Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådana omdömen bidraga ej till kvinnosa- kens framgång, och man känner sig nedstämd däraf och får mindre lust att fortsätta på den väg man slagit in, nämligen att söka bereda kvinnor samma rättighet till arbets- förtjänst m. m. som männen nu ha.
H v a d är månne egentliga orsaken till denna klagan öfver kvinnornas oförmåga att arbeta ordentligt och med kläm?
Denna kla- gan må nu vara befogad eller ej, så finnes den och inverkar ofta högst menligt på hela kvinnosaken.
Enligt mitt fönnenaude äro kvinnorna själfva orsaken till sina motgångar och till alla de mer eller mindre bittra omdö- mena.
Den nuvarande kvinnobilduingen är egentligen » utan ryggrad », den fordrar för litet och för mycket på samma gång.
Den fordrar för litet intensivt arbete af de bildade kvinnorna och för mycket krims krams, som godt kunde undvaras.
D e n tid som därige- nom inbesparades kunde bättre användas till att grundligt lära hvad som borde läras och framförallt att lära arbeta.
T y när nu de unga damerna slutat skolan, och en del af dem lyckats erhålla platser, så veta de sannerligen ej, huru de skola taga uti.
E n del tar saken kallt som J a k o b Ä r l i g och tänker: det reder sig väl för mig lika bra som för de andra, och så fortsätta de att arbeta på samma planlösa maner, andra åter bli nervösa och jäkta i onödan, af fruk- tan för att ej vara till nöjes, men högst få af kvinnorna ha männens sega, ihålliga ar- betsförmåga, som närmast kan liknas vid lo- komotivets: det går lugnt och jämnt framåt och drar lasset med sig trots alla hinder.
D e t är just det bästa af alla arbetssätt, orubb- ligt och säkert skall arbetet utföras, det må vara stort eller litet, angenämt eller oange- nämt.
Bara framåt!
D å skola nog till slut klagomålen öfver kvinnornas » omoraliska ar- betssätt » försvinna: med andra ord, man skall ej nödgas höra, att kvinnorna taga be- taldt för arbete, som de ej utfört ordentligt.
Om jag ej misstar mig, har visst någon ärad författare framkastat det påståendet i Iduns spalter förut, och j a g t a r äfven hört det förr.
E n annan sak, som » skämmer marknaden » som det heter, är att en hel skara unga, välbergade, ja rika flickor, åtager sig arbete, blott och bart för att ha något att göra och kunna få litet » extra nålpengar ».
Detta är rent af en kräftskada, ej blott för kvinnorna själfva, utan för hela samhället, ty genom den billiga arbetskraften nedtryckas lönerna, så att de kvinnor, som verkligen behöfva lefva af sitt arbete, bli urståndsatta att göra detta.
A t t kvinnorna börja känna behof af ar- bete, är ett godt tidens tecken, men må de då på inga villkor sälja sitt arbete till un- derpris, ty därigenom åstadkomma de tusen gånger mera skada än gagn.
E t t ärligt ar- bete fordrar sin ärliga, välförtjänta lön, an- tingen man utför det för att vinna sitt lifs- uppehälle eller blott för att öka sina » nål- pengar », och man äger ej rätt att pressa ned lönerna för sina fattigare arbetssystrar blott » for lyst » för sig själf.
D e t är dessutom demoraliserande, ty män- nen vänja sig vid att betrakta kvinnans ar- bete såsom underlägset sitt eget, och de bli dessutom förbittrade på sina kvinnliga ar- betskamrater, emedan dessa, tack vare sina mindre anspråk på lön, tränga undan dem från många platser.
Äfven på kvinnorna själfva inverkar den dåliga aflöningen ej bra, ty en del resonnerar som s å: » Vårt arbeteär så illa betaldt, att man sannerligen ej har rätt att fordra så mycket af oss, » och så lämna de ett mindre solidt arbete.
