Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Utslag den 18 Juni 1858 förklarade Kongl. Hofrätten: att vid ofvanupptagna förhållande och med afseende å beskaffenheten af den ifrågavarande försummelsen Kongl. Hofrätten funne någon felaktighet i anmärkta hänseendet icke ligga Rådmännen till last, i följd hvaraf åtalet icke kunde till något ansvar för dem föranleda; hvaremot Borgmästaren, hvilken såsom Magistratens Ordförande borde anses hafva ensam varit till försummelsen vållande, jemlikt Usta Kap. 12:te § Rättegångsbalken, fälldes att derför böta tjugu Riksdaler Riksmynt, till treskiftes emellan Kronan, Advokat-Fiskalen och Grenna Stad, — dock så att den lott af Stadens andel, som bort Borgmästaren tillfalla . i stället komme att gå till Jönköpings Läns Lazarett.
Detta Kongl. Hofrättens
Utslag har icke blifvit å någondera sidan öfverklagadt.
Hos Rikets Ständers Justitie-Ombudsman hade Arbetskarlen Carl Peter Andersson Fribuss år 1856 klagat deröfver, att Domhafvanden i Wallentuna
Härad föregående året låtit gripa och inför nämnda Häradsrätt ställa Fribuss under tilltal för stöld, hvarjemte Fribuss väckte anspråk på ersättning efter Tre R:dr 16 sk.
Banko för hvarje dag han, genom förlusten af sin frihet, varit urståndsatt att försörja sin hustru och fyra minderåriga barn, eller tillhopa Etthundra R:dr Banko, samt dessutom Tretton R:dr 16 sk. samma mynt för lösen af Protokoll, resor, tidsspillan och besvär i och för klagomålets anhängiggörande.
Handlingarna utvisade: att, sedan förre Gardisten Oscar Magnus Öberg blifvit vid Wallentuna Häradsrätt ställd under tilltal för det han skulle natten till den 22 Oktober 1854 å Wilunda gård stulit ett oxkreatur, hvilket han sedermera här i Hufvudstaden försålt, Öberg, vid förhör den 1 December sistnämnde år, under förnekande af stölden, men med erkännande att han innehaft och sålt kreaturet, i afseende derå uppgifvit, att en person vid namn Andersson från Westmanland, om hvars vistelseort Öberg då mera saknade kännedom, till honom öfverlemnat samma kreatur till försäljning; att vid ytterligare förhör den 30 i samma månad, då allmänna Åklagaren anmält, att om den angifne personen Andersson närmare upplysning icke kunnat erhållas, än att han under 1854 års sommar haft arbete på Wilunda och under Augusti månad legat sjuk å Löwenströmska Lazarettet, Öberg, jemte det han återkallat såsom sanningslös uppgiften, att bemälde Andersson varit i fjufnadsbrottet delaktig, erkänt sig hafva ensam begått stölden; att Häradsrätten — i hvars Protokoll blifvit, såsom anledningar till tvifvel om sanningsenlighet af Öbergs sistberörde berättelse, antecknade ej mindre en angående sättet för stöldens verkställande erhållen, med Öbergs utsago icke öfverensstämmande upplysning, än ock den omständighet, att öberg vid bekännelsens afgifvande svnts vara uti en i högsta grad upprörd 110 sinnesstämning, — genom beslut samma dag, den 30 December, med ransakningens uppskjutande till första rättegångsdagen af nästa Lagtima Vinterting i Häradet, förordnat, att under tiden, genom Dombafvandens försorg, skrifvelse skulle afgå till Konungens Befallningshafvande i Stockholms
