Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han tror dig död... han gråter vid din åtanka... hans menlösa själ saknar en mors ömhet.
Hvad glädje för honom, Elvire!... för mig... om alla tre förente!
Ett ord, och Alonzo är i dina armar.
E LVIRE med öm förundran.
D IEGO . E LVIRE med häftig glädje.
Betänk, att mitt hopp bedraget ger mig döden.
Ditt öde är i dina händer.
Säg, befall!
En mor...
Kan du tveka?
E LVIRE . D IEGO . D IEGO med köld och styrka.
Du gör hans olycka, om du upptäcker hvem du är...
Du känner din dom: du tolkar den, om du, sedan du sett honom, nekar dig till sanningen.
Låt mig se min son!
Du lofvar?
E LVIRE alltid utom sig.
131 E LVIRE med samma häftighet.
Jag går...
Kom ihåg... (Afsides) Mitt hopp stärkes... (Då han är i dörren) Elvire!
Vår lycka beror på denna dagen...
Kom ihåg dina löften!
S J UN D E S CE N E N .
Jag får återse min son!...
O Himmel!
All min sorg är glömd...
Skall jag då upptäcka?...
Hvad vågar jag?...
Jag är oskyldig...
Belmir är död för verlden...
Men Casanos svartsjuka...
Belmirs förtviflan...
Om Casano en gång upptäckte...
Men min son, mitt barn...
Att aldrig mer se honom... Gud!
Hvad tillstånd! ...
Hvad beslut taga?...
Han kommer...
Himmel! jag öfverlemnar mig till Dig.
En mor... en maka...
Han kommer! O Gud!
Styr mitt hjerta!
E LVIRE ensam.
ALONZO.
Å T T O N D E S CE N E N .
(Diego inkommer med sin son från den dörren han utgick; han för Alonzo vid handen, söm har förbundna ögon.
Diego ger tecken åt Elvire att sätta sig och att sedan hon gått några steg emot honom, sätter hon sig enligt Diegos tecken, men hennes ögon följa alla Alonzos åtbörder.)
icke tala.
Hon utmärker sin glädje att se sin son, och
Hvart för ni mig, min far?
A LONZO .
132 D IEGO . A LONZO . D IEGO .
Ar du rädd?
Hvarföre rädd?
Jag är ju med er.
Det är rätt: du är min son.
Är det för att försöka mig, som pappa bundit för ögonen, så var tillfreds!
Intet förskräcker mig.
Det är ej nog att vara oförsagd: du bör ock vara tystlåten.
Allt hvad min pappa vill.
Ömma barn!
A LONZO . D IEGO . A LONZO .
E LVIRE med half röst.
En stor hemlighet kommer att anförtros dig: en hemlighet, på hvilken mitt lif beror.
Och pappa kan tvifla om Alonzo?
D IEGO . A LONZO .
Alonzo är din son.
A LONZO . D IEGO .
133 D IEGO till Elvire.
Kom ihåg...
(Under det han tar bandet från Alonzos ögon)
Var ej förundrad af hvad du får se, allt hvad dig blifver upptäckt!
(Elvire sträcker ut armarna med en häftig åtbörd.)
(Alonzo tar på sina ögon, likasom dagen gjorde honom ondt.
Han vänder hufvudet och ser omkring sig, och blir till slut varse Elvire.)
Hvad för rum!...
Ett fruntimmer här!...
Hvad hon är intagande!
Hennes ögon... de äro så ömma.
Ack, pappa!
Genom hvad händelse...
Ett strängt, men rättvist straff; ett brott... beröfvar henne sin frihet.
Hon kan ej vara brottslig.
Nej, jag känner det; det är omöjligt.
E LVIRE förd af det första intrycket, men hejdad af Diegos tecken.
O min s..
Hvad tvång!...
Himmel!...
Talande skäl anklaga henne.
De bedra säkert...
D IEGO rörd.
Se hur hon suckar!...
Hvad hon rör mig!
