Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:t funnit föreskrifter erfordras, huru förfaras bör, då någon antingen på en gång döines för flera med sådana straff belagda brott, eller ock någon, innan han undergått honom redan ådömdt frihets-straff, ånyo beträdes med förbrytelse af beskaffenhet, att dvlikt straff jemväl derå bör följa, — i hvilka fall, om nemligen den för hvarldera brottet stadgade bestraffning fullt ådömdes, lätt kunde inträffa, alt sammanlagda strafftiden komme att öfverskrida hvad med rättvisa och billighet vore förenligt.
Och som det vore af stor vigt att förekomma en sådan mot lagens syftning och ändamål stridande tillämpning deraf, 182 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
N:0 87. samt följaktligen en gräns syntes böra bestämmas, utöfver hvilken, dä sammanläggning af frihets-straff ifrågakommer, strafftiden ej må utsträckas, pröfvade, på grund häraf och dä, med anledning af dc förändringar, som i strafflagen på sednare tider egt rum, en revision jemväl af föreskrifterne angående sammanläggning af andra straff ansetts af behofvel påkallad, samt alla i detta ämne gällande stadganden lämpligen borde, till lättnad vid lag-tillämpningen, i en författning sammanföras, K. K.
M:t skäligt i Nåder föreslå Rikets Ständer, del antagas måtte en så lydande författning, angående sammanläggning af straff: »Med upphäfvande af 11 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 stadgas som följer: § 1 Har någon föröfval flera brottsliga handlingar, och stå de ej till hvarandra i det sammanhang, att de innefatta fortsättning af en och samma förbrytelse, ulan äro, hvar för sig, till särskilda brott att hänföra; då skall han för hvarje brott, ändå att de af samma slag äro, till särskildt ansvar dömas, der ej för vissa fall annorlunda i lag stadgadt är. § 2.
Då någon antingen, på sätt i 1 § sägs, för flera brottsliga handlingar eller ock genom en och samma gerning gjort sig, enligt lag, till flera särskilda straff skyldig, skall, i afseende å straffens sammanläggning, iakttagas: l:o.
Att, om någon iir lill dödsstraff förfallen, i nämnda bestraffning jemväl anses inbegripna böter eller frihets-straff, hvartill han kan hafva gjort sig skyldig; 2:o.
Att med straff-arbete på lifstid ej eller må förenas annat frihels-slrafl eller böter; 3:o.
Att, i de fall, då någon är för flera brott på viss tid skyldig till straffarbete eller fängelse med eliel1 utan arbete, eller tili olika sådana straff, må, vid förening af straffen, tiden för del af dem, som längst är, ej öfverskridas med mera än två år.
Varder till följd häraf strafftiden kortare, än om de särskilda straffen skolat hvar för sig verkställas, bör, i händelse straff-arlerne äro olika, afkorlningen ske å den lindrigaste af dem ; 4:o alt, vid förening af fängelse vid vatten och bröd med annat frihets-straff på viss lid, hvartdera straffet skall utan minskning ådömas.
Förekomma till sammanläggning särskilda fängelse-straff vid valten och bröd, då skola de högsta penninge-belopp, som mot hvartdera fängelse-straffet svara, sammanräknas och straffet derefter bestämmas; 5:o att, om någon på en gång är förfallen dels till fängelse vid vatten och bröd och dels lill sådana böter, som vid bristande tillgång skola lill dylikt fängelse förvand las, bötes-straffet bör, ändå att tillgång till böterna finnes, lill fängelse vid valten och bröd förändras; och skall vid straffens sammanläggning fängelse-tiden bestämmas efter summan af böterna tillhopa med det penninge-belopp, som emot straffet för det urbota brottet högst svarar; dock att, i fall för böternes förvandling annan grund än dessas belopp är siirskildt stadgad, samma grund äfven må vid sammanläggningen följas; 6:o all, då någon, som till högsta fängelse-straff, vid vatten och bröd, eller till annat frihets-straff på minst två år skyldig är, tillika gjort sig förfallen lill vitén eller sådana böter, som, der de ej gäldas, böra med enkelt fängelse enligt Utsökniugs-Balken aftjenas, all fråga om ulgifvandc eller förvandling af nämnda vitén och böter kommer att förfalla.
Exp e ilitia ns- Ut sko Hets Förslag till anderd.
