Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hjelp nu Smeglering min Stalbroder kär, Iagh weet för räddhoga ey hvar iagh är:
Toor gifwe iagh kunde min Moorkär nå, Och vnder hennes förklädhe gå.
Smegl. Wij wele löpa hastigt här ifrå, Och låta thet Trollet allena stå.”
Starkotter jemför fordna tiders uppfostran med nutidens och finner
”Then är nu bäst, som dricker mäst,
Och håls för klook, som är ett took,
Hoo bedragher, han behagher,
Then som gör wåld, han kallas båld,
Götha prijs, är nu bygd på ijs.”
Endast kung Amund i Norge uppföder med tukt sina barn, bland hvilka Håkan är förnämst och dernäst Habor.
Nu kommer Habor, hälsar Starkotter och ber honom följa sig till Svithiod, dit han är bjuden af Upsalakonungens söner och dit han vill resa för att fria till deras sköna syster Signill.
Starkotter vill ej följa med, emedan han ämnar sig till Håkan; men han varnar Habor, emedan lyckan i giftermål är en slipprig ål, och manar honom att fria med hast.
Habor träffar Grimkijl Prästaff och utletar af honom genom sina frågor, att kungasönerna Alf och Alger hafva förberedt svenska konungen på hans ankomst, att konung
Sigar bor på Håtuna, och att hans sköna dotter hålles i sträng vakt på hans gård, utan att få se någon främmande, men att han, Grimkijl, är hennes vaktare samt den, som till henne bärer budskap.
Habor yppar sin kärlek till
Signill och ger en ring åt Grimkijl, som då lofvar att hjelpa honom.
Alf och
Alger emottaga
Habor vid slottsporten och befalla Stoorbjörn marskalk att bereda dem en lustig dag.
— Sc. 6. Stoorbjörn befaller Sotring att i gjödestallen slagta kreatur, Wijnmåss att hämta det bästa vin upp ur hvalfvet och Snarfoot att bekläda den mindre salen med gull.
Sotring svarar å allas vägnar, att så skall ske.
Kung Sigar och hans drottning
Asta hälsa Habor välkommen såsom en kärkommen gäst, den der är i all land berömd.
Han bjudes gå in och göra sig lustig.
Habor kommer, sägande, att alla sofva i konungens hus; han plågas af sin kärlek och väntar på Grimkijl, som återvänder från Signill med det bud, att, sedan hon kört alla i säng, väntar hon Habor med stor hjertans qval.
Habor och Signill yppa för hvarandra deras ömsesidiga kärlek; han ger henne ett gullspann och säger sig skola resa till sin fader att beställa om deras högtid; hon ber honom skynda åter, om han vill finna henne i lifvet.
”Far väl min tröst och Rosengren:” ropar Habor, som skall ”resa i morgon förr än dagen är ljus.”
”Kommer tilbaka icke seen.
Tagher för migh Bållstret i fampn.
Habor.
Ther aff hafwer iagh lijtet gagn!”
Heldegissel, son till fursten af Brunswig, begär Signills hand af hennes föräldrar; de upptaga frieriet väl, men skola först åtspörja sin dotter.
Asta beskrifver för Signill friarens förnäma börd, hans stora rikedom och magt och frågar, om hon vill hafva honom; men Signill svarar, att det är tids nog att giftas, hon vill dessutom hafva en svensk eller norsk man och ej en tysk som Heldegissel; ty hon känner ej tyska seder och tyskt språk.
Modren misstänker då, att hon älskar Habor.
— Sc. 6. Signill frågar Thora, sin tärna, huru den nye friaren ser ut och om han kan jemföras med Habor.
Denna beskrifver honom såsom hafvande ett vackert anlete,
”Men uthi målet som en Geet.
Och smaal i benen som ett stråå,
Ganska lijtet kan han förmå.
Han hafver löglige seder
Både medh språk och så Eeder.
Han svär Potzdunner i hvart ordh,
Hatten sätter han på widh Bordh.”