134 E LVIRE kan ej tvinga sig mer.
Gudomliga barn.
Du tar mitt försvar.
(Diego gör henne ett tecken, hvarvid hon afbryter talet.)
Hvarföre hindra henne att tala?
Pappa, tillåt mig att omfamna henne!
Omfamna henne?
D IEGO med stark rörelse.
Bara kyssa hennes hand...
(Till Elvire) Tillåter ni mig det?
E LVIRE . går emot honom och räcker honom handen, fast Diego gör
Jag kan ej styra mig längre...
Ja, mitt barn ... mitt kära barn!...
Hon kallar mig sitt barn... (Till Elvire)
Jag har ingen mor...
Om ni vore fri, ville ni det vara?
Om jag det ville!... (Afsides) O Gud!
Hvad plåga!
(Till Diego) Och du kan...
Ett ord fordrag blott, och allt kan försonas.
A LONZO med ömhet till Elvire.
D IEGO . D IEGO . E LVIRE . A LONZO till sin far.
henne tecken.
Han ställer sig emellan dem.
Det är en orättvisa att det neka.
Om hon har orätt, så förlåt henne ändå för min skull!
A LONZO till sin far.
135 D IEGO rörd.
För din skull?
Ja, för min skull.
Det är så ljuft att förlåta.
Jag kan ej längre stå emot ett så grymt prof. Alonzo!
Mitt namn, pappa!
Hon vet mitt namn!...
Du hör, och är obeveklig...
Ja, jag hör att allt bjuder dig att tala...
Kan du emotstå oskuldens röst?
D IEGO mera lugn.
E LVIRE . A LONZO med glädje.
Tala, för min skull!
A LONZO med hopknäppta händer, till Elvire.
Hvad tillstånd!
Om ni har orätt, så ångra er.
Pappa är god: han förlåter.
Du hör, hon är oskyldig.
Jag väntar deraf prof.
D IEGO med tvungen ståndaktighet.
136 A LONZO , med bedjande röst, till Elvire.
Min söta mam... jag vet ej huru jag får kalla er; men jag ville väl att ni... älskade mig, som jag älskar er, så gjorde ni pappa till viljes.
Ack min.. min.. ömma barn?
Du gråter, jag gråter... och pappa också!
Detta tillstånd är för grymt, jag uthärdar det ej...
Min son!... Elv... och du... du som jag ville, men ej kan nämna...
Se allt hvad du öfvergifver!...
Straffa oss ej längre alla tre!
Se, pappa är äfven så rörd som jag!
A LONZO till Elvire.
D IEGO högst rörd.
A LONZO . E LVIRE utom sig.
Jag kan ej längre emotstå...
Detta prof är för hårdt...
Min son, du segrar.
Hennes son?
A LONZO med förundran.
E LVIRE med ett skri.
Hon har nämt dig...
Allt försonas.
Jag hennes son?
A LONZO med glädje.
D IEGO . E LVIRE tillsammans.
Ja, omfamna din mor!
A LONZO . Min mor!
137 D IEGO .
Din tystnad är öfvervunnen af naturen: den ger dig igen en son, en maka!
Ja, du är min son, mitt hopp, min tröst!
Låt mig trycka dig i mina armar!
Se din son!
Låt honom blifva en medlare emellan oss!
Du vet... D IEGO med ömhet men oro.
(Hon tar sin son i sina armar och visar honom åt Diego.)
Jag vet... jag har lofvat... jag skall hålla mina löften...
Du som ser min oskuld, som känner mitt hjerta!
Låt ej denna stund bli orsak till nya olyckor!... (Till Diego) Lofva endast...
Jag lofvar intet...
Tala!...
Kom ihåg att du förlorar allt... att din son...
Skall jag på nytt förlora min mor?
A LONZO med sorg. D IEGO med styrka.
E LVIRE med ömhet och värdighet.
Förlora dig?...
O Gud!...
Nej, aldrig! aldrig!...
