Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I stället för alt revisionen borde hvart 3:dje år sammankallas, så vidt ej Riksdag samtidigt inträffade, då sammanträdet skulle uppskjutas till nästa år, så har under loppet af 36 år revisionen endast inalles tre gånger varit sammankallad, nemligen åren 1824, 1832 och 1843, således blott en enda gång, nemligen den första, i laga tid.
Konungen skulle enligt skolordningen lill revisionens ständiga Sekreterare utse ”någon för insigter uti allmänna uppfostran känd man,” hvilken synbarligen, enligt lagstiftarnes mening, just sk lilie utgöra deu egentliga själen uti hela revisionen, så synes man alltsedan den första utsedda Sekreteraren dog, hafva — med eller utan afsigt, må lemnäs derhän — glömt tillvaron af detta embete och att det borde besättas, ända till dess, i följd af den allmänna meningens påstötningar, ett revisions-sammanträde omsider blifvit beramadt, då man till Sekreterare i bast kallade den Konsistorii-notarie, som var närmast till hands.
Om denne egde några "insigter uti allmänna uppfostran”, korn dervid icke i fråga; att han under mellantiderna skulle egna uppmärksamhet åt undervisningens framsteg och följa med den pedagogiska litteraturen inom och utom fäderneslandet, såsom skolordningen föreskrel, ännu mindre; och det lill hans förfogande ställda pedagogiska bibliotheket, som skulle allt framgent förökas för att bereda honom och revisionen tillfälle att följa med sin tid, har åtminstone öfver ett Ijerdedels århundrade slått obegagnadt på Eckiesiastik-departementets dammiga hyllor, och någon enda bok har veterligen dertill icke blifvit inköpt.
Alt institutionen på sådant sätt icke kunde bära den frukt, som lagstiltarne åsyftat, är naturligt.
Den lanns emellertid stadgad i lag, och det bade blott berott på en ny föredragande för ecklesiastik-årenderia att när som helst kalla den till lif på ett sätt, som bättre motsvarat dess bestämmelse.
Genom den nu utfärdade nya stadgan för elementar-läroverken har äfven ända till det sista spåret af denna institution blifvit helt och håltet utp/änadt.
Hela den afdelning i 1820 års skolordning, som handlade om elementar-läroverkens revision, är helt och hållet försvunnen ur 1856 års stadga, och man finner icke heller ringaste spår deri till några stadganden, som kunde anses egnade att ersätta hvad som sålunda borttagits, i fall man icke skulle vilja så anse den under sådana förhållanden likväl temmeligen betydelselösa föreskriften, att Biskoparne hädanefter skola till Ecklesiastik-departementet afgifva ärliga berättelser om elementar-läroverkens tillstånd.
Att tillsättningen af en ny Expeditions-sekreterare i Ecklesiastik-departementet, såsom Kongl.
Maj: t i propositionen om Statsverkets tillstånd och behof föreslagit, på intet sätt ens kan fylla den lucka i läroverks-styrelsens organisation, som uppkommit genom revisionens upphäfvande, än mindre uppfylla dut behof af en bättre och fullständigare ordnad styrelse, som Rikets
Ständer redan längesedan i öfverensstämmelse med den allmänna meningen uttalat och som med hvarje dag kännes allt djupare, är alltför uppenbart för att behöfva något vidare bevis.
En sådan Expeditions-sekreterare kan visserligen blifva eli nyttigt biträde ål chefen för Ecklesiastik-departementet, men kan så mycket mindre uppfylla behofvel af en öfverstyrelse för läroverken, som han, äfven om han erhåller namn och värdighet af byrå-chef, icke lärer kunna göra något annat än biträda vid målens beredande och expedierande.
Och att denne tjensteman 30 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Nr o 116. skulle kunna erhålla den myndighet, som erfordras för alt vid läroverket med gagn uppträda såsom inspekterande öfver och vid sidan af eforerna, är alldeles otänkbart.
Orimligheten att lemna elementar-läroverken utan någon annan tillsyn och kontroll, än den som kan utöfvas af Biskopar och konsistorier, fäller ock så mycket mera i ögonen, då man jemför denna gren af det offentliga undervisningsverket med folkundervisningen, hvilken likaledes hittills varit ställd under samma tillsyn, men för hvars öfvervakande sammansatta Stats-, Bevillnings- och Ekonomi-Utskottet icke desto mindre vid denna Riksdag tillstyrkt tillsättande af icke mindre än tolf särskilda Stifts-inspektörer samt en General-inspektör.
