Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hat Herr Cederschjöld hemställt, om icke iJ LagUtskottéts Utlåtande N:o 155.' den föreslagna prsescriptionstiden af 6 månader må gälla äfven för beifran af de fylleribrott, hvilka äro af urbota beskaffenhet, erne* dan åtal, som efter nämnde tids förlopp anställas, icke ske för sakens skuld, utan af enskilda anledningar.
Herr Ribbing åter har, i anledning af denna §:s slutmening, att fylleribrott, som icke äro af urbota beskaffenhet och icke inom 6 månader, sedan de sig tilldragit, blifva hos vederbörlig
Domstol eller Police-inrättning anmälde, sedermera icke äro åtal underkastade, fästat uppmärksamhet derpå, att, då de, som blifvit förklarade omyndige eller förlustige medborgerligt förtroende, icke få med penningeböter försona sitt brott, hvilket således är urbota, det kunde inträffa, att man flere åt efter förseelsens begående varder för densamma anklagad och dömd förlustig medborgerligt förtroende; men tvist skulle deremot uppstå, huruvida den brottslige borde sättas under förmyndarevård eller icke.
Ehuru nu Utskottet funnit sig ej böra underlåta att, fastän i möjligaste korthet, sammanfatta och här upptaga förnämsta innehållet af de många, vidlyftiga, och till en del från alldeles stridiga åsigter utgående luagUlsioltets Utlåtande N:o 15-5; i5 anmärl-ningarne; på det att de må kunna af de Riks-Ståud , der frågan ännu ej är af— gjord, granskas och öfverväga*, anser dock Utskottet si mycket mindre nödigt att omständligen besvara hvarje serskildt yttrande, som Utskottet i Betänkandet anfört de hufvudsakligaste motiven till sitt förslag , samt ätskillige inkast äro dels af ringa vigt och dels af den beskaffenhet, att de, efter Utskottets omdöme , icke påkalla svar eller vederläggning; och inskränker Utskottet alltsä sitt utlåtande till följande omständigheter:
Orsakerne, hvarföre
Utskottet i sitt förslag ej upptagit den i i8i3 års Förordning anförda definition på fylleribrott, ärotvänne; den ena: att berörde definition, enligt Utskottets tanka, ingalunda förtjenar denna benämning eller kan lända Domare eller vittnen till någon ledning för urskiljandet, huruvida en för missbruk af starka drycker tilltalad person vid det eller de tillfällen, som kommit i fråga , befunnits i den belägenhet, att han rätteligen må anses vara till fylleribrott saker eller ej; och det andra: att, i allmänhet , definitioner å brott , för hvilka strafflag stiftas , icke lämpligen hafva sitt rum i sjelfva Dagen.
Det är af sistnämnde orsak , som Utskottet icke ens velat, i stället för den ofullkomliga och nästan intet sägande beskrifning, som Utskottet ute - 16 LagUisiottets Vilätnnde N;a 155. slutil, föreslå någon annan ; men Utskottet tvekar dessutom icke att öppet erkänna sitt oförmåga att, till uppfyllande af de fordringar eller önskningar, som i detta afseende blifvit till Utskottet framställde, utfinna någon tillförlitlig allmännelig regel, efter hvilken lofligheten eller olofligheten af starka dryckers njutande skulle kunna i alla fall med säkerhet mätas och bestämmas.
Tilläfventyrs torde någon äf de Talare, sorti klandrat Utskottets underlåtenhet ha rutinnan , ega den förmåga Utskottet saknar, och kunna fylla den brist, som fores Utskottet till last.
För sin del tror emedlertid Utskottet det ligga i Sakens natur, att någon annan grund för bedömandet af det tillstånd, i hvilket en menniska må anses såsom drucken eller af starka drycker öfverlastad, ej gifves, än närvarande åsyna vittnens på allmänna er farenhetsbegrepp stödda enskilda öfvertygelse.
Det är ock derföre, som Utskottet så mycket mindre funnit sig böra, enligt Herr Hjertås förslag, använda det i 1733 års Förordning nyttjade uttrycket: '*att en hvar, soni ho» norn ser, kan marka, att han är drucken* sam detta uttryck, strängt efter orden taget , skulle leda till den följd, att, om än, bland tio ojäfviga åsyna Vittnen, de nio logo på sin ed, att en för fylleri tilltalad person, vid det ifrågasatta tillfället, varit af starka dryc» ket ladgVishottstS Uilatands.