Så vet...
E LVIRE med häftighet.
D E F ÖRRE . THEOTIME. T HEOTIME .
N IO N D E S CE N E N .
(Man hör buller till venster med hårda slag på dörren.
Theotime utanföre med några andra.)
Öppna, öppna!
En sak af högsta vigt!...
138 D IEGO med häpenhet.
Dölj din röst, eller är du död?
D IEGO med vrede drar ut en dolk och hotar henne.
A LONZO kastar sig emellan honom och Elvire på knä.
Ack, min far!
Gör inte söta mor illa!
Nåd!
D IEGO skjuter honom ifrån sig.
A LONZO med skri.
Vill du förlora din far?
D IEGO förtviflad.
Min son, mitt barn!
Lyd din far!
Öppna, skynda er!
E LVIRE tar sin son i famn.
T HEOTIME utanföre.
Gå in igen!... och du, min son, följ mig!
Ack nej! A LONZO tar sin mor om lifvet.
D IEGO öppnar hvalfvet.
Nej, aldrig.. aldrig.. jag lemnar ej min mor!
Så följ då henne; men frukta att detta hvalf för evigt tillslutes! D IEGO förtviflad.
(Han för dem in i hvalfvet, som på vanligt sätt tillslutes.)
T IO N D E S CE N E N . DIEGO. THEOTIME. T HEOTIME .
Fräls er, Hertig af Casano!
Ert lif är i fara ...
O Gud, Mitt namn är upptäckt! D IEGO .
Större upptäckter återstå...
Man känner hemligheten af er makas fångenskap... er grymhet emot henne...
Detta bref, som jag lät öfverlemna till Kejsaren, var ifrån er döda vän.
Man vet allt...
Hela Neapel är i rörelse...
Kejsaren har befallt ni skall arresteras...
Jag kommer att varna er för faran.
Frälsa er.. ännu är tid dertill.
Jag fruktar intet... jag kan rättfärdiga mig.
Tag dock emot min tacksamhet.
Hertig af Casano!
Spar edra tacksägelser tills ni lär känna mig!...
Det är jag, som ämnade bli er anklagare... man hade förekommit mig...
Jag följde såsom ni en blind hämdlystnad.
Himmelen har upplyst mig om mina skyldigheter.
Jag är åter Theotime... jag är ej mera er rival...
Min rival! O Gud!
Hvad säger ni?...
Detta namn, som ert svartsjuka hjerta brunT HEOTIME . D IEGO . T HEOTIME . D IEGO .
T HEOTIME allvarsamt.
140 nit att upptäcka... denna okände person, som varit målet för ert raseri och en oskyldig orsak till ert tyranni mot er maka...
Ni ser honom här för edra ögon.
D IEGO med raseri drar ut sin dolk och hotar Theotime.
Falske!
Bäfva för min hämd! T HEOTIME .
Genomborra detta bröst, sedan det fått vittna om er makas oskuld...
Det återstår er det brott, att utgjuta en brorsons blod.
Grefven af Belmir!
Vi kände hvarandras öden, utan att känna hvarandras namn...
Han har hotat edra dagar...
Ni bör hämnas.
Ert uppförande är ädelt, Grefve af Belmir!
Men det sår ni gifvit mitt hjerta, är farligare än de ni mig fordom ämnat...
Det blöder ännu i detta ögonblick...
Vet att en älskares vittnesbörd kan ej tillfredsställa... D IEGO . B ELMIR . D IEGO .
E LF T E S CE N E N . (Ett starkt buller med hårda slag på dörren till höger afbryter samtalet.
Man hör Fabios röst, och strax derpå larmtrumman samt stora klockan, likväl på afstånd.)
D E F ÖRRE . FABIO. D ON CARLOS.
Öppna!
F ABIO bultar på dörren till höger.
141 D IEGO med vrede.
F ABIO hårdare.
D IEGO öppnar dörren.
Hvad djerfhet för dig hit?
