Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon låg på alla fyra flera dagar och nubbade, ty det mkste ju tagas bort igen för livarje gång Tekla viintades.
Sedan kom skarfningaraa och s&amp; vadderingen och söndersprättningen af alla sömmar och så andtligen var det färdigt att tråcklas pk det nya tyget ocli klippas.
hvilket präktigt tyg, det var nastan med en högtidlig rysning hon satte saxen på det.
Det gick sal langsamt nied den myckna täta tråcklingen, bara ett stycke om dagen, och s&amp; svårigheten att gömma det - här och där på olika stallen.
Det r a r så tungt och ovigt att handskas med, och hon var s % oran.
Ja, sommaren skred fram, och hon fick sy flera ljusa sornmar- halsdukar 0111 dagen än förr för afbetalningens skull, men sa r a r dar ju för hvarje dag ett gladt Iiopp, p&amp; de srnk fristunderna - kappan!
Det skred framåt mycket långsamt ty det hände ju att den fickligga ett par veckor litan att det fanns nagoii fristund att.
ägna at den, men ju närmare den nalkades sin fullbordan, dess mer beundrade hon det mjuka, vackra plagget.
Och bra blef den.
det skg hon.
Tyget smög sig så jämt efter fodret, dar fanns icke den minsta dragning.
Det var nastan som om kappan och sommaren hört ihop.
I juni sprät- tades fodret och sträcktes.
I juli ökades det ut, skarfvades och vadderades p&amp; tillökningen.
I augusti tråcklades deii p&amp; och klipp- tes, i början af september syddes sömmarna, i medlet syddes skinnet
J a, det var en sådan glad sommar och det blef en sådan varm och vacker kappa.
Och så var det då i siutet af september och det återstod bara stofferingen nedomkring, men bestallningarne från bodep voro stora, hon hade s % liten tid a t t det icke blef förr an den tjuguandra på natten hon sydde sista stygnet.
Ocli så randades namnsdagen.
Hon smög sig upp redan i gryningen.
Några astrar hade Iion fått löfte a t t plocka i en vans trädgård längre ned på gatan.
Septembersolen stack just upp en kant borta vid Ostermalm och hela östra himlen glödde, nar hon kastade en schal öfver hufvudet och sprang for a t t hemta blommor och blad riktigt morgonfriska.
Hvad andå lifvet just nu föreföll henne gladt och rikt, modersliji-irtat riktigt hoppade i henne.
När hon kom tillbaka kokade redan kaffet i spiseln.
Basta kopparne togos fram, en fin damastservet och nysilfverkannan.
Så öppnades köksdörren och hon smög sig fram till sangen med namns- dagsbordet och så, draperad kring gungstolen, prunkade kappan.
Det var tid för Tekla a t t vakna och det gjorde hon ocksk.
Hon tittade upp alldeles i ratta minuten.
I början sömnig och förvirrad förstod hon icke hvad det var.
Men slutligen, efter många gnugg- ningar i ögonen och nkgra små gäspningar, blef det klart, både kaffet och det otroliga, som hängde öfver grkgstolen.
Hon sprang upp ur bädden och svepte kappan om sig, Iion promenerade barfotad fram och tillbaka I rummet under det hon oupphörligt ropade: &gt;Åh, mamma, det är alldeles omöjligt I Och a t t du har sytt den sjalf!
Ä r det min - riktigt min egen?
- och det har du gjort?
Den gr ju s % vacker, så fin, s % ståtlig!
s J a, det var en morgon sådan som lifvet består helt få.
&gt;Laga att du ' far komma hem litet tidigare i dag, om det ä r möjligts, sade fru Str ' im, nar Tekla gick.
, J a g mötte Anna Palm- berg i .g %r, och hon sade, att hon skulle komma in och gbtulerar.
Anna Palinberg var dotter till tobaksfabrikören i hörnet.
Hon och Tekla hade varit skolkamrater, och vänskapen hade fortfarit afven efter skoltidens slut.
