Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beskaffenheten af den kontroll, hvilken Landtmäteri-direktören borde utöfva ä öfrige Landtmätarne inom länet, och den stora ansvarighet, som Herr Grefve Anckarsvärd föreslagit skola Landtmäteri-direktören åligga för de arbeten denne sålunda kontrollerade, häntvda ofelbart derpå, att till dessa embetsbefattningar andra ej borde ifrågakomma än de, så väl i anseende till förmåga som till moraliska egenskaper, mest framstående inom Landtmäteri-staten.
Den trägna verksamhet, som förslaget anvisar åt Landtmäteri-direktören, fordrar ock att platsens innehafvare må befinna sig i sin kraftfullaste ålder, i följd hvaraf denna tjenst ej kan af äldre Landtmätare eftersträfvas, för vinnande af en lugnare verksamhet än den, ät hvilken Landtmätaren vanligen får egna sig.
Vid sådant förhållande lärer den föreslagna lönen, 3,500 R:dr, komma att befinnas allt för otillräcklig, helst ej blott 4 Sammans.
Stats-, Lag- samt Alim. Bese.- oell Ekon.-Utsk.
Jtys 29. all ledighet till vinnande ai extra inkomster saknas, utan jemväl, enligt motionärens förslag, rättigheten att förvärfva sadan inkomst skulle vara Landtmäteri-direktören förmenad.
Men, ej nog härmed.
De föreslagna resepenningarne, 200 till 300 R:dr, skulle sannolikt komma att, i än större män än lönen, visa sig otillräckliga, enär Landtmäteri-direktörens biträde och kontroll vid förrättningar, såsom icke medförande någon kostnad för den dem påkallade, otvifvelaktig! komme att, sä i tid sorn i otid, tagas i anspråk.
Utskottet tror således ej blott lönens belopp, utan jemväl resekostnadsersättningen böra betydligt höjas utöfver hvad Herr Grefve Anckarsvärd föreslagit, med mindre det med förändringen afsedda mål skall förfelas och Landtmäteri-direktörsplatserne komma att beklädas af personer, ingalunda vunne det dem lemnade förtroende.
Vid detta förhållande, och då således äfven otti Andre Landtmätaretjensterne indragas, — det vilkor hvarunder den af Herr Grefve Anckarsvärd föreslagna aflöning skulle kunna, mot det uppgifna anslaget, Landtmäteri-diroktörerne beredas — berörda anslag ändock komme att befinnas otillräckligt, hemställer Utskottet att förslaget om Förste Landtmätare-befattningarnes förändrande till Landtmäteri-direktörstjenster samt om anvisande för berörda ändamål af en ärlig lön af 3,500 R:dr Runt åt dem hvar, jemte 200 till 300 R:dr i resepenningar, ej ina vinna Rikets Ständers bifall.
Genom den föreslagna indragningen af Andre
Landtmätaretjensterne komme den utväg till biträde åt Förste Landtmätarne, och till företrädande af (lesses ställe vid hinder af jäf eller sjukdom, att gå förlorad, som nu, med föranledande af 2:dra Artikeln i Landtinäteri-instruktionen, torde kunna anses ega rum.
Härigenom gingo ock för den talrika lönlösa landtmäteripersonalen förlorade de enda platser, på hvilka de mera förtjente inom densamma, vid annalkande ålderdom och aftagande helsa och kroppskrafter, nu kunna, uti en ringa lön, finna skydd mot faran af verklig nöd.
Indragningen af Andre Landtinätarnes befattningar synes ej heller vara af det utaf motionären åsyftade ändamål påkallad, enär Utskottet här ofvan funnit sig nödsakadt afstyrka den organisationsförändring, till hvilkens genomförande Andre Landtinätarnes inbesparade löner varit afsedda.
Utskottet hemställer således att förslaget om Andre
Landtmätaretjensternas indragning ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Då, på sätt Herr Grefve Anckarsvärd jemväl antagit, det ändamål, som afsågs. med Förste
Landtm ätare tjer fernäs föreslagna förändring till Landtmäteri-dircktörsbefattningar, otvifvelaktig', var af större vigt, än den fördel, sorn påräknades genom förslaget att de på eget ansvar arbetande landtinätarnes antal skulle bestämmas till 300 och att för dem skulle anslås löner af dels 600 Hulr dels 400 Hulr; men Utskottet redan funnit förstberörda förändring möta hinder uti bristande tillgång till nödige aflöningsförinåner; sä lärer något bifall till detta sednare förslag än mindre kunna ifrågakomma; och hvad beträffar förslaget att hvarje Landtmätare skulle fä sig anvisadt visst distrikt, till minskning uti resekostnaderna, synes dervid äfven annan svårighet möta än blott sådan, som härflöt derifrån att nu gällaii,de grunder för Landtmätares förordnande till förrättning derigenom mäste frångås.
