Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag trodde mig icke behöfva säga att detta band, det starkaste, det innerligaste af alla, har sin rot och sin styrka uti inbördes kärlek, men ej i fruktan; — men — säger man — det är dock sa rint, att lör menniskans uppfostran understundom erfordras handgriplig tillrättavisning och alt man agar den man älskar.
Ja visst; men jag beder alt få tillse under hvilka förhållanden aga kan vara lämplig.
I barnets späda ålder utveckla sig redan dess anlag lill godt och lill ondt.
Dess förstånd är då ännu icke så utveckladt all man kan vädja till detsamma, och aga kan då vara både lämplig och nödvändig när ondskan ej kan på annat sätt qväfvas och olydnaden ej annorlunda tillrättavisas ; och den fader, som i tid upprycker det onda, behöfver sedan, vid baroels mera framskridna år, ej tillgripa agan, som då intet uträttar, ulan i de flesta fall mera skadar än gagnar; men hvilken är den fader eller moder, som agar sin fullväxla son, sin vuxna dotter?
Ingen annan än den, som kan vänta sig slag tillbaka, och med sådan aga stärkes åtminstone icke familjebandet.
Nu vill man sätta tjenaren i barnets ställe och på sådan grund ställa honom under huslädrens straffande välde; men man glömmer alt tjenaren är ett vuxet barn.
Lika litet som fadren slår sin myndige son, lika olämpligt är det att han slår sin till myndige år komne tjenare.
På det läderliga väldet kan man således ej grunda husagan, när tjenare hunnit öfver de år, då aga bör användas.
Ur det patriarkaliska förhållandet emellan husbonde och tjenare kan man ej heller hemta stöd för den förres rätt att aga den sednare.
Hvad är det som utgör grunden till det patriarkaliska förhållandet emellan husbonde och tjenare?
Jo, att husbonden vårdar sig om tjenaren sorn om ett harn.
Han tillvinner sig dess tacksamhet, dess kärlek.
Om ej detta är grunden, så iägges den åtminstone ej — genom käppen.
Jag vill ej tala om del rättsén i iga förhållandet emellan husbonde och tjenare.
Ur hvilket rättsbegrepp kan man härleda den förres rätt att godtyckligt misshandla den sednare?
Rättskänslan uppreser sig emot en sådan lag.
Om den år 1734 kunde försvaras af den då rådande sed, att husbondeväldet var oinskränkt, så synes detta försvar ej kunna längre gälla, då denna sed blifvit förändrad, då personlighetens rätt och värde blifvit allt mera erkänd och då husbondens och tjenarens förhållande till hvarandra mera bestämdt antagit karakteren af lego-aftal, som ock blifvit ordnadi i gällande Lego-stadga.
1 den tjenande klassens namn protesterar jag högt mot den insinuationen att den ordentlighet, arbetsamhet och pålitlighet, vi finna hos våra tjenare, har sin grund uti fruktan för husaga.
En sådan beskyllning är både hård och orättvis.
Det är ett lii turn att hos allmogen husaga aldrig utdelas, och till heder för våra bildade klasser nitare man erkänna att den hos dem sällan kommer i fråga.
Tror man då att den tjenande klassen skulle förfalla till håglöshet, oordentlighet och opålitlighet, om ur lagen borttages ett hot, som ej tillämpas?
Man känner illa — ja man misskänner sina tjenare om man hyser en sådan tro.
Jag tror det ej och har goda grunder för denna tro.
Om det nu är ett faktum att hos allmogen husaga aldrig utdelas, alt inom de mera bildade samhällsklasserna den sällan kommer i fråga, men att vi detta oaktadt ega pålitliga och dugliga tjenare och ej med godt samvete kunna påstå att de - Santmans.
Bes aurs- och Ekon.-U tskottets Bet.
N:o 42. 9 ras pålitlighet endast har sin grund i fruktan lor aga—så synes mig häraf otvunget följa, att denna husbondens för tjenaren så förnedrande och till intet godt tjenande rättighet må kunna saklöst upphäfvas.
Men, säger man, det är ej sä mycket öfver bruket, som ej mera öfver missbruket af husagan, man klagar, och för det sednare finnes redan värn i lagen.
Hvilket är då della värn.
Jo, det består deruti, att husbonden ej får slå tje naren lam eller lytt.
Ilar den, som nedskref detta skäl, tänkt uppå hvilken oerhörd grad af misshandling en tjenare kan underkastas, innan han blir larn eller lytt?
