Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Häröfver är af Fullmägtige afgifven den förklaring, att ofvanberörda föreskrift, sorn, i hvad densamma angår åliggandet för vederbörande i Sedel-kontoret att utan särskild ersättning underskrifva sedlar, oförändrad bibehållits sedan längre tid tillbaka, kunnat ända intill Banko-verkets sednaste organisation, i så måtto åtlvdas, att sedel-underskrifningen tidtals och till högst 1,000 stycken sedlar dagligen blifvit utan ersättning i kontoret verkställd, men att, sedan tjenstemanna-personalen derstädes, hvilken tillförene utgjordes af 3 Kommissarier, 1 Kamererare, 4 Bokhållare och 6 Kontors-skrifvare, vid berörde organisation blifvit förminskad till 2 Kommissa rier, 1 Kamererare, 2 Bokhållare och 3 Kontors-skrifvare, hvilka 8 personer det numera åligger att besörja alla de göromål, som förut delades emellan 14, sedelunderskrilning såsom tjenstepligt destomindre kunnat dem åläggas, som göroroåleu för nya sedlars tillverkning och förslitna sedlars emottagning och vidare behandling inom Sedel-kontoret så betvdligt ökats, att anställandet af särskilda biträden, mot godtgöreise af Bankens medel, tid efter annan, funnits ovilkorligen nödigt.
1 anledning af hvad sålunda blifvit anförd t, vill Utskottet framdeles taga i öfvervägande, huruvida någon ändring i det för vederbörande i Sedel-kontoret nu stadgade åliggande att, utan särskild ersättning, verkställa underskrifning af Bankens sedlar må vara af omständigheterna påkallad. § 22. (1859 års Itev.-ber. § 88.
Jemte uttalande af sin åsigt om behofvet af genomgripande förändringar i de Rcmganisalör Banko-verkets styrelse och förvaltning nu stadgade grunder, hafva Revisorerna lionv"1l.^pa|nko hemställt, att Rikets Ständer, genom tillsättande af en kommitté af sakkunnige män eller på annat lämpligt sätt, måtte låta utarbeta förslag till en fullständig reorganisation af Banken. 22 Banko-lJtskottets Berättelse M 6.
Dä särskilda förslag i detta ämne blifvit vid innevarande riksdag väckta och till Utskottets behandling hänskjulna, kommer Utskottet att i sammanhang med dem yttra sig öfver Revisorernas förevarande hemställan.
Vid den af Utskottet verkställda granskning har Utskottet funnit Fullmägtiges förvaltning af Banko-verket under den tid, som är i fråga, och hvarunder särdeles brydsamma financiela förhållanden inträffat, hafva i allmänhet vittnat om nit och omtanka; och Utskottet anser sig således, utan afseende å de anmärkningar, som här ofvan förekommit, böra vördsamt tillstyrka, att Fullmägtige måtte meddelas full decharge för de frän den IS Oktober '1856 till och med den 15 Oktober 1859 vidtagna beslut och åtgärder.
Reservationer: vid § 3 af Herr Wallenberg. vid § 4 af Herr Friherre Tersmeden, W. K, som biträd t 1858 års Revisorers af Fullmägtige understödda förslag, att låntagare i Stats-lane—fonden må af räntan och provisionen för den lånetid, som öfverskjuter sex månader, eftergifvas skillnaden mellan 8 och 9 procent, samt till stöd derför åberopat den af bemälde Revisorer anförda mening, att de äldre låntagarne i Stats-låne-fonden syntes icke böra betungas med hårdare vilkor, än som drabba dem, hvilka under en sednare tids-period undfått försträckning från samma fond, enär de förre kunnat undgå fortsatt erläggande af den högre räntan, derest de från början tagit försträckning på kort tid och sedermera, efter det ränte-nedsättningen skett, lån ånyo upptagit. af Herr Björnstierna, O. M. af Herr Riks-arkivarien Nordström: »Den af Herrar Revisorer för året 1858, uti deras berättelse, 8, tillstyrkta nedsättning af räntan på de lån från Stals - Banko-Utskottets Berättelse M 6. 25 låne-fonden,. som före den 31 Mars nämnda år blifvit beviljade, synes i allo vara icke blott billig, ulan ock fullt rättvis.
