Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om emedlertid a statens eller det allmännas sida någon fordran härvid kan göras sjnes den åtminstone ej höra utsträckas till sådan egendom, deri den af1.
, ne e) haU ringaste lott, eller som genom dödsfallet ej kommer alt delas e er öfvergå till annan egare.
Sådant vore hvarken förenligt med rättvisa eller hd ighet; och häraf hemlar Utskottet ytterligare anledning till den vördsamma hemställan, 0 att ifrågavarande motion icke måtte vinna Rikets Ständers bifall.
Maj i845.
Ä‘so Slö.
Ank. till Exp.-Utsk. cl. 6
Maj, kl. 12 midt).
Memorial, med förslag till samman jemkning af de inom Riks-Stånden fattade^ skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Utlåtande j\:o (jo, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande Nio
Go öf ver vackt motion angående upphäfvande af 3 och 4 §•§• i Kong/.
Förordningen den to Juni tSfi rörande bysättning.
Sedan Lag-Utskottet i dess berörde Betänkande afstyrkl bifall till den uti ifrågaställa ämne väckta motion, men samma Betänkande, hvilket Högv.
Pieste-Slandet godkänt, hlifvit af öfrige Riks-Stånden återremitteradt; så har Utskottet^ i dess förenämnda Utlåtande, vidhållande sitt afstyrkande, oförändradt atsrlemnat Betänkandet Lill förnyad pröfning af Rikets Ständer; och inhemtas af sedermera ankomna Protokolls-Utdrag: att Hederv.
BondeStandet, med upphäfvande af Kong!.
Förordningen den io Juni i84i, beslutat, att förut gällande sladganden rörande bysättning skulle åter träda i verksamhet samt inbjudit öfrige Riks-Stånden att i delta beslut sig förena; alt emedlertid denna inbjudning icke blifvit antagen af någotdera Ståndet; men att Höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Vällofl. Borgare-Ståndet i så måtto bifallit väckta motionen, som de antagit Herr Grefve Mörners emot 7 Lag Utskottets Betänkande, IV;o 117.
Betänkandet afgifna reservation, deruti Herr Grefven tillstyrkt, alt, med ändring af 4 §• uti nämnde Kongl.
Förordning, samma §. måtte erhålla följande förändrade lydelse: ”Har gäldenär gjort konkurs, ankomme det pa Konkursdomaren att pröfva, huruvida för fordringar, som i konkursen bevakade blif\it, bysättning å gäldenären sedermera må äga rum.
Om gäldenärs skyldighet alt för sin gäld svara med hvad han framdeles ärfva eller förvärfva kan, skils i Konkurslagen”; hvaremot Preste-Ståndet vidblifvil sitt förra beslut i ämnet.
Då den förändring, Bonde-Ståndet uti ifrågavarande hänseende beslutat, följaktligen är olika med den, som Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet ansett böra ega rum, och då desse Riks-Stånd ej velat ined Bonde-Ståndet sig förena, föranlåtes Utskottet, för sammanjemkning af de således yppade skiljaktiga meningarne i saken, vördsamligen inbjuda BondeStåndet alt öfvergå på Ridderskapets och Adelns samt Dorgare-Ståndets mening, hvilken, derest denna inbjudning antages, kommer att utgöra Rikets Ständers beslut.
Maj 1845. m® iw.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 6 Maj, U. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående införande af ett nytt - stadgande i iS Kan. Ärfdtt-B a!ken, rörande testamentsklander.
Uti ett af llöglofl.
Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottets utlåtande hänvisadt memorial, har Herr Srå/e, A/A, anfört, att olika åsigter gjort sig i lagskipningen gällande, i fråga derom, huruvida arfvinge, med hvilken testamente icke blifvit i laga ordning kommuniceradt, vore berättigad att deremot anställa klander, änskönt sådan talan icke blifvit väckt inom den längsta lid, lagen bestämmer för arfs utsökande.
Så hade nemligen
Domstolarne än uttalat den grundsats, att arfvinge förlorat sin rätt i berörde hänseende, derest han ej iakttagit nämnde tid, hvaraf skulle följa, att då den i i5 Kap. 5 §.
