Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då landtbruket sedermera utvidgades och befolkningen ökades samt de första enstaka hemmanen slutligen förvandlades till stora byar, uppkom ett annat förhållande.
Det var dåmera icke enhet, som mötte enhet, utan en samfällighet, som mötte samfällighet.
Och då delegarnes skyldighet i sådan samfällighet, Vaernalagb, emot den angränsande beräknades efter deras större eller mindre andel inom vasrnalaghet, ändrades den gamla principen för deltagandet i stängselskyldigheten, så att i 26 kap. 6 § Landslagen stadgades: »Mötas twe
Bya i äkrom eller ängiorn eller androm äghadelom, wilia the sigh medh Garde skilia, ligger annar for meer, och annar för minna:
Gärde then meer som for mera ligger, och then minna, som for minna ligger.
Nu möter hiordvaller äkrom eller ängiom annars bysens:
Halde tha then Garden uppe, som akra eller ängia ägher, och then vari saklös som Hiordhavald ägher.
Möter Skogher äkrom eller ängiom annars by: Wari lagh sammu. 7 §.
Mötas Hiordavalla twe, hvar af sinom by, tho at annar see minne än annar, tha ma klöf med klöf ganga, och hvarghin före androm intaka:
Utan bolstadher annar vil vm sigh giärda.
Nu mötas bya twe, hafwer annar Hiordval och annor ey:
Tha leghe then for sinom hiord, som them asämber, then enga ägher sjelfwer».
Denna princip, eller att när by möter annan by i åker och äng, gärde then by mer, som för mer ligger, och then mindre som för mindre ligger, upptogs i 1734 års Lag, 5 kap. °2 § Byggninga-Balken, som, i afseende härå och i fråga om stängselskyldighet för grannar, som ligga i byalag med hvarandra, innehåller: »Grannar, som ligga i byalag med hvar andra, böra stänga och hägna om the ägor, som the tilsammans hafva, hvar efter sin ägodel.
Vil enthera i by stänga något särskilt in, af sin lott, och thet utan annars mehn ske kan, hålle then hägnad allena.
Möter by annan by i åker och äng, och vil then ene sitt ifrån annars skilja; kan thet ske utan hans förfång; thå gifves honom vitsord, som stänga vil, och gärde then by mer, som. för mera ligger, och then mindre, som för mindre ligger.
Möter skog, beteshage, eller utmark, åker eller äng; hålle then gården allena,.som Santmans.
Lag- sami Allm Bese- och Ekon:-U(skollet.« Betänkande JM 38. åker eller ung eger».
Stängselvitsord egde således fortfarande icke rum emellan odlade och ouppodlade egor.
Vid 1800 års riksdag i Norrköping förekom fråga om antagandet af förändrade grunder för stängselskyidighet: och Rikets Ständers dåvarande Ekonomi-Utskott yttrade i afgifvet betänkande: att för den idoge landtmannen hade det länge varit ett bekymmersamt, hinder i hans verksamhet och ett billigt ämne till klagan, att utan J .
O O sina grannars biträde vara skyldig ensam upprätta och underhålla hägnaden omkring en oländig mark, den han upptagit och sökt göra nyttig, då likväl en angränsande jordegare, sorn ofta försakade de ypperligaste tillfällen till uppodling, genom den fred stängseln äfven medförde å hans egor, finge i sin sorglöshet dela frukten af den andres flit, möda och kostnader; och som Kongl. Majit i nåder behagat infordra Rikets Ständers underdåniga utlåtande om hvad ändring och förbättring i stängsellagstiftningen kunde ega rum. hade Utskottet, omtänkt att, ä ena sidan, genom en skälig lindring i det tryckande stängselbesväret, befrämja och uppmuntra odlingar samt, å andra sidan, förekomma, att en jordbrukare, som i anseende tili markens beskaffenhet eller andra svåra omständigheter, utan eget förvållande nödgades afstå från all uppodling, icke genom deltagande i en för honom umbärlig hägnad måtte allt för mycket betungas, funnit sig böra föreslå: att det i 5 kap. 2 § 3 mom. utsatta vilkor för stängselvitsord i afseende på byars skyldighet att mot hvarandra i åker och äng hägna, eller att sådant skulle kunna ske utan den andres förfång, borde helt och hållet utgå, så att byar, hvilkas sammanstötande egor bestå af åker eller äng, utan allt undantag, borde anses förbundna att till rågångarnes uppstängande vara hvarandra behjelplige.
