Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Först när bevisningen är sådan, att domaren anser honom böra lagligen sakfällas, afträder domaren sin ytterligare befattning åt dem, som äga att ej blott, på den förebragta bevisningen, fälla, utan ock oberoende deraf frikänna den tilltalade.
Jury är således en anstalt, hvarigenom man äfventyrar att få äfven den bi’ottslige, den lagligen öfverbeviste, någon gång frikänd, för att i möjligaste måtto försäkra sig, att den oskyldige-aldrig må fällas.
Från denna gruudtanka har jury inrättningen säkerligen i sjelfva sitt upphof utgått; och denna var hos oss dess syftning redan då, när dess kall af edgärdsmännen utöfvades.
Så snart man afvikit från denna grundtanka, och velat insätta jury uti domarens ställe, utan afseende på den grad af bevis - 44 R.
Emb.-Berätt else för år 1840. ning, som förekommit; har man förvandlat jury till helt annat, än den skyddsmakt mot förföljelsen, som den skall vara — i stället för skyddsmakt gjort den till ett förfärligt redskap i förföljelsens hand.
Skola icke domarens lagkunskap och öfvade omdöme (i alla instantier, der så hehöfves) få anlitas för pröfning deraf, huruvida bevisningen är tillräcklig för den tilltalades fällande; då blifva dessa domarens egenskaper onyttiga just i de fall, der deras bruk är af behofvet högst påkalladt.
Och ej blott domarens kunskap och tankekraft och erfarenhet äro för den tilltalade förlorade; utan han går äfven miste om den säkerhet, han bör hafva att påräkna i domarens ansvarighet och den grad af oberoende, som i ett välbestäldt samhälle hör honom tillkomma, och der han bör kunna lyfta sig öfver opinionshänförelserna för tillfället.
Jag inser icke, att en lag om jury för tryckfrihetsmål särskildt behöfver afvika från den här angifua grundsats.
Brottsligheten i en tryckt skrift bedömes efter inga andra grunder, än hvarje annan brottslighet, der sjelfva faktum ej är tvist underkastadt.
I många fall, och talrikare, än tryckfrihetsåtal kunna blifva, måste hos domaren förekomma frågor om förbrytelser begångna genom skrift, men som icke tillhöra jury, utan domaren sjelf att pröfva; och grunderne för dessa förbrytelsers bedömande kunna ej vara andra, än som gälla äfven för omdömet öfver tryckfrihetsbrott.
Något hinder kan då icke finnas för domarens behörighet att äfvenså väl i tryckfrihetsmål, som i andra, frikänna den tilltalade, när han icke finnes om brottslighet lagligen öfvertygad.
Tryckfrihetsförordningen kunde innehålla, alt målet endast i det fall öfverlemnades till jury, då domstolen funne den tilltalade icke kunna frikännas, och att saken eljest borde af domstolen genom frikännelse afgöras *).
Det är ett sådant stadgande, jag tror vår Tryckfrihetsförordning hafva bordt innehålla; och hvilka följder som från saknaden deraf kunna uppkomma, synes mig vara ådagalagdt genom beskaffenheten af det här i fråga varande tryckfrihetsåtalets utgång.
Icke skulle en domstol hafva ansett för lasteligt mot Konungen ett sådant yttrande om hans konselj, som här var åtaladt, och följaktligen ej heller underlåtit att frikänna den tilltalade, om sådant af domstolen lierott.
Att han kunde fällas, härrörde deraf, att han *)
Här kan icke blifva fråga om ställande under framtiden eller annan modifikation af frikännelse, härrörande från ofnllständig bevisning, hvilken i tryckfrihetsmål ej kan äga ruin. R.
45 ej var ställd under domarens skydd, och vidare deraf, att jurymännen ansågo sig kallade att döma icke efter hvad den tilltalade klart och oförtydligen yttrat, utan efter hvad de funno honom hafva menat, när de nemligen, med glömska af föreskriften att i fall af tvetydighet heldre fria än fälla, höllö sig till åsyftningens, och icke framställningssättets eller uttryckets lagstridighet — eller drogo af uttrycken, såsom det heter, obestämda slutföljder, hvartill de likväl, enligt Tryckfrihetsförordningens ord, ej voro berättigade.
Jag sade, att han ej skulle kunnat fällas, i händelse han varit ställd under domarens skydd.
Jag befarar icke, att hafva deri misstagit mig, emedan jag anser föga möjligt, att domstolen på eget samvete eller ansvar velat taga en sådan1 lagtillämpning, som till fällandet fordrades.
