Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den omständigheten, att städernes exsecutiva myndigheter (magistrater) och domstolar utgöras af samma personer, utan att olägenhet deraf försports, torde ådagalägga, att den befarade jäfsanledningen skulle ytterst sällan förekomma. 52 §. l)å sockennämnden, bättre än sockenstämman, måste känna de personers duglighet, som arbeta i nämnden, har jag öfverlåtit åt nämnden, att inom sig välja sin ordförande.
Deraf vinnes ock den fördel att, vid inträdande ledighet, en till platsen passande ledamot kan göras tili ordförande, änskönt en kortare tid af hans funktion återstår, hvilket svårligen lärer kunna ske, om ordföranden nämnes af sockenstämman. 61 §.
Angående formen för sockenbudgeten råder i pluralitetens och undertecknads förslag någon skiljaktighet.
Jag har nemligen ansett de särskilda punkterna i utgifts- och inkomstförslagen böra sättas i motsvarighet mot hvarandra, hvilket, efter min tanke, icke alldeles eger rum uti Komiténs förslag.
Kommunens skulder, som under det följande året 139 skola betalas, motsvaras nemligen rättast af kommunens fordringar, hvilka under samma är böra inflyta, oell icke af det löpande årets möjliga behållning, hvilken deremot har sin egentliga motsvarighet i den för samma år möjligen uppkommande brist.
Mot mom. b) i utgiftsstaten svara båda rnoinm. b) och c) i inkomststaten, hvarföre jag sammanslagit båda dessa moment; oell mot inkomststatens mom. d) svara utgiftsstatens moram, c) och d), båda innefattande poster, hvilka icke äro till beloppen förut bestämda, eller betalbara oberoende af kommunens vilja, utan af den beskaflenket, att stämman just då skall afgöra om och till hvilka belopp dessa poster må ibland utgifterna upptagas.
Detta moment, det 3:dje i utgifsstaten enligt mitt särskilda förslag, är den hake, omkring hvilken hela budgeten vrider sig, och de öfriga momenten äro tillkomna egentligen för att öfver detsamma bringa klarhet, för att utreda hvad och huru mycket kommunen kan tilltro sig, att under budgetåret påkosta.
Såsom en del af dessa obestämda utgifter har jag betraktat förslagsanslaget för oförutsedda behof, hvilket lagen väl sagt böra finnas, men hvars belopp det tillhör församlingen att bestämma.
.lag har ansett mig böra framlägga denna förklaring öfver mina åsigter i denna del, ehuru det erkännes, att frågan är af mindre vigt, då man väl bör tilltro kommunerna sjelfva tillräcklig insigt, att uppställa budgeten så, att den för ändamålet är tillfyllestgörande.
Vigtigare är deremot skiljaktigheten i fråga örn den tiderymd budgeten bör omfatta och tiden för dess föredragning oall fastställande.
Piuraliteten har beslutat, att budgeten skail uppgöras i Oktober och omfatta det följande kalenderåret.
Olägenheterne i denna anordning bestå deruti, att man så långt förut har svårt att förutse, hvilka utgifter böra under budgetåret förekomma och att man, förr än det löpande året gått till ända och räkenskapen afslutats, icke kan veta, om resultatet af det årets finnansförvaltning
Olifver en besparad tillgång, som kan tagas i anspråk för budgetårets utgilter, eller möjligen en brist som bör fyllas.
Vill man åter, för att i denna punkt komma på klar fot, uppskjuta med budgetens uppgörelse till inpå sjelfva budgetåret, så vinnes visserligen derigenom den fördel, att man eger en klarare öfversigt af både behofven och tillgångarne, men deremot uppstår den olägenheten, att utgifterna under de lörsta månaderne, och de inkomster, med hvilka de skola betäckas, icke äro uti budgeten förutsedda.
Dessa omständigheter hafva föranledt mig till uppställande af den frågan: om det är behöfligt och för saken väsendtligt, att räkenskapsåret och budgetåret omfatta samma tiderymd?
Svaret härpå har hos mig utfallit nekande.
Budgeten är en fortgående approximatif kalkyl, som bör visa i hvad mån tillgångar finnas eller kunna beredas till betäckande af utgifter, hvilka på vissa tider måste göras, eller dem man beslutar sig till att göra, bokslutet en på viss dag gjord jemförelse mellan tillgångar och förbindelser, som visar i hvad mån den ena faktorn öfverskjuter den andra.