Afven om, vid utstakandet af dessa distrikter, hvarken orternas vidd eller deras folkmängd toges till grund, utan denna grund söktes i det större dier mindre behof af Landtmätares åtgärd, som syntes å ena eller andra trakten förefinnas, sä komme sannolikt jemväl denna grund att ganska snart visa sig otillfredsställande.
Medan Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Vtsk. Bet.. ,yV?’ 29. 5 en med större och snabbare arbetsförmåga begåfvad Landtmätare måhända ofta korinne att inom det honom anvisade distrikt sakna utrymme för sin verksamhet, sä torde deremot lika ofta landtmätare, som ej egde liknande förmåga, finna svårighet att kunna motsvara de inom distriktet a honom gjorda anspråk.
Sedan inom en ort, der dittills något skifte ej egt runi. sådan förrättning blifvit pä tillfredsställande sätt verkställd och de gagnande verkningarne deraf blifvit synbara, så skulle böjelsen att tillegna sig enahanda fördelar snart mana de närboende att jemväl söka skifte, hvarigenom ofta ett vidsträcktare fält för landtmätarens verksamhet der skulle öppna sig, än hvad som vid distrikternas utläggning kunnat förutses och tagas i beräkning.
Erfarenheten har ock visat, att, af denna sednare orsak, skiftesverket ofta, med synnerlig liflighet fortgått i vissa delar af ett. län. medan detsamma i andra delar ai' länet blifvit blott föga utsträckt.
I enlighet med hvad Utskottet sålunda anfört, hemställer Utskottet, att förslaget 0111 de pä eget ansvar arbetande
Landtmätarnes bestämmande till 300 och förseende med lön samt med visst distrikt ej ma till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Sedan Utskottet sålunda funnit sig nödsakadt afstyrka de mera genomgripande förslag, hvilka blifvit framställde, till förändrade grunder för ordnandet af den i de särskilda länen anställda landtmäteripersonals tjenstgöring, så torde så väl hvad A. W. Uhr anfört, till stöd för sin motion, att Rikets
Ständer måtte i underdånighet anhålla om tillsättande af en komité, bestående af lika många dertill skicklige landtmätare och jordbrukare, för att, med biträde af en lagfaren person, uppgöra förslag till ny, efter tidens kraf lämpligare instruktion för Landtmäterikontoret och Laiidtmätarne i riket, som ock de mindre väsendtliga anmärkningar, hvilka eljest kunna göras emot nu gällande Landtmäterl-instruktion af den 4 Maj 1857 ej heller för närvarande kunna föranleda till någon anhållan från Rikets Ständers sida.
0111 nedsättande af komité för uppgörande af det äskade förslaget, eller om sådant arbetes verkställande i annan ordning; och hemställer således Utskottet, att hvad motionärerne i berörda afseende föreslagit ej må vinna Rikets Ständers bifall.
Samme motionärer, Herr Grefve Anckarsvärd och A. W. Uhr, hvilka föreslagit utarbetande af en ny Landtmäteri-instruktion, hafva äfven påyrkat omarbetande af Skiftes-stadgan.
Den förstnämnde har ansett Skiftes-stadgan oklar äfven derigenom, att hon i så manga delar blifvit genom särskilda författningar ändrad, samt derföre böra underkastas revision och omarbetning genom embetsverk, men icke genom uppdrag åt någon komité; hvaremot Uhr velat ät samma komité, som han föreslagit till utarbetande af ny Landtmäteri-in 'fraktion, uppdraga föreslåendet af de ändringar eller tillägg i Skiftes-stadgan, och öfriga Landtmäteriet rörande Förordningar, som må finnas af behofvet påkallade.—
Utskottet öfvergår icke desto mindre nu till undersökning af de särskilda anmärkningar, som mot dessa författningar blifvit framställda: och lärer, vid granskningen af dessa anmärkningar, sig visa, huruvida de, samtlige äro af beskaffenhet att kunna i vanlig ordning pröfvas, eller om de må påkalla en sådan särskild behandling, som den ene eller andre af ofvanbeinälde tvä motionärer påyrkat. 6 Samman*.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-lJtsk. Bet. 29. / Kap. 1 kapitlet 2 § i Kongl,, Maj:ts nådiga Stadga om Skiftes-verket i riket den 4 Maj 1827 lyder sålunda: ”Ar jord å landet oskiftad och vill delegare laga skifte flera erhålla, håfve der vitsord till.” Behörigheten att påyrka laga skifte är således icke beroende å storleken af den andel, inan i den oskiftade jorden eger.
