Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om en villfarande, sedan han, på sätt Kongl. Stadgan den 20 Mars 1735 § 4 innehållet, blifvit af Kyrkoherde, Koutrakts-prost och Domkapitel undervist och lör - 4 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 61. manad, likväl sin villfarelse vidhåller och bekänner, förelägge honom Domkapitlet viss besinningstid (af 2 lill 6 månader) och förklare honom, örn han derefter sin villfarelse vidblifver, vara från evangeliskt-lulherska kyrkan utesluten.
Önskar någon sjelf att från evangeliskt-lulherska kyrkan skiljas, för att i annat tillåtet och erkändt kristligt religions-samfund inträda, anmäle sin önskan hos Kyrkoherden, och förhålles med honom, som i nämnde § stadgadt, är.
Dock må, om han uppnått 18 års ålder och enfaldigt men klart och redigt kan redogöra för skillnaden emellan den evangeliska läran och den troslära, till hvilken han vill öfvergå, hvarken Kyrkoherde eller Konlrakls-prost utsträcka förmaningsliden utöfver en månad. § 2.
Lärosatser som mot den rena evangeliska läran stridande äro, må icke offentligen förkunnas eller på annat sätt genom tal eller skrift spridas.
Gör del någon, straffes med böter från och med 50 lill och med 100 Riksdaler eller med fängelse från och med 2 månader till och med ett år.
Gör det någon, som till evangeliskt-lulherska kyrkan hörer, varde tillika från samma kyrka utesluten, så framt han icke efter erhållen allvarlig förmaning och förelagd besinningstid sin villfarelse inför Domkapitlet återkallar.
Gör det den, som utrikes född är, eller fremmande makts undersåte varit, varde ur riket förvisad.
Beträdes den, som till prest i Svenska kyrkan antagen är. med villfarande lärosatsers predikande eller utspridande och uppå föregången allvarlig förmaning sig icke rättar, miste embetet. § 3.
Den som genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar söker förmå någon lill affall från den rena evangeliska läran, vare, der geniingen ej är belagd med högre straff, förfallen, första gången till böter från och med ett hundra till och med tre hundra Riksdaler, och hvarje gång det oftare sker till fängelse från och med två månader lill och med ett år.
Lag samma vare, om någon, hvilken af föräldrar och målsmän fått sig anförtrodl ätt uppfostra eller undervisa barn, som tillhör Svenska kyrkan, beträdes att tinder ulöfningen af sådant uppdrag bibringa barnet annan religionstro, än som med den rena evangeliska läran öfvereusstämmer.
" .. § L
Den som icke tillhörer något i riket erkändt och tillåtet religions-samfund, må icke ega att välja eller kalla prest eller kyrkobetjening inom Svenska församlingen, ej heller vara ledamot i direktion, styrelse eller kommitté, som har befattning med kyrkoärender eller undervisningsverket, eller deltaga i val till sådane befattningar eller öfverläggningar och beslut i dylika ämnen.
Ej heller må ban användas i sådana allmänna uppdrag, som innebära medborgerligt förtroende.
Ege deremot rättighet, så länge han sig stilla, fridsamt och obrottslig! förhåller: a) att i sitt eget bas ostörd öfva sin andakt. Lag-Utskottets Utlåtande N:o 61. 5 b) att om flera lika tänkande sig derom förena, efter af Kongl. Majit beviljad särskild tillåtelse med dem förena sig till en dissenter-konvenlikel, hvilken på uppgifven ort och ställe må samlas till gemensamma religionsöfningar.
Dock sker härigenom ingen ändring i hvad om Mosaiska bekännare stadgadt är. c) alt likaledes, efter af Kongl. Majit erhållet särskildt tillstånd, på dissenterkonvenlikels kallelse betjena dess medlemmar med religionsvård och undervisning.