Det må vara eller åtminstone synas vara förmånligt, att sätta samma tidsgräns för båda dessa operationer, men om jag icke blifver i tilifällle att stadga mitt omdöme om hvad jag kan hafva råd, att för vissa ändamål påkosta, innan jag af räkenskapen erhållit upplysning om min finansiela ställning, så synes deraf blifva en naturlig följd, att jag först afslutar mina böcker och sedan uppgör en plan för det 140 kommande årets hushållning.
Om jag då för vissa orsakers skull, icke vill mer än en gång om året sysselsätta mig med denna kalkyl, så är det klart, att jag måste sträcka mitt förutseende utöfver den 31 December, intill dess jag, efter förnyad bokafslutning, vunnit erfarenhet om mina affärers tillstånd.
Så föga invecklad har denna sak förefallit mig.
Jag betvifiar ej, att ju soqknarnes enkla räkenskaper kunna ganska snart afslutas, och således budgetuppgörelsen temligen tidigt på året företagas, men då Majstämman af ålder varit den1, på hvilken kommunernas finansiela angelägenheter plägat afhandlas, och jag ej funnit giltig anledning att bryta detta, säkerligen icke utan goda skäl uppkomna bruk, så har jag til! nämnda stämma förlagt den slutliga pröfningen af kommunens budget, hvilken jag, af ofvan anförda orsak låter fortgå till samma tid påföljande år.
Komitén uppdrar åt sockennämnden att, på grund af den fastställda budgeten och bevillningstaxeringslängden, upprätta debiteringslängd, men öfverlåter åt sockenstämman, att decidera öfver de anmärkningar, sorn af skattskyldiga kunna emot debiteringen framställas.
I sistnämnde omständighet har jag icke kunnat med pluraiiteteh instämma.
1 mina ögon är den först upprättade debiteringslängden endast ett förslag, framlagdt till vederbörande skattskyldiges granskning.
Göres mot påförd utskyldspost ej anmärkning, då anses debiteringen i den delen godkänd; göres åter anmärkning, har jag ansett det tillkomma nämnden att pröfva densamma och, om anmärkningen befinnes grundad, göra den rättelse i debiteringen, som deraf påkallas.
Pröfvas åter anmärkningen sakna skäl, då må nämnden derom gifva besked, hvilket anmärkaren, om han det gitter, får öfverklaga.
Jag betraktar stämman såsom kommunens lagstiftande församling, hvilken det tillkommer att förbinda kommunen genom sina beslut, nämnden såsom en myndighet, hvilken det tillhör att utföra dessa beslut i enlighet med de reglor, som äro af stämman föresätta eller i lag och författningar gifna.
Och debiteringen är icke annat än en ren verkställighetsåtgärd, en tillämpning af gifna reglor.
När offenlliga handlingar visa huru stor andel af ett mantal ett hemman innehåller och huru mycket den eller den personen betalar för näring eller lön, så är bestämmandet af hvarderas skatteöretal (om man följer den methoden) en arithmetisk operation, som icke kan utfalla på mer än ett sätt, om den göres rätt; och då stämmans beslut i anledning af budgeten säger, huru många riksdaler eller öre riksmynt skola läggas på hvart .katteöre, så är också skattens påföring i förhållande till hvarje skattskyldigs skattöretal en sifferuträkning, på hvars resultat kommunalviljan icke kari utöfva det minsta inflytande.
Stämman kan endast säga, att nämndens uträkning är riktig eller oriktig.
Men ett sådant svar har jag ansett böra lemnäs af den myndighet, som eger att pröfva beslut i sådana ämnen, nemligen Konungens Befallningshafvande.
Också har, uti förslaget till författning om kommunalstyrelse i stad, Komitén icke öfverlåtit förenämnde pröfning till allmänna Rådstugan eller fullmäktige, utan till Magistraten. 66 §.
Jag har ej för min del funnit skäl, ålägga sockennämnden att tillställa de skattskyldige debetsedlar, utan tror det vara nog, att de, efter derom utfärdad kungörelse, hållas de skattskyldige tillhanda, på samma sätt som nu tillgår med krono-och stadsdebetsedlar. 67 och 68 §§,.
Genom de af mig antagna terminer för budgetens fastställande och upprättande af skattelängd har blifvit en följd, att den ännu icke af Pröfningskomité!] granskade bevillningstaxeringslängden måst läggas till grund för debiteringen.
