Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men detta hjeltemod låg ej längre ur vägen, än att sådane Esprits forts snart växte upp öfverallt, liksom svampar ur jorden: och det som skulle förvåna blef snart så alldagligt, att man kunde vara frestad att anse det för platthet.
– Men den, som ej kunde vara Esprit fort, måste likväl för all del, och för sitt sunda förnufts ära, åtminstone vara en liten smula fritänkare.
Man fick mycket att anmärka vid åtskillige af förra tiders stora Män; ty det fanns säkra spår på, att somlige trott på andar och de mästa på djefvulens existence.
Visserligen var det i deras oupplysta tider också en lätt sak, att vara stor Man.
– Man tviflade i Moralen, man tviflade i Politiken, i Historien, i allt; men just ej i sin Philosophi; ty den var sjelfva upplysningens eget ofelbara medel.
Tidehvarfvet antog högt namnet af upplysningens Sekel, till efterrättelse för alla kommande åldrar.
– Den tidepunkt, då detta ljus var i sin fulla middagshöjd, kan man ej noggrannt bestämma.
Men i allmänhet stämmer den in med Fransyska Encyclopedisternas regering i Litteraturen.
Frankrike, liksom i de gamla korsstågen, gaf äfven nu exemplet och ägde den mäst lysande framgången i denna härfärd mot mörkret och fördomarna; derföre genljudade äfven dess beröm från ena ändan af Europa till den andra, och man kallade det bland alla de upplysta länderna för det upplystaste 4.
– Då man betraktar hela detta väsende, så är detta det bästa som kan sägas till dess förmån: att, då också denna period nödvändigt skulle genomgås, det är väl att den är genomgången.
– Men att denna Skepticism aldeles ej är af rätta slaget, om man betraktar den i massa, och undantar några enskilda försök, som förråda en grundeligare syftning, det synes deraf, att detta så mycket beprisade sunda Förnuft, denna redbara Philosophi, tviflade på allt; utan att det föll den in någonsin att tvifla på sin egen ofelbarhet och sundhet.
I detta afseende var den beväpnad med en ogenomträngelig suffisance.
– Med den gladaste oförsynthet hämtade den ned det högsta och heligaste, den bättre mensklighetens skatter, och befingrade dem för att derom få en rätt klar och handgripelig kunskap.
Den handterade dem på samma sätt, som en man ville anatomisera en lefvande kropp, för att få se hvar själen sitter.
Dåre! för den mordiska handen har själen redan flytt, och sedan du gräft i inelfvorna, ropar du: här finns ingen!
– På samma sätt denna sunda förnuftets Philosophie!
Den drog först ner de högre sanningarne innom sin synkrets; och då i denna lägre atmosfer de sågo underliga ut, och tycktes bryta sig i motsägelser, så, utan att eftertänka om detta i sanning så förhöll sig, eller om ej phænomenet kunde komma af strålbrytningen, ropade man blott triumferande:
Se! de hänga ej tillsammans.
– Här skulle nu allmänheten tillkallas för att se på den nya upptäckten, och hvar och en fann den så klar, att hela allmänheten undrade på, att den ej sjelf tusen gånger förut gjort den.
Hvar och en tändes af en ädel ifver, att vid lediga stunder också göra slika upptäckter, utan skonsamhet förfara med orimligheten, obegripeligheten och alla gräliga systemer, samt att med åtlöje betäcka deras försvarare.
Aldeles så – för att ej spara mina liknelser – gapskrattar den lägste pöbeln åt Astronomen, om han skulle glömma sig nog mycket, att i dess närvaro påstå, att jorden går och solen står stilla – och besvärar honom med qvicka infall, för det han velat gäcka deras sunda ögon.
För att göra liknelsen fullkomligt träffande, fordras likväl, att just denna pöbel skulle tro sig i besittning af den enda sanna vetenskapen, grundad på den ofelbara det sunda ögats Philosophi: att allt är i sjelfva verket, sådant som det synes – att det således skulle vara en lärd och sin pöbel, som inser förträffligheten af sin egen pöbeldom och bragt den i system – och i Astronomens ställe kan man sätta Aposteln, den sanne Philosophen; – så har man en fullständig bild af denna oäkta upplysnings förfarande mot all högre vetenskap, och tillika en i sitt slag ensam tafla af en komplett och till högsta grad stegrad löjelighet.
