Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen vet när den stiftades, ingen kan framvisa det pergament, hvarpå den står skriften; -- men den gäller med urminnes häfd och helgas af den dagliga erfarenheten. -- Yngling, glöm inte, att Ingeborg är Engelbrekts barn och att du är sonen till hans värsta fiende! -- Sök ej uti det oerfarna, barndomsglada hjertat utså ett frö, som endast kan gå opp i törnen.
Du tänker som en ädel man, jag vet det (lägger sin hand på Abilgards skuldra).
Du skall äfven handla såsom sådan.
(går in i sidorummet.)
SJUNDE SCENEN. ABILGARD (allena).
Och för att handla så, hvad måste jag göra?
-- Jag kan inte lefva på min faders borg; jag får inte
12 lefva bland dem jag älskar.
-- Jag kan inte ställa mig i bödlarnes leder och får inte strida för den sak jag af hela min själ vördar.
Jag måste bort -- bort dit icke en gång Nordens namn hinner.
Men hvar finnes det land, der minnet -- minnet af det förflutna slocknar?
På jorden?
Nej -- nej! (försjunker i betraktelser.)
ÅTTONDE SCENEN. ABILGARD.
INGEBORG. INGEBORG (smyger sig bakom Abilgard och sätter båda händerna för hans ögon, förställande rösten).
Hvem är det? gissa!
ABILGARD (fattar hennes händer och kysser dem häftigt).
Ingeborg!
INGEBORG (rycker undan händerna).
Hu! inte får du kyssa så der! -- nog tycka fruntimmerna vid hofvet om det, det vet jag nog; men vi stackars flickor i Dalarne kunna alls inte med så'na der saker.
Än om jag begärde en kyss af din mun då?
INGEBORG.
Det ska' du gerna få, men inte nu -- vänta bara tills pantlekarna börja.
Blir du dömd att stå i brunn, så blir jag den första som löser dig derifrån; -- men det säger jag dig, jag löser dig inte om du blir dömd att arbeta för vecklön, för det är så rysligt långtrådigt.
Men du ser inte glad ut, Abilgard! passar det på sjelfva julafton och då vi inte träffat hvarandra på ett helt år!
Ögonblickets fröjd dukar under för tanken på skilsmessans evighet!
13 INGEBORG. Skilsmessan? -- hvem tänker nu på den?
-- Den här julen är på långt när inte så glad som de förra åren; men då var min far hemma.
Han hittade alltid på så roliga lekar och kunde så många vackra visor.
Vet du, jag har också uppfunnit en ny lek, som heter:
Fria vill Simon i Sälle.
Alla tycka den är så rolig och den kommer nog att bibehålla sig, ska' du få se. -- Men du är rigtigt tråkig -- helt annorlunda var du i Stockholm, då vi första gången sågo hvarandra! -- Vore jag en grann hoffröken, så vore du säkert mycket artigare emot mig!
Tror du det verkligen, Ingeborg?
Men det är inte alla, som blott ha ögon för hoffröknarna.
Jag hade god lust att berätta hvad som hände mig i Stockholm, bara du lofvar mig att inte tala om det för någon?
Min mor och jag trängde oss fram, för att få se kungen och drottningen.
När nu kungen kom förbi oss, sade han till sina riddare så här: (talar med djup stämma) Vid sancte Knut, en ganska vacker flicka! -- Tror du han menade mig?
Jag vet inte -- -- kanske det var din mor.
Min mor! (skrattande) Nå det ska' jag tala om för henne.
-- Nej, ingendera af oss var det, ty, ser du, bredvid oss stod drottningens första hofjungfru, Cecilia, lysande som en sol. -- Hur kunde han då ha ögon för oss?
Hvem vet! -- en klar stjerna tindrar vackrare, än en molnbetäckt sol.
14 INGEBORG.
Se det låter höra sej -- det ska' jag lägga på minnet.-- Jo du, kungen menade allt mej -- det såg jag bestämdt.
Och detta smicker gläder dig så mycket?
Inte betyder just smicker så mycket; men det beror mycket på hvem som säger det.
Och för att kungen sade det -- INGEBORG. Kungen?
-- Jag tycker alls inte om honom.