Det ar ibland trefligt för förmögnare flickor a t t ha någon som beundrar de pralrtiga toaletterna och som andäktigt lyssnar till berättelserna om balernas härlighet och eröfringariies mängd - och ett sådant da!
tacksamt och oskyldigt auditorium var Tekla.
Nar Tekla sent ' omsider kom hem var Anna redan korninen.
Tekla fick i hast litet middag i köket innan hon gick in.
&gt;Du har väl inte sagt ii %got mainma.
;, sade hoii mellan iniiiis- bitarne.
, Vet du jag har längtat hem hela dagen för att f&amp; se p5 den igen,.
, Nej, jag har inte sagt ett kilyst~.
Äiidteligen skulle hoiz, Tekla, ocksk ha något att visa.
Och s i torkade hon sig om mun, slätade litet p&amp; håret och gick in till kaffe- bordet och Anna.
, Inte allt för i f r i g ~, tänkte Tekla - inte som om jag aldrig hade sett en kappa förr,.
Det var först sedan de kyssts och druckit kaffe, som Tekla icke kunde uthärda längre.
, Niis, sade Iion s % lugnt Iion förinkdde, har dn $ett hrad jag fått af mamma i dag?, Och så togs kappan fram ur garderoben och Tekla satte den p&amp; sig.
Den var vacker, men Teklas ansikte ofvanför skinnbrämet var annu, vackrare.
Det bokstafligen sken af gliidje.
Kinderna rodnade, ögo- nen lyste och blickarne vände sig ömma och tacksamma mot iuodern.
&gt; E t t sådant präktigt tyg,, sade Anna, ~ocli sh ra1 den sitter både i ryggen och fram.
Åh, sk skön och rarm den måtte rara.
Om det bara hade varit rynkor p % axlarna, som alla människor ha nu.
J a, om det bara hade varit tre sm&amp; reck pk hvar a.xe1 s i skulle den strax Ila haft ett annat iitseende.~ Det var någonting som slocknade i Teklas ögon.
Det var soin en slöja hade dragit sig öfirer det striilaride uttrycket i hennes an- sikte.
Det var som om en liten fin knif plötsligt stuckit rakt i mo- derns hjärta.
, Bara tre smH vecka, som icke kiinde Atadkoinmas.
~ B a r a tre små vecks, utkläckta ur en fifang och ytlig mode- dockas tanklösa hjärna, utslungade af h t m m hiinsynslösit tiiuga, hade kraft att kasta sin skugga öfver Isarleken, glädjen och tacksamheten.
Ty bakom hennes ord stod modets, all individualitet och originalitet förstörande, all sparsamhet och aktsamhet hämmande, all sjalens nobless nivellerande, fjolliga och dock oomtvistade makt.
Atrzait dn Eerjrtedt,
Litterat ur.
En rom-an om förste konsuln.
Fyån den 18 Brumaire till freden i Amieris.
Ernst Bojesen, IGipenliamn 1894.
Fru guvernören af Pari S af Matliilda NIalliiig.
Albert Bonniers förlag, Stockholm 1895. g a n liar gjort den anniärkliiiigen niot fru Mallings böcker, livilka behandla den ena Napoleon soiii konsul, den andra samme man som kejsare, att de icke äro romaner, icke heller historia, icke heller till- höra nbgon animn förut kand litterär konstarr;, utan äro ett mellanting af historisk roman, fantasiskildring och kelturinålning.
Detta är samt, nien ar knappast att betrakta som ett fel, kanske snarare som en förtjänst och skänker i vissa Iiänseenden ett alldeles obestridligt behag åt böckerna.
Det är i allmänhet en sanning, att ett mäktigt intryck skapar sin egen form, och så har här skett.
Napoleon den store utöfvar sainma nästan magiskt tilldragande makt på eftervärlden so111 på sin samtid, och är icke bästa beviset därpå den Napoleon- kult, som sedan några år satt Frankrike i eld och lågor?
Memoarer från halis tid och böcker om lionom diskuteras som aktualiteter.
Af denna Napoleonskult är författarinnan till ofvanstående arbeten I h g t ifrån oberörd.