Skrifvelse N:o 87. 183 § 3.
Hvild i 2 § stadgas om sammanläggning al straff, som omedelbart ådömas, skall ock giilla till efterrättelse vid förening af olika slags straff, livartill ådömda böter blifvit, i brist af tillgäng, förvandlade, äfvensom då förvandlings-straff skall sammanläggas med straff lör urbota brott.
Skola böter, som enligt särskilda författningar blifvit ådömda, efter olika grunder förvandlas till fängelse med arbete; då må liden för sammanlagda straffet ej öfverskrida den lid, som skolat ådömas om förvandlingen skett endast efter den af författningarne, sorn lill svåraste förvandlings-slraffet föranleder. § 4.
De bär ofvan meddelade föreskrifter komma att tjena till efterrättelse ej blott då någon på en gång för (lera brott lagföres, ulan äfven då någon, som lill straff dömes, förut blifvit ålagd annan icke verkställd bestraffning; börande domaren alltid utsätta de särskilda straff, sorn å hvarje brott bordt följa, samt derefter, i händelse någon förändring af straffen, lill följd af hvad 2 och 3 §§ innehålla, skall ega rum, derom meddela erforderliga bestämmelser.
Förekomma (ill verkställighet på en gång flera utslag, hvarigenom samma person blifvit lill straff dömd, och äro straffen a/ beskaffenhet, att de ej, emot gällande före skrifter, kunna jemte hvarandra fullt verkställas; åligger Konungens Befallningshafvande att om förhållandet göra anmälan hos vederbörande Ilof-rätt, som förordnar, huru straffen sammanläggas böra. § 5.
Nu kan så hända, alt någon, sedan han blifvit till straff för ett brott dömd, varder öfverlvgad att förut hafva föröfvat annat brott; då skall han så dömas, som hade han på en gång varit för båda brotten lagförd; och varde, vid straffets tillämpning, afräknadt hvad lian af det honom förut ådömda straff redan kan hafva utstått. § 6.
Har någon, sedan lian blifvit till straff dömd, men innan han det lill fullo undergått, föröfvat nytt brott; då bör straffet för delta brott, med iakttagande af ofvan stadgade grunder, förenas med hvad af del förra straffet återstod, då det nya brottet begicks; och kommer på sammanlagda straffet alt afräknas* hvad af sagda återstod kan vara verkslälldt efter det nya brottets föröfvande.»
Vid öfvervägande af detta ämne hafva Rikets Ständer insett, att den i Svenska brollmåls-lagstiflniugen numera utsträckta tillämpningen af frihets-straftet medfört behof af andra bestämmelser i nu ifrågavarande syftning, än de, som förefinnas, hvilka, hufvudsakligen innefattade i 11 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 och i Kongl. Brefvet den 26
Maj 1827, ej hafva afseende å det frihels-straff, hvartill omedelbart dömas kan; hvadan, om någon gjort sig skyldig till flera brott, och hvartdera af dem medför frihels-straff under vissa år, han således måste undergå samma straff helt och hållet, hvilken obegränsade tillämpning af frihels-straff dock icke låter förena sig med 184 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse JS:o 88. den anlagna grundsatsen alt större eller mindre brottslighet bestämmes, icke egentligen af förbrytelsernes antal, ulan af deras beskaffenhet.
Genom det af E. K
M:t i Nåder föreslagna stadgande, att, då ,någon för flera brott är skyldig till frihets-straff på viss lid, må, vid förening af straffen, tiden för det af dem, som längst är, ej öfverskridas med mera än tvä år, synas emellertid rättvisans fordringar att, i den mån det låter sig göra, straff bör lämpas efter brott, vara tillbörligen afsedda.
Öfriga i det Nådiga förslaget gifna föreskrifter för sammanläggning af straff, då antingen någon på en gång tilltalas för flera brott, eller flera utslag, hvarigenom någon blifvit ådömd straff, på en gång förekomma till verkställighet, öfverensstämma dels med nyssberörda stadgande, dels ock med hvad redan gäller och med de grundsatser, som uttalas uti den af Rikets sednast församlade Ständer beslutade och sedermera af E. K.