Län med begäran om handräckning för Anderssons efterspanande; att Domhafvanden uti nyssnämnda den 30 December till Konungens bemälde Befallningshafvande aflåtna embetsskrifvelse, med förmälan, att Carl Peter Andersson Fribuss från Westmanland blifvit af Öberg uppgifven såsom den der föröfvat stölden på Wilunda, begärt, det Konungens Befallningshafvande måtte låta efterspana Fribuss, samt, så vidt ske kunde, om hans inställelse vid ransakningens fortsättande den 1 Februari följande år draga försorg; att i följd häraf Konungens Befallningshafvande i Stockholms Län, uti skrifvelse till Konungens Befallningshafvande i Westmanlands Län den 19 Januari 1855 med omförmälande af nyssberörda begäran anhållit, att Konungens Befallningshafvande i sistnämnde
Län ville förskaffa upplysning om Fribuss vore att anträffa inom Länet samt i sådan händelse vidtaga åtgärd för hans inställande vid Wallentuna Häradsrätt den 1 derpåföljandé Februari; att, uti en af Konungens Befallningshafvande i Westmanlands Län den 25 Januari 1855 utfärdad allmän kungörelse, Fribuss blifvit såsom angifven för stöld allmänneligen efterlyst med föreskrift, att han vid anträffandet borde gripas och skyndsamt till Länshäktet införas, för att befordras till ransakning; att, efter det Häradsrätten, utan att Fribuss der tillstädeskommit, fortsatt ransakningen med Öberg och genom Utslag den 10 April 1855 dömt
Öberg att för hans med det stulna kreaturet tagna befattning stå tjufsrätt, Fribuss blifvit inom Westmanlands
Län gripen den 16 Juli samma år och afförd först till Westerås och derifrån till Stockholms Länsfängelse samt den 16 derpåföljande Augusti inställd hos Häradsrätten till ransakning, dervid Fribuss, sorn enligt företedt prestbetyg gjort sig känd för ärlig frejd och nu i allo bestridde ofvanberörda af Öberg gjorda, men derefter återkallade angifvelse, blifvit, genom Häradsrättens samina dag meddelade beslut, enär laga skäl lill hans qvarhållande i häkte saknades, derutur lösgifven; samt att, efter det vid fortsatt ransakning den 14 September en till vittne åberopad person intygat, att Fribuss vid den tid, då ifrågavarande stöld skedde, uppehöll sig i Näs socken af Upsala Län och således icke kunnat då vara vid Wilunda.
Häradsrätten genom beslut samma dag förklarat, att, då någon anledning till brottslighet emot Fribuss icke förekommit, han borde njuta sm oskuld i saken till godo.
Sedan ofvanberörda anklagelse delgifvits Häradsrättens Ordförande och han i anledning deraf endast åberopat ransakningshandlingarna, de der skulle utvisa, att lian i afseende å Fribuss’ inställelse för ransakning i ofvannämnda mål icke vidtagit andra åtgärder, än sorn varit öfverensstämmande med Häradsrättens beslut, grundadt på de omständigheter, som sig företedde; så har Justitje-Ombudsmannen den 27 Mars 1857 affåtit skrifvelse till Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt, deruti blifvit anmärkt: att Justitie-Ombudsmannen ansåg det ligga utom allt tvifvel, att den af \\\
Häradsrätten beslutade och af Domhafvande!) uti skrifvelse till Konungens Befallningshafvande framförda begäran om handräckning för Fribuss inställande till ransakning hos Häradsrätten varit af beskaffenhet, alt Länsstyrelsen ägde derpå grunda sådan åtgärd, som den emot Fribuss vidtagna, till följd hvaraf han blifvit uti sin hemortinom Westmanlands
Län gripen, derefter såsom fånge forslad till Stockholms Län och i dess fängelse qvarhållen, intilldess han hos Häradsrätten inställdes; att då, uti nämnda skrifvelse, som åberopade en emot Fribuss hos Domstolen gjord angifvelse för brott af den svårare art, att inmanande i häkte derför kunde äga rum, så vida skälig anledning till förutsättande af den angifnes brottslighet verkligen vore för handen, ifrågasattes icke kungörande för Fribuss af en Domstolens kallelse, hvars försummande för det då ifrågavarande rättegångstillfället komme att blifva på hans egen fria handling beroende, ulan deremot äskades en sådan åtgärd, som innebure den förmenta brottslingens förflyttning medelst yttre tvångsmedel till Tingsstaden och inställelse inför
