Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förr tjente visserligen kollegan för betydligt mindre lön några år, men sedan fyllde ett godt pastorat den uppkomna bristen.
Nu deremot är skolläraren ställd på förknappning hela sitt lif.
För att i någon mån afhjelpa denna orättvisa, föreslår jag: att Adjunkternas och Kollegernas löner höjas från 1,000 till 1,500 R:dr
Och stiga efter 5-årsförhöjningen slutligen till 3,000 R:dr, samt att för alla lärare hvarje år, som de tjenat som extra-lärare, duplikant eller vikarie utöfver 3 o ar, v Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,JS/ä 26.
49 år, far beräknas vid uppflyttning till högre lön, sedan de blifvit ordinarier, en beräkning som bör komma alla äfven nuvarande ordinarier tillgodo. 13:o.
En i hög grad vigtig fråga för elementar-läroverkens bestånd och verksamhet är lärarnes pensionering.
Erfarenheten har visat, och jag vågar påstå utan undantag, att äfven den dugligaste lärare blir vid 150 års ålder genom sitt arbete utsliten, och en utsliten lärare är till stor skada för sina lärjungar.
Många läroverk hafva visat de bedröhigaste exempel derpå, att samme lärare, som under sina kraftfulla är arbetat med välsignelserik framgång, har under en mera framskriden ålder, då hans kropps- och själskrafter slappats och han förlorat denna själens och sinnets ungdomsfriskhet, som är ett oeftergifligt villkor för framgången af hans arbete, densamme lärare har med egna händer nedrifvit sin egen under kraftfullare år uppförda byggnad.
Med anledning häraf föreslår jag, att en skollärare bör vara berättigad till i af sin lön i pension vid 55 års ålder, efter 30 års tjenstgöring, samt skyldig att afgå vid 60 års ålder, med rättighet till hela sin lön i pension, om han tjenat staten i 35 år. 14:o.
Lärarnes tillsättning är icke den minst vigtiga frågan.
En hvar inedgifver säkert att anlag för lärarekallet äro lika nödvändiga för att blifva en duglig lärare, sorn V någonsin kunskaper och inslgter, och dock eger vår skollag ingen annan föreskrift i detta vigtiga fall än att den sökande skall hafva förvärfvat någon öfning och erfarenhet i lärarekallet.
Ja! genom 67 § tillåtes en lärare vid universitetet att genast vinna befordran vid elementarläroverket, om han blott tjenstgjort 1 år vid det förra, men icke en dag vid det sednare.
Och dock känner en och hvar, att man kan vara en utmärkt universitetslärare och ändå icke alls passa för elementarläroverket.
Jag anser derför att det ligger aldra största vigt uppå, att numera, sedan skollärareplatserna icke äro några öfvergångsplatser, elementarläroverket iakttager de aldra strängaste kontroller vid tillsättandet af sina lärare.
Jag föreslår således, att ingen bör till ordinarie lärare antagas, som icke minst i 2:ne år tjenstgjort vid elementarläroverket, och af dessa år åtminstone det ena vid stiftsstadens läroverk, och som befunnits tjenlig för sitt blifvande kall.
Ingen 'bör utnämnas till ordinarie lärare i lefvande språk, som icke minst ett är vistats utrikes och der studerat dessa språk.
Till dylika resor bör Staten lemna understöd. 15:o.
Likasom det är en stor brist i vår skollag, att icke ett maximum af ynglingar, o JO O ~ som bör kunna skötas af en lärare, är bestämdt, sa är det ock mindre välbetänkt, att skollagen ej föreskri f ver, hvilket antal ynglingar bör vara det högsta vid ett och samma läroverk.
Om ett visst maximum i båda dessa fall öfverskrides, så blir följden', attj all ordentlig undervisning, ordning, uppsigt och tukt göra omöjliga, och att föräldrar svikas i en sak, som bör ligga dem mest om lijertat, sina barns uppfostran.
Att ungdomens antal vid ett läroverk kan hastigt och omättligt stiga, lemnar oss sednaste årens erfarenhet bevis på, då ett läroverk inom 3 år stigit från circa 250 till öfver 500 ynglingar.
Med anledning häraf får jag föreslå, att det högsta antal ynglingar, en lärare samtidigt undervisar, bör vara 25 å 30 i de 5 nedre klasserna, och 15 ä 20 i de 4 öfre; samt att vid intet läroverk antalet ynglingar bör få öfverstiga 400. 16:o.