Ärfda-Balken bestämda längsta tid för arfs utsökande, eller tjuga år blifvit, genom Kongl. Förordningen den 3o Maj 1835, inskränkt till half - 8 Lag-Utskottets Betänkande, N.o 117. ten, den arfvinge, som af testamente ej erhållit dd, men försummat att inom tio år klandra detsamma, vore, då han ej kunde visa laga förfall, skiljd ej allenast från arfvet, utan ock från rättigheten alt klandra'ett om samma ad gjordt testamente, än hyllat den åsigL, att testamente kunde klandras å hvilken aflägsen tid som helst, så vida icke testa mentarien eller hans rätlsinnehalvai e vore i tillhdle visa, alt testamentet Llifvit i behörig ordnin0, med testators närmaste arfvinge komrnuniceradt och af denne lemnadt oklandradt.
Af dessa åsigter vore emedlertid den förstnämnda, enligt motionärens omdöme, den närmast öfverensstämmande med lagstiftarens mening.
Om, å ena sidan, testamentstagare, som försummade att med arfvingar kommunicera testamente, derigenom rättvisligen blottställdes för arfvingars klander, under hela den tid lagen berättigade arfvinge att utsöka arf eller död skyldeman, så syntes, å den andra, nrfvinges rätt att anställa sådant klander ej eller böra utsträckas öfver nämnde tidsrymd, enär det måste vara fullt rättsenligt, att den arfvinge, som försummat iakttaga laga tid alt göra arfsanspråk gällande, och sålunda gått miste om en eljest ostridig arfsrätt, äfven derigenom betagit sig tillfälle att, på grund af samma arfsrätt, klandia det testamente, som skyhlemannen må hafva till hans förfång nppialtat.
Då man jern förde de serskdde stadgandena i Ärfda-Balkens ofvannämnde Kapitel med föihandlingarne under 1734 års
Riksdag vid antagandet af nu gällande Jag, vore uppenbart, alt enligt-samma lag den, som efter död skyldeman önskade taga arf, äfven hade af nöden att sjelf skaffa sig underrättelse om tiden, då skyldemannens död inträffat, och att derefter inom stadgad tid bevaka sin rätt.
Utrikes boende arfvinge underrättades ej om dödsfallet genom Domaren, men förlorade ändock sin arfsrätt, om han ej anmälde sig inom natt och ar derefter; och den inrikes vistande närmaste arfvingi n finge ej träda till arfvet, om lian ej lagligen bevakade sin rätt inom tre månader (ftjp det den föjre gått förlustig om sin.
I de fall att rätter inländsk arfvinge vore så fjerran boende, aLt han ej kunde hafva kunskap om arfvet, eller vistades utrikes på känd ort, stadgades visserligen, att han genom Domaren skulle underrättas, att arf fallit honom till, derefter han inom natt och år borde göra sitt arfsanspråk gällande; men deraf kunde ej dragas den slutföljd, alt hvarje inländsk arfvinge och således äftfen den, som ej bor fjerran samt förthy ej eller vore att anse såsom okunnig om dödsfallet, skulle serskildt underrättas om arfvet och än mindre att, om en dylik underrättelse uleblefVe, arfsanspråket alltjemt stod Öppet för ej allenast honom, utan ock hans efterkommande.
Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 117- kommande.
Tvärtom syntes lagstiftaren hafva velat afskala langvariga anspråk; och då känd inländsk arfvinge, för hvars rakning arf blifvit, enligt oftanämnde Kapitels 5 §., satt under säkert förvar skiljdes från samma art, om han ej korn inom tio år eller visade laga förfall oansedt han under hela tiden varit å utrikes ort i lofliga ärenden, utan att derunder hafva fatt kunskap om sky Idemannens död, så vore än mera skäl, alt den kände arfvinge, som stadigt bodde och vistades inrikes, men under loppet af tio ar icke anmälde sig att ärfva en afliden anhörig, om hvars frånfälle lian under en så lång tidsrymd ej kunde vara okunnig, borde hafva forloral sina arfsanspråk.