Genom ett Kongl.
Bref till Götha Hof-rätt den 13 Augusti 1790 var förordnadt. att de jordegare, hvilka åstundade att genom stängsel, till större eller mindre del, skilja deras egen skog, beteshage eller utmark, ifrån andras lika beskaffade egor, ej kunde förbinda de sednare emot deras vilja att taga del uti skiljehägnaden; men redan genom Kongl.
Förordningen den 31 Maj 1793 gjordes förWesterNorrlands län det undantag, att stängselskyldigheten i utmark skulle vara byar emellan gemensam.
— Utskottet ansåg, att de omständigheter, hvilka till berörde undantag föranledt, inträffade å de fleste, om ej alla, orter i riket, och att de olägenheter för en granne, som af en gemensam stängselskyldighet på ett eller annat ställe kunde uppkomma, icke borde lägga hinder i vägen för en författning, hvilken i så märklig mån skulle befrämja jordbrukarens håg till uppodling eller förbättring af en ofta annars onyttig mark; hvarföre Utskottet hemställde, att Kongl.
Förordningen den 31 Maj 1793 skulle blifva för alla landsorter gällande, med det tillägg, att den, som sålunda, med grannars deltagande, fått sin utmark instängd, men sedermera densamma till åker eller äng uppodlat, icke härigenom finge underkastas någon tillökning i stängselskyldigheten, utan skulle hvar stänga efter den fördelning som skett;, likväl på det genom en sådan odling grannarnes ansvarighet för eu tillfällig ohägnad, den 4 Santmans.
Bcsv. och Ekon.-Utskottets Betänkande M 38. de ofta, i anseende till utmarkens aflägsenhet, icke i tid kunna förekomma och bota, ej måtte ökas, skulle odlaren vara förbunden, att, så vidt lägenheten medgåfve, taga sin andel i gärdesgården närmast intill den uppodlade marken.
Det undantag borde derjemte vara nödvändigt, alt om en eller annan by skulle af deltagandet uti stängseln mellan utmarken tinna sig mycket betungad, då råga ngs-s träc kn i »ge n mot den by, som stängseln egde, utgjorde en half mils längd eiler derutöfver, skulle det få ankomma på domstolens noga bepröfvande, huruvida den till stängning obenägna byen skäligen borde uti större eller mindre mån deltaga, eller ock, i anseende till så betydliga orsaker, som skulle kunna dess undergång vålla, från allt deltagande fri ka lias.
I fråga om huru med hägnadsskyldigheten emellan grannar i samma by, dels då alla byamäns egor uro sammanblandade, dels då någon tagit sin lott deri på ett ställe eller ett skifte, borde förhållas, ansåg Utskottet någon lämpligare föreskrift icke kunna ega rum, än hvad lagen uti första momentet af 2 § V Kapitlet, Byggningabalken samt Kongl.
Brefvet den 9 Oktober 1798 innehåller.
Dock skulle gemensam ansvarighet för rågångsstängséln så mycket hellre vara nödig, som när å en eller flere sidor af byns område strömmar, åar elier annat af naturen bildadt värn gjorde hägnaden Öfverflödig, borde icke skäligen någon granne i byen draga deraf enskild förmån, utan slikt dem samtliga tillgodokomma.
Stängselskyldighet för utjordar och urfjelfar hade varit olika för olika landsorter, och skulle dervid kunna få förblifva, men i anseende tili afgärda bys egors instängande, hemställde Utskottet, det dervid sålunda måtte förhållas, att om bolbyn icke låtit sin utmark i storskifte läggas, utan afgärda derå njöte gemensamt med bolbyn nödigt bete, med mera, skulle afgärda så väl som bolbyn uppstänga hvad till fullo på dess öre- eller hemmantal elier ock annat vid anställande storskiften derstädes antaget byamål kunde belöpa, men vore skogen och utmarken skiftad, hvarvid afgärda byn endast åtnjutit hälften efter byamål, skulle efter samma beräkning stängseln emellan afgärda och bolbyn upprättas.
Då ofta vid fördelning af stängseln, så väl byar emellan som emellan grannar i samma by, tvist om grunderna derför uppkommit samt äfven hos Domstolarne olika begrepp i detta ämne visat sig, hemställde Utskottet om icke den förklaring af 5 Kap 2 § B.
