Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De män af erkänd skicklighet och sjelfständighet, som, under förhoppning om en blifvande förhöjning uti Hofrätts-ledamöternes aflöning, hittills hafva eller hädanefter komma, i brist för tillfället på något bättre, att emottaga sådane platser, skola utan tvifvel, sedan de sett denna förhoppning gå i qvaf, omgifne af en mer eller mindre talrik familj, för hvars underhåll den knappa lönen är alldeles otillräcklig, antingen tvingas att använda en stor del af den för statens tjenst afsedda tiden åt derföre helt och hållet fremmande sysselsättningar, eller ock af ekonomiska bekymmer nedtyngas, och i båda fallen uti förtid blifva oduglige eller mindre passande för de vigtiga Bi k. till R.
St:s Brot., 1850 & 1851. 7 Sami. 1 Afl. 7 Haft. . 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 12. domare-embeten, hvaråt de eljest med ostördt nit lunge kunnat odeladt egna hela sin verksamhet.
För hvarje sådan förlust inom Domare-korpsen har staten att göra sig en dubbel förebråelse.
Först derföre att den icke på ett värdigare sätt belönat den öfverlägsna förtjcnsten, och lör det andra derföre att staten såmedelst beröfva! riket en skicklig domare, hvars kraftfulla verksamhet det dock varit af högsta vigt att så länge som möjligt få ostördt bibehålla.
Man bör nemligen noga gifva akt derpå, att när den tidpunkt inträffat, (och jag öfverlemnar till dem som stå förhållandet närmare, att bedöma huru långt aflägsen den kan vara), den nemligen, då bristen på skicklige och värdige ämnen för desse domareplatscrs besättande blifver total, då är det flir sent att bevilja anslag för bristens afhjelpande.
Ty sådana ämnen kunna icke köpas för penningar, ville man än bevilja millioner dertill.
För deras frambringande fordras mer än ett tiotal af är.
Icke heller må m'an tro, att skärpningen uti de Akademiska profven göra för ändamålet tillfyllest.
Derigenom kunna visserligen beredas skickliga ämnen för de akademiska lärare-platserna, men för att erhålla till domare-platser skicklige och passande ämnen mäste dock vara ovilkorligen nödigt, att de vid Akademien inhemtade kunskaper genom praktisk erfarenhet göras användbara, och denna praktiska erfarenhet kan efter mitt förmenande svårligen på ett fullt tillfredsställande sätt erhållas, sedan den skicklighet, som Hofrätts-ledamöterne alltid böra cga, ej längre hos dem finnes, och således ej heller kan af dem på den yngre tjenstemanna-personalen fortplantas.
Om det nu, såsom jag vågar tro, således är alldeles nödvändigt, att
Hofrätls-ledamöternes löner i väsendtlig mån förhöjas, sä vida deras platser hädanefter fortfarande skola kunna hållas besatte med män, egande de egenskaper, som dessa vigtiga embeten taga i anspråk, så torde det, i betraktande af den svårighet, som städse möter vid beviljandet af högre löner, jemväl vara nödigt att icke vidtaga sådane förändringar, som fordra tillökning, utan deremot sådane, som kunna bereda minskning uti ledamöternes antal.
Det förra inträffar om Utskottets förslag antages.
Det sednare skulle deremot blifva följden af mitt förslags godkännande.
Om i stället för de af Kongl. Maj:t och Lag-Utskottet framställde olika för slagen, till lag antages följande stadgande: ”/ Hoj-Rätt skola tre Ledamöter döma uti hvarje mål” så kan Hof-rätternes nuvarande ledamots-personal, utan någon tillökning deruti, fördelas inom hvardera af Svea och Götha Hof-rätter på sex Divisioner, samt inom Skånska Ilof-rätten på två Divisioner, hvardera med Lag-Utskottets Betänkande, A.-o 12.
11 fyra ledamöter, af hvilka turvis alltid en kunde vara ledig från sessionerne för att bereda sig till föredragning; och om i sammanhang härmed arbetssättet inom llof-rättcrnc förenklades, hvartill förslag af Lag-Utskottet kommer att afgifvas, så synes det vara grundad anledning till den förhoppning att de balanser, som nu finnas i Hof-Rätterne redan innan nästa riksdag skulle hafva försvunnit, samt att den ena af de sex Divisionerne uti bade Svea och Götha Hof-rätt derefter skulle kunna indragas.
