Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till någon ledning för omdömet rörande tiden efter år 1840 och till och med 1844, har jag eftersett antalet af inkomne ransakningar till Kongl.
Svea Hof-Rätt, enligt de derstädes af vederbörande Fiscaler förde Ransaknings-Diarier, och funnit att uti berörde
Diarier, deruti hufvudsakligen upptagas mål, angående följande brott, nemligen: Religionsbrott, Myteri och uppror, Myntförfalskning, Sedelförfalskning, annan förfalskning, Tidelag, Mordbrand, Mord, Våld och smädeord emot föräldrar och svärföräldrar, Fosters afdagatagande eller läggande å lön, förgiftning, Edsörebrott, Rån, Dråp, 3:dje och 4:de resan stöld, stöld vid vådeld, Kyrkotjufnad, Bodrägt, Skatt och tunga å Konungens undersåter, 6
Hör till Lag-Utskottets Betänkande7V:o g3.
Dubbelt hor, Koppleri och skörlefnad, Blodskam, Mened, Våld å posten, Råmärkens flyttande, 3:dje resan vägran att undergå Kyrkoplikt, Barns lockande från föräldrar, Tryckfrihets-brolt, Duells-brott, Barns utsättande, Embetsfel af Preslmän, och mindre förbrytelser, föröfvade samma dag den anklagade begått H. H. Nattvard, nummern under de 9 sista åren 1836|1837 1838 1839 1840 1841 1842 1843 1844 uppgått till........... 487 589 556 649 609 561 620 595 578 Deribland finnas: Sedelförfalskning....... . 44 41 19 48 30 21 10 5 G Förfalskningsbrott....... 85 82 105 139 120 115 147 122 104
Våld eller smädeord emot för- äldrar och svärföräldrar .
. 60 70 47 80 85 68 63 78 94 3:dje eller 4:de resan stöld . . 83 122 138 142 166 151 162 139 145 Och har år 1835 Ransaknings-Diariets total-nummer utgjort 520.
Då man nu tager i betraktande, att under den ifrågavarande tiden Rikets folkmängd, som år 1830 uppgick till 2,888,082 personer, ökat sig, så att den, enligt Kong!.
Tabell-Commissionens sistlidet år afgifna underdåniga Berättelse för tiden från och med 1836 till och med år 1840, vid sistnämnde års slut utgjorde 3,138,887, och derest den sedermera fortfarit att stiga i samma proportion, som under nyssberörde fem år, eller med något Öfver 24,000 personer om året, kan antagas vid 1844 års slut hafva uppgått till minst 3,235,000 menniskor, lärer föreställningen om en oerhörd brottens tillväxt under den sednare tiden uti landet i allmänhet, om ej höft och hållet skingras, dock till betydlig del forringas, serdeles om jemväl icke lernnas obemärkt, alt fluctuationen i brottens antal synes stå i någon aualogie till den mera eller mindre goda årsvext, som vid de serskilde tiderna i landet inträffat.
— För mig bar det åtminstone velat synas, att, om äfven det verkliga förhållandet hänvisar på så betydliga brister uti vår nuvarande brottmåls- och oeconomiska lagstiftning att frågan om förbättring uti den ena eller andra delen derutaf, icke gerna kan annat, än med det mest varma interesse, omfattas, någon så öfver hängande fara likväl icke kan antagas vara för handen, eller hela det nuvarande straff-systemet visat sig till alla dess delar så förkastligt, att man, utan 7
Hör till Lag-Utskottets Betänkande , N:o g3. noggrann pröfning, om Nationen förmår bära kostnaderne för det föreslagna nya Straff-systemet uti dess fullkomligaste utsträckning, och om icke de öfverklagade olägenheterne kunna, utan en så vidsträckt tillämpning deraf, som blifvit ifrågasatt, till betydlig mån afhjelpas, nu genast skall försmå att för de fall, jag bär ofvan antydt, bibehålla vatten- och bröd-straff et.
