Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åtta Thaler månadtligen, åtta groschen om dagen, hvart vill man komma dermed, då man har hustru och barn?
Das is nicht gut vom König!
Något bättre vore 30 års trogen tjenst värd.»
Hans tal hade allt utseende af att vara sanning; men det var naturligt, att han ej ville hafva sagt mig sanningen för intet.
Jag betalte honom derföre en tvenne groschen högre dagspenning, än han hade af kungen.
Kastellanen fanns ej på stället, och jag fick ej se Fredrik II:s rum.
I stället besökte jag hans graf i den lilla garnisonskyrkan, der hans och hans faders kistor, den förra af tenn, den sednare af marmor, båda alldeles enkla, stå bredvid hvarandra i ett hvalf under predikstolen.
I min ungdom ansåg jag det lättare att lefva än att dö som filosof.
Ehuru jag nu tror att det är tvärtom, beundrar jag dock den mannens mod, som, fastän han till tänkesätt stod ensam bland sin nation, var så fast öfvertygad om deras sanning, att han med samma lugn som han lefvat lade ned sitt hufvud till hvila.
Icke utan rörelse lemnade jag det trånga hvalf, der 18:de århundradets störste man var en hopkrumpen mumie.
I Sanssouci’s park finnes äfven ett annat slott, det såkallade Neue Palais, en stor byggnad i enkel stil, äfven uppförd af Fredrik II.
Nära Potsdam, vid den «heliga sjön» finnes ännu ett slott, Marmorpalatset, och i sjelfva staden ett fjerde, till en del ganska vackert och imponerande.
Det förra, bygdt af inhemsk marmor under Fr.
Wilh. II, såg jag endast på afstånd.
Dess läge är skönt tätt invid sjöstranden.
Jag vandrade af ditåt, men gick miste och kom till den Ryska koloni, som den sist aflidne konungen anlagt för de ryska sångare, han hade i sin tjenst.
Husen äro af trä, i fullkomligt ryskt manér.
På en kulle är en liten grekisk kyrka uppförd.
Jag hade för aftonen att vänta nöjet af en supé, hos en af Berlins professorer, och derföre endast tid att förtreta mig öfver mitt misstag, icke att rätta det.
Potsdam ser ödslig och tråkig ut.
De många toma palatsen vid dess gator, man i resebeskrifningar ser omtalas, äro ganska vanliga hus.
Endast det nämnda slottet med dess omgifningar, stadens rådhus och en präktig, ny kyrka, gifva en skön anblick.
Trakten, som upplifvas af den här breda Havel och af den ofvannämnda sjön samt af de skogbevuxna kullarna på deras stränder, är i Brandenburg ett verkligt paradis.
Den tar sig skönast ut ifrån höjden, utför hvilken man färdas, då man kommer från Wittenbergersidan.
Den vägen skedde min ankomst till Berlin, och då jag såg
Potsdamertrakten första gången ifrån den sidan vid morgonsolens sken, var dess anblick öfverraskande skön.
Charlottenburg, är en köping med ett kungligt slott.
Slottet, i sig sjelft obetydligt och visst icke vackert beläget, har dock en med största omsorg vårdad trädgårdslik park, som förtjenar att ses.
Dess största märkvärdighet är likväl drottning Luise’s graf och i den den sköna bilden af Rauch.
Man må säga hvad man vill om det passande eller opassande uti att framställa en drottning så blottad, som denna bild det är, men bilden är skön och draperiet ännu skönare.
Thorwaldsens lättaste och subtilaste mästerverk, så mycket jag af dessa sett, hafva intet som öfverträffar detta draperi i natur, vekhet och lätthet.
Det är dertill så sedigt och blygsamt lagdt, att allt tadel öfver ställningen borde förfalla.
Det enda, som i denna något stöter, är, att benen ligga i kors öfver hvarandra, ty en sådan ställning är icke skön.
Men konstnären hade för många klippor att undvika, och en annan torde ej få så lätt att lösa en dylik uppgift.
Den rakt utsträckta ställning, hvilken man vanligtvis ser på grafvårdar, tillåter ej med bibehållande af både skönhet och decorum ett naturligt draperi, om ej detta göres tjockt och tungt.
Nu är allt naturligt, lätt och ledigt, och totalintrycket ojemnförligt skönt.
Endast ogerna lemnar man denna vård, hvilken, utan afseende på hvad den skall föreställa och de minnen, som vid den fästa sig, är ett konststycke och kanske i Tyskland icke kan jemföras med någon annan, än med erkehertiginnan Christine’s grafvård uti Augustiner-kyrkan i Wien af Canova.
