Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Berörda §• lyder sålunda: “Den, som vill söka fattig-understöd, anmäle sig antingen hos ordföranden, kyrkoherden eller annan ledamot i fattigvårds-styrelsen uti den ort, till hvilken han hörer eller der han sig befinner, eller hos någon af de personer, som kunna af fattigvårds-styrelsen vara utsedde till emottagande af sådana anmälanden, eller hos Krono- eller Polisbetjeningen, hvilken är skyldig att genast anmäla förhållandet hos fattigvårds-styrelsen."
Då, såvidt Utskotten erfarit, någon olägenhet icke uppstått till följd af omförmälda, åt understöds-sökande lemnade tillåtelse, att med sin anhållan derom vända sig till Krono- eller Polisbetjeningen, samt allt pockande, då understödet sökes, redan är uti förordningens 8 §. förbjudet, få Utskotten tillstyrka, att berörde yrkande må lemnäs utan afseende. 20 §.
Af Herr Kontrakts-Prosten Runsten (6:te punkten): att bestämmelsen i 1 moni. att “hvar, som söker tilltvinga sig gåfva, eller med begäran eller anropande om 12 Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, Jti 20. allmosa, i penningar, varor eller klädespersedlar, för egen del eller för annan, vänder sig till någon, hvilken icke med fattigvården eger befattning, eller i sådant hänseende besvärar allmänheten, vare sig att afsigten att bekomma allmosa tillkännagifves med ord eller åtbörder eller genom framvisande af kroppsliga lyten, anses derigenom hafva bettlat," måtte upphäfvas, men §:ns 2:dra mom. erhålla följande förändrade lydelse: “Den, som efter fylld 15 års ålder befrädes med bedrägligt bettlande eller dermed i oträngdt mål besvärar allmänheten, är förfallen att behandlas lika med försvarslös;" och att, till följd häraf, orden: “dock så att bettlande icke må tillåtas," måtte från 2:dra §. utgå; samt af Peter Gabrielsson: dels att med uteslutande af föreskriften i 2:dra mom., att den, som efter fylld 15 års ålder, beträdes med bettlande, är förfallen att behandlas lika med försvarslös person, derest det icke kan visas, att fattigvårdsstyrelsen åsidosatt att om honom taga den vård, som enligt förordningen densamma ålegat, det måtte stadgas, att den, som beträdes med bettlande, skall erhålla varning inför Kyrkoråd eller Fattigvårds-styrelse, eller ock vidkännas minskning af fattigunderstöd, eller derest den bettlande är barn, agas, om felet förnyas, samt dels att §:ns 3 inom., som stadgar, att, om föräldrar, stjufföräldrar eller fosterföräldrar befalla eller tillåta sina, under femton år gamla, barn, att bettla, blifva sådana föräldrar behandlade på sätt 2:dra mom. om bettlare föreskrifver, matte, såsom högst olämpligt, utgå.
Ett af en ordnad fattigvårds väsendtligaste ändamål måste otvifvelaktig! vara att utesluta nödvändigheten för den fattige att genom tiggeri anlita sina bättre lottade medmenniskors frikostighet; och för vinnande af detta ändamål har också i Förordningen fattigvårds-samhällena blifvit ålagd ansvarighet för de fattiges försörjning.
Då behof för dessa af särskilda allmosor således icke bör förefinnas, måste, efter Utskottens omdöme, bettlande, som oftast utgör ett af lättjans och liknöjdhetens kännetecken, vara förbjudet, utan afseende derå, huruvida det sker “bedrägligt, " eller “i oträngdt mål," hvilket väl i de flesta fall blefve omöjligt att tillförlitligen utröna.
Dessutom skulle, genom antagande af den utaf Herr Prosten Runsten föreslagna bestämmelse, tiggeriet, efter all sannolikhet, komma att i betydlig mån tilltaga, synnerligast som det är att förmoda, att de, hvilka blifva om allmosa anlitade, högst sällan skulle vilja underkasta sig obehaget och besväret af en undersökning, huruvida den hjelpsökandes behof vore verkligt eller låtsadt.
Utskotten kunna af dessa skäl icke biträda Herr Prostens ofvannämnda förslag, utan hemställa vördsamt att detsamma ej må bifallas.
Och sorn den, hvilken genom bettlande söker sin utkomst och dymedelst undandrager sig det försvar, Fattigvårds-styrelse är i tillfälle att honom lemna, måste vara att betrakta såsom den der bevisligen hvarken af egna tillgångar eller genom andras vårdnad eger sin bergning, eller, enligt 1 §. af Kongl.