Låt vara att skildringen därigenom ej blifvit fullt opartisk och objektiv, men den liar i stallet fatt en siibjektiv värme, som ger oss intrycket af den berusning, denne man en gång hos s %väl män som kvinnor väcl~te.
Det ar intrycket af hans mäktiga personlighet, som på hans ' egen tid gjorde äfven andligt förnäma personliglieter till narrar och afgndadyrkare, en berusning.
Iivilken förledde bland aniiat var Tegiidr att i Hjalten sjunga Napoleons lof som ödets man, den oansvarige, hvilken ' verkar som förhärjande natur- kraft, därfor att lian mhte det.
I hans närhet förstummas allt mot- stånd, människorna blifva likasoin dockor, nian darrar för en onådig blick, man fl~öjdas åt ett ord till uppniuntran, inan älskar t. o. m. att agas hellre - n att förbises.
Och s&amp; blir det hans sjal, som genoingår sanlliället och blir dess förklaring.
Hur brutal han än kan vara - man resonnerar ej daröfver, Iiur egoistisk han an är, npp- fattar man det som hans rättighet, ty liar han icke denna gktlika kraft, som gör al1 opposition hopplös, detta klara liufvad, som genom- skidar allt och alla, denna oiitgriindliga tystlåtenhet, som rufvar,
ensam öfver sina planer och som gör honom intressant och spiinnande som om lian vore ödets sfinx?
Det ä r denna bild af öfvernaturliga proportioner, författarinnan mästerligt fått fram.
Hon visar oss den brutale egoisten med all den tjusning, som ligger i en dylik allsmaktig personlighet.
I siii första bok tecknar hon m: lle de Feuillade, en ung adelsdam ur en af Frank- rikes # dlaste familjer, i början intagen af hat till denne korsikanske röfvare och uppkomling, som hon ännu aldrig sett, men plötsligt om- vänd ocli kufvad vid hans blotta åsyn.
I det kärleksförh5llande, som därnr uppsthr, g e r hon allt, stolt öfver a t t tillliöra honom, elinrii han som vanligt ger intet i djupare mening af sitt eget.
A t t Napoleons bild här framstår något idealiserad är val sannt, men torde nästan vara nödvändigt för a t t ej beröfva kärlekssagan all poesi.
Hvad som verkligen a r ett mästerstycke i boken, a r den teck- ning af svartsjukan och uppvaknandet ur drömmen, soin föregår 1n: lle de Feuillades själfmord, sedan hon upptäckt Napoleons trolöshet.
C e t a r få sidor i svensk litteratur, som kunna mata sig med denna i fraga om skarpsinnig analys af en kinsla, s&amp; svhr a t t skildra som SI-art- sjukan.
Och denna skildring verkar s % mycket mer öfverraskande och sann som författarinnan ej hör till dem, hvilka i tid ocli otid besvara läsaren med torra själsanalyser.
Tvärtom, hela hennes skrif- satt hemtar sin styrka ur det yttres brokiga värld, a r observationen och målningen.
Det finns scener, son] briinna sig fast i inbillningen just genom denna det yttres ~ältaligliet.
Den själfsvAldiga elegansen, boiidoarens mysterier, balsalens lysande taficr, toaletternas fiirgspel, möble- ringen som infattning och dekoration a t sällskapet liksom samtalens slingringar - i detta tir författarinnan s&amp; hemmastadd soin om hon varit med om alltsammans, och hon kastar ocksk ofta ned det på papperet med ett ögonvittnes och en brefskrifvares suveriina vårds- löshet oni ' formen.
Det a r det detaljtrogna ocli personliga i skildringen, som gjort, En roman om förste konsnln:) s % popuiär ocli föranledt dess öfversättande till en mangd sprak, och författarinnan liar vunnit denna inblick i tidens interiörer genoin flitigt studium af de m %nga nieinoarsamlingaiena.
Det måste dock niedges, a t t romanen n: o 2 has för injcket af toaletter, broderier, armband, orientaliska turbaner, dito soffor och arkitektoniska detaljer.