Om en annan åsigt antoges, skulle mycken< osäkerhet i ^andera och en mångfald af rättegångar uppkomma.
I följd af hvad sålunda bill vit an förd t och då arfvinges behörighet att klandra testamente grundades pa larfsrätten, samt nödigt vore, det i lagen utmärktes, att den, som fo.sulit denna rätt, äfven förlorat rättigheten att klandra testamente, fastan lian de,a ej erhållit del, har motionären, för tiUvägabrn,gande af enhet i denna 1 el af lagskipningen, föreslagit, att en ny §. måtte inläggas i 18 Kap. Arlda Bulken. ^uf d ^^7 ^ som> enligt hvad i i5 Kap. denna Balk sägs, forsutit sin arfsrätt, ege ej klandra det testamente, sou, om arfvet gjordt ar, aiven 1 den händelse, att ej visas kan, det testamentet blifvit honom delgifvet, pa sätt i i §. af detta Kapitel stadgadt är. » c Utskottet, som tagit denna motion i öfvervägande, delar äfven den a motionären yttrade åsigt, att den, som försummat iakttaga laga tid alt gorå anspråk på arf efter afliden skyldeman gällande, derigenom forlorat rättigheten att klandra det testamente, som skyldemannen kan hafva om samma arf upprättat.
Berörde rättighet grundas nemligen helt och hållet pa aiIsrätten, och derföre säger lagen uttryckligen i 4 §• af Arfda-Balkens 18 Kap., att ej annar än närmaste arfvinge må klandra testamente.
Men da den, som förlorat sin arfsrätt, icke vidare inför lag kan anses såsom arfvinge, följer ock, att honom ej eller kan tillerkännas en rättighet, som endast tillkommer rätter arfvinge.
Huruvida mindre tydlighet eller fullständighet foiefinnes i lagens bestämmelser, om och när artsrätten ar vorden förlorad, och om förändring af lagstiftningen i denna del i följd deraf ar nodig, a, åler ett ämne, hvarom framställning icke blifvit gjord, och som således nui«) elle‘ kan blifva föremål för Utskottets yttrande.
För närvarande hai Utskottet blott att bedöma behofvet af ett stadgande rörande förstnämnda foihållande, Bih. till R.
Prot. 1845, 7 Sami. 1 Afd. 37 Häjt. 10 La”-Utskottets Betänkande, IV.-o 118. eller rättigheten att klandra testamente; men enligt Utskottets redan antydda omdöme, påkallas dock icke ett dylikt stadgande af någon lagens obestämdhet; hvadan Utskottet vördsamligen tillstyrker, att Herr Stråles motion icke måtte till någon utgärd föranleda.
Stockholm den 6 Maj 1845- •M 118.
Ank. till Exp. Utsk. d. 8 Maj, kl. 12 midd.
Betänkande, t anledning af väckta motioner angående dels förändring af Stifts-Stjrelsemes organisation, dels ock upphörande af Consistoriernes domsrätt. a h t HT; P,'este-Slän(]et samt Hederv.
Bonde-Ståndet hafva till Lag-Utkottets utlåtande remitterat serskilda memorial, af Herr Doctor Sandberg och R.ksdagsfullmäkt.oen Carl Ersson från Vesterås
Län, af hvilka den förre anmarkt, att förändring af Stifts-Styrelsernes organisation syntes nödig.
För närvarande utgjordes dessa Styrelser hufvudsakligen af personer, hvilka väl TZTT l “l11 lärd,°m i°Ch Skickli8het att undervisa, men i allmänhet att r^ .Uöf kanSkap.°nh erfarenhet 1 presterliga göromål, som fordrades för fan skm fvta H ’ *äs?m ledamöter 1 nämnde Styrelse.
Denna obe f re f ^ amnena fge, äfve° 1 Sakens natur- Egentligen kallade till Lä fnfd d GjmT'S,(Tne’ llad?
de föSa tid öflig till andra befattningar.