I afseende på de föreslagna serskildta slagen af fribets-straff, vttrar Utskottet, att ehuru det så kallade Auburn-systemet har stora förtjenster framför de hos oss hittills använde fängelse- och straff-anstalter, med deras nästan obundna communication emellan fångarne inbördes, måste dock, i valet emellan de serskilde arterne af penitentiär-straffet, företrädet gifvas åt det Philadelphiska systemet, såsom mera egnadt och serdeles tjenligt att uppfylla ändamålet med allt straff, som jemväl åsyftar brottslingens förbättring; att Utskottet således för sin del gifver obetingadt företräde åt ensamhets-fängelset och icke eller tvekar att tillstyrka Rikets
Ständer dess antagande såsom allmän grund för det blifvande "nya Straffsystemet; att ehuru personer ännu finnas, som hysa den öfvertygelsen att detta straff under mänga år använd t verkar förstörande på fångens själsoch kropps-krafter, anse dock alla de, som tagit noggrann kännedom om systemet och dess verkningar, tillämpning deraf under den kortare tid, hvarom nu till en början är fråga, ej i någon mån vådlig för fångarnes hälsa, helst då i betraktande jemväl tages den afkortning i strafftiden, som i förening med ensamhets-fängelses användande skulle komma att äga rum, samt att kostnaderne ingalunda skola öfverstiga Nationens krafter.
För att utreda huru vidsträckt tillämpning af ensamhets-fängelset, som är i fråga, får jag hänvisa till 9 § i 1 Cap. af Fängelse-lagen.
Denna § är oförändrad godkänd af Utskottets majoritet, och enligt densamma äger ingen annan inskränkning rum, än att ensamhets-fängelse först skall tillämpas uti 7:de och 6:te graderne, innan detsamma, efter Konungens hepröfvande, må införas äfven i de andra fängelse-graderne, utom lifstidsfängelse.
Visserligen har Utskottet i sin slutliga hemställan, Litt. D., efter föregången votering, som utföll med 9 ja emot 4 nej, endast upptagit, att till en början och i den mån tillfälle dertill gifves, ensamhets-fängelse skall begagnas för dem, som dömas till fängelse i 7:de eller 6:te grad, men härmed lärer väl Utskottet, som under den preliminära granskning, Utskottet förehaft af 2 och 6 Cap. Strafflagen och utaf Fängelse-lagen, med 8 röster emot 5 yttrade den åsigt, alt någon utsträckning af ensamhets - 8 Hor till Lag-Utskottets Betänkandej A7:o g3. fängelsets tillämpning utöfver 6:te och 7:de graderne ej nu borde komma i fråga, men sedermera, vid omröstning till definitiva beslutsfattande, ändrat åsigt i denna del och med 7 röster emot 6 beslutat att i allo godkänna 9 §. i Fängelse-lagen, ansett sig icke hafva uppbäft delta nyssnämnda beslutet.
Ett ovilkorligt godkännande af Utskottets Betänkande skulle således leda till ett medgifvande af ensamhets-fängelses tillämpning i alla de serskilda graderne ifrån och med 30 dagar till och med 10 år.
Ehuru jag för min del instämmer uti det under mom.
Lilt.
D. innefattade tillstyrkande, har jag dock vid nyssomförmälde förhållande ej kunnat underlåta söka fästa uppmärksamheten på angelägenheten deraf, att, om Rikets Ständer skulle finna för godt bifalla hvad Utskottet uti det omnämnde momentet tillstyrkt, beslutet så ställes, alt det ej må kunna utsträckas utöfver momentets ordalydelse.