Ibland säger inan som Ehrensvärd: apelare, ' livad gören I h ä r?
% I romanen f r h kejsartiden kommer man till nFa hofförliillanden af ett stelare och högtidligare tycke an i den första.
Xapoleon a r
nu kejsare ined maktens majestät, och blaserade höghet.
Det största beviset på sin talang i denna del torde väl författarinnan tidagalagt, nar hon företar sig den svåra iippgiften a t t låta kejsaren själf upp- träda talande och går i land därmed.
Hennes Napoleonseiitusiasm ä r n11 vida svalare,.
Romanen ar inera tidsskildring än den före- gående ocli mindre personlig.
Det är madame Junot, den nyckfulla fru guvenöien af Paris, som ä r denna boks hjältinna.
Ämnet ä r för öfrigt hennes äktenskap och konflikterna däri jainte skildringen af den blinda beundran, soni Napoleon har förstått a t t väcka hos sin ungdoinsvan, krigaren och hjälten, general Jiinot.
I sainmanhang dar- med får författarinnan tillfälle a t t påpeka det förtryck, som vi ofvan antydt., livilket så småningom blef allt kännbarare genom kejsarindividens allt öfverskugjgande maktställning och den afgudadyrkan, Ila!
för sin per- son fordrade, och huru människorna förlorade sin sjalfkansla för denna lydi~ ' adsplikt och denna berusning, som genomgick tiden.
Emellertid före- finnes liar en slitning mellan ämnet och skildringens forni, ty romaiiämnet kan svårligen koinina till sin ratt genom dubbelheten af tidsskildringeiis- ocli romanens form.
Af en reeen ' sent har mycket lyckligt framliållita den nära släktskapen mellan Junots förli&amp;llaiide till sin hustru och var Arm- felts förhållande till sin.
Juiiot a r nämligen en don Juan, men hans kärleksafventyr med Napoleons syster förlåtes af liustrun, soin ser, att lian älskar henue mer än sin &amp; lskarinna.
Och d3t ligger i denna konflikt mellan den liängifne maken och den flgktige kurtisören i sainma person, så mycket så a t t säga brännbart psykologiskt stoff, a t t man knappt liar intresse till öfvers för deii massa af bifigurer, som presenteras, och för lmffesternas marioiiettspel.
E t t skdant förhillande som detta kan knappast skildras så flyktigt som här a r gjordt.
Mitt intryck ' a r ibland, som om ~ i e i i z e skulle inåla en storm pk hafiret.
Likväl ' Iran jag icke neka, a t t det ligger något franskt afven i detta.
Ä r det ej just orn llacine, det sagts, att lian skildrat adornbles furies?
Med iiiycken finhet och rasket i penselföringen ä r generalens stormiga och b~~ushufvade inen öppna och chevalereska natur tecknad, likasom madame Junot är ett förträffligt utfördt kvinnoporträtt.
Hon nied sin aldrig svikande själfbeliärskning och dräpande slagfar- digliet besegrar till ocli med segraren öfver kvinnolijartan, Napoleon sjalf, ilär han börjar eA kurtis i skopen under jakten, och öfverdidia och förflugen som hon är, visar hon dock den öfverlägsna kvinnans lugna rådigliet och mod i farans stund, nar för henne viktiga iiitres- ' sen stå p&amp; spel.
Äiinii kunde inånga intressanta enskildheter vara a t t tillägga,
ur dessa märkliga böcker, t. ex. om det lioflif.
i livilket vi införas, om den ypperliga silhuett författarinnan gett afedenna Josephine, som går niellan tv % eldar, sin böjelse för kurtis och iifventyrlig njutiiings- lystnad och sin rädsla för Napoleon, om den utmärkta skildringen af Napo !eons lättfärdiga systrar, af hilka, åtminstone den ena af dein, Caroliiie Murat, trots allt ägde ej blott broderns kalla hjärta och italienska intriglystnad, utan afven något af hans förmåga att imponera.
