Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uttrycken af oemotsäglig styrka och häpnadsväckande svag- het i detta kaleidoskoplikt skiftande författarskap ligga emeller- tid hvarandra så ytterst nära, att man för.
rättvisans skull bör se på en hvar för sig af de sex uppsatserna och plocka fram derur - om hvarandra - starka och svaga bitar.
T y till inledningssanningarna återvisas man om och om igen, hvarvid alltid den sunda grundtanken framträder på ett vältaligt och lättfattligt sätt.
Skada bara, att straxt bredvid - eller så snart försök göras till nagot slags tillämpning på fak- tiska företeelser - får samma vältalighet lära att böja sig, icke i historiens utan i diktens tjenst.
För den, som aldrig till sin egen upplysning sett åt före- målen, om livilka författaren pastår sig tala, kan det ju vara underliillande nog.
Men när man allvarsamt sysslat med de mödosamma försöken att ansigte mot ansigte i nagon mån lära förstå händelserna, lärorna och sträfvandena sjelfva, så kan man - dess värre - ej njuta något oblandadt nöje af att vara vittne till hela denna lekfulla forskningsmetod.
I författarens första artikel finner man jämförelsevis mest inledningsstoff, siledes en öfvervägande del förträffliga och väl uttalade sanningar öfver temat: Delningen i nian och qvinna är en hela personligheten genomgående, och ej en blott krop- pens angelägenhet.
Hvartdera könet besitter äfven alldeles specifika sjalsrikedomar, eller möjligheter dertill, ej blott för eget gagn och egen hugnad, nej, hvilka det andra könet ound- gängligen behöfver för sitt nående af helheten och ej kan ur egen begåfning utveckla.
Aristofanes ' fabel o111 wklyfningarna~ i dialogen Gästabudet användes har fint och sinnrikt.
Deremot missbrukas bibelns parabel om äktenskapets instiftelse p i ett materialistiskt och cyniskt sätt; hvarom mera framdeles.
Hittills har man i alla händelser haft något svårt att tro, det författaren icke skall af könens helgd, som han ju med varmaste öfvertygelse erkänner, kunna utdraga följdsatsen: individernas helgd, d. v. s. önskvärdlieten af en så fullständig utveckling af de mångfaldiga personliga anlagen som möjligt och - just i sammanhang dermed - socialismens vanmakt, så snart fråga är om ett något sa när rikt förverkligande af mensk- liglietens inneboende möjligheter.
Annu tror man pastor F x r - den komma att i sina senare artiklar göra sig något praktiskt eller teoretiskt gagn af sina säkra utgångspunkter, samt be- '
undrar de löftesrika yttrandena: t. ex. om qvinnan såsom den enda varelse hvilken kan skapa ett sannskyldigt hem, men hvar- till icke blotta hushallsinsigter äro nog.
Lika s i jämförelsen mellan qvinnans intuition och mannens reflexion.
Att författaren icke vet betydelsen af nutida ord, eller gran- serna för nutida begreppsbestämningar, får man emellcrtid redan i denna första artikel nigra märkliga bevis på.
Sedan han talat om dem, som anse skilnaden mellan man och qvinna vara blott kroppens, bedyrar han Ögonblickligen detta vara Ben nödvändig slutledning från den moderna, evolu- tionistiska uppfattningen af den faktiskt förefintliga qvinno- naturen som en blott och bar ' konstprodukt ' &gt;.
Sistnämda ord har var raske systematiker hämtat, synbar- ligen i andra eller tredje hand och allra sannolikast - efter hvad man framdeles får se - ur Bebels samtagna bok on1 qvinnan, men från ingen ringare förste sagesman än sjelfva John Stuart Mill.
Denne brukar några gånger (se afhandl.
The subjection of women) ordet skonstprodukt
Mill säger till samhällets målsman: I hafven dels hindrat, dels icke uppmuntrat qvinnan i öfvandet af en del förmågor.
I, som tvungit henne.att i dessa särskilda hänseenden stelna till och halla sig qvar i ett slags krymplingstillstånd, I egen ej att åberopa hennes k natur: ..