I lagen talas väl om att näpsten skall vara skälig, och i tjenstehjons-stadgan alt husagan skall vara måttlig: men hvilken bestämmer måttan.
Jo, den som i uppretad sinnesstämning är på en gång både åklagare, domare och exseculor.
I tjenstehjons-stadgan finnes väl till sken för skydd stadgadt, alt en tjenare, som tror sig vara förnärmad, får utföra sin rätt vid domstol; men lör det första är bevisningen emot en slug och omensklig husbonde ofta svår, om ej omöjlig, då hans rätt alt aga är gifven, och för det andra är gränsen för den måttliga agan al lagen bestämd till lamhet och lytlhet, hvilket torde befinnas vara ett dåligt skydd mot misshandling.
Att söka uppskof med busagans afskaffande under förebärande att det vore olämpligt företaga denna reform annorlunda än i sammanhang med lagen om våld mot person, synes mig af skälen vara det minst lyckade.
Nämnde lagkapitel handlar om straff för våld mot person.
Det är visserligen beklagligen sannt,alt våld å person, enligt nuvarande lag, straffas ganska ringa, men det är dock ej strafflöst, ännu mindre lagligen tillåtet.
Den nuvarande lagförändringen alser ej någon skärpning i straff för våld, utan endast ett upphörande af den strafflöshet, som hittills varit medgifven husbonde för Ijenares misshandling.
De båda lagarne hafva således med hvarandra intet oskiljaktigt sammanhang.
Man kan mycket väl upphäfva rättigheten alt utdela husaga, ulan att höja straffen för misshandling al person i allmänhet.
Det är något hell annat att förklara våld under vissa förhållanden vara tillåtet och att stadga lämpliga straff för otillåten våldsamhet.
Lika litet behöfver tjenstehjons-stadgan helt och hållet omarbetas om husagan borttages.
Denna utgör endast en af de varningsgrader, sorn en tjenare är underkastad, innan han får vrakas ur tjensten.
Denna grad kan mycket väl borttagas och i stället stadgas att ”om en tjenare felar al lättja, vårdslöshet eller olydnad i tjensten, eller eljest förer ett oordentligt och straffbart lelnadssätl, husbonden skall ega att med varningar och föreställningar, först enskildt och, om de ej hjelpa, med allvarsam tillrättavisning, i två goda mäus närvaro, söka sådant rätta, samt alt, om tjenstehjon icke deraf sig bättrar, det må kunna ur tjensten skiljas.”
Detta är hela den omarbetning, som behöfs.
Man har utdömt spö- och ris-straffen för grofva brottslingar, man påyrkar upphäfvandet af prygelstraffet, som dock ulölvas efter undersökning och under vederbörlig kontroll, men man vill bibehålla en rå och obildad husbonde, hans inspektörer och hans rättare vid rättigheten att efter godtycke ända till lamhet och lylthel misshandla menriskor, som anklagas, dömas och straffas al samma person Sådant synes mig ej kunna försvaras, särdeles som man måste medgifva att delta våld icke är behöfligt.
På dessa grunder vågar jag alltså vördsamt hemställa, att rättigheten lill husaga mätte upphöra och att Betänkandet måtte till det förenade
Utskottet återförvisas för utarbetande af den förändring i lego-stadgan, som deraf blifver en följd af Herr Kistner, som ansåg all Utskottet hade bort föreslå del den så kallade husagan skulle helt och hållet afsk a (fas; Bilt. till B.
Brot. 1856 & i851. 7 Sami 2 AJtl. 15 Käft. 2 10 Sammans.
Besvärs- och Ekon.-Ulskoltels Bet.
N:o 42. af Herr Odmansson, sorn instämde med Herr Hasselrot; af Eric Ersson från Gefleborgs län, som instämde i Herr Hasselrols reservation ; af Sven Ersson (rån Stora Kopparbergs län: “Jemte det jag instämmer i Herr Hasselrots reservation i (råga om husagans a Iska Hände helt och hållet, reserverar jag mig särskildt emot
Utskottets beslut rörande ifrågasatt inskränkning af husbondes rätt alt aga sitt tjenstehjon. l'å grund af de ingifna motionerna påyrkade nemligen jag alt husaga, om den ej kunde borttagas helt och hållet, mätte så inskränkas, att husbonde ej egde slå sin tjenare blå eller blodig, men icke ens på denna inskränkning ville pluraliteten inom Utskottet ingå, utan bibehöll husbonden vid rättigheten att slå tjenaren efter behag blå och blodig, endast han ej sloge honom så att han blef lam eller lytt.