Deremot hände, på ett lätt nog förklarligt sätt, att domstolen gjorde sig delaktig i samma lagtillämpning vid den bestämning af straffet, som domstolen tillhörde.
Det var nemligen väl klart, att straff måste följa, sedan juryn förklarat den tilltalade skyldig till brottet; men i straffets stränghet fanns en latitud från två års fängelse å fästning ända till lifvets förlust; och om domstolen eftersinnat, att straffets bestämmande inom denna latitud ej kunde vara öfverlemnadt åt rent godtycke af domaren, utan måste uttrycka hans mening om brottets svårare eller ringare beskaffenhet; så skulle detta uttryck af domstolens mening, i fall den ansåg något brott alldeles icke vara begånget, omöjligen kunnat blifva annat, än åläggande af straffets lindrigaste grad.
Det fanns ej annat sätt att undgå vitsordande af brottets verklighet.
Ålades ett svåi’are straff, än det lindrigaste möjliga; så uttalades derigenom bifall till sakfällandet; och detta var hvad sorn skedde.
I stället för den kortaste medgifna fängelsetiden af två år, dömde Hofrätten till tre års fängelse å fästning.
Och likväl upprepar jag, att jag icke kan anse detta förfarande för ett sannt uttryck af Hofrättens mening om den åtalade skriftens brottslighet, utan jag tror mig deri se den oöfverlagda föreställningen, att straffet, huru strängt som helst, skulle komma endast på jurymännens räkning.
I de tre här antecknade särskilda fall kan det väl icke nekas, att allmän skada uppstått genom lagskipningens förvållande Säkerligen skulle denna skada blifvit mindre, om icke dess upphof varit misskändt — om allmänna tänkesättet, i hvars hänförande den svåraste skadan låg, gjort sig reda för de judiciella förvillelser, utan hvilka de så högt öfverklagade förföljelserne, 46 Ii.
Emb.-Berättelse för år I8A9. oin icke alldeles afstannat, åtminstone icke skulle kommit derhän, att göra synnerligt uppseende.
Det är egentligen i en gren af politisk upplysning och dertill hörande eller derifrån härflytande insigt i lagarna, som domaremaktens ståndpunkt under hela den intill år 1838 förflutna tiden kunnat efter dessa tre exempel bedömas.
I en annan högst vigtig gren af statsklokheten, men derjemte af en ännu heligare vigt, än all verldslig klokhet, har vår lagskipning under och efter detta tidehvarf blifvit pröfvad.
Hvad dervid visat sig märkligast, synes här i ordningen finna sin lämpliga plats.
Det är religionsfriheten, som inför tidehvarfvets lagskipning äfven haft sina öden.
Att religionsfrihet ej kan finnas inom kyrkan, så vida kyrkan bekänner sig till en fastställd läroform, ligger i sjelfva sakens begrepp.
Ty hvad vore väl de antagna dogmerna, derest de icke gällde i den kyrka, som antagit deni?
Att religionsfriheten må kunna stå tillsammans med kyrkan, är endast det problem, hvars lösning kan komma i fråga; men detta problem, att äga religionsfrihet, och tillika skydda en kyrka, som bekänner sig till fastställda lärosatser, har vår lagskipning hittills kanhända icke nog visat sig mäktig att lösa.
Kyrka och religionsfrihet synas dock icke böra vara oförenliga — och möjligheten af deras förening borde kunna anses bevisad genom svenska samhällsförfattningen, med mindre denna sjelf liviiar på en förvillelse.
Man kallar religionsfriheten också samvetsfrihet — d. v. s. upplysningens, tankens frihet, som berättigar att efterforska sanning, uppgöra och förändra sin tro efter sin egen upplysnings fordringar, meddela sin tanka äfven åt andra, äfven åt hela den läsande allmänheten — och så långt denna frihet räcker, sträcker sig ock religionsfriheten i svenska statsförfattningen; men så långt den sträcker sig, är den lemnad åt alla och en hvar, utan åtskillnad för person, stånd eller yrke.
Sådan kan dock icke religionsfriheten vara lemnad åt svenska kyrkan, enär denna äger bestämda lärosatser, utan hvilkas efterlefnad hon ej kan bibehållas.
För samvetsfrihetens utöfning — eller för allmän upplysning och frihet — är det nemligen icke nödigt, att allt hvad den fria tanken trott sig utforska, också må kunna predikas vid gudstjensten, afhandlas vid de allmänna religionsförhören eller i någon tjenstutöfning af kyrkans lärare.