Men för ett fullständigt ordnande af elementarläroverket fordras ännu större penningetillgångar. än de hittills anvisade.
För att fylla dessa årligen, ja dagligen Bih. UU E.
Prot. 1852 & 1863. 11 Sami. 3 Åfcl. 7 " 50 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,/W 26. vesande behof, tror jag det ej vara fatt beli billigt att endast anlita Staten, ntan vi måste, med bibehållande af de anslag
Staten redan iemnat och äfven vid denna riksdag sannolikt kommer att lemna, förr eller sednare äfven i vårt land göra, hvad man för länge seden gjort i andra länder, nemligen låta dem, som njuta fördelarna och hafva råd dertill, äfven deltaga i omkostnaderna.
Om Sverige håller fast vid den vackra grundsatsen och seden, att åt fattig mans barn skall undervisning fritt meddelas, och att såväl för kojans som palatsets son vägen till Statens högsta platser skall stå lika öppen, så tror jag att Staten uppfyllt sin skyldighet, men det är i sanning för mycket begärt, att rik mans son skall njuta kostnadsfri undervisning.
Man torde invända att det är svårt att i detta hänseende klassificera menniskor.
Denna invändning är dock lätt att möta, då vi veta, att öfver hela landet en sådan klassificering årligen göres, och jag vill såsom exempel på, huru man i detta fall går tillväga i vårt grannland Danmark, nämna att der får hvarje bemedlad fader för sin son ärligen betala 60 Riksbankdaler, eller 120 R:dr Ruut.
Jag föreslår derföre, att den rike betalar 50 R:dr, den behällne 25 R:dr örn terminen för sin son, samt att alia, som icke kunna räknas till någon af dessa båda kategorier, ■skola erhålla kostnadsfri undervisning för sina barn.
Genom denna billiga och för de ifrågavarande personerna verkligen ringa afgift skulle åtminstone i min landsort alla de många behof kunna fyllas, sorn dagligen uppträda i allt bistrare gestalter emot oss.
Härigenom skulle i samma mån, lärjungarnes antal vextc, ett tillräckligt antal lärare kunna anskaffas och a.flönas, medel finnas till särskildt aflöning åt sådan?
lärare, sorn för en eller annan orsaks skull måste undervisa något utöfver det fastställda maximum af lärotimmar, samt medel erhållas till anskaffande af tjenlig materiel, lärobyggnaders uppförande och utvidgande m. m. l-7:o.
Rektorsplatserna böra vara fasta, och af alla platser inom läroverket vet jag ingen, vid hvars tillsättande vederbörande myndigheter säkrare böra kunna göra sitt val; ty till dessa platser bör aldrig någon annan komma ifråga- än den, som i flera år tjenstgjort som ordinarius, och sålunda gifvit vederbörande rika tillfallen att afgöra om han är duglig för en sådan plats eller icke.
Men om Rektorerna vid de högre läroverken skola kunna uppfylla sina vigtigaste åligganden, hvilka enligt min tanke äro, att hafva ett vaksamt öga öfver undervisningens gång genom hela läroverket, samt den disciplinära uppsigten öfver det hela, så måste de hafva någon, helst bland lärarne, som biträder dem i den massa af skrifveri och bokhålleri, som nu så upptager deras tid, att de för dessa renskrifvare- och kontorsgöromål ej hinna med att sköta det, hvarpå ofta hela läroverkets bästa beror.
Likaledes är det obilligt att Rektorsarfvodet, 500 R:dr, ar lika, antingen läroverket är besökt af 100 eller 500 ynglingar.
Jag föreslår derföre, att Rektorsplatserna blifva fasta; r att
Rektorerna vid de högre elementarläroverken få någon, sorn, mot skäligt arfvode, biträder dem i allt hvad till skrifveri- och bokhålleri-göromålen hörer; att Rektor sjelf får, helst bland lärarne, utse detta biträde, -samt att Rektorsarfvodet bestämmes i proportion af lärjungarnes talrikhet.
För att anföra blott en bland de många fördelar, som skulle vinnas, om
Rektorerna finge egna sin tid hufvudsakligen åt sina vigtigaste åligganden, vill jag nämna, att man då ej så ofta skulle få höra klagas öfver det förvända sätt, hvarpå undervis - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,J\? 26. 51 ningen ofta i våra skolor bedrifves, i det läraren tror sig uppfyllt sin pligt, då han upphört lärjungarnes lexa och gifvit dera nya, ej besinnande att detta är blott en ringa del af hans åliggande, och att den vida vigtigare är att läraren i skolan skall så handleda barnet och ynglingen att de, utan ätt få hjelp i sådant, hvari de kunna hjelpa sig sjelfva, utom skolan ej behöfva och ej få begagna främmande hjelp. 18:o.
