Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att kyrkoherden Lundegalrds nlst aIdste son, Axel, skulle bli landsbyns " grimme ~elling " var af namda skal alldeles naturligt; och till Ernst Ahlgrens sjukbadd tr9ngde rykten oin den unge studenten, som var SA hansynslös mot all landsbyetiltett, s&amp; upprorisk mot all2 hiifdvnnna Asigter, liksom han A sin sida hörde talas om den sjuka post- mastarfrun, hvars literära intressen ingen d&amp; annu nämde om, men val om hennes malning.
NBgon personlig bekantskap inleddes egentligen icke förr an pA vAren 1884, d&amp; Axel Lundegalrd (hvilken efter en brytning med sin far sökte SIA sig ut p&amp; egen hand i Stockbolm genom literart arbete) erhöll ett.
bref frhn Ernst Ahigren, som började med ordet: Kamrat!
och i hvilket hon uttalar .sitt ilitresss för kans strlfvan, som hon kuude sympatisera med efter att " i ätta ä r under fcm olika sig- naturer i fem olika tidningar " ha kampat mot samma iiterilra motig- heter och hon fortsätter:
43 Jag vet att v b a &amp; sigter i m h g a fall iiro de samma och att vi bada, delvis htminstone, komma att klimpa för samma sak, ty Ni ar ju " en af de d r a " - det förkiittrade " unga Sverige ".
Men om ocksa icke s&amp; vore, skulle det icke hindra, mig att erbjuda detta kamratlika ' handslag, ty akrA- ande är mig det förhatligaste af allt.
ArligIzet, .se der huhudsaken!
En lugn sansad srlighet och en outtröttlig sträfvan efter sanning, det ar hvad vi böra ha för ögonen.
Att vara sig qjti2f ar sv %rt nog?
men det a r dit .all sjalfuppfostran bör sy f t ~.
Detta första bref anger redan arten af det vänskaysförhAllande, som (sedan Axel LundegBrd slutit.
vapenstillestAnd med sin far ocb Ater besökte Hörby) började under sommaren 1884, med den lilla bokliidan till skAdeplats.
Nu kom Ernst Ahlgren första gingen i lefvande beröring med den nya tidens tankar, ytterst radikala i hvarje afseende, SA som de gestalta sig i en ynglings sinne.
Nu fick hon uttryck för den oppo- sition mot all den konventionalism, det byckler!
i sammanlefnaden människor emellan, som hon själf känt men ej drömt om att pk detta sätt storma i ' öst emot; nu frigjordes hon friin Atskilliga kvinliga för- domar rörande det verkliga lifvet, genom en ung mans~oförbeh~llsamma uttalanden om huru lifvet tedde sig derute bland m h n e n.
PA samma gdng fann hon donna manliga individualitet nog sympatiskt anlagd, för a t t hou utan skygghet kunde delgifva honom sin Itvinliga Askiidning och bAda funno sAlunda hvarandra vara befryndade naturer, som i mhnga hanseenden älskade det sanima, hatade det samma och framför allt hoppades detsamma: en framtid som diktare.
Bada behöfde vid denna tid en s8dan vän, med hvilken de kunde afhandla arbet.splaner, idéer, böcker, lifserfareuheter p&amp; en fullt kamratdik g r ~ n d och s&amp;lu,uda fortsatte brefvexlingen under Aren 1884-86, dA Axel LundegArd lem- nade Stockholm för Köpenhamn.
Denna brefvexling gömmer e j blott oförbehham.ma meddelanden om hvarderas enskilda utveckling och lifserfarenheter, utan det] ä r en del af hvardoras utvecklingshistoria.
Ernst Ahlgren var visserligen tio Ar aldre samt kande sig genom sjukdom.
och lidanden mycket tiidre an sina Ar.
Men hon erkande sig det oaktadt hafva Atskilligt att lära af den.
yngre vannen, liksom denne i audra hiinseenden hade nagot att lara af heune.