Åt ungdomens undervisning och vård borde de jemväl egna en odelad upp. svärefmed Stifts sf T° derfd,e1.des‘° angelägnare att befria dem från beförsietf om S f S f"6 SCrne' ?,n,,gtHerr
Doclorns åsigt kunde äfvensådant le afeöraTl f‘amfa ra™me.1 BiskoPen ensam med Consistorii-Notarien finnande l^of od Pk T “ • kUranta °C,h Vanli8a mäL
Dä ™ra maktpåligemot hafva fl iy,rkanS V,Sf1,f1re angelägenheter förekommo, borde han der ra använd s f6 1,11 biträde» men deitil1 syntes sädane män bö anvandas, som uti dylika ämnen egde den största möjliga kännedom och Tag-U. t skot tets Betänkande, N.-o 118. { £ erfarenhet.
Huru för öfrigt Stifts-Styrelsernes ombildning skulle ske, har emedlertid Herr Doclorn öfverlemnat åt dem, som ega insigt i så beskaffad lagstiftning, under förklarande, att hufvudsakligast vore för det närvarande, att frågan kom under pröfning och behofvet af förändring' i Stifts-Styrelsernes organisation bleive erkändt, emedan förslag sedermera icke torde ute' lifva.
Kiksdagsfullmäkligen Carl Ersson åter har föreslagit, att Consistoriernes domsrätt måtte upphöra, och alla de mål och ärenden, som tillhöra dessa myndigheters upptagande och pröfning i rättegångsväg, öfverflyttas till behandling af de allmänna Domstolarne efter allmän rättegångsordning.
Till stöd härför har motionären anfört, att man redan länge försport missnöje öfver Consistoriel nes sätt alt skipa lag och rätt; att sådant ej eller vore underligt, emedan dessa embetsmyndigheter hvarken egde lagfarne ledamöter eller allmänna åklagare, som handhade rättegångsordningen; samt att, enär blott ett färre antal Consistorier funnes i landet, de som derstädes hade rättegångar, måste vidkännas större besvär och kostnader, än som voro förenade med rättegången i allmänhet.
Hvad nu först angår Herr Doctor Sandbergs framställning, den der Utskottet tagit i öfvervägande, i sammanhang med deremot af Herr Lector TVallman gjorda anmä kningar; så enär motionären icke framställt något förslag till den af honom ifrågaställa förändringen, eller ens fullständigt uppgifvit, utan blott till en del antydt, de grunder, hvarpå han trött förändringen kunna till vägabringas, får Utskottet vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande framställning ej mätte till någon åtgärd föranleda.
Beträffande derefter Carl Erssons motion, den flere af Bonde-Ståndets Ledamöter understöd!; så och då frågan om upphörande af Consistoriernes domsrätt lärer förekomma i sammanhang med pröfningen af det förslag till uy Kyrkolag, till hvars utarbetande Kongl. Maj:t i Nåder förordnat en serskild Kommite, anser Utskottet någon serskild åtgärd i denna del för närvarande icke böra ega rum, serdeles som den nu gällande ordningen för de ifrågavarande målens handläggning icke kan anses hafva medfört några så betydliga olägenheter, alt en förändring nu genast är af behofvet oundgängligen påkallad, utan hemställer Utskottet, om icke Carl Erssons motion måtte lemnas utan afseende.
Stockholm den 8 Maj 1845- STOCKHOLM, Lundberg 8C Comp. 1845.
Lag-Utskottets Betänkande, N;o 119, M IS®.
Ank. till Exp.-Utsk. den 10 Maj, kl. 6 e. m.
Betänkande, i ättledning af väckt motion angående bestämmande af påföljd för fästehjons underlåtenhet att efter slutad lysning till äktenskap lätta sig sammanvigas.