J a g hörde en gång en af våra större kvinn- liga arbetsgifvare, som själf är känd för sin ovanliga energi och duglighet, på tal om de bildade kvinnornas arbete s ä g a: » Kvinnorna måste nöja sig med mindre löner, till dess de lärt sig lämna ett lika godt arbete som deras manliga kamrater, eller rättare till dess de lärt sig konsten att arbeta. » D e n ofvanuämnda kvinnliga arbetsgifvaren är själf ytterst ifrig, att kvinnorna skola ar- beta sig fram, och just därför kände hon det som en förödmjukelse att nödgas erkänna, att deras arbete, i allmänhet, ej kunde jämföras med männens, såvida man skall vara fullt ärlig i sina omdömen.
Detta omdöme har tyvärr redan i vissa fall visat sig vara delvis riktigt, ty vid sta- tens telefonverk har man börjat » ut- rangera » den bildade kvinnan, som det he- ter, och ersätta henne med sina arbetsdug- liga systrar ur arbetareklassen.
I en följande artikel ber j a g att få ut- veckla mina tankar, hur möjligen bot skulle kunna rådas i den moderna kvinnobildnin- gens ryggradslösa system.
Sen till, att Idun med Modetidning finnes hos alla edra b e k a n t a!
347 En bal i Hotel de Ville.
Ett b r e f f r å n » r y s s d a g a r n e » i P a r i s.
För Idun af Jane Gernandt.
et var en så afundsvärd lycka att ha fått ett inbjudningskort till den bal, som Paris ' municipalråd skulle ge för de ry- • ska offieerarne, att till och med blorn- sterhandlerskan, af hvilken vi köpte ett par rosor, icke kunde låta bli att utbrista: » Da- merna ämna sig på balen.
Jag skulle ge hela mitt lager, om jag vore i deras ställe, » och de gator, som gränsade till Hotel de Ville, voro så fulla af människor, att vagnarna endast långsamt kunde bana sig väg.
Man hade också en härlig anblick, då man kom genom avenue Victoria, där de stora, gula lanternorna lyste som förtrollade jätteoranger inne i trädens dunkel: i bakgrunden de mo- numentala konturerna af Hotel de Ville, teck- nade af en strålande gasramp mot den mörka kvällshimlen, och midt på torget de stora sym- bolistiska skeppen, som skimrade i det fanta- stiska ljuset från de röda och blå glasen i hvalfbågarne framför de båda annexen.
Det gällde att vänta ett par minuter, ty klockan var ännu icke tio, och de stora järn- grindaroe voro stängda.
Vi delade resigneradt vårt öde med några små danslystna parisiskor, nyss utsläppta ur klostret, hvita som snö un- der sina skära balkappor och med små kru- sade korpsvarta hufvuden, hvilka vände sig åt alla båll.
Herrarne läto hvarandra beundra ordnarne under sina tiflbakavikta ytterrocks- uppslag, och en af damerna fällde vårdslöst ned sin päls och lyfte upp den igen med en rörelse af ena axeln, medan hon kastade en hälft likgiltig, hälft föraktfull blick på en lång, mager fru — troligen hustru till någon fattig deputerad — som stod och frös inne i den traditionella, moderniserade sidenklädningen, hvilken till och med existerar i Paris, under det hennes dotter, en flickunge på fjorton, femton år, med lockar så styfva som pinnar, tryckte sig upp emot henne och forsökte göra sig osynlig i sin gråa ylleklädning, besatt med skotskt siden — något som hvarken lyckades henne nu eller senare, då man skymtade hen- nes förskrämda och nyfikna fysionomi från alla hörn, där den olyckliga hoppades kunna få se på, utan att någon såg henne.
Ändtligen öppnas grindarne, och man van- drar öfver Ludvig den fjortondes borggärd, in i vestibulen och uppför den magnifika trap- pan, där municipalgardets soldater bilda haie, orörliga som bildstoder.