Månne elementar-läroverken äro mindre i behof af en ordnad styrelse och inspektion, än folkskolorna?
Eller månne Biskopar och konsistorier äro mera kompetente att ensamme råda om de förra än om de sednare?
Jag vågar betvifla detta, och styrkes uti delta tvifvel af det efterdöme, som gifvits af andra civi liserade länder, hvilka redan allmänt insett nödvändigheten att ställa de allmänna bild nings-anstalter, som svara emot hvad vi kalla elementar-läroverk, under en annan styrelse och inspektion än blott presterskapets.
Det är Sverige ensamt, som i likhet med Påfve-staten, hvilken sednare jag icke räknar till de civiliserade, ännu ställer de offentliga läroverken under Biskoparnes uteslutande ledning och tillsyn.
Då man ansett ett förslag, som åsyftade att åt läroverken bereda en annan sty relse och tillsyn, än den som uteslutande utöfvas af Biskoparne, innebära en ändring af 24 Kap. 3 § i Kyrko-lagen, och alt Ekonomi-Utskottet följaktligen icke vore belogadt att derom göra framställning, kan jag icke annat än på det högsta reservera mig emot en sådan åsigt, enär den åberopade paragrafen i Kyrko-lagen visserligen ålägger Biskoparne skyldighet alt hafva uppsigt öfver gymnasier och skolor, men alldeles icke tillerkänner dem något uteslutande privilegium i delta hänseende, och dessutom det ifrågavarande förslaget, långt ifrån att vilja beröfva Biskoparne något tillfälle att uppfylla den genom Kyrko-lagen dem ålagda skyldigheten, tvärtom just skulle åsyfta att bättre tillhålla dem dertill.
På grund af hvad jag sålunda anfört, får jag vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, med åberopande af den underdåniga begäran om ett ändamålsenligare ordnande af styrelsen öfver elementarläroverken, som Rikets Ständer redan år 1848 framställde, och af den ytterligare anledning till förnyandet af denna begäran, som uppkommit genom den nya läroverks-stadgan och det derigenom skedda upphäfvandet af revisionen öfver Rikets elementar-läroverk, måtte till Kongl. Majit ingå med en ny underdånig begäran, att Kongl. Majit måtte i Nåder uppfylla den önskan, som Rikets Ständer i detta hänseende vid beviljandet af de ökade anslagen för elementar-läroverken förut framställt, samt lill Rikets härnäst sammankommande Ständer göra nådig framställning i ämnet.” Häruti instämde Herr Thornée.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 111. 31 *:0 117.
Ank. lill Exp.-Utsk. d. 2 Okl. 1887, kl. l e. m.
Betänkande, i anledning af väckl motion om förklaring aj 2 morn.
11 § i Folkskole-stadgan, i fråga om folkskole-lurares pensionering.
Uti en Från Högvördiga Preste-ståndet till Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet remitterad motion, har Herr Prosten Söderberg anmärkt, att 11 § 2 mom. i Kongl. Maj-.ts Nådiga Stadga om folkskole-undervisningen i riket af den 18 Juni 1842, vore tvetydigt och erfordrade förklaring, dels derutinnan, att der stadgades det folkskolelärares pensionering berodde af församlingens och skol-styrelsens pröfning, utan att bestämdt vore, huruvida i det fall, att sockenstämma och skolstyrelse vore af olika tankar, antingen frågan skulle förfalla, eller någondera af dessa myndigheter ega votum decisivum; dels ock uti stadgandet att större eller mindre del af den utaf församlingen anslagna lönen kunde folkskole-lärare såsom pension tilldelas, hvarvid icke vore bestämdt, huruvida den ringa pensionen skulle tagas af den tjenstförrättande skollärarens allt för knappt tilltagna lön, i hvilket fall någon svårligen skulle vilja söka en sådan lärare-belältning, eller om icke snarare meningen vore den att skoldistriktet antingen genom sina fattigkassor eller genom direkta sammanskott skulle bidraga till den gamle folkskole-lärarens pensionering; och har motionären erinrat, att, då det uti ifrågavarande moment föreskrefs, att det af församlingens och skol-styrelsens pröfning må bero, att i mån af folkskole-lärarens behof och af den längre eller kortare tid han tjenstgjort, större eller mindre del af lönen honom såsom pension tilldela, sådant syntes för folkskole-! äraren innebära mindre trygghet, än om denna större eller mindre del blifvit till beloppet noga bestämd och afgörandet häraf ej öfverlemnats åt församlingarnes skön.