Med det sagda har jag dock antydt det förnamsta af inin uppfattning af dessa böcker, begge högst märkliga och ovanliga inlagg i rår littera- tur.
Det ar intet tvifvel att fru Malling nied dessa arbeten intagit en rangplats bland roman-sedeskildrare, och man niåste lyckönska den forna Stella Cleve att ha tagit sig iiågra ars hvila.
Hon har därigenom bestyrkt sanningen af den gainla satsen, att det är särdeles fördelaktigt att reculer pour nzieux sauter.
Hellen Litzc7gre1z.
Tysta d .. up, berättelser af Anna Roos {A@wo).
Stockholm, Wahl- ström och Widstrand.
En inärkvardigt mogen teknik, behaglig, klar och lngn stil äro de goda egenskaper, som utmärka Alfaros berattelser, ett knippe af Österländska och gamnialnordiska noveller .. Uen ilet mest utniarkaude draget i hennes samling ligger ej liäri, utan i den slöja af mystik, af färgmättad iiröiiiton, som hon ställvis förmatt ge berattelserna och som förlänar dem nigot af den gamla sagomusikens trollkraft.
Hon tagit starkt intryck af Selma Lagerlöfs mystiska berättarstil, hon ar mindre subjektiv an sin förebild, men kanske ocksh darför mer klar.
Nigra fulländade mästerverk äro ju desstt berättelser ej.
Stora, allt för stora, # ro ofta aninens, s % att författariiinan ej iuäktat ut- trycka dein s % kraftigt, som läsaren kanske velat, men man förbiser gärna dessa .brister, ty de ersattas at skönheten i sprgket, som ibland får cittrans eller iiiandoliiiens singackord i sitt tonfall, ibland låter den majestätiska orientaliska formviirlden stå fram i sitt halfdrömslif nied valliiiodoft, ökenstillhet och fargqlöll.
Osterlandsroiiiautiken blir aldrig gainmal, och liar nutidsdiktare sisoni Hcidenstain och Pierre Loti kännt behofvet att tolka dess drömmande kiinslor, märka vi, att densamma ännu äger besläktade strängar hos oss.
Det a p soin oni hjärtats saga lättare låter sig berättas och utspelas i tusen och en iiatt~atniosfei.en.
I dessa imdangönida j~ingfruburar, i denna sol-.
mättade luft, där vanorna äro så enkla och ceremonierna så vidlyf: tiga, tar handlingen så ringa plats, drömnien så stor.
Med den öster- ' ländska världens stränga skiljegräns mellan man och kvinna är det så naturligt, att jungfrun bakom burgallret förblir ett stort barn, som: diktar sin älskade hjältes saga riktigt vacker, sin kärleks lustgård riktigt mystiskt berusande, och man fattar lätt, att hennes Iiängifven- het blir ett enda offer af oändlig lydnad och trohet.
Det är inånga sådana jungfrur med gasellögon och barnasjalar och inångs stidana kärlekens hjältedrömmar vi möta i Alfaros bok.
, Den vackra ' sagan om Y m a kan man ej undgå att jämföra med K1ies~ ' s ~Kathclien von Heilbronn~.
nhgot af samma djupa innerlighet, samma naiva, halfvilda trohet mot förtryckaren hos den Bärleksdruckna, som ej längre frågar efter om hon ar stolt eller ödmjuk, men blott vet, att Iion i den älskade sett uppenbarelsen af sitt ideal, att Iion i honom dyrkar sin gud, utan att fraga om det ar lycka eller olycka, straff eller belöning som väntar.
Johanniterriddareii har gått lit som missionär och ägnat sig å t ' korsets predikan bland hedningar.
Yonna är den hedniske höfdingens dotter, och den nitiske missionären och riMaren, öfverraskas af den för hans vesterländska begrepp upprörande bekännelsen, som deii unga kvinnan gör honom.
Hon frElgaï ödmjukt, oin hon far bli hans.
Hon säger hononi, att hon förstår, att han ej liar råd att köpa lienile,: inen att hon skall öfveïtala fadern att läinna henne för intet.