Pä de före den 31 Mars utgifna lånen hade räntan blifvit bestämd till 9 procent, att betalas förskottsvis hvarje örte månad.
Skälet för denna höga ränta uppgals bland annat vara det, att de med stats-lånets uppgörande och indragande förenade kostnader fordrade, för att blifva beläckta, så hög ränta.
Från och med den 31 Mars beslölo Herrar Fullmägtige att nedsätta räntan på de derefter utgående lånen till 8 procent.
Anledningen till denna nedsättning var den, att Fullmägtige då hade lyckats, att på det belopp af stuts-länet, som tills vidare qvarstanuade hos Bankens affärshus på utrikes ort betinga Banken tillgodo en ränta af dels 2, dels 1V2 procent, hvarigenom omkostnaderna för slals-lånet i samma förhållande minskades; och då i följd häraf
Staten utan förlust kunde åtnöjas med lägre ränta, än före den 31 Mars, så borde denna nedsatta ränta med lika stort skal tillgodokomma ej allena dem, som efter nämnde dag er höllö lån från Stats-låne-fonden, utan ock, räknadt från samma dag, dem, som derförinnan hade från nämnda fond undfått låne-undersiöd mot 9 procent.
Staten kan ej gerna antagas vilja uppträda såsom ockrare vid sina låne-under stöd till afhjelpande af en allmän förlägenhet i affärslifvet.
Får han sina kostnader betäckta, så är del allt hvad rimligen kan fordras.
Tillfälle, att låta låntagarne före den 51 Mars få tillgodonjuta ränte-nedsättningen från denna dag, lika med andra låntagare efter den tiden, erbjöd sig, dä de förre nästa gång derefter inställde sig, för att förskottsvis betala halfårs-räntan; och som denna nedsalta ränta ändock öfverstiger den lagliga, borde väl Staten vara den lörsta ali, så vidt det utan förlust kan ske, söka att åter närma sig den.
Hade låntagarne före den 31 Mars upptagit sina lån till en böljan endast på halft år, skulle de obestridligen vid nästa omsättning fåll tillgodonjuta den nedsatta räntan.
Kan det då vara förenligt med Statens höga ställning, att begagna en juridisk öfvervigt till att betunga några med högre ränta, än andra personer i samma kategori erlägga?
Säkerligen icke.
Revisorernas af Herrar Fullmägtige understödda förslag förtjenar i allo Rikets Ständers bifall.»
Herr von Ehrenheim, P. J, och Herr Lallerstedt. af Herr Doktor Sandberg; »Med anledning af föreskriften i Banko-reglementets 30 § 2 mom. hade Herrar Banko-lullmägtige beräknat ränta och provision för det utländska stats-lånet till 7% procent om året.
För att tillika kunna hetäcka upplånings-, indragnings- och förvaltnings-koslnaden hade Ständerna medgilvit en tillökning derutöfver af högst 2 procent.
Man kan då ingalunda säga, att Fullmägtige 24 Banko -Utskottets Berättelse JVs 6. uppstegrade kostnaden lör högt, när de tilläde blott l'/4 procent och bestämde räntan för utlåningen ur denna fond till 9 procent om äret.
Detta skedde den 14 Februari 4 858; och häremot har icke heller Utskottets pluralitet gjort någon an märkning.
Under Februari och påföljande Mars månad utlemnades åtskilliga lån äfven p;1 längre tid, vid hvars erhållande låntagaren måste vidkännas afdrag af ett halft års ränta efter 9 procent och sedermera i förskott för hvarje halfår erlägga lika hög ränta under hela den öfverenskomma tiden.