Den olägenhet, som deraf kan uppkomma har jag velat undanrödja, genom ett åläggande för sockennämnden, att i skattelängden göra de rättelser som i följd af Pröfningskomiténs tillgörande, kunna påkallas, och derefter rätta uppbörden.
Dessa rättelser kunna antecknas i ett särskildt observationsconto, hvilket ej kan blifva vidlyftigt.
Det tillökade besväret dermed uppväges, efter min tanke, rikligen genom den rymligare tid, som beredes åt räkenskapsgöromålen, helst ett dylikt observations-conto i allt fall bör hållas öppet för de rättelser, som kunna blifva en följd af utverkade ändringar i budgeten eller i debiteringen, möjligen också i taxeringslängden, i de delar, som dragas under Kammar-rättens och Konungens pröfning.
Uppbörden skulle visserligen kunnat af mig utsättas tidigare, men då skattsedlarne någon gång kunna komma att upptaga jordränta, för hvilken Thomedag är laglig lefvereringsdag, så har jag föredragit att låta kommunen sjelf bestämma uppbördsterminen, dock ej senare än inom årets slut. 69 §.
Ett stadgande om afkortning af utskylder som ej kunnat indrifvas, har jag ansett böra här inflyta. 75 §.
Jag har benämt socknens representant-församling, der sådan är inrättad, Sockenstämmo-nämnd, för att erhålla ett namn på sjelfva församlingen, hvartill, efter mitt tycke, ordet fullmäktigskap, som egetligen betecknar sjelfva-uppdraget, ej väl passar.
En församling med den af mig begagnade benämning och ungefär samma attributioner finnes ock i Stockholm.
För öfrigt medgifves, att det ena eller det andra namnets företräde ligger i den större eller mindre benägenheten hos folket, att upptaga det i språket. 76 §.
Angående tariffen för antalet ledamöter i Sockenstämmo-nämnden se motiverna till 46 §. 77 §.
Anledningen till det af mig föreslagna stadgandet, att del af socken, som tillhör annan kyrkoförsamling, må kunna bilda särskildt valdistrikt för väljande af ledamot i Sockenstämnio-nämnd torde ej kunna missförstås.
Det har tillkommit för att göra det afsöndrade distriktets ombud behörigt att, i samma egenskap, fungera uti ett representantskap för kyrkoförsamlingen.
Pluraliteten, som ej velat tillåta representatif-systemets användande för behandling af ärenden som angå kyrko- och skolväsendet, har ej kunnat upptaga ett dylikt stadgande. 80 §.
Mitt förslag, att låta ordförande och vice ordförande i sockenstämman fungera i samma egenskap uti representantskapet har af pluraliteten förkastats.
Jag förmår dock ej jnse något giltigt skäl, hvarföre ej ledningen af de göromål, som i båda dessa församlingar förekomma, kan åläggas samma personer, synnerligast som dessa göromål ej kunna blifva flera eller andra, än de som skulle upptagas i stämman, i fall representantskap ej funnes.
Genom den af pluraliteten vidtagna anordning skall i vanliga fall inträffa, att icke mindre 142 än fyra ordförande och tre vice ordförande tillsammans sju, kunna komma alt finnas i en socken, der representation är införd, ett antal, hvartill det ofta torde blifva svårt att finna passande subjekter.
Med hästa vilja har jag ej kunnat komma under fem möjligheter, hvilket antal dock synes mtg kunna göra tillfyllest. 83 §.
Jag tillhör ej deras antal, som väntar stora ting af representatif-systemets in ympning på sockenstämman, och har derföre motsatt mig tanken på att göra det obligatoriskt för landsbygden.
Men der det en gång blifvit, med menighetens eget begifvande, infördt, der vill jag ock att det skall tagas och tillåtas att verka i sin fulla omfattning.
Jag har derföre ej kunnat förena mig i beslutet om undantagande, för plenarförsandingens eget afgörande, af vissa vigtigare mål, uppräknade under litt. b, c och d i § 33 af Komiterades förslag.
Den garanti mot förhastade beslut i dessa ämnen, som finnas uti skyldigheten att underställa besluten Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, synes mig fullt tillräcklig.
Af nämnde anledning har jag icke heller velat ifrån represenlantskapets befogenhet utesluta saker som angå kyrkan och skolan helst jag icke förmår förklara, hvarföre en församling, som är betrodd att beskatta socknen till fattigvården, ej skall få åtnjuta samma förtroende i afseende på de säkerligen vida ringare afgifterne till skolan.