Riddaren afvisar detta anbiid med det .förakt, han anser det förtjäna.
Den stackars flickan tror, att lian Hlskar en annan.
Nåväl, hon skall.
gärna afsta första platsen åt denna andra, må han ej frukta, hon sltdl ej vara svartsjiik.
Riddaren stöter henne åter med hårda ord ifrån sig, men hon låter icke afvisa sig, och det slutar med att hans ögon öponas, när hon dör i sin uppoffring för honom.
Det är en kar- lek, soin kan fördraga allt, äfven nHr den ingenting hoppas för egen del.
Denna vackra saga är vemodsfull som lifvet själft.
Den trumpne riddarens fasa för flickans syndiga begär i hans tanke tar all kärlek form af synd - ' hennes trogna vasalltjänst under denna hårda herres brutala snäsor, höra till dessa tragiska blindbocks-lekar, som genomgå lifvet, dar slumpens maskerad så ofta förkläder vänner till ovänner, ovänner till vänner.
Tragisk är tonen också i de flesta af de öfriga berättelserna.
Motivet af kärlek, som får lida för sin liangifna trohet, upprepas dock alltför ofta.
I de nordiska historierna ar det ganska nära be- -,
slaktade ämnen som behandlas.
Torvid Ulfssolzs saga handlar om en ädel kvinnas kärleksuppoffring, val beriittad afven den.
Hon följer den älskade, fastän han ä r misstänkt som brottsling.
Nergeir jarls hustru är också godt framställd, men har något för mycket af den inedeltidsartade roinantiska uppoffringen i sitt ämne för a t t verka fullt natiirtroget so111 nordisk saga.
Också i Sngm om jzmgfm IZima fin- ner man för mbnga moderna drag af vek kvinligiiet för a t t rätt tio på, a t t händelsens romantik i den forimordiska dräkten ar verklig- hetstrogen.
För öfrigt ä r här idén förtriift ' ligt fiiunen.
Väpnaren, hvilken anser sig för ringa för jungfriin, ar oviss om sin karlek och vill aflocka henne bekännelsen.
Han bertittar henne sagor om kärleks- starka kvinnor, ochhon ger ej med ott ord tillkanna, att hon förstitt och sympatiserat nied dessa kvinnor.
X e n när liandliiigeiis stiiiid komineim, dör hon för honom.
Tala, det hade hon ej kiiunat, detta förbjöd hennes stolthet henne, men iilska och dö, det kiinde hon.
M %hända borde en liten dragning lit det sentimentala kunnat undvikas till fördel för berättelserna.
Akta flicklynne ined spelande skalkaktighet genompz " r däremot en annan af historierna, Det Iivita tornet i Bokhara.
Man nästan beklagar, efter a t t lia ' liist denna ungdomligt kacka berättelse, a t t författarinnan ej mera afgjordt agnat sig %t det täckt humoristiska.
Hvilken lustig och listig erotik, nar deii vackra Ferghiane, som sitter däruppe i tornet, krossar sina vackra krukor mot gatan; beklagar med orientalisk storslagenhet: zve mig arma, den vackra krukans, och modern rycker henne i rocken, förmanande: » nej men flicka då, man kan se dig, tank pk att du \ .isar ditt ansikte$.
Och nedanför står på torget den vackra Abdiil, och nar lian sett E ' erg- hiaiie tredje gången, går han till faderu och köper henne som maka och som en nåd utber lian sig att f&amp; se henne.
Ocli lian f i r se lienne nien beslöjad.
Men bakoin slöjan ser han de svarta ögoiien glimma och hör orden: sval var det a t t du kom till sist, t y nii hade.
jag inga fler krukor a t t kasta ner$.
En sådan berättelse, framst2lld i ett beliarskadt sprak, men med skalken framtittande bakoin livarje rad, a r verkligen en liten piirla, till hvilken författarinnan mlste lyckönskas, liksom hon maste lyck- önskas till hela den stora syn, den andaktsfulla iippfattning af kar- leken, hon visat i sin berattelsesamling.