Signill besluter dikta en visa, i hvilken hon vill med förtäckta ord prisa Habor, men drifva gäck med Heldegissel.
Signill sjunger en visa om sin längtan efter Habor och önskar, att han snart måtte återkomma.
Luranten331 Gram, som lyssnat på henne, säger sig derom vilja underrätta sin herre.
Signill vexlar med honom några repliker på tyska.
Då hennes tärna deröfver uttrycker sin förundran, berättar Signill, att hon ganska väl känner tyska och sjunger som bevis derpå äfven en tysk visa.
Heldegissel gifver konungens ene rådgifvare, Boolwijs, guld för att denne skall stifta oenighet emellan konungens söner och Habors bröder, Helffwin och Anund, hvilka nu vistas vid svenska hofvet.
Boolwijs berättar för Alf och Alger att Helffwin och Anund förtalat dem, sagt dem vara barn i striden och hotat att bortröfva Signill för brodrens räkning.
Signill berättar för Bilwijs, konungens andre rådgifvare, att Boolwijs genom skamlig dikt retat hennes bröder mot Habors’, och Bilwijs svarar med att förtälja, hvilken bof hans bror Boolwijs är.
På Signills bön lofvar han att hjelpa till att ställa allt till rätta.
Alf dödar Helffwin och Alger Anund; den sednare ber sin tjenare Sune underrätta Håkan och Habor om deras död och uppmana dem att hämnas.
Boolwijs och Heldegissel prisa konungasönernas bedrift, men Bilwijs spår ondt deraf.
Sune berättar för
Habor om allt, som tilldragit sig under dennes frånvaro.
Habor uppmanar Alf, Alger och Heldegissel att möta honom med vapen i hand; han dödar båda bröderna och kör bort Heldegissel med förakt.
Signill klagar för Bilwijs öfver den nöd henne påkommit genom Habors handling:
”Ach iagh arm och älendigh Möö,
Thoor gifwe iagh nu wore döö.
Iagh förnimmer at werldzens lop,
Slår migh meer nedh, än höyer op.”
Hon får se Boolwijs gå lurande och tar en staf och slår honom.
Denne hotar att hämnas.
Sedan yppar hon för Bilwijs, att hon gerna vill tillgifva Habor, och beder honom om hjelp för att blidka fadren, hvilket han ock lofvar.
Habor säger till sin mor drottning Göya, att han haft en svår dröm, som han önskar någon måtte utlägga.
Modren har spåqvinnan Trullwijsa till hands;
Hon är i then lilla kammar,
Som är baak om wår Watnhammar.”
Tillkallad pröfvas hennes förmåga af Habor, som ber henne sätta sig på en skammel, i hvilken han satt tvenne sylar; men hon märker dem genast.
Sedan hon bestått detta prof, berättar Habor för henne, att han red genom Rosenlund och, när han hvilade en stund, upprann en ros på hans arm, men föll med hast ned till aska och sand, och då han deröfver blef förskräckt, föll han sjelf ned och blef betäckt med askan.
Trullwijsa uttyder drömmen så, att den konungadotter han älskar, skall han blott en ringa tid få njuta, sedan skola de förrådas, han dö och hon uppbrännas.
Habor tröstar sin bedröfvade moder med det hopp, att spåqvinnan ljuger, men, menar han, äfven om hon skulle tala sanning, så har dock ingen rättsinnig konungason fruktat döden för sin hjertans kär.
Sune lemnar Habor ett kärleksbref från Signill och får befallning att hos skräddaren beställa honom jungfrukläder af sammet.
Habors far och mor klaga öfver hans dårskap, men anse bäst att låta honom sjelf råda.
Signill berättar för Thora, att hon skrifvit till Habor i våras, och att hon nu fruktar någon olycka händt honom, efter han ej hörts af.
Thora tröstar henne dermed, att, om ej hennes dröm slår fel, skall han komma inom två månader.
Signill har nu ej sett Habor på fem år och fruktar att ej känna igen honom.
Habor, förklädd till qvinna, kommer till Sigars hof; han gifver sig ut för att vara Isländska konung Sverres dotter Elska, sänd af sin fader för att lära qvinnoslöjd af Signill.