Motionären har alltså föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla: l:o “Om bestämmande huru förhållas bör om, vid fråga om folkskolelärares pensionering, församlingen och skol-direktionen skulle stadna i olika beslut; ”2:o om nådig förklaring, huruvida en dylik pension skall utgå af den tjenstförrättande ”skol-lärarens lön eller tillgång dertill skall af skol-distriktet på annat sätt beredas; ”3:o att en så beskaffad pension måtte till beloppet blifva i lag bestämd.“ 32 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o /■/7.
Utskottet, som tagit noggrann kännedom af ärendet samt del i ämnet gällande stadgande, får i anledning af motionen yttra: alt, hvad först angår frågan, huru förfaras bör, då församling och skol-styrelse stadna i olika meningar om och huru stor pension må böra folkskole-lärare tillerkännas, Utskottet finner otvifvelaktig!, alt församlingen, som bekostar folkskolan, egen beslutande rätt i sådana frågor om afgifter för eller i följd af folkundervisningen, der afgiften icke förut är till beloppet eller till grunden bestämd och att den af församlingen valda skoi-styrelsen ej kan ega afgörande rätt i andra fall, än der sådan genom skol-stadgans uttryckliga föreskrift eller församlingens uppdrag blifvit åt samma styrelse öfverlemnad, samt att således föreskriften om skolstyrelsens deltagande i fråga om skol-lärarens pensionering, hufvudsakligen alser alt skol-styrelsen må ega tillfälle att, jemte meddelande af nödiga upplysningar, afgifva förslag till församlingens beslut i ämnet; alt, beträffande dernäst frågan, huruvida pension, sorn ål folkskole-lärare beviljas; må kunna utgå af den för undervisningens bestridande anslagna aflöning och sålunda verka minskning i det arfvode, efterträdaren får uppbära, Utskottet ej heller anser någon närmare förklaring af författningen i detta fall vara af behofvet påkallad, utan tror Utskottet att vid jemförelse af innehållet uti 4 § i folkskole-stadgan, det destohellre utan tvekan kan antagas, att de för folkskolelärarens aflönande anvisade medel böra för detta ändamål oförryckte utgå, som en tolkning i den af motionären ilrågaställda motsatta syftning skulle kunna helt och hållet föranleda folkskolans inställande; samt att, hvad slutligen angår motionärens yrkande, att visst pensions-belopp måtte bestämmas, sådant ej allenast svårligen låter sig göra, i anseende till olikheten af den aflöning, som är på olika ställen gällande, utan ock synes vara af det skäl olämpligt, att behörigt afseende å den pensions-sökandes behof och föregående tjenstgöring då icke, såsom billigt är, kan i hvarje särskildt fall fästas: på grund hvaraf allt Utskottet vördsamligen hemställer, alt någon åtgärd i anledning af förevarande motion ej må af Rikets Ständer vidtagas.
Reservation anmäldes af Herr Kyrkoherden Sonder) emot Utskottets yttrande i fråga om tydningen af stadgandet att folkskole-lärare kan såsom pension tilldelas “större eller mindre det ”af den utaf församlingen anslagna lönen.u N:o 118.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 118. 33 Äf:o 11S.
Ank. lill Exp.-Utsk. d. 2 Okl. 1857, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i an ledning aj återremiss af Utskottets Betänkande N:o 95.
Ofvanberörde Betänkande, hvilket innefattar yttranden öfver föreslagna förändringar af stadganden i Kongl. Förordningen om Sockenstämmor i Riket den 29 Augusti 1843, har blifvit af Vällofl.
Borgare-ståndet återremitleradt, men af tre Stånd i de flesta delar godkändt; dock har Höglo!].
Ridderskapet och Adeln afslagil den af Utskottet, i fråga om förändring af 2 och 3 inom. i Förordningens 5 §, gjorda hemställan.