Domstolen; så hade för en dylik åtgärd emot Fribuss, så vidt ransakningsprotokollen utvisade, icke någon inför
Lag giltig anledning hos Häradsrätten förekommit; hvadan och enär Domhafvanden sålunda till last folie.ett fel af svårare beskaffenhet i Domare-embetets utöfning, hvarigenom enskild persons rätt blifvit förnärmad och obehöriga kostnader Statsverket tillskyndats, Justitieombudsmannen åt Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt uppdragit att i laga ordning ställa oftabemälde
Domare under tilltal för nämnda embetsfel, dervid jemte påstående om ansvar efter lag och sakens beskaffenhet, Carl Peter Andersson Fribuss’ i klagoskriften närmare uppgifna ersättningsanspråk borde i mån af befogenhet understödjas, äfvensom yrkande framställas om godtgörelse till Statsverket för den genom Fribuss’ gripande och inställande hos Häradsrätten förorsakade kostnad.
Till sitt rättfärdigande har Häradsrättens Ordförande inför Kongl. Hofrätten förmält, att han, som hade föga att tillägga till hvad handlingarna inuehölle, dock ville fästa Kongl. Hofrättens uppmärksamhet derpå, att Fribuss först omkring ett halft år efter det Öberg dömdes för den stöld, hvari den förre blifvit angifven såsom delaktig, häktades i anledning af Dombafvandens redan dessförinnan gjorda begäran hos Konungens Befallningshafvande i Stockholms
Län om åtgärd för hans inställelse å viss bestämd dag; att uti Domhafvandens skrifvelse förutsattes, att Fribuss, den der efter hvad kändt vore haft arbete i orten, vistades inom Länet; att då Fribuss ställdes under ransakning, angifvaren Öberg icke varit till finnandes; samt att, enär
Fribuss icke kunnat inställas till det utsatta ransakningstillfället, anledning af
Domhafvandens förutnämnda skrifvelse saknades till de åtgärder, som vållat Fribuss’ häktande.
Efter tagen kännedom af berörda förklaring och sedan erforderliga upplysningar jemväl erhållits så väl från Konungens Befallningshafvande i Stockholms Län, som från Kongl. Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar i Riket, har AdvokatFiskals-embetet uti ytterligare den 'I Augusti 1857 afgifvet Memorial andragit, att då redan vid ransakningens början anledningar till betviflande af Öbergs uppgift fö - m retedde sig bland annat deruti, att Öberg, vid det tillfälle, då han häktades, erkänt sig vara gerningsmannen, och sedermera, då han sökte hvälfva skulden och ansvaret pä annan person, icke gittat genast uppgifva hvilken denne skulle vara, utan först flere veckor derefter framkommit med beskyllningarna emot Fribuss, då för öfrigt hvarken vid början af ransakningen eller vid dess fortsättande den 30
December någon enda omständighet förekommit, som ens antydde, att Öberg haft någon medbrottsling, ännu mindre att Fribuss med stölden eller det stulna baft något att skaffa, samt då slutligen Öberg sjelf, med vidhållande af sitt första erkännande af brottet, uttryckligen återkallat sina beskyllningar mot Fribuss, hvilken frikallelse till dess verklighet eller giltighet ingalunda förringades deraf, att Häradsrätten, efter hvad Protokollet utvisade, trott sig finna anledningar till tvifvel om sanningsenligheten af Öbergs bekännelse, gåfvo åtminstone Häradsrättens Protokoll icke ringaste stöd åt anmärkta beslutet, hvarigenom förordnades om åtgärd för att få med tvångsmakt till svaromål i saken inställd en person, emot hvilken någon lagligen gällande anklagelse för det brott, hvarom då ransakades, aldrig blifvit gjord och emot hvilken, i den stund beslutet fattades, icke ens någon angifvelse för brottet eller delaktighet deri då mera förelänns; att Lagen icke tillstadde
