Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj nämnde år destomindre kunde anses innefatta fel i Domare-embetots utöfning, som Kongl. Majit och Kronans, jemte de fattiges rätt, så vidt den af bouppteckningens verkställande kunnat bero, redan innan Stadsfiskalens ansvarstalan emot den efterlefvande mannen gjordes anhängig, behörigen iakttagits derigenom att förrättningen blifvit till bestämd dag utsatt, samt, enligt det i nämnde beslut åberopade lagrum, den efterlefvande icke varit förfallen till annat ansvar, än att af sin lott i gemensamma boet mista en fjerdedel, som skolat tillfalla hustruns arfvingar, hvaraf följde, att på dem allena berott att rörande sådant ansvar väcka talan elier icke, Kongl. Hofrätten pröfvade rättvist, att Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter från all påföljd af åtalet frikänna.
På grund af de under skriftvexlingen upplysta förhållanden ansåg Justitie-Ombudsmannen sig kunna låta bero vid Kongl. Hofrättens utslag, så vidt Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter derigenom blifvit från ansvar för uraktlåtandet att taga behörig vård om boupptecknings-ärendet befriade; men fullföljde deremot i underdånighet till Kongl. Majit åtalet i fråga om det beslut, hvarigenom Stadsfiskalens ofvanomförmälde ansvarstalan blifvit lemnad utan afseende.
Härvid anmärktes, hurusom en med Stadsfiskalens lika beskaffad anmälan af Allmän Åklagare inför Häradsrätt, den der icke omedelbarligen egde lägga hand vid en försummad boupptecknings verkställande, för ingen del kunnat afvisas på enahanda sätt som här hos Rädstufvurätten skett, utan nödvändigt bordt föranleda till ett föreläggande vid vite för vederbörande sterbhusdelegare att den försummande skyldigheten fullgöra.
Då häraf följde, att Allmän Åklagare hos en sådan Domstol måste ega talan i ämnet, men rättigheten till denna talan ej kunde vara mindre hos ena arten af Domstolar, än hos den andra, yrkades till förebyggande af vidare tillämpning af Rådstufvurättens grundsats i underdånighet, att, med ändring af Kongl.
Hofrättens utslag i denna del, Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter måtte fällas till det ansvar Kongl. Majli kunde i nåder pröfva lagligt.
— Genom utslag den 30 September 1857 förklarade Kongl. Majit sig finna skäl icke vara anfördt, som i Hofrättens utslag kunde verka ändring.
Det i sednaste
Émbets-berättelsen (sid. 70) upptagna åtal emot Landshöfdinge-embetet i Östergöthland med Wadstena län, angående ett af Landshöfdinge-embetet meddeladt beslut om förbud för resande från kolera-smittade orter att, ifrån fartyg på Göta kanal, hafva gemenskap med land, är nu afgjordt genom Kongl. Majits den 4 November 1857 gifna utslag, hvarigenom Hofrättens utslag är vordet fastställdt.
Vid granskning af Fångförteckningarne från läns-fängelset i Fahlun för Juli Augusti och September månader 1852 anmärktes, att dröjsmål med företagande af ransakning rörande en för stöld häktad person kommit att ega rum derigenom, att, sedan denne i häktet inkommit den 27 Juli, Konungens Befallningshafvande, som dagen derpå från vederbörande infordrat hans prestbevis, först sedan detta bevis den 22 påföljande Augusti erhållits, hos Domhafvande!) begärt ransakning, hvilken derefter den 30 September inför Häradsrätten blifvit hållen.
