Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet hafva botat den med en ännu större, då nemligen, enligt Utskottets förslag, omförmälda skillnad blifvit till stor del upphäfven.
Att gradmätaren på ”svårigheten” att uthärda ett frihets-straff, kan vara någon annan än tiden, har Utskottet medgifvit samt att, då tiden är lika, denna större eller mindre svårighet består i fångarnes olika behandling.
Detta behandlingssätt har hittills icke varit i lag bestämdt; men man har förfarit så, att hvar och en som blifvit dömd till straff-arbete eller arbete å fästning och sålunda till den svå - Lag-Utskottets Utlåtande N:o 48. 7 rare arten af frihets-stralf, blifvit insatt i någon af de större straff-anstalterna, der han blifvit iklädd fångdrägten och underkastats lika sträng disciplin och behandling, sora alla andra der förvarade grofva brottslingar.
Helt olika hafva deremot de blifvit behandlade, sorn varit dömde till den lindrigare fängelse-arten, såsom politiska fångar, vårdslösa gäldenärer, uppbördsman, som kommit på balans, förbrytare emot författningarne om tull och bränvin samt alla de, som i brist af böter dömas till fängelse.
För alla dessa har man sökt att göra fängelset så lindrigt som möjligt, och man har dervid i främsta rummet, såsom en förmån för dessa fångar, sökt förekomma deras inspärrande tillsammans med andra brottslingar; och när man varit tvungen att begagna samma straff-anstalt för båda slagen af fångar, har man så mycket som möjligt undvikit sammanblandning, man har gifvit dem 51särskilda rum”, låtit dem begagna egna kläder, och få det underhåll de sj elfve kunnat bestå sig; och när de varit dömda till arbete, har detta bestått i skrifvare-biträde, handräckningar och andra sådana arbeten, som för dem varit passande.
Iakttagandet af en nödig skillnad i fångarnes behandling, allt efter det ådömda straffets olika art, har således varit en redan antagen grundsats, den man nu sökt genomföra i lag.
Frågan är således nu, om i lag-förslaget en sådan skillnad blifvit iakttagen, att de olika straff-arterna få den skilda karakter, som brottmåls-lagen afsett; och får jag för min del förklara, att jag i detta hänseende funnit förslaget tillfyllestgörande.
Till straff-arbete dömde fångar skola ”under straff-tiden'1'1 förvaras i ”enrum” eller cell och njuta ingen lisa eller lindring.
De till fängelse dömde få begagna ”särskilda rum”, om tillgång dertill finnes, och få all den lindring i fängelset, som med ordningen och säkerheten derstädes kan förenas.
Om desse finnas icke eller, såsom om straff-fångarne, stadgadt, att de ”under hela straff-tiden1'' oafbrutet skola hållas i enrum.
De få derföre om dagarne under bevakning användas till handräckningar och andra lättare arbeten, hvarpå tillgång kan finnas och föreskriften, att de skola förvaras i särskilda rum, skiljda från andra fångar, kan icke betraktas annorlunda än såsom en välgerning och en lisa i bestraffningen.
Man finner då läll huru orimligt och princip-vidrigt det skulle vara, att stadga en afkortning i strafftiden för det fångarne få åtnjuta denna mildring i bestraffningen.
Ccllfångarne, som aldrig få lemna sin cell, aldrig få emottaga ett besök och behandlas så strängt som möjligt, hafva anspåk på en sådan förkortning, då den ständiga ensamheten för dem påtagligen utgör en tillökning i straffet.
De till fängelse dömda böra väl ej hugnas med en sådan förkortning, derför att man sökt bereda dem en förmån.
Stadgas en sådan förkortning blir deraf en följd att dessa fångar äfven måste oafbrutet förvaras i cell och den tiliämnade mildringen blir då i sjelfva verket en skärpning i straffet; hvartill då kommer den olägenheten, att långstyrelsen blir urståndsatt att förskaffa dessa fångar sådant arbete, som utom cellen lätt kan dem beredas, och som, efter hvad upplyst är, hittills merendels kunnat dem lemnäs.