Domaren att godtyckligt draga någon inför rätta, ännu mindre att låta gripa någon oförvunnen utan uppenbar missgerning, der han finge gripas och häktas före, då det deremot syntes af Missgerningsbalkens 20:de Kap. 7:de §, att hvarje förnärmelse mot den personliga friheten i detta hänseende vore med hårdt ansvar belagdt; att Häradsrättens omförmälda förordnande angående Fribuss således borde betraktas såsom blottadt på allt laga skäl och derjemte innebärande en svår kränkning af den frid, som enligt nyssnämnda lagrum hvarje oförvitlig man ägde att för sin person åtnjuta; att då Häradsrättens åtalade beslut och Domhafvandens skrifvelse icke innehölle begränsning, vare sig af tiden eller orten för efterspaningarna, någon tanke derpå, att meningen varit det Fribuss skolat endast intill den '1 Februari 1855 och allenast inom Stockholms Län efterspanas, icke utgjort och ej heller kunnat eller bort utgöra ledning för Konungens Befallningshafvandes åtgärder vid ifrågavarande handräckningsärende; samt att endast beslutet om Fribuss’ ställande under ransakning för ofvannämnda tjufnadsbrott och Domhafvandens deraf föranledda skrifvelse till Konungens Befallningshafvande vore att tillskrifva det förhållande, att Fribuss oförskyldt blifvit icke allenast offentligen stämplad såsom för stöld svårt misstänkt, utan äfven den 16 Juli 1855 med våld bortförd från hemmet och de sina, fängslad afsänd till Westerås och vidare till Stockholms Läns> häkte samt der qvarhållen till den 16 nästpåföljande Augusti, då Fribuss, för Häradsrätten inställd, först fått sin frihet åter; i anseende till hvilket allt och då oftabemälde
Domhafvande såsom ansvarig för Häradsrättens nyssnämnda beslut sålunda låtit komma sig till last ett fel af svårare beskaffenhet i Domareembetets utöfning, derigenom enskild persons rätt blifvit högeligen förnärmad och obehöriga kostnader - nader Statsverkets tillskyndats, Advokat-Fiskals-embetet påstått ansvar å Domhafvanden, enligt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, dervid, för den händelse Kongl Hofrätten skulle finna Domhafvandens ådagalagda vårdslöshet och oförstånd icke vara större, än att de kunde med böter försonas, Advokat-Fiskals-embetet ansett, att desse icke borde sättas lägre än till fyrahundra daler silfvermynt, hvarjemte ersättning för Fribuss tillskyndadt lidande och för Statsverkets kostnader i följd af hans häktande m. m. borde till utgifvande ådömas.
Hofrätten, som fann hvad under ransakningen med Oberg förekommit icke hafva utgjort laglig anledning för Häradsrättens beslut och Domhafvandens skrifvelse med begäran om Fribuss’ efterspanande och inställande, fällde
Domhafvanden, såsom för beslutet ansvarig, att böta femhundra daler silfvermynt med Tvåhundrafemtio Rdr Riksmynt till treskiftes, hvarjemte Domhafvanden förpligtades att till Fribuss för dennes lidande, tidsspillan, kostnader och besvär utgifva fordrade
Etthundrasjuttio
Rdr samt godtgöra Kongl. Maj:ts och Kronan för Fribuss’ forslande till häktet och tingsstället, samt hans underhåll i fångenskapen, enligt deröfver afgifna räkningar, med Trettionio Rdr 18 öre allt Riksmynt.
Emot detta Utslag äro underdåniga besvär icke å någondera sidan anförda.
Sedermera aflidne Ryttmästaren J.