För mitt tillstyrkande af ensamhets-fängelses användande i de omnämnde 6:te och 7:de graderne, har jag, utom den hos mig fasta öfvertygelse, att för den kortare tid, som här är i fråga, detta strafF skall blifva mera verksamt, och bättre leda till förekommande af brottslingens moraliska försämring, än hans insättande uti ett sä kallad t gemensamhets-fängelse, jemväl hemtat anledning af Rikets Ständers vid sisllidne Riksdag under N:o 366 allåtne underdåniga Skrifvelse, deruti Rikets Ständer till— kännagifvit sig med den föreslagna förändringen af Länshäktena hafva åsyftat, att dessa häkten skulle mera vidsträckt, än hittills skett, blifva använda till straff-fängelser, och tillika förmält sig tro det böra, genom serskild Förordning, stadgas, att brottslingar, hvilka blifvit dömde till fästningsstraff eller arbete å fästning på högst två år, måtte, sedan Länsfängelserne blifvit till fängelser med celler förändrade, der undergå sådant straff, så vidt utrymmet det medgaf.
Med tillämpning af dessa utaf Rikets Ständer uttryckta åsigter borde, enligt min tanka, några serskilda straffanstalter för verkställighet af ensamhets-fängelse, då det ej utsträckes utöfver 7:de och 6:te graderne i Strafflagen, icke behöfva uppföras, utan en inhemsk erfarenhet om straffets lämplighet och verksamhet och om beloppet af de dermed förenade kostnader kunna vinnas genom straffets verkställande uti Länshäktena.
Om äfven förvaltningskostnaden vid stora straffanstalter kan blifva något billigare, än vid de mindre sådane, så hafva dock de förstnämnde stora reservoirerne för brottslingar så många andra olägenheter med sig, att det säkerligen är värdt ett noggrant eftersinnande, innan 9 Hör till Lag-Ulskoltels Betänkande, N\o g3. innan man gifver dem företrädet.
Hos oss bör svårigheten att på en och samma ort kunna finna sysselsättning för en mängd fångar, som skola arbeta uti cell, hvar och en för sig, icke eller lemnas utan afseende.
Då en del af den till Länshäkte uppförda byggnad kan afsättas till straff-inrättning, ser jag ej eller att ordalagen uti 2 Cap. 7 §.
Straff-lagen eller 1 Gap. 1 §. fängelse-lagen innefatta något hinder för vidtagande af den utväg, jag bäi ofvan antydt, derest densamma i öfrigt finnes lämplig.
Vid den uti Lag-förslaget gjorda tillämpning af bötesstraffet har jag icke kunnat godkänna utvägen alt fastställa ett generelt maximum och minimum och blott undantagsvis nedlåta sig att något mera specificera bötesbeloppen.
Om det icke kan förnekas, att uppgörandet af en noggrann bötes-scala medförer ej obetydliga svårigheter för lagstiftaren, så 'torde dock, å den andra sidan, böra medgifvas, att uti många, — kanske till och med de flesia fall en noggrannare begränsning bör vara möjlig, än den, som innefattas uti Lag-förslagets bestämmelse af ett lägsta belopp utaf 1 R:dr i Silfver och ett högsta utaf 100 R:dr.
Förslaget att alla böter skola tillfalla Kronan, torde äfven, ehuru theoretiskt rätt, befinnas i praktiskt hänseende mindre tjenligt.
Det är nemligen fara värdt, att vid sådant förhållande icke allenast enskilde målsägare skola, i de flesta fall, utan Domstols anlitande, genom förlikningar bidraga till att undandraga lagbrytaren sin välförtjenta näpst, utan äfven åtskillige mindre väl lönade allmänna åklagare se sig nära nog nödsakade att för sin utkomsts skull tillgripa samma utväg.
Utskottet antyder visserligen, att det omförmäldta stadgandet icke skulle lägga hinder i vägen för Statsmakterne att serskildt besluta om böternes fördelning, men detta skulle ju vara att i det ena ögonblicket stifta en Lag, för att i det andra upphäfva densamma.