En sådan lärofrihet kan kyrkan förbjuda, utan att derigenom göra ingrepp i allmän samvetsfrihet.
Och en sådan lärofrihet gifves också icke i svenska pro - R.
Emb.-Berättelse för år 1840. 47 testauliska kyrkan, hvilken väl under samvetsfrihet bekänner sig till den rena evangeliska läran, men dock deri undervisar, endast efter en bestämd läroform, och later endast denna lära predikas.
Såsom en alldeles konseqvent utvickling af svenska statsförfattningen, och icke något intrång i religionsfriheten måste det anses, att ingen är tillåtet att, annorlunda än i tryck, offentligen kungöra någon tanka stridande mot kyrkans antagna lärosatser.
Vöre tryckfriheten i religionen hämmad; så vore upplysning och frihet från religionen utestängda.
Med denna åter har upplysningen frihet nog.
Oell denna är den enda, sorn icke tillskyndar den enfaldiga förargelse, eller dock vållar den minsta förargelse, som är möjlig.
Så snart man förblandar dessa skiljaktiga begrepp, kyrkans helgd och religionsfrihetens, skall oundvikligen endera för den andra uppoffras.
Det är icke svårt att förutse, hvilkendera sorn i striden måste gå under.
Det är blott anmärkningsvärdt, huru mycket man, vid framkallande af en sådan strid, alltid misstagit sig om kyrkans sanna fördel, arbetat på undergräfvande af hennes bestånd, då man trott sig kunna utvidga bennes makt till ett omfång, som ej mer tillkommer henne och sträcker sig vida utöfver, hvad hon äger medel att försvara.
Vore jag icke öfvertygad om kyrkans välgörande och vördnadsbjudande bestämmelse; så skulle jag med hemligt välbehag se den välmenings framgång, som nitälskar för hennes helgd, utan att märka, huru hennes grundvalar af det ovisa nitet rubbas.
Den skepnad, bvari striden imellan kyrkan och friheten här uppträdt inför lagskipningen, har varit kyrkans nitälskan mot dess lärare.
Hon har af dem fordrat, att de äfven utom sin tjensteutöfning ej få upphöra att vara kyrkolärare, ej hysa eller yttra en mening stridande emot den rena evangeliska läran, sådan de äro skyldige att i kyrkan predika den.
I sjelfva verket får man också icke neka, att de rättrogne lida förargelse, om salighetsläran dem förkunnas af en otrogen, som sjelf offentligen bekänner sin otro och om hvilken församlingen vet, att när han förkunnar den rena evangeliska läran, han skulle i stället, om det stodo honom fritt, uttala sin förkastelse deraf.
Hvad han talar, öfvertygar ingen annan, då han sjelf bekänner sig icke vara deraf öfvertygad.
I ett samhälle, der någon odling och tankefrihet råda, skulle dock följden icke blifva bättre, i fall man förbjöde alla religionsläx-are (utom tjernsten) att yttra någon mot religionsdogmerna stridande mening.
Skall man någonsin tro sin nästa; så är det, när denne frit talar, hvad han tänker. 48 R.
Emb.-Berättelse för är '1849.
Ingen tror den, som talar, hvad han tvingas att tala; och således blir ingen trodd, så snart man vet, att ingen vågar tala, hvad hail tänker.
Religionsfrihet äfven för religionsläraren kan alltså vara ej blott oskadlig — den är fast mera nödvändig just för sjelfva lärans skull.
Huruvida den för honom behöfver någon särskild gräns inom det allmänna området, lärer ej kunna afgöras, utan uppmärksamhet på gränsen för detta område, cl. v. s. den religionsfrihet, som hvarje medborgare tillkommer.
Det är hvar man förbudet att affalla ifrån vår rätta evangeliska lära och träda till en villfarande — och det är förbudet att utsprida villfarande lärosats.
Och begge dessa förbrytelser straffas icke lindrigare, än med förvisning från riket, der man, i förra fallet, ej låter sig rätta, och i det senare, efter varning ej afstär med irrlärornes utspridande *).
Dessa lagar hafva icke undergått förändring annorlunda, än att deras föremål är förändradt.
Hvad som ännu heter den rena evangeliska läran, får äfven nu ej förnekas, vid samma straff, hvarmed affall från den rätta evangeliska läran eller utspridande af vilfarande lärosats förut var belagdt.
Men religionsfriheten består deruti, att för yttranden i allmänt tryck nu mera gifves större frihet, än som för öfrigt äger rum.