Hon har själf sagt., att hon aldrig kunnat skildra man pA det lifsverkliga satt, som s&amp; väsentligt skiljer hennes arbeten fr&amp;n de flesta författarinnors, om lifvet icke, jiimte den milngsidiga erfarenheten af olika mans skaplynnen, gifvit henne möjligheten af samarbete med en manlig intelligens p&amp; grundval af en fullkomlig jamlikhet.
Denne kamrat hade icke en skymt vare sig af manligt öfversitteri eller manligt galanteri gect emot henne som kvinna och det var detta, som frAn
' början ingaf henne den stora tryggbetskiinslri, hvilken kom henne att vtiga vara sig själf.
Han var lika straft ärlig i sin insigtsfulla kritik, som gifmild med sin uppmuntran, och hon kande sig bebbfoa bada delarne, men framför allt uppmuntran för att sttlrka sin, af de m %nga mot.g&amp;ngarne försvagade, sj %lft.illit.
Lugnt och fritt fortsatte de att dryfta tidens friigor, arbetets vil- kor, diktens uppgifter och iittr~cksmedel.
Och saväl arten af detta samarbete som af det personliga förhiillandet mellan Ernst Ahlgren och Axel 1,undegBrd - ett förh&amp;llande, som varit för ovanligt att kunna undga misstydningar - ar lagd i dagen geuom den af lifsverk- lighet genomtrangda dikten Modern.
Detaljerna ilro omdiktade, ka- raktarerna bevarade, eburu .soflens möjligen förlorat pa att Ernst Ahlgren ej hann meddela den alla de sympatiska drag hon lmnat.
Modems gestalt deremot # r vorden den mest., i stort taget, hel- stöpta och verk1ig) etstrogna bild framtiden kommer att ega af Ernst Ahlgren.
Denna starka venelverkan skulle möjligen med andra uaturer kunnat bli hämmande för badas frihet, eller skulle kuiiunt snedvrida enderas andliga Wixt.
Men i detta fall tillkoni den Ijcklign oinsttkn- diglieten, att hvarderas natur just krafde hvad den andre hade att gifva, och att hvarderns utveckling gick s&amp; jlmsides med den andres, att ingendera behöfde sakta eller p&amp;skynds sin g %ng för den andres skull; ja, att, n#r hvardera för sig tillrygga !agt ett riigstycke, möttes bada dock senare p&amp; samma punkt.
Och det var denna sallsynh likhet och gemensamhet i utveckling, deuna aldrig svikande erfareuhet af ett slut- ligt, helt förstilende - trots en och annan kouflikt eller menings- skilnad af den art, som mellan utpriiglade individer aldrig kunna undgh - hvilka narde den känsla af andlig frandskap, som knöt b&amp;da allt fastare samman, och som fick sitt sköna rninnesmtirke i Nodertl och sin franitid, afven efter döden, i Ernst Ablgrens literara testamente till Axel Lundegird.
Detta testamente af det dyrbaraste en miinnislta kan gifva den andra - sina tankar att tolka, sina arbeten att utföra, sitt lifsverk att fullborda - gafs under ett stort förtroende till ernot- tagarens vilja och förinilga att vardigt lösa uppgiften.
MBngen gå.ng, sarskildt mot slutet, uttryckte Ernst Ahlgren sin gladje öfver att detta lifsförballande Atminstone blifvit hvad det borde vara, gifvit hvad det kunnat gifva; att det icke hade inneburit nagon tragisk konflikt, uilgon olöslig motsagelse; utan att det frbn början til!
slut bibehsllit det skaplynne, som hon augaf i sitt första bref, genom tilltalsordet kamrat - det tilltalsord, som ocksá börjar hennes sista bref till den van, hvilken i ett fullt och lugnt förstáendes dager delat
45 hennes arbetsglädje pil det skördefält, der hon nu lemnade honom en- sam kvar.
Ingendera hade nAgonsin velat blifva den första.
för den andra och kanske hade de just s i 1yckat.s att varda silymycket för hvar- andra som de blefvo.
* - * *.
FrBn 1883 till och med 1886 är Ernst Ahlgrens lyckligaste ar- betstid.
P i vAren 1884, nigot senare an det ofvan anförda brefvet skrefs, utkom Från Sledne, hvilken spaude f6rväntningarne högt med afseeride 6 fiirfattarens nasta bok.