Under det att antagandet af Utskottets förslag skulle genast påkalla en tillökning i ledamots-personalens antal med 4 ledamöter, skulle godkännandet af mitt deremot ej allenast icke medföra någon sådan tillökning, utan äfven lemna tillfälle alt efter några års förlopp minska det nuvarande antalet, med icke mindre än 8 ledamöter, så att deras sammanlagda antal derefter enligt mitt förslag skulle med icke mindre än 12 ledamöter understiga Utskottets förslag.
Vidtages den af mig nu föreslagna förändringen, sa vill det synas sannolikt, att mindre svårighet hör möta att få aflöningen för desse vigtiga domareembeten bestämd till ett belopp, som kan på samma gång öfverensstämma med statens värdighet och bidraga till förbättrande af lagskipningens tillstånd, samt såmedelst befrämja sjelfva folkets välförstådda fördel.
Förutseende, att många skola mot milt förslag invända att antalet af endast tre ledamöter är för ringa i en Ofver-rätt, har jag slutligen trott mig böra fästa uppmärksamheten derpå, dels att tre ledamöter i Hof-rätt skulle utgöra domfört antal, så väl enligt Lag-beredningens förslag, som enligt den nådiga propositionen; dels att någon fara icke synes vara att låta detta antal ledamöter, i strid mot hvad Kongl. Majrt föreslagit, jemväl döma i mål som å ära eller lif gå, enär Hof-rätten utgör endast en mellan-instans, och dess beslut, hvarigenom till lifvets förlust dömes, ej går i verkställighet förr än det blifvit af Kongl. Maj:t pröfvadt; samt dels att mitt förslag åsyftar att bereda större visshet derom, att alla 1 edarnöts-platserne ständigt må kunna hållas besatte med dertill fullt qvalificerade män. öm det icke kan belviflas, att godkännandet af milt förslag, sa vidt löneförbättringen dermed ställes i samband, skall leda till detta sistnämnde resultat, så synes ingen böra hysa någon fruktan för tretalet.
Ty säkerligen skall en hvar, lika med mig, anse det vara vida bättre att dömas af tre i allo väl qvalificerade domare, än af fem, som äro det i mindre grad; och hvad mig enskildt beträffar får jag Öppet tillstå alt, derest jag skall dömas af oskicklige domare, jag helst ser att deras antal malte blifva så litet som möjligt.
Af Herr Wetterbergh, med förklarande att han instämmer i -Herr Cederschiölds serskilda mening.
STOCKHOLM, TRYCKT IIOS ISAAC MARCUS 1851. Lag-Utskottets Betänkande.
N:o iS. I N:o 13.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Mars 1851, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt fråga, angående deln förändring i ord ningen för val lill Härads-nämnd, dels ock minskning i det antal Nämndemän, sorn fordras för fullsulen räll.
Öfver denna fraga, hvilken blifvit väckt, i sin helhet, af Riksdagsfullmäkligen Ola Mänsson frän Skåne, men endast så vidt den afser minskning i antalet af iedamöter i fullsuten Nämnd, utaf Riksdagsfullinäktigen Jan Jansson från Westerås län, har Hedervärda Bondeståndet infordrat yttrande af Lag-utskottet, som, vid granskning af motionärernes ingifna memorial, inhemtat, hurusom Ola Månsson ansett en förändring i ordningen för Nämndens utväljande nödvändig, på det att denna institution måtte återlyltas till det anseende, den fordom egt, men så småningom skall förlorat.
Erfarenheten skulle nemligen visa, åtminstone på många orter, att, då val till Nämndemän å sockenstämma förrättas, de inom samhället mest aktade, de till befattningen bäst qvalificerade, vanligen söka undandraga sig förtroendet, hvaraf följde, att personer oftast komma i fråga, hvilka sakna nödiga insigler, samt dessutom mången gång, i ekonomiskt hänseende, befinna sig i den ställning, att de ej utan svårighet kunde uppehålla sig vid tingen.
Härtill synes emellertid en likgiltighet hos domare och menigheterne hafva bidragit.
Det vore likväl af vigt, att i Häradsrätt alltid finnes sådan Nämnd, att man af densamma kan erhålla tillförlitliga upplysningar angående orten och der boende personers förhållanden och angelägenheter, samt att man deri verkligen eger den kontroll å domaren, som den är satt att utöfva.