O m den veten I ännu föga.
Hvad I åstadkommit och behagen kalla natur, ar till stor del en b konstprodukt^.
Låten henne i m h g a p å hvarandra följande mansildrar fritt och med till- erkänd aktning för sina strafvanden ö k a afven hittills hämmade förmigor.
Sedan kan tiden vara inne att tala om natur.
Ordet konstprodukt brukades alltså af John Stuart Mill -- alldeles som af vanliga menniskor - i motsats mot ordet natur och tillika i rentaf motsatt sammanhang mot det, hvari pastor Fzrden tager sig friheten anföra det.
Humoristiskt beaktansvärd ar dennes omedelbart derefter gifna definition på en konstprodukt: onigot bestandig flytande.
som alltjämt ändrar och formar sig i öfverensstammelse med förändringarna i kultur- och natur förhållanden^.
Man måste kanna en ostörbar tillfredsställelse redan af sjelfva ljudfallen i sina egna ord för att kunna komma sig för att sammansätta en så munter paradox och dervid hela tiden se alldeles allvarsam ut, ja verkligen vara allvarsam.
Men sådant komiskt allvar lyckas lätt för dem, hvilka hylla
sin egen stereotyperade lära, såson1 ju pastor Fzrden och vissa af han ' s embetsbröder göra: hylla den filosofi t. ex., som alla andra längesedan lagt bort, och med den naturlära, hvilken menskligheteii naivt plägade sammansatta före natur- forskningens tidehvarf, således läran om en natur som företer .endast reproduktion, icke om- eller utbildning.
Progress är, - enligt denna lära, en egenhet blott för det menskliga samhället och ar afven der i regeln nsgot abnormt, koristladt eller natur-: stridigt.
Deraf pastor Fzerdens öfverraskande definition på ~konst- produkt~.
Om man bör använda ord så, saga en konstprodukt vara ett fören~ål zif de lefvandes slag, ett föremål med inne- boende anlag till utveckling och till ständigt förnyade afpass- .ningar efter omgifningen, sa sysslar evolutionismen (den nya naturläran) verkligen bittida och sent med konstprodukter, ja med nästan ingenting annat.
Om menniskornas allmännaste näringsämne bör kallas gråsten, så sysselsätta sig verkligen ba- garne med att baka gråsten.
Men det kallas annars i dagligt.
tal, bröd %.
Vidkommande författarens satt att sålunda använda ord- ' boken, att saga wonaturligtw, nar han menar wnaturligt D, Dsvartw, när han menar whvitt,, o. s. v., vore för öfrigt ingenting all- varsamt att tillägga.
kunde ju tvärtom inskränka sig till att förklara det vara ganska lustigt.
Men .det värsta ar, att läsaren snart upptäcker en politiskt afsigtlig metod i denna ' genialitet, liksom Polonius upptäckte metod i Hamlets galen- skap.
Den användes mdast vid namngifvandet af företeelser inom det, för pastor Fzrden tydligen till alla delar obekanta arbetet i nutidens samhälle och inom naturen.
S3 ofta han sysslar med studium af något annat, laser och skrifver han som vanliga bildade menniskor.
Så ofta han kommer till ut- veclzlingsarbetet, tillämpar lian sin hebreiska metod: läser hvar * enda rad baklänges.
Vid en något omsorgsfullare granskning af hela hans arbete skall man finna, att definitionen på konst- produkt här i början icke ar ett fristaende infall.
Nej, den ar författarens alltillräckliga, alltid å nyo tillgripna argzlme~t, ända från sidan 3 nedtill och sedan intill slutet af boken.
Den utgör rentaf klaven till hans askadning af universum.
Kristallisati0,n a r för honom den enda riktigt naturliga af alla naturlagarne.
Kristallerna se så ordentliga ut, s5 disciplinariska och regel- ratta.