Den ännu något glesa hopen af gäster sprider sig i den glänsande festsalen, i peristylen, i vinterträdgården och i de stora salongerna, där man, bland sä många andra artistiska verk, kan få beundra de egen- domliga freskerna af Puvis de Chavannes.
• Medan man går omkring och betraktar da- merna — och hvad skulle man annars be- trakta pä en b a l?
— möter man förtjusande uppenbarelser.
Det är ett misstag detta, som man sä ofta hör upprepa?, att fransyskan icke är vacker, endast spirituell och graciös.
Jag kan knappast föreställa mig, att man någon- städes kunde få se ett större antal fina an- sikten, en utvaldare samling af harmoniska gestalter.
Där är nu till exempel eu helt ung flicka, hvitklädd och med skära blommor öfver axlarna, hvars nobla och poetiska drag komma en att tänka på porträttet af prinsessan de Lambelle, och där, vid sidan om en mycket stel officer, en liten brunette, rak i ryggen
348 som en volontär, mycket smärt och med ett högboret hufvud, hvars hår är nedkammadt i baodåer öfver tinningar och öron och inne- fattar ett sammetslent ansikte af den utsökta- ste regelbundenhet i sin stränga, svarta ram.
Hon är obestridligen en liten fullkomlighet, men öfver den stolt uppkastade öfverläppen, som skuggas af aningen om en mustasch, sväf- var ett leende, som alltför tydligt säger, att hon vet af det — något som till sist kan göra den vackraste kvinna ful, och hon måtte inte vara lätthandterlig i hvardagslag, denna lilla födda härskarinna, som tyckes vilja styra världen med en missnöjd dragning på sin lilla röda mun.
Det vimlar för öfrigt af de mest motsatta typer.
Inlindad i något slags grönskiftande, blänkande siden och med det rödaktiga, fär- gade håret ända ned i ögonen, som stråla af en egendomlig glans, påminner en lång, smärt dam, som står upprätt, med de magra armarne långs sidan, lysande och konstlad, om en tafla på sista salongen — en symbolistisk fram- ställning, som föreställde elektriciteten eller Sarah Bernhardt.
Man visste icke hvilket.
Men den var mycket besynnerlig.
I en klädning af högrödt surah, som faller mjuk som en jättevallmo omkring hennes lilla gestalt, fladdrar en ung kvinna vid en mycket stor herres arm igenom salen.
Hennes svarta hår är kammadt a la kejsarinnan Eugenie i ett slags långa valkar, som hälft täcka öronen och bilda en liten knut nere i nacken.
Och — något som ovillkorligen slår en vid första ögonkastet — parisiskan har lagt bort luggen.
Den förekommer endast sällan och nästan all- tid i förbindelse med ett extravagant yttre; de sista kvarlefvorna — den lilla locken vid hårfästet eller vid örat — äro också på väg att försvinna för att lämna pannan helt och hållet fri.
Man ser naturligtvis en mängd eleganta och underliga toaletter: en robe vieil argent med rosafärgade puffärmar, kungligt uppburen af en strålande blondin, mycket hög och mycket smärt, med ett hufvud som en fint skuren kamé; vidare en robe, gul som guld, draperad omkring en fast, plastisk gestalt, som vandrar under ljuskronorna, lik en förgylld staty, som stigit ned från sin kolonn, och — bland många andra dräkter, som kanske falla ännu mera i ögonen — en lång klädning af sammet i en obeskriflig ton af violett, som öfvergår i brunt, kantad af pälsverk och djupt urriogad för att framhålla den lena, bleka glansen af en gra- ciös, ungdomlig hals.
Man har föröfrigt det rikaste tillfälle att beundra charmanta byster; det går till och med ända därhän, att man tycker, att somliga af dessa hänförande brunetter och blondiner skulle kunna stiga ur sina baltoaletters hvita skum som Venus ea gång steg ur hafvet.