N:o 155. ker öfverlasfad , den tilltalade likväl ej kunde till ansvar fällas, om det tionde vittnet på sin ed intygade, att det ej kunnat märka , att den tilltalade var drucken — ett resultat, sorn ej vore förenligt med den allmänna grunds3tts i hevisningsläran, som i 90 §. af 17 Cap.
Rättegångs-Balken finnes uttryckt.
Den Utskottet gjorda tillvitelsen , att
Utskottet skall tagit dryckenskapslasten 1 försvar , lemnar Utskottet utan allt afseende^
Om denna tillvitelse icke eger någon annan grund än den, som må hafva blifvit hemtad från 1 mom. af motiverne till Utskottets förslag; så kan dess obehörighet icke behöfva ådagaläggas; ty att last bör skiljas ifrån brott, och att endast det senare , men icke den förra, är ämne för brottmåls-Iagstiftningen , det föreställer
Utskottet sig icke kunna blifva föremål för tvifvel.
— Frosseri och slöseri i allmänhet äro likarnycket lastersom fylleri; men man torde ej påstå, att de höra till Brottmals-lagens område, innan de öf» vergått till brott, d. v. s. innan genom deras ulöfvande andras rätt och säkerhet förnärmas.
Att menniskans danande till sedlighet är samhällets yppersta ändamål; samt att det är lagstiftningens pligt att , till detta ändamåls befrämjande, söka motarbeta lästerSik. till Riks-St.
Fröt. 1 g2.g — I83°> 7 SttmU I Af i, 3 3 :dje Bl. &te Ha, j8 LagUtskotttls Utlåtande N.'ö 155.’ ne, derom behöfde Utskottet ingen påminnelse ; likasom Utskottet ej lärer behöfva tillbaka erinra, att olämpliga och orättvisa Lagar samt hårda och onaturliga straff ej äro tjenliga medel för berörde ändamål.
För de stadganden och straffbestämmelser, hvilka Utskottet ur 1813 års Förordning bibehållit , anser Utskottet motiverne ej behöfva framläggas, och till de föreslagna förändringarne äro hufvudskälen i Betänkandet uppgifne.
Utskottet är visserligen långt ifrån att tro dessa förändringar vara fullkomliga; men Utskottet skulle finna sig tillfredsställdt, om de tillstyrkta jemkningarne kunde tjena att i någon nion minska de fel och brister , som utan tvifvel vidlåda nämnde Författning.
Alltför stor och hastig omskapning af en i opinionen så ingripande
Lag, sorn den ifrågavarande , har Utskottet funnit vådlig och derföre trott sig, under nu varande omständigheter och förhållanden , så mycket hellre böra inskränka sin åtgärd till det aldranödvändigaste, som det varit omöjligt att förlika de stridiga åsigter, hvilka härutinnan sökt göra sig gällande.
— Hit hörde afskaffandet af det skymfliga stockstraffet , hvars olämplighet till ett brott, i hvilket något elakt uppsåt ej ingår, icke borde kunna bestridas, och hvars upphörande Utskottet hoppas skola blifva af Rikets Ständer enhälligt beslutadt.
LagUtshottets Utlåtande N:o 155'. 19 Det i stället föreslagna stadgandet, att den , som dömes saker till fjerde resan fylleri , skall friisättas i omyndighets-tillständ, förmodar Utskottet vara ganska ändamålsenligt.
Sannt är väl, att exempel ej saknas på drinkare , som åtminstone länge bibehålla förmågan att förvalta sin egendom; men i allmänhet torde det kunna antagas, att den, som låtit så öfverväldiga sig af begäret till njutning af rusgifvande drycker , att han ej mägtar taga sig till vara för faran att, sedan, han tre gånger blifvit straffad för fylleri, åter visa sig drucken i allmänna lefvernet , äfven förlorat förmågan att med nödig omtanka sköta sina angelägenheter; och det är efter den allmännaste erfarenheten, men icke efter sällsynta undantagsfall, som Lagstiftaren bör lämpa sina föreskrifter.