Samlingar och kabinetter, hvaraf Berlin naturligtvis öfverflödar, fordra en kännare för att beskrifvas och bedömas.
Samlingen af antika vaser samt af grekiska och romerska vapen, utensilier o. s. v. i Museum är högst talrik och fullständig.
Den anatomiska på Universitetet motsvarade ej min väntan.
Preparaterna äro till större delen förvarade i sprit, ofta gamla och hopfallna.
Den pathologiska delen torde då vara relativt i utmärktare skick.
Den mineralogiska ser mindre väl försedd ut, än den i Bonn är; åtminstone är den för en icke kännare i afseende å petrifikater ej så lärorik som denna.
Värd att ses för den sköna uppställningen, för jemförelsen mellan olika nationers artilleri-pjeser samt för en mängd fanor och standarer från Franska republikens tider, är Arsenalen.
Ännu ett skådespel, som ej bör försummas, är Gropii Diorama.
Under min vistelse visades en Schweitzer-utsigt, i närheten af Brienzersjön, samt den märkvärdiga dubbelkyrkan uti klostret i Assisi, Franciskaner-ordens vagga.
Båda voro herrliga taflor, och isynnerhet den sednare bragt till fullkomlig illusion.
Solen är i nedgången och dess sista strålar belysa kyrkan.
Småningom lägrar sig skuggan kring dess fot, den inkräktar allt mera på ljusets område, tills slutligen äfven det glänsande korset på tornspetsen sjunker i mörkret.
Då ringer vesperklockan till bön, ljusen tändas i ett sidokapell, orgelns ljud slår i matta ackorder åskådarens öra.
Bönen är slut, ljuset försvinner, men framkommer åter i den undra kyrkans pelargångar.
Det är en procession, som sakta framskrider mot kyrkans port.
Munkarnes figurer blifva allt större och tydligare, blossen i deras händer lysa klarare.
Nu äro de främsta vid porten – då rullar ridån ned – och man hör geten bräka, hvilken ställd på spetsen af en klippa är den enda lefvande och rörliga varelsen i Schweitzer-scenen, som man nyss förut beundrat.
Så faller lifvets bräkande prosa in i diktens himlaharmonier.
För att åter komma i harmoniernas rike, vänta vi endast tålmodigt några timmar och gå, om för dagen någon akademi hålles, och om vi af en dess ledamot fått ett inträdeskort – det finnes många om och men för att komma från lifvets prosa – några steg till musikaliska Akademiens hus.
I denna akademi uppföres endast kyrkomusik af de utmärktaste mästare.
Dess första ledare var Tasch, sedan Zelter, Göthes umgängesvän, och nu Rungenhagen.
Ledamöternes antal känner jag ej, men en chör af 200 till 500 röster är här en hvardagshistorie.
Inrättningen skall äfven i afseende å skönheten af dess produktioner vara «einzig», som man i München säger om de flesta taflor, hvilka utställas i konstföreningens lokal.
En sådan chorus hörde jag första gången i min lifstid, och hvar och en annan måste göra det, om han för första gången är i Berlin, och om det ofvan sagda har sin riktighet, hvarom åter intet tvifvel lärer finnas.
Man sjöng ett par stycken för första gången, med en precision och ensemble, hvarvid väl mången större kännare, än jag, intet skulle kunnat anmärka.
Men för den konsterfarna kapellmästaren var det ej nog, ty han lät det ena stycket tagas om tvenne gånger.
Sedan sjöngs en förut inöfvad större komposition af Händel.
Koralsången har, genom sina uthållna och strängt markerade toner, något så väldigt och gripande, som ingen annan musik eger.
Men den fordrar derföre äfven styrka i tonen.
Då nu denna finnes i förening med säkerhet, såsom här, der ungefär 300 väl öfvade sångare stämde in, så är dess verkan döfvande för all sinnets förströelse, och man föres med ens till dessa toners lugna verld, utan att, såsom vid den profana musikens hänryckningar, denna njutning är en spänning, uppå hvilken andligen och lekamligen följer matthet.
Man skulle derföre tro, att koralmusiken först för det lugnare sinnet eger sitt rätta värde, men att det lifliga och ungdomliga mera älskar operamusikens stora och starkt retande kontraster.
Hur dermed än må förhålla sig: ung och gammal har försummat något af det utmärktaste, Berlin har att erbjuda, om han ej fått tillfälle att besöka någon af musikaliska akademiens sammankomster.