B. torde anses vara både med lagens innehåll och billigheten mest öfverensstämmande, att när by skall mot by hägna, hvardera uti rågångshägnaden deltog efter oförmedlade hemmantalet , men att grannar emellan i samma by skyldigheten fördelas efter det byamål eller den deiningsgrund, som i byn gäller; samt att stängseln emellan stads-mark och angränsande by måtte utgöras på lika sätt. sorn angående hemman, byar emellan, förut blifvit föreslaget, reen att stadens innevånare skulle ega att öfverenskomma eller Magistraten besluta om stängselns fördelning dem emelian.
Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utskottets Betänkande JV? 38.
Dessa grunder för stängselskyldighetens fullgörande vunno ett hufvudsakligt godkännande hos Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgare-stånden, men Bonde-ståndets fleste representanter voro af den underdåniga tanken, »att med detta ekonomiska ärende hädanefter kunde förhållas på lika sätt som hittills enligt
Lag och särskilde stadganden tillgått,» hvaremot samtlige Riksdagsfullmäktige från Blekinge och Kronobergs län ansågo dessa orters fördel bäst och säkrast befordras genom nådigt bifall till hvad Ekonomi-Utskottet föreslagit.
Den 9 Februari 1802 utkom Kongl. Maj:ts nådiga Förordning angående stängselskvldigheten, byggd på ofvanomförmälde hufvudgrunder.
Såsom man finner af ingressen tili denna författning, ansågs författningen skola undanrödja det hinder, som emot befordrandet och framgången af landets uppodling, »på de flesta ställen i Riket vidhäftar en jordegare, att ensam utan grannars deltagande upprätta och underhålla hägnad och stängsel omkring de egor, som antingen under skog och utmark begripas, eller inom by belägna äro, änskönt de till inegor höra.»
Men Kongl. Förordningen den 9 Februari 1802 har visat sig vara lika olämp lig för den större byn, som för det lilla enstaka hemmanet.
Till upplysning hvarom man endast torde betrakta följande förhållanden:
Om det lilla hemmanets inegor angränsa den större byns utegor; så stänger det ensamt för dessa inegor; om åter lika slåss esor beea till denna rågång, blifver det enstaka hemmanets andel snart sagdt ingen
Om således en by af 4 mantal angränsar ett enstaka hemman af TV:dels mantal, med en rågång af 650 alnar, så, efter 1802 års lörordning, stänger detta blott tio alnar i rågången, i fall lika slags egor ligga invid densamma; men om dess inegor möta byns utegor, måste det enstaka hemmanet uppstänga hela linien.
Så länge man lät egorna ligga i sitt gamla bruk, utan synnerlig omvexling, och följaktligen sällan äskade någon ny stängsel, kändes föga olägenheterna af de antagna stängselgrunderna; men numera, sedan landets odling betydligt tillvext samt nya, mera sammandragna egoskiften verkställas, har man velat allt mer och mer hafva sina egor afstängda; och oräkneliga stridigheter i fråga om stängseldelningar hafva uppstått, och de vid flere riksdagar väckte motioner hafva nogsamt visat svårigheten att rätt tillämpa 1802 års stängsellag; också har temligen allmänt, vid sidan om lagen, i praxis uppkommit andra reglor för hägnadsskyldighetens bestämmande.
Sålunda lära ganska få stängselfördelningar efter laga skiften vara enligt föreskriften i 6 § af 1802 års Förordning uträknade särskildt för utegor och särskildt för megor, utan hvarje hemmansdels uppskattade egobelopp blifvit begagnadt för hela skilinadsliniens fördelning utan afseende på hvad slags egor, som funnits invid densamma.
Då uträkning verkställes efter föreskrifterna i denna §, uppkomma äfven flere missförhållanden, och det beror oftast på en slump i alla de fall, då det icke handlar om rågång eller tillfällig stängsel, hvad andel en hemmansdel bör få i skillnadsstängsel.
Om t. ex. en hemmansdel blir laggd å en udde eller ett näs, vid å eller annat vatten och endast en några få alnar bred jordremsa, deri skillnadslinien inträf - 6 Sammans.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande M 38. iar, sammanbinder detta skifte med närliggande, erhåller denna hemmansdel efter 6 § af nu gällande förordning ett högst ringa stängselbelopp.