F. von Scheven hade uti skrift, som inkommit till Justitie-Ombudsmans-Expeditionen den 24 Aug. 1853, angifvit följande förhållande: Sedan Långhundra Häradsrätt den 29 April 1852 beviljat inteckning uti 2 mantal Kionoskatte Stångberga samt 2 mantal frälse Aby i Össeby Garns Socken till säkerhet för en af godsägaren Carl J. fiergman den 15 Mars samma år till Bruksägaren G. Sjöquist eller Ordres utställd, med Litt.
A. betecknad förskrifning å Sextusen Rdr med sex procents ränta, ställd att betalas den 1 Juli 1860, och hvilken inteckning borde gälla med förmånsrätt framför andra under samma dag intecknade, af Rergman till Sjöquist utgifna skuldebref å tillsammans Tjugotvåtusen Rdr allt Ranko, hade Rergman kort tid derefter, på omförmälde revers å Sextusen Rdr sökt lån hos Ryttmästaren von Scheven; — och som Bergman dervid företett ett af Domhafvanden i orten, den 1 Maj 1852, efter då afslutadt vinterting med Långhundra Härad, utfärdadt Gravationsbevis öfver de pantförskrifna fastigheterna, enligt hvilket dessa icke voro besvärade med äldre inteckningar till högre belopp, än Tjugoett-tusen trehundratrettiotre
Banco, så belånade Ryttmästaren von Scheven förstnämnde intecknade revers, fullt öfvertygad, att de pantförskrifne egendomarne lemnade säkerhet för de
Tjugosjutusen
Rdr med räntor, för hvilka egendomarne borde svara, derest
Ryttmästaren skulle för reversens innehåll vara betäckt. 11.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1859 års Riksdalj. 15 Emellertid föryttrades de pantförskrifna hemmanen af Bergman till annan person, och. sedan denne råkat i konkurstillstånd, försåldes de genom offentligt utrop den 15 Juli 1853 för Trettiotvåtusen Etthundra Rdr; och, då denna summa ansågs fullt tillräcklig att lemna godtgörelse äfven för reversen å Sextusen Rdr, inställde sig von Schevens Ombud i ändamål att dennes fordran lyfta hos auktionsförrättaren, men möttes dervid af det svar, att några medel ej voro att för nämnda fordran lyfta, enär det företedda Gravationsbeviset af den 1 Maj 1852 befunnes oriktigt i så måtto, att deri icke upptoges en intecknad fordran å Tiotusen Rdr gällande med förmånsrätt framför den sorn von Scheven mnehade.
Vid den närmare utredning af förhållandet, som nu företogs,, befanns auktionsförrättarens nyssnämnda uppgift riktig, ty, enligt hvad det hos von Scheven förvarade, i bestyrkt afskrift vid klagoskriften fogade Gravationsbevis innehölle, skulle nemligen den inteckning, som den 15 Nov. 1848 beviljades i Stångeberga och Aby Bruksägaren Selim Heijkensköld eller hans rättsjnnehafvare till säkerhet för två af Bruksägaren Sjöquist den 31 Dec. 1846 och den 2 Januari 1847 utgifna skuldebref å tillhopa Tjugotusen Rdr Banko, vara den 19 Juni 1851 förnyad för då återstående endast Fyratusen Rdr Banko; men om man granskade sjelfva inteckningsprotokoilet öfver denna förnyelse-åtgärd, så funne man deremot, alt densamma endast gällt reversen af den 3 1 Dec. 1841 å Tiotusen Rdr Banko; men att deremot inteckningen för reversen den 2 Januari 1847, likaledes å Tiotusen Rdr, qvarstod oförändrad så att hela inteckningen å Tjugotusen Rdr fortfarande gällde för Fjortontusen Rdr Banko, i stället för de Fyratusen Rdr nämnda mynt, hvilka Häradshöfdingen i gravationsbeviset upptagit.