Men för vinnande af omförmäite mål erlordrades, enligt motionärens åsigt, icke allenast en förändring i sjelfva valsättet, utan äfven en utvidgning af de valbares krets.
Hvar och en, som vore bosatt ä landet och icke innehade embete eller tjenst, borde kunna väljas; och om valet skedde af hela tingslaget genom sockenfullmäktige, innefattade det bevis om ett allmännare förtroende, hvilket skulle höja deras anseende, som dermed hugnades och derföre otvifvelaktig! komine att eftersträfvas af aktade män.
Hvarje tingslag borde < sadant fall indelas i distrikter, högst 12 och minst 5, alltefter tingslagets vidsträckthet, och en Nämndeman utväljas från hvartdera distriktet.
Men da, genom en sä beskaffad förändrad valordning, man, på sätt anmärkt blifvit, alltid hade att till ledamöter i Nämnden påräkna personer med insigter och anseende, syntes jemväl det antal, som nu fordras i rätten, eller sju, kunna nedsättas till tre; och Bih. till B.
Prof. ^50 & -I85L ^ Sami. \ Afd. 8 Haft.
\ Lag-Utskottets Betänkande, N:o 45. 5 ende på nämndens beskaffenhet, medgifva föreslagna minskningen och såmedelst lägga i några fa personers händer en makt, mot hvars missbruk man saknade erforderlig garanti.
Att nämndens anseende så småningom aftagit kan ej eller motsägas, * och anledningarna synas vara flerfaldiga.
Ännu qvarstår den likväl i vår rättsförfattning med enahanda betydelse, som den ifrån uråldriga tider egt.
Den föreställer nemligen folkets andel i lagskipningen och innebär en motvigt emot domaremaktens missbruk.
Under tidens skiften har den emedlertid undergått betydliga förändringar i afseende på så väl valsätt, sorn verksamhet.
Ifrån att till en början väljas af parterne bland häradets bolfaste män eller bönder, för ett visst mål, har den blifvit ständig, och ifrån att endast ransaka samt yttra sig om sanningen i sakförhållanden, om skuld eller oskuld, har dess verksamhet sammansmält med domarens, genom och jemte hvilken den ransakar och dömer.
När dessa förändringar föregått är ovisst.
De hafva icke blifvit genom lagar uttryckligen bestämda, utan öfvergått fran sed till lag.
Dc verkande orsakerna kunna dock spåras.
Så finner man, rörande nämndens val, hurusom domaren, enligt vår äldre lagstiftning, valde då någondera parten icke ville välja.
Men derigenom att detta skedde oftare, derigenom att parterne likgiltigt eftergåfvo sin valrätt, och densamma utöfvades af domaren, gjorde sig, i samma mån som domaremakten tilltog i betydelse, den åsigt mer och mer gällande att nämnden skulle af domaren väljas; och häri synes orsaken ligga till den sed, som gällde intill år 1823, eller den att nämnden utsågs af häradshöfdingen ibland bönder som i häradet bo.
Vid nämnde års riksdag väcktes emedlertid fråga om ett bestämdt och förändradt valsätt.
Man ansåg med institutionens idée närmast öfverensstämmande att nämnden valdes af folket; och, i enlighet med Rikets Ständers beslut, inflöt i 1 § i Rättegångs-balkens 1 kap., genom Kongl. Förordningen den 18 December 1823, den föreskrift, att ledamot i häradsnämnd skall väljas i hvarje socken å sockenstämma af och ibland de i socknen bosatte bönder, af hvilka hvar och en vid valet eger lika röst, ehvad han större eller mindre hemman häfver, hvilken föreskrift ännu gäller.
Densamma inskränker emedlertid fortfarande de väljandes och de valbares antal till bönder eller de som heraman ega; men om an denna inskränkning bibehållits från den tid, hvarifrån nämnden räknar sitt ursprung, torde densamma nu mera tåla modifikation.
Den synes väl hafva, under berörde tid, stått i närmaste öfverensstämmelse med rättsförfattningen, men medborgerligheten har sedan dess vidgat sina gränsor.
Man behöfver nu mera icke ega jord för alt lemna visshet om oberoende och sjelfständighet i tanke och handlingssätt.
Äfven den som brukar och besitter fastighet bör anses qvalificerad att sitta i nämnd, så vida han för öfrigt i sin person förenar de egenskaper som för befattningen erfordras.