Sedan Herr"
Kontrakts-Prosten Thudén vid innevarande Riksmöte yrkat, att en tid af två, högst tre månader måtte bestämmas, hvarinom vigsel, efter slutad lysning till äktenskap, borde vara verkställd, derest icke laga hinder mötte, samt att lämpliga böter måtte stadgas för hvarje månad, som vigseln uppsköts utöfver nämnde tid, men Lag-Utskottet, enligt hvad Betänkandet N:o 26 visar, på anförda skäl tillstyrkt, att motionen icke måtte till någon åtgärd föranleda; så efter det delta Betänkande blifvit af Rikets Ständer bifallet, har Herr
Doctor Knös, under åberopande af Riksdags-Ordningens 56 §., med tillkännagifvande, att han ansåg åsyftade ändamålet kunna vinnas på annan väg än ofvanberörde, uti ett till Högv.
Preste-Ståndet ingifvet memorial, efter en utredning af lagstiftningen i omförmälda hänseende så väl härstädes, som i flera andra länder, föreslagit, att, såsom tillägg till nu gällande sladganden om lysning och vigsel, en författning måtte utfärdas af följande innehåll: ”Äro tre månader efter slutad lysning emellan fästehjon ute, och undandraga sig de fästehjon vigsel, och visa de ej förfall, skolade förmanas såsom i Kyrko-Ordningen säges.
Följer ej derpå rättelse, förelägge dem Rätten, under hvilken qvinnan lyder, viss tid efter omständigheterna.
Undandraga de sig ändå vigsel, och visa de ej förfall, och hafva de hvarannan ej häfdat, gifve Kyrkoherden det Kapitlet tillkänna, och gång’e fästning åter.”
Denna efter motionstidens slut väckta och till Lag-Utskottet remitterade motion finner Utskottet i syftningen helt och hållet öfverensstämmande med den af Herr Kontrakts-Prosten J1huden väckta, men af Rikets Ständer icke bifallna.
De betänkligheter, som hindrat Utskottet att under Bih. till R.
Prot. 1845, 7 Sami. 1 Afd. 38 Höft. 1 2 Lag-IJtskottets Betänkande» N.-o 120; ndJfa den sistnämnda, måste således, i afseende på den nu- i frågas tallda medföia enahanda verkan.
Ehuru Utskottet erkänt, att långa uppskof i omför— mälda hänseende kanna leda till oordningar och osedlighet, har likväl Utskottet ej kunnat förbise, alt ej någon må mot i Kap. 5 §.
Giftermåls-Balken till äktenskap tvingas, utan att så qvinnans som mannens frivilliga ja och samtvcke bör giftermålet fästa; att ett påbud för fästehjon att, inom viss lid, fullborda den handling, som lagstiftaren således ansett höra grundas på deras fria vilja, skulle stå i uppenbar strid mot berörde lagrum , och alt enär Presterskapet i i5 Kap. ly Kyrkolagen fått sig ålagdt att varna emot ”i lång tid anstående förlolningar”, lagstiftaren dermed anvisat den väg, som, med bibehållande af den frihet, som utgör hufvudvilkoret för äktenskapet, lämpligast bör kunna leda till det af motionären åsyftade mål..
Då Utskottet således äfven nu hänför sig till dessa skäl, för Utskottet dessutom erinra, att förevarande förslag ej, enligt Utskottets omdöme, skulle komma att på eft tillfyllestgörande sätt afhjelpa de ifrågaställda olägenheterna; och får Utskottet alltså vördsamligen hemställa, att Herr Doctor
Knös’ motion icke måtte till någon åtgärd j föranleda.
Stockholm den 9 Maj 18{5. •M Ank. till Exp. Utsk. d. 13 Maj, kl. 1 e. ro. 1 tterligare Betänkande» 1 anledning af Kongl. Majds Nådiga Propositioner, angående antagande af dels ny Strafflag, dels ock
Lag om verkställighet af fängelsestraff. tv f “J1?
LaS-Utskoltet ankomna Protokolls-Utdrag bar Utskottets under Vr'1'V ® U “? feta"k;‘Jnie‘0rnförraälda ämne blifvit fallet af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, Yällofl, Borgare-Ståndet och Hederv. Bonde-Ståndet, hvaremot Hogv Preste-Ståndet som ansett sig icke nu kunna bifalla Betänkandet, städat hvdket beslut likväl, enär Betänkandet är vordet 3 tre R,ksStånd bifallet, ej kan till någon åtgärd föranleda.