Sedan skriftvexling med Konungens Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län rörande förhållandet egt rum, och Konungens Befallningshafvande, under åberopande af före - skriften i Kongl. Förordningen den 11 Juli 1753 om prestbetygs infordrande och aflemnande till vederbörande Domstol, när häktad person till ransakning inställes, tillkännagifvit sig icke kunna, utan att bestämda föreskrifter i ämnet blefve af vederbörande meddelade, afvika från det förfaringssätt, som sålunda blifvit anmärkt, eller antaga den af.Justitieombudsmannen antydda utväg, till fängelsetidens möjliga förkortande för den häktade, att, då infordrande af prestbevis vore nödigt, samtidigt dermed påkalla ransakning hos Domaren, har, sedan Landshöfdingen i länet aflidit, remiss till åtal emot Landssekreteraren derstädes inför Kongl.
Svea Hofrätt egt rum; och genom utslag den 7 Augusti 1855 har Kongl. Hofrätten sig yttrat, att, ehuru, jemlikt grunderna för lista Kap. 1 § Straff-balken och Kongl.
Förordningen den 10 April 1810, det ålegat Konungens Befallningshafvande, att, sedan ofvanomförmälde, för stöld häktade person den 27 Juli 1852 till Länsfängelset inkommit, genast och utan att afbida ankomsten af infordradt prestbevis, anmoda vederbörande
Domare att angående honom företaga ransakning; likväl och som Landssekreteraren af den utaf honom åberopade Kongl. Förordning den 11 Juni 1753 kunnat hämta anledning att, på sätt som skett, afvakta prestbevisets ankomst, innan Domaren om ransakningens företagande anmodades, samt icke visat blifvit, att, genom Kongl. Majits
Belällningshafvandes berörde förfarande, den häktade varit i fängelset qvarhållen längre tid, än som skolat åtgå, i händelse Konungens Befallningshafvande genast efter det den tilltalade i häktet inkommit hos Domaren påfordrat ransakning, funne Kongl.
Hofrätten, det Landssekreteraren icke kunde till ansvar i målet fällas.
Då ifrån Kongl.
Förordningen den 11 Juli 1753 någon laglig anledning för Konungens Befallningshafvandes åtalade förfarande svårligen syntes vara att hämta, enär hinder för Konungens Befallningshafvande icke kunde möta att samtidigt med prestbetygets infordrande hos Domaren begära ransakning med den häktade; men Konungens Befallningshafvandes sätt att gå tillväga stöde i uppenbar strid med grunden för den i Kongl. Förordningen den 10 April 1810
Domstolarne meddelade föreskrift att inom viss kort tid företaga ransakning med häktade personer, och hvilken grund, som icke kunde vara någon annan, än att häktade böra med minsta möjliga uppskof inställas fördomstol, redan i Straff-balkens 1 Kap. 2 § blifvit otvetydigt uttalad, fullföljdes af Justitie-Ombudsmannen talan hos Kongl.
Majit emot Kongl. Hofrätten s utslag med underdånig hemställan, att Kongl. Majit måtte bestämma det ansvar, som ansåges böra Lands-Sekreteraren för anmärkte förfarandet drabba; men, enligt Kongl. Majits utslag den 30 September 1857, lemnades dessa besvär utan afseende.
Under den af Justitie-Ombudsmannen år 1854 företagna embetsresa anmärktes vid granskning af Rådstufvurättens i Uddevalla dombok för år 1853, att bemälde
Rätt nog länge dröjt med slutliga afgörandet af de flesta i nämnda dombok, såsom afdömde, upptagna mål, så att bland dessa, hvilka för året utgjorde ett antal af 18, icke mindre än 13 berott på Rättens pröfning längre tid, än fyra månader efter den dag, då de före utslagets afkunnande sednast förevoro; hvarförutan tre andra vid September månads början nämnde år slutligen utförda mål icke blifvit med slut afhulpna förr, än i Februari och April månader 1854.