Dessa gamla historier iiro visserligen ej utan intresse för oss.
Lifvet har verkligen stysta djup; ^.
Det a r icke förkldrade känslor, som har behandlas, denna stolthet och förbehallsamhet ä r ej bort- glömd och barnslig, naiviteten finnes änuu och karleksvidskepelsen
med barnslig beundran, med njutningen att offra sig, böja sig och tro - månne den är omodern?
Ånej, allt detta blir aldrig omodernt.
Kärleken blir aldrig ett lugnt aftal om rattiglieteil och skyldigheter mellan tvenne kompanjoner.
Anna Roos ' bok har kanske ett visst oppositionsdrag mot den rationalistiska kvinnolitteraturen till förmån för nystiken.
Det är fara: vardt, att hon kan förslska sig för mycket i medeltidserotik, men si " vidt iiiaii kan se af deiina samling af no- veller, har Iion # nnu mycket att förtälja för intresserade läsare och .läsarinnor.
Säkerligen finnas inånga, soin önska henne ett varmt valkominen åter. '
Kvinnobildningen inför Kongl.
M a j k Vid det samtidigt med » Sjunde Nordiska skolmötet » i augiisti måuad hållna mötet mellan förest&amp;nciare och förest&amp;ndarinnor vid Sve- riges högre jlickskolor, upptog dwsa skolors vara eller icke vars i ekonomiskt, h8nseende en stor del af intresset af förhandlingarna.
Det ar resultatet af dessa förhandlingar, soni nu föreligger i en först till ecklesiastikdepartementet aflåten petition, livilken i behörig ordning torde Romma att framläggas för nästkommande riksdsg.
De koinitterade, som haft uppdraget att redigera petitionen, hafva äfven uppvaktat konungen och Iiafva af Hans Maj: t nådigt och med synbar viilvilja mottagits.
~nnel~ålletaf Eenna petition ger ej blott flickskolans vänner, utan alla dein som nitälska för kvinnofrågans normala utveckling i vårt land en osökt anledning till anställande af vissa tiiinligen nedslående betraktelser angående det sätt, hvarpå den svenska staten hittills ansett sig böra tillgodose den liögre kvinnobildningens intressen.
Ty hvad inlieintar man af denna på enkla statistiska fakta stödda skrifvelse?
Vi skola .i korthet här besvara den frågan.
Sedan petitionen ioledts med e n kortfattad redogörelse för de åtgärder, som af staten liittills vidtagits till främjande af den liögre kvinliga bild- ningen - Högre lärarinneseininariets stiftande 1860, beslut vid 1874 års riksdag om ett anslag af 30,000 kr.
till högre skolor för kvinlig ungdom och detta anslags progressiva höjande till sitt nuvarande be- lopp 100,000 kr.
- lamiias su vältalig skildring öfver den högre '
flickskolans nitvaraiide stallning.
Man erfar däraf, att för nar- varande af statsanslaget 76 skolor erhhlla understöd, bland dem 18 med det högsta beloppet 2,000 kr.
och 14 med ett belopp, som icke uppgår till 1,000 kr.
Statsbidragens maxiinisiff ra liar, efter hvad som vidare påvisas, efter hand nedgått - sedan 1873 och 1877 d % ett anslag af ända till 2,200 kr.
kom en och annan skola till del - soch detta oaktadt~, heter det i petitionen, » skolornas iitveclding under senare tid och i öfrigt förändrade: ekonomiska förhållanden långt ifrån att minska, tvärtom i ganska betydlig mån ökat den enskilda skolans behof af understöds.
Att beliofven af understöd äro ganska tvingande påvisas vidare genom framläggande af en massa fakta rörande flickskolornas ekonomiska förlifillanden, hvilka i allmänhet taget äro i hög grad tryckta och bekymniersamina.
Och sj under, d % med undantag af ytterst få, ssm hafva större donationer, det stora flertalet ' flickskolor äro haiivisade till lärjungarnes årsafgifter sasoiii sina förnämsta inkomster.