I umgänget och allt muntligt yttrande är man ännu underkastad skyldigheten att hvarken tillkännagifva affall från den rätta evangeliska läran eller yttra villfarande lärosats.
I tryck åter haiman endast att iakttaga, att man icke förnekar den rena evangeliska läran **).
I afseende på förbud mot villfarelsers utspridande sträcker sig tryckfriheten längre, än religionsfriheten i öfrigt, då detta förbud i Tryckfrihetsförordningen saknas; och förbudet mot affall har i denna förordning fått det mera bestämda uttrycket af förbud mot förnekande.
Att det således är genom tryckfriheten allena, sorni religionsfriheten vunnit, torde vid närmare eftersinnande föga bestridas; och om lämpligheten häraf har jag redan yttrat mili tanka.
Att man icke får affalla från en lära, icke antaga en villfarande, förutsätter en lära, hvars lydelse är bestämd och skall efterlefvas.
Det förutsätter en lärobok, affattad i formliga satser, hvilka man kan utfästa sig att bekänna och i helgd hålla.
Blotta utfästandet att icke förneka är mindre strängt, och kan tillämpas äfven på annat, än bestämda satser.
Dess tillämpning på christna protestantiska lärobygganden ger ett eget resultat, det ound gängliga *) Missg.
Balken 1 Kap. 3, 4 §§. **) Tryckfr.
Förorcln. 3 $. 2 mom. R.
Emb.-Berättelse för år 4849.
49 gängliga vilkoret för verklig religionsfrihet utan afskaffande af all trons och lärans grund.
Den christna protestantiska läran, sådan den vid reformationen antogs, är icke ett slutet systehn, otillgängligt för all utbildning och förklaring.
Ett sådant står och faller med den kulturgrad, under hvilken det är utbildadt, och måste helt förkastas, när det ej längre kan helt vidhållas.
Deruti ligger denna läras öfver all annan upphöjda företräde, att den gäller för hvarje kulturgrad — veterligen för hvarje hittills upphunnen, [roligen för alla dem, som kunna återstå.
Men huru skulle detta kunna inträffa, i fall läran vore en gång för alla ett afslutadt system?
Sådan den är, består dess helgd i erkännandet af dess gudomliga ursprung.
Detta är nog för trons bevarande.
Detta gudomliga ursprung är, hvad som ej får förnekas.
Och sådan är den trosbekännelse, Som hos oss skall hållas i helgd, att när vi ej detta förneke, då iakttage vi den rena evangeliska läran, i våra symboliska böcker antagen och förklarad.
Den så kallade Liber Concordia*) hvilken intill år 1829, då nu gällande prested fastställdes, varit uti presteden åberopad, har säkerligen aldrig upphört att äga vitsord, i fråga om rätta normen för renlärighet i evangelisk-lutherska församlingen.
I denna Concordia förekommer ett epitome articulorum, som börjas på sidan 570 af den i Leipzig 1698 utgifna upplaga och innehåller i svensk öfversättning följande, hvilket jag antager för öfverensstämmande med vår församlings trosbekännelse: ”Vi tro, bekänne och lare, att enda regeln och rättesnöret, hvarefter alla dogmer och alle lärare böra värderas och bedömas, är alldeles ingen annan, än så väl gamla som nya testamentets profetiska och apostoliska skrifter, såsom skrifvet är: ditt ord är mina fotters lykta och ett ljus på minom vägom.
Och den hel.
Paulus säger: om ock en ängel af himmelen annorlunda predikade evangelium, han vore förbannad.1’ ”Men de öfriga antingen kyrkofädernes eller de nyares skrifter, under hvad benämning som helst, må ingalunda skattas jemngoda med. de heliga skrifterna, utan samtliga så underordnas desamma, att de icke i annat afseende antagas, än såsom vittnen, de der intyga, att äfven efter Apostlarnes tider Profeternes och Apostlarnes lära blifvit ren bibehållen, och i hvilka jordens länder detta skett.” *) Äfven Formula Concordia R.
Emb.-Berättelse för år 1849. 7 50 R.