Och denna blef pe~igal- (1885) -.
af milngen # nnu ansedd som Ernst Ahlgrens yppersta diktverk - hvilket med ens grundlade hennes popularitet.
Frarngilngen var dess mer akta, soin den var alldeles op8verkad af kritiken; publiken tog sig friheten - liksom senare med Fru Marianne och nu nyligen med Hodern - att vara entusiastisk innan iinnu ntigon enda " ansedd kritikern gifvit lof.
Och det &amp; r tyvgrr inte ofta som deii lasande allmanheten a r SA v8gsani.
Ett utt.ryc.k af de mhnga varma sympatier, som Pengar i de mest olika kretsar vann At sin författare, var den inbjudning frtln fru Sofi Adlersparre att gasta hennes hem, som hösten 1885 förde Ernst Ahl- gren till Stockholm.
Detta blef hennes första langre vistelse i hufvud- st.aden; hon hade ffirut der endast gjort tre kortare besök, det senaste 1878 för att göra Edvard Backstroms personliga bekantskap.
Det var en samkv&amp;msafton i Nya Idun niimda hast.
Ett lifligt samtal var i full gAng, dil en hög, svartklädd gestalt syntes Ufver alla de viilbekanta ansigtena, en gestalt kring livilkeu sorlet med ens dani- pades.
Ett adelt hufvud, litet, findanadt, som pil en antik staty; huru vackert det satt pil den smarta, valvuxna figuren!
Det mörka hAret var uppsatt i en enkel grekisk knut - ej heller i detta afseende stör- des harmonien.
De tjocka, som med kol tecknade ögonbrynen, der, öppna, intelligenta pannan, den förnamt och kraftigt formade näsan, munnen med de p i en gAng vana ocb energiska linierna - allt detta angaf mod och lifskraft.
Men ett djupt veck fanns mellan de hvar- andra narliggande ögonbryn&amp; ';.
de milste ofta sammandragits af smarta; fina filror, sildana,, som blott ilrslingt lidande ristar, syntes kring muncen; och melankoli Iilg pil djupet af dessa iakttagande stillblil ögon.
Sil borde den tragiska singgudinnau framstallas eller Elektra - ett
Peende bredde just d&amp; ett SA vackert uttryck öfver de stranga dragen a t t man strax tillade: ' eller Antigone ".
" Fru Victoria Benedictson d. v. s. Ernst Ahlgren! "
SBg bon s i ut, den medelslders postmästarfrun frAn den skånska landsbyn, som man.hört skulle dölja sig bakom det nianliga författar- rnilrket?
DA mtiste hennes egen lidandeshistoria vara an djupare gripande iSn nigon af de lidandeshistorier hon skildrat .. N %got af denna hennes egen historia fick man strax del af, nar bon grep de bredvid henne staende kryckorna och begaf sig till en soffa, hvilket dock skedde med ett s % sptbnstigt behag, att man knappt hann uppfatta att stegen togos med hjalp af de annu ournbiirlign stöden.
Frihet och kraft var i SA hög grad det helhetsintryck Ernst Ahlgren meddelade, att kryckorna aldrig tycktes tillhörs henne, utan för hvar gting brukas liksom tillfalligt.
Som en annan disbarmonisk tilifgllighet föreföll det ocksB att denna varelse u r antiken skorrade pB bred sktinska.
?den sedan man lart sig tyda stammans brustna klang, sedan man förnummit huru hjärtklappningen vid den minsta rörelse gjorde rösten skalfvande, d&amp; vardt den skanska brytningen en lindring; den gaf itminstone en mask af bvnrdagsro och trygghet At denna BmtAlige skygghet.
E t t annat litet drag föreföll deremot genast, som det för Ernst Ahlgren enda n&amp;- turliga: att bennes enkla och stilfulla drägt var en sot * gdrligt.
Att bära nagot anriat skulle under de sista aren för henne varit en svår sjalf- öfvervinnelse, E&amp; starkt var d&amp; hennes behof att afven i det yttre ge uttryck &amp; t sitt inre.
Den, som i ett samkvilm narmade sig Ernst Ahlgren, i hopp om ett samtal, blef sviken.