Om målningsgalleriet har jag nämnt några ord under artikeln München.
Här återstår endast att tala om det utmärktaste Berlin eger, om dess Universitet, samt i sammanhang dermed om den Tyska vetenskapen i allmänhet.
Min uppgift blir just här, der jag borde vara som mest hemmastadd, den svåraste, emedan de åsigter, jag i detta afseende hyser, troligen delas af få, och jag derföre mera än eljest skall blifva blottställd för tadel.
Men en menniskas åsigter, om också falska, äro blott ett misstag mera i verlden – och ingenting vidare.
Universitetet i Berlin stiftades år 1810, under Preussiska statens mest beträngda tider.
Det är i sanning ett skönt drag, att sålunda en regering i de andliga krafternas utveckling ser en nödvändig grund för statens bestånd, att den ej uppskjuter med dess främjande till kommande goda dagar, utan anser den som ett vilkor för dessa.
Oaktadt tidens betryck, tog det nya universitetet, som man säger, genast fart.
Men först sedan Preussiska monarkien icke blott höjt sig till sin förra ståndpunkt, utan sett sina krafter fördubblade, började universitetet att visa, hvad deraf inom kort skulle blifva.
Det ligger i sakens natur, att den stat, som vill stå i spetsen för Tyskland, äfven skall stå i spetsen för dess vetenskap.
Österrike anses i Tyskland knappt för Tyskt, ej blott derföre, att större delen af dess befolkning i sjelfva verket icke tillhör den Tyska stammen, utan hufvudsakligen af det skäl, att dess uttalade princip varit: «Österrike behöfver inga vetenskapsmän.»
Preussiska regeringen har sedan 1809 i detta afseende uppfattat sin ställning.
Redan derförinnan egde det makt i Tyskland, men inga sympatier.
Sedandess har regeringen, genom att skydda den vetenskapliga forskningens frihet och genom frikostighet mot vetenskapen och dess idkare, i allmänna opinionen tillvunnit sig betydelsen af Tyska Statsförbundets öfverhufvud, hvilken det fordna kejsarehuset icke blott genom den politiska afsägelseakten förlorat.
I Tyskland är kallelsen till ett professorat en politisk akt, hvarpå hela landet har sin uppmärksamhet riktad, och hvilken den ifrågavarande regeringen anser för en sådan.
Gäller endast den litterära förtjensten, så höjer sig en sådan regering i opinionen.
I Preussen har intill sednaste tider ingen annan förtjenst visat sig gälla.
Förnekar Preussen någonsin dessa principer, så förlorar det en bland de kraftigaste häfstänger för sin politiska betydenhet.
Blotta skymten af att så vore har redan gjort banden mellan Preussen och Tyskland lösare.
Universitetet i Berlin, likasom det ännu yngre i Bonn, höjde sig snabbt genom regeringens i afseende på vetenskapen frisinnade anda.
Denna anda och de större medel, Preussen eger, gjorde det lätt att för de Preussiska universiteterna vinna allt, hvad af stora namn i vetenskapen inom Tyskland fanns.
Att universitetet i Berlin blef regeringens hufvudsyfte var naturligt.
Snart uppvägde blotta äran att vara Berliner-professor och fördelen af de litterära hjelpmedel, en stor stad och ett rikt doteradt universitet erbjuda, flera mera enskilda fördelar.
Men också den enskilda fördelen har här, genom ett större antal af lärjungar, ett öppet fält att gå i bredd med den litterära förtjensten.
Äfven de berömdaste professorer i Berlin tjena för 12 till 1500 Thaler i lön, men genom kollegier kunna de, isynnerhet i vissa brancher, till och med mångdubbla densamma.
Direkta statsanslaget för universitetet i Berlin, omkr.
97,000 Thaler, skiljer sig ej betydligt från dem i t. ex.
Bonn, 87,000, i Breslau och Halle, ungefärl. 70,000.
Königsberg och Greifswald31 äro mindre doterade.
Katalogen för Vinterhalfåret 1841–42 upptager för universitetet i Berlin 96 ordinarie och extraordinarie professorer, 46 docenter och 3 lektorer, alltså tillsammans 145 lärare.
Af dessa höra till teologiska fakulteten 14, till den juridiska 16, till den medicinska 37, häribland inberäknade föreståndarne för klinikerna, samt 75 till den filosofiska, då till denna äfven föres stats- och kameralvetenskaperna.