Då nu härtill kom - 8 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 48. iner, att dessa fångar, till lättnad i sin ställning, få njuta hela inkomsten af sitt arbete, synes mig deras belägenhet vara så god, som den kan vara i ett fängelse.
För at tvisa, att min nu uttalade uppfattning af lag-förslaget icke är ensidig, torde det tillåtas mig, att bär få anföra hvad Herr Justitie-statsministern under diskussionen på Riddarhuset derom yttrat.
Hans ord lydde så: ”Men helt olika är förhållandet med det lindrigare ensamhets-fängelse, som lag-förslaget upplager och hvilket i sjelfva verket ej innebär annat, än den befrielse från sammanblandning med andra fångar, hvilken man såsom en förmån redan tillförene, utan någon föreskrift i lag, sökt bereda alla sådana straff-fångar, som blifvit dömde till ett lindrigare fängelse-straff.
Då det derföre i 5 § af den nu föreslagna lagen heter, att jemväl dessa fängelse-straff skola på sådant sätt verkställas, att fången, så vidt ske kan, förvaras i särskildt rum, skild från andra fångar, har afsigten visserligen varit, att äfven i afseende på så beskaffade fångar upprätthålla den hufvudgrund i ensamhets-systemet, som förbjuder all hemlig gemenskap mellan flera fångar; till följd hvaraf hvarje fånge enligt samma § bör, så långt utrymmet medgifver, hafva sitt särskilda förvaringsrum för de tider af dygnet, då han måste lemnäs utan bevakningens omedelbara tillsyn; men icke har meningen härmed kunnat vara att hålla dessa fångar, icke som de till straff-arbete dömda, både dag och natt innestängda i cell, utan rättighet att der få se någon menniska, eller att derifrån utgå på annan tid än en viss timme.
Som det ådömda straffet endast afser frihetens förlust för en bestämd tid, hehöfver man mot dem ej iakttaga andra försigtighetsmått, än som erfordras för att förekomma rymning, och det blifver för samhället till och med en pligt, att för sådana fångar göra fängelset i öfrigt så lindrigt som möjligen ske kan, ulan att äfventyra ordningen på stället, eller rubba det hufvudsakliga syftemålet med ett ensamhets-fängelse, nemligen fångarnes afskiljande från hvarandra vid alla de tillfällen, bevakningen icke kan hafva dem under ögonen.
Besinnar man nu, att ensamhets-fängelset i denna form, och med den förmildrade behandling i öfrigt, som förslaget innehåller i afseende på de slags fångar, hvarom här är fråga, säkerligen skall af det stora flertalet bland dem betraktas som en verklig fördel framför det nuvarande gemensamhets-fängelset, så kan jag icke föreställa mig att äfven för dem någon afkortning i straff-tiden skulle behöfvas, såsom här blifvit påstådt.
Sådant skulle, efter min tanke, tvärtom leda till en ganska stor orättvisa.
Ty om man t. ex, tänker sig två personer, som på lika lång tid blifvit dömda till enkelt fängelse, men af hvilka blott den ene, i anseende till bristande utrymme, komme att undergå sitt straff i ensamhets-fängelse efter den nya lagen, under det den andre skulle undergå det i ett gemensamhets-fängelse, så hemställer jag till eder Mina Herrar, huruvida det kan vara rättvist, alt den sednare, som i gemensam hets - Lag-Utskottets Utlåtande N:o 48. 9 gemensamhets-fängelset är underkastad den förnedrande kontakten med andra grofva brottslingar, skall vara skyldig alt undergå sitt straff tillfullo, men den förre få en afkortning deruti, endast derföre att han, under en lika behandling i öfrigt, derjemte haft fördelen af särskildt förvaringsrum, der han sluppit all sammanblandning med andra fångar.