Stadgan den 29 Maj 1846, såsom saknande laga försvar, förefinnes, efter Utskottens uppfattning, icke något giltigt skäl dertill, att ej sådan person skulle vara underkastad enahanda uppsigt, inskränkning uti friheten att välja vistelseort och vilkorlig» arbetstvång, som annan försvarslös person.
Förmaningar skulle säkerligen sällan göra tillfyllest att förmå den bettlande att afsäga sig begagnande af det med så ringa möda användbara medel till utkomst, som genom bettlandet erbjudes; och genom Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Ut skott ens Betänkande, M 20- 13 minskning af det fattigunderstöd, den bettlande kunde åtnjuta, lemnades honom ytterligare anledning till tiggeriets fortsättande.
Utskotten anse följaktligen Peter Gabrielssons motion, såvidt den afser ändring uti 2:dra mom. af Fattigvårds-förordningens 20:de §. icke böra bifallas.
Vidare har Peter Gabrielsson föreslagit, att barn vid förnyadt bettlande måtte med aga tillrättavisas, men deremot föräldrar, stjufföräldrar eller fosterföräldrar, som befalla eller tillåta sina barn att bettla, vara från ansvar fria.
Men då det i allmänhet är att antaga, att barn sakna kännedom om det felaktiga uti tiggeriet, helst de ofta af föräldrarne dertill uppmuntras, samt desse merändels begagna de minderårige barnen för att med mindre möda och mera framgång till sitt uppehälle undfå de medel, som genom ett lättjefullt och sorglöst lefnadssätt annorledes ej kunna anskaffas, synes det Utskotten, att Fattigvårds-fÖrordningen rätteligen betraktat, sådane föräldrar såsom de verkligen bettlande, men ansett barn, som tigga, icke böra vara underkastade annan tillrättavisning, än den, sorn rättänkande föräldrar eller målsmän kunna finna sig befogade att gifva; hvarföre Utskotten vördsamt hemställa, att å berörda förslag afseende icke må fästas. 22 och 23 §§.
Af Herr Kontrakts-Prosten Runsten (10:de punkten): att föreskrifterne i 22 §:s 1—5 morn., hvarigenom bestämmes, att klagan öfver Fattigvårds-styrelses åtgärder eller samma styrelses beslut i fättigvårdsmål, äfvensom tvister emellan särskilda samhällen skola upptagas och pröfvas af Konungens Befallningshafvande, öfver hvars beslut i sådane mål besvär få anföras hos Kongl. Maj:ts och Rikets Kammarrätt, och att missnöje emot dess beslut må hos Kongl. Majit i underdånighet anmälas, mätte såsom emot fattigdomens egen natur och högre åsyftning i grunden stridande, upphäfvas; att deremot åt 6 mom. i 22 §. måtte gifvas den tydning eller, om så behöfves, den närmare bestämning, “det må alla både hjelpbehöfvande fattige och fattigvårdsstyrelse!-, derest de i frågor om hotande eller verkliga rättsviolationer hafva i civil eller criminel väg något med hvarandra obytt, i alla sådana fall vända sig i vanlig rättegångsväg först till underdomstolarne;" samt att 23 §., som stadgar, att understöd af allmänna medel för vissa fattige skall af Fattigvårdsstyrelse sökas hos Konungens Befallningshafvande, sorn åligger att de inkomne ansökningarne granska och, jemte desses insändande till Kongl. Majit, föreslå de understöd af allmänna medel, Hvilka kunna finnas af behof och billighet påkallade, måtte ändras sålunda, att bestyret med desse ansökningars emottagande, granskning och öfversändande må tillkomma hvarje Stifts Domkapitel," så att hela fattigvården dymedelst blefve en ej blott pä idel nåd och barmhertighet grundad, utan ock ordentligen vidmakthållen och styrd kyrkoangelägenhet;" samt af Peter Gabrielsson: att Kammarrättens befattning med mål rörande fattigvården måtte upphöra och desse till Kongl. Kammarkollegium öfverlemnas.
Enär i allmänhet ekonomiska ärenden Konungens Befallningshafvande tillhöra, kunna Utskotten icke medgifva olämpligheten deraf, att äfven mål och frågor, sorn angå fattigvården, af Konungens Befallningshafvande behandlas.