Ingen teg mer orubbligt $in hon P ett större sällskap och afven i ett mindre blandade sig silllan hennes röst i ett lifligt samtal.
Endast mellan fyra ögon var hon i sthiid att rikt meddela sig.
3Ien sB hon kunde lyssna i stallet!
Med lioilken ltlok blick bon ftiljde samtalet.
; med bvilket snabbt förstaende leende hon mötte en genuin kansla, en originel tanke; hur tacksamt och hur lätt det var att fram- locka det halfhöga men barnsligt perlande skrattet, som s a r $&amp; rö- rande, emedan det röjde alla de undertryckta gl&amp;djetillg&amp;ngar, hvilka g6mdes i detta lynnes djup.
Ernst Ablgren hade en sallsynt förmaga att kring sig samla en krets.
Nar bon 1885 flyttade frAn Söder till Sturegatan, der hou ord- nade sig för en Iaiigre vistelse, var det sällan tomt i de bada sma rummen, der enkelheten fick en stidan priigel af lugn förnamhet och varm hemtrefnad, genom viirdinnan sjalf, som oftast balflig p&amp; en chaise-
- - Iongue den för honnes kna mesl lindrande stallningen - under det nAgon liten grupp af ofta mycket olika personer samtalade lzring henne.
Hon gjorde intet försök att hblla salong eller att egga till andliga torneringar för att själf upptrtida som prisdomare.
Hon lifvade kretsen, endast emedan hon sjalf var sb helt med i den; emedan hon hade ett stl akta intresse för hvars och ens personlighet, att hon loclzade fram meddelanden, genom hvilka det basta i hvarje skaplynne otvunget .gaf sig uttryck.
Hon hade en s&amp; böjlig sympati,hen stldan frihet frbn vare sig liberala eller konservativa fördomar och dogmer, att vidt skilda bsigter hos henne funno ett vtdlvilligt mottagande.
Men den, som af detta förleddes att tro p&amp; cn full meningsfrandskap mellan sig och henne, hade sig sjalf att skylla.
Ty Ernst Ahlgren kämpade fanatiskt för att aldrig räknas till nigot parti; frihet var hennes lifsvilkor och hon sökte alltid klargöra fbr sina vänner i hvilken grad hon var ögon- ' blicksintryckets manniska, huru helt hon: uppgick i det narvarande, hvilken förrniga hon hade att upptaga det vasentliga i hvarje tanke- @ ng, som- gaf henne intryck af Likta Ohertygelse.
Att människor hade sa svart att tro detta om henne, berodde mest pb hennes yttre vasen, som gömde den eldiga, impulsiva konst- ntirsnaturen under den lugna, kyliga sjalfbeherskningen, gömde den s&amp; viil, att man ej latt auacle, huru under denna yttre företeelse, som sh ptltagligt tycktes tillhbra en ' ovanligt samlad, inom sig enig personlig- het, en omutligt och orubbligt öfvertygad principmanniska, i stallet sval- lade ett omatligt djup af omedelbar lidelse med stundligt skiftande men alltid intensiva sttlmningar.
Under denna samma Stockholmsvistelse, db hon förof011 alla endast upptagen af att samla nya intryck, och att göra detta med en s&amp; frisk omedelbarhet, att man trodde hennes personliga historia vara ntlgot alldeles afslutadt, och henne sjalf för framtiden helt tillhöra sin diktning - dA kämpade hou redan medvetet mot sjalfmordstanken.
Hon hade under sjulrdomen varit s&amp; nära friheten genom döden, att frihetsltingtan fortfarande kretsade kring dödstankacne.
Sjllfva ifvern, med hvilken hon har i Stockholm knöt förbindelp ser med manniskor, sökte bekantskaper, hangaf sig At intrycken var ' - som alltid hos henne - försöket att bygga sig ' af mbnga fina trAdar ett bo här i lifvet.
Hon ville e j förblifva hvad hon kallade sig, " en vinddrifven stormfogel; " hon ville öfvervinna tomhetsktinslan, hvilken hon ktinde som dodande.