Men i slutet af Mars lyckades det Banko-fullmägtiges nit och omtanka, att för den icke indragna delen af Stats-iåne-fonden på utrikes ort betinga Banken en ränta af 1V-. ä 2 procent.
Derigenom blek det möjligt att, utan fruktan för förlust, för alla derefter utgående lån nedsätta räntan till B procent, hvilket syntes äfven vara påkalladt deraf, att blott 3,000,000 R:dr mot den högre räntan blifvit utlånade.
Genom detta beslut uppkom det missförhållande, alt de sorn förut erhållit lått på längre tid skulle under hela lånetiden erlägga 9 procent, hvilket Herrar Bankofullmägtige med skäl ansågo obilligt och hemställde derföre, att dessa äldre låntagare väl skulle vidkännas 9 procent för de lörsta 6 månaderna, men sedermera i likhet med de öfriga efter 8 procent erlägga förskotts—räntan för hvarje halfår, tills betalning skedde, Ett sådant förslag har af Banko-revisorerna blifvit förordadt, och enär meniagen väl icke kan vara att låta säkre och vederhäftige låntagare betala en högre ränta, än billigt är, för att derigenom bereda sig tillgång att betacka möjliga förluster pä andra, ser jag icke tillräckligt skäl att uppskjuta beslutet härom till skulden blir till fullo liqviderad.
Fördenskull och dä detta Herrar Banko-fullmägtiges förslag synes mig vara öfverensstämmande med rättvisa och billighet, får jag lör min ringa del vördsamt tillstyrka dess antagande.» af Herr Ditzinger, Flerr Friherre Stjernstedt, A. JU., har begärt att få antecknadt, det lian icke deltagit i Utskottets i förevarande fråga fattade beslut.
Af Herr Lallerstedt, som ansett Utskottet böra yttra sig »ifver Fullmägtiges åtgärd att till en början bestämma räntan och provisionen vid utlåning från Statsläne- fonden till 9 procent.
Om berörde ränta och provision, på sätt en Fuilmägtig yrkat, blifvit satt till lägre procent, hvaremot de af Rikets Ständer i afseende på utlåningen Fullmägtige meddelade föreskrifter icke innefattade hinder; så hade, i Herr Banko-Utskottets Berättelse M 6.
Lallerstedts tanke det med statslånets upptagande åsyftade ändamål bättre befordrots, samt den höga räntefot, som under sednare tiden varit gällande och ulöfvat en så förlamande inverkan på handeln och rörelsen, helt säkert kunnat undvikas. vid § 9. af Herr Friherre Tersmeden, W, F. » » von Ehrenheim, F. ./. » » Åkerman, Fredrik: »Enligt Grundlagar och Instruktion är del Utskottets åliggande att noggrannt och sorgfälligt granska Herrar Banko-fullmägtiges utöfning af det vigtiga kall, som blifvit dem anförtrodt.
Om således det redan i följd häraf är
Utskottets pligt att egna en serdeles uppmärksamhet åt de vigtigare momenterna af deras förvaltning, bör vid denna riksdag densamma tagas i anspråk med ökad kraft, i afseende å ett Herrar Fullmägtiges tillgörande, som länge utgjort föremål för olika bedömande inom allmänheten.
Angående de i November är 1857 af Herrar Fullmägtige med Direktionen lör Stockholms Kredit-förening ingångna penningetransaktioner, hvarom lörmäles i 1858 års Stats-revisorers berättelse, har Utskottet yttrat: att Utskottet vid betraktande af den skicklighet och framgång, hvarmed ifrågavarande transaktioner blifvit utförde, och det gynnsamma resultat, som deraf för Banken uppstått, ansett sig ega skäl hemställa, att Rikets Ständer, med afseende å dåvarande utomordentliga förhållanden, måtte vid de vidtagna åtgärderna låta bero.