Skulle, såsom Herr Prosten Runsten föreslagit, berörde mål komma att i stället till under - 14 Lag- samt Allm. besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, M 'JO. domstolarne hänskjutas, kunde, i anseende dertill, att desse blott vissa tider af året hafva sammanträden, den skyndsamhet vid malens handläggning och afgörande icke iakttagas, som hos Konungens Befallningshafvande är möjlig.
I anledning häraf och då Utskotten sakna skäl att uti 23 §. tillstyrka någon förändring i den af Herr Prosten Runsten föreslagna syftning, få Utskotten hemställå att bemälde Herr Prosts ifrågavarande yrkanden må lemnäs utan bifall.
Och då föreskriften derom, att besvär öfver Konungens Befallningshafvandes utslag i mål och ärenden af nämnde beskaffenhet skola hos Kongl. Kammarrätten fullföljas, torde hafva i sednaste Fattigvårds-förordning tillkommit (Tels med afseende å den olika mängd af göromål, hvilka tillhöra det ena eller det andra af Rikets Kollegier, dels af det skäl att berörde mål och ärenden vanligast angå skyldigheten att till fattigvården bidraga, hvilken skyldighet till en del är såsoin en beskattningsfråga att anse, dels ock emedan omförmälda skyldighet är beroende af rätta mantalsskrifningsorten, rörande hvilken fråga, i händelse af tvist,, besvär öfver Konungens Befallningshafvandes utslag likaledes böra hos Kammarrätten fullföljas, anse Utskotten Peter Gabrielssons motion i denna del icke böra bifallas.
Beträffande slutligen Peter Gabrielssons yrkande, att Rikets Ständer, med åberopande af de utaf honom mot Fattigvårds-förordningen nu framställde anmärkningar, måtte hos Kongl.
Maj:t förnya sin vid sista Riksdag i underdånighet gjorda anhållan, att i ämnet erfarne och kunnige män måtte utses att en fullständig revision och omarbetning af fattigvårds-stadgan verkställa; så och då de anmärkningar, hvilka blifvit af motionären anförda såsom skäl för de af honom föreslagna förändringårne, till större delen blifvit af Utskotten underkände, samt i allt fall, den ar 1S53 förändrade Fattigvårds-förordningen så kort tid varit gällande, att erfarenheten vid dess tillämpning icke torde kunna åberopas såsom giltig anledning till en dylik anhållan, få Utskotten, med afseende jemväl derå, att Kongl. Majit vid utfärdandet af samma förordning täckts i nåder godkänna de af Rikets Ständer vid de två sistförfluten Riksdagarne i förevarande ämne uttalade åsigter, vördsamt hemställa, att Peter Gabrielssons omförmälda yrkande ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stocksolm den 4 Augusti 1854.
Reservationer af Herr Friherre Alströmer, C. J. O.: “Kongl.
Förordningen angående fattigvården i Riket af den 13 Juli 1853 stadgar i g. 2: “vilja samhällets samtlige, vid sockenstämma i beslutet deltagande, medlemmar, i afseende på fattigvården fördela samhället i kretsar eller rotar, med åliggande för en hvar af dessa att försörja dithörande fattighjon, vare sådant ock tillätet; och gälle detta beslut hvarje gang för fern år, efter hvilkas förlopp frågan ånyo skall till öfverläggning förekomma och de fleste rösterna bestämma, om fördelningen må ytterligare för fern är fortfara.®
En enda röstägande kan således förhindra tillvägabringandet af en så beskaffad utaf fattigvårds-samhällets alla öfriga medlemmar önskad och nyttig ansedd fördel - Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, M 20. 15 ning.
Till undanrödjande af denna olägenhet hafva Utskotten föreslagit, att stadgandet måtte erhålla följande förändrade lydelse: “Uppstår fråga att i afseende på fattigvården fördela samhället i kretsar eller rotar, med åliggande för en hvar af dessa att dithörande fattighjon försörja, vare sådant ock tillåtet; och gälle beslut derom hvarje gång för fem är, efter hvilkas förlopp frågan ånyo skall till öfverläggning förekomma och dervid bestämmas, om fördelningen må ytterligare för fem ar fortfara.®
Då emellertid någon särskild bestämmelse i afseende på fattandet af beslutet om en sådan fördelning icke influtit, hvadan frågan skulle å sockenstämma i stadgad ordning afgöras, vill det synas, som man, genom afhjelpande af en olägenhet, lemnat rum för en annan af vida mer betänklig art.