Sedan åt Advokatfiskalsembetet i Kongl. Göta Hofrätt uppdrag blifvit lemnadt att, för den långsamhet i ärendernas behandling, som sålunda vore ådagalagd och som icke syntes motsvara ett billig anspråk på nit och skyndsamhet i lagskipningen, emot Rådstugurätten i Uddevalla utföra åtal och dervid å Ordföranden och Ledamöterne yrka ansvar efter lag och sakens beskaffenhet, har, uppå nämnde åtal, Kongl. Hofrätten genom utslag den 4 Juli 1855 sig utlåtit och väl funnit, att obehörigt dröjsmål egt rum med afgörandet af ifrågakomne mål, men, med afseende å så väl hvad Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter till sitt urskuldande anfört derom, att då handlagda och af - gjorda mål under åren 1852 och 1853 uppgingo till liera hundrade, den anmärkta långsamheten med deras afgörande syntes icke hafva sträckt sig till något större antal; att ombyte under tiden inträffat med Rättens Ordförande, hvilken ensam hade åliggande att uppsätta beslut uti de hos Rådstufvurätten och Magistraten förekommande mål, som blefvo slutligen afgjorda; samt att icke någon af parterne uti de uppgifna målen framställt klagan öfver dröjsmål, eller deraf erfarit någon olägenhet; — som ock det förhållande, att någon skada genom det anmärkta dröjsmålet veterligen icke skett, ansett något bötesansvar derför icke böra Rådstufvurättens ordförande och ledamöter ådömas.
Ehuru det möjligen kunde sägas, att skada icke veterligen skett genom de anmärkta dröjsmålen, åtminstone så länge icke någon part deröfver fört klagan, befunnes sådant vid närmare eftersinnande destomindre antagligt, som hvarje onödigt uppehåll i en rättsfrågas afgörande löga någonsin kunde undgå att förnärma någondera af parterna, fastän de af begripliga orsaker sällan deröfver klagade, samt de af Rådstufvurätten till dess urskuldande uppgifna ursäkter icke heller syntes förtjenta af odelad uppmärksamhet, anfördes af Justitie-Ombudsmannen underdåniga besvär emot Kongl. Hofrättens utslag; under yrkande, att ansvar måtte Rättens ordförande och ledamöter ådömas; men genom utslag den 31 Augusti 1757 har Kongl. Maj:t förklarat sig finna skäl icke vara anfördt, som i Hofrättens utslag kunda verka ändring.
Emot Rådstufvurättens i Marstrand ordförande och ledamöter är, enligt Justitieombudsmannens förordnande, åtal inför Kongl. Göta Hofrätt utfördt derföre, att Rådstufvurätten, som genom särskilde utslag på en och samma dag dömt en person att, för särskilde slagsmål, plikta dels 14 R:dr 40 sk., dels 4 R:dr. 16 sk.
Ranko, förvandlat dessa bötesbelopp, hvart för sig, till fängelse vid vatten och bröd, nemligen under 13 dagar för det förra och 5 dagar för det sednare, i stället att genom ett beslut förvandla sammanräknade bötesbeloppet 19 R:dr 8 sk. till 16 dagars fängelse vid vatten och bröd; hvarförutan emot Borgmästaren särskildt blifvit anmärkt, att han, då den sakfällde, för kroppsstraffets undergående, till länshäktet insändes, icke medskickat de utslag, genom hvilka böterne blifvit ådömde, utan i stället låtit fången åtföljas af förpassning, den der varit i så måtto oriktig, att den dels icke upptagit bägge de särskildt ådömde bötes-beloppen, dels icke heller förvandlings-straffen, hvart för sig, utan sammanlagda, hvarigenom Exsekutor varit hindrad att upptäcka, det den händelse funnits för handen, som i Kongl. Brefvet den 26
Maj 1827 omlörmäles.