Herr Grefve Anckarsvärd har anmärkt, att detta stadgande vore fullkomligt stridande mot rättvisa och billighet, enär sålunda inträffat, att egare till J^el och understundom ändå mindre af skifteslagets hemmantal förmått tvinga de öfriga att, utan erkändt behof och mot deras vilja ingå i skiftet.
Till stöd för sin åsigt har Herr Grefve Anckarsvärd åberopat, att. enligt Kongl. Kungörelsen den 18 Januari 1859 om förändrade föreskrifter i afseende å besutenhet och å skiftesväsendet i Stora Kopparbergs län, laga skifte i berörda län ej får ega rum om det bestrides af jordegare. som innehafva mera än hälften af skifteslagets skattetal, och att, enligt Kongl. Kungörelsen af den 15 Juli 1859 om laga skiftens verkställande på Gottland, laga skifte å berörda ö ej får ske med mindre det yrkas af delegare, som innehafva minst |:del af skifteslagets jord. beräknadt efter förmedladt mantal, der mantalsindelning skett; och då motionären ej kunnat inse hvarföre det oinskränkta vitsordet, till skifte mer borde ega rum inom Sveriges öfriga provinser än i de nyssnämnda, har han föreslagit, att Rikets Ständer, för deras del, måtte förorda egandet af J:del i skifteslagets hela mantal såsom vilkor för rättigheten att, emot de öfrigas önskan, kunna tvinga dem att ingå i laga skifte.
Utskottet kan ej medgifva, att någon orättvisa förefinnes deruti, att egare af äfven den minsta del uti ett skifteslag är berättigad att påyrka laga skifte.
Den uråldriga grundsats i vår lagstiftning att den eger vitsord, som skifta vill, har allt hittills ansetts välgörande.
Genom dess upphäfvande skulle jordegare tvingas att, emot sin vilja, förblifva i samfällighet, och sålunda hindras att vårda och odla sin jord på sätt honom lämpligast syntes och med hans fördel vore bäst förenligt.
Det öfverensstämmer med andan af vår lag att låta en hvar begagna det han eger, med så litet intrång frän andra, som, med bevarande af enahanda rätt åt dem, låter sig förena.
Pä denna grund äro 11 kap. 2 § Arfda-Balken. 7 kapitlet 3 och 4 §§ Jorda-Balken, 5 kap. 2 § Byggninga-Balken, med flera lagrum fotade.
Det synes således ingalunda hafva behöfts några andra skäl än förut gällande rättsgrunder, för framkallande af en sådan bes'ämmelse, som den af motionären klandrade.
Fast mer hafva särskilda orsaker erfordrats, för att lagstiftningen skulle kunnat afvika från denna regel, på sätt egt rum uti de af motionären åberopade Förordningar, der jordens mer än i andra delar af riket sönderstyckade beskaffenhet och egornes sammanblandning nödgat lagstiftaren att medgifva ett sådant undantag.
Men härtill komma för landets uppodling och åkerbrukets förbättring vigtiga skäl, hvilka göra det angeläget att, genom bibehållande af hvarje delegares vitsord, befordra laga skiltet inom landet.
Lag-komitéen och Lag-beredningen hafva ock i 4 kapitlet 1 § af hvarderas förslag till Byggninga-Balk föreslagit enahanda vitsord, och förstnämnda komité yttrar derom: ”Under det delegare fortfara att bruka sin egendom i samfällighet, måste lagen skydda deni vid detta bruk och ej tillåta, att den ene deri träder den andres rätt för nära: men icke bör ett sådant sambruk af lagen gynnas.
Ett land kan ej hinna långt i kultur förr, än eganderätten får fritt utveckla sig; men detta är ej möjligt så länge samfälligheterne vara.
Alla äro liknöjda om att vårda hvad ingen kan anse för sitt eget; och på förbätt - Samman».
Stat»-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Bet. 29. 7 ringar är icke att tänka, innan flen idoge är säker att ensam kunna skörda frukten af sin flit.