I allmänhet uppkommer genom den i §:n uttryckta delnmgsgrund en betydlig skillnad i stängselskyldigiieten folden. som erhållit sina egor i flere skiften, af hvilka icke något angränsar rågång eller vatten, som utgör laga fred, emot stängselskyldigheten för den, som erhållit egorna i ett enda skifte, hvilket till större delen har sådana gränsor.
Till jemnande al olikheterna har i praxis äfven antagits, samt, då tvist om stängseldelning yppats, äfven domstolarne någon gång godkändt, att hela stängselmassan skulle ingå i repartition efter hvarje delegares uppskattade egobelopp.
Men äfven denna fördelningsgrund är obillig; ty den som erhållit sina egor i ett enda skifte, erhåller då lika mycken stängsel, som ett lika hemman, hvilket erhållit flere skiften.
Att erhålla sina egor i ett enda skifte, är visserligen en stor förmån, men i detta skifte måste egaren vidkännas mycken stängsel, som å kartan icke är synlig: såsom emellan in- och afrösningsjord samt andra indelningar; hvaremot den, som erhåller flere skiften, får en ofta betydlig minskning i sådan enskild stängsel: emedan alla dessa ¥ d C?
O skiftens gränsor ingått i allmän fördelning.
I bredd med en fortgående utveckling af åkerbruk och boskapsskötsel, kunde en författning, som i sin tillämpning medför så många verkliga orättvisor, icke länge förblifva oklandrad: och vid 1815 års riksdag uppgafs ock i Bonde-ståndet det förslag. att hägnad skulle efter gamla grunden delas till hälften.
Denna princip godkändes al Lag-kommittéen i förslag till allmän civil lag, Byggningabalken 5 kap., och i öfverensstämmelse härmed afgaf Kongl. Majit till Rikets år 1828 församlade Ständer Nådig Proposition med förslag till ny stängsellag, som hvilade på följande hufvudgrunder: att den som stänga ville, egde dertill vitsord, såvida egogränsen vore lagligen bestämd eller erkänd, men att delegare, som lågo i tegskifte, icke egde att stängsel emot hvarandra fordra; att egare af skogs- eller betesmark, som mot åker, äng eller odlingsbar mark gränsade, skulle vara pligtig att i hägnaden deltaga; samt att delmngsgrunden skulle bestämmas, hvarken efter hemmantal eller egorymd, på sätt nu stadgadt är, utan att der egor af enahanda beskaffenhet, vare sig åker, äng, skog eller betesmark, möta hvarandra, borde delegarne å ömse sidor, till hälften hvardera, fullgöra stängselskyldigheten; men att deremot då åker, äng eller vid laga skifte såsom inrösningsjord beräknad odlingsbar mark möter skogs- eller betesmark. borde den sednares innehafvare endast till en tredje del i stängseln deltaga.
Uti underdånig skrifvelse den 19 Augusti 1829 anmälde Rikets Ständer, att de, efter öfvervägande af de anmärkningar och yttranden, som, vid föredragning till remiss af den Kongl. Propositionen, blifvit inom Riks-stånden framställda, så väl Sammans:.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M SS. 7 emot de hufvudgrunder, på hvilka författnings-förslaget hvilade, som emot dess flesta föreskrifter i öfrigt, funnit betänklig, att vid nämnde riksdag bifalla de af Kongl. O O tJ Maj:t föreslagne hufvudsakliga förändringar i gällande lagstadganden, helst lokala förhållanden kunde inträffa, då antingen behofvet af stängsel till ganska stor del skulle kunna minskas, om ej alldeles upphöra, eller stängselskyldigheten icke syntes rättsenligt kunna stadgas eller ock blefve för vissa jordegare mycket betungande, och då dertill kom ej mindre att, genom antagande af en ny, från den förut gällande så väsentligen afvikande grund för stängselskyldighetens fördelning, rubbning skulle komma att ega rum i de jordegare emellan redan bestående förhållanden, än ock att ändring i stadganden, som voro af större allmän omfattning och inverkan på medborgares enskilda ekonomiska ställning, borde med yttersta varsamhet tillvägabringas, samt att det framställda förslaget icke kunnat blifva tillräckligen kändt af den jordbrukande allmänheten, hvilkens rätt derunder egentligast vore beroende, ansågo Rikets Ständer sig böra i underdånighet anhålla, att ifrågavarande lag-förslags pröfning och deraf följande antagande eller icke antagande måtte få hvila till påföljande riksdag, samt att emellertid förslaget, jemte högsta domstolens deröfver afgifna utlåtande och Lag-kommittéens bifogade motiv till 5 kapitlet Bvggninga Balken i nya Civillagförslaget, måtte på allmän bekostnad tryckas, samt lämpliga antal exemplar deraf till länens hushållningssällskap utdelas, för att genom deras försorg komma allmänheten till handa och blifva af den kändt.