Hofrättens den 28 Augusti 1857 öfver nämnde åtal gifna utslag innehåller: att, .emedan Rådstufvu-rätten felaktigt förfarit derutinnan, att den underlåtit att, i enlighet med föreskriften i nyss åberopade Kongl. Bref, sammanlägga och på en gång förvandla de böter, som genom ifrågavarande särskilda utslag blifvit ådömda, hvarigenom liändt, att den sakfällde kommit att undergå två dagars fängelse vid vatten och bröd mera, än vederbordt; och Borgmästaren derförutan vid den bötesfälldes förpassande till länshäktet, för undergående af förvandlings-straffet, i ofvan anmärkte hänseende oriktigt förfarit, dömdes, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegängs-balken, Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter att, för hvad dem sålunda vid embetets utöfning till last kommit, böta, den förre 13 R:dr 16 sk. samt hvardera af Ledamöterna 6 R:dr 32 sk., hvarjemte de förpligtades att återgälda Kongl. Maj:t och Kronan den kostnad, som motsvarade två dagars underhåll i fängelse vid vatten och bröd.
Genom nyss bemälde Kongl. Hofrätts utslag den 27 Februari 1857 är efter åtal, som Justitie-Ombudsmannen förordnat, en t. f.
Domhafvande i Quille härad, dömd att, jemlikt i Kap. 12 § Rättegångs-balken böta 16
R:dr 32 sk. för den vårdslöshet och det oförstånd han, i egenskap af Ordförande i nämnde Häradsrätt, ådagalagt i thv, alt Häradsrätten, oaktadt föreskriften i 11 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, genom utslag den 18 November 1853 dels dömt en till andra resan, då med inbrott förenad, stöld förvunnen person att böta det stulnas värde fyradubbelt och för inbrottet straffas med nio dagars fängelse vid vatten och bröd dels ock förordnat, att den sakfällde, om han icke egde tillgång till böterne, skulle i en bot straffas med 16 dagars fängelse vid vatten och bröd, äfvensom att, i hvilketdera fallet som helst, undergå uppenbar kyrkoplikt, i stället att förvandla ansvaret för stölden till den svårare straffart, som för inbrottet ådömdes, utan tillåtelse för den dömde att samma stöld med böter umgälla.
Uti ett vid Rådstugurätten i Sigtuna handlagdt afträdes-, urarfva- och boskillnads-mål efter en afliden gift man, hade dennes enka_ yrkat, att under boskilnads-rätt få ifrån mannens borgenärer undanskifta henne, enligt Åktenskaps-förord, enskildt tillhörig, i bouppteckningen specifierad lösegendom till upptaget värde, deraf dock en del penningar, som deruti inräknats, vid mannens död icke funnits i behåll.
Rörande detta yrkande, hvilket af åtskillige borgenärer blifvit bestridt, innehöll Rådstufvu-rättens den 27 November 1854 gifne
Dom i nämnde mål, att »samma yrkande icke kunde i vidsträcktare mån bi»fallas, än att, vid det förhållande att öfrige borgenärerne boskilnads-ansökningen icke »bestridt, enkan skulle vara berättigad att af hvad hon möjligen kunde komma att afstå »af de persedlar, eller motsvarande belopp vid försäljning deraf, hon yrkat att på grund »af Äktenskaps-förord undanskifta, tillgodonjuta hvad som deraf, i fall desse borgenärer »ansökningen i stället bestridt, hade, jemförelsevis till öfrige till samma egendom lika rätt »egande borgenärers fordringar, bordt belöpa sig på dem, hvilka genom domen tillerkändes »sistofvannämnde bergenärer, de der åter ansågos förlustiga all rätt till andel af ifråga»varande persedlar.» Sedan detta Domslut kommit till Justitie-Ombudsmannens kännedom och anmärkning om dess oförenlighet med 2 mom. i 92 § af gällande konkurs-lag blifvit Rådstugurätten meddelad, men Rätten förklarat sig icke finna detsamma emot åberopade lagstadgandet stridande, har remiss till åtal inför Kongl. Svea Hofrätt emot Rådstugurätten» Ordförande och Ledamöter blifvit meddelad.
— Bemälde Kongl.