Jag anser mig endast böra anföra detta förhållande för alt bos Rikets Ständer få Utskottets beslut ogiiladt och vågar hoppas att Betänkandet varder till Utskottet återremitteradt af Peller Jönsson från Jönköpings län och af Magnus Månsson från Östergöthlands län, under förklarande att de förenade sig med Sven Ersson.
Af Herr Grefve Sparre, E., är anmäldt, alt han ej öfvervarit ofvanberörde motioners slutliga pröfning.
STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus 1857.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N;o 43. 1 ]V:o 43.
Ank. till Exp.-Utsk. den 2 Jan. 1858, kl. 7 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om skyldighet att borttaga grindar å allmänna vägar, m. m.
Uti motioner, som blifvit väckte: hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Tersmeden, iV., hos Vällofl. Borgare-Ståndet af Herr Ekholm, G. F., samt hos Hederv. Bonde-Ståndet af Anders Larsson från Orebro län, har Rikets
Ständers uppmärksamhet påkallats för åtgärders vidtagande till hämmande af det missbruk, som i flere landsorter vore rådande vid grindars uppsättande öfver allmänna vägar.
Motionärerne uppgifva, att flere jordegare tagit sig före, att medelst grindar, icke sällan tätt invid hvarandra, hindra trafiken å allmänna vägar på ett sådant sätt, att icke allenast långa uppehåll för de vägfarande vållades, utan äfven olyckshändelser ofta timade i följd deraf, att den vägfarandes hästar ofta blefvo skrämda af det buller, som genom grindarnes igenstängande stundom uppkom.
Ingen uttrycklig lag funnes emellertid, som hindrade jordegare att tvärs öfver allmän väg upprätta stängsel medelst grindar, till och med så nära hvarandra, att, såsom ock på flere ställen skulle vara fallet, man icke kunde färdas genom den ena, förr än den andra blifvit öppnad.
Under det i vissa landsorter dylika hinder, vare sig af gammal häfd eller nitiske Läns-styrelsers omtanka, vore mindre allmänna och knappt skulle tålas, begagnades i andra landsorter rättigheten att med grindar afstänga allmänna landsvägar så flitigt och med en sådan förkärlek, att vägsträckor funnos med 20 å 30 stycken grindar på milen.
Vid skiftes-läggningar fästade landtmätaren sällan afseende på den resandes beqvämlighet, och följden deraf vore, att man, efter slutade laga skiften, finge se otaliga Bih. lill R.
Brot. 1836—1853.
7 Samt 2 Afd. 16 Häft. 2 Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs-och Ekon.-Vtskoltets Betänkande N:o 43. grindar uppresas öfver vägarne.
Den förmögne nödgades oftast medföra ett tjenstehjon uteslutande för grindarnes öppnande, men den mindre bemedlade, ung eller gammal, rask eller orkeslös, finge sjelf vidkännas detta nästan hvarje minut återkommande och ofta med våda förenade besvär; och hafva motionärerne till afhjelpande af de antydda olägenheterne föreslagit:
Herr Friherre Tersmeden: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit anhålla om utfärdande af Nådig författning, hvarigenom va) enhvar vid straff förbjudes att öfver allmän lands- eller häradsväg uppföra grind, med mindre än att Härads-Rätt eller kronofogde å landet, eller Magistrat i stad, efter hållen laga besigtning, förklarat stängseln vara oundgängligen nödig, eller ock jordegare med samma myndighets tillstånd vid grinden uppförer stuga för vakthjon, som har förbindelse att för alla vägfarande öppna; b) att det vid vite skall åligga den som å allmän väg håller grind, att å bestämd tid, t. ex. från den 1 November till den 1 Maj, hafva den borttagen; samt c) att landtmätare måtte åläggas, att vid skiftesläggningar tillse att grind öfver lands- eller häradsväg icke utan rätter nöd upprättas»; Herr Ekholm: att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdande af allmän föreskrift derom: »att hvarken lands-, härads-eller socknevägar må med grindar afstängas annorledes än efter föregången anmälan och pröfning hos Konungens Befallningshafvande, samt att det skall åligga jordegare, för hvilken anbringandet af sådan stängsel finnes nödvändigt, att dervid hålla ständig grindvaktare, men att, i vidrigt fall, det må vara enhvar vägfarande obetaget, att öppna obevakad grind utan skyldighet att densamma åter tillstänga»; samt af Anders Larsson: »att så stora diken och grafvar upptagas å ömse sidor om allmänna vägar, att de freda de dervid belägna egor från ohägn, eller att sådant infredande måtte ske medelst häckar af lefvande buskvextér, men att, der lokala hinder möta för dikens eller grafvars upptagande, stenmur i stället uppföres.» Anders
Larsson har äfven förmenat, att om hvad han sålunda föreslagit bifölles, skulle ock den fördelen uppkomma, »att vägarne under inträffande snöyra icke, såsom nu ofta händer der de vore på ömse sidor stängde med gärdesgårdar, blefvo ofarbara; och har Herr Ekholm i samma syfte hemställt, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit anhålla om utfärdande af allmänt stadgande derom: »att, derest jordegare å ömse sidor instängt allmän väg, de må förklaras skyldige, att, vid vite och ersättningsskyldighet för förorsakade olägenheter, ifrån den 1 November i slutet af hvarje år och intill den 1 Maj påföljande, upprifva så beskaffade gärdesgårdar, eller ock inrätta dem så, att något hopande af snö i gatorna icke deraf kan härröra.»