Utom de nämnda klinik-föreståndarne synes af detta antal ej någon annan, än en ledamot af vetenskapsademien, Grimm, stå utom universitetets stat.
Det är för öfrigt kändt, att vid de bättre Tyska universiteterna antalet äfven af löntagande lärare ej är noga bestämdt.
Om ett universitet eger någon utmärktare ung man, hvilken det gerna vill behålla, eller om en ny lärare i någon vetenskap anses af nöden, så anslås för dessa ändamål en extraordinarie professors-lön.
Dessa äro vanligen mindre än för de ordinarie professorerna.
Men alla löner öfverhufvud bero på ackord, så att vilkoren i enskild väg äro stipulerade, förr än den offentliga kallelsen utfärdas.
Den nämnda katalogen intimerar 308 serskilda föreläsningar, från 6 till 1 timma i veckan, det sednare blott för offentliga föreläsningar.
Härvid bör likväl märkas, att icke alla i katalogen upptagna föreläsningar hållas, utan detta beror af åhöraren.
Och i Tyskland gäller sällan, i Berlin väl aldrig, det gamla: tres faciunt collegium.
Anmäler sig tillräckligt antal auditorer, så hålles det annonserade privata kollegiet, i annan händelse icke.
Ja, det händer väl, att professorn lämpar sig efter åhörarenas önskan och läser öfver ett ämne, som ej finnes upptaget i katalogen.
Man säger, att de Tyska professorerne för de publika timmarne spara det sämsta, de för tillfället hafva att erbjuda.
Men den Tyska studenten, som vet hvad kollegierna kosta, låter intet tillfälle att få dem gratis gå förloradt, och något slarf vågar man icke bjuda honom uppå.
Det rättare är derföre, att för de publika lektionerna väljes ett ämne, som på kortare tid kan uttömmas; och tiden är vanligen en à två timmar i veckan.
Mången dispenserar sig helt och hållet från offentliga föreläsningar, isynnerhet om han gifver öfningstimmar i något seminarium o. s. v.
Såsom bevis, huru stark täflan är, kan anföras, att i den anförda katalogen annonseras t. ex. 5 föreläsningar i kriminalrätten, 4 öfver kyrkolagen, 3 i juridisk encyclopedi, lika många öfver kriminalprocessen, civilprocessen och «öffentliches Recht des Deutschen Bundes.»
Likaså 4 kollegier i allmän patologi, lika många i farmakologi, 8 i allmänna och speciella kirurgien, 4 i metafysik, deribland trenne af Hegelianer, 3 i experimentalfysik, 2 i mineralogi samt experimentalkemi, utom 6 andra föreläsningar i kemien, 2 i dogmatik, i politik och statsrätt o. s. v.
Besinnar man dertill, hvad det är för män, som sålunda täfla med hvarandra om att gagna på samma gång, som att vinna ära och penningar, så kan man lätt göra sig begrepp om den ifver, med hvilken här studierna drifvas, och om den ansträngning, en sådan täflan fordrar.
I teologiska fakulteten:
Marheineke, Neander, Vatke, Twesten; i filosofien:
Steffens, Hotho, Michelet, Benecke; i historie:
Raumer, Rancke; i kirurgien:
Jüngcken, Dieffenbach, Gräfe, Froriep; i kemien:
Mitscherlich, Rose, Link.
Mera ensamstående, hvar i sin sak, äro sådane män som Savigny, Encke, Poggendorff, Müller (anatom), Ehrenberg, Stuhr (archäolog), Ritter, och filologerna:
Boeck, Zumpt, Heyse, Bopp, Grimm, Rückert.
Mot sådana namn har den yngre, mindre berömda läraren ingen annan utväg, än att läsa «unentgeldlich», tills hans insigter och föredrag blifvit kända och tillvunnit honom åhörare.
Man har likväl anmärkt, att Berlin mera tillegnat sig utmärkta män från andra universiteter, än sjelf uppammat sådana.
Orsaken kan väl till en del sökas deri, att befordran inom universitetet, såsom alltid, mer eller mindre måste gå i tur, och sålunda den, som en gång blifvit docent i Berlin, förr eller sednare måste hinna en Tysk lärds högsta yttre utmärkelse, den att blifva Berliner-professor, hvaremot denna, för att hinnas af en lärare vid något af Tysklands öfriga universiteter, fordrar den största litterära ryktbarhet.
Antalet af docenter är äfven jemförelsevis mindre vid de Preussiska universiteterna, än vid andra.