För att sätta själ och lif i hela vårt undervisningsverk är det derföre nödvändigt att detsamma får en egen Öfverstyrelse, som har både tid och förmåga att taga vård om denna för landet kanske vigtigaste institution, i hvilken jag inbegriper folkskolan, elementar-läroverket, universitetet och alla andra för det uppvexande slägtets bildning och under,visning nödiga inrättningar.
Särskildt ^ör elementarläroverket föreslår jag en i hvarje stad befintlig Lokal-styrelse, u sdd a lärjungarnes föräldrar och målsmän.
Genom detta nu föreslagna läroämnenas anordnande blifver undervisningen vid våra Elementarläroverk lämpad efter pluralitetens af de kunskapssökande behof, ty många års erfarenhet har visat att icke ens j:del af skolungdomen stannar qvar i läroverkens 4 öfre klasser, utan lemnar redan tidigare till mer än J:délar läroverken.
Genom denna gemensamma undervisning för de 5 nedre klasserna skulle Staten inbespara kostnaden för 50 undervisningstimmar i veckan, hvilka den reala linien nu har särskilda från den klassiska.
Dessa 50 timmar representera 2 lärare, och då Sverige redan nu har 43 femklassiga läroverk, gör detta, efter en medelberäkning af 2000 R:dr för hvarje lärare, för 86 lärare 172,000 R:dr Runt, sorn årligen kunna inbesparas och användas till andra läroverkets behof; många andra ovärderliga fördelar att förtiga, som genom de nu föreslagna förändringarne skulle vinnas.
Sedan jag nu så kort som möjligt framhållit de nödvändigaste ändringar och tillägg i vår nu gällande skollag, får jag, ifall de här uttalade åsigterna skulle^ vinna Högloft Ständernas bifall och erkännande, vördsamt anhålla det Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att en Kommitté måtte, blifva nedsatt, som finge sig ålagdt att i öfverensstämmelse med här uttalade grunder utarbeta förslag till ny skollag.
Om remiss till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet anhålles ödmjukast.
Stockholm den 19 November 1862. G. M.
Sommelius. 52 Motioner i Borgare- Ståndet 1862. JW 27, 28.
Af Herr ÖlltUAHSSOIIt
Om Landskrona elementarläroverks utvidgning till femklassigt läroverk och anslag till löner åt förökadt antal lärare derstädes.
Då reglering af elementarläroverken vid 1856—1858 årens riksdag verkställdes blef Landskrona upptaget bland treklassiga läroverk.
Emellertid förökades antalet lärjungar med hvarje ar så betydligt, att tre extra lärare mäste antagas.
Till aflöning för en af dessa extra lärare meddelades statsbidrag, hvaremot samhället, i afvaktan på Rikets Ständers mellankomst, af egne medel besörjde aflöningen till de öfrige, och genom denna uppoffring har läroverket erhållit det antal lärare, som erfordrades för undervisningens jemna gång.
Med föranledande häraf, och då vid de femklassige läroverken, med ganska få undantag, icke linnes så stort antal lärjungar, som vid läroverket i Landskrona, hvarest 97 ynglingar för närvarande åtnjuta undervisning, torde behofvet af läroverkets utvidgning vara tillräckligt ådagalagdt, och emedan härtill kommer att Landskrona icke mera än andra städer bör betungas med aflöning till extralärare, vågar jag vördsamt hemställa: att Rikets Höglofl.
Ständer behagade besluta, att Landskrona elementarläroverk må utvidgas till femklassigt läroverk, och såsom följd deraf anslå medel till löner åt så stort antal lärare, som vid femklassigt läroverk erfordras för undervisningens upprätthållande.
J Odmansson. JW 28.
Af Herr lovéll!
Om upphäfvande af alla nu gällande bestämmelser, angående på skyldskap grundad rätt till börd eller lösen af jord å landet, hvartill eganderätten blifvit åt annan öfverlåten.