M:t gillade samt till efterrättelse utfärdade lag om stöld och rån; äfvensom och då gällande lagstiftning icke angifver någon allmän regel, när brottsliga handlingar böra hvar för sig betraktas såsom särskild förbrytelse, hvilket verkat till osäkerhet i lagskipningen, den härutinnan nödiga bestämmelsen blifvit i l § af det Nådiga förslaget framstäld.
Vid sådant förhållande och då Rikets Ständer likaledes funnit hvad förslaget i öfrigt innehåller vara ändamålsenligt, ledande till reda och säkerhet i lagens tillämpning samt innefatta bestämmelser, hvilka för närvarande ej finnas med full tydlighet och fullständighet uttryckta, hafva, på grund häraf, Rikets Ständer till E. K.
M:ls högstberörda Nådiga Proposition lemnat bifall.
Hvilket, till svar derå, Rikets Ständer få hos E. K. M:t i underdånighet anmäla.
Stockholm den 6 Juli 1857. IT: O 88.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den ö Joli 18X7.
Preste-Ståndet den 4 — — Borgare-Ståndet den 4 — — Bonde-Ståndet den 6 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förändring i sältet för utgörande af presterskapets aflöning.
Besv:s o. Ekon.-Utsk:s Bet:de N:o 93). S. A. K.
Sedan vid innevarande Riksdag förekommit åtskilliga framställningar, med förslag lill mer eller mindre genomgripande förändringar i presterskapets aflönaude, har hos Rikets Expedilions-Ut&kottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 88. 185 Rikets Ständer, under behandlingen af denna angelägenhet, den mening gjort sig gällande, att presterskapets aflöningssätt är i flera afseenden mindre lämpligt, samt af beskaffenhet all löntagare och löngifvare emellan leda lill tvister af störande inverkan pä det förtroende och den sämja, som bör räda emellan lärare oell ähörare, hvadan Rikets Ständer funnit det vara ett angeläget föremål för lagstiftarens omsorg, att i möjligaste målto söka afhjelpa det nuvarande aflönings-sättets mest framstående olägenheter.
Till dessa kan, bland annat, hänföras: att tcrtial-tionden på de flesta ställen icke är till beloppet bestämd, utan utgår efter grunder, som göra denna i sig sjelf dryga afgäld ännu mera tryckande samt föranleder dess stigande i samma mån, som ett förbällradt jordbruk ökar produktionen, och hvarigenom således denna vigliga näringsgrens förkofran motarbetas; att qvicktionden, i följd af den uti den enskilda hushållningen ingripande kontroll, som afgiftcns ordentliga utgörande påkallar, måste betraktas såsom en för närvarande tidsförhållanden olämplig afgäld; alt de så kallade jura stolas, påsk-penuingarne, matskollcu, offren, med flera dylika afgifter, i vissa fall, genom sin dryghet och i andra genom sin obestämdhet och sitt beroende af godtycket icke sällan alstra obelåtenhet och motvilja; att den ömsesidiga rättigheten och skyldigheten för löntagare och löngifvare alt omedelbart emottaga och aflemna löne-bidragen lätteligen föranleda och ofta föranled t tvister och rättegångar; alt lönebidragen från många församlingar utgå lill personer, hvilka innehafva embeten eller tjenster af sådan beskaffenhet, att de hindra dem att sjelfve besörja religions- och pastoral-vården inom församiingarne, hvarigenom dessa lida och utsigtcrna lill framtida bergning för del obefordrade presterskapet försvåras; samt att en del löntagares inkomster äro öfver höfva» stora, under det alt andras, särdeles komministrars och kapell-predikanters, icke ens lemna tillfälle till den torftigaste bergning; — hvilka olägenheter torde, jemte andra förhållanden, i väsentlig mån bidraga lill den alltmer tilltagande bristen på personer, som egna sig ät det pres'erliga kallet.
De åtgärder, som tid efter annan blifvit vidtagna för tillvägabringande af konventioner, angående presl-rättigheler, hafva visserligen i sin mån verkat fördelaktigt, men syftemålet att för en längre framtid på eli tillfyllestgörande och med hänsigt till hela riket, ändamålsenligt sätt ordna presterskapets aflöning, anse Rikets Ständer ingalunda kunna på denna väg uppnås, äfven om tiden för konventionernas bestånd skulle ytterligare utsträckas, eller om, i enlighet med Rikets Ständers vid 11847 och 1848 årens riksdag hos E. K.