Frågan om Bag-Utshottets Betänkande, IV:o 120» J godkännande af de uti berörde Betänkande upptagna hufvudgrunder för de ämnen, som afhandlas i 2 och 6 Kapitlen af förslaget till ny Strafflag samt i den serskilda Lagen om verkställighet af fängelsestraff, är således af Rikets Ständer pröfvad; och då någon vidsträcktare pröfning af lagförslaget, än den som sålunda blifvit verkställd, icke lärer af Rikets Ständer vid innevarande Riksmöte kunna företagas, sedan Kong!.
Maj:t numera tillkännagifvit sin Nådiga afsigt vara, att redan den 24 dennes afsluta Riksdagen, får Utskottet, som vid den fortsatta granskning, Utskottet i förrberörde Betänkande omförmält, funnit sig ej kunna medhinna att inom nämnde tid både afsluta granskningen af förslagets återstående hufvudgrunder och deröfver så tidigt afgifva utlåtande, alt Rikets
Ständer kunna blifva i tillfälle att derom besluta, således, enär likväl Kongl. Maj:ts Nådiga Propositioner böra af Rikets Ständer besvaras, för sådant ändamål vördsamt föreslå, att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse anmäla, att Rikets Ständer vät ej medhunnit att vid innevarande Riksmöte fullständigt granska och pröfva de af Kongl. Maj:t till Rikets Ständers antagande öfverlemnade förslag till ny Strafflag och till serskild
Lag om verkställighet af fängelsestraff; men att Rikets Ständer likväl, med erkännande utaf behofvet af en ny brottmålslag, antagit de hufvudgrunder derför, som innefattas i 2 och 6 Kapitlen af förslaget till ny Strafflag samt i den serskilda Fängelselagen, nemligen: a) att allmänna straffart erna böra vara följande: 1.
Dödsstraff, 2. 3. 4‘ 5» 6- 7* 8. g.
Böter; b} att fängelsestraffen böra vara: första grad, på lifstid, andra grad, från åtta till och med tio år, Fängelse i sju gfader, 4 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 120. tredje grad, från sex till och med åtta är, fjerde grad, från fyra till och med sex år, femte grad, från två till och med fyra år, sjette grad, från sex månader till och med två är, sjunde grad, frän och med trettio till och med etthundraät t åt io dagar; c) att fängelsestraffen skola undergås i allmänna straffanstalter, inrättade dels till ensamhets fängelse, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det så kallade Philadelphia-systemet, dels till gemensamhets fängelse, i hufvudsaklig likhet med det sä kallade Auburn-systemet; d) att till en början och i den mån tillfälle dertill gifves, ensamhetsfängelse skall begagnas för dem, som dömas till fängelse i sjunde eller sjette grad; e) att dä de i lagen bestämda fängelsestraff verkställas i ensamhetsfängelse, en viss del af strafftiden skall af kortas ; f) att böter skola i allmänhet i lagen bestämmas till ett visst minsta och högsta belopp, dock med förbehåll att för ser skilda fall, der sä prof vas nödigt, härifrån göra undantag; g) att böter, vid saknad tillgång till deras gäldande, skola förvandlas till fängelse, som dock bör vara af lindrigare art, 'än det fängelse, hvilket såsom urbota straff åtdömes; h) att utom förstnämnda allmänna straffarter, vissa brott jemväl må beläggas med den serskilda påföljd, att den dömde ej må i allmänt värf brukas; i) att härförutan serskilda straff för embetsman böra vara: 1- afsättning, s. mistning af embete; t) att domaren skall ega att, inom vissa i lagen utsätta gränsor, mäta straffet efter brottets beskaffenhet samt j 5 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 12(. samt dervid förekommande mildrande eller försvårande omständigheter ; 1) att derut a åt domaren lemnade latitud vid straffmätningen icke blott må gälla inom en viss straffart eller grad deraf, utan bör äfven, i de f all, der sådant'profvas nödigt, i lagen utsträckas till mer än en straff ärt eller grad.