Bland de ännu gällande lagstadganden, hvilka ega sin grund, ej i det oföränderligt rätta och sanna, utan i sådana konventionella rättsbegrepp, som äro be - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 28, 53 roende af särskilda tidsförhållanden och åsigter, ina nied skäl räknas hvad 3 Kap. 2 § saint 5 och 6 Kap. .Torda-Balken, äfvensom dit hänförliga författningar innehålla, angående skyldemäns rätt till börd af sald, bortskiftad, testamenterad eller hortgifven fast egendom å landet. p?
Förflntne riksdagars förhandlingar utvisa, huruledes, efter det bördsrätten i sin helhet blifvit såsom en föråldrad och af allmänna tänkesättet utdömd institution förnyade gånger anfallen och till anskaffande ifrågasatt, samma rätt omsider, så vidt angår börd af stadsfastighet, är vorden genom Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning den 21 December 1857 upphäfd.
Vid 1859 och 1860 årens riksdag upptogs å nyo striden om upphörande af den ännu bibehållna bördsrätten å landet, och att döma af sä väl de diskussioner sorn inom de särskilda Riks-Ständen egde rum före äterremissen till Lag-Utskottet af dess första Betänkande JYfi 28 som af samma Utskotts sednare utlåtande ,/W 49 ville det synas, sorn skulle de, för bördsrättens afskaffande helt och hållet anförda skäl varit öfvervägande; men vid ärendets slutliga handläggning gjorde sig gällande förmedlande åsigter och yppade betänkligheter, hvaraf följden biel' Rikets Ständers i underdånig skrifvelse den 25 Oktober 1860 anmälda förslag till inskränkning i bördetnännens antal, medelst ändring i 1 8 samt 3 8 1 moni. af 6 Kap.
Jorda-Balken. äfvensom upphäfvande af Kongl. Resolutionen den 15 Sept. 1756.
Å denna underdåniga skrifvelse har, pä sätt i dessa dagar till Ståndets kännedom blifvit meddeladt, Kongl.
Majit vägrat sitt nådiga bifall hufvudsakligen pä grund af formfel och förbiseenden vid skrifvelsens uppsättning.
Vid sådant förhållande, och då frågan, nu åter öppen, är en ibland dem som ej fä eller böra förfalla innan de blifvit slutligen lösta, tillåter jag mig anya väcka densamma, samt i sådant afseende erinra: att bördsinstitutioncn aldrig varit stödd på verklig rättsgrund, utan leder sin upprinnelse från sådana skenbara efter tid och omständigheter lämpade rätts-begrepp, som i män af samhiillsidéens utveck] in o- äro förändringar underkastade; att genom bördsrättens bibehållande motverkas lagstiftningens ändamål att tillförsäkra och befästa hvarje på god tro vunnen och annans bättre rätt icke förnärmande åtkomst till fast egendom; att erfarenheten visat, att om än någon gäng och likasom undantagsvis, den vackra känslan af kärlek till förfäders jord utgjort bevekelsegrunden för anmälda bördsanspråk, desamma oftast varit föranledda af oädel egennytta och begär efter vinst på oskylras bekostnad; att enär otvifvelaktigt högst fä fall inträffa då ej en skyldeman för egendomens bibehållande inom slägten lemnäs företräde vid frivillig öfverlåtelse af samma egendom, och vid tvungen försäljning deraf ä offentlig auktion, skyldemannen just i förkärleken till egendomen och dennes derigenom egande högre värde fiir honom än för andra har den bästa uppmaning att kunna öfverbjuda hvilken annan köpare som helst, synes det ej vara välbetänkt, att längre bibehålla lagstadganden. som befria skyldeman från den täflan vid åtkomst af fast egendom, som hvarje annan köpare är underkastad, och slutligen att det allmänna tillskyndas en ej ringa förlust genom den osäkerhet och de olägenheter, som, sä länge bördsrätten qvarstår, äro förenade med egendomens förvaltning under la^faristiden, i sammanhang hvarmed jemväl må antydas de mänga anledningar till långvariga och bittra tvister, sorn af bördsrättens begagnande äro en följd, och hvilka med dess upphörande skulle uteblifva, På dessa och de flera under sistförflutne riksdags behandling af detta ärende anförda skäl, hvilka inom detta Högtärade Ständ föranledde enhälligt beslut örn 54 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 29' bördsrättens afskaffande, får jag härmed vördsamt föreslå, det behagade Rikets Ständer för sin del besluta: att alla i nu gällande lag och särskilda författningar intagna bestämmelser och stadganden, angående på skyldskap grundad rätt till börd eller lösen af den jord å landet, hvartill egandcrätten blifvit åt annan öfverlåten, må upphöra att vara gällande.