Han blir väl emottagen, och
Signill bjuder honom plats i sin tärnas säng, men då han förklarar sig dertill för högbördad, får han löfte att få sofva i Signills säng och äta vid hennes bord.
Signill och hennes tärnor sitta och sy, och tärnan Elin anmärker, att den främmande i stället för att sy, skär elgar och hjortar af trä och låter sina ögon ständigt ”gå i lek” på Signill; men hon tillrättavisas af både Elska och Signill.
Elska och Signill skola lägga sig; Signill vill att den förra skall ligga med kläderna på, men ger efter för hennes vägran332.
Elska och Signill ligga till sängs, och Elska frågar, om Signill har någon kär, emedan hon så suckar, och då Signill omtalar sin kärlek till Habor, svarar denne:
”Mijn hiertans vän, förglöm qvijda!
Habor ligger widh tijn sijda.”
Signill igenkänner honom och förebrår honom, att han ej kommit med hök på arm och fört henne ut af fadrens gård; men han lugnar henne, och de svära att dö tillsammans.
Signill varnar att ej tala så högt, ty derute ligger den falska tärnan.
Men Habor fruktar ej, ty han har sin brynja blå under hufvudgärden.
— Sc. 6. Tärnan Elin har hört samtalet och vill nu gå till konungen och förråda Habor.
Elin väcker upp kung Sigar med underrättelsen, att Habor sofver hos hans dotter; Sigar rådfrågar sina rådgifvare, och Boolwijs anbefaller att taga Habor fast och hänga honom, men Bilwijs råder att skona honom och taga honom till måg.
Sigar besluter sig för att följa Boolwijs’ råd och kallar sina hofmän till vapen.
Signill vaknar upp; hon har haft en svår dröm och hör nu buller i salen och på gården af sin faders stålklädda krigare.
Habor märker, att tärnan stulit undan hans brynja, och besluter sälja sitt lif dyrt.
Habor försvarar sig mot kung Sigars män, men gifver sig på Starkotters uppmaning; han söndersliter de kedjor, profossen lägger på honom, men på tärnan Elins råd bindes han med ett af Signills hufvudhår, och heller vill han sjelf huggas i stycken, än sönderrycka detta.
Signill samlar sina tärnor och på hennes uppmaning lofva alla henne trohet utom Elin, som ock visas bort.
Sedan beder dem Signill, att, när Habor är hängd, de skola alla hänga sig i sina slöjor, hvarefter eld skall stickas på huset:
”Uthaff migh och mina Tärnor
Gör Frigga himmelska stiernor.
Wij skole stå vthi en Skåck,
Och kallas sedan Frigge Råck.
Skinandes så i himmels högd
Och hafva ther all lust och frögd.”
På en tärnas önskan, att Thor äfven ville göra Habor till en stjerna, svarar Signill:
”Ther blifwer han en Teen medh Nock,
Och skall spinna på Frigge Rock.”
Derpå pläga sig Signill och tärnorna med mjöd och utsända Winkepijl att tillsäga, när Habor hänger, och derpå sticka eld på jungfruburen.
Habor föres fram för domaren
Domalder och ber profossen ej rycka honom så i armen, på det icke håret må brista, ty det aktar han mer, än hvad som kommer att med honom ske.
Slugspråker anklagare framställer anklagelsen i fyra punkter.
Habor vill ej inlåta sig i svaromål; domaren anser anklagelsen icke vederlagd och dömmer derföre Habor till repet.
Habor skall föras till galgen tvärt öfver sjön i skogen och tager afsked med dessa ord:
”Far wäl tu sköne Signill min
För min skull fäll ey tåår på kinn.
Godh natt alle som skoda på,
Hvar på sin godh wän tänckia må.
Så undrar ingen på mitt fall,
Ey heller migh förtala skal.”
Sedan konungen och drottningen rigtat till honom några vreda ord, ber Habor profossen först hänga upp hans kappa på grenen, hvilket ock sker.