Och hon kunde tala om detta sitt hopp under förtroliga
stunder, s i som en mor talar om den son, hon tror skall bli hennes stod en ging, ifall hon kan göra honom s&amp; stark och god, som hon önskar.
J a t n t ~ F r u Na7 * ianne hade hon d i ocksa en storre novell fgr- digdiktad inom sig, i hvilken hennes inre lif under sjukdomen till dels utgjorde stoffet, namligen Att dö.
Den blef ofullbordad och nagra s m i skizzer - I c a ~ t r u ~ m n e Stackare t, (i Juleroser i 889) - var allt hon bann meddela fr&amp;n denna rika tid af inse utvecklixig.
Bennes lifs- verk, hennes " stors roinann skulle bli Lady Macbeth, der hennes amne var en s&amp; djup tragedi ur en konstniirligt begifvad kvinnas lif, att bon icke ville göra detta arbete förr &amp; n hon n %tt en sadan literär stallning och en s&amp; konstnärlig mognad, a t t hon kunde skrifva den just så, som hon ville.
Under vistelsen i Stockliolrn utkom det, p&amp; motivet i novellen Koketten (se F r i n S k h e) bygda dramat Fhral, der medarbetarskapet mellan Ernst Ablgren och Axel LundegBrd varit s&amp; semensamt, att badas namn stodo p&amp; titelbladet.
Till ett sadant gemensamt arbete hade deras inbördes kritik af hvarandras arbeten och deras jamno löpande utveckling oaflatligen tenderat.
&amp; ven om Ernst Ahlgren lefvat hade sannolikt flere arbeten kommit att bara dessa bada far- fattarnamn.
FrBn sjalfva Stockholmsvistelsen ar det ondast ett intryck, som - omedelbart stannat inom Ernst Ahlgrens diktning men det gr ett, som blifvit bland var litteraturs miisterverk, Herr Tobiasoit, der hon skildrat sin egen Stockholmsjul och en sida af sin per~onlighet p&amp; ett sa individuelt satt, att hon skamtsamt hanvisade till sitt " andra jag ", herr Tobiason, när hon ville förklara yttranden eller beteenden af Ernst Ahlgren.
Om Ernst Ahlgren hade lefvat, skulle hon antagligen blifvit stadsbo p&amp; allvar och hvilkss intryck, som d&amp; kommit att f&amp;etr&amp;desvis atergifvas i hennes diktning, %r icke nu möjligt a t t veta.
Att fram- deles sltrifva mer och mer för teatern - som hon lidelsefullt alskade var en af de uppgifter hon talade om att utbilda sig fös.
Men alt hon, på, det utvecklingsskede hon befann sig, ktbnde sig vasentligen vara landsortsskildrare, det.
a r visst.
Bon amag detta som sitt egentliga omride, emedan hon frhn detta fatt sina starkaste intryck af miinni- skolifvet under de &amp; r, barndomens och ungdomens, d&amp; intrycken ocksh skarpast fixera sig.
I detta afseende som i flera andra - exem- pelvis den stranga arbetsmoralen, det djupa förstiiendet af allt manskligt, d e n bjartliga humorn och den optiniistiska tron p&amp; l i k e t liknade hon George Eliot, med livars tidigare utveclrlingsliistoria Ernst Ahlgreus ocksa har Btskilligs likheter.
Men George Eliot fick, vid ratta tid- - -
- punkten, allt hvad Ernst Ahlgren miste sakna hela sitt lif.
Hvem vet huru nära Ernst Ahlgren annars nAtt upp till denna författarinna, hvars arbeten hon först under d9 sista Aren af sitt, lif larde kanna, men som d i vardt den enda livinliga diktare, hvilken ingaf henne en lidelsefull beundran och vördnad.
Ernst Ahlgren insAg att hennes styrka lAg i skildringen af det.
hon innerligt lefvat sig in i, deremot icke i att fasthalla en mera flyktig stiimning, att Atergifva ett mera ytligt intryck.
Och hvad sjalfva arbetsmetoden angir, SA förkastade hon helt och hiillet för sin del den, der det upplefvade skildras utan urval.