Icke sällan inträffar, och i Stad torde förhållandet oftast vara, att en mindre trakt af ett fättigvårds-samhälle har ett stort antal fattige och den öfriga delen deraf få eller inga.
Finge det i sådant fäll, utan något särskildt förbehåll, bero af de fleste röstegande att besluta om samhällets fördelning i kretsar eller rotar, med åliggande för en hvar af dessa att dithörande fattighjon försörja, är det mer än troligt att samhällets fattigvård mången gång komme att till största delen hvälfvas på den rote, der de fattige voro boende och att de öfriga rotarne, som egde öfvervägande röstantal vid sockenstämman, skulle i mer eller mindre mån frigöra sig från denna tunga.
Sådant kunde likväl förebyggas, antingen derigenom, att, sedan beslut om fördelning ä sockenstämma blifvit fattad t, de fleste röstegande inom hvar och en af kretsarne eller rotarne finge bestämma om de ville på fördelningen ingå, eller ock derigenom, att, vid fördelning i kretsar eller rotar, der fattigförsörjningen icke redan förut rotenis besörjts, jemkning i försörjnings-skyldigheten kretsarne eller rotarne emellan skulle ega rum, så att den ena icke mera än den andra genom fördelningen betungades.
Om, såsom under öfverläggningen inom Utskotten antagits, fattigvårds-samhälles fördelning i kretsar eller rotar bör, så vidt ske kan, ega runi och således åstadkommandet deraf befordras, torde sistnämnde sätt till förekommande af en orättvis fördelning vara att föredraga; och skulle det till förändring ifrågakomna stadgandet i den nådiga Förordningen möjligen då kunna lyda sålunda: §• 2. 1 mom.
På hvart och ett
Uppstår fråga att i afseende på fattigvården fördela samhället i kretsar eller rotar, med åliggande för en hvar af dessa att dithörande fattighjon försörja, vare sådant ock tillåtet; dock att i fättigvårds-samhälle, der fattigförsörjningen dittills icke rotevis besörjts, och vid indelning dertill kan inträffa, att en eller annan krets eller rote, genom ett derinom varande större antal fattighjons försörjande skulle tillskyndas särdeles mera tunga än de öfriga, jemkning i försörjnings-skyldigheten de förre och de sednare emellan bör ega rum, intilldess ett motsvarande antal af fattighjon i de mera betungade afgår.
Beslut, om fattigvårds-samhälles fördelning i kretsar eller rotar galle hvarje gång för fem år, efter hvilkas förlopp frågan ånyo skall tili öfverläggning förekomma och dervid bestämmas, om fördelningen må ytterligare för fem år fortfara.
Har sådan fördelning
Besvärs- och Ekoii.-Uts/cotiens Betänkande, M 20.
Af Herr Ribbing, A., som, jemte (let han instämt i Herr Friherre Alströmer» mening, tillika afgifvit följande reservation: “Derest någon underdånig skrifvelse från Rikets Ständer skulle tillstyrkas, åsyftande rättelse i den blott ett år gamla fattigvårds-förordningen af den 13 Juli 1853, sä anser jag att skrifvelsen jemväl bör innefatta underdånig begäran om uteslutande af beskrifningen i 20 §.
1 mom. på huru en till sitt yttre vanlottad kan bettla, nemligen, som det beter: “genom framvisande af kroppsliga lyten."
Med lika, om ej större skäl borde förbjudas att. framvisa eller blotta vissa fullkomliga former, som ty värr ock sker af både egennyttiga och osedliga bevekelsegrunder och deraf allmänheten lika mycket kan besväras, som i förra hänseendet det i fattig-lagen omförmäles kunna, ske.“ Af Herr Lector A. F. Sondén. “Mot sammansatta Utskottens beslut reserverar jag mig i följande punkter: §. 1.
Se nedan vid §. 4. §. 2.
Genom den af Utskotten bär förordade ändring af nu gällande förordning, skulle åt sockenstämmas pluralitet öfverlemnas att fördela socknen i kretsar eller rotar, med åliggande för en hvar af dessa att försörja dithörande fattighjon.
Utan att förneka de fördelar, hvilka en sådan fördelning af ett större fattigvårds-samhälle i liera mindre kan medföra i afseende på tillsynen öfver och värden om understödstagarne, anser jag dock en på detta sätt åt flertalet medgifven rättighet vådlig, såsom innebärande en makt att öfver höfvan betunga minoriteten mot dess vilja.