Med stöd af 43 §:n Riksdags-Ordningen hafva dessa motioner blifvit pröfvade af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som dervid väl funnit motionärernes klagan öfver de olägenheter af flerfalldig beskaffenhet, som äro förenade med allmänna vägars alltför täta afstängande med grindar, Sammansalla Lag- samt Ålim.
Besvärs- och Ekon.-Ulskottels Betänkande N:o 44. 3 vara förtjent af uppmärksamhet, men, enär det, enligt nu gällande lagar och särskilda författningar, åligger Landshöfdingarne att, genom dem underlydande betjente, såsom kronofogdar och länsmän, vaka öfver, att vägfarande icke af 'en eller annan orsak obehörigen uppehållas, anser Utskottet, att i de af motionärerne öfverklagade fall, der grindar kunna finnas vara utan nödtvång upprättade, rättelse kan genom anmälan hos vederbörande vinnas, helst det icke kan anses i lag medgifvet jordegare att godtyckligt öfver allmänna vägar uppföra grindar; hvadan och då väghållnings-skyldige äro förpligtade att genom snöskottningar hålla allmänna vägar i farbart skick, samt utfärdandet af allmän föreskrift om hägnadernas borttagande under viss tid på året, eller deras ersättande genom diken, grafvar eller häckar af buskvexter, torde möta oöfverstigliga hinder i särskilda landsorters olika lokalförhållanden, Utskottet vördsamt hemställer, att motionerna icke mätte till någon vidare åtgärd föranleda.
;Äf:o 44.
Betänkande, i anledning af väckt motion om inrättande af Handelsdomstolar.
Uti ett till Vällofl. Borgare-Ståndet ingifvet memorial har Herr Rooth, F., anfört: att en olägenhet, som man i vårt land länge öfverklagat, men dock ännu ej sökt afhjelpa, vore saknaden af Handels-domstolar i städerna.
Inom det merkantila facket förkommo ibland mångahanda tvistigheter i afseende å haverier, vexel-transaktioner, försäkringar, leveranser m. m. af den beskaffenhet, att, då de dragas inför de vanliga domstolarne, det ofta kunde falla sig nog svårt för en domare att afgöra dem; liksom det mången gång kunde ligga mycken magt uppå, 4 Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs-och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 44. att dessa tvistigheter blefvo utan dröjsmål afgjorda; hvilket ej kunde blifva fallet, så länge man, såsom hos oss, måste passera genom Öfver- och Under-rätter innan slutligt afgörande skedde.
Under förmenande att de angifna olägenheterna skulle kunna undvikas om särskilda Handels-domstolar inrättades, har motionären föreslagit: att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse anhålla, det täcktes Kongl.
Maj:t i Nåder anbefalla utarbetande af förslag till inrättande af Handelsdomstolar i städerna.
Denna, till Lag-Utskottefreinitterade motion, har, med stöd af 43 §:n Riksdags-Ordningen, blifvit pröfvad af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet.
Frågan om inrättandet af särskilda domstolar för bedömandé af tvister emellan affärsmän har i sednare tider inom vårt land vid flera tillfällen varit väckt, utan att hafva lyckats tillvinna sig allmännare bifall.
Sådana domstolar hafva först blifvit inrättade i Frankrike, samt derefter, i den mån de i den franska handels-rätten antagna grundsatser vunnit insteg i flere af Europas stater jemväl der blifvit införde.