Han är stygg och elak mot sin gemål, han är elak mot alla menniskor. -- Men jag tänkte så här: om en viss annan person hade sagt det, nog skulle det ha fröjdat mig rätt mycket. -- -- Hör du, Abilgard, är du mörkrädd? -- I den der gästkammaren (pekar på andra sidodörren) ska' du ligga i natt.
Derinne är en liten tomte.
En tomte?
Om natten knäpper det i väggarna och upp ur golfvet kommer en liten gubbe; men bli inte rädd för honom -- han ser så beskedlig ut; -- han beskyddar vår boning och går aldrig ut oftare än då någon fara hotar oss. -- Tyst! (visar på samma dörr) ser du inte? -- der kommer han -- såg du inte hur han nickade åt oss? -- nu bugar han sig för julljusen -- nu hoppar han opp på granqvistarna och dansar -- stör honom inte -- han dansar så gerna, fast han är gammal -- nu hoppar han ner -- han springer till dörren! (med ängslan fattande Abilgards hand)
Ah! -- han sprang ut! -- han är borta! (lägger handen öfver sina ögon.)
ABILGARD (orolig).
INGEBORG. Hu! hvad jag blef skrämd!
Och jag som tänkte skrämma dig! -- Men, vet du, det var
15 för besynnerligt! jag tyckte verkligen jag såg honom springa ut -- det var mycket underligt! -- jag skall aldrig skämta mer om honom!
(dansmusik höres från andra sidorummet) Ha! nu börjar dansen, Gud vare lof! (lifligt) Vi ska' dansa hela natten och i morgon med och i öfvermorgon också -- hoppsan! (tager uti Abilgard och svänger omkring med honom)
Inte så trög på foten! -- kom nu bara! (drager Abilgard med sig till sidorummet.)
INGRID. MÄRTHA.
KARIN. MATS (alla i ringen).
DALFOLK AF BÅDA KÖNEN (indansande med spelmännen i spetsen.
Abilgard och Ingeborg taga äfven i ringen; de dansande göra flera turer och bilda grupper, allt efter som bruket bland allmogen i Dalarne är). MÄRTHA (efter dansens slut).
Hör du Mats du, sjung en liten stump -- d'ä' du kar' till du.
KUPLETTER.
MATS. 1.
(Mel.:
Kör opp i Dalarne etc.)
Dalfolket måst ut i verlden att vandra, Skiljas omenskeligt långt från hvarandra; Hur de kring verlden gå, Hitta de hem ändå.
-- Låt oss lustin vara medan jula står på!
CHÖR.
Låt oss lustin vara medan jula står på.
Det ska' du ha tack för, grannas Mats! har du en bit till, så gno inte på den.
16 MATS. 2.
Gossar och kullor de håll' af hvarandra, Fast de omenskligt långt måste vandra.
Komma de hem ändå, Hitta hvarandra på.
Låt oss lustin vara &c. (Leken:
Fria vill Simon i Sälle utföres, hvarefter en person, kostymerad som julbock med förgyllda horn på hufvudet, inhoppar och utför en grottesk dans; de öfriga synas rädda för julbocken och springa undan för honom kring rummet, under munterhet och skratt.
-- Sedan han slutat sin dans, taga återigen alla ihop och dansa en stor polska, som hastigt afbrytes af klämtslag från kyrkan, hvilka fortfara till aktens slut.
-- Alla stanna och lyssna.)
ALLA (under förvirring rusa åt dörren).
Elden är lös!
TIONDE SCENEN. DE FÖRRA.
PETTER (instörtande blodig och sönderrifven).
Till vapen! till vapen!
Heliga Guds moder! hvad är å färde!
Dalahöfdingen har kommit till byn och satt eld på alltehop -- de slagta folket som boskap derute! (skyndar ut.)
17 ALLA (störtande ut).
(Man ser genom fönstren och den öppna dörren hur lågorna flamma upp ur den antända byn.) ELFTE SCENEN. ABILGARD. INGRID. INGEBORG.
Straxt derefter JÖSSE ERIKSSON (åtföljd af en skara knektar med dragna svärd).
Låt oss hasta till de olyckligas hjelp!
ABILGARD (fattar Ingrids och Ingeborgs händer).
Dröjen qvar, i himlens namn! -- min far? -- nej det kan inte vara möjligt!
INGEBORG (för sig).
Det var då ingen synvilla blott!