Vid detta förhållande har Utskottet att, blott i fråga om ändring af berörde §, med förnyad t yttrande till Rikets Ständer inkomma ; Och sorn Utskottets af två Ständ godkända förslag härutinnan afsell en medelväg mellan de motsatta åsigter, hvilka synas hafva gjort sig gällande hos Ridderskapet och Adeln, hvars beslut innebär bibehållandet af dessa lagrums nuvarande lydelse, och hos Borgare-ståndet, inom hvilket blifvit päyrkadt mer genomgripande förändringar än hvad Utskottet trott sig kunna förorda; alltså får Utskottet på dessa och förut anförda skäl vördsamt anmäla, att Utskottet vidblifver sitt ifrågavarande förslag.
Slockholm den 2 Oktober 1857.
Brot. 1856 & 1857. 8 Samt. 35 Häft. 5 34 Allmänna Besvärs- och Ekonom i- lits hot/e/s Betänkande N:o '110.
Anis. till Exp.-Utsk. d. 2 Okl. 1837, kl. l e. m.
Ullålande, i anledning af ålerremiss utaf Betänkandet N:o 99 i fråga om lindring af Handels-ordningen den 22 December 4846 m. m.
Sedan Utskottet uli omförmälte Betänkande, bland annat, hemsläilt att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla det 25 § i Handels-ordningen måtte erhålla följande förändrade lydelse:
"Vill någon å landet idka handel i öppen saluhod, pä säll i § 4 morn. 2 samt § 6 mom.
1 och 2 säges, gore derom skriftlig anmälan hos Vår Befallningshafvande i länel, med uppgift å slället, der handelsrörelsen är ämnad att utöfvas, samt företeende af de betyg, som till styrkande af sökandens behörighet, jemlikt nämnda §§ erfordras; och äligge det derefter Vår Befallningshafvande, alt genom delgifvande af ansökningshandlingarne lemna sockenstämman i den församling, der handeln skulle komma att idkas, tillfälle att inom en månads tid yttra sig såväl i fråga om sökandens behörighet, som rörande beholvel och nyttan för orten af den sökta handelsrättighetens beviljande.
Efter nämnda lids förlopp bör, ifall sockenstämman å ansökningen tillstyrkt bifall, Vår Befallningshafvande densamma ofördröjligen till pröfning företaga och bevilja; egande Vår Befallningshafvande, i händelse af bifall till ansökningen, att för ifrågavarande närings utöfvar)de å uppgifvet ställe vederbörligt tillståndsbevis utfärda.
Den som erhåller rättighet, alt å landet idka handel i öppen salubod, på sätt. i § 4 mom. 2 samt § 6 mom. 1 och 2 omförmäles, skall vara bosatt samt mantalsoch skatt-skrifven å den ort, der handelsrörelsen af honom idkas; och må dylik handel ej af samma person samtidigt idkas på två eller flera särskilda ställen.“
Så och jemte det beslut i anledning af öfrige delar af Betänkandet blifvit af Rikets Ständer fattade, har berörde del af Betänkandet, som bifallits af Preste- och Bonde-stånden, men alslagits af Borgare-ståndet, blifvit utaf Ridderskapet och Adeln återremilteradt; varande vid öfverläggningen i ämnet emot Utskottets förslag hufvudsakligen anmärkt, att då, enligt detsamma, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande borde, ifall sockenstämma Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o ii9. 35 å ansökning om rättighet till handels utöfvande å landet tillstyrkt bifall, densamma ofördröjligen till pröfning företaga och bevilja, sådant innebure en motsägelse, emedan pröfningen vore af ingen betydelse om man vore förbunden att, utan afseende på förhåilanderne, bifalla; att del lätteligen kunde inträffa att, om af två sökande den ene vore enligt Handels-ordningen behörig alt idka handel, men den andre icke, sockenstämman ändock kunde, vare sig af likgiltighet eller missförstånd, utlåta sig nekande till den förres, men jakande lill den sednares ansökan.
Utskottet har i anledning af hvad sålunda förekommit ånyo tagit frågan i öf vervägande; och får Utskottet, pä grund af hvad anfördt blifvit, vördsamligen föreslå följande förändring af samma §: “Vill någon å landet idka handel i öppen salubod, på sätt i § 4 mom. 2 samt § 6 mom.