Derför ar det, som han kastat om språket och på sitt fyndiga satt sedan kryssar sig fram mot den vanliga ordström-.
men, användande som typisk benämning för hvarje företeelse af ~oyelsen något sådant uttryck, hvarmed allmänna språkbruket betecknar en företeelse af tiZZsteZ~zandet, och tvärtom.
Han vet nämligen så mycket, som att förkärlek för det naturliga nu- mera beherskar allmänna medvetandet.
Kunde nian dä bringa det derhän, att hvad som företrädesvis gör intryck af matur- ligti, stämplades med namnet d konstlad ta, och vice versa.
s5 vore fälttåget vunnet utan strid.
Då komme alla, utan att marka sin egen omvändelse, att läsa allting i nutiden pä he- breisk fason.
Nar man politiskt tillhör kristallisationens meningsflock, den som alltid älskar och vördar såsom ett typiskt uttryck af det gudomliga förra utfallet af något ombildningsarbete i verldenl - samt alltid hatar och hånar sJsom ett typiskt uttryck af det sataniska samma ombildningsarbete mt af alldeles samma verld; dä är ej alls underligt, om man skulle visa sig glad öfver en sådan språklig uppfinning som pastor Fardens.
Den ar myc- ket enkel.
Den gemenskapen har den med stora uppfinningar.
Likväl tror jag icke, att den kommer att bli allmänt antagen.
Men, om an hela det godtyckliga språkbruket skulle lem- nas i fred af kritiken eller få behålla sin häfdade ursäkt som ett gammalt teologiskt monopol, så lär icke den låtsade eller verkliga okunnighet, vid hvilken pastor Fzrden stöder sina ut- sagor om saKfo~h ' åZZa7zden, träffa på samma milda öfverseende.
Det d r icke - såsom denne författare soker att intala sina läsare - kännetecknande för evolutionis ismen^ sjelf att hafva ursinnigt brådtom med utveckiingsarbetet, utan tvärtom, att hysa den djupaste religiösa vördnad för naturens långsamma sträfvan till rikare och allt klarare uttryckssätt, samt att sär- skildt betrakta förhastanden som hi7tde1 för utvecklingen.
Vissa halfklinnige eller ock oärlige politici hafva - med kännedom af herrar kristallisters vana att icke skaffa sig sina underrättel- ser ur första hand - skrifvit ihop en del skrämmande abraca- dabra, hvari de åberopa evolutionsläran till stöd för påståenden motsatta denna läras egna.
De räkna p2 att bli kolporterade genom sådant lättskrämdt folk som t. ex. författaren till - Kvinde- spörgsmaaleta.
Och de missräkna sig icke. '
- böjar tro p&amp; den gamla metafysiken just efter tidpunkten 1780-90, da Kants kritik för alltid upplöst den; böjar göra Hegel till sin systematiker mot slutet af rg: de århundradet, då Hegels system upphört att vara annat iin en prydlig mausolée öfver utlefvade föreställningar o. s. v.
Men det borde ej vara så.
underrättelser borde alltid hem- tas ur första hand, innan man kolporterade dem.
Och det fins icke inånga första händer härvidlag; strängt taget icke mer an en: Herbert Spencer, men som sjelf skrifver så, att hvar bok- synt menniska kan förstå honom.
Det är icke kännetecknande för r evolution ismen^ sjelf att förespå utplånandet af könsskilnaden i intellektuelt och socialt hänseende, utan rentaf tvärtom, att i detta som alla andra fall se rikedom i utveckling och differentiering fodjas åt; kort sagdt, evolutionism och socialism äro hvarandras antipoder.
Men till att här skrifva en abc-bok åt pastor Fzrden sak- nas utrymme.
Vi äro nödgade att skyndsamt taga itu med ännu ett lifligt ställe i författarens första artikel för att sedan få komma till de följande artiklarne.
Nar något mycket originelt skall sagas, har författaren den vanan att blygsamt inleda det med piståendet, att vi alla veta det, redan innan han meddelar oss det.
Sa afven har.
, Som bekant ar, daterar sig den moderna emancipationstanken från franska revolutionen, hvilken på denna punkt som på alla andra fullbordade den öppna brytningen med kristendomens principer.