”På detta sätt bibehålles en tydlig skillnad imellan gamla oeh nya testamentets heliga skrifter och allt hvad andre skrifvit, och den heliga Skrift allena betin nes *) vara domaren, normen och regeln, hvarefter, såsom med en probersten, alla dogmer skola granskas och bedömas, huruvida de äro gudaktiga eller ogudaktiga, sanna eller falska.” ”Men de öfriga syjnboler och andra skrifter, sorn vi nyss här ofvan omtalt, innehafva icke domsrätt (autoritatem judicis); ty denna värdighet tillkommer endast de heliga skrifterna; utan de hära blott vittnesbörd för vår religion och uttyda henne, samt ådagalägga, huru dessa heliga skrifter på hvarje särskild tid, uti de artiklar, som inom Gods församling varit omtvistade, blifvit af då lefvande lärare förstådde och tolkade, och på hvilka skäl de mot den heliga Skrift stridiga dogmer blifvit förkastade och fördömde.”
Ett annat ställe, hvilket förekommer uti den i samlingen intagna Repetitio quorundam articulorum Augustana3 Confessionis, sid. 632, lyder i öfversättning sålunda; ”Först antage och omfatte vi, således af allt hjerta de profetiska och apostoliska, gamla och nya testamentets skrifter, såsom de klaraste och renaste Israels källor; och vi tro de heliga skrifterna allena vara den enda och vissaste regel, hvarefter alla dogmer höra granskas samt alla både lärare och läror bedömas/’ Längre fram i samma Repetitio, sid. 635, heter det: ”1 sitt företal (till katechesen) har Dr Luther uppställt denna skillnad (imellan gudomliga och menskliga skrifter); alt endast den heliga Skrift skall erkännas för alla lärosatsers enda regel och norm, och att med denna skola alldeles ingen menniskas skrifter hållas jemngoda, utan fast mer alla vara dem undergifna (subjieienda).”
Slutligen träffas (sidd. 880, 881) uti den så kallade Catalogus testimoniorum, följande ord af den Epilogus, hvarmed denna uppsats slutar: ”Dessa vitsord af fordna församlingslärare äro icke i den mening här införda, alt vår tro stöder sig på menniskomyndighet såsom sin grund, enär den sanna och saliggörande tron hör, såsom på en orubblig grundval, hvila icke på någon vare sig äldre eller nyare kyrkans lärares vitsord, utan endast och allenast på Guds ord sammanfattadt i Profeternes och Aposllarnes skrifter, den himmelska sanningens mest trovärdiga vittnen.” *) Cognoscitur. R.
Emb.-Berättelse för år 4849. 51 1 Upsala mötes beslut af år 1593 finnes samma mening uttryckt med följande ord: ”Först, ali vi alle vid Guds rena och saliggörande ord, hvilket i de heylige Propheters, Evangelisters och Apostlårs skrifvelser författadt är, samhäl”leligen blifva vele, och alt i våra församlingar skall lärdt, trodt och bekändt ' varda, att den heliga Skrift af den Heliga Anda sitt ursprung häfver, och ”innehåller fullkomligen allt det, som den christeliga lärdom om Gud den ”alls våld igaste och vår salighet samt goda gerningar och dygder tillkommer, ”och är en grund och stöd till en rätt christen tro, och ett rättesnöre till att "döma, åtskilja och förekomma all tvist uti religionen, och ingen förklaring ”af androm behöfves, anten af de helige fäder eller andre, som af egen godtycke något det till satt häfver, det icke är med den helga Skrif t, eho de ”ock helst vara kunna, alldenstund ingen menniska efterlåtet är att tyda Guds ”Ord efter eget sinne, och derutinnan skall ingen persons anseende, höghet ”eller auloritet aktad eller gillad varda, utan den Helga Skrift allena, som ”förbemält är &c.’’ Hvad som utgör den rena evangeliska läran, hvilken icke får förnekas, är således ingen ting annat, än den Heliga Skrift eller Guds Ord allena.
Alt icke förneka denna lära, vore ej nog, i fall förbudet anginge utspridande af villfarande lärosats.
Då borde man ej allenast erkänna den rena evangeliska läran; utan man borde äfven hålla i helgd kyrkans lärobyggnad.
Man kan ej sägas förneka Guds heliga Ord derföre, att man annorlunda förstår något ställe deri, än kyrkans lärare det tolkat; men man kan onekligen, med erkännande af det gudomliga Ordets myndighet och sanning, hämta derifrån en lärosats, hvilken af alla kyrkans lärare förkastas såsom en villomening.
Äfven detta har varit utan inskränkning förbudet, och är ännu ej tillåtet annorlunda, än i tryck.
Endast förnekandet af sjelfva Ordet (den rena evangeliska läran) är ännu ej ens i tryck medgifvet, ulan alltid och ovilkorligen förbudet.
Utan denna hufvudgrund, vore religionsfriheten ingen.