Dissenterkonventikel-lärare, föreståndare och medlemmar ställe sig till noggran efterrättelse de särskilda föreskrifter Kongl. Majit till ordnings vinnande behagar vid tillåtelsens beviljande meddela.
Bryter någon häremot, straffes sorn i 2 § sägs. § 5- Nödgar eller lockar dissenter en medlem af erkändt och tillåtet religions-samfund barn eller äldre att i dissenterkonventikel-sammankomst deltaga eller enskild husandakt eller religionsundervisning bevista, vare förfallen tdl det ansvar, som i § 3 sägs.
Lag samma vare, om den, som erhållit tillåtelse att en eller flera dissenterkonventiklar med religionsvård betjena, befinnes missbruka denna tillåtelse till att förkunna sin lära annorstädes än på det eller de ställen tillåtelsen omfattar. § 6.
Inom riket tillåtet religions-samfund eller dissenterkonventikel må icke till medlem upplaga någon, som tillhörer den evangeliskt lutherska kyrkan, utan hide till dess han blifvit från nämnde kyrka vederbörligen skiljd.
Sker annorlunda, vare det religions-samfundets eller den konventikelns föreståndare, lärare och medlemmar hvar lör sig, så vidt de upplagandet befrämjat, förfallen lill det ansvar som i § 2 sägs. § 7. Önska personer, hvilka icke tillhöra något tillåtet och erkändt religions-samfund att sådant upprätta eller att vinna andra medborgerliga rättigheter än de i § 4 medgifna, gore derom ansökan hos Kongl.
Majit, som i fall lian finnér skäl dertill i nådig proposition framställer saken lill Rikets Ständer, hvarefter ärendet i grundlagsenlig ordning behandlas. § 8.
Åt redan tillåtna och erkända religions-samfund, Reformert, Romerskt och Grekiskt katbolskt kristne, samt Judar förunnas fortfarande de fri- och rättigheter, äfvensom de fortfarande äro underkastade de förbindelser, hvilka i särskilda lagar och författningar stadgade finnas. § 9.
Vilja de, som icke tillhöra något erkändt religions-samfund, ingå äktenskap, gore derom anmälan hos Domaren i orten, som efter kungörande af den tilltänkta förbindelsen, derest laga hinder ej förefinnes, låter äklenskapsaftalet i domstolens protokoll anteckna och njute de barn, som i del äktenskap allas, äkta harns rättigheter.
Begära 6 Lag-UtskotteU Utlåtande IS:o 61. de trolofvade att äktenskapet skall med vigsel bekräftas, må det af evangeli k luthersk prest kunna ske, sedan protokollsutdrag öfver äktenskapsaltalet blifvit föreledl; och för rättas vigseln eller svenska kyrkans ritual. § to. Barn af föräldrar, som icke tillhöra tillåtet religionssamfund, skola uppfostras i den rena evangeliska läran, så framt ej Kongl. Majit på båda föräldrarnes gemensamma anhållan finner för godt alt tillåta dem uppfostras i den troslära, till hulken en dissenter-konvenlikel sig bekänner.
Tillhör endera makan erkändt religions-samfund, må barnen, om ej annat äktenskapsaftal mellan föräldrarne egt rum, i den troslära uppfostras. § II.
Böter, som i denna författning finnas stadgade, beräknas i Riksmynt och skola fördelas till hälften emellan åklagaren och församlingens fattiga.
Saknar den böt fal
Ide tillgång (ill böterna, skida de förvandlas efter samma grunder, som gälla för förvand ling af böter enligt Ulsöknings-Balken.
å 12.
Mål angående öfverträdelse af denna författning skola, med undantag af åtal emot prest för embetsfel, npptagas och afdömas af allmän under-rätt. samt dess utslag, i händelse den för brott emot 2 eller 3 § tilltalade varder ät saken fälld, Hofrätts pröfning underställas. § 13.