JÖSSE ERIKSSON (i dörren ropande utåt).
Ned med alla som sätta sig till motvärn! i fängelse med de öfriga!
ABILGARD (slår sig för pannan).
JÖSSE ERIKSSON (framträdande med sina knektar, studsande tillbaka vid åsynen af Abilgard).
Abilgard! du här?
Ja, min far!
JÖSSE ERIKSSON.
Jag föröfvar inga illbragder, min far!
JÖSSE ERIKSSON. Pojke! -- (till Ingrid.)
Qvinna! medan din man smyger kring kungen i Köpenhamn, för att förvilla honom med obefogade klagomål, hafva de upproriske bönderne här sitt tillhåll; -- här är sjelfva källan till alla de stämplingar mot konung och land, som under en följd af år stört det allmänna lugnet.
18 INGRID.
Tyrann! du ljuger! sök källan i ditt eget bröst! JÖSSE ERIKSSON.
För att öfvertyga mig derom, har jag sjelf begifvit mig till Dalarna.
Jag vet nu allt! -- -- (till knektarne) Gripen dessa qvinnor!
ABILGARD (till knektarne som skynda fram).
Hållt ett ögonblick! -- Jag ansvarar både för deras personer och gerningar!
JÖSSE ERIKSSON. Du? -- hvem ansvarar för dig sjelf? hvarför finner jag dig här -- här vid sjelfva upprorets utgångspunkt?
ABILGARD (förer sin far afsides).
Jag vill inte fråga dig, min far, hvarföre det arma folkets julfred blifvit störd af mord och brand; men hvad hafva dessa ädla, värnlösa qvinnor gjort, som påkallar hämd och straff?
I vår heliga kyrkas namn, begå inte ett våld, som du innan morgondagen bittert ångrat!
Tig, så framt ditt eget lif är dig kärt.
-- Knektar!
ABILGARD (fattar hans båda händer och knäfaller för honom).
På mina knän, som endast borde böjas för Gud och den Heliga Jungfrun, bönfaller jag om nåd för dessa oskyldiga qvinnor! dröj med din dom till morgondagen, om du inte vill se din enda son dö för dina fötter! -- Jag skulle inte kunna öfverlefva min faders vanära!
Nåd, nåd! JÖSSE ERIKSSON (stöter honom våldsamt ifrån sig och vänder sig till knektarne).
Skall jag befalla er för tredje gången!
ABILGARD (uppspringande drager sitt svärd).
Tillbaka knektar! eller, vid alla Helgon, jag klyfver hufvudet på den första som nalkas!
Det är inte mer
19 en far, det är en bödel som står för mina ögon!
Denna stund har slitit det sista svaga bandet mellan oss! (höjer svärdet med båda händer.)
Tillbaka! -- mitt svärd, liksom mitt hjerta, känner inte mer några slägtförbindelser!
JÖSSE ERIKSSON (drager svärdet och störtar mot Abilgard).
Fängslen dem alla tre!
(Ingrid och Ingeborg hasta sig emellan.)
INGEBORG (till Abilgard, hvars svärd hon tillbakahåller).
Abilgard! i himlens namn!
INGRID (till Jösse Eriksson).
När lejonet är borta, söker röfvaren hans bo; men han har glömt, att lejoninnan stannat hemma.
Har hon inte kraft att segra, har hon åtminstone mod att dö! tyrann!
Jag följer dig!
(Vapenbrak, buller och skrik höras utifrån.)
Död och helvete! hvad är det!
TOLFTE SCENEN. DE FÖRRE.
SVEN ULFSSON. PETTER MATSSON.
DALKARLAR (beväpnade med spjut, yxor, klubbor och bågar).
Samlen mina knektar!
SVEN (till Jösse Eriksson).
Dina knektar! de sprattla nu som bäst i lågorna, du sjelf tändt upp, mordbrännare!
Du ska' få värma dej du med, så du aldrig ska' frysa mer, ser du.
SVEN (visande Jösse Eriksson sin yxa).
Ser du yxa min?
Ä' färgad med blod; men, ser du, den törstar efter mera (höjer yxan mot höfdingen).
20 ABILGARD (springer emellan).
Knektar, sluten er kring er höfding! (till sin far)
Jag skall nu försvara ditt lif, liksom jag nyss sökte försvara din ära!