F ö r sin del kompo- nerade tvartom Ernst Ahlgren sina arbeten mycket noga, och dervidlag sngaf hon sitt säregna satt att gripa sig an med tlrnnec dA hon sade sig älska att hugga ut en vy, SA lita löfhvalfvet skymma en del och SA hugga ut en ny vy, men deremot ej @ rna föra läsaren langs en öppen vag, der allt syntes lika tydligt .. Vid sjglfva utarbetandet var hon ocksi den omsorgsfullt pröf- vande och sökande konstnären.
Hon brottades med orden, tills hon funnit det mest triiffande uttrycket; hon lade till och tog bort, tlnda tills hon fann det mest lifsverkliga framst8llningss&amp;ttet.
Liksom mb- laren fyller sin portfölj med skizzer, af Iivilka fatalet sedan bli taflor, SA hade Ernst Ahlgren sin " stora bok ", i Iivilken .hon antecknade samtal, naturtaflor, karakttirsanalyser omedelbart ur verkligheten, allt som förstudier till sina arbeten, At hvilka hon, utan detta samvets- - granna tillvaratagande af intrycken, icke skulle kunnat ge en SA äkta verklighetshalt, p&amp; samma g8ng som hon, genom att med genialisk urskiljning omdana stoffet., afltigsnade tillfiilligbetens och gaf koostnar- lighetens pragel &amp; t sina diktverk.
Deniia ytterligt samvetsgranna arbetsmoral var hennes bidrag till lösningen af kvinnofr8gon.
E r n s t ' Ahlgrens egna lifserfarenheter hade gjort henne till en varm anhangare af hvarje strafvan för kvinnans.
ekonomiska och rättsliga likstiillighet med mannen.
Men hon ans8g att med en sidan frigörelse skulle man faktiskt ' hafva vunnit mycket litet, om den ej följdes af en kvinnornas inre frigörelse, framför allt fran fördomar, men afven frAn oriktiga ansprlik.
Allt upphi5jande af kvinnoarbetet, såsom sbdant, var henne mot- bjudamde; först nar kvinnans arbete bedömdes opartiskt s&amp;soin mannens, först n8r kvinnorna pli sig själfva stalde samma ansprlik som mannen stalla pA livarandra i fraga om samvetsgrannt, produktivt arbete, ' först d&amp; anstig hon att det kunde bli tal om jämlikhet.
Att bli bedömd som författare, med ' hansyn till att hon var kvinna, framkallade hos,
Ernst Ahlgren en harm, afven da omdömet var lofordande, som inför en förolatupning.
Och gentemot det kvinligt konstnQrliga fusket var hon sjalf en lika omild domare, som den gamle lektorn i skizzen E n grobian.
Denna Ernst Alilgrens arbetsmoral satt anda ut i fingerspetsarne; .den gaf sig uttryck t. o. m. i sjUfva hennes manuskript, hvilka röjde skönhetssinne och samvetsgrannhet i hvarje liten detalj, och der den perl- runda, fasta handstilen flöt s&amp; jamn och klar.
Äfven i detta afseende prilglade sig Ernst Ahlgrens inre utveckling i det yttre.
Hennes tidi- gare handstil var tydlig, men nästan barnslig och icke alls ovanlig; ju mer hon under skrifvandet blef herre öfver iniieh811 och form, ju mera reste sig handstilen upp, blet ' bred och kraftig, med en alldeles saregen iudkidualitet i de raka bokstafverna, l&amp;ttl&amp;sta som tryck.
Med en and&amp; djupare afsky %n den, med hvilken hon mötte fusket och de tomma aiispriken, riktade sig Ernst Ahlgren mot kon- ventionalismen och halfheten, framför allt hos kvinnorna, men för öfrigt hvar hon träffade dem.
Till hvarje annan lifsförcteelsc rackte hon medkanslans hand; dessa ensamt kommo henne att gripa efter.
vapen.
I allt hvad hon slrrifvit ur medelklassens lif kan man sglra detta grunddrag: i Selmas ade, Mariannes tidigare historia, i smii stycken som Tvist, I h p i h m. fl.