– Jag sade, att man tviflade på allt, utom på denna så kallade Philosophi, som just var tviflets redskap.
Detta skulle likväl den äkta Skepticismen hafva gjort.
Den pröfvar alltid sina egna vapen.
Den enda vetenskapliga tendents, som kunde finnas, sedan Philosophien var sträckt till marken på Sens commun’s fält, var, att med obevekelig stränghet utveckla och i alla sina riktningar genomdrifva de kontradiktioner, som yppa sig för det vanliga förståndet i alla frågor, som röra ämnen utom erfarenhetens gräns, och sjelfva grunden af all kunskap och visshet.
– Skedde denna operation med skarpsinnighet och consequents, så skulle nödvändigt det resultat framkomma: att aldeles ingen visshet finns i något ämne.
Men förhåller det sig så, så kan sjelfva denna sats – Skepticismens resultat – ej heller göra anspråk på visshet; och således har den fulländade Skepticismen, i och med det samma, som den vann sitt mål, tillintetgjort sig sjelf, och fört ett indirekt bevis, att den grundsats, hvarifrån den utgick – som här var den: att utom erfarenheten och Sens commun ingen kunskap finnes – var falsk.
Den förtjensten, att hafva framstält en sådan fulländad, genomdrifven Skepticism, har den förträfflige Skottska Philosophen Hume.
Det är ett namn, som Theologerne fordom satt bland de förnämsta på kättarelistan.
Det borde tecknas med gyllene bokstäfver, ty han har gjordt mer till återlifvandet af den sanna Religionens anda, än tio Dogmatici. – Hans arbete är afgjordt ovederläggligt genom den ytliga Philosophi, som då fanns; och i de länder, der man ännu hjelper sig fram med de uppstufvade reliquierne af denna Sens communs Philosophi (och ibland deras antal är hans eget fädernesland), anses det vara satt utom fråga att vederlägga honom.
Han sättes å sido som en heterogen varelse, som i sjelfva verket gått för långt.
Ty det är väl godt att tvifla och pröfva, och är en föda för själen; men att vara en så genomdrifven, förtviflad tviflare, det går utom all anständighet.
Sedan Hume’s arbeten på denna väg blefvo bekanta, svalkades den allmänna Skepticismen.
Man fann att vägen låg ner åt ett djup, för hvars gränslöshet man bäfvade.
Man beslöt således att rädda, hvad som räddas kunde, och att företaga en revision af de återstående, för det sunda förnuftet oumbärliga sanningar, att stadfästa dem genom gemensam öfverenskommelse; och öfver dessa skulle det ej mer vara tillåtet att tvifla.
Tvifvelsandan vände sig ifrån Philosophien och Religionen inpå borgerliga samhället och politiken; och beredde der sluteligen en af de mäst förvånande Revolutioner, som Historien sett.
Men låt oss se hvad det blef af denna det Sunda Förnuftets Philosophi, sedan Hume skrämt den ifrån vidare framsteg på sin första bana.
– Vi hafve sett, att man beslöt till att frälsa de nödtorftigaste sanningar undan tviflets åverkan.
Vi skole derföre iakttaga, hvilka och hurudana dessa sanningar voro, hvilka man lät utgöra liksom det luttrade residuum efter den stora Skeptiska processen.
Sedan vi betraktat upplysningen i sin pröfningstimma, skole vi nu iakttaga huru den såg ut, sedan den satt sig, eller konstituerat sig som permanent.
– Sens communs Philosophi fick nu en annan gestalt.
Man hade sett, att Skepticismen kunde bli farlig.
Men hvarföre? jo emedan den ville förklara och pröfva allting.
Den förklarades nu derföre för ett skadligt gräl, i fall den ville gå så grundligt till väga.
Man skulle alldeles ej förklara allt.
Den yttersta grunden för all vishet skulle vara någon ting, som ej vidare behöfde förklaring.
Och hvad kunde detta vara annat än ett tydligt factum 5?
På rena, klara facta skulle således all vetenskap byggas.
Den vetenskap, som ej stödde sig på erfarenhet och facta vore ej vidare någon vetenskap.
Derigenom var nu grunden för all vetenskap i sjelfva verket så allmänt fattlig, att den kunde kallas handgripelig: och upplysningen var mer försäkrad om framgång än någonsin förr.
Vetenskapen skulle således vara en förklaring af facta, hvilken förklaring sjelf skulle stödja sig på facta.
Men facta lär man blott af verkliga erfarenheten.