M:l gjorda underdåniga framställning, sådana konventioner ovilkorligen och således älven emot löngifvarnes bestridande skulle bringas till verkställighet.
Ökade anspråk och deraf följande stridigheter skulle alltid kunna uppkomma vid förnyandet af så beskaffade konventioner, och del förhållande, som i främsta rummet bör undanrödjas, eller tvånget för presten alt omedelbart af församlingsboerne uppbära sina inkomster, komme dessutom att qvarstå.
Möjligheten alt genom en löne-jemkning, der sådan ulan olägenhet kunde ske, bereda någon förbättring i del svagast aflönade presterskapets vilkor blefvc jemväl afskuren.
En fullständig utredning af presterskapets inkomster, och uppgörande af ett derpå grundadt förslag till allmän löne-reglering är således, enligt Rikets Ständers åsigt, den enda åtgärd, som numera lämpligen kan vidtagas för alt befordra en tillfredsställande lösning af frågan om presterskapets aflöning och åstadkommandet derutinnan af en sådan förändring, som del allmänt insedda och jemväl från presterskapets sida i (lera hänseenden erkända behofvel oafvisligen påkallar, med syftning nemligen att derigenom måtte beredas åt presterskapets samtliga medlemmar mera sjelfständighet och anständig bergning, samt åt lärare och åhörare sinsemellan trefnad, endrägt och förtroende; — dock att, vid sådant ordnande för framtiden af denna samhällsvigtiga fråga, de presterskapet Bill. till 11.
Pro t. 1856 & 1851. 10 Sami. 1 Afd. 24 180 Expedilions-Utskottels Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 88. lagligen eller genom häfdvunnen vana tillhörande inkomster icke finge till främmande ändamål förryckas.
Vidare hafva Rikets Ständer funnit: att någon vidsträcktare ularrcndering af presterskapets boställen, än hvad beträffar sådana dertill anslagna särskilda hemman och lägenheter, hvilka icke lämpligen kunna i förening med boställena brukas, ej bör ega rum, enär för prosten, lika så väl som för hvarje annan å landet bosatt person, är af icke ringa vigt alt sjelf vara försedd med de jordbruks-alster, som eljest mången gång endast med största svårighet eller till höga pris kunna till fyllandet af de dagliga lefnadsbehofven erhållas, jemte det att fortskaffnings-medel iiro för honom behöfligare än för mången annan och således icke må blifva beroende af närboendes beredvillighet eller af stegrade fnderpris, hvarförutan skötandet af ett mindre landtbruk hvarken kan vara oförenligt med eller särdeles hinderligt för den andliga verksamheten: samt att, ehuru en sådan allmän ny indelning af pastoraten, att desamma bringas till ömsesidig jemlikbet i folkmängd, omfång m. m., vore i flera hänseenden nyttig och önskvärd, deremot likväl mola så mänga och stora hinder i de traditionel förhållandena, alt denna frågas ställande i sammanhang med den örn presterskapets aflöning ofelbart skulle till en alltför aflägsen framtid undanskjuta den sednare; lärande reglering al pastorat, der den ifrågasattes, lämpligast få, såsom hittills, bero af pröfning vid hvarje särskildt lall.