DALKARLARNE (i det de rusta sig till att anfalla höfdingen och hans soldater).
I lågorna med mordbrännar'n!
Död åt mördar'n!
INGRID (träder emellan båda partierna).
Ingen strid i Engelbrekts boning -- sänken edra vapen, mina vänner! -- Sen hur tyrannen bleknar; sen hur ångestsvetten droppar från hans panna! hans straff har redan börjat och biter skarpare än edra yxor.
(närmar sig Jösse Eriksson.)
Du hör brandklockans ljud; -- hör du äfven jämmerropen af de olycklige, hvilkas julfred du förstört -- deras enda glada hvila efter årets långa mödosamma dagar! -- Du ser lågorna från de hyddor du antändt; men ser du äfven qvinnor och barn, som förtviflade springa kring sina brinnande boningar, utan att i den stränga vinternatten hafva ett tak öfver sina hufvuden! -- Gå till din kung och till de mägtige herrar, som bygga palatser af guld på undersåtares förbrända tomter -- gå! -- säg honom, att ulfven, som med förstörelsen inträngde bland Dalarnes råa och enfaldiga folk, likväl stod oskadad och trygg, skyddad af gästfrihetens lag, i Dalarnes torftiga hydda!
(Ridån faller.) _______
Ett mindre rum på slottet i Köpenhamn, med fondoch sidodörr samt en blinddörr midt emot.
På ena sidan af Theatern ett större skrifbord och på den andra en bönpall med sitt krucifix ofvanför.
FÖRSTA SCENEN. KONUNG ERIK. BENGT PODEBUSK.
BENGT PODEBUSK (stående bredvid konungen).
Eders Nåde! tronsalen är festligt smyckad, hofvet och hufvudstadens innevånare samla sig, för att gemensamt fira den lysande seger, Eders Nådes vapen vunnit utanför Flensburgs murar!
KONUNGEN (sittande vid bordet).
BENGT PODEBUSK.
Genom hertig Gerhards vid samma tillfälle inträffade död, har vår farligaste fiende försvunnit.
Schleswig skall således icke blott förpligtas att erkänna Konungen af Danmark för sin öfverherre, utan äfven, till följd af eröfrarens rätt, för everldeliga tider införlifvas med de tre nordiska riken, delande deras lycka och ära.
22 KONUNGEN. Bengt Podebusk! tror du sjelf på dina egna ord?
Tror Eders Nåde annorlunda, så vore det inte för första gången jag misstagit mig.
KONUNGEN (stiger upp).
Nej, vid Sancte Knut, ännu är kriget inte slutadt! -- Kryper en hertig af Schleswig ner i marmorkistan, hafva vi straxt ett helt tjog i stället.
Ja, kriget skall fortfara och icke ändas förr än hertiginnan Elisabeths hela ätt är utrotad och Schleswig, liksom ön Femern, blifvit förvandladt till en askhög, öfver hvilken icke en gång fogeln skall höja sina vingar!
Jag ser heldre vid mitt rikes gräns en ödemark, som är min, än en lustgård som tillhör en annan!
BENGT PODEBUSK (ödmjukt).
KONUNGEN. Bengt! har det der Svenska ombudet i dag inställ sig på slottet?
Engelbrekt Engelbrektsson, menar Eders Nåde?
Ja visserligen ser man honom understundom.
I trots af sin medfödda råhet, förstår han nog att bevara skenet, men efterhängsen är han inte.
KONUNGEN.
Bevekt af min gemåls böner, har jag beslutat höra honom i dag innan tronsalen öppnas.
BENGT PODEBUSK (ifrigt).
Har Eders Nåde värdigats läsa Jösse Erikssons sednaste bref?
KONUNGEN. Ja, -- Jösse Eriksson har rätt, -- det är inte med silkesband man tämjer vilda djur, men jag fruktar att han drar till jernkettingen något för hårdt; -- det djur, hvars kött man vill spisa, får inte strypas!
BENGT PODEBUSK (som förut).
23 KONUNGEN. Denne Engelbrekt, förut en obemärkt man, endast sysselsatt med jordbruk och bergverk, vinner folkets hela förtroende och är stolt som bure hans hufvud en furstlig krona!
Vid Sancte Knut, den mannen är inte att förakta!