För min del kan jag icke tro, att en lag, som leder till sådana resultater, skulle kunna som ändamålsenlig anses.
Uti Lag-beredningens förslag till fängelse-lag, som äfven upptog tvänne slags fängelse-straff, ett strängare och ett mildare, hvilket sednare, under namn af förvandlings-fängelse, ungefär motsvarade det fängelse, som i 5 och G §§ af det nu förevarande förslaget omtalas, ansåg man sig icke heller ega anledning, att för det lindrigare slaget antaga någon afkortning i strafftiden, och jag tillåter mig, med anledning häraf, uttala den öfvertygelsen, att för hvar och en, som riktigt tänkt sig in i ämnet, ett sådant antagande alltid skall komma att visa sig såsom overkställbar!, utan att lagens ändamål till stor del för-' felas, helst om härvid äfven tages i betraktande ännu en annan omständighet, som jemväl förtjenar uppmärksamhet.
Anser man, att ett ensamhets-fängelse äfven i sin lindrigaste form fordrar afkortning i strafftiden, så betraktar man straff-sättet som en skärpning i straffet, och man kan då icke använda det under huru lång strafftid som helst, utan man måste inskränka det till någon viss tid, hvilken jag förmodar att man vill hafva bestämd till två år, likasom för det svårare ensamhets-fängelset.
Men härigenom råkade man ånyo in på samma inkonseqvens i behandlingen af samma slags fångar, som jag förut visat blifva följden af den påyrkade afkortningen.
En politisk förbrytare, som blifvit dömd till två års fängelse, skulle väl fortfarande få undergå sitt straff uti ungefär samma slags ensamhets-fängelse, som hittills för sådane förbrytare varit begagnadt, men en annan, som blifvit dömd på tre år, skulle ovilkorligen försändas till något gemensamhets-fängelse, för att sammanföras med andra brottslingar och således gå miste om det afskiljande från dem, som för en person i den samhälls-stäilning, sådana förbrytare vanligen innehafva, måste såsom en betydlig förmån anses.
Jag skall icke, för min del biträda en mening, som leder till sådan inkonseqvens, och tror icke, att lag-förslaget, som i samråd med sakkunnige personer blifvit uppgjordt, och jemväl undergått behörig granskning i Högsta Domstolen, skulle vinna på en förändring i den syftning, här blifvit yrkad, hvadan jag, med bestridande af återremiss, anhåller att Utskottets Betänkande måtte blifva bifallet.”
Utskottets förslag, att i lag intaga bestämmelse om sysselsättning för dylika fångar må vara välment; men dessa bestämmelser synas mig hafva sin rätta plats i ett reglemente, der de ock finnas.
I Reglementet för fångars behandling hafva nemligen Fängelse-direktörerna fått sig ålagdt att, så vidt möjligt är, skaffa ifrågavarande fångar det arbete de begära, Bih. lill R.
Prot. 1856 § 1857. 7 Sami. 1 Åfd. 26 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Utlåtande'N:o 48. och längre torde man ej kunna komma.
Utskottets förslag motverkar dessutom det mål, som åsyftas, enär, på sätt jag ofvan visat, Fängelse-direktören, om förslaget antages, skall beröfvas möjligheten att utom cellen sysselsätta fångarne.
Då nu lagförslaget år af behofvet påkalladt, och det är att befara, att det ej blir antaget i den förändrade form, Utskottet deråt gifvit, synes det mig både orätt och oklokt att, på sått som skett, sönderrifva ett lag-förslag, som, granskadt af Högsta Domstolen, blifvit framstäldt af Kongl. Maj:t och godkändt af två Riks-Stånd.
Jag vågar alltså vördsamt hemställa, att lag-förslaget, sådant det blifvit i Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition framlagdl, mätte af Rikets Ständer antagas.” STOCKHOLM, tryckt hos N. Marcus, 1857.