Urån de serskilda påföljder, som kunna drabba Embets- och Tjensteman, har Utskottet, med godkännande af Lag-förslaget, uteslutit suspensionsstraff, under yttrande, att det nedsatte Embetsmannens anseende och att förödmjukelsen snarare nedtryckte, än väckte håg och nit för embetsgöromålen.
För min del skulle jag tro, att det ej är suspensions-straffet, ulan den gerning, hvarföre det ådömes, som nedsätter Embetsmannens anseende, derest denna följd för honom inträffar; men otaliga exempel från den förflutna tiden torde kunna framvisas, då någon sådan påföljd icke ägt rum, utan detta straff tvärtom visat sig både ändamålsenligt och verksamt, såsom t. ex. då Kronofogde dröjt utöfver tiden att redovisa för uppbörd; hvar Bih. till R.
Prot. 1845 , 7 Sami. 1 A/d. 3o Haft. 2 10
Hor till Lag-Utskottets Betänkande, N\o g3. förutan detsamma, användt såsom äfventyr att förmå försumlig
Tjensteman till sina skyldigheters fullgörande, verkat både hastigare och fullständigare än penninge-viten.
— Jag tillstyrker suspensions-straffets bibehållande.
Beträffande slutligen i allmänhet det så kallade latituds-systemet vid straffmätningen, åberopar jag hufvudsakligen den förträffligt skrifna reservation, som Herr Kammar-Rådet Theorell till Lagberedningens Protocoll af"gifvit ^se de tryckta reservationerne pag.
78 och följande).” af Herr Cederstråhle: ”Uti det omdöme om vår nu gällande broltmåls-lag och stiftarne deraf, som i Utskottets Betänkande förekommer, vill jag icke instämma.
Om denna lag icke låter lämpa sig till de mera filantropiska idéer, som, i afseende å brottslingars bestraffning och behandling i öfrigt, under sednare tider blifvit med förkärlek omfattade, kan dock icke förnekas, att samma lag, då den antogs, var vida mildare än andra länders samtidigt dermed stiftade lagar, och den längre tid, den fortfarit att tillämpas, torde vittna derom, att den icke varit så barbarisk och olämplig, som man nu sy ees vilja påstå.
Bland de många fel som tillvitas densamma är äfven, att den icke skulle vara verksam till förekommande af brott, utan snarare hafva bidragit till den i sednare tider så allmänt öfverklagade tillväxten af brottens antal.
Det torde förtjena att undersöka, huruvida icke denna klagan är öfverdrifven.
Genom den stora lättheten att nu få kännedom från alla delar af Riket om der timade, ofta ganska obetydliga förbrytelser, som förr icke blefvo kände utom Socknen, förledes man lätteligen att antaga brottens antal större, än i verkligheten.
Går man med sin forskning något längre tillbaka, så visar sig visserligen tillökningen betydlig, men under de sistforflutna 10 åren har någon tillökning, som förtjenar uppmärksamhet, icke egt rum, och då den inträffat, har det förnämligast varit bland sådane slags brott, som förfalskning och våld emot föräldrar, hvilka ostridigt hafva sin grund i helt andra omständigheter, än endast bristfällighet i vår brottmåls-lag och olämpligheten af de fysiskt affliktiva straffen.
Min afsigt är väl icke att försöka ett försvar för dessa slags straff, i ändamål att få dem bibehållne i den nya Straff-la gen, väl vetandes att sådant, ehuru det i ett eller annat fall måhända vore både nytLigt och ändamålsenligt, likväl svårligen kan komma i fråga emot den snart sagdt oundvikliga nödvändighet, som synes föra oss in på försöket med endast fängelsestraff, utan vill jag blott härmed hafva gifvit min åsigt tillkänna, att jag icke finner de affliktiva sträf - 11 IIor till Lag-Utskolletf BetänkandeN:o g3. fen, hvilka dessutom ännu äro inom vår Armée använda, icke vara så overksamma och fördömligt», som man nu i allmänhet synes anse dem.