För Guds skull, öppna!
Hvad söker du, förmätne?
Beväpnade män... slottet är omringadt!
Gå, väpna alla mina!...
Försvaren er!
Öppna i Kejsarens namn!
C ARLOS bultar på dörren till venster.
Jag har varnat eder för faran:
ni har föraktat den.
Jag fruktar den ej... men Elvire!... D IEGO .
Hvar är hon?
Hvar har ni lemnat henne?
B ELMIR ser sig omkring med förundran.
Jag anförtror mig till ert ädelmod. -- Under denna sal...
Lyd, eller darra!
Under denna sal?...
B ELMIR . C ARLOS .
142 C ARLOS till vakten som stöter in dörren.
Uppfyll Kejsarens befallning...
Kasta ner denna dörr!
Jag är öfvermannad... men jag är ännu Casano.
Här är han!
C ARLOS inträder med vakten.
D IEGO som går emot dem med stolthet.
D IEGO sedan vakten uppstött dörren.
Ja, det är jag, det är Casano, er anförare, under hvilken ni segrat...
Hvad vågar ni?
Att lyda Kejsarens befallning.
Förlåt! men den pålägger att försäkra mig om er person.
Tillåt...
Min värja! D IEGO med högmod.
C ARLOS med vördnad men med fermeté.
Ni är angifven för ett stort brott.
C ARLOS .
(Han tar värjan och ger den)
Gif denna värja till Kejsaren!
Säg honom, att detta svärd, som för hans fiender varit så ofta en skräck, ej har förtjent att ur min hand ryckas af honom...
Men han vill det... jag följer er ...
Kom!...
Och ni glömmer... T HEOTIME går häftigt mot Diego.
D IEGO med ädelhet.
143 C ARLOS Förlåt!
Min befallning är sträng: ingen får tala med Hertigen. ställer sig emellan honom att hindra honom nalkas Diego.
(De föra bort honom.
Diego blir varse korgen med mathäftighet och säger:)
tan, som han glömt på bordet: han vänder sig om med
De olyckliga!
Jag anförtror dig mitt slott och den skatt deri är, gömd!...
Hvar stund är dyr!... J andra, lyden honom! och förundran.)
(Till sitt folk, som inkommit och ser på honom med sorg
(Vakten omgifver honom och för honom bort.)
B ETJENTER . Hvar är hon?
F ABIO med förundran.
T HEOTIME till Fabio häftigt.
T O L F T E S CE N E N .
Tvekar du att lyda din Herre?
F ABIO . Jag vet intet, jag känner intet.
Under denna sal...
Under denna sal?
T HEOTIME . F ABIO .
144 T HEOTIME . F ABIO .
Du hör det: han har mig allt anförtrott.
Men hvar är Don Alonzo?
Alonzo?
Ja, Hertigens son?
De äro båda förlorade...
(Med häftighet) Mina vänner!
Hjelpen mig att söka henne!
Veten, att ett fruntimmer, ett oskyldigt offer... för misstankar, för hämd... är här!...
Hon dör kanske af sorg, af hunger...
Hennes son!...
Hjelpen mig!
Jag är ej en främling: jag är er Herres brorson: jag är Grefven af Belmir.
Ni, Grefven af Belmir?
Ja, haf medlidande!
Ni har hört min farbrors vilja?...
Hans son... hans maka!...
Ni känner slottets inre hvalf: led mig!
Låt oss söka!... O Himmel!
Hjelp min förtviflan!...
(Han går ut, åtföljd af folket, i den största sinnesrörelse.)
TREDJE
T R E D J E A CT E N .
Theatern föreställer det inre af hvalfvet, der Elvire vistas.
Man ser i fonden fem till sex trappsteg till jerngallret som sågs i förra acten; genom detta galler ses en jerndörr, som leder ur hvalfvet till salen i förra acten.
En lampa, nära att slockna, upplyser hvalfvet.