Sä mäste Sveriges lagstiftare allt ifrån de äldsta tider hafva tänkt, då de påbudit, att om ej alia delegare sämjas om skifte, den skall hafva vitsord som skifta vill; ty eljest skulle det kunna sättas i fråga, 0111 skifte borde ega rum, derest icke åtminstone de fle c eller störste lottegarne det biföl lo.”
På grund af alla sålunda anförda skäl finner sig Utskottet böra till Herr Grefve Anckarsvärds förslag, att obegränsadt vitsord till skiftessökande icke vidare må tillkomma delegare af oskiftad jord. afstyrka bifall. £ Kap. Enligt 2 kap. 1 § Skiftes-stadgan, sådant berörda lagrum lyder i Kongl. Kungörelsen den 9 Juni 1832, må jordegare icke förvägras, att till iandtmäteriförrättning erhålla den landtmätare, de begära, der hinder deremot icke möter.
Herr Grefve Anckarsvärd har, under åberopande af Öfver-direktörens för Landtmäteriet vitsord, uti dennes underdåniga berättelse 0111 en år 1850 företagen embetsresa, att ofta inträffar dels att. till skiftesman kallas en landtmätare, hvilken ingen annan inom skifteslaget än skiftessökanden sjelf önskar erhålla, dels att tillfälle beredes till skam liga och skadliga överenskommelser mellan skiftessökanden och landtmätaren, af sådan anledning yrkat, att skiftesman hädanefter må, på Landtmäteri-direktörens i länet förslag, förordnas af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande och icke, såsom hitintills, fä utses af den skiftessökande.
I underdånig skrifvelse den 16 September 1848. hade Rikets Ständer andragit, att, i afseende å nu ifrågavarande lagrum, blifvit anmärkt, attskiftessökandens rättighet att utse skiftesman ofta ställer den förre i ett tvetydigt förhållande till den sednare, särdeles om sökanden anses mindre samvetsgrann och skiftesmannen mindre skicklig, i hvilket fall kunde bilda sig den föreställning, att denne sednare, utan afseende å skifteslagets bästa, blifvit anlitad derföre, att han medgifvit nedsättning uti sin på sökanden belöpande andel i arfvode!; att blotta möjligheten af ett sådant förhållande väcker misstanke och ovilja, särdeles hos de personer, som sakna förmåga att bedöma, huruvida rätt dem vederfares eller icke, samt att i öfrigt en obillighet förefinnes deruti, att ej samtlige de delegare, hvilkas jord skall i skiftet ingå, fä i valet af förrättningsman deltaga; äfvensom den förmodan blifvit yttrad, att, derest en sådan rättighet tillerkändes samtlige delegare i skifteslaget, detta skulle verka derhän, att en större omsorg och drift hos landtmätarne blefve att påräkna, samt att de för jordbruket högst menliga klagomålen öfver skiftesförrättningarne komme att förminskas.
Instämmande i dessa anmärkningar, hade Rikets Ständer likväl, på det ett förändradt stadgande i den sålunda antydda syftning ej måtte medföra en allt för läng tidsutdrägt med skiftesförrättningens företagande, ansett Kongl. Maj:ts Befallningshafvande böra bemyndigas att, i händelse tvist vare sig om beräkning af pluraliteten utaf delegarne inom skifteslaget, eller ock af annan orsak, uppstår, meddela förordnande åt den af de föreslagne landtmätarne, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande tinner lämpligast; hvadan Rikets Ständer i underdånighet anhållit, att Kongl. Maj:t. täcktes genom utfärdad författning i nåder föreskrifva, alt 1 § af 2 kap. uti Kongl. Stadgan om skiftesverket i riket skulle erhålla följande förändrade lydelse: ”Ansökning 0111 förordnande för landtmätare till förrättande af laga skifte 8 Sammans.
Hes v.- och Ekon.-Utsk. Bet. ,'W 2.9. skall inlcmnas till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, och bilägges dervid en förteckning på hemmanen i skifteslaget, deras natur och egare, samt de sednares vistelseort.
Hafva samtlige uti förteckningen upptagne delegare i skifteslaget underskrifvit ansökningen, utlärde Kongl. Majda Befallningshafvande genast det begärda förordnandet för den föreslagne landtmätaren, så vida han, enligt hvad särskildt är iöreskrifvet, eger landtmäterigöroinål pä eget ansvar förrätta och annat laga hinder ej möter.