Straxt efter proklamerandet af mennz ' sRam rättigheter följde der- för som en af dess konseqvenser proklamerandet af qvinnans rattzgheter~.
Här har författaren åtminstone en läsare, för hvilken på- staendet ar alldeles nytt.
Icke påståendet att qvinnans rattig- heter ingå i menniskans och snart skulle låta offentligen höra af sig, sedan den allmännare eller mera omfattande satsen redan var uttalad, men det andra påståendet: om franska revolutio- nens grundsatser såsom uppenbart brytande med och således förbrytande sig mot kristendomens.
Franska revolutionens principer vor0 kristendomens prin- ciper, använda på staten.
Men, säger antagligen författaren, det första kristna arbetet vande sig ej till staten, utan till de enskilda och de samfund dessa sa att säga inifrån och frivilligt bildade.
Onekligt.
Så tillgick organisationen af kristna samfund inom den hedniska staten.
Men sedaii har tillkommit något annat, som vi - mer eller mindre rättmätigt - kalla den kristna staten.
Den tillkom först på en sjelfharskares bud.
Staten förblef lika hednisk som
förut, men med benämningen kristen.
Först i cn stor fristat kunde de kristna idéerna: meit~iskms rättigheter i stallet för blott de priviligierades, och således afven solidaritetsföreställ- ningarna .frihet, jämlikhet och broderskap) &gt;, fordra öppna ut- tryck i statsinstitutionerna; och under inflytande af den nya stora fristaten i Amerika verkstalde Frankrike detta statsbegrep- pets revolutionerande.
Det var en revolution, icke mot den kristna staten, som ännu icke var till och än i dag icke ar till annat an som ett ideal, utan mot den hedniska staten.
På Konstan- t i n ~ tid kunde det ej hafva skett, emedan d i de kristna idéerna ej tillräckligt mycket vor0 allmän egendom.
Utförandet var afven 1789 ytterst bristfälligt.
Men hvad vesterns länder: alla med undantag af Ryssland, nu hafva inom sitt statslif af kristet statsideal, derför hafva de till stor del att tacka fran- ska revolutionen.
Vill man deremot konseqvent utveckla pastor Faerdens påstående om revolutionens öppna brytning med kristendomens principer.
så vore för närvarande Ryssland - som ar ganska likt Frankrike före 1789 - den enda kristna stat i Europa.
De sista hundra åren äro ej alldeles fåfangt genomlidna och genomarbetade.
Författaren glömmer, att vi andra redan strafvat oss ett godt stycke hi to?
; ^ revolutionen, detta Röda haf som antagligen for alltid skilt folken från Faraonernas statsideal.
Att pastor Fzerden sjelf icke nänts skilja sig från detta stock- hedniska ideal, må vara hans privatsak med sin fantasi.
Men att i offentliga uttalanden namna det:, kristendomenn: det bordc han ändå försöka att vänja sig af med.
Hela den sortens reto- rik kommer för sent.
Ludvig XIV laser ickc Luthersk Uge- skrift; icke heller M: me de Maintenon.
I hans andra artikel, ar sjelfva inledningen - som annan- städes - förträfflig.
Den har följande ordalydelse: BI mån som samhällsfrågan utvecklar sig i sina konseqven- ser, tillspetsar den sig så småningom till en quimtofråga.
Detta bör heller icke öfverraska någon.
ty qvinnan ar i udprzget Forstand et samfundsstiftende E1ement.s Nej, det ar icke heller det, som öfverraskar, utan författa- rens upprepade naiva trollkonst för att slippa undan det natur- nödvändiga slutet på meningen: Alltså mhte vi jilzza &amp; t vara af yttersta vigt för samh~1IPt, att detta elemnzt, på Inm-s SM- ?zaZlsbildande anlag j a g SK afgjoïdt tm, 7128 kormrta till fri och faCdständZg artvecklizg, s$ att vi E / ' f6 ett klent sam / ziil / e.