Uti skrifvelse den 22 Februari 1834 tillkännagaf Kongl. Majit i nåder för Rikets då församlade Ständer, att Kongl. Majit, med bifall till ofvanberörde underdåniga anhållan, låtit på allmän bekostnad till trycket befordra dessa handlingar samt till hvarje län afsända 50 exemplar deraf, för att till kunnige landtman och stadsboer inom länen utdelas, hvarjemte, till beredande af ytterligare upplysningar rörande förslaget i alla dess delar, hushållningssällskapen i länen och, der sådane ej funnos, Konungens Befallningshafvande, på nådig befallning, efter noggrann granskning af samma förslag, med underdåniga utlåtanden till Kongl.
Majit inkommit; och öfverlemnade Kongl.
Majit, i anledning af de, uti afgifna underdåniga yttranden, emot förslaget gjorda anmärkningar, till Rikets Ständers pröfning åtskilliga mer eller mindre väsentliga förändringar och modifikationer i det nådiga förslaget.
Men efter ärendets vidlyftiga och utförliga diskuterande funno Rikets Ständer sig icke kunna det framställda förslaget godkänna och antaga.
Vid 4 840 och 1841 Arens riksdag framställde en motionär hos Ridderskapet och Adeln, att 5 Kapitlet Bvggninga Balken af förslaget till Allmän Civil-lag måtte varda antaget såsom särskild författning i afseende på stängselskyldigheten.
Men motionären vann icke ens inom sitt eget
Stånd understöd för sitt förslag, och Bonde-ståndet instämde i förkastandet af den så kallade hälften-principen, med godkännande deremot af hufvudgrunderne i gällande stängsel-förordning af den 9 Februari 1802.
Sam - 8 Santmans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 38. mansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten yttrade derföre uti gemensamt afgifvet Betänkande i ämnet, att då förslaget saknade det stöd i allmänna tänkesättet, som vore ett vilkor för framgången af hvarje förändring utaf stadgande» af ifrågavarande beskaffenhet, vore sådant anledning för Utskotten att afstyrka bifall till ifrågavarande framställning.
Detta yttrande vann Bikets Ständers bifall; men vid 1844 och 1845 årens riksdag, då frågan om hälften-principen ånyo bragtes å bane. blef den af Lag- samt Allmänna Besvärs- oell Ekonomi-Utskotten, i Betänkandet M 30, förordad samt derefter antagen af de tre första Riks-ståndeu, men ogillad af Bonde-ståndet, i hvilket beslut Högvördige Preste-ståndet. efter inbjudning, förenade sig; hvadan frågan äfven nu förföll.
Vid 1847 och 1848 årens riksdag fick frågan ett helt och hållet förändradt utseende.
Man åtnöjdes ej längre med yrkandet om den så kallade hälften-principens antagande.
Det anfördes hurusom, med frånträdande af det hittills antagna sättet att genom kostsamma hägnader freda för fremmande eller instänga egna kreatur. den åsigt, till följd af sednare tiders stigande kultur, börjat vinna insteg, att vården om kreatur tillkommer egaren, som det i följd häraf borde åligga att, antingen genom kreaturens tjudrande eller vallning, såsom inom mera odlade länder och jemväl inom åtskilliga delar af rikets bördigaste provinser härmed tillginge, en dylik vård handhafva.
Deraf härleddes den grundprincip: »kvar och en ansvare för den skada hans kreatur göra ä andras egon, och vore detta det mål. man borde eftersträfva att i en ej aflägsen framtid uppnå.
En vid 1846 års landtbruksmöte för behandling af detta ämne nedsatt kommitté hade äfven godkänt denna åsigt, men ansett att det vore måhända en alltför våldsam brytning att med ens öfvergå till detta stadgande, så motsatt nu gällande lagbestämmelser, helst en stor del af de mindre jordbrukarne ej ännu vunnit öfvertygelsen om dess företräde.