Lag-Utskottets Utlåtande N:o 49. 1 N:o 49.
Ank. lill E<p.-Utsk. den 31 Okl. 1857, kl. 12 ra.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande N:o 48, öfver väckta motioner om arfsrätt för oäkta barn.
Berörde anmärkningar hafva blifvit framslällda inom Högvördiga Preste-Ståndet och Väliolliga Borgare-Ståndet, hvilka Riks-Stånd, på grund deraf, till Lag-Utskottet återförvisat den fråga, sorn behandlats i förenämnda betänkande, hvilket, bifallet af Hedervärda Bonde-Ståndet, deremot är vordet afslaget af llöglofliga Kidderskapet och Adelil, som således synes anse de väckta motionerna ej föranleda någon förändring af gällande lagstiftning uti ifrågaställa hänseende, (ienom detta afslag är emellertid saken ej afgjord; — Och det tillhör alltså Utskottet att upptaga densamma till den af två Riksstånd påkallade förnyade pröfning.
Ehuru af de diskussioner, hvartill Utskottets betänkande inom dessa Riks-Stånd gifvit anledning, inhemtas, att särskilde talare uppträdt emot sjelfva den princip, som är i fråga, eller emot erkännande af annan rätt för oäkta barn till vare sig moders eller faders eflerlemnade egendom, än för nödig uppfostran; hvadan desse talare, i likhet med Ridderskapet och Adeln, äfven yrkat afslag å betänkandet; kan likväl antagas alt flertalets mening varit för en vidsträcktare rätt, fastän man ansett det af Utskottet framlagda förslag otillfredsställande samt derföre påyrkat frågans återförvisning till Utskottet.
7 Samt, 1 Afd. 27 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 49. livad i förra hänseendet blifvit yttrad! derom all denna vidsträcktare räll skulle vara oförenlig med ej allenast kristendomen, ulan äfven äklenskapel, fordrar, vid sådant förhållande, ej något bemötande af Utskottet, sorn ej eller kan instämma med den talare inom Borgare-Slåmlet, hvilken klandrat att Utskottet i rättvisa och mensklighet hemlat stöd för sitt förslag, under förmenande att talet om rättvisans idé vore “ett genljud från en rättslära, som längesedan förlorat sin kredit i lärda verlden och som gjort cession®.
Utskottet, kan nemligen ej föreställa sig alt något högre mål finnes för lagstiftaren, än alt på allt sätt söka realisera rättvisa, eller att han har säkrare ledning för sina bud, än den iian derifrån liemtar; Och Utskottet hoppas, att deli lid aldrig skall komma, då begreppet rättvisa förlorar sin betydelse i det nienskliga samhället.
Derföre är Utskottet fortfarande af den öfvertygelse, alt rättvisa och mensklighet bjuda en utvidgning af oäkta barns rätt i omförmälda hänseende; Och Utskottet har så mycket mindre kunnat vänta sig ifrågavarande klander, sorn Lag-beredningen, hvars förslag lill civil-lag talaren till antagande förordat, såsom skäl för sitt tillstyrkande, att oäkta barn må få taga arf efter moder, endast anfört att det “vöre en orättvisa, som ej längre bor de qvarstå i lagen, att det oskyldiga barnet skall lida för föräldrarnes förseelse®.
Frågan rörer således nu blott huru och i hvad mån skall oäkta barns ifrågaställa rätt i lagstiftningen erkännas?
Angående sättet eller huru, hafva nemligen två meningar sökt göra sig gällande, den ena för erkännande af arfsrätt, och den andra för medgifvande af enahanda rätt, hvars bestämmande utgjorde föremål för det af sist församlade
Ständer antagna lagförslag i ämnet.