Vetenskapen skulle således blott vara en annan slags erfarenhet, liksom en på förhand gifven erfarenhet.
Detta uttryckte man också så här:
Vetenskapen skall vara helt och hållet praktisk – all theori skulle vara praktisk; eljest vore den till ingen ting nyttig.
Förr hade man satt vetenskapens nytta i sjelfva den vetande förmågans derigenom vunna ljus, skarphet, riktighet, hvarigenom den för alla fall vore färdig och kunde lita på sig sjelf – med ett ord i dess sjelfständighet: och man hade trott att tankan snarast kunde vinna detta, om den tuktades och skärptes i schola hos den stränga, systematiska vetenskapen, som sjelf ej är annat än en till full sjelfständighet utbildad tanka.
Man hade trott, att, för att vinna detta, man ej behöfde studera i många serskildta ämnen, utan att gå långt och om möjligt blifva genomdrifven i en enda vetenskap: att alla vetenskaper blott vore serskildta vägar till den högsta sanningens tempel; att för att komma fram, man ej borde gå ett litet stycke på hvar, utan rakt fram på en enda; att den som vill bli universell, först måste veta allt.
Men sedan vetenskap hade blifvit en kunskap om facta, så var det naturligt, att mångkunnighet skulle i och för sig sjelf äga ett värde: då hvart enda factum kunde innehålla en sanning, så var ej mer fråga om sanning, utan om sanningar: ju flera sådana man hade, ju bättre vore man utrustad att genomvandra erfarenhetens fält.
– Då omdömet är den förmögenhet, som sammanbinder theori och praktik, och på enskilda facta använder de allmänna reglorna, så räsonnerades i anledning deraf så här: om man ger regeln i sin rena, högsta allmänhet, sådan, som den stränga vetenskapen berömmer sig af att uppställa den, så har omdömet ett oändeligt besvär att tillämpa den på erfarenheten och det enskilda fallet; deremot om man studerar erfarenheten sjelf, upptager dess serskildta fall och facta, samt för dem uppställer passande reglor, så kan dessa reglors mängd ersätta hvad som fattas dem i omfattning, så göres omdömet redan på förhand skickligt till erfarenhetens verk, så kan i synnerhet studium af vetenskapen bli hvad det borde vara, en sann praktisk uppfostran för ungdomen, som bereder den att inträda i det verksamma lifvet.
Också bestod en stor del af tidens Litteratur i utgifvandet af kompendier, af Läro-böcker för ungdom och allmänheten, hvari der så kallade praktiska och användbara ur alla vetenskaper var sammanletadt och framstäldt till upplysningens befordrande.
Emot det anförda räsonnementet, och i allmänhet mot hela detta förfarande man må grunda det på detta räsonnement, eller på ett annat, eller på alls intet), äro följande tvenne hufvudsakliga inkast att göra.
Först och främst:
Hvarje regel är ett begrepp, hvart och ett sådant är allmänt, ty det skiljes just derigenom från det enskilda, verkeliga tinget eller fallet.
Detta enskilda fall kan ej ligga uttryckt i regeln, som måste passa på flera fall, som med hvarann hafva någon likhet.
– Hvarje regel är till sin natur nödvändigt allmän, och fordrar samma operation af omdömet, samma försinnligande genom inbillningskraften, för att kunna tillämpas.
Således är den svårigheten, som man vill spara omdömet, alldeles ej häfven.
Edra reglor måste ändå alltid bli allmänna reglor.
Er theori, ni må kalla den så praktisk ni behagar, kan sjelf alldrig vara praktik.
Emellan dessa båda saker är ju en tydelig skillnad?
Edra erfarenhets-reglor, så väl som vetenskapens, äro således allmänna.
Men det är den skillnad dem emellan: att erfarenhets-reglorna omfatta vissa klasser af facta; ehuru allmänna till sin form, äro de således enskilda till sitt innehåll:
Vetenskapens regel är deremot i allt afseende universell, har ej att göra med enskilda ting, utan med tingens natur i allmänhet.
Men denna tingens natur är också vårt eget förnufts natur; huru skulle eljest i allmänhet förnuftet kunna begripa naturen?
Insigt i vetenskapen ger mig således insigt i mitt eget förnufts beskaffenhet, dess natur och dess ordning.