Genom denna mångfald af formationer samt undantags- och obehörighets-kategorier fruktar jag, att man endast förbryllar allmogen och väcker missbelåtenhet med de nya institutionerna. 85—91 §§.
1 stället för det af pluraliteten utarbetade förslaget till förordning om kyrkostämma samt kyrko- och skolråd, har jag, på sätt förut tillkännagifvits, tillfogat ett särskildt kapitel om sammansatta kommunalsamhällen, äfvensom ett kapitel i förslaget till
Lag om städernes styrelse och förvaltning under rubrik:
Om sockenstämma i stad.
Det tillhör mig nu att, fullständigare än som skett, söka att visa, huru föreskrifterne i detta ämne skola verka i de skiljaktiga kommunala sammansättningar, hvaraf våra samhällsinrättningar erbjuda ett så rikt förråd.
Jag tänker mig en stad och två socknar, hvilka tillsammans utgöra ett pastorat, men af hvilka socknar den ena har samma kyrka som staden, d. v. s. utgör, tillsammans med denna, en kyrkoförsamling.
På grund af 1 § i 1853 års fattigvårdsförordning hafva socknarne förenat sig om gemensam fattigvård, äfvensom en af dem, dock icke den som har samma kyrka som staden, förenat sig med staden om gemensam folkskola.
Staden och de båda socknarne samt dessutom två andra socknar hafva, på grund af 2 § 3 mom. i fattigvårds-förordningen, slagit sig tillhopa om inrättandet af en gemensam arbetsinrättning.
Om jag för korthets och tydlighets skull betecknar staden med bokstafven A, de båda annex-socknarne med B och C samt de andra två socknarne med D och E, så erhåller jag följande kommunala sammansättningar: l:o 3 borgerliga kommuner: A. B. och G. 2:o 143 2:o 1 pastorat: A+B+C, hvars medlemmar konkurrera i byggande af prestgård.
3:o 2 kvrkoförsamlingar eller kyrkliga kommuner: A + B och C. 4:o 2 fattigvårds-komniuner:
A och B + C. 5:o 2 skolkommuner:
A 4-C och B samt slutligen 6:o föreningen A + B + C+D+E om det gemensamma arbetshuset.
Ingen lärer neka, att de föremål, till hvilka dessa olika formationer ansluta sig, äro af rent kommunal natur och att de angelägenheter som der framträda, fordra sin lösning i en kommunalförfattning.
Exemplen på de skiljaktiga sammansättningarne äro ej heller gripna ur luften; de hafva sina motsvarigheter på en mängd ställen, ja, i än större inveckling, derigenom, att socknarne icke ingå liela utan delvis i dessa sammansättningar, men i allt fall gör det tillfyllest att de äro möjliga och lofliga och att författningarne till och med gifva anvisning på huru de skola bildas.
Jag vill nu undersöka i hvad mån de anlägenheter, som utmärkas genom de framställda sex olika exemplen, kunna handläggas och bringas till slut med tillämpning af de organisations-former, som ligga i de dels af Komiténs pluralitet, dels af mig föreslagna lagar, och hvilka af dessa former, i berörda afseende villigast lämpa sig efter faktiska förhållanden.
Exemplet
N:o 1 är det enklaste och det normala, hvarföre det i båda förslagen måstevara sörjdt för dess behandling.
N:o 2 kan icke bcd)and!as af pluralitetens kyrkostämma, emedan förordningen derom icke förutsätter två eller flera kyrkoförsamlingars gemensamma handläggning af gemensamt ärende, men väl med tillämpning af 85 och 86 §§ i mitt särskilda förslag.
Problemet AxR uti exemplet
N:o 3 linner sin lösning i § 6 af pluralitetens förslag tillkyrkostämmo-förordning och i 86 § af mitt förslag.
Huruvida problemet BxC i exemplet
Nio 4 är af pluraliteten löst, kan anses tvifvelaktigt.
Väl tala §§ 2 och 3 om gemensam kommunalförvaltning i sin helhet, men icke om en sådan för valtning för en eller vissa angelägenheter.
Likväl och då fattigvårdsärenden handläggas af sockennämnden, lärer deraf få slutas, att gemensamheten i förvaltningen måst vara genomförd i sin helhet och att intet hinder möter för dess behandling enligt de af pluraliteten utstakade former.