Till någon del motsvarade de också de här i landet förut varande Hall-rätterne, vid hvilkas upphäfvande det måhända hade varit skäl att taga i öfvervägande behofvet af särskilda Handels-domstolar.
Detta skedde likväl ej, och införandet nu af sådana domstolar, utan sammanhang med de flere förändringar i handels- och kredit-lagstiftningen, som otvifvelagtigt förr eller sednare måste blifva en följd af det industriela lifvets utveckling, torde icke vara välbetänkt.
De ofta nog tvistiga frågorna< om dessa domstolars kompetens skulle nemligen, derest den i de flesta främmande lagstiftningar antagna skillnaden emellan affärsmän och icke affärsmän jemväl hos oss lades till grund för handelslagstiftningen, blifva ännu mera svårlösta och möjligen kunna fördröja i stället för att påskynda sådana tvisters afgörande.
På grund häraf anser
Utskottet sig böra hemställa, att Herr Rooths ifrågavarande motion icke måtte till någon vidare åtgärd föranleda.
Besvärs- och Eicon.-disk.
Memorial N:o 45. 1 IV: o 45.
Arik. till Exp.-Ulsk. den 30 Jan. 1838, kl. 10 f. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Ulskottcls Betänkande N:o 45.
Förenämnda Betänkande, hvaruti Utskottet meddelat
Utlåtande öfver väckte motioner om skyldighet alt borttaga grindar å allmänna vägar, har, enligt Utskottet tillhandakomne särskilda utdrag af Riks-slåndens protokoll, blifvit af Väilofliga Borgareståndet återremitleradt, men af de tre öfriga Riks-slånden bifallet: hvadan återremissen icke föranleder till någon Utskottets vidare handläggning af ärendet, hvilket härmed Borgare-ståndet vördsamligen meddelas.
Bih. till II. SI.
Prot. 1856—1858. 7 Sami. 2 Afd. 47 Iläfl. 1 2 Lag- samt edilin.
Betänkande IS:o 46.
J%:o 46.
Ank. till Exp.-Utsk. den 30 Jan. 1837, kl. 10 f. m.
Betänkande, i anledning aj vuckte motioner om bestämmelser i afseende å klockares tillsättande inom Skane, Halland, Blekinge samt Bohus län.
Genom Kongl. Resolulionen på Allmogens besvär flen 17:de December 1734, § 78, förklarades:
''Allmogen i Blekinge, Skåne, Halland och Bobus län lillåtes, al, efter kyrkio-lagen, tillika med kyrkoherdens samråd, sjelfve fä välja sig dem till klåckare, som de kunna’ hafva bästa förtroende til, hvarå de sedan måge förses med behörig fullmaekt, och skal allmogen i detta fria klåckare-val på intet sätt något intrång tillögas.
Dock at de personer, som dä -lii af församlingen komma at väljas, så underrättade äro uti sine Christendoms-slycken, samt läsande och skrifvande, at de därmed kunna gå församlingens barn och ungdom behörigen tillhanda.”
Detta har blifvit ytterligare bekräfladl, dels genom Kongl. Brefvet till Kammar-kollegium den 21) Mars 1773, dels ock genom Kongl, resolutionen på allmogens besvär, den 20 November 1786, § 22, der det heter: ’1 betraktande så väl af (henria Ståndets underdåniga an hållan, som till förekommande af stridigheter emellan lärare och åhörare, vill Kongl. Majit härmedelst förklara, at, sedan kyrkoherden af the till klockaresysslan sökande föreslagit församlingen tre de mäst tjenlige och i alla afseenden skickligaste, skal han anställa laglig votering, efter gårdetal, i socknestugan, hvarvid kyikoherden äfven slutligen aflemnar sin röst, hvilken i beloppet skal räknas lika med halfva församlingens: kommandes then af the föresiagne, som således undfår fleste rösterna att erhålla lullmagt på klockare-ljensten.
Hnod Skäne, Holland, blekinge och Bohus Lun angar, gäller hvad i ofvannämnda 78 § af 1754 års resolution stadgadt är.'”
Det innevånarne i berörde provinser sålunda medgifna privilegium att i samråd med kyrkoherden, utun förslag, till klockare antaga den de hafva förtroende till, synes Lag- sami Allm.
Besvärs- och Elton.-U/sk.
Betänkande N:o 46. 3 sedermera hafva iakttagits anda lill böljan af del a århundrade.