Den Ervinuogestalt hon med hela sin liarlek omfattar - Hilma (i En realist), Selma (i Pengar), Siri (I Telefon), fru Ramberg (i Romeos Julia) - har som sitt mest kannetecknande drag att hon har mod att vara sig själf, att vara sann och vara hel.
Hd eller half - i apbete och i Harlek - det var för henne frhgan, nar det galde en persons karaktar.
Der afgjordes hennes sympati, medan iisigterna kunde f&amp; vara huru vexlaude som helst ntan att det störde hennes vanskap, förutsatt att man icke sjiilfklokt och dogmatiskt ville liigga band p&amp; hennes egen individudla frihet.
Man sthr der inför en annan af motsatserna inom Ernst Ahlgrens personlighet.
Medan hon intellektuelt var s&amp; modernt anlagd, s&amp; smidig, s&amp; v51 kunde lämpa sig efter mSnga olika lynnes- och me- ningsskiftningar, var hon till sitt eget iniiersta skaplynne en mycket exklusiv natur, utan möjlighet att dela eller dampa sina valdsamt starka kansler, en natur utan ers&amp;ttningsmöjligheter.
Ett litet drag belyser denna förmgga att lidelsefullt omfatta ett skil- enda förhallaude.
Hon har i Den g d a S2urespos * sZi~sgruppen drat ' sin sorg, da detta lilla konstverk saldes bort ur hemmet.
Men annu skarpare kom denne sorg fram i ett yttrande, hon en gSng fälde: " SS lange den fans: sSg jag knapt det, som var otrefligt och oskont i hemmet;
den gruppen .gaf en festlig pragel At alltsammans; jag sökte, sB godt jag kunde, ordna allt till en vardig bakgrund &amp; t det der enda konst- verket.
Sedan den var borta lat jag allt vara: det lönade ju inte mödan mer. "
Det var emellertid icke minga, som sigo till botten af Ernst Ahlgrens natur och der uppdagade ofvaii autydda grunddrag.
Hon gaf tvllrtom i allmiinhet intrycket, af att kunna taga p i UtBt scdt var detta ocksi ' m h g a händer och dela sig $t ' mBnga.
htill.
fallet; innerst betydde ytterst f i manniskor nAgot vasentligt, för heuue.
Detta innebar dock ej nilgon egoistisk köld, ty hon kuude dela andras fröjder och lida deras sorger p i det mest akuta satt, s i akut att afven detta slet ut hennes motstindskraft mot en tillvaro, som ger m h g a möjligheter till medlidande, f&amp; till medgladje.
Men hennes innersta vasen var af det slag, som skildras i Modern: " Sidana mflnniskor som jag borde sl&amp;s ihjal vid födelsen, de passa icke bland de andra.
De &amp; ro endast raanniskohalfror, der andra ega hud och ben, der ha de blott en tunn hinna och deras hjarta faster sig vid ett, ett enda förhillande; ryckas de lösa derur SA blöda de till döds. "
Den krets Ernst Ablgren i Stockholm slöt sig narmast till var den grupp inorn 1880-talets författare, som kallats " unga Sverige "; SA val hennes lifsAskBdning som hennes personliga sympatier förde henne dit.
Till Gustaf af Geijerstam, " hvars ljusa och öppna natur " hon p&amp; ett s&amp; valgörande satt fann komplettera sin egen " mörka och slutna ", stod hon sedan 3885 i ett förtroligt viii~skapsförbkllatide, ocb, liksoni med Georg Nordensvan, underhölls vanskapsförbindelsen genom en flitig brefvexling.
I bilda dessa förhillanden var det den kamrat- lika pragelii som hon framför allt varderade; att hon blef behandlad som människa helt enkelt, var henne sarskildt dyrbart.
Ernst Ahl- gren skref lika Iatt som hon ogarna talade och hon strödde, under sina sista &amp; r, At minga hk11 kring sig mycket skiftande uttalanden, s i att den, som ur hennes bref skall f&amp; fram hennes bild, miste noga sofra hvad som &amp; r vasentligt och hvad som &amp; .r vexlande i hennes stamningar, Livad som ar hennes eget lynne eller endast en Iterklang af det skaplyune till hvilket hon talar.