Elvire, till venster, ligger på knä framför sin säng: hon har somnat i denna ställning och har hufvudet liggande på sin sons fötter.
Då rideauen går opp, vaknat hon: efter de första orden ser hon på Alonzo, och hennes uppmärksamhet fästes på hennes sons tillstånd.
Alonzo har somnat, och hon söker att täcka öfver hans fötter med ändan af björnhuden.
F Ö R S T A S CE N E N . ELVIRE.
ALONZO. E LVIRE vaknar.
Hvar är jag?... O Gud!
Alltid i samma fängsel!...
En ljuf dröm stillade mitt bedröfvade sinne...
Jag trodde mig denna natt se min man blidkad, min son i hans armar...
Allt har försvunnit ur mitt minne...
(Hon blir varse sin son) Men Himmel!
(Med glädje) Är det en inbillning?...
Nej, det är han, det är Alonzo!...
Och här... med mig instängd!...
Mina krafter äro så svaga...
Ja, det är min son, mitt barn...
Jag påminner mig nu... betäcka hans fötter.)
(Hon nalkas honom och söker att med fliken af björnhuden
Han sofver, han njuter sött, mitt barn!
Må denna ka att se din mors tårar!... tillstånd nog hårdt, för att tan för min sons öde?
en ljuf hvila...
Sof stilla ro gifva dig styrO Gud!
Var ej mitt nu öka det med fruk-
Allt är tyst, allt lemnar mig i dödens enslighet...
Du känner ej ditt tillstånd ... utan ånger, utan fruktan...
Du väntar ej, att nödens rost väcker din oskyldiga stillhet...
Du sofver... och din olyckliga mor, söndersliten af sorg, krossad af sin makas stränghet, darrar för den stund, då dina ögon öppnade skola söka dagen, utan att den finna... och du får känna olyckan att vara född af mig, innan du känt lifvets nöjen...
(Hon stiger opp och lyssnar omkring sig.)
Men tiden är redan förbi, då man bär hit den ringa hjelp, som uppehåller mitt usla lif...
Casano hade med sig en korg...
Men hvad tvingade honom att skynda mig in i dessa hvalf?
Hvad rop hördes?...
Allt detta förvillar mitt sinne... det är som en dröm...
Min son allena!...
Men han vaknar...
Har redan sömnen lemnat honom?
(Hon omfamnar honom med ömhet)
Ack, min mor, jag är hungrig.
(Hon går längre fram åt theatern.)
(Likasom hon söker påminna sig en tanka som försvunnit.)
(Till A-
E LVIRE afsides.
147 lonzo)
Jag är det också, min vän; men gif dig tillfreds!...
Timman nalkas då vi få mat.
Min söta mor!
Var ej bedröfvad!
Jag väntar väl.
E LVIRE . A LONZO .
Jag är ju med dig...
Hvad kan jag begära mer?
E LVIRE utom sig, men sökande att dölja sin sinnesrörelse.
Ack, Alonzo!
Du var värd ett annat öde.
A LONZO omfamnande henne.
Var tillfreds, min mor!...
Inte lemnar söta far oss utan hjelp.
Hopp och ståndaktighet understödja i olyckan.
Men, jag vet ej... jag är så svag...
Det måtte vara länge vi är här...
Jag har så ondt.
Gud!... E LVIRE . A LONZO . E LVIRE .
A LONZO
som af vanmakt lutat sig på sängen, gör en effort att icke skräma sin mor; hans röst minskas, och till slut faller han ner på sängen af vanmakt, i dvala.
Det är ingenting...
Var inte förskräckt!...
Håll af Alonzo!... Jag... behöfver... hvila... Gud!
Han dör!...
Min son!... E LVIRE med skri.
(Hon kastar sig öfver honom.)
148 Hungern... den qväfda luften... O Gud! O Gud!
Är jag ej pröfvad nog?
Och ingen hjelp!
Men ingen kan höra dem...
Och min son!...
Ja, döden allena väntar oss...