Så länge det är vackert, får man väl ändå ingen- ting säga — det vore att beklaga sig öfver att bruden är alltför täck — • men att visa en tjock matronehals borde ovillkorligen betraktas som ett brott, och likväl finns det knappast en bland alla dessa gamla fruar, som icke är mer än ansenligt dekolletterad.
Och — ett fak- tum, som ständigt bekräftar sig: de vackraste diamanterna sitta alltid på de falaste halsarne.
Så bäres en collier af stora, ojämföiliga, ädla stenar — denna prydnad för ungdomen och skönheten — af en korpulent och bar- halsad dam, som med steg, som borde för- krossa honom, promenerar vid sidan af sin gemål, en liten, till det yttre mycket oansen- lig herre, som kanske ändå betyder något, ty han bär hederslegionens tecken.
Han ser IDUN mycket blygsam och mycket tankspridd ut, men madame poserar; hennes små, närsynta ögon kasta nedlåtande blickar genom en af dessa infernaliska, långskaftade lorgnetter, som tyckas vara till enkom för att förtreta folk.
Utan tvifvel tror hon, att det är hon, som är dekorerad.
Plötsligt är det ett annat par, som väcker ens uppmärksamhet, hvilket icke är att undra på, ty både herrn och frun bära frackkostym.
Det är monsieur och madame Dieulafoix, de båda ryktbara upptäcktsresandena, som skänkt franska staten de utomordentligt dyrbara per- siska samlingar, som man kan beundra i Louvren.
Madame har till och med upptäckt Pyrrhus ' graf, och som belöning har hon er- hållit hederslegionens kors och tillåtelsen att få gå klädd som man, hvilken sällsynta ynnest hon dock lär dela med två eller tre af sina landsmaninnor.
Det är mycket vackert att ha upptäckt Pyrrhus ' graf, men hon skulle möj- ligen kunna ha gjort det lika bra i kjolar, och man drar litet på munnen åt den vetenskap- liga ifver, som ser sin slutliga belöning i den exceptionella nåden att få bära någonting sä hjärtans banalt som ett par moderna herrpan- talonger.
Man kan icke klandra medlemmarne af franska geografiska sällskapet för att det aldrig skulle falla dem in att taga mera hän- syn till madame D.
än till hvilken af sina manliga kolleger som helst, och själf skulle hon troligen bli förtjust, om någon af dem en vacker dag fick den idén att slå henne på axeln och säga: » Bonjour, mon vieux. » Emellertid bär hon sin kostym med all den säkerhet, som vanan kan förläna, och där hon vandrar vid sidan af sin herre och man, har hon detta utseende af en något bedagad yng- ling, som ger henne en viss likhet med som- liga aktörstyper, isynnerhet som hon icke drif- vit sin maskulinism ända därhän, att bon bär mustascher.
Hon är likväl icke det enda märkvärdiga på festen för ryssarne.
Kungen af Dahomey, som är i Paris för att afsluta en traktat med franska regeringen, hedrar balen med närvaron af sitt majestät, och det besynnerliga är, att ingen tycks fästa större uppmärksamhet vid honom än vid madame Dieulafoix ' pantalonger, fast han enligt europeiska begrepp nästan är klädd som ett fruntimmer — i en fotsid, hvit dräkt med ett slags rödt öfverstycke.
Man förvånar sig icke ens öfver det egen- domliga skådespelet af en heliofob — en ung flicka i en utsökt ljusblå toalett, med hår och ögonbryn hvitare än lin och en underlig, röd- aktig färg på sina ögon — som sitter och konverserar med en mulatt, hvilken är officer i armén — en post, som en färgad man icke kan uppnå i något annat land än Frankrike.
Den stora, lysande hopen kommer och går, skingrar sig och samlas, och så höras plötsligt de första takterna ar ryska folksången — den vackraste och sorgsnaste af alla nationalhym- ner — ljuda genom sorlet, och under dess to- ner tåga Paris ' gäster in i festsalen.