Ofta samlas i en kommun mängden af fattige inom en liten trakt, der bosättningstillfälle lätt erhålles genom någon eller nagra mindre nogräknade, stundom utom socknen boende, delegare.
Uppstår fråga att dela en sådan socken i rotar, med åliggande för hvar och en af dessa att, försörja dithörande fattighjon, så måste, med undantag af dem, sorn bo i en så vanlottad trakt, församlingens öfriga medlemmar vara intresserade för en roteindelning, hvarigenom bördan af fattigvården till största delen hvälfves på den olyckliga rote, dit de liesta fattighjonen höra.
Att icke förutsätta möjligheten af (let förtryck, sorn flertalet af en församlings medlemmar enligt, en sådan lag skulle kunna utöfva mot några fa, kan visserligen göra heder at Utskottens rätts- och billighetskänsla.
Men då hvarje lag förutsätter en annan möjlighet, nemligen att hvar och en begagnar den till sin förmån, och ingen myndighet lärer döma efter de onämnda förutsättningar af billighet, hvilka ligga i lagstiftarens känsla, utan efter den skrifna lagens klara ordalydelse, så nödgas jag anse det för en stor brist i Utskottens förslag, att, med intet ord något korrektiv mot ofvan antydda förtrycks utöfvande blifvit stadgadt.
Under diskussionen inom Utskotten förutsatte en och annan talare en jemn fördelning af den gamla fattigvårdst,ungan samtidigt med roteindelningen.
Författningen säger ingen ting derom.
Andra hänvisade till möjligheten att i besvärsväg vinna rättelse.
Alen när delningen lagligen, genom pluralitets beslut tillkommit, hur skulle den kunna på bevärsväg ändras?
Då författningen i formelt hänseende blifvit iakttagen, och beslutanderätten i sak tillhör församlingens pluralitet, som deröfver beslutat, kan väl icke detta beslut, af någon auktoritet på blotta billighetsskäl upphäfvas eller ändras.
Jag anser dock icke omöjligt i att, högre auktoriteters, t. ex. Konungens Befallningshafvandes hand lemna korrektivet mot den lara, som en obillig roteindelning kan medföra, och föreslår i detta hänseende, att om den Kongl Förordningens 2 §. behöfver en sådan förändring, sorn Utskotten föreslagit, dock tillika må tilläggas:
Besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, M 20. 17
Om någon det fordrar, skall socknestämmas beslut härom underställas Konungens Befallningshafvande, som eger tillse, att indelningen icke leder till någon rotes obilliga betungande. §. 4.
Motionären, P.
Gabrielsson yrkar, att den föreskrift må meddelas, att “föräldrar och barn skola, i män af behof, ä ena, samt förmåga ä andra sidan bidraga till hvarandras försörjning.
Saken synes så tala för sig sjelf, att deremot intet varit att invända.
Man har icke heller nekat behöfligheten af ett, positivt lagbud i detta syfte; öfverträdelserna af det kända sedebudet äro olyckligtvis inom värt land dertill alltför talrika och uppenbara.
Men Utskotten finna i fattigvårds-lagstiftningen ingen plats lämplig för ifrågavarande stadgande; det borde åtminstone förut återfinnas i civil-lag.
Om likväl Utskotten, med erkännande af sakens rättvisa och vigt, velat söka en plats för dess införande i fattigvårds-stadgan, så hade den icke varit svår att finna.
I nu gällande förordnings 1 §. stadgas: “ Arbetsför och frisk person vare skyldig att, utan fattigvårdens betungande, draga försorg om sig och de sina.“
Jemför man härmed P- Gabrielssons nyss anförda förslag, så kan man väl knappt undgå att finna dels bådas öfverensstämmelse i sak så till vida, att det, ena lika mycket och lika litet, som det andra försvarar sin plats i en förordning om fattigvården; dels ock att motionärens förslag framför det gällande stadgandet har tvänne väsendtliga företräden.
Hvem detta åsyftar med uttrycket de sina finnes ingenstädes bestämdt förklaradt; och uttrycket är ej sjelfklart, hvilken förtjenst tillkommer motionärens ord: föräldrar och barn.
Vidare fördrar författningen ovilkorligt, att hvarje frisk och arbetsför persons förtjenst skall räcka till, så att han dermed kan underhålla sig och de sina, — en fordran, som ej alltid kan uppfyllas.
Att deremot föräldrar och barn, i män af behof å ena, samt förmåga å andra sidan, skola bidraga till hvarandras försörjning, är en fordran, som alltid förblifver möjlig.