Så kom då!...
Jag kallar dig!...
Kom att sluta mitt lif, mina plågor!...
(Hon går åt fonden.)
(Hon har under detta med största häftighet än gått till kastar sig på knä framför honom och söker känna om
fonden af theatern, än till sin son, än ät sidorna; hon han andas.)
Han lefver än!...
Men fåfängt hopp...
Allt är förloradt, och vi äro här begrafne för alltid! ...
Mina ögon skola ej skiljas från dig, och i döden blir min sista syn fästad på mitt barn!...
(Med skri) Och ända till denna tröst är den mig betagen...
Mörker höljer oss...
(Lampan kastar ett sken och slocknar.)
(Hon faller med ansigtet till hans fötter.
En paus , under hvilken är en djup tystnad, som räcker högst två minuter.
Den afbrytes af bullret, som spadar, pikar
och jernstänger göra under arbetet att öppna hvalfmuren till höger.
Elvire, uppmärksam, lyfter opp hufvudet och lyssnar; hon sträcker ut armarna med häpnad och hopp, och säger:)
Hvad ovant ljud bryter dödens tystnad, som herrskar under dessa hvalf!...
Hvem kommer till min hjelp?
(En sten af hvalfvet lossnar och faller ner; genom hålet den gör kasta arbetarnes facklor ett sken som tindrar på theatern.)
Gud! jag ser ljuset...
Du befrias!
Jernbäraren
JERNBÄRAREN. SKÅDESPEL I
3 AKTER OCH 6 TABLÅER
BLANCHE.
UPPFÖRDT PÅ THEATERN Å KONGL. DJURGÅRDEN.
PERSONERNE.
JÄGER, Häradshöfding.
DAHL, Brukspatron.
ANNA, hans dotter.
AXELSON, Jernbärare.
FRU STRÖMQVIST, Krögerska.
EN SMEDSGESÄLL. EN ÅKARE. EN KUSK.
EN BRYGGAREDRÄNG. EN DALKARL.
EN VINDRAGARE. EN BONDE.
EN POLISBETJENT. EN BONDGUMMA. EN BETJENT. EN SOTARPOJKE.
BONDFOLK. KROGGÄSTER. _______
TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1847.
Theatern föreställer näringstället Blåa Duken.
En dörr i fonden och en på sidan med ruta på.
På andra sidan en disk, fullsatt med flaskor, muggar, fat och talrikar med matvaror:
Bakom disken en hylla med tillbehör, såsom dricksfat, bränvins-
ankare, ölbuteljer, flaskor med färgadt bränvin uti, På disken och på några af borden smala talgljus i låga bleckstakar.
med mera.
Brunmålade bord och stolar vid väggarne.
FRU STRÖMQVIST (innanför disken.)
En SMEDSGESÄLL KARL
och en KUSK (vid ett bord.)
En ÅKARDRÄNG
och en gammal VINDRAGARE (vid ett annat.)
En DALtredje.)
En SOTARPOJKE (vid disken.)
En UPPASSERSKA.
ÖFRIGE KROGGÄSTER
och en BRYGGARDRÄNG (spelande domino vid ett dels vid disken och dels vid
borden.
diverse mat och driksvaror.)
Sex skilling, din sol-
FRU STRÖMQVIST (under det hon utminuterar
varg! hugger jag till, sa'du? -- me si nu -- en stor -- sju skilling var det -- tyckte du sex var för
bläcka starkt, två strömmingar, ett qvarter svagdricka mycket du? -- -- tag tillbaka den der hackan -- orden:
"Skall varda hängd" ä' borta -- -- hur mår hustru
4 din, Malmqvist? -- rask och kry, kan jag se på
dina ögon -- hvad de ä' sönderklösta! -- lägg bäck på så drar det -- kors, Stenberg, att hustru din går med hatt! -- tycker du hon ser bättre ut för det? -- har du sett något svart lysa i mörkret? -- stå åt ett tjog -- -- bläcklasse, hvad har du med tassarne i fläskfatet att göra? -- ja så, du har
fadder? -- kan inte ha den äran -- ä' fadder förut
inte pengar -- (tager mössan af sotargossen) hit med mössan -- ja ja, bliga bäst du vill, der sitter den ändå (fäster mössan på en spik i hyllan.)
mössan, annars får jag så rysligt med stryk af mästarn, när jag kommer hem.