Jag har biträd t detta omdöme destohellre, som, med afseende ä de löljder den beslutade åtgärden, om den misslyckats, kunnat för Herrar Fullmägtige med föra, de rättvisligen böra anses vid detta tillfälle halva ådaglugt mod, rådighet och intresse för Bankens fördel.
Men då jag sålunda bedömer denna åtgärd, uppstår deraf en gifven nödvändighet att tillse, huruvida åtgärden var föranledd af yttre af herrar
Fullmäg tiges tillgöranden oberoende anledningar, eller om de förluster, hvarmed Banken hotade6, borde, om de inträffade, lillskrifvas Banko-förvaltningen.
Vid en undersökning härom, hvaruti Utskottets samtlige ledamöter jemte mig deltagit, tror jag mig hafva funnit, att de faror man med allt skäl ansett nödigt söka besvärja, härrört från del sätt, hvarpå vexeluppköpen blifvit utförde under tiden September-medio
November 1857, af de för denna rörelses bedrifvande ibland Fullmägtige utsedde Deputerade.
Nyssnämnda tidpunkt inträffade näst före utbrottet härstädes af den kris inom den handlande och industriella verlden, som småningom antog större dimen Bih. till B.
Brot. 1859 & 1860. 6 Sami. 1 Afd. 5 Haft. -i 26 Banko-Utskottets Berättelse J\s 6. sioner, intill dess den under sednare hälften af November hann sin kulminationspunkt, samt såväl annorstädes som här förorsakade sår, af hvilka månget ännu är oläkt.
Men deri kom icke alldeles oförberedd för dem, som velat eller bort uppmärksamma åtskilliga tilldragelser å Europas större handelsplatser.
En sådan be traktare kunde icke hafva undgått erfara, huru i följd af flere omständigheter, som det blefve för vidlyftigt att här omnämna, föreställningen om hotande faror gaf sig tillkänna i London och Hamburg eller de handelsplatser, med hvilka vi hafva våra flesta varu- och penninge-utbyten, under form af penningeräntans eller discontos hastiga stigande
Detta disconto, -— under vanliga förhållanden å dessa städers börser uppgående tili 2 å 3 proc., någon gång derunder, för goda papper — hade,^ redan vid början af Oktober månad hunnit i Hamburg 6V2 och i London öV2 proc., men ökades derutöfver inom en månads förlopp sålunda, att den sattes i Hamburg den 7 Oktober till 7V2 proc., » 17 Oktober » 9 proc. och den 20 Oktober » 9V2 proc.; sami i London den 9 Oktober » 6 proc., » 12 Oktober » 7 » » 19 Oktober » B » och den o November lill 9 proc.
Dessa förhållanden kunde icke och fingo icke vara obekanta för herrar Vexeldeputerade, och borde alltså hafva vid de vexelköp, som skedde för Bankens räkning, framkallat ökad försigtighet; men en granskning af de skedda vexelköpen ådagalägger icke sådant, snarare motsatsen deraf.
Man finner nemligen vid genomgående af den så kallade Inventarieboken öfver oremitterade vexlar, alt, sedan icke några vexeluppköp under sommarmåuaderne eller ifrån den 29 Juni till den 24 September egt rum, vexlar från och med nämnde dag till betydligare belopp börjat uppköpas, samt fortgått ända till krisens utbrott: att nämnde belopp uppgått den 15 Oktober till 179,125 Mark Banko; den 22 ! samma månad till 107,000 Mark samt den 2, 5 och 12 November tillsammans till 650,160 Mark; samt att dessa vexelköp skett för omkring 800,000 Mark af personer, som kort efter krisens utbrott stoppade eller gjorde cession och af hvilka ingen enda, efter hvad kändt är, befattat sig med exportaffärer, så att inköpen af deras vexlar kan antagas hafva skett i ändamål att för dem underlätta indragningen af fordringar för ifrån Sverige till utlandet utförda produkter.