På grund häraf och då von Scheven genom den grofva vårdslöshet, Domhafvanden vid utfärdandet af omförmälda Gravationsbevis ansågs hafva ådagalagt, gått miste om sin fordran å Sextusen Rdr Banko, samt någon säkerhet lör en långifvare ej heller skulle finnas, derest
Domhafvande finge ansvarslöst utfärda oriktiga Gravationsbevis, vare sig af vårdslöshet eller, ännu värre, af dåliga bevekelsegrunder, begärdes Justitie-Ombudsmannens embetsbiträde för att af omförmälde
Domhafvande utbekomma ersättning för de Sextusen Rdr Banko med derå upplupna räntor, hvilka Ryttmästaren, till följd af domarens vårdslöshet, förlorat.
Vid denna angifvelseskrift fogades: dels ett Utdrag af Intecknings-Protokollet vid Lagtima Sommartinget med Långhundra Härad den 19 Juni 1851, innehållande, att Bruksägaren G.
Sjöquist skriftligen begärt, att för en uti bifogadt Intecknings-Protokoll hos Stockholms Rådstufvurätt den 19 förutgångne
Maj omnämnd afbetalning, å Sextusen Rdr Banko, motsvarande belopp måtte dödas af Sjöquists till S.
Heijkensköld eller Ordres utgifna och intecknade skuldförbindelse å Tiotusen Rdr samma mynt; för hvilket ändamål sistnämnda Protokoll jemväl intagits, utmärkande, att Bruksägaren Heijkensköld, i afsigt att vid vederbörlig
Domstol erhålla förnyelse af beviljad inteckning, hos Rådstufvurätten upp - visat uti original den af Sjöquist den 31 Dec. 1846 till Heijkensköld eller Ordres på 10,000 Rdr Banko med ränta utgifne förskrifning, som blifvit intecknad den 15 Maj 1848 uti Stångeberga 3f:dels mantal, å hvilken inteckning efter verkställda afskrifningar på onginai-skuldebrefvet i kapital återstått 4000 Rdr Banko jemte ränta, hvarför förnyelse då begärdes, samt att Rådstugurätten låtit meddela presentatum å Original-skuldebrefvet med anteckning om ändamålet med dess uppvisande hos Rådstugurätten; och att i anledning häraf Häradsrätten resolverat, att Häradsrätten funne den af Sjöqvist framställda begäran icke kunna föranleda till annan åtgärd, eller annat utlåtande, i afseende å den ifrågavarande inteckningen, än att densamma, jemlikt 23 § i Kongl, Förordningen den 13 Juli 1818 angående inteckning i fast egendom, förnyades och förklarades gällande med fortfarande förmonsrätt för återstående kapitalbeloppet af ofvanomförmälda skuldebref 4000 Rdr Banko jemte ränta, hvarom bevis genom Utdrag af Protokollet skulle meddelas; dels ock bevittnad afskrift af det ifrågavarande Gravationsbeviset, hvilken för en fullständig och rigtig uppfattning af innehållet, jag anser lämpligt att, i do delar saken angår, här ordagrannt införa, så lydande: »På begäran har jag genomsett Långhundra Häradsrätts intecknings-protokoll »för de tio sistförflutna åren och deraf inhemtat-, att uti Landtbrukaren Bergmans »egande 2 mantal frälse och { mantal Kronoskatte Stångeberga, samt 2 mantal frälse Aby, »förmedladt till 3j:dels mantal, följande nu gällande inteckningar äro meddelade, nemligen: »1:o 4844 den 4 Maj — för beloppet 3,333 Rdr 16 sk.
Banko med ränta — »— — förnyad.