Jag anhåller att denna motion mätte remitteras till Lag-Utskottet med uppdrag alt afgifva förslag pä de särskilda lagrum, som, i händelse motionen vinner Riks-Ståndens bifall och beslutet derom af Kongl. Majit sanktioneras skulle komma att upphäfvas.
L J Lovén. jW 2».
Af Ilerr Lovén!
Om' ändring i Kongl, Förordningen den i!2 November 1858, rörande hemmansklyfning och jordafsöndring, Med tillfredsställelse liar man erfarit, huruledes genom-tid efter annan utkomna Författningar och sednast genom Kongl.
Maj:ts den 12 November 1858 utfärdade Nådiga Förordning angående ändring i föreskrifterna rörande hemmansklyfning och jordafsöndring, tillfällen allt mera blifvit beredde jemväl mindre bemedlade samhällsmedlemmar, att kunna efter råd och lägenhet förvärfva eganderätt till jord och såmedelst fä uppfylld en både naturlig och billig önskan, att bygga och bo på egen grund.
Val torde den tid komma, då i mån af rättsbegreppens fortgående utveckling en ännu större utsträckning af rättigheten till jordafsöndring både fordras och mäste medgifvas, men så länge oberäknadt andra hinder, Svenska jordens indelning i hemmantal såsom enhet, med derpå grundad beräkning af skatter och utskyld er fortfar att gälla, är lätt att inse det hvarje sådan utsträckning är förenad med allt större svårigheter i tillämpningen.
Under sådana omständigheter är ock hvarje försök i ofvanberörda syfte betänkligt; men då jag föreställt mig, att framhåliandet af en länge öf verki agad olägenhet, hvafs afhjelpande kan, utan egentlig rubbning af nu stadgade grundsatser tillvägabringas, måhända skulle föranleda önskad rättelse, har jag ej tvekat att göra detsamma till föremål för följande vördsamma motion.
Genom högstberörda nådiga Förordning *Jär stadgadt, att däjpägenhet från hemman afsöndras, skall densamma, om upplåtelsen sker för alltid under full egande rätt, innehålla i de fem nordligaste länen minst
Tre och i öfrige delar af riket minst Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JV^|29. 55
Två tunnland samt om lägenheten under besittning på viss tid upplåtes minst ett halft tunneland jord.
I denna bestämning ligger, åtminstone hvad jordafsöndring under full egande rätt beträffar, en förutsättning, att egaren måste underkasta sig besvär och omtanka för jordens skötande, hvilket ock vanligen inträffar i de från städer mera aflägsnade orter, der landtbruket är hufvudsakliga näringsyrket.
Annat är åter förhållandet i städerna, der ostridigt finnes största antalet personer, hvilka, utan håg för landtbruk, önska att i stadens närmaste omgifning, antingen för beredande af stadigvarande bostad eller för trefnad och nöje under sommarmånaderna, bebygga samt. efter egen beqvämlighet anordna mindre tomter, dervid den trygghet i besittning, sorn åtföljer egande rätt till jorden, utgör ett väsendtligt vilkor för nedläggande af betydligare kostnader för byggnader och ställets försköning.
Minst kännbar är nu antydda olägenhet för innevånarne i de städer, som fått sig donerade större eller mindre jordrymder och hvilka städers Styrelser funnit sig af donationsbrefven oförhindrade att, utan begränsning till viss areal, jemväl under full egande rätt öfverlåta. till bebyggande större eller mindre tomtplatser, men i andra städer, hvilka antingen helt och hållet sakna donerade jordar eller ock fått sig sådana anslagna, under vilkor, som ej medgifva öfverlätelser med full egande rätt, är o svårigheterna i anmärkta hänseendet särdeles tryckande; och hvad särskildt Stockholm beträffar är det allmänt kändt, dels att denna stad, utom sitt bebyggda område, eger endast en mindre jordrymd, sorn för stadens allmänna behof är och för framtiden måse vara att påräkna, dels ock att dess närmaste omgifningar och särdeles
(Je trakter, som till bebyggande för prydnad och beqvämlighet skulle vara företrädesvis tjenlige, och begärlige tillhöra till största delen, antingen Kongl.