Ett sådant studium borde således fullkomligt fördubbla förnuftets styrka; ty förnuftet handlar ej blott – det är dess natur, (men det kan också handla som tro och känsla) – det handlar nu med insigt i sitt eget handlingssätt.
Det ser, ej blott, det vet af att det ser.
Ett vetenskapligt studium är således högst vigtigt, ej för de saker jag derigenom lär att känna, ej för kunskapens materiella innehåll; men i allmänhet för kunskapen i sig sjelf betraktad, för fullkomnandet af min organ att fatta den.
– Men ett sådant studium för mig ju utom all erfarenhetsgräns?
Hur skall jag då taga mig ut ibland de tusende olika ting och fall, som i verlden möta mig, om jag ej sökt att på förhand förnämligast göra mig bekant med dem, eller lagt mig på den praktiska vetenskapen, som är grundad på facta?
Detta leder mig till mitt andra inkast.
Denna vetenskap kan dock omöjligt omfatta alla facta, och, ehuru ej sparsam på reglor, omöjligt äga reglor för alla fall.
Den upplysning jag derigenom vunnit, hjelper mig således blott i förutsedda vanliga fall, der vanan i alla fall sluteligen hjelpt mig.
Men vid ett ovanligt, oförutsedt?
Der lemnar den mig i sticket.
Detta är en olägenhet vid den så kallade praktiska upplysningen.
– Vi hafve anmärkt, att då all regel är allmän, omdömets operation för att använda den på det enskilda fallet altid blir den samma.
Men låt också vara att omdömet har lättare att använda en regel af mindre än en af vidsträcktare omfattning i afseende på sitt innehåll; låt vara att man för att ännu mer lätta denna tillämpning och göra vetenskapen fullkomligt praktisk, reducerar den till blott beskrifning på facta och på sjelfva praktikens handgrepp; – så ökes derigenom först den redan anmärkta olägenheten; ty hvad man vinner i detaljen förlorar man i vetenskapens omfattning: och dessutom uppstår deraf en annan olägenhet, som är ännu förderfligare.
Ty derigenom, att ifrån ungdomen en sådan mängd facta med dertill hörande reglor och beskrifningar inproppas i hufvudet, för att i en framtid underhjelpa omdömet i det verksamma lifvet; så vänjes detta omdöme ifrån början att lita på främmande reglor och hjelpmedel, som för förståndet äro så mycket mer främmande, som de, såsom tillhörande strödda facta, ej sins emellan äga något sammanhang.
I säkerheten att alltid hafva dessa konstiga hjelpmedel att tillgå, behöfver det aldrig lita på sig sjelf, aldrig sjelf vara verksamt.
För vanliga fall har man lärt det en Theoretisk slentrian, som den blott behöfver göra till en praktisk slentrian.
I ovanliga, pröfvande händelser är det fullkomligt rådlöst.
Den overksamhet, hvari det slumrat, har gjort det allt slöare; den praktiska upplysningen, som med alla sina reglor, och beskrifningar och rikedom på erfarenhet och facta skulle hjelpt, har stjelpt det; och man kan inse möjligheten deraf, att genom lutter upplysning bli allt dummare och dummare.
Men detta är ej blott en möjlighet, det är en nödvändig följd af den slags upplysning, som vill göra all vetenskap till en beskrifning på facta, all vishet till en utanläxa af erfarenhets-reglor, all theori til praktik, en följd af den derpå grundade berömda praktiska uppfostran, som har en afgjord afsky för all verkelig, sträng och systematisk vetenskap, såsom ett onyttigt gräl, och skryter deraf, att redan på förhand hafva gifvit sina elever hela den redbara erfarenheten till lifs i boken, innan de ännu i sjelfva verket äga någon erfarenhet.
Ej under om derföre den verkliga erfarenheten sällan gör dem visare; ty dess verk är redan på förhand bortfuskadt!
– Hvad vi sagt är en nödvändig följd; ty sjelfva grundsatsen hvilar på en afgjord orimlighet, och skall således nödvändigt, då den sättes i verket, bringa oreda åstad.
Denna uppenbara orimlighet är den: att man genom något slags vetenskap skulle kunna ge erfarenhet, att sjelfva theorien skulle vara praktik.
Erfarenheten sjelf kan endast lära erfarenhet: det står ej att hjelpa.
– Praktik kan man endast lära, derigenom att man sjelf försöker den: och det finns ingen Theori i verlden, som kan innehålla konsten, att i praktiken icke fela.