Hvad i denna författning stadgas, gälle ej till rubbning af bestämmelse, som i grundlag gifven är.” Inom Bonde-ståndei synes man emellertid anse, det ordnandet af dissenters’ förhållanden ej för närvarande bör komma i fråga.
Sä vidt förbandlingarne utmärka, har nemligen detta Stånds pluralitet förenat sig derom, att med landsförvisnings straffets borttagande uti nu i I rägas t allde fall för alla andra än fremlingar, hvilka här( försöka att förleda till affall frän .Svenska kyrkan, hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla det mätte, vid nästa riksdag, Nådig proposition aflåtas med förslag till föreskrifter huru förhållas skall med dem, som öfvergå från nämnde kyrkas bekännelse till annan troslära.
Elter denna framställning af de åsigler, som i förevarande fråga hos Riks—stånden, enligt Utskottets uppfattning, allmännast gjort sig gällande, tillhör det Utskottet att redovisa för det resultat, hvartill Utskottet kommit vid frågans ytterligare ‘ behandling.
Detta resultat är nedanstående till Ständernas pröfning framlagda förslag; och deraf 'öijer att Utskottet ej kan understödja deras mening, hvilka påyrkat altall hufvudsaklig lagstiftning i ämnet mätte uppskjutas intill dess den af åtskillige talare föreslagna undersökning biilvit verkställd, och alt man således lör närvarande borde ^stadna vid en underdånig skrifvelse i den syltning, som här ofvan blifvit antvdd.
Emot en sådan åtgärd förekommer nemligen, bland annat, att den, efter Utskottets omdöme, ej skulle leda lill det mål sora åsyftas.
Lag-Utskottets Utlåtande A’:o 61.
Då della mål är vinnande af fullständig kännedom angående härvarande dissenlers eller afifällingars antal, lärosatser och förhållanden i åtskilliga hänseenden, måste i främsta rummet hindren för deras fria och öppna uppträdande uudanrödjas.
Dessa hinder ligga i gällande lagstiftning, i den hotelse 0111 landsförvisning och förlust af arfsrätt, sorn lagen innefattar.
Först då denna hotelse icke vidare qvarstår, då deri, som omfattar någon emot kyrkans bekännelse stridande mening, vågar att offentligen framträda, kan man med säkerhet vinna kännedom i omförmälte hänseende.
Man synes dock föreställa sig att för saken vore nog om lagen i denna del emellertid bleive suspenderad; — men man synes härvid ej hafva betänkt att hotelsen del oansedt qvarstod; — alt visshet derom, att lagen ej åter kunde komma att träda i verksamhet, dermed icke vore gifven; och att den fruktan å affällingars sida, som nu försvårar, om ej omöjliggör, hvarje säker undersökning, följaktligen derigenom icke vöre dem betagen.
Men i allt fall skulle en dylik suspension af lag ingalunda kunna försvaras.
Visserligen heror pä den verkställande makten, att med mer eller mindre stränghet påyrka sira (flaga nies tillämpning: men det tillkommer lagstiftaren, derest han finnér någon lag olämplig, alt undanrödja densamma.
Eljest spilles lätt den aktning för lag, som i det lagbundna samhället är af så väsentlig vigt.
Då nu Rikets Ständer bestämdt uttalat sig emot bibehållande af omförmälde påföljd, såsom olämplig, bör dess upphäfvande ock utan uppskof ega rum.
En af allmänna rösten utdömd lag kan ej stå qvar. såvida icke lagen skall råka i strid emot det allmänna rättsmedvetandet.
Och hvad Rikets Ständer nu uttalat, måste anses såsom eli uttryck af denna röst.
Men, enär det skydd för Svenska kyrkan, sorn man i omförmäldå påföljd sökt, med borttagandet deraf bortfaller, uppstår frågan: huruvida och i hvad mån må samma kyrka på annat sätt värnas?
Att den bör upprätthållas, derom torde dock någon väsentlig meningsskiljaktighet ej förefinnas.