Della förslag var af följande innehåll:
Oäkta harn, utom det, som är afladt i hordom eller i svågerskaps eller skyldskap s-led, hvari äktenskap ej må ega ruin, vare berätti gadt, der moder dör utan att efter sig lemna äkta barn och bröstarfvingar eller hafva genom testamente i laga ordning om sin qvarlåtenskap annorledes förordnat, alt deraf njuta den del, som hon pä sådant sätt bortgifva kunnat', och skall denna del så anses, som vöre den, genom laga kraft egande testamente, barnet gifven; egande dock modrens arfvingar, der någon af henne bördköpt jord finnes bland den qvarlåtenskap, sorn barnet tillkommer, den åter lösa, emot de i 17 kapitlet 5 <$“ Arfda-balken stadgade vilkor, inom natt och år efter det barnets rätt ostridig b/ef.
Anmäler sig ej oäkta barn inom samma tid från modrens död för tillgodonjutande af den rätt, sådant barn nu tillagd är, håfve det denna rätt förlorat, der det ej laga förfall visar.
De som talat för återupptagande af della förslag hafva dels förmenat, att flera svårigheter skulle i lagskipningen uppslå genom antagande af det förslag, hvilket Utskottet nu framlagt, enär detsamma ej bestämde huruvida oäkta barn eger bördsrätt, eller Lay-UIskottets Utlåtande N:o 49. 3 huruvida bani elier det oäkta barn, sorn allider ture sin moder, bär istada rätt, dels ock äberopat andra länders lagstiftningar, såsom reglerande förhållandena pfi ett vida naturligare och enklare sätt.
Det är ock sanni alt man i liera länder pä annat, än föreslagna sättet, ordnat oäkta barns rättigheter.
Så l. ex. är sådant barn, enligt Franska lagen, icke att anse såsom arfvinge i egentlig mening, men det oansedt berättigad! till lott i föräldrars qvarlåtenskap, hvilken lott dock är mindre än äkta barns och arfvingars, eller deras, som från lagligt äktenskap räkna sitt upphof; — och om grundsatseu i denna lag erinrar det förslag, hvarom sist församlade Ständer öfverenskommo.
På säll Utskottet i sitt förra betänkande yttrat, torde dock den rätt, hvarom fråga är, i sjelfva verket ej kunna kallas annat, än arfsrätt.
Dä någon, på grund af skyldskap, vid en persons död, tillträder all dennes efterlerunade egendom, så lager han i och dermed ari'; och i lag bör företrädesvis ät begreppen gifvas rätt uttryck.
De förhållanden, som tvingade sednaste Ständer, att gifva oäkta barn en rätt i afliden moders egendom, utan att deråt gifva benämning af arfsrätt, torde jemväl nu mera kunna anses undanröjda.
1 lagstiftningen qvarslod då ännu det uråldriga arfvejords systemet, enligt hvilket den ärfda jorden kunde anses förbehållen slägtens medlemmar, antingen de voro i närmare eller fjermare skyldskap till innehafvare!!.
Vinner deremot närvarande Ständers beslut angående lestaments-rätten Kongl. Maj:(s sanktion, är berörde system brutet, ja nära nog utplånadt ur lagstiftningen; och dermed har behofvet att omkläda begreppet bortfallit.
Oäkta barns arfsrätt skulle ej inträda i annat fall, än alt modren allider, utan alt efterlemna äkta barn och bröslarfvingar; och i detta läll är, enligt nyssnämnde beslut, hennes testaments-rätt oinskränkt.
Begagnar hon den ej, sä tillfaller hvad hon lemnar efter sig hennes oäkta barn jemlikt lag; men då täger ock delta barn a rf.
Att denna arfsrätt är underordnad äkta bröstarfvingars förändrar icke sakens natur.
Det är blodsbandet, som i båda fallen gör sig gällande.
Och derför anser sig ej Utskottet böra frånträda den grundsats, som Utskottet härutinnan antagit.