Hofrätts utslag öfver åtalet är utfärdadt den 5 November 1856 och innehåller, att som något yttrande i anledning af boskillnads ansökningen ej blifvit af åtskilligo borgenärer afgifvet och desse borgenärer följaktligen, utan att medgifva eller bestrida ansökningen, öfverlemnat till
Rådstufvurätten att enligt lag pröfva giltigheten af densamma; alltså och då bemälde borgenärers underlåtenhet att, lika med deras medparter, uttryckligen bestrida den sökta boskillnaden icke lagligen medfört den påföljd för de förre, att anses hafva derigenom eftergifvit eller förlorat den dem i annat fall tillkommande rätt till den egendom, som enkan anhållit att få undanskifta, funne Kongl. Hofrätten nu anmärkta
Dom i så måtto oriktig, som Rådstufvurätten, på grund allenast deraf att åtskillige borgenärer icke bestridt boskillnads-ansökningen, bifallit densamma, i hvad den bemälde borgenärers rätt rörde; dock ansåges
Domen i berörde hänseende icke vara af beskaffenhet att för Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter, som i beslutet deltagit, till ansvar föranleda.
Uti en till Justitie-Ombudsmannen af Boktryckaren J. E.
Ekbom angifven skrift fördes klagan deröfver, att Ofverståthållare-embetet för Polisärenden låtit från klagandens boktryckeri borttaga honom tillhöriga exemplar af Tidningen »Fäderneslandet»
N:is 77 och 79, under förebärande, att dessa tidningsnummer voro till konfiskation dömda, oaktadt Kongl. Svea Hofrätts utslag i det emot utgifvaren af nämnda tidning då anställda tryck, frihets åtal ännu icke fallit.
Sedan Herr Polismästaren C. A.
Ekströmer, som å Ofverståthållareembetets vägnar ärendet handlagt, lemnats tillfälle att sig i ämnet förklara och han dervid hufvudsakligen åberopat, att den öfverklagade åtgärden, efter vederbörande åklagares begäran 0111 handräckning, skett på grund deraf, att Stockholms Rådstufvurätt genom utslag dagen förut dömt, att ofvannämnda tidningsnummer skulle konfiskeras; men Justitie-Ombudsmannen icke ansett berörde omständighet innefatta tillräcklig grund för meddelande af verkställighet åt ett utslag, som måste underställas Hofrätts pröfning, och hvilket således, enligt 25 Kap. 5 § Rättegångs-balken, icke finge gå i fullbordan förr, än Underrättens ransakning och dom blifvit i Hofrätten skärskådad och pröfvad, uppdrogs åt Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt att emot Herr Polismästaren Ekströmer utföra åtal och å honom yrka det ansvar, hvartill lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda, dervid jemväl de ersättnings-anspråk, klaganden, i saken hörd, komme att framställa , borde efter befogenhet understödjas.
Hofrättens den 16
December 1856 gifna utslag innehåller, att Kongl. Hofrätten väl funné det Öfverståthållareembetet, vid det förhållande, att Stockholms Kådstufvurätts ofvanomförmälda utslag blifvit Kongl.
Hofrättens pröfning understäldt, icke emot 25 Kap. 5 § Rättegångs-balken bordt, på sätt som skett, innan Kongl. Hofrätten meddelat sitt beslut i tryckfrihetsmålet, för verkställighet af Rådstufvurättens utslag, förordna om ifrågavarande genom utslaget till konfiskation dömda tidningsnummers tagande i beslag; men, med afseende å hvad i förvarande mål förekommit och då, till följd deraf, att Rådstufvurättens utslag, i hvad det angår tidningsnumrens konfiskation, sedermera är vordet af Kongl. Hofrätten gilladt, genom berörde konfiskations-åtgärd hvarken klaganden kunde anses hafva blifvit i sin rätt förnärmad eller någon skada honom tillskyndad, ansäge Kongl. Hofrätten Herr Polismästarens åtalade förfarande icke vara af beskaffenhet, att ansvar eller ersättningsskyldighet derför borde honom ådömas.