Den rena evangeliska läran har under sekler genomträngt våra lagar och institutioner; den är ock af vår statsförfattning omhuldad; och den ömhet för kyrkan, vårdarinnan af denna lära, som under diskussionerna i förevarande fråga hos flertalet af folkets ombud omisskänneligen sig uppenbarat, innebär en ytterligare maning för lagstiftaren att medelst sina föreskrifter söka förekomma den kyrkans upplösning, som man befarat af rättigheten att från henne affalla.
Denna rättighet inträder emellertid på samma gång oftanämnde påföljd försvinner.
Om man ej må från Svenska jorden bortvisa de medlemmar af den Svenska kyrkan, hvilka skilja sig från henne, lärer man än mindre kunna belägga sådant med annat verldsligt straff.
Såsom ett brott i verldslig mening kan nemligen handlingen ej betraktas, ulan våldförande af den samvetsfrihet, som numera ej kan ifrågasättas.
Men 0111 äu Staten i förevarande hänseende mäste komma kyrkan till hjelp, är likväl nödigt att kyrkan sättes i tillfälle ali sig sjelf bevara.
Dertill syftade ock påföljden af landsförvisning.
Den, sorn förnekade kyrkans bekännelse och ej lät sig återföras, blef derigenom utesluten från all vidare gemenskap med henne.
Man ville dermed förekomma den söndring, som kunde blifva en följd af hennes fiendes fortfarande vistelse inom den krets, der hon hade alt värda sig om lärans renhet och folkets andliga lif.
Medlet kan visserligen anses olämpligt; men kyrkans l ätt alt från sig skilja sina fiender, måste dock erkännas, såvida hon skall kunna upprätthållas.
1 kvrkans idé ligger dock en förpligtelse att i det yttersta söka undanrödja villfarelser och irriga lärobegrepp hos dess medlemmar.
Denna förpligtelse är tydligen uttalad i åtskilliga af kyrkans författningar, hvilka först, då alla hennes försök visat sig fåfänga, medgifva den uteslutning, som landsförvisningen innebär.
Förr torde ej helle rättighet att ur henne träda, kunna komma i fråga.
Handlingen att ombyta religion bö 8 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 61. icke vara ett lältsinnighetens verk ; Oell om än detta ombyte ej kan (orekommns, torde, på sätt anmärkt blifvit, eli affall från vår troslära, ehuru det rnåsle tolereras, likväl ej böra af lagstiftaren gillande betraktas.
1 förenlighet med de åsigter, som Utskottet nu i korthet antydt, och hvilka närmast öfverensstämma med ej mindre de inom Stånden framställda anmärkningar, än den princip, hvilken Herr Kyrkoherden Sondén i det af honom utarbetade författningsutkast tillämpat, är 1 § i Utskottets förslag uppställd.
Deri har Utskottet nemligen sökt förena kyrkans rätt med den tolerans, som, genom borttagandet af påföljden lör affall, måste ega ruin.
Fastän affall således ej skulle kunna ådraga verldsfiga straff i egentlig mening, har man dock ansett någon påföljd derför böra ega rum, dervid man föreslagit, bland annat, förlust af medborgerligt förtroende.
Hvad denna förlust i sjelfva verket innefattar, derom torde likväl meningarne vara delade; men så vidt Utskottet densamma förslår, lärer den ej i sin fulla utsträckning kunna här ega rum.
Härvid mäste emellertid jemväl skillnad göras emellan kyrka och stat.
Alt den som omfatta! annan bekännelse än Svenska kyrkans och derföre blifvit frän henne skiljd, ej vidare borde få befatta sig med de angelägenheter, som med denna kyrka sammanhänga, synes ej kunna bestridas.
Men emot en full tillämpning af denna sals möler likväl stadgandet i Riksdags-Ordningens 18 §, enligt hvilket de, som till reformerta läran höra, kunna väljas till riksdagsmän, och andra christna troslörvandler må i riksdagsmannaval deltaga.