En grof, ohyfsad barbar!
Den gröfsta klubban utdelar de hårdaste slagen!
Min gemål har rätt -- -- den mannen förtjente att vinnas.
BENGT PODEBUSK (afsides).
Derifrån bevara oss den Heliga Jungfrun! (högt och inställsamt.)
Eders Nåde! Skön Cecilia, skålande som en drottning och skön som den heliga madonnan, väntar der i kammaren, för att nedlägga vid Eders Nådes fötter sin lyckönskan öfver den lysande segren.
KONUNGEN (lifligt).
Cecilia! derinne! och du har hittills tegat dermed!
(Springer till ena sidan af rummet och öppnar en blinddörr.)
CECILIA.
DROTTNING PHILIPPA (straxt derefter.) CECILIA (till honungen).
Eders Nåde! KONUNGEN (fattande hennes ena hand).
Min Cecilia! och du har dvalts i det der mörka rummet och väntat så länge!
Bengt Podebusk! ditt hufvud är i fara! du är skyldig till högförräderi emot behagens majestät! -- Cecilia! hvad jag afundas mörkret som så länge odeladt fått smeka dina kinder!
(Blir varse Philippa.) Drottningen! ha!
24 DROTTNINGEN (som utkommit från motsatt sida och tigande betraktat konungen och Cecilia, nalkas slutligen den förre).
Erik, litande på ditt löfte, har jag låtit kalla Engelbrekt till slottet -- han reser i morgon och väntar nu på företräde.
Hon korsar ständigt mina planer! (till konungen.)
Värdigas benåda mig!
Jag glömde anmäla, att ett sändebud från Rom i ett högst angeläget ärende, rörande erkebiskopsvalet i Upsala, länge väntat på företräde.
KONUNGEN (häftigt).
Rörande erkebiskopsvalet?
(till Philippa och Cecilia.)
Gå, lemna oss! (till Bengt.)
Sändebudet må genast komma!
Jag hade gerna velat spara på ovädret till i morgon, men -- (skyndar och öppnar fonddörren.)
DROTTNINGEN (halfhögt till Konungen).
Glöm inte, att han reser tidigt i morgon, och om han kommer hem med oförrättadt ärende...
KONUNGEN (halfhögt till Philippa).
Du glömmer inte att bespejande smyga i hvarje fjät jag tager!
DROTTNINGEN.
Detta åt mig!
KONUNGEN. Gå!
DROTTNINGEN (går till den dörr, hvarigenom hon kom, men vänder sig mot Cecilia, som följt henne).
Hvarför följer du mig?
Eders Nåde! DROTTNINGEN.
Gå den väg du kom -- min bär ej på lönliga stigar -- vår bana kan aldrig bli gemensam!
Ja, ännu är jag drottning! (går.)
25 BENGT PODEBUSK (förer in munken).
Här, Eders Nåde, är sändebudet från Rom.
(Cecilia skyndar ut genom lönndörren, vridande sina händer.) TREDJE SCENEN. KONUNGEN. BENGT PODEBUSK.
MUNKEN. MUNKEN (höjande armarna).
Guds moder och den Heliga kyrkan vare med och öfver eder! (går till bönpallen, knäfaller inför krusifixet och gör korstecknet).
(Konungen och Bengt blotta sina hufvuden och falla på knä.)
MUNKEN.
Pater noster (bedjande lyst denna bön, men uttalande amen med hög röst, hvareftev han uppreser sig).
KONUNGEN OCH BENGT POUDEBUSK.
Amen! (hvarefter de uppstiga).
Hell dig, vördige fader! vare din ankomst hit i en lycklig stund! jag hoppas den heliga fadren befinner sig väl i en tid som tager den heliga kyrkans alla krafter i anspråk!
MUNKEN. Guds moder och alla helgon omfläkta med sina cherubvingar den helige fadren och Sanct Petri stol.
Öfverallt, der jag dragit fram, brinna kättarebål och de otrognas själar försmäkta i skärselden, hvarutur inga själamessor lösa dem, för att på domedag nedslungas i den eviga pinans lågor, lofvad vare den heliga jungfrun!
Himlen höre dina fromma böner, vördige fader!
Engelbrekt.