Med många andra delar jag Lviflet huruvida fängelsestraff, isynnerhet under kortare tid verkstäldt, kommer att blifva något verksamt straff inom vårt fädernesland.
Det kommer i sådant fäll troligen att mycket bero på i hvad mån det dermed förenade arbetet blir svårt, det vilL säga fysiskt affliktivt, eller ej.
Jag önskar emedlertid att materiella tillgångar, äfvensom skicklige och nitiske personer icke måtte saknas för utförande och verkställighet af det nu föreslagna straffsystemet, på ett sås dant sätt, att icke ändamålet inåtte förfelas och de slöra förhoppningarne slutligen tillintetgöras.
Utskottet yttrar uti sitt Betänkande, att det obetingadt gifver företräde åt ensamhetsfängelset, och tillstyrker Rikets
Ständer dess antagande såsom allmän grund för det nva straffsystemet.
Uti detta tillstyrkande vågar jag för min del icke för närvarande instämma.
I de länder, der man tillämpat så väl ensamhets- som gemensamhets-fäugeisestraffen, äro tankarne ännu delade om användbarheten af det förra för längre tid, utan våda för ett skadligt inflytande på fångens själs- och kropps-krafter.
Inom vårt fädernesland ega vi i delta afseende icke någon erfarenhet, och denna torde vara desto mera skäl att afbida, innan ett definitivt beslut fattas, som ett sådant beslut i denna fråga för närvarande icke är af behofvet påkalladt; ty den nya Straff-lagen, sådan denar uppställd, behöfver icke undergå någon förändring, hvilketdera slag af de olika straffen än må antagas; och om Straff-lagen skulle till efterlefnad antagas, kan icke gerna meningen vara att uppskjuta dess tillämpning, ända tilldess ett fullt tillräckligt antal nya fängelser blifvit inrätladt, utan torde det blifva nödvändigt, att fängelsesli affen till en del komma att verkställas uti de redan å fäslningarne befintliga fängelser, på sätt i Norrige äfven sker.
Icke eller lära tillgångarne förslå att innan Sländernes nästa sammankomst uppföra större antal för ensamhetsfängelse inrättade byggnader, än de i första rummet redan beslutade Länsfängelserne, hvaruti försök med detta fängelsestraff till en början lämpligen kunna anställas.
Utskottet har också längre fram i Betänkandet icke tilltrott sig alt, emot de inkast, som i afseende å ett längre ensamhetsfängelses menliga verkningar blifvit gjorde, sträcka sin försäkran om dess oskadlighet vidare, än för den kortare tiderymd från 3o dagar till 2 år, som begränsas inom 6:te och j:de grader - 12
Hör till Lag-Utskottet» Betänkande, N:o g3. ne i Lagförslaget, och härtill har ock
Ulskottet inskränkt sitt slutliga tillstyrkande under Litt. d.
Som detta öfverensstämmer med min åsigt, har jag naturligtvis icke något dervid att erinra, men för den händelse att denna sednare tillstyrkan varder af Rikets Ständer godkänd, reserverar jag mig emot en sådan tydning af detta beslut, som skulle Rikets Ständer derigenom jemväl hafva godkänt den af Utskottet i samma fråga förut i Betänkandet gjorde ofvanomförmälde vidsträcktare tillstyrkan; äfvensom deremot att, på sätt i i Cap. 9 §.
Fängelse-lagen finnes föreslaget och af majoriteten inom Utskottet äfven är antaget, det må öfverlemnas till Konungen att ensam pröfva i hvad mån ensamhets-fängelset må användas i straffgraderne öfver den 6:te. 1 fråga om de uti Lagförslaget i 6 Cap. uppställda grunder, hvarefter straff mätas skola, eller så kallade latituds-systemet, instämmer jag med Grefve Mörner.” af Herr
Doctor Säve: 'Utskottets
Principbetänkande har tvänne hufvudcapitel, det ena om strå/farterna i den nya brottmålslagen, det andra om latituds-systemet vid straffens afmätning.