Efter alt sålunda hafva uttalat sin öfvertygelse vara, all, vid en blifvande lönereglering, de presterskapel på det hela lagligen eller genom häfdvunnen vana tillhörande inkomster icke må förminskas eller till annat ändamål användas; ali presl-boställena, för så vidt de af innehafvarne bebos och af dem med fördel kunna brukas, icke böra utarrenderas; samt alt någon ny allmän ombildning af pastoraten icke bör för närvarande ifrågasättas, få Rikets Ständer i underdånighet antyda den riktning, i hvilken ordnandet af presterskapets aflöning bör, enligt Rikets Ständers åsigt, verkställas, och i sådant hänseende uppgifva följande grunder, nemligen: att presterskapets inkomster fördelas emellan det ordinarie presterskapct sålunda, alt hvarje tjenstgörande ordinarie prestman får anständig bergning; att presterskapets inkomster, utan att ingå till slats-verket, böra i annan ordning än omedelbart ur den enskilde medborgarens händer komma presterskapet lill godo; att all tionde, vare sig tertial-, smör- eller qvick-tionde, utbytes emot en gång för alla bestämda afgifler; att påsk-penningar, jura stol®, matskott, offer, dagsverken med flera smärre extra ordinarie afgilter, utbytas emot vissa lill beloppet bestämda ulskylder, att utgå icke allenast af lästighets-egare, utan äfven af församlingarnes öfriga innevånare, och uppbäras på enahanda sätt, som om tionden bestämmes; att de boställen, som afses alt af löntagaren bebos och brukas, beräknas till en deras verkliga värde motsvarande inkomst; alt i allmänhet presterskapel tillhörig jord, som icke kan i förening med bostads-boställe brukas, utarrenderas enligt samma grunder, som för de till Staten eller Boställs-direktioner indragna boställen följas, och inkomsten användas för presterskapets aflöning; all pastoraten, antingen för hela riket eller stifts-vis, hänföras till tre klasser, med några få lönegrader inom hvarje klass, så väl klasserna som Iöne-graderna inom desamma lämpade efter pastoratens storlek, folkmängd, besvärlighet m. m., och att detta äfven må gälla för komminislralurer; att prebende icke må såsom lön beräknas åt någon, som genom innehafvande embete eller tjenst är förhindrad att sjelf hafva sin stadiga bostad inom församlingen och sköta desss pasloralvård; att lönerne för det ordinatie preslerskapet så beräknas, att det extra ordinarie, såsom hittills, aflönas af det ordinarie, men alt dervid tillika bestämmes minimum af det aflöningsbelopp, som,
förutom bostad och fri föda, bitr vice Pastorer och Adjunkter tillerkännas, och särskildt afseende fästes derå, alt på en del ställen och orter inga ordinarie Kom - Expeditions-Utskollets Förslag till underd.
Skrifvelse IS:o 88. 187 ministrar finnas; att lönerne beräknas uti en eller flera af de ränte-persedlar, sorn enligt grunderna för ränle-förenklingen äro för hvarje län bestämda, och utgå elter tio-årig medel-markegång, dock att aldrig mer än en mindre del må beräknas i penningar; samt ali löne-regleringen sålunda uppgöres, att den må kunna vinna tillämpning i män af varande tjenste-innehafvares afgång och gällande konventioners tilländalöpande eller upphäfvande.
Med stöd af hvad underdånigst anfördt blifvit, och under hänsigt särskildt till vigten och angelägenheten deraf, att, i afvaktan på ett fullständigt undanrödjande af alla de olägenheter, sorn äro förenade med presterskapets nuvarande aflöningssätt, åtgärder genast torde höra vidtagas till förekommande så väl af de tvister och misshälligheter, hvilka icke kunna undvikas, der, efter hvad tillåtet är, räkning på åkern till utrönande af lerlial-tiondens belopp eger rum, sorn äfven af den i vissa delar af landet ännu Ibrtlarande, för den allmänna gudstjensten i hög grad störande plägseden, att, genom så kallade offer, i kyrkorne verkställa insamlingar lill presterskapets och kyrkobetjeningens förmån, äfvensom till afhjelpande, åtminstone i någon mån, af den vanlottade ställning, hvari det lägre presterskapet sig befinner, till följd af missförhållandet emellan deras inkomster och lefnads-kostnader, lä Rikets Ständer hos E. K.
M:l i underdånighet anhålla, dels att en Kommitté af sakkunnige män måtte i Nåder tillsättas, för att, med hufvudsaklig ledning af ofvanangifna grunder, så skyndsamt som möjligt uppgöra förslag till allmänt ordnande af presterskapets aflöning, samt att berörda förslag derefter målte varda Rikets ständer i Nåder meddeladt, dels ock att samtliga Konsistorierna i Riket måtte i Nåder anbefallas, alt under tiden söka, genom tillfälliga öfverenskommelse^ åvägabringande, så bereda, att all tionde-räkning på åkern må upphöra, att de af offren härflytande inkomster må på annai sätt komma vederbörande tillgodo, sami att så väl kapellpredikanter och Komministrar, som vice Pastorer och Adjunkter, de båda sednare uteslutande genom bidrag frän presterskapets sida, må blifva försatte i en, med hänsigt till deras bergning, mera tryggad ställning.
1 sammanhang med detta ärende hafva Rikets Ständer till öfverläggning förehaft väckt fråga i hvad mån nuvarande stadganden om nådår för enkor och barn efter prestmän må kunna undergå förändring.