1 och 2 säges, gore derom skriftlig anmälan hos Vår Befallningshafvande i länet, med uppgift å stället der handelsrörelsen är ämnad alt utöfvas, samt företeende af de betyg, som tili styrkande af Sökandens behörighet, jemnlikt nämnda §§, erfordras; och åligge det derefter Vår Befallningshafvande att genom delgifvande af ansökningshandlingarne lemna sockenstämman i den församling, der handeln skulle komma att idkas, tillfälle att inom en månads tid yttra sig såväl i fråga om Sökandens behörighet som rörande behofvet och nyttan för orten af den sökta handelsrättighetens beviljande.
Eller nämnde tids förlopp bör, ifall sockenstämma å ansökningen lillstyrkt bifall, Vår Befallningshafvande densamma ofördröjligen tiil pröfning företaga och, derest laga hinder emot bifall till ansökningen icke förekomma, för sådan närings utöfvande å upp gifvet ställe vederbörligt tillståndsbevis utfärda.
Den som erhåller rättighet, att å landet idka handel i öppen salubod, på sätt i § 4 mom. 2 samt § 6 mom. 1 och 2 omförmäles, skall vara bosatt samt mantals- och skattskrifven å den ort, der handelsrörelsen af honom idkas ; Och må dylik handel ej af samma person samtidigt idkas på två eller flera särskilta ställen.
Stockholm den 2 Oktober 1857. 36 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:0 120.
M:o 120.
Ank. till Exp.-Ulsk. den 2 Okt. 1857, kl. l e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om utfärdande af kungörelse, innehållande föreskrifter för resandes anteckningar i dagbok.
Uti en inom Hedervärda Bonde-ståndet väckt, till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad, motion har Riksdagsmannen ISits Andersson från Christianstads län anfört, att resande under sina färder ofta framställt anspråk på att skjutsskyldige eller gästgifvare ögonblickligen skulle uppfylla deras mången gång öfverdrilna fordringar, och, dä sådant icke skett, infört osanna uppgifter i dagböckerna, hvilka föranlett antingen gästgifvaren eller hållkarls eller skjutsskyldiges inkallande till kansliförhör.
Härvid vunnes väl stundom rättvisa lör de åtalade, men stundom gjorde godtycket sig gällande i anseende tdl den anklagades oförmåga att anskaffa oiäfvige vittnen.
Den resande funnes vanligen icke heller qvar å orten och kunde nästan aldrig träffas med kallelse, hvadan de tilltalade, om de blefvo frikände, i de flesta fall icke vunno någon ersättning för inställelsen vid kansli-förhöret, ehuru de ofta måste, jemte vittnen, färdas lång väg.
För att förekomma anmärkte olägenheter har motionären föreslagit, att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdandet af en kungörelse, innehållande att då resande i dagbok å gästgifvaregård inför klagomål öfver gästgifvare, hållkarl eller skjutsskyldig i afsigt att ansvar må någon åläggas, vare han förpliglad, om angifvelsen skall upptagas, att afgifva lili Landshöfdinge-embetet i länet en anmälan derom, med uppgift på sitt hemvist, huruvida han har vittnen att åberopa och hvilka desse äro, samt borgen af två vederbäftige män folden kostnad och skada, som kan de angifne förorsakas, ifall de icke kännas skyldige.
UtskoLtet har tagit motionen i öfvervägande; Och som det är föreskrifvet, att resande skall anteckna klagomål uti ifrågavarande afseende i den vid hvarje gästgifvare - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 121. 37 gård befintliga dagbok, hvadan någon ytterligare anmälan derom till Landshöfdingeembete! icke är behöflig, samt det i allmänhet är stadgadt att vid sådane klagomåls anförande, i händelse vittnen åberopas, desammas adress skall i dagboken uppgifvas, och det dessutom i allt fall åligger den resande att styrka sin angifvelse, får Utskottet', som anser ställandet af den utaf motionären föreslagna borgen alldeles olämpligt, vördsamt tillstyrka att motionen ej må lill någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Ns® Iff.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 7 Okt. 18S7, kl. ia m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner rörande Seglations-ordningen den 15 Maj 1845.
Uti om förmälde syftning hafva motioner blifvit väckla inom Hedervärda Bondeståndet af Per .Mattsson från Vesternorrlands, Håkan Pettersson från Blekinge och Joh. Johansson samt A. P.
Andersson från Östergöthlands län.