»2:o 4844 den 44 Ocloher — — för beloppet 4,000 Rdr Banko med 6 procents »ränta — — förnyad. »3:o 48441 den 42 Ocloher — — för beloppet 3000 Rdr Banko med ränta — »— —; varande denna inteckning till säkerhet för återstående beloppet 1000
Rdr »Banko jemte ränta den 19 Juni 1851 förnyad; »4:o 4845 den 44 Februari — — — 4000 Rdr Banko med fem procents ränta — — — — — — — — — — — — — — — — »5:o 4848 den 45 Mars uti hela egendomen Bruksegaren Selim Heijkensköld »eller hans rättsinnehafvare till säkerhet för sammanräknade beloppet Tjugutusen Rdr »Banko med sex procents ränta utaf tvänne af G. Sjöquist den 31 December 1846 »samt den 2 Januari 1847 utgifna skuldebref; hvilken inteckning blifvit den 19 Juni »1851 förnyad för då återstående Fyratusen Rdr Banko med ränta; »6:o 4854 den 4 Januari — — — beloppet 5000 R:dr Banko med 6 proc. »ränta — — — »7:o 4852 den 29 April uti hela egendomen till säkerhet för sammanräknade be»loppet Tjuguåtta lusen R:dr Banko med 6 procents ränta af åtta särskilda utaf Carl »J.
Bergman till Brukspatronen G. Sjöqvist eller Ordres den 15 Mars samma år i »återstående köpeskilling utgifna samt med Littås A, B, C, D, E, F, G och H beteck - 116 »nade skuldebref; gällande Litt.
A med förmånsrätt till betalning framför B, B framför C, C framför D, D framför E, E framför F, F framför G, och G framför II.
»Flere inteckningar uti omförmälda egendom öro icke meddelade eller sökta och »på fastställelse beroende.» — — — — — — — — — — — Uti skriftligt yttrande öfver angifvelsen förmälte
Domhafvanden, att då den handlingarna bilagda afskrift af gravationsbeviset i fråga icke uti öfverklagade punkten till ordalydelsen öfverensstämde med det koncept, hvarefter det vore utskrifvet, han bestridde rigtigheten af den företedda afskriften, intilldess originalet blefve framvisadt, och hemställde i öfrigt, om, i händelse någon sådan misskrifning, som klaganden uppgifvit, vid gravationsbevisets utskrifvande ägt rum, ansvar derföre kunde drabba Domaren, då skada skäligen icke bort inträffa, enär genom den ifrågakomna förnyelse åtgärden någon dödning af förut meddelade inteckningar icke ägt rum Ryttmästoren von Schewen har i anledning häraf sedermera låtit i Justitie-Ombudsmans-Expeditionen förete ofvannämnda den 1
Maj 1852 utfärdade gravationsbevis i hufvudskrift, hvilken befunnits lika lydande med den afskrift, sorn förut der blifvit ingifven.
Vid detta förhållande och då sålunda det af
Domhafvanden å embetets vägnar utfärdade betyg, ehvad deri den af honom förmodade misskrifning inträffat eller icke, befunnes vara af ett så missledande eller åtminstone otydligt innehåll, att om dess mening svårligen annat begrepp, än det af Klaganden uppgifna, kunnat fattas, fann Justitie-Ombudsmannen sig föranlåten att, i anseende till den af Domhafvanden i tjernsten ådagalagda vårdslöshet, till följd hvaraf nu omnämnda skada troligen timat. men som i allt fall syntes icke böra utan ansvar aflöpa, emot bemäldte
Domhafvande förordna laga åtal; och uppdrog derför i skrifvelse den 9 Februari 1854 åt AdvokatFiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att lagligen tilltala bemälde
Domhafvande, och att sedan ofvanberörda olikhet emellan dennes koncept och den utfärdade handlingen blifvit undersökt, framställa de ansvarspåståenden. hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde, samt dervid efter omständigheterna äfven till ansvar anmärka hvad genom det utfärdade betygets skiljaktighet från konceptet kunde vara feladt; hvarjemte
Klaganden borde beredas tillfälle att varda i saken hörd samt hans anspråk på skade ersättning i mån af befogenhet understödjas.