Man kan dock lätt tänka sig ett annat föremål, omkring hvilket saker nes gemensamma intresse grupperat sig och hvilket icke nödgade till gemensamhet i för valtningen af annat än just detta enstaka föremål, och i sådan händelse vore förordningen overksam.
Enligt 85 § af mitt förslag låta alla för de båda socknarne gemensamma kommunala angelägenheter af hvad slag som helst utan svårighet behandla sig.
Problemet A X C uti det 5:te exemplet skulle, eftersom ärendet rörer skolan, finna sin lösning i kyrkostämmo-förordningen, men denna vet ej af någon samverkan för sådant ändamål emellan särskilda kyrkoförsamlingar.
I 86 § af mitt förslag finnes regel derför.
Det 6:te exemplet kan naturligtvis ej finna någon behandlingsform i komiterades förslag, men i mitt särskildatjena de ofta åberopade §§ till detta ändamål.
De anförda exemplen angå blott förhållanden, som äro, men då, efter min åsigt, allt hvad som är lofligt, äfven bör göras möjligt, så har jag trott det tillhöra lagstiftaren, att uppställa reglor äfven för detta vardande, och 87 § är ett försök i denna riktning.
Jag 19 144 har dervid halt till förebild 4 Kap. 6 och 7 §§ uti det af Komitérade för kyrkolagens öfverseende år 1846 afgifna underdåniga förslag.
De ärenden, sorn äro egnade att föredragas på de i paragrafen omförmälta gemensamma stämmor kunna vara af ganska stor vigt och förtjenta att af lagstiftaren understödjas genom uppställande af lämpliga former för öfverläggning och beslut.
De kunna t. ex. angå sammanbyggande af kyrkor, inrättande af gemensam fattigvård, omläggning af en oländig och otjenlig sockenväg o. s. v.
Utan afseende på öfverläggningsämnets beskaffenhet, liar jag föreslagit, att vederbörande kyrkoherde skall föra ordet i dessa sammansatta stämmor, dels derföre att jag föreställer mig, att de flesta ärenden som der förekomma i allt fall tillhöra prestens handläggning, och dels för det jag ansett öfverflödigt att, i afseende på de borgerliga mål, som troligen i högst sällsynta fall fordra en sådan lösning, uppställa nya reglor angående de valde ordförandernas kompetens.
Ehuru jag ansett nyttigt att gifva institutionerna så stor elasticitet som möjligt, har jag dock trott det vara skäl, att sätta en damm emot obetänkta försök, att få större menigheter sammankallade, och fördenskull, när kommunerna ej höra till samma pastorat, gjort deras sammankallande beroende af Konungens Befallningshafvandes eller
Domkapitlets förordnande. 88 och 89 §§ svara i vissa delar mot pluralitetens kyrko- och skolråd, med hvilket ämne jag trott att komiterade ej bort sig befatta.
Att kyrkorådet och skolstyrelsen, der så ske kan, och efter kommunernas egen pröfning, sammangjutas till en myndighet, deremot har jag ej något att påminna, och detta kan i de flesta fall ske., utan att någon lag dertill nödgar, enär begge myndigheterna författningsenligt bestå af samma elementer.
Men der kyrkorådet och skolstyrelsen verka inom olika områden är, efter min tanke, sammansmältningen icke blott olämplig, utan rent af omöjlig, hvilket torde vara tillfyllest ådagalagdt genom de af mig förut anförda exempel.
Ett för halfva Nyköpings stad och Allhelgona socken tillsatt kyrko- och skolråd, sammansatt af stads- och landsbor, kan icke fungera såsom styrelse för en skola, hvilken tillhör hela Nyköpings stad, icke en gång, utan delning, hvarom lagen dock ej talar, för landsförsamlingens skola.
Jag har i Komitén tillåtit mig att ifrågasätta huruvida den af pluraliteten företagna bearbetning af kyrkorådsförordningen och folkskolestadgan ens läge inom Ivomiténs mandat.
Hvarken den nådiga skrifvelsen till Komiténs herr ordförande, eller den Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, som föranledt det nådiga uppdraget, nämna ett ord om revision af dessa författningar.
Om i kyrkorådets eller folkskolestyrelsens nuvarande inrättning funnes något, som ställt sig hindrande i vägen för kommunalväsendets syftesenliga ord nande, skulle jag visserligen ej tvekat att låta undanrödjandet af dessa hinder ingå i planen för Komiténs arbete, men något sådant förhållande har jag ej kunnat upptäcka.