Jag vill yttra mig öfver dessa bägge punkter för att icke synas hafva egnat en blott flyktig uppmärksamhet åt frågor, som så nära röra många tusen medborgares frihet och välfärd. 1:0.
Om Straffsystemet.
Utskottet, sorn förklarat sig med ”en viss farhåga och tveksamhet” fullgöra sitt uppdrag att granskande framställa den nya Strafflagens bufvudgrunder, har dock, utan serdeles skrupler, på Lag-Beredningens, Lag-Committeens och äfven i8i5 års Ständers åberopade auctoritet, i stränga ordalag utdömt vår nu gällande strafflag till både sitt väsendtliga innehåll och formella uppställning.
Det hade måhända förtjent en noggrannare undersökning, om grunderna för detta lagsystem aro i allmänhet så förkastlige, ehuru vittnande i mycket om sin tids ännu outbildade slrafftheori och grundsattser.
1734 års lag utgick visserligen från den hufvudsakliga grundsatts, att genom allvarliga och stränga straff afskräcka från brott, och förbisåg dervid nog mycket, att Staten vid utöfvande af sin straffrätt, serdeles inom ett christligt samhälle, både kunde och boide derjemte afse ändamålet att förbättra brottslingen.
Men då detta sednare i allt fall icke kan blifva främsta omsorgen för Statens criminalrätt, hvilken otvifvelaktigt är de laglydige medborgarnes välfärd och trygghet, och brottslingarnes förbättring först i andra rummet, i mån af Hor till Lag-Utskoltets Betänkande, N\o g3.
13 samhällets utveckling och stigande cultur, kan åstadkommas, så är att tillse, om de medel, som lagstiftningen i förra afseendet använde, voro för ändamålet de tjenligaste.
Utskottet har anfört en djupsinnig tänkares ord', för att bevisa den lätt insedda bristfälligheten i våra nuvarande correctionella anstalter.
Jag tillåter mig här anföra en lika djupsinnig inhemsk rättslärds yttrande, hvilket för vår upplysta tid ej må anses alldeles föråldradt, till att rättfärdiga några grundsaltser i vår äldre brottmålslag.
”Är det gifvet”, säger han, yatt ingen straffart kan förena alla recommendabla egenskaper, och att lika litet eller ännu mindre någon enda straffart är lika tjenlig för alla brotts olika natur, så litet nästan, som ett enda läkemedel är tjenligt för alla sjukdomar: är det således i alla afseenden nödvändigt för lagstiftaren att combinera , variera och assortera straffen efter det ondas olika storhet och natur, livilket äfven han vill hotande förstöra, så är ock klart, att varieteten af straff, hvilken sjelf består både i varieteten af straffarter och af varietet i deras combination och gradering, i sig sjelf tagen, alldeles ej är någon ofullkomlighet i en straffcodex/’ 1734 års brottsmålslag innefattade, såsom bekant är, en stor mångfald af olika nu till en del afskaffade och förmildrade straffarter, ifrån qvalificerade dödsstraff, kropps- och skamstraff intill fängelsestraff och böter, hvilka i sina olika gradationer voro lämpade efter brottens olika storhet och natur, såsom behöfvande än physiskt lidande, än andligt förödmjukande, än åter förlusten af förmögenhet eller frihet till påföljder.
Så mycket man nu äfven måste förebrå de fleste af desse straffarter en viss råhet och obändighet, oförenlig med den böjsamhet och hu
Om, dessa egenskaper hos 1734 års lag oaktadt, brotten i sednare tider befunnits snarare till- än aftaga, ett factum, som likväl, enligt hvad tvänne föregående reservanter anfört, icke kan lagas för fullt tillförlitligt, så måste detta onda härledas, icke så mycket ifrån den bristande harmonien i vår äldre strafflagstiftning, som ursprungligen saknade lika litet sitt sammanhang, som siu tillbörliga skärpa, utan fastmera från ofullkomligheten i våra hittills varande straffan - 14 Hor till Lag-Utskottets Betänkande_, N.-o g3. sta 1 ser, samt i allmänhet från den bristande tillsynen, flatheten och vacklandet i strafflagarnes tillämpning.