— Beträffande åter Konungens Befallningshafvandes domsrätt i fyllerimål ; så innebära de allmänt kända och med skäl ofverklagade olägenheterna deraf så tillräckliga motiver för upphörandet af denna domsrätt, att afseende! på enhet i lagskipningen icke ens behöfver åberopas.
I allt öfrigt hänvisar Utskottet till sitt Betänkande , och öfverlemnar å nyo sitt förslag, oförändradt , till pröfning af de Riksstånd, som Betänkandet återremitterat.
Slockholm den 5 Januarii i83o. 3o Bil. t.
LagUiskotteis Utlåtande N:o 155!
Reservation af Herr Ribbing: ”Fylleriet, ehvad det benämnes för brott eller last, synes mig hafva blifvit af Utskottet ömsom för hårdt, ömsom alltför lindrigt ansedt.
Så har Utskottet låtit förlusten för alltid af medborgerligt förtroende qvarstå, att fortfarande kunna ådömas den, som försett sig med fylleri, hvilket efter en längre tid åtalas emot den, som länge sedan kan hafva bättrat och stadgat sitt lefnadssätt.
Så har Utskottet, till öfverénsstärnmels© med en fri husbehofsbränvinsbränning, infört en fri förtäring hemma i huset af starka drycker , med den serskilda förmonsrätt till lasters utöfvande hemma, att den inom eget hus druckne kan anses skicklig att vårda sina angelägenheter och vara hustrus och barns målsman , då deremot den, som rager rus i lag eller borta, ovilkorligen skall ställas un; der förmyndare.
Den, som är under 21 år och sig berusar, äfven som den, hvilken för fylleri blifvit omyndig förklarad , men super lika val , gå alldeles frie för delta slags ansvar» Utskottst har icke eller bestämdt, huruvida sådana rus, sorn omyndig täger, kunna tillerkännas laga kraft och verkan vid beräk - äB*7. till Lag Utskottets Utlåtande N.o 155. ning af iteration , sorn fordras för stt straffbestämmelsen af omyndighets förklarande akall kunna tillämpas
Flera brister och ofullständigheter vöre att anmärka , men jag vill ej vara vidlyftig.'
Man har velat bibehålla penningeböter-' ne, hvarigenom
Fylleriförfattningen mera blir ett privilegium för Fiscaler och girige åkia» gare, mera träffar den fattige och hans hus , der det nödvändigaste ofta måste vid Löte irnes utkräfvande utmätas, under det att dea förmögnare genast redovisar för sin förseelse i contant.
Man har sagt, att dessa olägenheter, att ©jemm träffa föremålen , åtfölja penningebö-i ter i allmänhet, men dermed hsr man icke vederlagt, att de för fylleri isynnerhet äro orättvisa, och Lagstiftaren har dessutom ieke för alla slags förseelser utsatt ansvar i pen-* ningar.
En ny Författning lemnar mera rum för tydning och advocatur, än en stadgad och länge tillämpad.
Genom ombyte af form är således föga att vinna, och i saken är ingen väsendtlig förbättring föreslagen. —■
SI länge dessutom källan icke dämmes i sitt ga Bil. I, LaglJtskottets Utlåtande N;o 155. upphof, lära öfversvämningarnes följder näia nog förblifva oförändrade.
För att emedlertid i någon mon vinna lättelse uti en länge såsom felaktig öfverklagad Lagstiftning i delta ämne, vågar jag till antagande vördsamt föreslå endast följande förändringar i nuvarande Förordning emot fylleri och dryckenskap: att det i penningeböter bestämda ansvaret för fyllerilasten nedsättes så , att för första resan fylleri bestämmes böterne till 2 R:dr 24 s., för andra resan till 5 R:dr och för tredje resan till to R:dr; men då någon för andra gången pliktfä 1 les ^ skall han tillika dömas att undergå varningar af Församlingens Pastor, i närvaro af 2 ine Socknemän, och då någon för 3stlje gången fälles till böter, skall han tillika dömas till varningars^ undergående inför Kyrkorådet.
Åliggande det executor, att besörja om verkställighet af Utslag i fyllerimål, äfven i afseende på varningsgrader?
nes undergående.