– Här är ett ställe, der en tydligare insigt i den sanna upplysningens väsende kan bli en följd af hvad vi sagt.
Om man vill bibehålla namnet upplysning, så måste man medge, att det finns två slag deraf, som bägge äro sanna: – den falska uppkommer genom en förvirring af bägge slagen.
Det första är Sunda Förnuftets egen upplysning, som det ej blott kan fullkomligt vinna utan allsköns lärdom och vetenskap, utan äfven omöjligt kan vinna genom dem.
Denna upplysning består i rena erfarenhets-kunskaper, hvilka endast erfarenheten kan ge, med ett ord: uti verklig erfarenhet.
– Vi hafve redan förut anmärkt, att sådana äro alla det blotta Sunda förnuftets kunskaper.
De äro i all bemärkelse dess egna, de äro födda af dess egen erfarenhet, och de lefva deri.
Dess reglor äro sanna, ej i allmänhet, men för deras tid och tillfälle, och i detta afseende förträffliga.
De äro genom ingen Theori bibringade (som också vore omöjligt, ty Theorien kan ej upptaga det rent af tillfälliga), de äro genom egen eftertanka uppfunna, med ett ord: denna upplysning är rent af praktisk, och det theoretiska, om det så kan kallas, deri, är födt af Praktiken sjelf.
Den innehåller hvarje menniskas enskilda erfarenhet, och för att vinna den, måste man ej läsa, utan lefva.
– Den falska upplysningen i detta afseende är den, som tror sig genom någon slags vetenskap på förhand kunna ge denna erfarenhet, som försöker det orimliga att sätta det rent af praktiska i Theori.
Denna nyssnämnda slags upplysning är för alla menniskor tillgängelig.
Hvar och en förvärfvar den i mer och mindre grad, och den lärdaste kan ej förvärfva den på annat sätt, än den olärdaste.
– Det andra slaget af sann upplysning är den rent af vetenskapliga.
I det rena sunda förnuftet är väl tankan liflig och verksam, men den hvilar i högre ämnen, och ytterst på tro.
Den är således ej sjelfständig.
– Denna sjelfständighet ger vetenskapen; ty tankan får derigenom insigt i sitt eget väsende, och handlar med fullt medvetande af sin frihet.
– Vi hafve sett, att om det blotta sunda förnuftet, utan vetenskaplig insigt, gör dessa högre ämnen til föremål för sin kunskap, det ofelbart invecklar i motsägelser, som det ej kan upplösa, är nödvändigt utsatt för den olägenheten att ensidigt antaga eller förkasta, och derigenom förlora sin egen sundhet.
– För den högre upplysningen finns ej denna olägenhet; ty vetenskapen inser det skenbara i dessa motsägelser.
Det är således för Sens commun’s egen sundhet nödvändigt, att den vetenskapliga upplysningen finnes, på det, att om sens commun förvillar sig genom anspråk på vetenskap, och förhärdar sig i fördomar, den må kunna upplösa dessa fördomar och återgifva det sin renhet.
Den vetenskapliga upplysningen jemnförd med den lägre, står således i den styrandes plats.
Vetenskaplig odling är således hvad som bör utmärka de högre klasserna i samhället, hvilka man känner under namn af de bildade.
Det är hos dem som de insigter finnas, som leda statens rörelser.
De äro stats-kroppens tanka – den sjelfständiga styrande kraften i samhället.
Det är deras skyldighet, att ej blott handla efter enskilda reglor, uppkomna genom enskild erfarenhet – det duger ej, då man handlar med afseende på det hela.
De måste handla efter allmänna reglor, och sådane uppställer blott vetenskapen.
– Men vetenskapen uppställer dessa reglor som ren Theori, utan afseende på någon enskild stat; hur skola de således användas?
Här äro vi åter vid den förra svårigheten, som skiljer all Theori och Praktik åt.
Men denna svårigheten är blott oöfvervinnelig för den, som ej kan begripa att de måste vara skilda åt.
Afståndet emellan dem kan endast omdömeskraften fylla: och den är en förmåga, som väl genom erfarenhet och vetenskap kan skärpas, men omöjeligen theoretiskt läras.
I praktiken beror således äfven den vetenskapliga upplysningen helt och hållet på omdömet och erfarenheten.
Men om dess göromål är svårare, då den har allmänna, och det sunda förnuftet blott enskilda reglor att använda, så har den också större tillgångar.