Men på ett sådant, efter andra menniskors språkbruk na- turligt sätt, vill icke pastor Faerden hafva tillgodogjord kraften i ifrågavarande dyrbara ämne.
Ämnet skulle da, enligt hans kända terminologi, förvandlas till en konstprodukt.
- yrkar han, med denna egendomliga hänförelse som ingen annan an han sjelf lyckas motsäga, då helt visst ingen annan har er- forderlig fantasi för att ens tänka sig föremålet - l a e j, gif oss inga skonstprodukter,, utan gif oss wnaturs, pålitlig, oförander- lig natur, wefbensnaturs!
Det ar det oi udpraeget Forstand samfundsstiftende Ele- ments, som han tidt och ofta kallar så.
Jag tror, strängt taget, att han mindre tanker sig någon förnuftig innebörd i detta alsklingcord an blott och bart faster sig vid det förment helso- samma i, att det läter s2 illa.
Och illa låter det, det ' skall ingen förneka.
Mycket goda visa sig n2gra längre fram i artikeln med- delade sinledningssanningars: Om skilnaden mellan politisk och social omdaning (hvarvid Mejdels värdefulla uppsats om Fram- tidens Aristokrati åberopas); om att qvinnofrigan ej bör anses som något, af flera till naturen skilda frågor hoplappadt, utan som en enda, ' organiskt sammanhängande fråga; om samfunds- formationens Kjaerne, Samfundsorganismens Moder-Cell, det kri- stelige Egteskab o g Familieforholds; om att liberalismens nu höga temperatur, som håller samhallsämnena i svarmtflydende, smeltet Tilstands, tiiåste förr eller senare efterträdas af vanlig temperatur, men att då stelnandet kommer att framvisa ett helt olika samhaile, i fall alla grundämnena sammanlupit till en ens- artadt kommunistiskt-socialistisk massa, an om de verkligen ~kristalliserats, d. v. s. ordnat sig i adla, rika former, stilsva- rende Udtrylz for Menneskelivets mangesidige Anlaeg og Ret- ningerw.
Författaren vet visserligen intet om, hvarför vi nu hotas af socialist-staten eller hur vi genom många mansåldrars eko- nomiska förbrytelser förtjent den, eller att den ar en pi-otek- tionistisk yttersta dom och icke - så som han gång på gång later påskina - en yttring af tidens öfverdrifna frihetslust, ett uttryck af liberal is mr, sindividualisms och en hel hop andra i samma teologiska påse sammanskrapade, ismers.
Så mycket kan man emellertid se, att han för sin del all- deles icke vill ha någon socialist-stat, utan vill ha i stället mot- satsen: ett uttrycksfullt och mångsidigt samhallslif, der srni-.
ningom hvarje inneboende anlag kommer till verkligen full- danad form.
Då måste äfven har ko~zseqveizse~t med naturnödvändighet innebära: qvinnans ohämmade utveckling.
Men konseqvensen ar - som vanligt - utelemnad.
Och lika oförtrutet, som hade han ej sjelf skrifvit allt det goda före- gående, skyndar författaren att mekaniskt stämpla hvarje i historien tid efter annan framträdande ansats till rörelse i qvinnoverlden såson1 &gt;Tilbageslag af ligefrem hedenske Ten- denser~.
(Forts.) ---- Några ord till min kära Betty -- o m h o n v o r e har.
Upplästa vid en af Nya Iduns sammankomster i hushfillsskolans lokal.
Af H. Widmark.
DBZ~ vid o ' u, bågsöm, diza band, - - Stick af &amp; tt mÖ ?zste~ etnot ndaa Och tro, mitf bara, att folk och land, Med Guds hje&amp; styres oss f&amp;Wan.r, - - - - - - - - Den gamla h~da ?zgi ?~zgrza viïlz Som dessa rad ' en gdiitg &amp; g gjfilit, Om hur bland oss hoa gick igen9 Hon insåg nog har dumt hoa skrqvit.
Ack, Kara Belrty, tider2 j u S&amp; iEndrat sedan du imr jicha.
E j med si72 lärdom pvimatz m Behöfver un&amp;r stolen sticka.