Om denna granskning gifvit mindre tillfredsställande resultat, så ökas anled - ningarne till betraktelser deraf, att Banken icke vid ifrågavarande tidpunkt för egna Iiqvider utrikes var f behof af att köpa vexlar, utan handlade härvid endast i följd af stadgandet i Reglementets 109 §, som bemyndigar Fullmägtige alt för Banko-Utskottets Berättelse M 6. 27 metalliska kassans förstärkande uppköpa vexlar af välkända och solida trassenter elier endossenter.
Dessa upplysningar, nödvändiga för bedömande af Fullmägtiges handlingssätt vid transaktionen med Stockholms Kreditförening, har af minoriteten inom Utskottet ansetts icke böra undanhållas Rikets Ständer, som, efter erhållen känne ■ dom deraf, sannolikt skola finna Utskottets majoritet hafva alltför lindrigt bedömt det sätt, hvarpå Bankens vexelaffärer blifvit bedrifna under tiden näst före den i slutet af år 1857 härstädes inträffade handels- och penningekrisen» Uti Herr Åkermans reservation hafva instämt: Herr Grefve Lewenhaupt. C. M. C., » Friherre Stjernstedt, A. W. » Flach, J.
F. Ph., så vidt reservationen rörer Vexel-deputerades åtgärder; vice Talmannen Herr Schwan och Herr Ditzinger. af Herr Lallerstedt, som åberopade den utredning, hvilken finnes i Herr Åkermans reservation intagen, och ansåg att Utskottet, vid bedömande af de för Bankens räkning under September til! medlet af November månad 1857 verkställda vexelköp, företrädesvis bort fästa sig vid den omständigheten att dessa köp skett utan aktgifvande på den financiella kris, som, redan långt förut bebådad, just samtidigt med början af dessa vexelköp utbröt i Förenta Staterna och under deras fortsättning mer och mer närmade sig till Sverige. af Herr Ekman, hvilken åberopat såsom sin mening följande inom Utskottet till öfverläggning framställda förslag til! jttrande, nemligen: »att vexelköp under tiden medio Septembcr-medio November år 1857 icke skett med tillräcklig uppmärksamhet på de tecken inom den financiella verlden, som bebådade en förestående kris, hvartill för Bankens Vexel-deputerade förefunuits ökad anledning i stadgandet i 109 § af Banko reglementet, angående vexelköp, hvilken icke innefattar något åliggande för Fullmägtige i detta afseende utan endast ett bemyndigande för dem att för bibehållande och konsoliderande af Bankens metalliska kossa uppköpa vexlar af solida trassenter eller endossenter; i hvilket sednare hänseende förekommer, dels att större delen af de köpta vexlarnes beskaffenhet icke gaf anledning förmoda, att trassenterne dermed alsåge att indraga utrikes egande fordringar, dels ock alt Bankens Vexel-deputerade, på sätt 1858 års Revisorer anmärkt, i vissa fall synas hafva sträckt deras förtroende nog långt lill de personers vederhäftighet, som för vexlaruc voro ansvarige. af Herrar Gahn och Rinman samt Riksdags-lullmägtigen Liss Lars Olsson från Stora Kopparbergs län.
Vid § 7,9. af Herr Kontrakts-prosten Almqvist, »Jag har icke kunnat instämma uti Banko-fJlskotlels Berättelse M 6. och inlägger derföre reservation emot det omdöme, hvari Utskottet stannat öfver Fullmägtiges åtgärd, att, då framställningar den 12 sisllidne
Maj om anslags beviljande så väl till nya Filial-banker som till Handels- och Närings diskontens förstärkning samtidigt gjordes, reservfondens tillgångar i första rummet användes icke till försträckning åt Filial-banker enligt 174 § Banko-reglementet, utan till förmån för Handels- och Närings-drskontfonden, från hvilken, enligt sista riksdags beslut, indragningar förut hade skett just med hänseende till beslutet om Filialbanker.