Omdömet har här redan blifvit skärpt i vetenskapens schola, innan det använder sin vetenskap på erfarenheten.
Liksom den falska upplysningen i förra afseende var den som ville göra det rent praktiska till Theori, så visar den sig här i det bemödande, att i sjelfva vetenskapen kunna fånga erfarenhet, att göra Theorien sjelf till Praktik: bägge förvillelserna äro en och den samma.
Det kan nu ej ske på annat sätt än genom en annan slags gröfre Theori, som skulle vara en genväg emellan Theorien och Praktiken.
Men en sådan genväg är omöjlig; ehuru han verkeligen blifvit försökt i den så kallade praktiska upplysningen med dess åtföljande praktiska uppfostran, som, emedan den, född af förvirring i begrepp, har velat försöka en omöjlighet, också blott verkat halfhet och förvirring, så i Theori som Praktik.
Af alt detta kan man sluteligen draga denna följd:
Att befordra upplysning är ingen ting annat än att befordra vetenskaplig odling i högsta möjeliga stränghet och renhet.
– Den olärda slags upplysning, som vi nämnt, behöfver ingen befordran.
Den befordrar sig sjelf, och hindras af ingen ting annat, än om man vill göra den till en halflärd upplysning.
– Om det praktiska må man vara obekymrad.
Den äkta vetenskapen, sanningen, är ett lefvande väsende.
Den gör sig praktisk sjelf.
Den har ljusets natur.
Ljuset kan man ej befordra bättre än om man lemnar det fritt.
Och står Solen i sommarglans på höga himlen, så behöfver man ej sörja för värma6.
Vi återgå till den afbrutna beskrifningen.
Vi hafve anmärkt, att sedan upplysningen hade upphört att vara skeptisk, den företog sig att grunda all vetenskap på otvifvelaktiga facta, eller att göra den praktisk.
Att närmare beskrifva det inflytande, som denna grundsats hade på serskilda vetenskaper, hör oss ej till.
– Philosophien var en sammangyttring af sådana facta, som kallades Philosophi öfver naturen, då dessa facta voro yttre, och Philosophi öfver menniskan, då dessa facta i synnerhet voro de serskilda föremål, som företedde sig innom menniskan sjelf.
– Vi skole blott efterse, hvad inflytande denna upplysning hade på Moralen och Religionen.
Moralen skulle naturligtvis också grundas på ett säkert factum.
Följden blef att den förlorade sin gamla bemärkelse, och ej mera blef läran om hurudan menniskan bör vara, utan läran om hurudan hon är.
Vid efterseende i menniskonaturen, fanns intet factum handgripligare, än att hvar och en älskar sin egen fördel.
I Egennyttan hade man således en skön princip för moralen, och just en så mångtydig som behöfdes sedan den enda rätta gått förlorad.
Ty nyttigt och onyttigt kan all ting vara, allt efter det ändamål för hvilket det användes.
Bort således med de der urgamla, råa dygderna, som rent ut påstå att menniskan bör uppoffra sin fördel och hela sitt sjelf för ett högre mål!
Att alla dessa egna nyttor tillhopa skulle sammanfuska en allmän nytta, för eget bestånds skull, det blef det högsta målet.
Om egna fördelen då stundom tillät sig att tala strängt, så blef dygden så mycket artigare.
Ty för att komma helskinnad fram emellan alla dessa lika egennyttiga och lika moraliska principer, och deras principaler, fordrades visserligen fördragsamhet med hvarann, mildhet, öfverseende m. m.: detta kallades Tolerants, Humanitet, och dessa Dygder, som innefattade summan af all upplysningens förträffelighet, upphöjdes såsom tidehvarfvets eviga prydnader.
En tradition hade tillagt Forntidens Stater medborgerliga dygder i hög grad.
Nå väl! man lemnade dem den äran; men deremot påstod man på det högsta, att nu först menniskan kommit så långt att hon blifvit rigtigt menniska, och ej behöfde skämmas för sin mensklighet med allt hvad dertill hörde.
För att ej en sådan skatt skulle händelsevis gå förlorad, beslöt man att enkom låta till efterverlden komma en race af sådana menskliga menniskor, och i hast upprättades en mängd philantropiska anstalter och undervisnings- och bildnings-institut, hvilka dock, på det att ej så dyrbara plantor, sjelfva framtidens hopp, genom någon åverkan skulle förstöras, samtelige kommo att likna drifhus.