Här ser du lärda - i ~~~~~~~~~e - Wvarthan d % blicken iin md v u d a, Formdgor, huilkas rykte gryr, Och de som d a n äro h ä d a.
Ja, jag kaa stolt dig visa fram Det B Unga Sver&amp;es~ amazoner Och sköldntör af &amp; ?z gamla stam Som sjicnga mera blyga tmei-.
i3 sadas här, ej f&amp; att sy Och nya mömter fabricera.
Nq, stör~e ting v&amp; hjerna bry: V i tirlem frdgor diskzdera.
Vår toilett.?
Ben frågan rörts Till Jro~nma .blott.
f ör menskosltigten: E talat om stlivided skirts,.
Och d e n aorma la pvinnodrägtem.
I politz ' ken orda vi Om dika rizttighet för könen&gt;.
Och nationalekonomi Långt mer oss bryr än ?zus / ci~llsrönen.
Men fast vi ligga största vzkt.
yZn alla vara rättigheter, Vi räkna, allmän värneplzgts.
Till D pvinnans nya skyld@heterw.
Ben Bör Och Med som vill träda i vår krets.
söka mannabragdcr hinna icke känna szg tilIfreds äran blott att svara pvinna,!
Vi göra vi, Avad du ej gjort, På axeln rycka at malicen.
Uvad htir vi fala -- smatt och stort Det tryckes sedan i, avisens.
Vi äro inga blyga lam, Som ssanna pvinnon näjet spela, Nq ', på en verldsscen g2 v i fram Att mannens bröd och iira delo.
Det ar e j vurdt - så tycka vi - Att satta &amp; set under skaypan, Och mannen han f &amp; låta bli tiïpinain.
Att vara herre - zt.f$ Han alltid sagt, att v&amp; lo@ Var fallen för att balansera, Men retade af &amp; nna pik, Vi nu oss l ä r t att d i s j u t e r a.
Sfudentens mössa, doktorns hatt E n pvinnas hjessa nu kan pryda; E n professorska blgvit satt Att männen Euclicl ' es tyda.
Yar stora matemattca Uelt logiskt kan för oss bievisa, Att B är lika stor som A.
- A r detta ty ' en rikt&amp; lisa! '
tredje f r z ~ har priset fdtt p i r sina kfvande porträtter, No9~ visar oss; ohur man gör godb fV+ m m i scen bazare~ siitter.
- Er2 vitter mö dart oss försfl Hkr d r - och Aöststonm kurina rasa; A # ~hdrdt mot Mrdb v i prufva få Vid s h e t af v&amp; vinferbrusa.
1Wez ufonz dessa Za~do~m&amp;s Här $mas qvid&amp;a artisfet- Som spela, s3urzga - afan Rms -- Och tncfla -- ~datt vaitk och brister.
- - det z1ef jag sannt och visst A r ej den mitzsta hat- i laget.
Jag skamtar gernn, f k s t som sist, Och ofta med det egtza jaget.
J ug sje Zf Fast ansprdkslös jag 7zog se7 ut Jag planer h r son2 sky / rögt s&amp;a.
Det ur val biist att sjunga ut Och kär för dtg min svaghet bt !gta.
jag vill gena land och stat!
Y&amp; Candihg endast rättvist vuge Och jag blir riksdagskandzitat Kanske f&amp; tokame i Telge!
M i n skulle med din skärpta blick Dc / mri ' rkn våra qvinnohister, SR tibzk: fast solen flckav $ck Hon dock sin höga glam ej zmkter.
Kanhända ont vi kvarje dag Ur visdomsbrzmnera flitigt ösa yl fika icpp ett zzytt behag: Yi blqaa mindre pvetetztiiisa!
Jag hoppas, kärn Bete, prtc Du nytta haft zctaf z~isitert, fllen kanske tunker också du: StC stora vi!
L o k d n s&amp; liten!
Om hizr i detta lärtlin os D u prosans rena lzq?
behifwr " % i Hkhd / lsskolans kök styr kos Och sc - om » slisen f r i i s e r ofvers!