Af delta stadgande följer nemligen alt, enär angelägenheter af förenämnde beskaffenhet utgöra föremål för Rikets Ständers öfverläggningar och beslut, inverkan på dylika angelägenheter kan komma att ulöfvas af reformerta direkt och af öfriga till vår kyika icke hörande chrisina trosbekännare indirekt.
Nu, emedan den, hvilken från nämnde kyrka aflfaller och antager ani an christen troslära, icke lärer kunna vägras de förmåner, som bekännare af sådan lära således genom grundlagen medgilvits, har Utskottet funnit sig nödsakadt att i 2 § af förslaget, som bestämmer verkan af utträdandet ur och skiljandet från kyrkan, göra undantag i afseende på omförmälda förmåner; — Och ehuru af föreskri Ilen i 28 § Regerings-lörmen, alt inga andra än de, hvilka bekänna den rena evangeliska läran, må nämnas till civile embetsman och domare, synes böra löija att, om någon civil embetsman eller domare aflfaller ifrån nämnde lära, han ej derefter må bekläda sitt embete; likväl och dä de finnas, som, enär grundlagarne böra tolkas efter ordalydelsen, hysa tvekan, huruvida nvssberörde föreskrift, såsom blott innefattande inskränkning i Konungens uluämnings-rält, kan gifvas en så vidsträckt tolkning, som den omförmälda, helst ifrågaställde förhållande ej kunnat afses vid grundlagens stiftande, med anledning af då gällande förbud emot affall, bar Utskottet ansett sig böra i förevarande § stadga hvad verkan ett affall utaf den, sorn innehar embete eller tjenst, bör utöfva pä bans ställning, såsom embets- eller tjensteman.
Ett sådant stadgande är ock behöfhgt om innehafvare af tjenst, som ej tillsättes af Konungen, skiljes från kyrkan.
Lika litet i ena, som i andra fallet kan affällningen tolereras af Staten.
Men dä icke någon, enligt grundlag, af sin trosbekännelse hindras från att begagnas i vissa militära värf, har Utskottet äfven i denna del bevarat grund-lagens helgd.
Skyldigheten för den, som träder ur Svenska kyrkan ali det oaktadt vidkännas afgifter till kyrkan och dess presterskap, med undanlag af sådana, hvilka utgå för särskildt påkallade presterliga förrättningar, mäste, jemlikt Utskottets åsigt, fortfara.
Utträdandet ur kyrkan kunde eljest blifva en utväg till ekonomisk besparing och tilläfventyrs slutligen betaga kyrkan nödiga medel för dess bestånd.
Deraf motiveras 3 § i förslaget.
På Lag-Utshollets Utlåtande N:o 64.
Påföljande fyra §§ hafva till föremål att förekomma proselyt-verksamhet samt förhastade oell obetänksamma affall.
De öfverensstämma (ill en del med Kongl. Maj:ts nådiga förslag härutinnan.
Stadga uden a i 5 och 7 §§ har Utskottet dock tillagt.
Under frågans behandling inom Biks-slånden har nemligen uppmärksamheten blifvit fästad på förhållanden, som gjort berörde stadganden behöfliga.
Sådant framstår klart, om man närmare granskar beskaffenheten af dessa förhållanden.
Således är det t. ex. en fordran af försigtigheten, att främmande religionsbekännare hindras från att uppträda såsom andliga lärare eller med religiösa föredrag i församling, hörande till den Svenska kyrkan.
Om än bestämda irrläror dervid icke skulle framställas, är likväl alt befara, det föredraget komme alt erhålla en förledande karakter.
Men dessutom har erfarenheten visat, all ifrågaställa sätt af proselytmakare med fördel användes för att vinna åhörarnes förtroende.
Då delta mål är uppnådt, gå de hemliga bearbetningarne lätt.