Strax därpå spelas marseljäsen — denna krigaresång, som går öfver alla andra — idel aktivitet, idel eld, en attack i ord och toner, medan ryska nationalhymnen är en klagan, gripen ur det innersta af detta folk, som förstår att äl- ska och lida så som kanske intet annat — undergifven, stilla, mättad af en hängifvenhet, som icke vet af gräns.
Detta är inga toner för en parisisk fest.
Denna musik är norden: bunden, resignerad, melankolisk intill öfver- mått — tunga och djupa siunens och sorgsna hjärtans hymn.
De ryska officerarne dröja icke länge i salen; 1893 de stiga en trappa ned för att höra på kon- serten, som gifves till deras ära.
Emellertid är valsen i full gång midt i denna trängsel, som ständigt ökas.
Det är dock icke många, som » få dansas, som det heter därhemma, men bland dessa lyckliga är heliofoben, hvaraf man nästan med visshet får sluta, att hon äger en mycket ansenlig » dot&gt;.
Den parisiske ka- valjeren håller sin dam tre steg från lifvet och rör sig nästan på samma fläck med små, hoppande rörelser.
Det är egendomligt, men icke vackert.
Fransmannen har icke valsens temperament; därtill är han för litet lyrisk.
Det är i Tyskland, i dess hemland, man skall se denna dans.
Men medan de dansa äro såväl kavaljer som dam så allvarsamma, som om de vore på en begrafning.
Ingen glädtighet öfver läppar och ögon, intet synbart nöje — det är bann- lyst, det hör icke till god ton.
Men hvad blir då dansen?
En tråkig sällskapsplikt, som man underkastar sig af tvång, och som skall försvinna som den sista resten af vilden hos oss, sedan kulturen fullgjort sitt värf.
Det finns inga ooiviliserade folkslag, som icke känna till dansen och utöfva den med passion, och dess vedersakare påstå, att den är en art barbari, inför hvilket den moderna människan i själfva verket står främmande.
Men vilden i oss dör långsamt, och hvem vet, om det icke är en lycka, hvem vet, om det icke är nöd- vändigt, att atavismen reagerar mot kulturen.
Må man åtminstone bevisa oss motsatsen, innan man fördömer vår dans.
Ett är säkert: den är själf så ytterligt civiliserad, att den ur- sprungliga människan har svårt att säga, hvad det egentligen är.
Det kan man bara se pä kungen af Dahomey; han tycker alls inte, att det är roligt att stå och betrakta parisarnes vals; den har intet att säga honom, och han drar sig tillbaka före midnatt med en högst uttråkad min.
Och efter en blick på det ut- sökta programmet — ett litet mästerstycke, tryckt på velin — följa vi hans exempel.
Det visar tolf valser, tolf mazurkor, sex lancierer, sex polkor, sex rodowas och sex kadriljer — ett arbete för tjugofyra baler, icke för en.
Intet är outtröttligare än en parisare, men vi och kungen lämna Hotel de Ville, och så vilde han är, tror jag, att hans majestät i sitt stilla sinne är hög-t belåten att slippa genom- dansa detta program.
Åtminstone ser han mycket nöjd ut, när han fått fatt i sin hyr- vagn, och sedan han samlat det röda öfver- stycket omkring sina axlar, som darra i okto- berkylan, begrafver han sig i sitt hörn, fort- farande uppvaktad af den herre i chapeau claque, som haft tillsyn om honom hela tiden.
Illuminationen är nästan förbi.
Ljusen flämta inne i de röda och gröna glasen, och i dessa nyckfullt uppblossande lågor af en slock- nande fest får platsen framför Hotel de Ville någonting féartadt och drömlikt midt i det ännu vid denna sena timme så vakna och bullrande Paris.
Kamraten lllustr.
t idning för Sveriges ungdom, har utsändt sitt nummer för den 1 nov.
med rikt omvexlande innehåll.