26 MUNKEN (framträder till Konungen, upptager ett stort bref, gör korstecknet deröfver, kysser det, öfverlemnar det till Konungen och lägger derefter i ödmjukhet sina händer i kors öfver bröstet).
KONUNGEN (emottager brefvet, kysser sigillet, sätter sig, bryter brefvet med mycken otålighet och ögnar deruti).
Vulkanen dröjer!
KONUNGEN (springer upp).
Vid Sancte Knut! hvad är det!
Han bryter löst! det går bra!
KONUNGEN (med ägonen i brefvet).
Olaus Laurentii, som Domkapitlet i Upsala valt till ärkebiskop tvertemot min vilja. -- råd!
Tack vare mina kloka
KONUNGEN (som förut).
Har af den påfliga stolen erhållit pallium och blifvit bekräftad i sitt embete! (kastar brefvet på golfvet).
Förbannelse öfver Vatikanen och munkars ränker!
Min afsvurna fiende ärkebiskop i Upsala och ordförande i svenska rådet!
Är jag då blott en lydkonung under Roms välde!
Nej, vid Sancte Knut, det är jag inte!
Förr störte tillsammans på engång mina trenne kronor, än jag böjer min skuldra under Roms ok!
Det är inte med Sanct Petri nycklar man öppnar portarna till mina trenne riken!
Min son, den heliga jungfrun förlåte dig dessa hädelser!
KONUNGEN (kastar sin handske i munkens ansigte).
Tig, fördömde munk! (upptager det bortkastade per-
27 gamentet och griper derefter munkens ena arm).
Om jag gjorde rätt, satt ditt hufvud innan qvällen fastspikadt öfver porten till detta slott! (skakar munken).
Jag skänker dig lifvet, med det vilkor, att du genast midt för mina ögon uppäter detta fördömda pergament!
En mager kost, så helgad den än är; förträffligt!
KONUNGEN (räcker munken pergamentet).
Har du hört min befallning?
Skall jag äta upp den helige fadrens -- KONUNGEN (ger tecken åt Bengt).
Vakt!
(Bengt skyndar och öppnar dörren, hvarigenom några af lifvakten inträda).
KONUNGEN. Du dröjer!
Känner du verkan af det gift, som ligger i den påfliga anrättningen?
Bjöd jag dig en Biskopsstol, du slök den på ögonblicket!
Ät, sluka hvarje bit, eller dom och afrättning i nästa ögonblick.
Drabanter, bort med honom! (vakten nalkas munken).
MUNKEN (emottager pergamentet med darrande händer).
Heliga jungfru, bistå mig!
KONUNGEN. Du vägrar!
BENGT (afsides).
Säkert för första gången en munk spisar på den helige fadrens bekostnad.
MUNKEN (släpper pergamentet och kastar sig på knä).
Nåd! förbarmande! jag förmår det inte!
KONUNGEN (till vakten).
I blå tornet med munken! (vakten förer ut munken).
I morgon släpper jag ut honom.
(högt).
Befaller Eders nåde något vidare?
28 KONUNGEN. Gå!
(Bengt bugar sig och går).
FJERDE SCENEN. KONUNGEN (allena).
Margaretha! du gaf mig ett svårt testamente.
När jag satte den tredubbla kronan på mitt hufvud, sade du till mig: med Sverige skall du dig nära, med Norrige dig kläda och med Danmark dig försvara.
Det börjar se klent ut både med skafferiet och klädkammaren, och jag fruktar att vapensalen inte heller är i bästa skick.
Vill nu Rom taga brorslotten, blir det i sanning inte mycket öfrigt åt mig.
De vördige fädernas hunger kan inte en gång hela verlden tillfredsställa.
Adelsmannen söker plocka diamanterna ur kungakronan, för att dermed underhålla sina ramlande borgar.
Vilja nu äfven borgaren och bonden, dessa fordom så medgörliga lastdjur, veta, hvarföre man drager på högra tömmen, i stället för den venstra, då blir minsan körsvennen snart kastad ur sätet.
Om folkens kärlek och förtroende svika tronen, hvem stödjer henne då?
jo, folkens inre strider -- de olika ståndens kamp emot hvarandra -- se der det brinnande bål, hvarur konungamakten, en ny fenix, höjer sina segrande vingar! (går.) _______
Förändring till tronsalen, rikt upplyst af kronor och smyckad med troféer; på den vid ena sidan af teatern plaserade tronen stå tvenne stolar.