Kyrkorådet och skolstyrelsen tillhöra de i lagförslagen på många ställen omtalta »särskilda styrelser», hvilka man tänkt sig dels såsom ifrån den egentliga kommunal-styrelsen utgående förvaltningsgrenar, dels såsom derifrån fristående, utan annat sammanhang, än det som ligger uti de särskilda behofvens upptagande i en gemensam budget. 145
Då jag icke deltagit i kyrko- och skolrådets organiserande och sålunda saknar anledning att utveckla mina åsigter
Om förslagets särskilda bestämmelser, så tillåter jag mig endast tillägga, att Komitérade för kyrkolagens öfverseende, uti 3 Kap. af förslaget till ny kyrkolag, med öfverskrift: »Om Kyrkotukt», samt uti särskildt förslag till »Lag om vård af Kyrka och Kyrkoegendom samt af medel, som under Domkapitlets inseende äro», tagit kyrkorådets disciplinära och ekonomiska attributioner under en långt mer omfattande behandling, och att nämnde Komités underdåniga förslag, åt hvilket hvarken Konungen eller Rikets Ständer hittills egnat någon åtgärd, sålunda kan sägas ännu bero på Kongl.
Det är dock sannolikt, att de söndringar inom kyrkan, som på den sednare tiden framkallat så mycken rörelse på detta område, skola snart nog föranleda, att kyrkolagens öfverseende återigen blifver föremål för lagstiftningens omsorg, och att antingen det hvilande underdåniga förslaget, eller ock något annat, dervid kommer till vederbörlig granskning.
Under sådana förhållanden har det synts mig betänkligt, att omorgani sera en samhällsmyndighet, för hvars vigtigaste funktioner reglorna äro att söka uti den kyrkliga lagstiftningen, och detta har för mig utgjort ett ytterligare skäl, att undandraga mig deltagandet i förenämnda göromål. 90 §.
Ehuru jag icke finnér något egentligt behof, att i sammansatta kommuner införa representatif-systemet, har jag dock, för den händelse att kommunen det önskar, trott att lagen bör innehålla reglor för en dylik representations sammansättning och verksamhet.
Är systemet infördt i de kommuner, af hvilka sammansättningen utgöres, har jag föreställt mig, att de särskilda representantskapen kunna till en församling sammanträda, så snart nemligen dessa äro efter en och samma grund tillsatte, hvilket för mig utgjort ett af skälen, hvarföre jag uti 46 och 76 §§ stadgat en sådan grund.
Ehuru jag i allmänhet förutsatt, att representanterne skola genom samfälda val utses, har jag dock, då stad ingår ' sammansättningen, ansett lands- och stadskommuners skiljaktiga beskaffenhet och de till en del olika reglorna för valens förrättande, fordra att ombuden för stad och landsbygd särskildt väljas. il. 3 och 4 §§•
En af de vigtigaste meningsskiljaktigheter, som, vid ordnandet af kommunalväsendet i städerna, delat Komiteens pluralitet och undertecknad, angar den ställning i kommunen, som hädanefter bör åt borgerskapet anvisas, eller, kanhända rättare, de vilkor, sorn hädanefter skulle uppställas för förvärfvande af borgarerätt i stad.
Åsigten om behofvet, att i allmänhet utsträcka de kommunala rättigheterna till alla i städerne bosatta 146 v samhällsklasser, har, visserligen varit enstämmig, men pluralileten liar, af stadgandet i 31 § Regeringsformen, ansett sig förhindrad att göra någon rubbning i det näringsidkande borgerskapets prerogatif, att välja till Magistratspersoner.
Utan att helt och hållet förneka giltigheten af det anmärkta hindret, tror jag dock att det kan öfvervinnas och att detta desto heldre bör försökas, som, efter min öfvertygelse, reformen i städernes municipalväsende thy förutan blifver ofullkomlig och otillfredsställande.
Det kan, efter min tanke, ej försva ras, att från tilämpningen af grundsatsen om alla samhällsklassers likställighet i kommunala rättigheter, undantaga den vigtigaste, som är tillsättandet af stadens styrelse.
Att hvarken Konungen eller Rikets Ständer åsyftat att bibehålla en sådan inskränkning, synes ock af Allmänna Besvärs- oci Ekonomi-Utskottets betänkande