Djurgården eller de Kongl. Lustslotten, saint således ej lemna tillfällen till upplåtelser ät enskilde personer annorlunda än pä viss tid.
Antalet säljare af tjenlige byggn ad splatser i stadens närhet måste således vara ringa i förhållande tili köpare, och följden deraf blifver naturligtvis uppstegrade priser pä jorden, hvarigenom mången förhindras eller afskräckes frän tillämnadt köp.
Det ligger i sakens natur att detta missförhållande skulle i betydlig män undanrödjas derigenom, att jordegare blefve tillätet att försälja jordlotter af mindre rymd än Föriättningarne nu medgifva eller två tunnland.
På grund af ofvanuppgifna- förhållanden och dä, såsom förut är antyd t, denna framställning endast åsyftar att åt Kongl. Förordningen af den 12 November 1858 söka bereda en särlan ändring, sorn, utan att egentligen rubba de antagna hufvudgrundsatserna för hemmansklyfningar och jordafsöndringar i landsorterna, verkar till behöflig och länge önskad lättnad vid köpslut om byggnadstomter och mindre för jordbruk ej afsedde lägenheter i städernas och med dem i viss män jemförlige köpingarnes omgifning, får jag vördsamt föreslå, det behagade Rikets Ständer söka utverka utfärdande, af Kongl. Majds nådiga Förordning derom: att egare af jord inom en mils afstånd från Stockholm och Götheborg samt. städerna af första och andra klasserna och inom en half mil från öfriga städer och köpingar, allt från städernas och köpingarnas staket räknadt, må vara tillåtet, att, utan hinder af jordens beskaffenhet, få afsöndra och under full egande rätt för alltid upplåta så stor eller liten del deraf som helst.
Stockholm den 19 Noveber 1862. L. ./.
Lorén. 56 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JV?^30.
M so* Af Herr Ljungberg:
Om tillsättande af en Generalinspektör, för utöfbande af tillsyn i högre instans öfver samtliga elementarläroverken och rikets högre undervisningsanstalter, På den tid, då elementarläroverken hade till hufvndsakligt ändamål att meddela dengrundläggande bildning, sorn erfordrades för inträde i kyrkans tjenst, var det också ganska naturligt, att uppsigten öfver desamma tillhörde de myndigheter, sorn hade att vaka öfver kyrkans intressen.
Man skulle till och med kunna påstå, att denna anordning under dåvarande förhållanden var den bästa möjliga, emedan kyrkans målsmän, framför andra, både mäste känna sig manade att omfatta skolan med uppmärksamhet oclt omsorg, samt tillika, med afseende ä undervisningens omfång och syfte, egde all nödig förmåga att densamma anordna.
Efterhand hafva dock dessa förhållanden betydligen förändrats.
Hvart och ett af de lefnadsyrken för hvilka elementarläroverken äro ämnade att lemna den förberedande undervisningen, kräfva numera ej blott vidsträcktare, utan äfven specielare kunskaper än tillförene: och detta har väsendtligen omgestaltat läroverkens undervisningspinn.
Nya läroämnen, hvilka för den presterliga bildningen äro af ringa eller underordnad betydelse, hafva vunnit inträde och undanskjutit flera af dem, som af nämnda skäl fordom voro de mest framstående; med ett ord, elementarläroverkens bestämmelse är icke längre öfvervägande kyrklig, utan rent pedagogisk, och det är häraf en tydlig följd att tillsynen öfver läroverken kräfver en vidsträckt pedagogisk insigt och erfarenhet, samt omöjligen kan rätt och kraftigt handhafvas af någon, som ej är i tillfälle att åt skolan odeladt egna sin tid och sina krafter.
Den styrelse och uppsigt öfver elementarläroverken, sorn af ålder och ännu tillhör Biskoparne i egenskap af Ephorer, kan således numera, åtminstone om den, såsom hittills, skall vara den enda. icke på ett fullt tillfredsställande sätt af dem utöfvas, dels emedan kyrkans högste målsmän endast undantagsvis kunna ega den sakkännedom, som härtill erfordras, dels ock emedan mångfaldiga embetsgöromål af annan art i främsta rummet taga deras tid i anspråk.
Svårigheten ökas ännu ytterligare deraf, att läroverken sä betydligt tillvuxit både i antal och omfång, att, då fordom det egentligen var endast stiftsstäderna, som egde högre elementarläroverk eller gymnasier, sådana numera förefinnas i alla städer af någon betydenhet.