Genom granskning af 1854 års Fångförteckningar från Vester-Norrlands länshäkte och derefter förd skriftvexling med Konungens Befallningshafvande derstädes, utröntes, att Torparen Jacob Andersson från Byvattnet blifvit i häkte insatt den 23 April nämnde år, såsom dömd, ej mindre enligt Nätra Häradsrätts utslag den 18:de i samma månad att, i saknad af tillgång till ett vid 1853 års Vinterting honom ålagdt vite, undergå åtta dagars fängelse, än ock, enligt utdrag af bemälde Häradsrätts saköreslängd vid höstetinget 1853, att för skogsåverkan böta 196 ll:dr Banko, eller straffas med 28 dagars fängelse vid vatten och bröd; att Jacob Andersson jemväl utstått först det förra och derefter det sednare straffet oafkortadt; att, enligt anteckning i fånglistan, med den förpassning, som åtföljt Jacob Andersson till häktet och hvilken innehållit, att lian skulle vid brist af böter undergå 36 dagars enkelt fängelse, funnits fogadt endast förvandlings-utslaget om yitesböterne samt att, först sedan det enkla fängelsestraffet varit slutadt, ofyanomförmälda saköreslängds utdrag angående åverkans-böterne ankommit.
Rå sålunda uppenbart var, att Jacob Andersson, i strid med föreskriften i 11 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, lått utöfver högsta kroppsplikt undergå fängelsestraff för vitesböter och, vid utredande af orsaker dertill, sådant syntes hafva inträffat derigenom, att den Länsman, som insändt Jacob Andersson, i den utfärdade förpassningen oriktigt uppgifvit, det Jacob Andersson varit dömd att undergå trettiosex dagars enkelt fängelse, i stället för tjugoåtta dagars fängelse vid vatten och bröd samt åtta dagars fängelse, ådömda genom särskilda utslag, och att, till följd af berörda oriktiga uppgift, sistnämnde förhållande undgått Konungens Befallningshafvandes uppmärksamhet, så att straffen blifvit verkställda utan att någon sådan hemställan till Hofrätt skett, sorn i slikt fall, jemlikt Kongl. Brefvet R.
Just, •Ombudsm.
Ernb.-Bt,rättelse för ur 1857. 2 — lo - den 26
Maj 1827 bordt ega rum, — ansåg Justitie-Ombudsmannen sig böra ärendet hos Konungens Befallningshafvande i Vester-Norrlands län anhängiggöra, med yrkande, att bemälde Länsman måtte för den vårdslöshet, han sålunda låtit komma sig till last och af hvilken obehörigt lidande för den sakfällde uppstått, åläggas det ansvar, hvartill lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda.
Sedan åtal emot nämnde Länsman blifvit behörigen utfördt utan att nöjaktig förklaring öfver de anmärkta felaktigheterna blifvit af honom lemnad, har K.
Befallningshafvande, genom utslag den 30 April 1857, under åberopande af 1 Kap. 7 § Utsöknings-balken, dömt Länsmannen att böta en half månads lön med Tolf R:dr 24 sk.
Banko samt att ersätta Kongl. Maj:t och Kronan för Jacob Anderssons underhåll i häktet åtta dagar längre, än som vederbordt.
Jacob Andersson var enskildt godtgjord för sitt lidande.
För likartad förseelse, hvarigenom en sakfälld kommit att utöfver högsta kroppsplikt undergå tre veckors enkelt fängelse, har en annan Länsman inom samma län, efter åtal, hvilket Justitie-Ombudsmannen påkallat, blifvit af bemälte Iv.
Befallningshafvande genom utslag samma dag dömd att böta en månads lön med 25 R:dr Banko och att till Kongl. Maj:t och Kronan utgifva ersättning.
Den till häktet införpassade bade i detta mål frånträdt allt anspråk på godtgörelse.