Winkepijl skyndar att berätta, det Habor är hängd.
Habor ser jungfruburen brinna och ber nu bödlen göra sitt bästa, han vill ej längre lefva.
Kungen skickar folk att släcka branden och taga
Habor ned, men budet förklarar straxt, att det är för sent, ty Signill och Habor äro döda.
Nu klagar kungen och befaller, att Boolwijs och den falska tärnan skola sättas i jord.
Stycket slutar med en reflexion af Bilwijs om kärlekens magt och falskhetens slutliga straff.
För epilogen hafva vi redogjort s. 301.
”Signill” och ”Disa” äro de jemförelsevis mest korrekta af Messenii skådespel, emedan i båda en inom sig begränsad handling framställes.
Visserligen förfar han äfven i dem ganska obesväradt med både tid och rum, såsom i sista scenen af ”Signill,” der man förflyttas från domplatsen till afrättsplatsen, ”twärt öfwer sjön i skoghen,” derifrån till
Signills jungfrubur, så tillbaka till afrättsplatsen och slutligen åter till domplatsen, med andra ord: handlingen spelar i samma scen på tre ställen.
Men i båda dessa stycken finnes dock en handlingens enhet, som saknas i M:i öfriga skådespel, ehuru öfverflödiga scener anträffas i båda, såsom de satiriska i ”Signill” och nästan hela 1:sta och 5:te akterna i ”Disa.”
Emellertid tyckes ”Signill,” vårt andra kärleksdrama, hafva blifvit hälsadt med lika mycket bifall som ”Disa.”
Swanhuita, En lustig och sandfärdigh Comoedia, om then vnderlighe och berömlighe troheet, the Stormächtige och Höghborne Herrar, Her Hunding, Sweriges och Göthes, och Her Hading Danmarkz, Konungar, Såsom och then Stormächtige Furste, Härtigh Iiegner, och then höghborne Fröken Swanhvita, wedh thet åhr effter Wärldenes vphoof 2983 gunstelighen hwar annan bewijste.
Af Johanne Messenio beskreffuen, och offentligh exhiberat aff hans Studenter vthi Vbsala, i Erickzmässe Marcknadt, Åhr cIɔ Iɔc vIIIxx (1612).
Tryckt i Stockholm cIɔ Icc vIIIxx.
”Svanhvita” har blifvit ytterligare fyra gånger upplagd: 1635 tre gånger, men två af dessa upplagor tydligen af sednare år, samt 1727.
Klemming gör uppmärksam derpå, att oaktadt titelbladet af första upplagan på två ställen samt äfven tillegnan har årtalet 1612, måste detta vara ett tryckfel för 1613; ty tillegnan af d. 10 Juli omtalar ”Signill” (uppförd d. 4 Dec. 1612) som redan tryckt och nämner, att Svanhvita blifvit exhiberad i Upsala nästförlidne Eriksmässemarknad (18 Maj)333.
Då emellertid redan d. 17 Febr. 1611 i epilogen till ”Disa” tillkännagafs, att Svanhvita vid Eriksmässomarknad detta år skulle uppföras, är icke otroligt, att Svanhvita, som varit påtänkt före Signill, äfven före detta stycke varit skrifven, åtminstone i utkast, en förmodan, som äfven af inre kriterier synes vinna stöd.
Svanhvita har prolog, epilog och 7 akter med hvardera 6 scener.
Den är tillegnad 8 förnäma fruar, hvilkas söner eller slägtingar deltagit i uppförandet; bland dem nämna vi friherrinnan Anna Oxenstjerna, Axel Oxenstjernas hustru, fru Ingeborg Gyllenstjerna, fru Brita Posse, Kirstin Ryning m. fl.
Svenska konungen Hunding, som har mycket att hämnas på danska konungen Hading, hvilken med Odens hjelp och genom trollkonster dödat hans fader och bröder, besluter att öfverfalla denne med krig och för att vinna Oden låter han offra åt honom två danska krigsfångar (I—II. 1).