Finnes äter ansökningen ej vara af alla undertecknad, bör Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, med föreläggande af viss kort tid och vid äfventyr af forida • ringsrättighetens förlust, infordra vederbörandes yttrande i afseende på den förrättningsman de önska, saint, efter förklaringstidens slut, utfärda förordnande för den behörige landtmätare, som erhållit de flesta rösterna, beräknade efter hemmantal eller annan deremot svarande grund, som för röstberäkning i orten är gällande.
Falla lika manga röster på två eller flera landtmätare, eller uppstår tvist, antingen i afseende pä rösternas beräknande eller annorledes, så att genom öfvervägande pluralitet någon landtmätare icke kan anses vara till förrättnirigsinan utsedd, eger Kongl. Maj:ts Befallningshafvande gifva förordnande åt hvilkendera af de föreslagna landtmätarne, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande för godt finner.” ”1 fråga om annan landtmäteriförrättning skall ansökning om förordnande för landtmätare äfven ingifvas till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande; och må jordegare icke vllgras att erhålla den landtmätare, de begära.
Ej må förordnande annan landtmätare meddelas, än den, som, enligt hvad särskildt föreskrifvet är, eger landtmäteri-göromål på eget ansvar förrätta.”
Öfver denna hemställan afgaf Justitie,-kanslers-embctet införd rädt underdånigt utlåtande, samt. tillstyrkte, på de af Rikets Ständer anförda skäl, att ifrågavarande stadgande måtte förändras i öfverensstämmelse med hvad Rikets Ständer i sådant afseende föreslagit; dock att, enär det. uti förslaget i fråga om beräkningen utaf' algi fna röster å den förrättningsman. som bör förordnas, förekommande uttryck: ”efter hemmantal eller deremot svarande grund” syntes vara nog obestämdt och kunna leda till tvister, samt den grund åter, hvilken för delning af inegor skall följas, ej sä lätt låter sig på förhand bestämmas, sorn den, hvilken i allmänhet följes vid delning af andra egor, sistnämnde grund måtte blifva den, i enlighet med hvilken rösterna uti ofvanberörda fall beräknas, derest icke, på sätt Lag-Utskottet vid 1844 och 1845 års riksdag föreslagit, och hvilket, i sådant fäll som detta, syntes vara mest enkelt och föga vådligt, röstberäkningen finge ske per capita.
Häröfver yttrade sig Högste
Domstolen under ilen 25 Oktober 1849, att den af Rikets Ständer föreslagna förändring ingrepe djupare i hela skiftesverket, än förslaget vid första påseendet syntes antyda.
Skiftesverkets framgång hvilade till stor del pä den hittills följda grundsats, att, i allmänhet, då någon delegare i skifteslag begär skifte, som lagligen bör ega rum. öfrige delegarne ej kunna förhindra detsamma.
Men (let insåges lätt, att, i händelse företrädesrätten, att hos Kongl. Majits
Befallningshafvande föreslå skiftesman, öfverflyttsdes från sökande delegaren till den eller dem. som hafva största egoväldet, så berodde det ock af samma majoritet att, om den ville motverka skiftet, såsom ofta visat sig vara händelsen, särdeles i större skifteslag, rösta för en landtmätare, hvilken vore af andra göromål upptagen, eller saknade erforderlig drift och skicklighet, eller till och med möjligen, i öfverensstämmelse med de väljandes afsigt och vid valet fästade tysta vilkor, funne hvarjehanda utvägar att uppskjuta sina åtgärder; hvilken omständighet vore desto mera Samman».
Stats-.
Lag- samt Allm. Be.-v.- och Ekon-Utsi:.
Bet. j\Jf 29. 9 betänklig, sorn, efter det frågan om sådan förrättnings företagande blifvit väckt, ingen olägenhet, sorn af en lagenlig verkställighet skulle kunna följa, vore att jemföra med de frän dröjsmål i ärendets handläggning och afslutande vanligen oskiljaktiga förluster.
— Förutsatte man, att Landtmätaren skulle kunna hysa partiskhet för sökanden, sä mäste man äfven tänka sig möjligheten af partiskhet till fördel för den, sorn, efter Rikets Ständers förslag, genom vigten af sin riist, grundläde förordnandet; och det syntes ingalunda var mera rättsenligt, eller för de fattigare och mindre upplyste jordegarné mera lugnande, att veta valet af förrättningsman bero af den större jordegaren, än om det berodde af primitive sökanden.