FRU STRÖMQVIST.
Skadar inte -- gör godt i
SOTARGOSSEN.
Söta lilla fru! ge mig igen
dej.
Det snögar ute, gå ut på gatan, så får du sens engel.
dej en mössa så hvit, att du ska' se ut som en ljuBRYGGARDRÄNGEN (ropande från sitt bord.)
Strömqvist, langa åt gossen hans mössa, för annars blir det skorstenseld i er näsa, innan ni somnar i qväll.
han det, kära Haglund!
Langa hit i stället riksmed daggen på hans rygg.
FRU STRÖMQVIST (till Bryggardrängen.)
dalern han ä' skyldig, annars låter jag patron klämta DALKARLN (till bryggardrängen.)
Hvad har du BRYGGARDRÄNGEN.
Hvad jag har att göra?
att göra till i morgon bittida du?
jag ska' bort med hästarna till sme'n, laga brand-
5 stegen och köpa en tunna tjära -- -- skulle tro det hinner till det.
DALKARLN.
Jo jo men, du har mycket i ditt
hufvud du -- du har hästarna, brandstegen och en tunna tjära.
ÅKARDRÄNGEN (till vindragarn.)
Hur är det
med dig gamla, Vindragar Olle? jag tror du sitter och vattlägger sillbiten med tårar?
VINDRAGARN.
Ödet har alltid varit min lott, ödet
kastar terningar med menniskorna -- jag fick en zinkadus på min del -- -- men hur ska' jag väl
kunna gråta, när korpgluggarne ä' igenkittade -- jag ä' blind, har en grå stare på hvardera ögat, men inte kan jag hänga mej för det -- jag ser inte hvar spiken sitter.
bindarn som gick till döden i morse?
SMEDSGESÄLLEN (till Kusken.)
Såg du tunnKUSKEN. Nej! jag hade två körningar i förmiddags.
Först körde jag en aktris till teatern och sedan en grefve till Riddarhuset.
till presten, när processionen och hela rukan kom till tulln?
KUSKEN. Hvad sa' han? herr pastor, sa' han.
SMEDSGESÄLLEN.
Vet du hvad tunnbindarn sa'
Det är förfaseligt yrväder, KUSKEN.
Nå, hvad svarade presten på det?
ä' det ruskigt, min vän, men lycklig du som slipper gå tillbaka.
Jo så här svarade han, visst
6 KUSKEN.
Men såg han inte ledsen ut i alla fall? sen, när man så der storståtligt får färdas fram på SMEDSGESÄLLEN.
Hur fan kan man vara led-
gatorna och när alla gapa på en, liksom man vore tvärsäker på sin salighet se'n, som presten säger.
JÄGER
en förfaseligt förnäm person, och när man ä' så
och DAHL (ifrån fonden.)
omsider här, men det är första och sista gången jag följer dig på dina folkvandringar.
Det fördömda förklät snärjer in benen på mig och kölden är förfärlig.
JÄGER.
En färgargesäll, som du, får inte kla-
DAHL (klädd såsom färgargesäll.)
Så äro vi då sent
ga öfver köld.
Föreställ dig, att du ligger på knä du nyss förut stekt dig vid kypern.
vid en isvak och sköljer garn och lärftsstycken, sedan DAHL.
Jag blir ej färgargesäll en gång till, jag
älskar ingen lyx i kulörer -- jag vill inte vara en
vandrande regnbåge i tjugu graders köld.