Sedan sänder han krigsförklaring till Hading, men denne, som märker att Odin öfvergifvit honom, vill hafva fred och föreslår ett möte i Brömsebro.
Danska sändebudet blir på hemvägen illa tilltygadt af en svensk skytte, som hört hans föraktliga tal om svenskarna.
Konungarna mötas, och dansken afträder Skåne, Halland och Blekinge samt ger mansbot för de döda, hvarpå båda ingå fostbrödralag och förbinda sig, att den ene skall icke öfverlefva den andres död (II. 2.—III. 5).
Danska kansleren, som vill pröfva kung Hunding, uppdrager åt en dansk köpman, Fuxman, att i Sverige utsprida, att kung Hading är stupad i krig.
Då det berättas för Hunding, låter han anställa graföl öfver sin vän, tager i en monolog afsked af lifvet och störtar sig i ett mjödkar (III. 6—IV. 6).
Hunding efterlemnar två barn af sitt första gifte, Regner och Toralder, samt ett med sin efterlefvande hustru, drottning Torila, hvars ovänliga sinnelag mot styfbarnen han under lifstiden sjelf märkt.
Torila stämplar nu att få sin son till kung och under förevändning, att stjufsönerna skola resa utrikes, låter hon hemligen bortföra dem och sätter dem att i Helsingland vakta hennes hjordar (V. 1—V. 5).
Fuxman berättar i Danmark kung Hundings död, och, döf för sina barns böner, hänger sig kung Hading på Helsingborgs torg.
Hans dotter, Svanhvita, som fruktar sin bror, får af sin hofmästarinna rådet, att med penningar och folk resa till Sverige, befria kung Hundings söner och gifta sig med den älste, Regner.
Hon lyder rådet, får efter mycket besvär reda på konungasönerna, gifver dem penningar och vapen samt lofvar
Regner sin hand.
Regner samlar en här och besegrar Torila, som dömes till döden.
Sedan skickar han bud till Danmark efter Svanhvita; hon anländer och stycket slutar med deras bröllop (V. 6—VII. 6).
Svanhvita har, som man finner, icke en utan tvenne handlingar; men är i öfrigt lik de andra skådespelen.
Af ofvanstående ser man ock, huru föga aktindelningen är lämpad efter handlingens hufvudmomenter.
Blanckamäreta.
Thet är en sanfärdigh Tragoedia
Om the gruffuelighe Mordh, som Konungh Byrger af Drotningh Märetes tilskyndan på sine Brödher: och Konungh Magnus Smeeck på sin Son, genom Drotningh Blanckes rådh och dådh i Swerige fordom bedreffuo: Aff Johanne Messenio nu först beskreffuen och aff hans Studenter (hvilkom han och henne til godh natt och Valete vthi wärcket stält haffuer; Aldenstundh han them icke längher undher sin Disciplin och öfning behålla kan, för annat swårt dageligt bekymber, honom af H. K. M. pålagt och ombetroodt) then III och then IV Maij Åhr MDCXIV. vthi Stockholm medh tilbörligh Prackt celebrerat.
Tryckt i Stockholm 1614, åter upplagd s. å. kort efter första upplagan, samt åren 1635, 1649 och engång på 1660-talet.
Messenius, som 1613 blifvit förflyttad till Stockholm som riksarkivarie och derföre både af brist på tid och på skådespelare måste upphöra med sitt dramatiska skriftställeri, har med denna tragedi velat taga afsked både af scenen och af sina fordna lärjungar, hvilka han derföre kallat till Stockholm för att dem ”til Valete och tusend godh natt,” uppföra hans afskeds-stycke.
Åskådarna synas af epilogen hafva till större delen utgjorts af studenternas slägtingar; men då stycket gifvits två dagar efter hvarandra, hafva väl äfven andra fått bevista föreställningen.
De spelande voro 15 adelsmän och 21 ofrälse; de förra kallas:
”de ädla studenter af slägt och dygd,” och de ofrälse: ”deras medbröder förutan blygd.”