Detta beslut, som 175 § af Banko-reglementet innehåller, att utöfver de före sista riksdag till försträckning åt Filial-banker redan utgifna 3,450,000 R:dr, Fullmägtige egde att dertill från Bankens reservfond anordna 5,550,000, hafva Fullmägtige så behandlat, att de flera ansökningar, som på grund af beviljade oktrojer och sanktionerade reglementen af organiserade bolag blifvit gjorde om försträckningar af Rikets Ständers till Filial-banker anslagne medel, i sednare tid fått åtnöjas med en ringa handpenning, oaktadt ännu öfver 2 millioner återstå af dessa medel odisponerade.» af Herr Doktor Sandberg: »Alt Herrar Banko-lullmägtige handlat i full komlig öfverensstämmelse med sin förnämsta pligt, då de under förhanden varande penningeställning icke pä 10 års lid utlemuade 500,000 ftrdr lill Filial-bankerna mot 23 procents ränta, utan i dess ställe använde dem i Handels- och Närings diskonteu, hvarest de gåfvo omkring 6 procent och derjemte kunde när som helst inom 6 månader indragas, är min fulla öfvertygelse, för hvilken jag har sökt utveckla skälen uti en utförlig reservation, som är bifogad 1859 års Banko-reviso rers tryckta berättelse sid. 106—110.
När efter oväntadt stora uttagningar på upp- och alskrifnings-räkningen utlåningen i Handels och Närings-diskonten för någon kort tid måste inställas, hördes deröfver ett högljudt missnöje.
Alt denna fond, som äfven bestrider jernbelåningen, blifvit mycket anlitad af landsorternas possessiouater och affärsmän, utvisa räkenskaperna.
Utlåningen derifrån räddade mången enskild från undergång och gaf utväg åt flere af Bankens egne gäldenärer att uppfylla sin betalningsskyldighet.
Banko-styrelsen låtit en inskränkt tolkning af ordalydelsen i Banko-reglementets 17.3 och 174 §§ föranleda en motsatt åtgärd, skulle med skäl kunnat anmärkas, att icke nog uppmärksamhet blifvit fästad vid Bankens säkerhet och den för handen varande yenningeställningen.
Ty det har väl aldrig kunnat vara Ständernas mening med dessa paragrafers antagande, att deras Fullmägtige skulle till Filial-bankerna ovilkorligen utlemna hela det belopp af 5,550,000 R:dr, som de, enligt 173 § litt.
M. mom 3, eg a att dertill ytterligare använda, äfven om realisationen derigenom skulle råkat i den yttersta fara, ty då hade åter den vägen varit beträdd, sorn förr ledi till myntförsämring och bankrutt.
Emellertid har Banko-Utskottet rättvisligen erkänt, att här ifrågavarande åtgärd, sorn Hanko-Utskottets Herättelse JW 6. 89 innevarande års Revisorer klandrat, är af Herrar Banko-lullmägtige nöjaktigt förklarad.
Jag ville tillägga att de, genom det sätt hvarpå de gatt till väga för att ulan märkbar känning kunna i behörig tid liqvidera första fjerdedelen af statslånet, gjort sig förtjente af Ständernas tacksamhet.
Men Utskottet har i förbigående klandrat fördelningen af de tillgängliga medlen med 90,000 R:dr till hvardera af de Filial-banker, som begärt försträckning.
Äfven denna åtgärd synes mig vara fullkomligen nöjaktigt förklarad, när det heter: »genom medlens spridning hafva flera orter deraf dragit nytta, än om allt »lemnats till en eller två Filial-banker, ehuru det är obestridligt, att för aktie O ’ »egarne i desse banker och för allmänna rörelsen i de orter, hvarest de skolat »utveckla sin verksamhet, fördelen varit gifven, om delningen uteblifvit» — Om t. ex. en enda Filial-bank erhållit hela tillgängliga beloppet 600.000
R:dr, sä skulle visserligen dess delegare kunnat påräkna 15 å 20 procent pä sina insatta penningar.