Att några oöfvervinneliga svårigheter vid tillämpning deraf skulle i anmärkta hänseenden uppsta, kati Utskottet ej eller inse.
De förhållanden, på hvilka man häntydt, synes kunna af domaren lösas, ulan annan ledning än den som linnes i redan gifua bestämmelser.
Vidare har man anmärkt, att
Utskottet ej bordt inskränka förslaget till endast medgifvande af arfsrätt efter moder, alldenstund oäkta barn hade enahanda rätt att ärfva sin fader, hvilket vore så mycket vigligare, sorn oäkta barns mödrar i allmänhet äro medellöse.
Men sorn ingen af de motioner, öfver hvilka Utskottet haft att sig yttra, innehåller framställning om annan arfsrätt lur oäkta barn, än efter moder, synes inskränkningen ej eller innefattat anledning till anmärkning.
Denna inskränkning är dessutom fur närvarande påkallad af särskilda omständigheter, på hvilka Utskottet desto 4 Lag-TJtskottets Utlåtande Avo 49. hellre ausell sig böra fästa uppmärksamhet, sorn Lag-Beredningen deraf afven funnit sig hindrad alt gifva oäkla barns arfsrätt ifrägaställda utsträckning.
Det grundade i den anmärkning, hvartill lilskoltels förslag slutligen föranledl, har Utskottet deremot ej kunnat förbise.
Man har nemligen ansett barnets offentliggörelse af moder ej böra utgöra något vilkor för åtnjutande af arfsrätt, enär densamma vore obehöflig för ådagaläggande af det förhållande, hvarpå arfsrätten skulle grundas, eller blodsförvandlskapen, samt oftenlliggörelsen ej kunde ske i det fall, att modren allider strax efter barnets födelse; och härutinnan synes äfven anledningen förefinuas dertill, att man i Norrige endast, i fråga om oäkta barns arfsrätt efter fader, gjort dennes offentliga erkännande (ill eli vilkor för barnets rätt att efter fader (aga arf. Då Utskottet i sitt förslag intog föreskrift om offenlliggörelse, hade emellertid Utskottet för afsigt att derigenom undanrödja det skäl, man emot det vid sista riksmöte fattade beslut i ämnet trott sig finna i brist på öfverensstämmelse emellan detta beslut och Kongl. Brefvet den 17 Oktober 1778 angående barnamord.
Då nemligen denna författning gör det möjligt för lägrad qvinna alt, utan att blifva känd, framföda sitt baru, har man ansett barnet ej böra tillerkännas en rättighet, hvars begagnande skulle afslöja den hemlighet, författningen medgifver.
Men granskar man saken närmare, synes denna åsigt ej vara tillfyllest motiverad.
Ändamålet med berörde författning var alt förekomma barnamord genom att undanrödja anledningarue till ökande af en vilseförd, tilen olycklig qvinnas blygsel och vanära.
Men härigenom skedde ej några inskränkningar i oäkla barns civila rättigheter.
8 Kapitlet 7 § Ärfda-Balken blef alltså oförändrad; och den kan följaktligen åberopas af ett i hemlighet framfödt oäkla barn mot den moder, som ej fullgör deu pligt, samma lagrum henne ålägger.
Men då sådant kan ega rum i modrens lifstid, bör det deslomindre vägras barnet att uppträda efter hennes död.
Med anledning häraf anser sig Utskottet icke böra vidhålla sitt förslag oför ändrad!, utan får Utskottet vördsamt tillstyrka, (let mätte Rikets Ständer besluta en författning, hvari genom, med ändring af 8 tiap.
7 Arfda-Balken, varder stadgadt: alt oäkta barn, utom det, som är afladt i hordom, eller i skyldskaps- eller svågerskaps-led, hvari äktenskap ej får ega rum, må taga arf efter sin moder, derest hon ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar.
Bag-Utskottets Betänkande N:o 50.