Adelsmännen voro fyra Hornar, två Soopar, två Liljehöökar, två Possar, Bjelke, Kyle, Wernstedt och Flemming; fyra af dessa spelade med i ”Signill.”
Af de ofrälse hade nio deltagit i uppförandet af ”Signill” och bland dem Ægidius Girs, Andr.
Grubb och Johan Mathiæ.
”Blancka
Märeta” är tillegnad 36 af förf:s studenter, har prolog, epilog och 6 akter med hvardera 6 scener.
Som titlen angifver, innehåller detta stycke en framställning af folkungaättens historia från och med Magnus Ladulås, som i en monolog redogör för sin bror Waldemars och sina egna öden samt derpå delar riket emellan sina söner och dör, till och med slutet af Magnus Erikssons regering, hvars sista öden förtäljas i slutmonologen af S:t Brita, som, sedan hon påpekat, att denna konungaätt fallit på sina egna synder,
”Altså genom inbördes kijff
Är then kongzlige slächt om lijff,”
hänvisar på kommande bättre tider under Wasarnas styrelse.
Naturligtvis måste i denna tragedi mycket blott berättelsevis framställas i dialoger eller monologer; men alla de vigtigare tilldragelserna äfvensom de, hvilka beräknades kunna göra ett djupare intryck på åskådarna, blefvo på scenen föreställda.
Så Magnus Ladulås’ afsked med sina söner och med Torkel Knutsson, drottning
Märta, uppeggande
Birger mot bröderna, hertigarnes landsförvisning, Torkel Knutssons förhör och dom samt hans utförande till afrättsplatsen, konungens fängslande på Håtuna och hertigarnes i Nyköping, hertig Eriks förgiftande m. m.
Deremellan inflickas ett par kärleksscener emellan Birger och Märta, straffpredikningar af S:t Brita, Ingreds af Holstein klagomål öfver sitt öde att blifva nunna, samt, utan samband med handlingen, ett samtal emellan filosofen Godfred och Philippus Folkunge om en rätt adlig uppfostran, och ett dylikt emellan Mats Friare och Måns Läflare om bästa sättet att fria, hvilket samtal slutar med en Jigg.
Trots den stora oformligheten uti denna i scener satta krönika, visar dock äfven den Messenii styrka i den dramatiska effekten och hans förmåga att ofta lyckligt sammanställa scener för frambringande af ett stegradt intryck.
Den har äfven en viss märklighet såsom vårt första rent historiska skådespel, hvilket derjemte förråder en aning, om ock en dunkel, om det tragiska i folkungaättens öden334.
Det återstår oss att redogöra för de båda otryckta stycken, dem Messenius efterlemnat, och hvilka båda tillhöra en sednare period af hans lif.
I sin ”Sanfärdigh berättelse hvadh iagh i mitt 20 åhrs fängelse bestält hafver”335, säger Messenius sig författat ”Två Comedier: I.
Huru Christendomen först kom i Sweriet, II.
Huru then Luterske Läran kom ther in sedan.”
På ett annat ställe kallar han dessa komedier ”Christmannus” och ”Gustavus”336.
Då ”Christmannus” behandlar icke blott kristendomens införande, utan äfven katolska religionens öde i Sverige, och ”Gustavus” förnämligast sysselsätter sig med reformationen, så kunna båda tillsamman sägas bilda den dramatiserade svenska kyrkohistorien.
Att de voro ämnade att uppföras, synes af båda styckenas prologer samt af epilogen till ”Christmannus.”
De äro, enligt Messenii egen uppgift, skrifna under den tid, då han satt fången uppe i de dystra kärrtrakterna i grannskapet af polcirkeln.
Ännu deruppe sysselsatte sig sålunda den olycklige lärde med författandet af skådespel till en omväxling med arbetet på rikshistorien.
De triumfer han engång skördat, omgifven af en ungdom, som älskade honom, trädde väl ej så sällan fram för fångens minne, och han sökte förströelse i anslåendet af tonerna från fordna dagar.
Men de hade numera en annan klang; försvunnen var den skämtsamma eller gladlynta stämning, som genomgick de historiska dramerna; inga burleska genretaflor, inga visor finner man i de nya skådespelen.