Efter nuvarande lagstiftning i ämnet kunde hvilkendera delegaren som helst få utöfva rättigheten att föreslå, endast han fiirst i behörig ordning uppträdde såsom sökande: men efter Rikets Ständers förslag skulle detta slags jemlikhet inför lagen upphöra, och den större jordegaren alltid fä öfvervigten.
— Dessutom föreko mino mot Rikets Ständers förslag de speciela anmärkningar, dels att förslaget icke visade antingen Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes förordnande skulle blifva ogiltigt, derest efteråt ådagalädes, att ej alla delegare i skifteslaget varit upptagne å den vid ansökningen fogade förteckning och i följd deraf ej eller alla kommit att öfver ansökningen höras, hvilket kunde hända utan sökandens uppsåt, enär frågor om skifteslags rätta omfång stundom voro af invecklad beskaffenhet och icke alltid pä förhand kunde vära afgjord»: eller ock, om förordnandet lika fullt blefve giltigt, således oberoende af förteckningens och förklaringarnes större eller mindre fullständighet, i hvilket sednare fall hela stadgandet kunde lätt kringgås; dels ock att. efter förslaget, helt olika grunder konnie att följas vid förordnande af landtmätare för laga skifte och för öfriga sådana lamltmäteriförrättningar, deraf andras än sökandens rätt berodde.
— Pa dessa skäl ansåg Högste
Domstolen sig icke böra tillstyrka den föreslagna förändringen, äfvensom ej eller hemställa om bifall ä den af Justitie-kanslers-embetet förordade, hvilken sednare för öfrigt möjligen icke skulle öfverensstämma med Rikets Ständers önskan.
Då detta ärende den 23 November 1849 i underdånighet anmäldes, fann Kongl.
Majit, i betraktande af hvad Högste
Domstolen, i dess ofvanomförmälda underdåniga utlåtande i ämnet anmärkt, Rikets Ständers underdåniga förslag om ändring i Skiftes-stadgan ej böra bifallas.
Vid 1859 och 18öO årens riksdag var motion jemväl väckt om ändring uti omförmälda lagstadgande, i hvilket afseende var föreslaget att, dä en eller flere jordegare gjorde ansökan om förordnande för Landtmätare till förrättande al laga skifte, det borde öfvert emnås ät en ansvarig myndighet, efter motionärens förmenande, helst Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, att, sedan Förste Landtmätaren i länet blifvit hörd, bestämma hvilken Landtmätare vore till den ifrägakornmande förrättningen lämpligast, antingen den sökanderne sjelfve ästundade eller någon annan, allt efter de kontrollerande upplysningar sorn kunde erhållas, och med (åstadt afseende derpå, huruvida en föreslagen förrättningsman vore af balancerade göromål urständsatt att fullgöra skiftesförrättningar; men förslaget förföll, sedan det af sammansatta Lag- saint Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, genom dess utlåtande N:o 14, blifvit afstyrkt, pä, bland andra, de skäl, att skiftessökande, hvilka i god tid vändt sig till en för duglighet känd och mycket anlitad Landtmätare, pa hvars åtgärd de måhända hellre väntade någon tid. än de äfventyrade att fä alt göra med en person, för hvilken de saknade förtroende, skulle finna sia illa betjcBiL Ull Ii.
Prof. 18ft2 & 1803. 4 Sami. 2 A/d. 9 Haft. 2 10 Sammans.
Bet. 29. nade med ett stadgande, på grund hvaraf man ofta skulle nödgas att till förrättande af uppdraget fiirordna den person, som för tillfället var ledigast: samt att, derest valet af förrättningsman ankomme förnämligast på Länsstyrelsen, hvilken dervid sattes i nödvändighet att sä jemnt som möjligt fördela landtmäterigöromålen, den sporre till framsteg och förkofran skulle förslöas, hvilken förefunnes i den täflan nu gällande stadgande!! i förevarande ämne voro egnade att framkalla.
Af hvad sålunda blifvit meddeladt inhemtas, att många förslag varit framställda till lösande af de svårigheter, hvilka frågan 0111 Landtmätares förordnande till skiftesförrättning innebär; och de i ämnet ständigt återkommande motionerna utvisa tillika att öfvertygelsen 0111 behöfligheten af en förändring uti nuvarande stadganden ej blifvit rubbad genom de skäl, hvilka blifvit framdragna mot de hittills i ämnet granskade förslag.
Det åligger således Utskottet att tillse, huruvida, med ledning af den sålunda vunna erfarenheten, de stötestenar må kunna undvikas, mot hvilka de hittills för frågans lösning gjorda försök strandat.