Prenumerera med 5 0 öre å närmaste postkontor, då hela sista kvartalet er- hålles, däribland det utmärkta julnumret.
IDUN 1893 Sorglöshet.
En liten b a r n s t u d i e af Georg Nordensvan.
småttingarne komma ut på verandan om morgonen, vänta Karl oeh Ebba på y dem med sin nyhet.
» Vår lille bror är död, » säger Karl genast, då farbrors barn bli synliga i dörren till sin veranda.
De komma för att profköra nya vagnen oeh för att foitsätta kägelspelet, som de måste af- bryta i går, när de motades in för att lägga sig.
Nanny bär dockan tryckt till sitt lilla modersbjärta, Siri har en röd ballong och hål- ler ängsligt fast i snöret.
De bli stående på verandatrappan — Karl och Ebba stå nedanför i det starka solskenet.
» Vår lille bror är död i natt, » upprepar Karl.
För dem är allting lek.
De leka, att en af dem är sjuk, ej orkar gå och måste få me- dikament — bröstsaft eller » medicinolja » — att dockan är stygg och får stanna inne och sitta i skamvrån, medan de andra äro ute och leka, att de resa till Stockholm eller äro hä- star och hundar eller gamla gummor, som stulta fram, stödda pä en käpp J ^tsx Ingenting är för dem att förundra sig öfver.
De se ej heller förvånade ut öfver dagens ny- het, men de veta ej rätt, hvad de skola säga: Slutligen säger lilla Siri: » Vår farfar är också död » » Han är i himmelen, » tillägger Nanny, som är den äldsta och förståndigaste af de fyra.
» Dit ska vi också komma, » säger Ebba.
Därmed tyckes ämnet vara uttötndt.
Barnen stå alla kvar, där de stått, de kom- ma sig inte för att genast börja leka som vanligt.
De ha alla en känsla af, att det ändå ej är helt och hållet som vanligt i dag.
Så säger lille Karl: » Jag har varit och sett, när valparna fick mat! » » Jag med, » säger hans syster.
» Och gum- sen ville stånga Karl.
Han var så ond, så. » » Man ska ta honom i hornen och hålla fast honom, så han inte kan stångas, » upplyser den försigkomna Nanny.
» Ska vi åka med vagnen nu? » föreslår Karl.
» Nej, i ' et är roligare att slå käglor. » Kägelspelet ställes upp, och man är genast i full gång.
Man skrattar och ropar.
Siri är dum, hon förstår inte att rulla klotet, hon bara ka- star det.
Ebba kallar henne » barnunge », ett glåpord som ej bekommer henne det allra min- sta.
Hon är glad att få vara med » de stora » barnen, och hon är lika intresserad som de andre.
De leka midt i solgasset, de fyra barnen i sina ljusa forkläden och med stora halmhattar öfver brunstekta ansikten.
Solen bränner på sandplanen, pä verandan, där blommorna ej fått vatten i dag, på villan, där gardinerna äro nedfällda för fönstren.
Nu kommer Nannys och Siris mamma.
Hon klappar de andra barnen på hufvudet, och då lilla Siri springer emot henne med utbredda armar — bara, bruna, feta små armar — så trycker hon barnet intill sig ännu fastare än eljes, och hennes ögon bli fyllda af tårar.
Hon har plockat ett helt fång af ängsblommor och skickat in till den lille döde, som sofver där- inne bakom nedfällda rullgardiner.
På eftermiddagen uppträder Ebba klädd i svart och hvitt och lille Karl har fått svarta band på hatten.
En god kopp De ha mycket att berätta.
Moster Emma har kommit dit åkande och farbror har också kommit.
Ebba skall in med tsnt till staden och få nya Wader, och de skola beställa kran- sar.
Men först skall hon ut och plocka lönn- blad och göra en krans själf — hon visar, hur det går till att binda den.
Lilla bror skall läggas i en kista, som också kommer från staden, och det skall bäddas med blommor och strån omkring honom.