Stockholm den io Maj i8/{5- J'o 121.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 13 Maj, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om sättet för behandlingen aj förslaget till ny Kriminallag.
Maj:t vid början af innevarande Riksmöte tillkännagifvit sin afsigt vara, att till Rikets Sländers antagande öfverlemna förslag till ny Kriminallag, samt det från förra Riksdagen hyllande förslag att i vissa fall förstärka Lag-Utskottet samt åt detsamma uppdraga Rikets Ständers beslutanderätt förfallit; så har Herr Grefve Lagerbje/ke, G., uti ett till Ilögtofl.
Ridderskapet och Adeln ingifvet och den g sistlidne Oktober till Lag-Utskottet remitteradt memorial, fästat uppmärksamheten på nödvändigheten att utfinna något annat lämpligt sätt för behandlingen af Kriminal-lagförslaget, derest detsamma i Nåder blefve till Rikets Ständer öfverlemnadt.
I sådant afseende och enär tiden ej medgåfve någon grundlagsförändring, trodde Herr Grefven lämpligast, om Lag-Utskottet finge, efter Riksdagens slut,såsom Kommite fortsätta sina arbeten, för alt vid nästa Riksdag aflemna fullständigt beredt memorial i ämnet.
Visserligen kunde saken ej omedelbart förekomma till afgörande, förr än det då tillsatta Lag-Utskott hade afgifvit utlåtande, men det vore dock en fördel, alt ärendet blifvit granskadt af en delegation af Ständerna, serdeles som det vore att förmoda, det de fleste i denna delegation konime att i blifvande Utskottet qvarstadna.
På grund häraf, och under åberopande af Riksdags-Ordningens 56 §, har motionären föreslagit, det måtte Rikets Ständer besluta: ’alt i händelse Kongl. Maj:t till Rikets StänBih. tiiyR.
Prot. 1845. 7 Sand. 1 A/d. 38 Haft. 2 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:0 121. der under innevarande Riksmöte öfverlemnade Nådig Proposition till antagande af det nya Kriminal-lagförslaget, i och för granskningen af berörde förslag, till ett antal af nio ledamöter från hvarje Stånd, förstärka Lag-Utskottet, hvilket skulle ega alt i sådant afseende, jemväl efter Piiksdagens slut, såsom Kommité fortsätta sina arbeten, samt borde i denna händelse med fullständigt bered t memorial i ämnet vid början af nästkommande Riksmöte till Rikets då församlade Ständer inkomma, samt alt Rikets Ständer genom underdånig skrifvelse underrätta Kongl. Maj:t om detta deras beslut.” Utskottet bar tagit detta förslag i öfvervägande; och ehuru Utskottet ej vid innevarande Riksmöte medhunnit att i dess helhet granska och meddela utlåtande öfver det förslag till Kriminallag, som Kongl. Maj:l, i enlighet med sitt förrberörde tillkännagifvande, till antagande åt Rikets Ständer öfverlemnat, så att ärendet nu kunnat afslutas; likväl och då den föreslagna Kommitéen ej skulle grundlagsenlig! kunna betraktas såsom en afdelning af Rikets Ständer eller utöfva någon del af Rikets Ständers granskningsrätt; då en blifvande Riksdags Ulkolt i allt fall ej vore bundet af hvad en dylik Kommité emellan Riksdagarne kunde hafva tillgjort , serdeles som ringaste visshet ej är derom, att några af Kommitéens ledamöter skulle komma att i Utskottet inväljas, och då det emedlertid ej tillhör Rikets Ständer, utan Konungen, att tillsätta en sådan Kommité, hvaraf något behof dessutom ej synes vara, sedan, med anledning af Rikets Ständers underdåniga anhållan vid sisllidne Riksdag, en Lagberedning blifvit i Nåder utsedd; anser sig Utskottet ega tillräckligt skål att afstyrka bifall till Herr Grefve Lagerbjelkes motion.