1 allmänhet synes den största varsamhet i förenämnda hänseende vara af nöden, om det blir en möjlighet för fremmande religionsbekännare att här i riket sig utbreda, genom att frånvinna den Svenska kyrkan dess medlemmar.
Det ligger isynnerhet i vissa bekännelsers natur att begagna alla upptänkliga medel för alt erhålla öfvervigt; — och derföre har det ansetts tillhöra Sveriges lagstiftare, alt söka skydda nämnde kyrka mot de yttre fiender, som henne hota.
Då nuvarande skrarikor borttagas, har man ej ellef något annat än stadganden i den syftning, Utskottet nu anvisat, alt sätta i stället.
Det har likväl blifvit yrkadt, att landslörvisnings-slraffet må bibehållas för det fall, att utländning utsprider villfarande lära; men sådant är likväl obehöfligt. om ban ej är upptagen till Svensk medborgare, och olämpligt, om så skett.
I förra händelsen har nemligen staten en obestridlig rätt att från sig bortvisa den fremling, som ej ställer sig dess lagar lill efterrättelse; och i den sednare kan personen destomindre behandlas annorlunda än rikets öfrige innebyggare, som hvar och en, hvilken blifvit till Svensk medborgare upptagen skall, enligt den af Pikets Ständer vid innevarande riksmöte beslutade grundlagsförändring, åtnjuta fulla medborgerliga rättigheter.
Emellertid förutser Utskottet, med anledning af stadgandet i 7 §, jemfördt med förslagets 1 §, två väsentliga anmärkningar.
De torde nemligen finnas, som stötas deraf att medlem af den Svenska kyrkan skulle kunna skiljas från henne utan alt sluta sig till något visst religions-samfund eller ens öfvergå lill annan troslära; och alt någon inskränkning i berörde hänseende icke blifvit gjord, hvadan affall till annan, än kristen trosbekännelse, äfven kunde inträffa.
Och sanningen i dessa anmärkningar vill Utskottet icke motsäga; men hvad Utskottet härutinnan föreslagit är ej annat, än den konseqventa följden af landsförvisnings-pålöljdens borttagande, derest kyrkan skall kunna upprätthållas.
På sätt under öfverläggningarne hos Ständerna till öfverflöd blifvit upprepadt, är hvarje verldsligt straff å affall rättsvidrig!, enär det skulle träffa föremål, hvilka ligga utom menniskans domsrätt, och följaktligen ej eller kunna medföra åsyftad verkan.
Men häraf föijer åter, att friheten härutinnan ej kan af lagen begränsas.
Strider det emot samvetsfriheten att tvinga den, sorn omfattat annan kristen troslära, än den vår kyrka bekänner, ali i kyrkan qvarstå, så strider det äfven emot denna frihet, alt hindra den, hvilken hyllar i annan målto afvikande religiös åsigt, att ur kyrkan träda.
Det af flera talare anmärkta förhållande skulle eljest inträffa, att kyrkan nödsakades alt inom sig bibehålla dem, hvilkas åsigter och lära stod i uppenbar motsägelse mot kyrkans, dam, hvilkas religiösa grundsatser och deraf härflytande sedliga lif hindrade deras mottagande af andra krisina religions-samfund, och således dem, hvilka af henne mäste betraktas såsom ej allenast i religiöst hänseende mest förderlvade, ulan äfven mest fiendlliga.
Den sönBih. till B.
Prof. 4856—4858. 7 Sami. 4 A/d. 34 Haft. 2 10 Lag-VIs ko Hets Utlåtande N:o 61.
<1 ring inom kyrkan, sorn häraf kunde uppslå, del förakt, hvari hon derigenom kunde råka, är läll att inse Vill man värna kyrkan, vill man göra henne mäktig alt sig upprätthålla och till motstånd, får man ej göra henne till tummelplats för en mängd emot henne fiendtliga partier, utan sätta henne i stånd alt från sig skilja dem, hvilka söndra sig från henne, och, förkastande den lära hon hyllar, antaga en annan.