LagUiskoltets Utlåtande N;o l56. 33 N:o 156.
Ankom till Expod.
Utskottet den 19 Jan. i83o.
Utlåtande öfver anmärkningar vid Utskottets Betänkande, N:o 113, i anledning af Kongl. Majits Nådiga Proposition, angående rättighet för patrouille, post, vaktkarl eller fångförare, att genom bruk af skjutgevär förekomma fånges flykt.
Ofvannämnae Betänkande , hvilket Hedervärda Bonde-Ståndet bifallit , roen VällofJ.
Borgare-Ståndet afslagit, är af de inne öfrige Riks-Stånden till Lag-Utskottet återförvisadt, på grand af följande anmärkningar och yrkanden: hos Håglofl.
Ridderskapet och Adeln; 1:0 af Herr F. L. Rosenqvist: att , om allmän och enskild säkerhet blifvit störd a£ grofva missdådare, hvilka det lyckats att från fästningar och häkten undkomma, vöre det icke arrestanternes , utan deras fel , som äro satte att vaka deröfver, att fångarne icke roa kunna förskaffa sig friheten åter, hvarföre <3 4 LagXJtskéitett Utlåtande Njo i56. ej eller fangen rätteligen kunde straffas för hans bevakares försumlighet; att då , i samma mon, sorn samhällsordningens bevarande påkallar kraftiga och stränga åtgärder till förebyggande af den oro och våda, som dylika missgerningsman förorsaka, anspråket på vaksamhet
Iros deras väktare ökes, borde ock straffet skärpas för väktare, som låter fånge fly, men ingalunda rättighet lemnäs den förre, att, medelst den senares mördande, liefria sig från mödan, att honom från rymningsförsök hindra; att stadgandet i i §. 29 Cap. Missgernings-Balken , hvilket Lagens rum , enligt ordalydelsen och i öfverensstämmelse med capitlets rubrik, endast handlar om dråp af våda, begånget utaf den, som i rätta lifsnöd vill sig värja , eller far efter att fånga den , sorn lagliga gripas må , desto mindre syntes ega tillämplighet till ifrågavarande fall , som föreskriften , att väktaren 5:r.e gånger skall genom anrop varna långe, som söker fly, innan skott får lossas, antyder fullt uppsåt, samt icke en hvar, som skall arresteras, kaa benämnas missgerningsman , utan endast den , som blifvit till brott förvunnen och derföre till ansvar fälld; att påståendet , }idet häktad person, då han har kunskap om det äf ventyr, hvarmed försök till rymning är jörknippadt, har att skylla sig sjelf för den ofärd , sorn träff ar honom , om han icke dessmindre vågar förs LcgUtskotiets Utlåtande N:o l56. 3j såket," icke utgör någon giltig grund för stiftande af ifrågavarande
Lag, ulan endast kan anses såsom ett tröstemedel, sedan ett så rysligt stadgande blifvit antaget; att någon rättsgrund icke finnes, hvarföre fånge skall kunna öfverlämnäs till ett behandlande utom Lagen, helst fången , örn han af väktaren dödligen såras, varder befriad från undergående af ett straff, som är ätnnadt att väcka skräck och fasa, samt i sina sista stunder beröfvad tröst af ordets tjenare; äfvensom utöfvandet af Konungens heliga och Jjufvaste rättighet, att nåd göra och lif skänka , sålunda komme att bero af en fångvaktares godtycke; och att det för antagandet och tillämpningen af den föreslagna Författningen uppställde vilkor, att, till dödsstraff eller
Iifstidsfängelse dömde fångar skola vara försedde med en serskild klädedrägt eller eljest med sådana tecken utmärkta , att de genast äro igenkänlige, kunde föranleda grufliga händelser, enär man endast behöfde tvinga ett af våldet utsedt offer att ikläda sig en så beskaffad drägt, för att kunna strafflöst röja det ur vägen ; 2:0 af Herr Magnus Jacob Crusenstolpe’, att Utskottets förslag, ehuru begränsadt , likväl hade med sig stora olägenheter, — ibland andra , att färgerne på fångens drägt ejj kunde göras så bjerta} att inan vöre 4 26 LazUtskoitets Utlåtande N.o 156; stånd att urskilja dem i mörkret; och att just denna utmärkelse måste sätta brottslingen, om han