Så har t. ex. universitetet i Leipzig på tillsamman ungefärl. 100 lärare 45 docenter.
Berlin har i medeltal 1700 studenter.
Detta antal skulle kanske t. ex. i Sverige icke gifva åhörare nog för så många kollegier.
Men i Tyskland är studenten tvungen att afhöra vissa kurser, för att blifva mottagen till examen och vinna inträde på embetsmannabanan.
Vanligen läser han derföre ganska litet utom sina kollegii-häften.
Detta ersättes väl till en del af hans dugliga underbyggnad från gymnasierna.
Men en gifven följd deraf måste dock vara en viss ensidighet.
Studenten sluter sig till en viss lärare och dermed vanligen till en viss skola.
En sådans vanliga lag är, att icke taga någon kännedom om andra samtida skolors bemödanden.
Studenten följer denna sed redan derigenom, att hans tid icke tillåter honom höra flera lärare i samma ämne.
Också sätter hvar och en student sin ära uti att bekänna sig till den eller den skolan.
Bildar han sig till vetenskapsman, så blir han väl tvungen att framdeles taga närmare notis om sin vetenskaps historia, men han är emellertid redan bunden vid ett visst sätt att se och tänka, och endast en ovanligare förmåga kan befria honom från de fjettrar, detta honom pålagt, samt föra honom längre, än till en mer eller mindre sjelfständig utbildning af skolans läror.
Öfvergår han till embetsmannalifvet, så är han än mera beröfvad all sjelfständighet.
Ty hans kunskaper stadna då ofta vid kollegii-häftena, eller, om han fortsätter sina studier på egen hand, så inskränka sig dessa vanligen till uppmärksamhet uppå skolans öden och hvad i dess anda produceras.
Med ett ord: då allt hans vetande är frukten af en i det minsta ingående ledning, så blir han mer eller mindre oförmögen af fritt sjelfstudium.
Tysk student behandlas äfven för öfrigt mera som en skolgosse, än såsom en yngling, hvars framtid man lemnat i hans egen hand, för att hos honom utbilda den mogenhet och sjelfständighet, som höfves mannen.
Det finnes universiteter, der det t. ex. genom lag är bestämdt, till huru stort belopp en skomakare, en skräddare, en handlande, en värdshusvärd får lemna studenten kredit, och för hvilken summa, uppgående till några r:dr b:ko, han genom universitetsmyndigheterna kan kräfva återbetalning.
Studenten måste då beriktiga en sådan fordran före nästföljande termin eller, om han är sinnad att lemna universitetet, förrän han kan erhålla sitt akademiska vittnesbörd.
Än strängare hållna äro blifvande prester, vid de universiteter, der såkallade stift finnas, uti hvilka de njuta fritt uppehälle och fri undervisning.
De få blott på bestämda timmar lemna sina läsrum, som vanligen äro gemensamme för flera, och stå der under ständig uppsigt, så att hvarken samtal eller minsta buller är tillåtet, utom på de få fritimmarne.
Likaså måste hvarje student af den ifrågavarande läraren ega ett betyg, att han ordentligt afhört föreläsningarne, med tillagdt epitet för hans flit och förvärfvade insigt i ämnet, hvilket sednare läraren dels af kollegii-häftet, dels genom ett anstäldt colloquium bör utforska.
Stundom är dock detta en blott ceremoni.
Förf. var tillstädes hos en professor i Halle vid ett tillfälle, då denne utfärdade ett sådant betyg.
Han skrattade deråt, sägande: att det var honom omöjligt att veta, om den ifrågavarande studenten ens bivistat hans kollegier.
Nog af, han hade anmält sig vid semesterns början och fick derföre samma betyg, som alla andra.
Disciplinen är äfven för öfrigt ganska sträng, så att störandet af andras fred för studenten vanligen medför relegation.
Domen anslås då ej blott å intimationstaflan vid det universitet, der den dömde varit inskrifven och domen fallit, utan kopior deraf tillsändas öfriga universiteter och skyllra äfven i månadtal bland dessas intimationer.
För en sådan olycklig är då vanligen all utsigt till vidare fortkomst stängd.
Om den akademiska disciplinen är i allmänhet att säga, att många omständigheter tala för en mildare beifran af studentens förseelser, då dessa äro en följd af ungdoms-öfvermod.
Men om sådant ej anses rådligt, så bör han åtminstone tillgodonjuta den allmänna lagens skydd.