Den förstnämnde har anfört, att, enligt 2 § i ofvanberörde förordning, egde icke från utrikes ort kommande, med last försedda, fartyg att inlöpa i andra än stapelstadshamnar, oell de, som blott medförde barlast, endast i vissa uppräknade, med särskild tullbevakning försedda köpings- och landt-hamnar, deribland Nyland i Ångennanelfven, Nordmaling, Rathan, Skellefteå och Näsby, belägne norr om Sundsvall.
1 öfverensstämmelse med denna föreskrift stadgades jemväl i nämnde § att fartyg, som i någon af dessa hamnar intagit last, vare sig pä in- eller utrikes ort, icke Ange hos den der på stället befintliga tullstation utklarera, utan skulle delta ske från Nylands hamn vid Hernösands, från Nordmalings och Ralhans vid Umeå, från Skellefteå vid Piteå samt från Näsby vid Haparanda tullkammare.
De häraf föranledde följder voro ganska menliga, ty om ett fartyg, lastad t med spanmål, salt eller andra lifsförnödenheter, ankom lill någon af nämnde hamnar, finge det icke inklarera vid deslinätions-ortens tullstation, utan måste afgå tili närmaste stapelstads hamn, för att vid dess tullkammare 38 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskollets Betänkande N:o 121. erlägga tull och andra umgälder, oell oaktadt denna omväg finge fartyget icke alltid vidare gä till bestämmelse-orten, emedan, om detsamma icke vore Svenskt eller tillhörde någon af de nationer, som egde rätt alt idka kustfart emellan våra hamnar, lasten mäste lossas i den hamn, der det klarerat.
Reqvirenten af lasten nödgades i sådant fall antingen hyra eli svenskt fartyg för att få lasten fraktad lill den ort, der densamma skulle afyttras, hvarigenom, utom tillfälliga olägenheter, lastnings- och lossuings-koslnaderne blefve dubbla samt en lång tid åtginge, innan lasten blefve för allmänheten tillgänglig, eller ock, om årstiden hindrade transport sjöledes, låta forsla lasten landvägen flera mil med stor kostnad och svårighet, hvarigenom allmogen, som behöfde varorne, finge vidkännas olägenheter af tidsutdrägt med deras erhållande och ökadt pris för desamma.
Med fartyg, som i någon af förenämnde hamnar intagit last af landets produkter, såsom trädvaror, tjära och jern, att föra lill andra platser, vore förhållandet föga bättre.
Så snart ett fartyg i sådant ändamål ankommit till platsen, måste skepparen först resa in til! tullkammare vid stapelstad och anmäla sin afsigt alt intaga last.
Ehuru tullbevakningen på stället sedermera under fortgången af lastningen vore närvarande och kontrollerade densamma, kunde skepparen dock icke der få sina handlingar påtecknade och klara, utan måste för ändamålet ytterligare göra en resa till tullkammaren, innan han finge afsegla, hvarigenom uppkomme ökade utskeppningskostnader och dröjsmål utan gagn för Staten, enär annat skäl för bibehållande af omförmälde föreskrifter icke kunde anföras, än behöflig kontroll, hvilken dock i sitt nuvarande skick icke vore säkrare, än om tullbevakningen på stället finge utfärda tullpassen, hvilket nu egde rum vid städernas tullkammare endast på grund af de uppgifter, som gjordes vid stationen, utan alt någon af tullkammarens egna tjenstemän funnes närvarande på platsen att kontrollera inlastningen.
Motionären fann derföre naturligast att den tulltjensteman, som vakat öfver inlastningen, äfven utfärdade tullpasset.
Emot en dylik förändring kunde visserligen den invändning framställas, att en tullinspektor eller uppsyningsman skulle vara för mycket underordnad eller sakna tillräcklig insigt för alt utfärda pass och att meddela från utrikes ort kommande fartyg tillåtelse att lossa medbafd last; men 0111 bemälde person kunde anses skicklig att kontrollera ut- och inlastningen, måste han äfven kunna med tull författningen i hand utfärda ett tullpass eller eli tillstånds-bevis alt lossa en simpel salt- eller spanmålsJast.
Kändt vore äfven att Tull-styrelsen tillåtit tullinspektören i Rathan att utfärda pass af omförmälde beskaffenhet, ehuru del vore svårt att inse skälet, hvarföre detta icke tillåtits på andra ställen.