slipper lös , i nödvändighet att begå nya brott, enär han, ehvar han sig visar , blifver behandlad såsom ett vilddjur, af hvilket man i repressalieväg kan förvänta ett derefter lämpadt uppförande; 3:0 af Herr Friherre G- F. Åkerhjelm'. att Utskottets förslag, såsom utgörande en partiel föreskrift, och icke, på sätt Kongl* Majlis Nådiga Proposition antyder, en allmännare instruction, vore mindre benöfligt, än just ett så beskaffad! allmännare stadgande, och 1 synnerhet än ett, som i likhet med nedan omförmälda förslag, vore rfgtadt emot det onda , hvilket af en talrik hop olofligen befriade fångar kari i samhället förorsakas, — en olyckshändelse , hvarmed en eller annan fånges rymning från en Fånggevaldiger icke syntes jemförlig; att Styrelsen för Fängelserna och Arbetsinrättningarne i Riker, — med hermad anledning af de lör allmänna säkerheten hotande händelser, som, dels vid de fängelser, hvilka af Militairetroupe bevakas , dels i synnerhet vid Cor— rections-inrätmingarne, der, under tillsyn af en fåtalig bevakning, fångarne äro utan allt slags fängsel och i åtnjutande af en frihet, den der endast begränsas af ordningen inom Inrältningarne och af murar utom dem, LagUtskottets Utlåtande N:o 156. 97 tid efter annan sig tilldragit, — hos Kongl. Maj:t i underdånighet hemställt om utfärdande af Instruction eller Lag för sådane fall , då vid häkten, som af Militaire - trouper bevakas, våld eller rymning icke genom andra medel än vapens bruk kan förekommas, samt , — enär denna bevakning, i saknad af klar och bestämd Instruction , befunnit sig i den svåra och betänkliga villrådigheten,
om den, af fruktan för menniskolifs möjliga spillande , skulle låta de instängde fångarne utöfva det naturliga, roen för samhällsordningen vådliga begäret att förskaffa sig friheten, eller, till förhindrande deraf, använda vapen, och blottställa sig för äfventyret af bestraffning derföre, att våldsgerningen blifvit hindrad , innan den hunnit materielt verka, — föreslagit ett så lydande stadgande; "Sker vald , eller hotas vaktkarl med ett anfall af fånge, håfve dd rätt att nyttja det vapen han eger , sd framt han icke pd annat sätt anfallet afvärja kan, dock med all möjlig försigtighet, sa att icke utan hogsta nödfall någon skada md ske till lif eller lem.
Ställer sig fånge till motvärn eller ålly der haji icke vaktknekts uppmaning, da denne honom från rymmande hindra vill, och varder da dräpen, ligge ogild, som i 2 5:te Cap. 1 J. Missgerning-Balken säges, Söker någon taga fdrij a8 LngUtsioitets Utlåtande N,n i56. ge med våld utaf vaktknekt och varder derunder dråpen , vare lag' samma å hvilket Lagförslag, ehuru dess antagande för närvarande icke syntes vara att förvänta , Herr Ftiherren likväl, med fästadt afseende I bevakningssättet vid Corrections-Inrältriin» garne och de der timade ryrnningsförsök, hvarom utförliga upplysningar jemväl blifvit meddelade, påkallat Utskottets uppmärksam» het; 4:0 af Herr P. G. Cederschjöld,, som förklarat, det han, för sin del, icke skulla vara obenägen att medgifva den yrkade rättigheten, om icke så stora svårigheter komma att vid verkställigheten möta , och om icke tillåtelsen så lätt kunde missbrukas : att det skulle blifva omöjligt utröna , huruvida posten verkligen , på sätt Utskottets förslag innehåller, 3tne gånger tillropat flyktingen, innan skottet lossats; att , derest vaktkarlen skulle ropa 3tne gånger, med sådan mellantid, att ljudet för hvarje gång åtskiljes, det vöre temmeligen säkert, att brottslingen , så vida icke naturhinder äro i vägen, skall hunnit utom skotthåll, innan posten eger räti tighet att skjuta ; att föreskriften , ”det vaktkarlen skall sigta dt ett sådant ställe af kroppen, hvars sårande ej är farligt får lifvet," syntes olämplig, emedan