Hvarthän ett motsatt system leder, derom är den Anglikanska kyrkan, med hennes söndringar och treligioiispartier, det ojäfaktigaste vittnesbörd: och varnande tecken saknas ej eller hos oss.
Man invänder väl alt staten ej får visa likgiltighet för undersåtarnes religiösa tillstånd; men att en dylik likgiltighet låge i medgifvande! all träda ur kyrkan, innan visshet ar vunnen, att den utträdande slutit sig till sådant rligions-samfund, som garanterar andlig värd; och derföre har en och annan såsom en förtjenst betraktat det stadgande i det Nådiga förslaget, ätt affall endast skulle tå ega rum till annat kristet, här i riket tillätet religions-samfund: men. utom del alt en sådan inskränkning skulle, efter hvad nyss blifvit yttrad t, ej mindre stå i uppenbar strid emot den samvetsfrihet, för hvars vindicerande man påyrkat borttagande af straff för affall, än äfven inom kyrkan qvarhålla den, som ifrån henne sig skilj t samt derigenom bland hennes medlemmar orsaka söndring, hvilket, då all söndring leder till upplösning, kunde hafva hennes undergång till följd, — förekommer härvid att en föreskrift i den syftning, som det
Nådiga förslaget härutinnan innefattat, ej innebure den garanti, man föreställt sig.
Man kan nemligen väl föreskrifva, att affall ej får ske till annat än visst reiigions-samfund; men om den affallande skiljer sig från delta samfund och omfattar annan troslära, än samfundets, inträffar just det förhållande, som man inbillat sig hafva genom inskränkningen förekommit.
Han upphör icke att vara en medlem af slaten; men han står utom den Svenska kyrkan, utom det samfund, till hvilket han ölvergåtl; och hvar finnes då ifrågaställa garanti?
Den måste dock finnas, och derföre sökas på annan väg, än genom inskränkningar af omlörmälda art.
Slaten bör nemligen vidtaga, då kyrkan sluiar.
Men här inträder man på det gebiet, der man förgäfves bemödar sig att i Ständernas föi handlingar i ämnet finna någon gemensam tanke.
1 fråga om hvilka rättigheter i kyrkligt hänseende må medgilvas dem, hvilka öfvergå från den Svenska kyrkans bekännelse, råder nemligen, efter hvad ofvan är förmäldt. en splittring i meningar, som uppenbarar svårigheten för
Utskottet att på ett tillfredsställande sätt lösa uppgiften, äfven om förhållandena medgåfvo en sådan lösning eller, med andra ord, om tiden nu vore inne derför.
Men för ordnande af heiörde rättigheter och meddelande af de reglementariska föreskrifter, som i öfrigt kunna vara nödiga, fordras, såsom ock rätteligen blifvit anmärkt, i första rummet tillförlitlig kännedom om beskaffenheten af den separatism från kyrkan, söm här i landet' kan lörefinnas.
Och en sådan kännedom saknas för närvarande och måste, enligt hvad redan är ytlrädt, saknas, intill dess det tvång till tystnad, som pålöljden af landsförvisning innebär, blifvit undanröjdt.
Den föreställning har emellertid sökt göra sig gällande, som skulle det tills vidare vara nog om man förklarade att Kongl. Kungörelsen den 24 Januari 178-1 skulle ega tillämpning äfven i nu ifrågaställa fall.
Denna författning, som medgilver de af fremmande religion, hvilka hit till riket inkommit, fri religionsöfning, innefattar nemligen föreskrifter i afseende på den frihet, dem således blifvit beviljad, deras förhållanden till den Sven ska kyrkan, och åtskilliga civila rättigheter, som med kyrkan sammanhänga eller deraf äro beroende.