Della visar sig af, bland annai, Kongl. Rescriplel lill Lunds Konsistorium den 1 Mars 1820, sä lydande: ”Beträffande derefter de underdåniga besvären, så och alldenstund den Pastorerna i Skåne och Blekinge tillkommande rösträttighet vid klockareval uti 78 § af 1734 års Kongl. Resolution den 12 December berörde år finnes stadgad böra Utöfva* i samråd med forsum lingen; och hvilken rösträttighet
J underdånigsl tillkännagifvit allthitlills sålunda hafva blifvit utöfvad, att Pastors embelsrösl, vid de tillfallen kyrkoherdarna icke med. sina församlingsboar kunna komma öfverens om en person, eller med församlingen dela förtroendet för en och densamma, endast och allenast beräknas (ill en löst. hvilket beräkningssätl Kongl. Maj:t genom ett uti det öfverklagade beslutet åberopadt utslag af *784 fastställt; Fördenskull hafva W1 pröfva! skäligt edert öfverklagade utslag i Wäder alt gilla; Och vele Wl i afseende å Pastorernes rösträttighet uti Skäne i Nåder hafva förklarad!, det hiidanejter sorn hittills må förblifva vid hvad 1734 års Kongl. -Resolution föreskri feer.”
Det är lörsl i sednaste lider som, lill löljd af missförstånd hos vederbörande Konsistorier om ordalagen i älskillige med anledning af uppkomne tvister utfärdade resolutioner. berörde provinsers särskilda rätt' i detta afseende lemnats å sido.
Närmaste orsaken härtill torde vaia att söka i det för Lunds stift, i olikhet med öfrige stift i riket, säregna förhållande, alt der, med undantag endast för två pastoraler, icke finnes några Sacellanier.
Enär således några lägenheter för yngre prestman icke funnos, samt bland klockare-lägenheterna, hvilka blifvit bibehållna vid sina från reformationen innehafile rättigheter, flere äro så förmånliga, all de gifva lika stora inkomster, som de sämre pastoraterne af lägsta klassen, hafva dessa lägenheter sökts af oförsedd» prestman.
Frän äldre lider hade också klockare-lägenheter inom stiftet innehafts af desse så kallade klockare-presler, hvilka oftast bestridde klockare-sysslorna genom subslilutor.
Emellertid föranledde della förhållande ständiga klagomål frän allmogens sida, och slutligen utfärdades Kongl. Brefvet den t) Oktober 18'iO, hvarigenom är vordet förklarad!: ”till det tillstånd, som från äldre lider tillbaka varit presterskapet i Lunds stift lemnadt, att få innehafva klockareljensler och till bestridande af göromälen fä hålla skicklige snhsIiInter skulle bibehållas, dock med vilkor, alt till bibehållande af församlingers valfrihet icke på förslag lill klockare flere än Iväune preslmän Huge uppföras, ulan alltid en tredje person, sorn ej är prest, deruppå få rum.” — Nvssberörde Kongl.
Bref, såsom endast angående Lunds still och egentligen afseende en inskränkning i rättigheten alt pä förslag lill klockare uppföra preslmän, ansågs i början icke heller ega tillämplighet inom Götheborgs stift, eller göra någon rubbning i allmogens gamla räll lill sä kahade ”samrådsvul", efter hvad soto inhemtas af eli Götheborgs Konsistorii i ett särskildt mål meddeladt utslag, den 18 December 1833, af innehåll : ”att sorn kyrkoherden och forsum lingen vid valet icke kunnat sig förena om en person, jemlikt Nådiga resolutionen på allmogens besvär den 12 December 1734, vid hvilket förhållande de skiljaktiga meningarne icke annorledes än genom omröstning kunnat utrönas, hade resolutionen på allmogens besvär den 20 November 1786 bordt tillämpas"; men sedan, i anledning af underdåniga besvär, sorn emot detta Konsistorii utslag anfördes, Kongl. Maj:t i Nådigt Bref till Konsistorium den 24 Januari 1835 förklarat, att som: ”Nådiga Brelvel till Kammar-kollegium den 29 Mars 1773 förmår, att med klockares tillsättande inom Götheborgs och Lunds still skall förhållas efter 1734 års resolution, och Wl uti eli särskildt besvärsmål rör ande Lunds stift den 1 Mais 1820 lörklarat, att di7 församlingen och kyrkoherden sig icke kunna förena om samma person får kyrkoherden blott afgifva en embelsröst" — — ”srtmt 1734 års resolution såsom gifven för Skäne och Blekinge, Halland och Bohus län, följaktligen bör lika tillämpas inom Götheborgs och 4 Lag- sami Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utsi;.