dylika stal-, Isn icke stöde att utpeka, samt skott i ryg - LagVisÅotteis Utlåtande N/o 156. gen och på nedra extremiteternt ofta vöre vida farligare, än å sjelfva bröstet; att ansvaret, som drabbar posten , orri lian skjutit i oträngdi mål, äfven hade sina svårigheter , äfvensom förhållandet dermed , sedan fången är död, svårligen torde kunna, i brist af vittnen, undersökas och utrönas; att ifrågavarande stadgande lättligen kunde missbrukas på det sätt, att man lemnade en fånge, den man ville undanröja, tillfälle tillflykt, men sköte honom så snart han hunnit väl ut ; 5:0 af Herr Nils Wilhelm Stråle t att om det, å ena sidan , är styrande magtens pligt att tillse, det en person , som lagligen blifvit förklarad vara för allmänna säkerheten så vådlig,
att han icke vidare får vistas på fri fot , qvarhålles i förvar ined så pålitliga medel, att utväg till rymning förekommes; så måste det , å den andra , vara lika nödvändigt , att .Lagstiftande magfen lemnar Styrelsen i hand alla de medel, sorn för ändamålets vinnande äro oundgänglige.
Frågan, huruvida våld må nyttjas för att hindra fånges flykt , vore således beroende af undersökningen, huruvida, detta medel förutan, tillräcklig säkerhet kan åstadkommas.
Dervid syntes angeläget att göra skillnad emellan olika slags langar och olika ställen för deras vårdande.
Att emot en anklagad, ännu icke till brott lagligen förvunnen 3o LagUt&lottets Utlåtande N:o i56. fänge, hvars frihet således icke kan antagas vara oförenlig med allmänna säkerheten, använda sl stränga medel , att lifvets förlust deraf lättligen kunde följa, stöde icke tillsammans med rättvisa.
Första vilkoret , för möjligheten att tillåta skjutgevärs användande emot fånge , vore således, att han är öfvertygad och dömd för sådant brott, att han må anses farlig för allmän säkerhet.
Set allmänna fängelse , hvaruti fången tinder ransakningen eller för domens verkställande hål. les, borde äfven så inrättas , att flykt derutur ej är möjlig utan vårdarens försummelse; ty, om man lernnar denne senare en på Lag grundad magt att, till fångens qvarhållande, sedan han kommit utom fängelsets murar, begagna skjutgevär , vore det att befara, att vården inom fängelset blefve mindre noggrann, hvaraf stora missbruk kunde följa.
Då äfven samma förhållande inträffade, när fånge under forsling bevakas af fångförare, utan hvars försumlighet eller våldförande undfly, ende ej är verkställbar^ syntes det betänkligt att, genom ett allmänt Lagstadgande meddela fångvårdare rättighet, att emot fångarne använda skjutgevär, helst deraf torde följa, att icke ens förmäns, på goda skäl grundade befallningar skulle deruti kunna göra inskränkning.
Annorlunda åter visade sig förhållandet med arrestanter å fästningar samt de å allmänna Arbetsinrätthingarne och Gorr LagVtskottets Utlåtande N:o ij6.
3i reetions-anstalterne inneslutne personer, som åro dömde, icke blott till fängelse, utan ock till arbete.
Då de , för sådant ändamål ur fängelset uttagne ofta erhålla större frihet, än dera» säkra förvarande eljest skulle medgifva, samt man, i anseende till fångens genom nöden uppdrifna uppfinningsförmåga , ständigt måste vara beredd på försök till frihetens återvinnande; så, eqär en man skall bevaka flera, torde rättigheten att emot dy* lik fånge, sorn söker fly, begagna skjutgevär, böra lemnäs hans vaktare, emedan skyldigheten , att säkert qvarhålla fangen , eljest ej kunde utfordras.
Dock borde vapnet ej få användas af någon annan , än verklig soldat, hvilken dertill, samt om sättet och vilkoren derföre , erhållit sin förmans uttryckliga befallning; äfvensom det torde förutsätsältas , att soldaten är posterad utom fängelsets murar, så att våld icke användes emot fången , innan han redan är på flykten stadd.