Af författningens ifrågavarande punkt qvarstår således blott en persons pligt att försörja sig, och den synes äfven böra qvarstå.
Enligt min mening borde således, med anledning af P. Gabrielssons motion, med bibehållande af §. 4 oförändrad, sista punkten af §•
1 ändras till följande lydelse:
Arbetsför och frisk person vare skyldig att, utan fattigvårdens betungande, försörja sig sjelf.
I sammanhang härmed borde i §. 6 morn. 3, “vården af barn" ändras till “vården af föräldrar eller barn," “barnavården" till “vården af föräldrar eller barn,“ “barnets" till “fadrens, modrens eller barnets." §. 14 mom. 2.
Utskotten föreslå af skäl, som synas mig synnerligen svaga, att bibehålla detta moments ordalydelse oförändrad.
Derigenom blir hädanefter såsom hittills en församling förbunden att underhålla en person, hvilken, född för mångå år sedan af en kringstrykande qvinsperson, aldrig funnits inom församlin - Bih. till Ii.
Prat. 1S53 <?■ 1S54. 7 Sami. 2 Afd. 7 Haft. 18 Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, NI 20. gen; andra kommuner, i synnerhet städer, belastas med skyldigheten att underhålla de barn, som fördolda mödrar, med skydd af Kongl. Brefvet den 17 Oktober 1778, lemna.
Någon rätts- eller billighetsgrund till en sådan pligt kan jag ej upptäcka.
Staten, hvilken genom sin polisuppsigt borde hindra qvinspersoners kringstrykande utan sysselsättning och bostad, Staten, som genom sin nyssnämnde medlidsamma lag hindrar kommunen att söka rätt pa modren och dess försörjningsort, bör äfven vidkännas ali den kostnad, som en på dylikt sätt född persons understöd kräfver.
Lägger man härtill, att det ifrågavarande stadgandet om en persons försörjningsrätt af den kommun, der han blifvit född, kan föranleda till den obarmhertighet, att man från hus till hus och från by till by afvisar en olycklig qvinna, hvars barnsnöd är nära, så finner jag så mycket mer skäl att tillstyrka P.
Gabrielssons hemställan i denna punkt.
Af Herr Prosten P. O.
Carlander, som instämt med Herr Lektor Sondén.
Af Herr Prosten C. J).
At •osenius, Herr Kontrakts-Prosten ./. Wåhlander, Herr Hofpredikanten A. Eurén och Herr Kontrakts-Prosten N. Nordlander, hvilka instämt i Herr Lektor Sondéns reservation, angående Utskottens beslut i fråga om Riksdags-fullmäktigen Peter Gabrielssons ifrån Jönköpings län förslag till ändring uti fattigvårds-förordningens 14 §. 2 mom.
Af Herr Hofpredikanten T. Wensjoe och Herr Professor E. G. Bring, som förenat sig med Herr Lektor Sondén, i fråga om den af Utskotten föreslagna ändring af nämnde förordnings 2 §.
Af Herr Prosten A. P.
Traneus, Herr L. W. Henschen, Herr A. F.
Boman, Herr S. G. Wetterberg och Herr C.
Hasselrot emot Utskottens nyssberörda förslag
Af förre talmannen Nils Persson från Kronobergs län: “Mot Utskottets tillgörande att neka rättelse uti 14 §. får jag mig reservera.
Vid sist hällne Riksmöte beslutade Rikets Ständer för deras del, att som, till följd af stadgandet i sagde §., det skulle föranleda till ett obehörigt betungande för det. fattigv år ds-samhälle, inom hvilket barn af kringstrykande eller resande qvinna blifvit fr arn fädt. hafva Rikets Ständer funnit att, med uteslutande af bestämmelsen derom, att då modrens försörjning s-ort ej kan utrönas, barnet skall tillhöra fattigvårds-samhållet i den ort, der det blifvit fädt, det bör stadgas, att i thy fall Kongl. Maj:t och Kronan bekostar personens fattigvård, på sätt i 3 mom. föreskrifves.
Att frånträda detta beslut kan ej vara välbetänkt, då det inom Utskottet upplystes, att åtskillige fattigvårds-samhällen redan blifvit obehörigt betungade med värd och underhåll till barn af kringstrykande qvinnor, och sådant i följd deraf, att den, hos hvilken den okända men i barnsnöd stadda qvinnan begärt härberge, ansett sig moraliskt skyldig och till undvikande af laga ansvar nödsakad att bifalla hennes begäran.