Del önskliga deruti, att ett ledigt prestembete må så fort som möjligt blifva öfverlagd af dess blifvande ordinarie innehafvare, har dervid, å ena sjdan, blifvit laget i öfvervägande; men å andra sidan hafva Rikets Ständer nogsamt insett de svårigheter, som möta, dels derigenom att det sterbhus, som frångår pastoratet, bör ega fardag å bostället, hvilket således ej skulle få af en tillträdande Pastor genast disponeras, dels ock uti det för sådana sterbhus gemenligen stora behof af den hjelp, som med nåd-åren afses, hvilket behof således borde genom andra åtgärder, i sammanhang med nåd-årens afskaffande, alhjelpas; hvartill slutligen älven kommer alt, i händelse
Kyrkoherde-ledigheten inträffar mot slutet af tjensteåret, tjenste» ändock icke kan, efter nu gällande föreskrifter om predikoprof och val m. tn., blifva återbesatt förr än långt in i det följande tjensteåret.
Ständer trott bestämmelserna om nåd-är ej för närvarande kunna helt och hållet afskaffas, hvaremot lika stora svårigheter ej synas möta för borttagandet af de så kallade extra nåd-åren.
Dock som Rikets Ständer jemväl hafva sig bekant, att E. K.
M:t den 26
Mars 1846 täckts i Nåder förordna en Kommitté, med åliggande att utarbeta förslag lill bildande af en sådan pensions-inrättning för enkor och barn efter de till ecklesiastik- och skol-slaterne hörande einbets- och tjenstemän, att derigenom alla extra nåd-år måtte kunna upphöra, samt att bemälda Kommitté med underdånigt utlåtande i ämnet till E. K. M:t inkommit, få Rikets Ständer, sorn, vid detta förhållande, icke funnit sig böra något underdånigt 188 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:b 89. förslag i samma fråga framställa, nu hos E. K.
M:t underdånigst anhålla om Nådig framställning huru och i hvad mån de så kallade extra nåd-åren må kunna borttagas och ersättning derför beredas åt prestmans enkor och barn.
Ilikets Ständer framhärda &c. Slockholm den 6 Juli 1857.
Uppläst oell godkändi hos Kidd. och Adeln den 3 Juli 18S7.
Presle-Slåndct den i — — Borgare-Ståndet den 4 — — Bonde-Ståndet den 6 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående skyddande af landels fornlämningar.
Besv:s o. Ekon.-Utskrs Bet:de N:o 63). S. A. K.
En allmännare erfarenhet har 'vitsordat, hvad hos Rikets Ständer äfven blifvit anfördi, att, ehuru hvarje bildadl land borde älska sina minnen, och Sverige, i detta hänseende egde en för andra länder afundsvärd rikedom all vårda, del likväl ej sältan inträffat, att de dyrbara fornlemningar, hvilka prydde vårt fädernesland, undergått sådan förstörelse, som, der icke egennytta eller okynne densamma föranledt, syntes hafva sitt ursprung dels i allmänhetens bristande kännedom om forntida minnesmärkens betydelse och vigten af deras bevarande, dels ock i bristfälligheten utaf de i delta ämne gällande författningar, i hvilket sistnämnda afseende särskildt förekomme, att icke alla de i Kongl. Förordningen den 17 April 1828 gifna föreskrifter vore fullt verkställbar, äfvensom att de stadgade förbuden, utan tillika bestämdt ansvar eller med alltför obetydliga bötesbelopp, saknade erforderlig kraft.
Ofullständigheten af ifrågavarande stadganden röjde sig, till exempel, derutinnan, all fästa fornlemningars kringgräfning eller höljande med jord, utan att de för öfrigt förändrades eller skadadas, blifvit med tystnad förbigånget, de i vårt land talrikast förekommande lösa fornlemningar af jern icke omnämnda, likaså Expeditions-Vtskottets Förslag lill anderd.
Skrifvelse N:o 89.
189 litet, sorn de af heil, glas, med flera beståndsdelar, hvilka för kännedomen af Sveriges forntida förhållanden synas, lika upplysande, som de i författningen omförmälda fornsaker af sten och träd, hvilka dock jemväl syntes böra närmare till art och beskaffenhet bestämmas.