På > Lag-Utskottats Betänkande, N:o \o. liar Ola Månsson, i enlighet med dessa åsigter, föreslagit följande förändrade lydelse : af 1 kap. 1 § Rättegångsbalken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849: ”Förste
Domstol å landet är Häradsrätt, der dömer Häradshöfding med högst tolf män, som i häradet bo och inom sina distrikt valda äro.
De kallas Häradsnämnd.
Häradshöfding med häradets deputerade från hvarje socken, bestämma nämndemans-distrikten till högst tolf och minst fem inom ett tingslag, allt efter tingslagets större'eiler mindre område och lokalbelägenheter.
Häradets fullmäktige, som af kronofogden från hvarje socken kallas, välje inför kronofogden med lika röst och öppen votering, en nämndeman inom hvarje af tingslagets distrikter.
Då ledigt rum i nämnden fylles, anstäiles nytt val på lika sätt för det distrikt, som ledigt blifvit, derom Häradshöfding, då så nödigt finnes, föranstalte.
Ej må annan dertill väljas, än den, som är välfrejdad, bosatt och 25 år gammal.
l;ppstår fråga om den valdes behörighet, eller om valet rätteligen skett, gifve domaren utslag deröfver och gånge det utslag i verkställighet ändå att klagan i högre rätt föres.
Den som kallad varder att i rätten sitta, på sätt nu sagdt är, vare pligtig, att minst två år den tjenst förrätta, der han ej från distriktet flyttar eller visar laga förfall.
Den, som är öfver 60 år, kan icke emot sin vilja till nämndeman väljas, ej eller vare någon, som af nämnden afgått, skyldig att deri inträda förr, än fyra år förflutit sedan han från nämnden afgick.
Ej må någon, som Konungens eller Rikets tjenst innehafver, till nämndeman väljas;” samt af l mom. i 1 § 23 kap.
Rättegångsbalken, efter dess lydelse i Kongl. Förordningen den 18 April 1849: ”Å Häradsting så ock vid laga syn i jordatvist må ej dömas, der ej tre i Nämnden äro”.
Med detta sistnämnda förslag öfverensstämmer det af Jan Jansson framställda, till stöd hvarför han åberopat de skäl, som för ett lika beskaifadt förslag vid sista riksdag anfördes, eller nödvändigheten att bereda lindring i de besvär och kostnader, sorn allmogen mäste vidkännas genom skyldigheten att såsom nämndemän tjenstgöra, samt den omständighet att egodelningsrätten endast utgöres af ordföranden och tre ledamöter, hvadan ifrågaställde minskning äfven skulle bidraga till enhet i lagstiftningen.
I dessa skäl funno emedlertid Rikets Ständer icke tillfyileslgörande anledning för bifall af då väckta förslag.
Man erinrade att, ehuru hos nämnden ej kan väntas någon egentlig insigt i behandlingen af rättsfrågor, densamma likväl, derest alla deri äro ense, kan öfverrösta domaren; och man synes härmed hafva påpekat vådan af att under nuvarande af Ola Månsson jemväl anmärkta förhållande i afse - 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o \Z. flere orter skall man äfven redan hafva till ledamöter i häradsnämnd kallat arrendatorer, hvilka äfven, utan anmärkning, fatt utöfva nämndemanna-kallet.
Man förstår ej eller i allmänhet nu mera med bonde blott egare af jord eller fastighet, utan äfven de som bruka och besitta jorden eller fastigheten.
Men sådan utsträckning af valbarheten, som motionären föreslagit, torde dock vara mindre välbetänkt.
Ledamotskapet i nämnd har städse varit anförtrodt åt mön af jordbrukande klassen såsom den vigtigaste och inflytelserikaste delen af befolkningen pä landet.
Genom sysselsättning, vanor och omsorger stå de jemväl i det närmaste och innerligaste förhållande till samma befolkning; — de tillhöra, eller med andra ord, äro nära nog fästade vid landet; och äro följaktligen de, hvilka företrädesvis synas kallade att utöfva den betydelsefulla rättigheten, som å landet är medgifven folket, att deltaga i lagskipningen.
På sätt motionären anmärkt, måste likväl bland de sålunda valbare undantag göras för embets- och tjenstemän, om än de ega eller bruka fastighet.