D e båda grannbarnen, som finna sig något tillbakasatta, där de gå i sina vanliga kläder, vilja gå med och plocka.
» Då kan vi plocka bläbär ät oss själfva på samma gång. » Barnen traska i väg, Siri med sin ballong i handen.
I skogen råkar hon släppa snöret — bara ett enda litet ögonblick, då hon ploc kar blåbär.
Ballongen höjer sig ögonblickli- gen, sväfvar upp mellan granarna, rätt upp i himlen.
Stor sorg och öfverlägsen tröst.
» Vår lilla bror, som är i himlen, kastar nog ner den igen, » säger Ebba.
Och den lilla torkar sina tårar.
Hon har fått något att hoppas på.
Men morgonen därefter, då hon förgäfves sett efter, om ballongen blifvit nedkastad från himlen, säger hon i samma ton, som den öf- verlägsna Ella plägar använda mot henne: » Barnungen behäller den nog. » Då kommer Ebba ut, med rödgråtna ögon.
» Våran pappa gråter, » säger hon i en ton, som uttrycker en viss belåtenhet öfver att kunna meddela en så underlig nyhet.
Lille Karl kommer efter med ögon, som undra öfver allt det ovanliga, som nu.
Där kommer den lilla s \ arta kistan; där komma kartonger och askar, och tanter och farbröder komma på visit och, där bjuds chokolad och kakor, och det skall bli så roligt att se på, när lille bror lägges att sofva i kistan bland alla blom- morna.
De ha fullt upp att se på.
Och ingen har nu tid att se efter dem, hålla reda på hvart de ta vägen och hvad de ha för sig.
När de trötta sitta i gräset, händer det att någon af dem frågar: » Hur är det när man är död? » men ingen har något att svara.
Och så föreslår man en ny lek, medan so- len gassar ner från en sommarhimmel utan moln.
Våra trappuppgångar.
M y c k e t o r d a s b å d e h i t o c h dit, m e n föga o m h u r u v å r a t r a p p u p p g å n g a r h å l l a s.
H u r u ofta s e r m a n icke o s o p a d e o c h illa s k u r a d e t r a p p o r, d a m - miga dörrar samt smutsiga fönster?
E n s å d a n s y n m ö t e r o s s ofta u t i s å k a l l a d e fina h u s m e d dito hyresgäster.
T a n k e n då, h u r u myc- ket e n o r d e n t l i g familj s k a l l l i d a af a t t flytta in i ett dylikt h u s!
Naturligtvis gör den ordnings- ä l s k a n d e m a t m o d e r n h v a d h o n k a n för a t t h å l l a sin f a r s t u s n y g g o c h r e n p å allt v i s, m e n h v a d g ö r a g r a n n a r n a?
J o, — d e m ä r k a ej s k i l l n a d e n, eller också l å t s a de icke se den.
S k u l l e n u e n m a t m o d e r från e n s å d a n familj gifva d e m e n p å s t ö t n i n g o m d e n o s n y g g a f a r s t u n, u p p t a g a d e d e n m y c k e t illa o c h d e n p å s t ö t a n d e får g e n a s t fiender i n o m h u s e t.
» H v a r o c h e n k a n s k ö t a sitt, » h e t e r d e t, o c h p å ett v i s ä r n o g d e n g r u n d s a t s e n r i k t i g, m e n d å n u en trappuppgång är gemensam, borde väl hvar o c h e n » d r a ' sitt s t r å till s t a c k e n » i o c h för d e t a n g e n ä m a u t i a t t s e e n r e n o c h fin u p p g å n g.
Och i sanitärt afseende!
Huru mycket hälso- s a m m a r e ä r icke r e n l i g h e t e n!
B a k o m d e s s a t r a p p u p p g å n g a r dölja sig s å m å n g a o c h fina, j a, r e n t af e l e g a n t a v å n i n g a r.
Hvem skulle k u n n a tro det?