29 (Hofmän gå om hvarandra i bakgrunden.
Vid dörrarna midt emot tronen stå tvenne drabanter.)
FEMTE SCENEN. BENGT PODEBUSK. EN HOFMAN (mötande hvarandra).
Hör du, Bengt Podebusk, hvad tyckte munken om blå tornet?
Han bad för själ och pina, att han skulle slippa sitta i ett mörkt fängelse ; han ser alltid spöken i mörkret, sade han, emedan han är född på en Söndag.
När den vördige fadren fördes förbi slottsköket dernere och fick väderkorn på stekarne, så suckade han.
Nå, hvarför försmådde han den påfliga bullan då? kan man bjuda på något hederligare?
Den rätt, man sjelf tillagar, smakar aldrig riktigt bra.
Men säg mig -- hvad skall man göra med den der oförskämda karlen, som hela dagen grälat med vakten och promt vill slippa in? nat.
Låt honom gräla tills han trött-
Det tröttnar aldrig en menniska på.
Hvad vill han? hvar är han ifrån?
Från Dalarna.
Hvad är det för ett land?
Det lär ligga långt opp i Sverige och är ett hiskligt land, fullt med höga berg och genomskuret af stora strömmar.
Der bor ett folk, till hälften menniskor, till hälften vilda djur; de gå
30 på två ben liksom björnarna och hafva klor som varglon.
HOFMANNEN. Jaså, då måtte det ligga i granskapet med Lapparna och Renarna, som också ska vara ett par vilda folkslag.
Jag begriper inte hvad kungen skall med så'na der undersåter att göra, det måtte vara för pelsverkens skull.
Förmodligen -- men se der är han -- hvilken djerfhet! (afsides) skulle han våga tränga sig fram -- det måste förekommas!
SJETTE SCENEN. DE FÖRRE.
ENGELBREKT (inkommer och vill gå in i sidorummet, men hindras af drabanterna, som fälla hillebårdarna emot honom).
BENGT PODEBUSK (inställsamt till Engelbrekt).
Drottningens och mina förenade böner ha varit fruktlösa; men du är lika ihärdig, min vän!
ENGELBREKT.
Det behöfs mera ihärdighet, för att kunna neka en billighet, än att fordra den.
Du vet ju, att kungen har sitt hufvud för sig.
Må han hafva det; men sina öron måste han hafva för folket.
BENGT PODEBUSK (halfhögt till Engelbrekt).
När har en konung i dessa tider öron för folket?
ENGELBREKT (halfhögt till Bengt Podebusk).
När? -- jo när folket hunnit fläkta bort vissa giftiga insekter, som svärma deromkring och suga kraften ur den goda viljan.
Det är väl derföre som bönderna i Sverige fått så breda händer?
31 ENGELBREKT.
Ja just derföre är det -- himlen har väl utrustat mina landsmän.
HOFMANNEN (afsides).
Han har åtminstone utseende som en menniska! (högt) hör på, min goda man, du måtte ha glömt klorna hemma?
Har jag det?
När Danskarne besöka Sverige, taga de alltid klorna med sig.
Det märks nog i vår plundrade räntekammare det.
Han tycks ha förstånd som en menniska också.
I morgon glesnar de uppvaktandes skara -- i morgon lemnar jag för alltid detta land.
HOFMANNEN. Lycksam resa!
S@ndet har lagt sig och det blir godt skridskoföre hem.
Måtte det blott räcka länge, ty med första storm, som bräcker isen, har ni Hansestädernas segrande flotta utanför edra vallar.
(Bengt Podebusk och Hofmannen skratta.)
Har ni glömt år 1428, då Hansestäderne belägrade denna hufvudstad och då konungen med sina hofmän af förskräckelse flyktade till Sorö?
Har ni glömt att det var då konungen öfver trenne riken räddades -- af hvem?
jo af en qvinna! af drottning Philippa.
I ett land, der män blifva qvinnor och qvinnor män, der förtjente Ridderskapets sköldar att krossas!
HOFMANNEN. Bonde!
ENGELBREKT (slår hofmannen på axeln så att denne signar ned dervid).
Tack för den hederstiteln! BENGT PODEBUSK.
Du känner då inte anledningen till denna högtid?