För felaktigt förfarande ej mindre af en Länsman vid meddelande af förpassning, än af en Fångvaktmästare vid verkställandet af ådömdt förvandlingsstraff, hvarigenom den sakfällde kommit att undergå detta stral!', oaktadt han då redan var under tilltal lör annat brott, för hvilket han sedermera jemväl till ansvar fälldes, äro, efter åtal, hvars anställande Justitie-Ombudsmannen hos Konungens Befallningshafvande i Vester-Norrlands län begärt, bemälde Länsman och Fångvaktmästare dömde att hvardera plikta två månaders lön.
— Utslaget i detta mål är likaledes meddeladt den 30 April 1857.
Sedan Wäddö och Häfverö Skeppslags Tingsrätt, uti ett dit instämdt mål om bouppteckningsed, genom Utslag den 4 April 1854 förklarat, att, till dess visadt vore, att ett efter den aflidne bevakadt Testamente, hvarigenom Svaranden i målet, med vissa undantag, erhållit ali boets egendom, blifvit öfverklagadt och ogilladt, kunde Svaranden ej tillförbindas att den äskade eden aflägga; samt åtal emot den tillförordnade
Domhafvanden som fört ordet, då nämnde Utslag meddelades, blifvit anstäldt, i sammanhang jemväl med annan anmärkning emot någon hans åtgärd såsom Domare, har Kongl. Svea Hofrätt, som lemnat anmärkningen i öfrigt utan afseende, genom Utslag den 8 April 1857 förklarat, att då Svaranden i ofvanomförmälda mål ostridigt vid den ifrågakomne bouppteckningen uppgifvit den aflidnes qvarlåtenskap, och honom således, enligt 9 Kap. 1 § Arfda-Balken, utan afseende å det till hans förmån upprättade Testamente, bordt åläggas att bouppteckningen med ed besanna; i följd hvaraf Tingsrättens omförmälda beslut vore oriktigt, Kongl. Hofrätten pröfvade rättvist, i förmågo af 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, fälla t. f. Domhafvanden, såsom för beslutet ansvarig, att böta Femtio Daler silfvermynt med Sexton Riksdaler 32 sk.
Under granskning af fånglistorna hade anmärkts, att Krigsrätten vid första Kompagniet af Krono-arbetskorpsens Soldatklass den 23 Juli 1853 dömt en Krono-arbets - — 11 — soldat, att, om han,— såsom förvunnen att hafva stulit Tre R:dr 32 sk.
Banko i penningar, och derföre skyldig, att, jemte undergående af uppenbar kyrkoplikt, böta Elfva Riksdaler samma mynt, — icke förmådde böterna gälda, i stället undergå tio dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilket den sakfällde jemväl utstått, fastän han i saknad af tillgång till böterna bordt endast under fem dagar hållas i så beskaffadt fängelse, har, efter anställd! åtal, Kongl. Krigs-Hofrätten, genom Utslag den 26 Mars nästlidne år, dömt Krigsrättens Ordförande jemte tjenstgörande Auditören att hvardera böta för oriktig förvandling 6 R:dr 32 sk. samt Ledamöterne i Krigsrätten, utom en som under tiden aflidit och angående hvilken frågan om ansvar i följd deraf förfallit, att likaledes hvarför sig plikta för enahanda förseelse 3 R:dr 16 sk. allt Banko, samt att gemensamt, eller hvilken af dem som gälda gitte, ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för den dömdes underhåll i häktet längre tid, än som vederbordt; men då denne sistnämnde under tiden aflidit, hade frågan om ersättning till honom för obehörigt lidande förfallit.
Svea Hofrätt har genom Utslag den 16
December 1856 dömtDomhafvanden i Grums Härad, såsom för Häradsrättens felaktiga beslut ansvarig, att böta 50 daler silfvermynt med 16 R:dr 32 sk.
Banko, för det att Häradsrätten, medelst Utslag den 28 Maj 1852, förklarat, att en till böter för nekande af sin hand och förskrifning fälld person skulle i saknad af tillgång till böterne straffas med enkelt fängelse, i stället för fängelse vid vatten och bröd: