Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De gamla gröna kyrkkupolerna blänkte, som om de va- rit fernissade, och floden välte tungt sina vå- gor mot kajen.
Vattenståndet höjde sig, och gamla erfarna Pragenbor, som varit med om den stora öfversvämningen 1870, betraktade betänksamt de smutsiga, vresiga böljryggarna.
Men ungt folk gjorde sig föga bekymmer.
Kati och hennes man gingo äfven lugnt till hvila aftonen af denna femte regndag.
Kati hade haft rengörning och sof tungt trött- hetens sömn.
Frangois sof alltid förträffligt, och det stilla regnplasket verkade dessutom som en god vaggsång.
Men framemot treti- den blandade sig dofva kanonskott med detta plask, och småningom dog det alldeles bort i ett underligt dånande, mäktigt brusande, oför- klarligt något.
Med hvarje skott steg dånet, människoröster, nödrop, befallningar trängde igenom detsamma, och väckt af larmet reste sig Kati på armbågen och lyssnade.
Yrvaken och förvirrad sprang hon ur sängen.
Med ett skri väckte hon sin man, hon stod till fotknölarna i vatten.
Det var floden, floden, som under det stilla plasket växte till ett jättelikt vidunder, hvil- ket nu kastade sig upp på land för att söka rof.
Det var ej mera tänkbart att komma ut på gatan.
Halfklädda, medförande barnet och den lilla kassa på omkring nittio gulden, som de hade innestående, skyndade Kati och Frangois upp i öfre våningen, hvarifrån de med skräck och häpnad i den bleka morgon- dagern sågo, hur en ändlös grågul vattenmassa förvandlat allt omkring dem till ett haf.
Ännu en kvart och rutorna till deras bostad trycktes in.
Kati hörde braket af kullvräkta möbler, och så steg vattnet vidare efter full- bordad sköfling.
Och rundt omkring snmma bild af jämmer och förstöring, nödställda människor, spillror af förlorade hem, möbler, klädespersedlar och husgerådssaker flytande och hvirflande om i det framträngande vattnet, som ej skonade något, Prags stoltaste monument, den gamla helgonbron, lika litet som stackars Katis di- versebod.
Med de hårda arbetshänderna hopknäppta som till bön satt den plundrade kvinnan tyst på den flotte, man sändt till deras räddning.
Hennes sorgsna svarta ögon sågo öfver vatten- massorna in i en bekymmersam framtid.
Nu gällde det att taga upp den gamla kampen igen, slit och släp, ty hvar skulle hon taga medel ifrån att köpa ett nytt lager.
Det sker ej hvar dag, att en gammal fröken te- stamenterar bort femhundra gulden.
Frangois betraktade med kunglig hållning ödeläggelsen.
Han tog saken filosofiskt.
Be- kvämt hade han haft, och bekvämt skulle han få.
Om man håller samhällsreformerande tal hemma i ett rent kök eller borta i en smutsig ölkneipe kan j u stort sedt göra det- samma, och Frangois kände sig upplagd att se tingen i stort.
Ett fång med grönsaker, röda tomater, gröna salladshufvuden ocb sirliga små soppbuketter dansade i detsamma förbi.
Katis svarta ögon fylldes af ett par bittra tårar: det var läm- ningen af hennes dröm, som rann bort med floden.
fe / duns pristäfling.
Det omfattande m-betet med de insända listornas ordnande och granskning har nu i närvaro af hrr prisdomare — lektor N. Linder, rektor K. Palmgren och redaktör E. Hammarlund — tagit sin början.
I det närmaste 5,800 läflingslistor är o in- komna.
Samtliga täflingsskrifter förvaras under granskningstiden under hrr prisdo- mares lås.
Vi kunna ännu omöjligen med någon bestämdhet uppgifva, hur snart det vidlyf- tiga arbetet kan vara afslutadt.
Förtroenden.
Af I. D — f.
Klok och försiktig vare hvar man i förtroende varsam; ofta de ord, åt andra förtros, man dyrt får gälda.
» f|©I] elad glädje, dubbel glädje, delad sorg, half sorg. » Det är onekligen en stor- slagen tanke i detta att till ömsesidig fromma dela såväl godt som ondt, och i allmänhet taget kan äfven efterlefvandet däraf sägas gifva ett tillfredsställande resultat, dock ej alltid, ty liksom hvarje annan regel har 1893 också denna sitt undantag, hvilket i detta fall är hvad vi kalla förtroenden.
Dessa kunna ju vara af vexlande natur, från de viktigaste till de minst betydande, men i alla händelser ger man detta namn endast åt sådant, som man icke vill hafva offentliggjordt.
Således fordrar också klok- heten som ett oeftergifligt villkor, att man iakttager varsamhet vid deras bortskänkande, men det är just det, vi i nio fall af tio icke göra, ty i grunden dela vi aldrig så friko- stigt och kritiklöst med oss åt andra af något som just af våra förtroenden.
Så snart något inträffar, som på ett eller annat sätt ingriper i vårt lif och verkar stö- rande på dess vanliga jämna gång, känna vi oss strax osäkra på oss själfva och taga vår tillflykt till den eller dem, som vi vid den tidpunkten kalla våra vänner, och söka, utan att vidare reflektera öfver lämpligheten däraf, vinna deras deltagande och bistånd genom att i utbyte lämna dem vårt fulla förtroende, vanligen mot ett högtidligt tysthetslöfte, hvil- ket likväl oftast bibehåller sia kraft en- dast för en kortare eller längre tid, sällan for alltid.
För att med trygghet kunna lämna någon ett viktigt förtroende måste man veta honom vara fullt pålitlig; men hur lång tid erfor- dras det icke och med hvilken svårighet är det icke förenadt att så grundligt lära känna en person, då j u vana och uppfostran ofta gifva en sådan polityr åt den mänskliga ka- raktären, att man mången gång kan hafva vanskligt nog att komma underfund med, hurudan man själf i verkligheten är.
Försiktighet vid förtroenden, äfven mot ens närmaste vänner, kan därför ofta vara af nöden, och den kloka regeln att aldrig an- förtro en vän det, som man icke ville, att han skulle veta, för den händelse han i stället vore ens ovän, är långt ifrån värd att för- aktas, det har nog mången af oss genom en dyrköpt erfarenhet fått besanna.
Härmed vare ingalunda meningen att vilja nedsätta vänskapen — den har alltid sitt oantastliga värde och sin för lifvet stora be- tydelse — utan endast att påpeka, att man icke bör hafva större fordringar på densamma, än hvad den möjligen kan motsvara.
Vi vilja gärna anse vänskapen som något oföränderligt, något alltid bestående, och åda- galägga äfven med förkärlek denna vår upp- fattning i handling, ofta till vår egen skada.
Ty hur mycket vi än föra talet om » evig vänskap » på läpparne, visar oss dock erfa- renheten, att de fall måste räknas till säll- syntheterna, då den » evigheten » varar så länge som lifvet ut '; den, som var vår vän för tio år sedan, är det troligen icke längre, och det är all sannolikhet för, att äfven den, som är det i dag, med tiden skall blifva oss främmande.
Denna sakernas ordning, som vid första påseendet synes oss så oriktig och fördömlig, är likväl blott en naturlig följd af förhållandena i lifvet.
Skilda verksamhets- fält och lefnadsvillkor, en olika själsutveck- ling o. d. göra i regeln inom jämförelsevis kort tid äfven den varmaste vänskap ganska kylig, och de en gång oskiljaktiga, som efter hand få allt färre beröringspunkter och gemensamma intressen, blifva till slut som främlingar för hvarandra.
Detta åter har till följd, att de förtroenden, som de i sin vänskaps dagar utbytte, och som då föreföllo dem så viktiga, nu med den växande likgiltigheten synas dem så obetydliga, att de mer än lätt förgäta det tysthetslöfte, hvarmed deras mottagande varit förbundet.
1893 Detta i bästa fall.
Men antag, att man i sin vän en gång får se, icke en likgiltig be- kant, utan i stället en bitter ovän!
Att så underligt kan hända, låter lika litet förneka sig som att det sker jämförelsevis rätt ofta.
Har man då, medan vänskapen ännu var varm och tilliten orubbad, lämnat en sådan person ömtåliga förtoenden, kanske de en dag oädelt nog användas, om icke direkt till ens skada, så dock som ett band på ens hand- lingsfrihet, och den lindring i sina bekymmer, som man för stunden fann genom att an- förtro sig, får man i framtiden gälda med mångdubbla sorger och obehag.
Lika oklokt som det är att utan nödiga försiktighetsmått bortskänka ett förtroende, som uteslutande angår en själf, lika orättrå- digt och förkastligt är det att göra det, då äfven andra äro inblandade däri.
Genom ett sådant handlingssätt ikläder man sig ovill- korligen i första rummet det moraliska an- svaret för de olägenheter, som därigenom kunna ådragas dera.
Men det gäller att vara försiktig äfven i mottagandet af förtroenden och det af flere grunder.
Det är för det första icke så lätt att bevara en anförtrodd hemlighet, som man vanligen tror; genom en tillfällighet, ett för- fluget ord kan den vara förrådd, hvilket, ehuru gjordt utan afsikt, likväl blir en källa till grämelse för den skyldige.
Därtill kom- mer, att ett gifvet förtroende alltid fordrar ett dylikt till gengäld och sålunda mången gång tvingar en till större meddelsamhet än hvad man i annat fall skulle haft lust att visa.
Mången håller före, att vänskapen mellan tvänne personer för att kunna äga bestånd och utveckla sig till sin rätta betydelse, nöd- vändigt fordrar, att en i alla afseenden full- komlig inbördes öppenhjärtighet råder.
Detta antagande kan emellertid omöjligt bestå inför en kritisk pröfning.
Måste man väl för att visa en person sin vänskap ovillkorligen anförtro honom allt, d. v. s. äfven sådant, af hvilket han icke kan draga den ringaste nytta, men hvaraf man själf, om det blir vidare bekantgjordt, kan tillskyndas obotlig skada?
Lägger icke en sådan oförbehållsam förtrolighet fastmera ett band på vänskapen, gör den ofri och tvuu- gen, eller motsatsen till hvad den borde vara?
Alstrar den icke vidare en viss skygghet vännerna emellan genom att väcka till lif en misstanke om, att de ömsesidigt kunna förråda hvarandra, och kan den slutligen icke ofta utgöra ett oöfverstigligt hinder för att bryta ett vänskapsförhållande, som upphört att äga en inre grund?
Om människorna endast ville komma till insikt om sitt eget bästa och taga sitt förstånd till råds i stället för att blindt följa känslans hugskott, skulle de äfven lära sig att bättre hushålla med sina förtroenden och ej vara färdiga att utan någon som helst säkerhet lämna dem till första bästa, som vill mottaga dem.
Vinsten däraf blefve icke liten, ty därigenom skulle litet hvar bespara sig den allt utom lyckliga lotten att först efter alle- handa förvecklingar och obehag komma till insikt om, att » ofta de ord, åt andra förtros, man dyrt får gälda. » Bidrag i a l l a ä m n e n m o t t a g a s m e d t a c k s a m h e t.
IDUN Ett husligt problem.
(Hvar gå gränserna för en tjänarinnas skyldigheter?
*) Snälla Moster E m m a.
D e t 6 k u l l e glädja mig mycket, om jag i någon mån kunde hjälpa er att 1 » Nygifts » hem gå upp rågången emellan hans söta fru och hennes odräg- liga jungfrur, att de icke trampa hvarandra på föt- terna och genom skärande missljud störa den äkten- skapliga harmonien i » Nygifts » lilla paradis.
Men på det vi bägge fridstiftare, då vi i vårt människo- vänliga syfte infinna oss hos N.
, icke må komma i krakel med hvarandra och göra det onda sjufaldt värre, torde det vara bäst att tillse, om vi äro ense om medlen.
M e n härutinnan är j a g icke ense med » Moster ».
* » Moster » skrifver så till N.
: » D e t första ni bör iakttaga vid antagandet af en ny tjänarinna, är att noga taga reda på den familjs förhållanden, hvar- est hon sist tjänat. » Och hvartill en dylik examen skall tjäna, få vi veta i följande punkt.
» Hennes förra husbondefolk bör först och främst ha mycket mindre inkomster än ni, tarfligare möbler, tarfligare mat och många barn, så att tjänarinnan haft myc- ket att göra. » Detta är det som skall utrönas i den förordade examen.
» Moster E m m a » tager för gif- vet, att tjänarinnan har mer att göra, därför att hennes husbondefolk har mindre inkomster, tarfli- gare möbler och tarfligare mat.
D e n logiken håller inte streck, snälla » moster ».
D e n tarfligare maten är lättare lagad än den finare, och de tarfligare möb- lerna äro åtminstone icke besvärligare att damtorka än de dyrbarare.
Och har husbondefolket mindre inkomster, blir säkerligen tjänarinnan befriad från mycket nattvak, släp och spring för baler, bjudnin- gar, visiter o.d, Återstår då frågan om de välsig- nade barnen.
Ja, det har nog » moster » rätt i, att barnen, och isynnerhet om de äro » många », vålla både tjänarinnan och husbondefolket mycket besvär.
I det afseendet tror jag tjänarinnan skall få det lät- tare hos » Nygift ».
Frågan blir då blott, huru det skall gå med stackars N.
, sedan han icke längre är nygift och till på köpet råkat få » många barn ».
Då duger inte längre » mosters » ordination — så- vidt inte N.
förbinder sig att själf vårda de små.
Men hvad kan vara meningen med detta yttran- de: » Bäst är att taga tjänarinnan från en aflägsen trakt på landet, där hon innehaft plats hos någon skollärare eller komminister. » Första gången j a g läste detta, tänkte jag vid mig själf: » den rara gum- man hp.r synbarligen höga tankar om skollärarens och komministerns förmåga att uppfostra dugliga tjänarinnor, » och eå kände jag mig liksom litet smick- rad, eftersom jag själf är komminister.
Och så läste jag igenom » mosters » svar för andra gången för att riktigt få njuta af den förmenta rökelsen; men då förstod jag nog, att det icke var » mosters » mening att smickra oss H e n n e s tankegång är synbarligen denna: skolmästaren eller komministern har små in- komster, tarfliga möbler, tarflig mat och — » många barn », därför måste han ha dugliga tjänarinnor; tag en af dessa, herr Nygift, och er lilla fru skall blif- va belåten.
M e n, snälla » moster », jag har inte mer än tre barn.
Och så många komministrar jag kän- ner häromkring, äga icke mer än två a tre barn.
Tycker kanske » moster » detta är » många »?
M e n då kan jag försäkra, att K n u t Wicksell, vår största auktoritet i denna fråga, medgifvit, att detta antal är det normala.
Skollärarne här i församlingen ha nog flere barn, men ingen utaf dem har, så vidt jag vet, någon tjänarinna, och detta är nog händel- sen med de flesta skollärare.
D e t torde därför falla sig litet svårt för N.
att från det hållet taga tjäna- rinnor.
Och så blir den långa transporten rätt dyr; isynnerhet om man nödgas » tagas ofta.
Därutinnan har nog » moster » rätt, att gkolläraien så väl som komministern på landet har små inkom- ster.
Sedan K o n g l.
maj:t i nåder beviljat mig ett lönetillskott på 2 0 0 kr.
uppgår min årliga inkomst i kontanter till 1 0 0 0 kr.
Och ungefär så mycket hafva öfriga komministrar och äfven de skollärare, som på samma gång äro klockare och organister.
V å r a inkomster äro således — det tager j a g för gif- vet i likhet med » moster » — betydligt mindre än N:s.
Och häraf följer nog temligen korrekt, att vi också få åtnöja oss med tarfligare möbler och tarf- ligare mat.
O m nu vi komministrar och skollärare skulle vara så bjärtans beskedliga och sända våra snälla tjänarinnor till Stockholm för att taga tjänst hos hr N.
med fru och andra husbondefolk med rikligare inkomster e t c, kan då » moster », för att * Jämför » Nygifts » och » Moster E m m a s » uppsatser i n:r 2 och 4.
77 trösta oss öfver förlusten, försäkra, att våra snälla tjänarinnor k o m m a att få disponera öfver finare möbler, äta bättre och rikligare mat än hos oss?
Ty » moster » kan väl inte vara nog naiv att tro, att den landtliga tjänarinnan, blott därför att hon får damtorka dyrbarare möbler och lukta på kräsli- gare mat, skall känna sig så fasligt villig att göra allt hvad som befalles.
D å har » moster » ringa män- niskokännedom, om hon lefvat i denna föreställning.
Saken är helt enkelt den, att ju mer den stackars människan får se af denna världens härlighet, desto mindre blifver hennes förnöjsamhet och desto mer vill hon hafva af härligheten, vare sig nu denna bastår i präktiga möbler, kräslig mat eller kittlande nöjen och dyrbara kläder.
Häraf kommer det sig, bästa » svärmor », att det finnes så föga förnöjsamhet hos stockholmsjungfrurna och många andra stock- holmare, för resten.
H o s oss är klyftan mellan hus- bondefolket och tjänarne icke stor, hvarför det är mindre åtrå hos de senare.
M e n låt våra tjänarin- nor blifva stockholmsjungfrur, och det blir klent med deras förnöjsamhet.
Och det skall tjäna till intet att N:S söta fru med nedlåtande vänlighet ta- ger sig för att » berömma den landtliga flickans hemväfda kläder » — i fall hon skulle taga dessa med sig — ty hon må vara huru landtlig som helst, är hon likväl kvinna, och som sådan märker hon lätt, att den lilla näpna frun, som själf försmår de prisade hemväfda kläderna, tager sig ofantligt myc- ket bättre ut i sin eleganta robe af modernaste tyg och efter modernaste snitt.
Men » moster » skall få sin vilja fram.
D e n ena af mina pigor är ledig till hösten.
V i l l N.
taga emot henne, så hjärtans gärna.
H ä r har hon skött ladugården, haft vård om kalfvar, små söta grisar och andra småttingar, så hon bör vara lämplig för N.
H o s honom stannar hon ett hälft år.
Därefter kniper henne en annan husbonde med mycket större inkomster än N.
, bättre möbler och kräsligare mat.
Hos honom härdar hon ut en hälft år.
Så tager henne en tredje med ännu mer af denna världens goda.
Med denna raska omsättningen på tjänarin- nor, som i Stockholm ä r, rådande, bör hon inom några få år hafva » passerat graderna » och nått kul- men.
N u duger hon ju inte längre för Stockholm.
Hvart skall hon då taga vägen?
Tillbaka till kom- ministern, kan jag tro?
Ja, skola stockholmarne taga sina tjänarinnor från landsorten, sä återstår för oss intet annat val än att taga våra från Stockholm.
V ä l k o m m e n tillbaka således, » fröken » H i l d a!
Skall jag nu taga mig för att examinera fröken rörande » den familjs förhållanden, h v a r e 3 t hon sist tjänat? » D e t blefve alltför galet.
I alla fall blir nog med » frökens » ankomst det ideela förhållandet mellan hus- moder och tjänarinna i komministergården vändt upp och ned.
M e n det uppochnedvända idealet säges vara detsamma som det komiska.
Och nog skall jag få ett godt skratt, när den stiliga fröken Hilda i nedlåtande vänlighet berömmer min hustrus hemväfda kläder och är nog snäll att » ej för myc- ket anmärka på hennes tarfliga uppträdande, » men min hustru kommer att bli topp rasande.
T y fastän hon råkat bli fru till en komminister, har hon ändå sin lilla stolthet, skall jag säga » moster.
Skall » mosters » råd följas, bär det rakt på tok.
D e t öfriga af » mosters » ordination går jag in på.
Och då N.
känner orsaken till » åskan » och » oväd- ret », är det lätt att se, hvar botemedlet bör anbrin- gas.
H a n säger nämligen: » Delta (nämligen » oväd- ret » och » åskan ») har i regeln inträffat, när någon hygglig ung man gjort 6 i g och oss en treflig afton genom att hos oss dricka en toddy och äta en smör- gås. » Jo, j o!
H u r hygglig den där unge mannen än är, plägar det draga om en stund på natten, in- nan kalaset är expedieradt, isynnerhet om aftonen är mycket treflig.
N ä r sedan jungfrun, som icke fått något med af det trefliga, diskat toddyglasen och de afätna tallrikarne, är det nog ett stycke öfver mid- natt, när hon får krypa till kojs.
Plägar så den hygglige unge mannen komma ofta, är det icke så underligt, om jungfrun möter honom med » dystert rynkad panna, » ty för henne betyder hans ankomst nattvak.
Och nattvak har i regeln med sig svaga nerver, vresigt lynne och ringa arbetslust.
För den lilla frun betyder en genomvakad natt mindre, ty hon tager sin skada igen på dagen, men samma rättighet medgifves nog icke tjänarinnan.
Jag skulle därför vilja gifva N.
det rådet att inskränka en smula på de trefliga toddyaftnarne och unna sin tjänarin- na nödig nattro.
D e t tror jag skulle vara ett tjän- ligt sätt att reglera gränserna.
V i enkla landtbor göra oss icke sådana där trefliga aftnar vare sig vid toddyglaset, på » dramatiskan », » varietén » eller andra spektakel.
V i lägga oss i regeln kl. 1 0 på aftonen, sedan vi läst en kort betraktelse.
När så morgonen randas, äro vi uthvilade, äga både krafter och nerver och godt humör därjämte; och ännu har det inte händt mig, att någon tjänarinna vägrat lyda.
M e n om nu också den aflägsna lands-
IDUN 7?
bygdens tjänarinnor äro liksom skapade för stock- holmare, passa nog icke de-s enkla seder för » den sköna synderskans » upplysta baru, och därför få nog desEa ännu länge fundera öfver problemet: » Hvar gå gränserna för en tjänarinnas skyldigheter? » Mosters tillgifne Kalle.
Ida Wedel-Jarlsbergs stipendii- fond.
Som våra läsarinnor väl känna, und- viker Idun af grundsats att inblanda sig i frågor af sådan politisk art, att de gömma brännbara ämnen, som lätt flamma upp och i dagsstridens hetta kunna onödigt såra oliktänkande sinnen.
Den sak, som i nedan följande uppsats behandlas, hade vi icke heller ämnat vidröra; men då den onek- ligen har sitt alldeles särskilda intresse för en svensk tomwopublik, och de rader, för hvilka man begärt plats i Idun, synas oss gömma flere goda och afsevärda synpunkter, ha vi ej velat vägra att införa dem, ehuru vi icke i allo dela förf:s åskådning.
Yj ?ör skolans vänner är det alltid en glädje att jt förnimma prof på intresse och offervillighet q J [för den viktiga del af kulturarbetet, som afser det uppväxande släktets uppfostran till goda, kunniga och dugande samhällsmedlem- mar.
Och glädjen minskas icke, då någon gång så händer, att nämnda intresse framträder i en form, som i vår originalitetsfattiga tid är egnad att tilldraga sig uppmärksamhet.
Mycket har i dessa dagar skrifvits om landshöfding Curry Treffenbergs afsked från skolflickorna i Falun och den stipendiifond, han vid sagda tillfälle inrättade.
Då denna fond fått namn efter en bemärkt nordisk kvinna, vågar jag hoppas, att några ord om » Ida Wedel-Jarlsbergs stipendiifond » skola intressera Iduns läsare och läsarinnor.
Fonden tillkom, åtminstone i donators tan- ke, för åtta år sedan, men erhöll sitt dop först nu vid hr Treffenbergs afgång från iu- spektoratet öfver högre elementarläroverket för flickor i Falun.
Hvad gifvaren afsåg med sin gåfva utvecklade han i ett märkligt tal, hvari förre norske ministern Johan Sverdrup spelade en hufvudrol.
Efter riksrätten och sedan den förre oppositionschefen flyttat in i Stiftsgården, hade han — det var år 1885 — haft en officiel bal för kronprinsparet, som också bevistade densamma.
Drottningens hoffröken, fröken Ida Wedel Jarlsberg, som äfvenledes var inbjuden, gaf emellertid åter- bud, och hufvudinnehållet af det svar, i hvil- ket hon vägrade att uppträda i Sverdrups salonger lär hafva varit: » En Wedel går icke till en folkuppviglare. » En därpå följande befallning till fröken Wedel-Jarlsberg att in- finna sig på excellensen Sverdrups fest besva- rades af henne med en afskedsansökan från befattningen som hoffröken hos drottningen.
Hon uteblef mycket riktigt från festen.
denna lilla hofepisod är ju egentli- privat natur och kan synas Bkäligen obetydlig.
Så har den dock icke framställt sig för hr Treffenberg, hvars kän- da idealiska anläggning låtit honom i den norska högerdamens kanske icke så litet parti- färgade uttalande se uttrycket för en hugstor- het, som borde tjäna äfven svenska kvinnor till föresyn.
Frän detta åskådningssätt är det donator har utgått, då han föreskrifvit, att af gen Hela af tämligen fonden, som nu uppgår till något öfver 900 kr., afkastniugen skall i form af premier till- falla flickor, hvilka till karaktären likna frö- ken Wedel-Jarlsberg.
Ändamålet med denna stipeudiestiftelse är att uppmuntra utbildningen af verkliga ka- raktärer.
Det säger sig själft, att all tanke på politisk propaganda bland de unga Falu- damerna varit stiftaren fullkomligt främman- de.
Blotta tanken, att en afträdande läns- höfding skulle välja en flickskola till plats för politiska demonstrationer, är allt för avita att på allvar tagas i betraktande.
Domen öfver en Sverdrup tillhör historien och icke små skolflickor, hur snälla och för- ständiga de au kunna vara för resten.
Det förstår naturligtvis landshöfding Treffenberg mycket väl.
Och har han funnit lämpligt att vid det omhandlade tillfället beteckna en på sin tid högt uppburen norsk statsman så- som sitt lands » onda genius », så har syftet varit, mindre att gifva flickorna en karaktä- ristik af den ifrågavarande mannens person- lighet, än att låta dem få ett sista, drastiskt intryck af den afgående inspektorna oför- bränneligt ungdomliga och lifliga temperament.
För öfrigt — om det allra minsta af politisk agitation eller demonstration vidlådt gåfvan, skulle naturligtvis läroverksstyrelsen artigt afböjt densamma, alldenstuud ingenting kan vara mera oomtvistligt, än att skolan måste hållas fredad från allt hvad politik heter.