De religiösa frågorna synas nu mera alvarligt hafva sysselsatt hans sinne; men den historiska rigtningen var hos honom den öfvervägande, och hans fängelsedramer blefvo inga religiösa, utan kyrkhistoriska dramer.
Men blottade på de retmedel, genom hvilka Messenius förr visste fängsla sin publik, framställa dessa stycken det Messeniska dramat i hela dess nakna formlöshet.
Endast sinnet för effektberäknad anordning tyckes icke svikit honom; men i öfrigt har M., i stället för att allt innerligare tillegna sig den dramatiska formen, blifvit för densamma allt mera främmande.
Det sista af hans tryckta dramer, ”Blancka Märeta,” är till formen det sämsta, och i dessa båda otryckta är all dramatisk form upplöst i en mängd dialoger och monologer, hvilka stundom sinsemellan stå i föga sammanhang.
Den befängda aktindelningsprincipen är dock strängt fasthållen; man skulle nästan tro, att M. i den sett den dramatiska formens hemlighet.
Christmannus, Comoedia aff Johanne Messenio, finnes i handskrift på kgl. biblioteket i Stockholm.
Den har 5 akter med 6 scener i hvarje akt, prolog och epilog.
Prologen berättar styckets innehåll och slutar med dessa ord, som nästan göra ett vemodigt intryck, då man besinnar, att de äro skrifna i fängelset för en inbillad publik, hvilken skalden aldrig fick byta ut mot en verklig:
”Mitt brödraskap lagar sigh til,
Och spelet nu begynna will.
I Musikanter oss til prijs
Siungen först up, som thet ähr wiis.
Och edher, som skådhen, alle
Will iagh här medh Gudh befalle.”
Att utförligare redogöra för detta styckes innehåll lönar icke mödan; vi vilja derur endast angifva så mycket, som är nödigt för att bestyrka rigtigheten af vårt ofvan uttalade omdöme.
Stycket börjar med några sammanhängande scener, de enda af detta slag, som i stycket finnas.
Ingialder och hans hustru Gro, hvilka enligt bruket hvart nionde år resa upp till Upsala, hafva nu infunnit sig der för att offra och anropa gudarna.
I 2:a scenen träffa de Christmannus, som omvänder dem.
I 3:e scenen samtala Gudsman och Christman om utsigterna för kristendomens utbredande, och i 4:de scenen samtala Anund och Stenkil om hvad som tilldragit sig efter den fromme Christmanni död samt om Ansgarii ankomst till Sverige.
Sedan fortgår i berättande dialoger och monologer, dock helst i den sednare formen, en redogörelse för kristna kyrkans eller snarare de kristna kyrkolärarnes öden i Sverige.
Än uppträda diktade personer och förtälja en eller flera biskopars eller svenska helgons historia, än uppträda biskoparna i egen person och omtala sina öden.
Så t. ex. redogör en Odogislo i en monolog för svenska erkebiskoparna från Rembert till Pappo; i III.
4 tala Rolf och Holger om det öde, som drabbat den engelske biskop Siwards systersöner, i III.
5 uppträder biskop Sigfrid, i III.
6 biskop Eskil i Södermanland o. s. v.
Sista monologen utsäges af erkebiskopen Jakob Ulfson.
Historien är sålunda förd fram ända till Gustaf Erikssons dagar.
Ur epilogen hafva vi ofvan (sid. 213) meddelat ett utdrag.
Den slutar med en uppmaning till åskådarna att lägga på sinnet, hvad som blifvit sagdt om trona, hvarpå författaren som vanligt talar sin egen sak, sägande, att den, som skrifvit detta, förtjenar pris, ehuru nu ondt folk har honom illa tjent.
Gustaf I:s Comedia är vida märkligare.
Af denna komedi finnas trenne handskrifna exemplar, hvilka endast i några obetydliga omständigheter skilja sig från hvarandra, så att i ett exemplar kunna förekomma ett par versrader, hvilka saknas i ett annat.