Res ervationer af Herr (iretve Sparre, E., Herr Friherre Wrede, Herr Friherre Armfelt, Herr Adlercreutz, äfvensom Herrar Domprostarne Björling och Bring samt Herr Prosten Ljungdahl, hvilka åberopat den af Herr Grefve Sparre mot Utskottets föregående betänkande afgifna reservation.
M:o 50.
Betänkande, i anledning af väckt motion om Svea och Götha Hof-rätters fördelning i särskilda mindre Hofrätt er.
Riksdags-fnllmäkiigen Per Matisson frän Wesler-Norrlands län har, uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och till Lag-U(skollet remilteradt memorial, yrkal, det måtte Rikets Ständer besluta, all Svea och Götha Hof-rätter, hvilka hvardera bestå af fem divisioner, skola fördelas i särskilda smärre Hof-rätter, förlagde i olika landsorter, och att ut flyttning således må ske från Svea Hof-r&tt af en division (ill Hernösand, med domsrätt öfver Norr- och Wester-Norrlands län; af en tili Getie, med doms-räll öfver Gefleborgs och Stora Kopparbergs län, Uplands Norra Domsaga och Norra delen af Stockholms län; och af en till Örebro, med doms-rätt öfver Nerike. Westmanland och Wermland; hvaremot de (vå öfriga divisionerna skulle förblifva i Stockholm, med domsrätt öfver Stockholms stad samt provinserna Södermanland och Upland, med undanlag 6 Lay-XJtskottets Betänkande M:o 50. af de (vå domsagor, hvilka borde lyda under Hof-nitten i (jefle; samt från Götha Hofrätt af en division (ill Götheborg, med doms-räll öfver Bohus och Elfsborgs län jemte Hallands Norra domsaga; af en (ill Oscarshamn, med doms-riitt öfver Calmar län, Öland och Gottland, samt af en till Linköping, med doms-rätt öfver Östergöthland; hvaremot återseende divisioner fortfarande skulle hafva sitt säte i Jönköping, med doms-rätt öfver Jönköpings, Skaraborgs och Kronobergs län, samt Hallands medlersta och södra domsagor.
De skäl man åberopat för otnförmälda fördelning eller ulflyllning äro; all Hofrätten mäste, sedan den blifvit andra instansen, vara tillgänglig för folket, hvilket ej vore förhållandet för det närvarande, deraf rättsökande, isynnerhet de som bo i rikets nordliga del, ock finge vidkännas stora olägenheter och kostnader; att en skyndsammare pröfning af fullföljda mål vore att förvänta genom Hof-rätternas utflyttning; alt Hof-rätterne derigenom korame i bättre tillfälle att utöfva uppsigt öfver underdomare, och att förvärfva den kännedom om folk och lokala förhållanden, som så ofta skulle vara af nöden, för att kunna döma rätt; samt slutligen alt Hof-rätterne oftare kunde besökas af uuga jurister, hvilka för sin utkomst måste arbeta vid Härads-rälterne, och såmedelst mera uppfylla deras bestämmelse, såsom bildnings-anstalter; men 0111 man emellertid närmare granskar dessa skäl, synes som skulle påyrkade åtgärden hvarken vara nödig eller ens nyttig för lagskipningeu.
En sådan granskning har ock inom representationen redan försiggått.
Den egde rum vid 1850—1851 årens Riksmöte, då frågan 0111 Hof-rätternas ulflyllning väcktes, genom då varande Lag-Utskotts i ämnet afgifna yttrande, hvilket desto hellre torde här kunna åberopas, som detsamma biet' af Ständerna godkändt.
Det är, säger man, en nödvändighet att hos domstolarne finnes en tillgänglighet, som icke försvåras af för långa afstånd från de rättsökmules hemvist, sä att de ej må genom domstolarnes aflägsenhet hindras 1 fullfölj den af sin rätt: och detta skäl gäller äfven hvad underdomstolarne angår.