Utgående från denna synpunkt hade ofvanomförmälda kommitté föreslagit: att vissa modifikationer i förevarande lagstadganden må bestämmas för olika delar och trakter af Sverige, eller att skiljas borde på slättland och skogsort, ehuru öfvergången der torde blifva svår, ofta omöjlig att finna; — att bildandet af frivilliga föreningar borde underlättas och uppmuntras, hvarigenom till samma ort hörande jordegare öfverenskommo att utan stängsel vårda sina kreatur och ersätta den skada dessa göra. hvilka förbindelser, en gång ingångna, skulle för jordegendomarne ega framtida bindande laga kraft, äfven om dessa sedermera ombyta egare.
Sakens verkställbarhet, nytta, den deraf blifvande besparing m. fl. oberäkneliga fördelar, skulle sålunda hafva tid att för särskilda lokala förhållanden pröfvas och fattas, och de ännu tviflande öfvertyga?
om fördelen att antaga principen i sin helhet med kanske några få modifikationer.
Dessa åsigter gåfvo enskilde motionärer anledning att hos Rikets Ständer hemställa : att Sammans.
Lag- samt Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 38. 9 att nu gällande stränga och detaljerade föreskrifter om stängslets beskaffenhet måtte genast upphäfvas, så att åtminstone ej andra än större kreatur deraf behöfde utestängas, hvaremot de mindre, såsom får, svin, gäss m. fl, skulle af egaren vårdas; att landtbruks-instituterna må åläggas att dana herdar kunnige i kreaturens vård och vallning; att sanktion af lag för framtiden må gifvas åt inbördes ingångna föreningar, fritagande från stängning med ersättningsskyldighet för af betande djur vållad skada; att till sådane föreningars bildande må uppmuntras; och slutligen att på förhand må bestämmas den tidpunkt, då nya lagens grundprincip göres gällande i sin helhet, dertill föreslagits 10 år, intill hvilken tid dess nytta ansåges kunna vara praktiskt ådagalagd, och de befintliga hägnaderne icke mycket värda.
Lag-beredningen hade förut behandlat den vigtiga frågan om stängselvitsordets upphörande ur den synpunkt, att
Lagstiftningen ej borde gå längre än till en tillåtelse för grannar att, om de enhälligt så vilja, sig emellan för alla sina egor eller för en del deraf öfverenskomma om afsägelse af stängselvitsord, med den verkan, att hvar och en af dem ovilkorligen skulle ansvara för skada, som hans kreatur göra å annans under öfverenskommelsen inbegripna åker eller äng, men deremot endast då sådant i öfverenskommelsen uttryckligen sägs vara förbunden att afhålla dessa kreatur från den utmark, som annan granne tillhörer och under öfverenskommelsen inbegripes, och som i motsatt fall skulle anses till gemensamt bete upplåten; äfvensom att en dylik öfverenskommelse, när dervid blifvit iakttaget hvad efter lag iakttagas bör, ej borde kunna brytas genom en nyck, som folie egaren af hvilken del som helst i den under öfverenskommelsen innefattade jorden, kanske af den minste, in, utan skulle ega bestånd intill dess egarne af minst två tredjedelar af den jordrymd den gällde, funno återgång till gamla stängselskyldigheten nyttig.
Lag- och Ekonomi-Utskotten instämde i dessa åsigter endast med skiljaktighet i afseende å grunden för beräkning af delegares rätt, i fråga om en sålunda ingången öfverenskommelses rubbning eller återgång till den gamla stängselskyldigheten.
I hvilket afseende Utskotten ansågo att två tredjedelar af jordegarnes samtycke borde erfordras; och föranledde Rikets Ständers underdåniga skrifvelse i ämnet ett så lydande stadgande i Kongl, kungörelsen den 23 Oktober 1850: »Komma delegare i hemman eller byalag, ett eller flera, enhälligt öfverens, att stängsel emellan deras egor, eller viss del deraf, ej upprättas eller hållas skall, må sådan öfverenskommelse, skriftligen ingången och af alla delegarne undertecknad, för giltig anses, i slika fall skall jordegare ansvara för vården af sina kreatur och gälda den skada, som. å de under öfverenskommelsen inbegripna egor af kreaturen göras.
Ej må sådan öfverenskommelse brytas, utan att minst två tredjedelar af jordegarnes antal, tillsammans egande minst två tredjedelar af den jordrymd, för hvilken öfverenskommelsen blil Bih. till B.
7 Sami. 2 A/d. 13 Haft. 2 10 Sammans.