Sundberg.
Prosten Bergvall och Komminister Malmborg sig förenat; 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 47. »Lag-Utskottet har afstyrkt Rikets Ständers bifall till någotdera af de vid denna riksdag framställda förslag till förändring i Domkapitlens sammansättning, dels på grund af några mot hvardera af dessa förslag gjorda anmärkningar, dels och förnämligast emedan Utskottet icke funnit rätta tidpunkten för en sådan förändring nu vara inne.
För detta sist anförda antagande finnér Utskottet två efter dess förmenande giltiga skäl.
Det ena skulle vara de olika meningar, som i de under sednaste tiden framställda förslagen yttrats om den beskaffenhet, man ansett denna sammansättning böra ega.
Det andra, hvilket Utskottet anser vara ännu vigtigare, skulle vara att Domkapitlen genom den lagstiftande magtens beslut om deras åliggande i afseende på åtal för villfarande lärosatsers utspridande erhållit en betydelse, som dessa embetsverk förut icke haft.
Då Utskottet på detta sistnämnda skäl lägger största vigt, bör det främst till granskning upptagas.
Det af Utskottet åberopade, af Rikets Ständer godkända nådiga förslaget till Förordning stadgar, att mål angående öfverträdelser af densamma skola upptagas och aldömas af allmän Underrätt, men att åtal för villfarande lärosatsers utspridande ej må ega rum, med mindre Domkapitlet, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förklarat skäl till åtalets anställande vara för handen.
Man erinrar sig att Lag-Utskottet föreslagit att, i stället för Domkapitlet, Konungens Justitie-kansler skulle erhålla detta uppdrag.
Utskottet, som vid granskningen af Kongl. Maj:ts förslag funnit att Domkapitlen icke borde »ens hafva skenet af polis-institutioner,» tyckes nu hafva kommit till den förmodan, att Rikets Ständers ogillande af den förändring, Utskottet äskat, förvandlat detta sken till verklighet.
Det torde nu mera, efter allt hvad härom är taladt och skrifvet, vara lika öfverflödigt för verklig bevisning som förgäfves för öfvertygande att erinra, det offent ligt förkunnande af villfarande lärosats icke innebär någonting vidsträcktare än hvad som i ännu gällande lagbud kallas dess utspridande, eller att upprepa hvad för öfrigt i afseende på Utskottets yttrande om det nya lagförslagets förhållande till de gamla lagbuden blifvit anfördt.
Men den bevisning, genom hvilken Utskottet vill ådagalägga att Domkapitlen framdeles erhålla en betydelse, som de förut icke haft, förtjenar dock uppmärksamhet.
Den består af följande punkter: 1.
Då gällande lag föreskrifver varnings föregående innan straff ådömes, och således lemnar förbrytelsen strafflös första gången, belägges denna deremot enligt nya författningen genast med straff.
Stadgan af den 20 31ars 1735, hvilken hufvudsakligen handlar om kristendomsförhör, och endast i sammanhang dermed omförmäler den 'pastorala behandlingen af förvillelser i religionen, tillägger dock: »Och der någon i församlingen vistades, som sina villfarelser antingen skriftligen eller i samtal med andra sökte att kunniga göra och utsprida till de enfaldigas förargelse och förförande, så må med en sådan icke hafvas fördrag, utan han skall straxt af Kyrkoherden i Consistorio Lag-Utskottets Betänkande N:o 47.
13 angifvas, på det med honom till vidare oredas förekommande utan uppskof må lagligen förfaras,» och det följande visar att med detta lagliga förfarande menas lagförande inför verldslig rätt.
Detta borde man icke förbise.
Icke heller att de af Utskottet åsyftade lagstadganden ingingo i svensk lag vid den tid, då hvarje svensk medborgare måste bekänna sig till Evangelisk-Lutherska kyrkan.
Icke heller att Kongl. Kungörelsen den 24 Januari 1781 icke stadgar varning före främmande trosförvandts bötfällande för förbrytelser i ifrågavarande hänseende.
Icke heller att förbrytelsen, enligt nya förslaget, belägges första gången med straff endast i det fall att Domkapitlet finner skäl vara för handen till åtals anställande.
Varning gifves eller bör gifvas endast då, när man icke kan förutsätta argt och förhärdadt uppsåt hos den felande.
Att ej låta hans fel åtalas, hvilket beror af Domkapitlet, måtte icke vara strängare än att varna, och kan ej vara olämpligt för en kyrklig myndighet, hvilken väl icke heller lärer underlåta att, äfven när den icke finner skäl att tillåta förbrytelsens offentliga beifrande, fästa en felande trosför vandts uppmärksamhet på det oriktiga och skadliga i hans förfarande.
Stadgandet vill låta pröfningen af dylika mål, då de gälla trosförvandter, ske i kristlig vishets och fördragsamhets anda, då deremot bemödandet att draga denna pröfning under Konungens Justitie-kansler, som hittills icke ovilkorligen haft att med dem skaffa, tyckes vara ett sträfvande att förvandla dem till polismål.
Utskottet finner 2;o att Domkapitlet skall pröfva icke allenast de förkunnade lärosatsernas stridighet mot den rena evangeliska läran, utan äfven de juridiska frågorna huruvida förkunnandet bör anses hafva skett offentligt, eller huruvida ett annorledes än offentligen gjordt utspridande må anses hafva skett till annans förledande.
Detta påstående lärer väl sakna tillräcklig grund.
Den ifrågavarande förordningens 3 § stadgar att alla mål angående öfverträdelse af densamma skola upptagas och afdömas af allmän Underrätt.
Flere andra förbrytelser uppräknas i samma förordning utom det utspridande af villfarande lärosatser enligt dcnsammas 1 §, för hvilket åtal ej må ega rum, med mindre Domkapitlet finner skäl dertill vara för handen.
Men intet enda ord angifver att i ena fallet
Underrätten bör annorlunda förfara än i det andra, blott att vissa mål icke må upptagas utan alt
Domkapitlet först pröfvat om skäl dertill förefinnes.
Huru kan man då förmoda att Domkapitlet i dessa mål skulle undangöra hvad Underrätten har att göra, förhöra parter och vittnen m. in. och i allmänhet tillse att de rättegångsformer och rättegångsförmåner för den anklagade iakttagas, hvilka svensk lag stadgar och medgifver?
Domkapitlets pröfning ligger inom ett helt annat område.
Förordningen den 11 Februari 1687, Cirkulär-Brefvet den 21 Augusti 1786, Kongl. Brefvet den 7 December 1787 och Prestvals-Förordningen den 1 April 1843 bestämma fall, i hvilka undersökning och i vissa äfven dom skall fällas af verldslig rätt öfver anklagelser, som skola anföras i Domkapitlet.
Men icke har det väl fallit någon in att, när t. ex.
Domkapitlet finner skäl vara för handen att till undersökning vid verldslig