Farmors förlofning.
En tidsbild af H. E. ofta hör man icke gamla personer med förkärlek tala om flydda tider!
» Annat var det i min ungdom,, heter det, » annorlunda gick clet till förr i verldens!
o. s. v. Och de hafva ratt, det gick verkligen annorlunda till i m %nga hänseenden, Nedanstående lilla skizz, egentligen tecknad af min gamla farmor, vill gifva ett bland m %nga exempel derpå.
Denna min gamla farmor bodde under nifinga år hos minn för- äldrar, och jag tror mig kunna säga, att ingen i huset stod henne närmare an jag.
Det var mig ett stort nöje att i skymningen sitta p % en pall vid hennes fötter och ' höra henne berätta om sin ungdom; och alltid var jag van att af henne helsas med ett gladt: svalkommen barm, s % snart jag visade mig i dörren.
Men en dag, då jag som vanligt kom in med farmors aftonkaffe, var hon sig mycket olik.
Hon tycktes ej gifva akt på hvarken mig eller min kaffebricka; hon blott stickade på sin strumpa med en nervös bridska, under det att en viss rörlighet förmärktes i hennes lappar och näsborrar: ett vanligt tecken till att farmors känslor vor0 i svallning.
Tyst bjöd jag henne kaffekoppen, och tyst tömde hon den, satte den sedan med mycken raskhet ifran sig och gjorde min %t mig, att jag kunde g %.
Men som jag med säkerhet visste mig vara hennes gunstling, lat jag ej s % lätt afspisa mig, utan slog mig i stallet helt djerft ned p % min vanliga plats, lutade mitt hufvud mot hennes knä och frigade om hon var ledsen.
» Ja, barns, svarade farmor, » jag ar ledsen, och det ända ned i hjerterötterna, öfver den olydnad hos barn och den slapphet hos för- äldrar, som iiu för tiden ar vanlig.
Se har ett exempel p3 bada de- larna~, sade hon och lemnade mig ett bref, som låg bredvid henne.
Brefvet var från hennes dotter, som med sorg och bedröfvelse om- talade, att deras enda barn, den älskade Thilda, mot föraldrarnes vilja gatt och förlofvaf sig med en gammal utrumlad baron, som @ w
ingenting egde, ingenting kunde och ingenting var, i stallet for att svara ja till en arbetsam och duglig landtbrukare, som friade till henne.
%Ja, men farmor.
hon älskade ju honom så mycket:., vagade jag invanda, i det jag hopvek och återlemnade brefvet.
~Alska mig hit och älska mig dit$., svarade farmor och betrak- tade mig riktigt utmanande, han blir i alla fall aldrig annat an en odoga.
Ordspråket säger, att den som vid 20 år ingenting kan, vid 30 år ingenting ar, och vid 40 &amp; r ingenting har; aldrig lär han något, aldrig blir han nigot, och aldrig får han nagot.
Och dessutom, mar moders tar i kronan faller, så tar den sällheten bortn.
Aldrig an har någon lycka bestgtt, som grundats på olydnad och egenvilja?
), predikade farmor.
nej, annorlunda var det i min ungdom, jag mins val an hur det gick till d % jag sjelf blef förlofvad.~ ack, farmor lilla, berätta om sin förlofning:, bad jag med en sjuttonårings vanliga intresse för slika niarkeliga tilldragelser; men farmor var ej upplagd för några vidare meddelanden den qvallen, utan lat mig gd.
med min kaffebricka och min nyväckta beundran för den tappra kusin Thilda, som tog den hon ville.
Men nästa dag var det jag, som skulle höra berättelsen oni far- mors förlofning, det hade jag föresatt mig.
, Det vore s % nyttigt för mig, farmor lilla, att höra hur det biv- g % till d % man förlofvar sig,, började jag helt inställsamt, rjag kunde eljest hitta på att göra-som kusin Thilda, taga nllgon, som inte vore den rat te.^, Det tror jag nog,, svarade farmor, dock med en vida blidare min an qvällen förut.