Att för honom stifta undantagslagar, vida mera inskränkande och stränga än de, hvilka hvar och en annan medborgare är underkastad, detta är barbari.
Sådana kreditlagar, som de ofvananförda, ställa den till myndig ålder komne under förmynderskap och förklara den omyndige studenten för en större vettvilling, än hvarje annan yngling i samhället, samt måste förnedra honom i egna och andras ögon.
En relegation för en förseelse, som hvar och en annan kan godtgöra med böter, måste, då den publiceras kring hela Tyskland, drifva en menniska till förtviflan.
Sjelfmord äro också intet ovanligt bland tyska studenter, ehuru deras orsak äfven ofta är det erbarmliga examensväsendet.32 Men utom den allmänna orättvisan i dylika institutioner måste de äfven förslafva det ungdomliga sinnet och, i förbindelse med metoden för de akademiska studierna, beröfva den blifvande mannen all sjelfständighet i tänkesätt och handling.
Uti vissa länder, såsom i Preussen och Würtemberg, är examinerandet drifvet till en ytterlighet, som måste förvandla alla studier till lexläsning.
Det är icke nog dermed, att en ungdomlig ärelystnad drifver studenten att arbeta endast för examen: denna eger äfven ett direkt inflytande på hela hans framtid, emedan hans blifvande befordran som embetsman beror af examensbetyget.
Vanligen afläggas, utom en preliminär examen vid universitetet, ännu tvenne examina inför det skolråd, konsistorium, civila eller administrativa kollegium, som har sig de blifvande embetsmännens pröfning uppdragen, den första för inträde i tjensten, den andra för legitimerandet till en ordinarie beställning.
Ett högre examensbetyg berättigar till tidigare befordran, och vissa lägre videtur gifva endast anspråk på underordnade platser.
Den som känner, huru skild embetsmannadugligheten är ifrån förmågan att inhemta en mängd utanlexor, oftast det vidrigaste för ett så kalladt godt hufvud, deremot en lätt sak för den, som, emedan han eger total brist på omdöme, i tanklös lexläsning ser den enda väg att utmärka sig, den kan lätt fatta, hvartill ett sådant system skall leda.
Vi vilja dervid icke ens taga i betraktande svårigheterna, att genom examen utröna examinandens verkliga insigter, eller det tillfälliga i examinatorns egen skicklighet, lynne och redbarhet.
Men uppenbart är, att en chef med mera säkerhet skall kunna bedöma, hvartill de personer duga, som i åratal arbetat under hans ögon.
Man klagar nu allmänt öfver följderna af detta examensraseri, men att upphäfva de stadganden, som härpå hafva afseende, låter sig numera ej så lätt göra, utom det att man derigenom skulle erkänna, det man begått en dumhet.
«Endast China», sade en Tübinger-professor, «öfverträffar Würtemberg i examensväsendet», och detta omdöme karakteriserar träffande beskaffenheten af detsamma samt det formväsende och det pedanteri, hvartill det måste leda.
Den sålunda jägtade studenten, som i allt finner sig behandlad som ett barn, ehuru yfviga än hans polissonger, mustascher och pipskägg vexa, leker i stället man samt lefver i en inbillad verld af oberoende och verksamhet.
Denna består hufvudsakligen uti att sköta floretten samt snart värjan eller hellre sabeln («den Schläger»), som numera begagnas vid de flesta universiteter.
Det är sällan fråga om allvarligare förolämpningar eller en med hämndkänsla i hjertat förd strid, utan man slås för att hafva något att göra, hvarvid man kan njuta af sin kraft och känna sig fri, i ordets bokstafliga mening lemnad på egen hand.
Vanligen tagas alla möjliga försigtighetsmått, för att göra leken så litet farlig som möjligt.
Men sådana leksaker kunna ej utan all fara handteras, och det vankas derföre stundom svåra blessyrer, ehuru af sabeln sällan dödliga.
De vanligaste dueller tillställas i landsmanskapen mellan kämpar, som ofta pröfvat hvarandra, och äro derföre mindre vådliga än de, som förefalla mellan andra studenter.
I Würtemberg t. ex. straffas duellanter och sekundanter med fyra månaders fästning, i andra stater olika; men öfverallt undgår den tillstädesvarande fältskären, någon medicine studerande, allt ansvar.
Dueller förefalla likväl vid hvarje universitet snart sagdt dagligen, och man synes blunda för dem, om ej tillfälligtvis den allmänna uppmärksamheten väckes af några svårare följder.