De äro af sina befattningar vanligen hindrade att förrätta de ofta trägna göromål, som åtfölja nämndemans-befattningen.
Utskottet, som således i så måtto biträder motionären i förevarande hänseende, delar jemväl hans åsigt om behofvet af förändring i valsättet samt om ändamålsenligheten af en förändring derutinnan i den föreslagna syftningen.
Att klagan från olika håll föres deröfver att ofta mindre lämpliga personer väljas till nämndemän, är Utskottet icke obekant; och det af motionären anmärkta förhållande torde hufvudsakligen dertill vara orsaken.
De mest lämplige äro oftast de mest inlly telserika inom kommunen.
Deras vilja bestämmer i följd deraf vanligen valens utgång; och som man här i landet, hvarest hågen för allmänna angelägenheter ej är serdeles stor, i allmänhet söker undvika sådana bestyr, hvilka medföra större besvär, än som motsvaras af omedelbara fördelar, laga de jemväl att de ej komma i fråga till omförmälda befattning, den der, i följd häraf måste anförtros åt andra mindre passande.
Detta missförhållande synes dock kunna förekommas genom ett med det nu föreslagna öfverensstämmande valsätt.
Om någon kan verka inom den socken, hvarest han bor, så är det deremot svårare att sträcka inflytandet inom de andra socknarne i häradet; och dessutom har det i allmänhet visat sig, att vid de val, som ske i den ordning, som nu är föreslagen, man sökt att, så vidt möjligt varit, uppsöka det lämpligaste föremål för den befattning, som genom valet bordt tillsättas.
Det ligger jemväl i sakens natur.
Hvarje väljande representerar nemligen icke sin egen person, utan den menighet, hvars förtroende han emottagit; och detta förtroende motsvaras blott genom val af den bästa.
Till sjelfva idéen att val af häradsnämnd bör ske, icke omedelbart af menigheterne, utan medelbart, är således Utskottet äfven ense med motionären.
Men i afseende på tillämpningen af denna idée är Utskottets åsigt till en del afvikande Lag-Utskottets Betänkande, N:o \ 5. från motionärens.
Utskottet anser nemligen omförmälte val alltid bora ega rum inför Härads-Rätten.
Derigenom erhåller valet en större betydelse och sådant skall ock bidraga till vinnande af det mål motionären åsyftat.
Det är jemväl lämpligare att rätten än kronobetjeningen inblandas i ordnandet af en angelägenhet af ifrågaställde beskaffenhet.
Att elektorerne eller de, som inför rätten skola välja Nämndemän, böra utses å sockenstämma, och att i valet af dem alla de af socknens innevånare, som kunna till Nämndemän kallas, ega deltaga, torde vara klart; och att
Utskottet fortfarande hyllar den redan antagna princip, att alla skola ega lika röst vid omförmälte val, öfverensstämmer med den åsigt, Utskottet i afseende på valbarheten ofvan yttrat.
Det är genom Kongl. Brefvet den 12 Februari 1824, kungjordt genom Svea Hof-Rätts Universal den 31 Januari 1825, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers begäran, redan stadgadt, att hvarje tingslag eller härad borde, efter tingslagens eller häradernes hörande, i vissa nämndemans-distrikter fördelas, på det att skyldigheten för vissa socknar eller delar af tingslaget att utse Nämndemän biefve bestämd.
En sådan distrikt-indelning har ock skett; och den princip, som i berörde stadgande uttalas, synes äfven fortfarande böra följas.
Den afser nyttan och nödvändigheten deraf att
Nämndemän skola firmas från tingslagets eller häradets alla trakter.
Man kunde visserligen erinra att osäkert är, huruvida lämplig person för ifrågavarande befattning alltid kan finnas i hvarje distrikt; men ett sådant förhållande torde sällan inträffa; och förutsättningen deraf bör destomindre verka till någon förändring i hvad härutinnan finnes stadgadt, som skyldigheten att bestrida Nämndemannabefattning bör vara så fördelad, att att den icke varder alltför betungande för en och annan kommun i tingslaget.
Någon ny distriktindelning, i enlighet med Ola Månssons förslag, är emedlertid ej behöflig.
Men då Utskottet följaktligen anser den bestämmelse, som i förevarande hänseende redan är gifven, böra lända till efterrättelse och Nämndemän således böra framdeles väljas distriktvis, synes älven distrikt-indelningen ej kunna förbises vid val af de fullmäktige, som skola välja Nämnd.