Deremot med blott 90,000 R:drs försträckning måste Filial-bankernas verksamhet förnämligast grunda sig på upp- och afskrifning, på deposit- och kreditiv—rörelse m. m., hvilka väl äro mindre vinstgifvande, men uppfylla de enskilda bankernas egentliga ändamål, som är: att, såsom förmedlande anstalter emellan långifvande och lånebehöfvande, fruktbargöra förhanden varande kapitaler; men ingalunda att genom en från Riksbanken erhällen öfverflödig penningetillgåug underhålla lyx och öfverflöd, uppjaga alla egendoms- och varupriser och framkalla svindlande spekulationer.
Lätom oss antaga, att Herrar Banko-fullmägtige handlat i öfverensstämmelse med det Höglofliga Banko-Utskottets här uttalade åsigt och lemnat alla medlen lill en eller högst tvä af de många Filial-banker, som liktidigt och nästan på en gång begärde försträckning: hvilka verop skulle man då icke nu fått höra af aktieegare, gynnare och målsmän för alla de öfriga, som ingen ting kunnat erhålla, öfver Banko-fullmägtiges obilliga och orättvisa förfarande, deras väld och mannamån!
Det är sannerligen icke angenämt alt under sådana förhållanden vara ledamot af Banko-styrelsen.»
Uti denna reservation hafva instämt: Herr af Wirsén, Th., Herr Doktor /.
Norström och Herr Kyrkoherden Heigman. af Riksdags-fullmägtige Olaus Ericsson från Götheborgs och Bohus län, Nils Svensson från Christianstads län och fars Guslaf Andersson från Elfsborgs län.
Vid § 20. af Herr Akerman, F. » » Doktor Sandberg: »Det har blifvit sagdt att
Filial-bankerna vid de sednaste riksdagarne varit Ständernas skötebarn.
Detta är en obestridlig sanning, och mången blef förledd till allt för stor ömhet om dessa anstalter af det 30 Banko-Utskottets Berättelse M 6. i hopp att de skulle röra sig ensamt med Rikets Ständers mynt och uttränga de sedelutgifvande bankernas små kreditpapper ur rörelsen.
Men ingen förhoppning har blifvit mera grundligt bedragen än denna.
Under sin tillväxt visade sig dessa skötebarn icke synnerligen välartade, aldraminst mot sin närmaste fosterfader
Riksbanken, som för deras fortkomst i verlden måste göra stora uppoffringar.
Ibland dessa har likväl Filial-banken i Sundsvall öfverträffa! alla sina kamrater.
Ty först fann den på att, utan grund i sin oktroj, utgifva tryckta räntebärande obligationer, åtföljda af räntecoupons-blad för 10 år — en prisvärd omtanka för framtiden —, öfver hvilket ofog
Riksbanken nödgades beklaga sig hos Kongl.
Maj:t, som genom nådigt bref af den 5 Mars 1858 stäfjade detsamma.
Sedermera företog sig samma Filial-bank att utgifva assignationer på Rikets Ständers Bank till ett vida större belopp än som motsvarades af det beviljade kreditivförlaget.
Det är i afseende på detta sednare förhållande, som jag tycker, alt Herrar Banko-fullmägtige kunnat gå nägot allvarsammare tillväga än som skett.
Ty sedan, genom jemförelsen emellan sammanräknade summan af bemälde banks adviserade invisningar och dess i Riksbanken beviljade kreditiv, öfverträdelsens verklighet ovedersägligen var ådagalagd, synes någon förklaring icke behöft infordras, utan Banko-styrelsen genast bort meddela Filial-banks-direktionen i Sundsvall den omförmälda varningen, och om rättelse derpå icke följt inom förelagd dag, straxt derefter utan uppskof vidtaga den åtgärd, som i Bauko-reglementets 173 § slutet af mom.
I) föreskrifves.
Häruti hafva instämt Herr af Wirsén, Th, Herr Doktor I.
Norström och Herr Kyrkoherden Bergman.