Sjelfva himmelen har inte en sådan och jag vill inte vara för mer än den.
för att insvepa sina barn i skinn från hufvud till fot, hade rullat oss i snödrifvan hvar vintermorgon, så hade vi inte, såsom barn, behöft plågas af frossa
Gifve Gud, att våra mödrar, i stället
och skarlakansfebrar, och sedan, såsom män, miss-
7 handlas af obarmhertiga skräddare för våra dyrbara tulubbers skull.
DAHL.
Men om någon skulle igenkänna oss i
de här vackra kostymerna, kunde man tro, att vi
börjat fly till finkeln, sedan vi ledsnat på champagnen? annan roll än sin egen.
Jag känner gamla hoffrökflickor så naturligt, att hela verlden trott att de i alla sin dar mjölkat kor och gått i vall med fåren.
För öfrigt riskerar jag mer än du.
Den som JÄGER.
Det är alltid smickrande att spela en
nar, som skryta öfver att de vid tjugu år spelt bond-
är arftagare till två stora jernbruk får klanderfritt
göra hvad han vill; men jag miste bestämdt min fimed min kärlek för folklifvet. saker här?
skalstjenst i Hofrätten, om man der kom underfund DAHL.
Nå hvad får man lära för charmanta JÄGER.
Den som vill studera menniskan, har
snart fulländat sin kurs inom salongerna.
Alla beslutligen växer fast både vid ansigtet och själen. med din förträffliga Jernbärare?
gagna der lika mask och det så länge, till dess den DAHL.
Nå, får jag den äran göra bekantskap JÄGER.
Jag ser inte till honom här, men vi
kunna sätta oss vid det här bordet så länge (sätter sig vid ett ledigt bord).
DAHL (följer honom och tager plats).
Min sann,
luktar det icke stekt fläsk! jag älskar blommornas
doft, jag tjuses af rosenångan från qvinliga läppar; jag börjar försona mig med ditt Eden.
men ingenting öfvergår lukten af stekt fläsk.
8 SMESDGESÄLLEN (närmar sig Jägers och Dahls
bord).
Ju längre på aftonen, dess vackrare folk!
Herrn ä' smed, det ser jag på huden, och hofslagare tillika, det ser jag på märkena efter sömhufvuna i förskinnet.
Jo jo men, så kniper det till. inte känner hvarandra -- jag arbetar hos Berlin på söder -- hvar arbetar herrn?
Hos Löfgren på norr.
Fan så krystyljöst, att vi
Och hvad skäller de herrn för? dar se'n från Götheborg, der jag lärt ut -- jag tänJÄGER.
Jag heter Tunman och kom för några
ker nu förena mig med herrar gesäller i Stockholm. till heder och ingen till skam.
Jag tror vi ta oss SMEDSGESÄLLEN.
Filman är mitt namn, mig
en pinne tillsammans -- hör hit -- tre supar med
tilltugg och en gång öl -- men inga sirapskarameller, utan tre stycken groffilar, fru Strömqvist.
(Den begärda anrättningen framställes.)
DAHL (till Jäger).
Det blir ju superbt det här.
Det kommer att kosta dig en butelj champagne efteråt.
der dig på två.
JÄGER (till Dahl).
Håll god min och jag bjuSMEDSGESÄLLEN (supande till).
Schål gubbar
och bröder! (klingar med dem båda och super ut, grar som en mamsell, bror lilla.
hvarefter han fattar Jägers hand).
Du har ju fin-
9 JÄGER.
Jag har nyligen haft nervfeber, ser du.
Hvad är kamraten din för en juvel?
Färgare till lif och själ!
ken! (skakar hans hand).
Har äfven du haft nervfeber?
Hör du, Tunman du, hur många söm smider du af en och samma hets?
Tre, min bror!
SMEDSGESÄLLEN. Färgare!
Schal på den sa-
smider sex, utan att ens dra andan deremellan.
Hur många hästar har du sömstuckit i dina dar?
Ungefär så många, som du åkt efter. med tungan, än med hammaren.