Då nu, i stället för denna varietet och stränghet i de äldre straffen, det nya Lagförslaget upptager, jemte dödsstraff och böter, hufvudsakligen blott en enda straffart, fängelse, tillämpadt på det ojemförligt största antalet af brott, så, och oaktadt frihetsstraffens utmärkande företräde att genom sin commensurabilitet och smidighet kunna böjas och utmätas efter nästan hvarje grad af brott, enär denna straffart likväl, betraktad såsom en blott privation, hvars intensitet i följder ingen kan på förhand känna, omöjligen kan ega den verkan på folkets föreställning, som de mer till inbildningskraften talande positiva straffen, frågas, om det nya straffsystemet, en gång hos oss infördt, skall ens så säkert uppnå lagens hufvudföremål, att deterrera från brott, som under alla brister i verkställigheten detta likväl åstadkommits af vår äldre strafflagstiftning.
Dock uttalar jag härutinnan icke ett ogillande af den nya Straff-lagens grunder, utan endast en tvekan om dess ofelbara verkningar.
Det är min öfvertygelse, att det nyare s. k. penitentiärsyslemet såsom framkalladt af tidehvarfvets bildningsgrad och ädlaste riktning, sedan det från Norra Amerika gjort sin rund genom flere det bildade Europas Stater, äfven bos oss bör försökas i någon icke för vidsträckt grad, för att erfara, om ett antal rnenniskor och medborgare, L v il ka olyckligtvis kommit på brottets bana, ej skulle genom Statens åt dem visade uppmärksamhet och omvårdnad kunna i tid räddas och återgifvas åt Samhället.
Men då jag således i allmänhet gifver företräde åt de föreslagna frihetsstraffen framför de physiskt afflictiva och på samma gång vanärande straffarterna, kan jag likväl icke obetingadt gilla de dels oriktiga, dels äfven på en löslig uppfattning grundade skäl, hvarefter Utskottet återigen på auctoritet förkastat alla så kallade kroppsstraff.
Dessa straff få ej härledas endast ur forntidens barbari, då nemligen kroppslig aga, såsom ett medel för menniskans uppfostran, genom sinnlighetens späkande, eger sin grund djupt i christendomen, hvilken ansåg lekamliga lidanden såsom vigtiga hjelpmedel för andens utveckling.
Den första christen betens heliga martyrer och ädlaste män ansågo den physiska inflictionen, äfven när den pålades dem oskyldigt, så litet vanhedrande, att de tvärtom derutur hemtade mod till nya uppoffringar, ansträngningar och strider för himmelens sak.
Mycket mindre bör tillfogandet af yttre smärta åt förvunna lagbrytare, som visat sig slöa för bättre bevekelse!’, anses såsom en '”förstöring af deras menniskovärde”, eller såsom bevis af Samhällets ”'råhet och hämnd - Hor till Lag-Utskottets Betänkande, N:o q3.
15 begär,” hvilket med sin luktan aldrig afselt eller kunnat afse annat, än dels brottslingens förbättring, dels äfven andras afskräckande, Att man dervid skulle betraktat menniskan ”endast såsom ett sinnligt väsende med allt åsidosättande af hennes förnuftiga natur,” är ett grundlöst påstående.
Ty det låter sig psycologice bevisa, att de flesta lagöfverlrädelser hafva sitt ursprung i sinnligheten, så vida menniskans begärelseförmåga blir lockad till begående af en gerning, som hennes förnuftiga natur ogillar.