Kyrkan åter, om den ej ägde annan lärobyggnad, vore ej en kyrka.
Äfven med den största religionsfrihet i statens kyrkoförfattning, kan dock icke denna omsorg om kyrkans renhet umbäras.
Om äu staten tillåter offentlig utöfning af alla möjliga religioner; så blir dock inom hvar för sig en tillsyn öfver dess renlärighet nödvändig.
I den kyrka, staten vårdar, måste staten äfven vårda renlärigheten.
De öfriga kunna sättas i tillfälle att sjelfva vårda den, om ej staten vili dermed dem biträda.
Ty en kyrka, ensam eller i fri sammanvaro med andra, hvad skall den vara, om ej en förening till gemensam gudstjenst enligt 52 R.
St. Just.-Ombudsrn.
Ernb.-Berättelse för år 4849. sin tro, om ej en anstalt, der troende i denna tro undervisas, uppbyggas af en gudstjenst efter sina lärobegrepp?
Om ingen vedertagen lära funnes, och ingen troende visste, att den gudstjenst, han besöker, erbjöde honom en undervisning och en andaktsöfning, åt hvilka han kunde öfverlemna sig, utan att förargas, i stället att uppbyggas; då funne han ju i kyrkan ingen ting af hvad han der söker.
Och så länge tro och gudstjenst ännu behöfvas; så länge icke hela den skara, hvaraf Guds hus besökes, är förvandlad till forskande tänkare, underbyggde i all nödig kunskap, för att utan andras ledning utbilda sitt religiösa tänkesätt; skulle hos denna skara säkerligen, rned kyrkan, all gudaktighet, all sedebildning, all upplysning försvinna *).
Är det nu nödigt, att en kyrka vidmakthålles; så är det följaktligen nödigt, att i kyrkan bibehålies den renlärighet, som i vår litteratur nu mera lemnat rum för religionsfriheten.
I kyrkan är det ej nog att icke förneka den rena evangeliska läran; den måste der förkunnas sådan, som den i läroböckerna finnes bestämd.
Men är det prosten tillåtet att utom kyrkan bekänna sig till en annan — och huru långt kan, i sådant fall, tillåtelsen sträcka sig?
— Icke är det lagens mening, att presten må bekänna sig lill hvilken gudlös lära som helst, och det oaktadt vara prest, endast han icke i embetsutöfningen förkunnar denna lära.
Och lagens föreskrift är ej heller sådan, att detta kan inträffa.
Att derför lägga hinder, behöfves för presten ingen annan lag, än den som gäller för alla.
Förnekar lian i tryckt skrift den rena evangeliska läran, eller affaller han eljest från läroböckernas dogmer, eller utsprider (annorlunda än i tryck) mot dem stridande (villfarande) lärosats; så är han, lika med hvilken annan som helst, förfallen till landsflykt, och kan således ej mer vara prest.
Den irrlärighet, som prest kan i tryckt skrift strafflöst drifva, ehuru han ingalunda får i embelsulöfning göra sig dertill skyldig, är den irrlärighet, som icke innefattar förnekelse af den rena evangeliska läran.
Sådan afvikelse från lärosatser, utan afvikelse från lärogrund, har lagen ej betraktat såsom mera farlig, när den endast föröfvas inför den läsande allmänheten, än att prest må kunna, utan hinder deraf, bibehålla sitt lärarekall.
Derföre har också, då an - *)
Detta galler för det ögonblick, då kyrkan faller.
Huruvida ny religiositet, sedebildning &c. uppstår, är en tillfällighet, som beror af tiden.
Härom blir ingen fråga, nälen kyrka upplöses genom dess inedlemmars affall till en annan — endast när upplösningen sker genom otro; men af denna kan hos den obildade hopen — och en stor del af den bildade — ej annat följa, än hvad här nu är sagdt. R.
53 nan person för denna afvikelse, sålunda begången, ej kan straffas, lagen ej funnit nödigt att deraf göra ett särskildt lagbrott för prester.
Tryckfrihetslagen bestraffar det icke; och då den icke i något annat fall funnit godt att straffa tryckfrihetsbrott såsom tjenstefel; har den ej heller i detta full velat göra särskildt undantag för prester.
Härom bar man dock icke kunnat öfverlygas hos vissa ecklesiastika myndigheter.
Man har inför
Domkapitlet citerat prestman, att ansvara för villomeningar, yttrade i tryckt skrift, såsom för fel hörande under Domkapitlets domsrätt.
Äfven sedan skriften varit inför behörig