Deras antal torde nemligen böra bero på distrikternes, så att, om en socken skulle innefatta flere distrikter än en annan, flere fullmäktige böra i samma socken utses, än i den mindre; men likasom häradsrätten bordt verkställa distriktindelningen, så anser Utskottet den jemväl böra bestämma fullmäktiges antal.
Nu gällande stadgande, att den, som ifrån Nämndemansbefattning afgått, ej må återväljas förr än ordningen till honom ånyo kommer, d. v. s. förr än alla till befattningen behöriga inom kommunen varit Nämndemän, torde emedlertid ej kunna qvarstå.
Det skulle hindra reaiiseringen af det hufvudsakliga mål, som här 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o -15. äfven blifvit antydt.
Med bibehållande af föreskriften att den, som väljes til!
Nämndeman, är pligtig att under två år befattningen utöfva, har Utskottet derföre trott den som afgår böra under sex år njuta befrielse från skyldigheten att åter emottaga samma befattning.
Med afseende å den utvidgning i de valbares krets, som efter Utskottets ofvan yttrade omdöme bör ega rum, kan återval emot någons vilja och önskan ej ens behöfva att komma i fråga.
Åtminstone skulle det blifva högst sällsynt.
I enlighet med dessa åsigter har Utskottet uppgjort nedanstående lagförslag 5 och Utskottet får således vördsamt tillstyrka att med ändring af 1 :sta kapitlet 1 § Rällegångs-Balken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, samma lagrum måtte erhålla följande lydelse: ”Under-Rätt å landet är Härads-Rätt.
Der dömer Häradshöfding med tolf män, som dertill valde äro bland dem, som i häradet eller tingslaget bo och ega eller bruka skattlagd fastighet samt för redlighet och förstånd kände äro.
Då ledigt rum i Nämnden fyllas skall, bör val ske inför Härads-Rätten genom fullmäktige, hvilka utses å sockenstämmor af dem, sopa till ledamöter i Nämnd väljas kunna, efter hvad här ofvan sagdt är; och håfve härvid hvarje af de väljande lika röst.
Antalet af fullmäktige bestämmes af Härads-Rätten, med afseende å antalet och beskaffenheten af de nämndemans-distrikter, hvari häradet eller tingslaget är fördeladt.
Vid Nämndemannaval ege hvar fullmäktig likaledes en röst; och varde den, som erhållit flesta rösterna, såsom Nämndeman ansedd.
Skulle vid valet flere erhålla lika röster, vare lottning dem emellan anställd.
Då ledamot i Nämnd utses bör, åligge Häradshöfdingen att så tidigt förut utsätta dag för valet och derom underrätta vederbörande Kyrkoherdar, att sockenstämmor kunna derförinnan hållas för val af fullmäktige, hvilka af Kyrkoherdarne underrättas om dagen för valet vid Härads-Rätten, der fullmäktige, utan vidare kallelse, skola då sig infinna.
Ej må till Nämndeman den utses, som ej är 25 år gammal eller någon Konungens eller Rikets tjenst innehafver.
Uppstår fråga om den valdes behörighet, gifve HäradsRätten utslag deröfver, och gånge det utslag i verkställighet, ändå alt klagan i högre rätt föres.
Den som kallad varder att i rätten sitta, pä sätt nu sagdt är, vare pligtig att minst två år den tjenst förrätta, der han ej frän häradet eller tingslaget llyttar eller eljest gitter visa sådant hinder, att rätten pröfvar skäligt honom derförinnan entlediga.
Ej skall dock den, som öfver 60 år gammal är, emot sin vilja, till Lag-Utskottets Betänkande, N:o 45. i Nämndeman väljas; ej eller vare någon, som ur Nämnden afgått, skyldig att låta sig åter inväljas förr än sex år förflutit sedan han ur Nämnden trädde.”
I den händelse att förestående förslag varder bifallet, synes en minskning i det antal Nämndemän, som erfordras i fullsuten rätt, äfven kunna ske.
Vid flere riksmöten hafva i Hedervärda Bonde-Ståndet röster höjt sig för sådan minskning.
Nämndens åligganden äro jemväl af så mångfaldig art, så mödosamma och betungande, att lindring deri är af behofvet påkallad.