Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På dessa skäl, och då Utskottet ej heller anser, att bedrägerier af ett försäkrings—bolags agent kunna förekommas derigenom, att agenten härstädes skall lagföra och kungöra erhållen fullmagt från bolaget i fråga, enär en entledigad agent ändock skulle kunna lyckas att i bolagets namn lemna falska försäkringar, får Utskottet vördsamt hemställa, att jemväl i sednare punkten af Johan Gustaf Dahlgrens motion äfvensom i Herr Ridderstads motion framställda förslag, ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Allmänna Besvära- och Ekonomi-Utskottets Betänkande S:o 96. 5 N:<> 96.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Febr. 1863, kl. 8 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om meddelande a/ allmänna föreskrifter beträffande vilkoren för sparbankers stiftande, m. m.
Den motion i berörd;* syfte, öfver hvilken Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet till följd af vederbörlig remiss har att meddela utlåtande, är väckt inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr Lallerstedt, och har, i 3:dje serien, nummern 206.
Uti det vidlyftiga och sakrika anförandet har motionären, sedan han framhållit vigten och värdet af sparbanks-inrättningarne samt meddelat åtskilliga upplysningar rörande dessa anstalters uppkomst, utveckling och nuvarande ståndpunkt inom vårt land, äfvensom rörande de åtgärder till sparbanksväsendets befrämjande och befästande, som i åtskilliga andra länder från Statens sida blifvit vidtagne, uttalat och sökt utveckla den åsigt, att »det första vilkoret för ett ändamålsenligt ordnande af värt sparbankssystem är, att en lag för sparbankernas inrättande och förvaltning utfärdas.»
Nödvändigheten häraf vore desto lättare att inse, då man betänker huru många formaliteter befunnits behöfliga i afseende på inrättandet af filialbanker samt privatbanker, och då man vet, att t. ex. vid slutet af år 1854 funnos i landets alla enskilda banker på depositions- samt upp- och afskrilningsräkning insatta allenast 16,738,337 R:dr, men i sparbankerna deremot tillhopa 27,259,202 R:dr.
— Såsom ett tillfredsställande sätt att organisera sparbanksviisendet anser motionären att öfver hela landet inrätta länssparbanker med sockenkommittéer samt insättningstillfällen i socknarne, och filialkontor der sådana kunna erfordras, och han påpekar såsom »rigtigare att, om en allmän organisation af sparbankerna skall ega rum, ställa dem under kommunernas förvaltning, än att deruti inblanda Staten.»
— När landstings-institutionen kommer till stånd, kunna, enligt motionärens mening, sparbankerna, såsom en länens allmänna angelägenhet, lämpligen ställas under landstingets inseende, och detta sednare jemväl öfvertaga ansvarigheten för deras förvaltning.
— Hufvudsaken vore emellertid att bereda tillfällen på landsbygden till insättning; och för att dertill uppmuntra samt tillika åstadkomma nödig säkerhet, föreslår motionären »att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t ville genom en förordning meddela de allmänna föreskrifter, som böra tjena till efterrättelse vid sparbankers stiftande samt i allt hvad på Kongl. Maj:t kan ankomma, söka befordra 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 96. uppkomsten af ett öfver hela landet utbredt sparbankssystem, som erbjuder lättade tillfällen till insättning, och, såvida Rikets Ständers medverkan dervid kan anses erforderlig, derom hos Rikets näst församlade Ständer göra framställning.» Utskottet, som åt detta förslag egnat den uppmärksamhet, ämnets stora vigt kräfver, delar den af motionären uttalade mening, att en inblandning från Statens sida i sparbankernas verksamhet och förvaltning icke kan för dem vara gagnelig; men såsom en sådan inblandning måste det dock, enligt Utskottets omdöme, betraktas, derest, såsom motionären yrkar, Staten företoge sig att beträffande vilkoren för sparbankers inrättande och verkningssätt reglementera.
Sådant kan icke heller annat än anses ganska betänkligt i betraktande deraf, att den ganska hastiga utveckling, sparbanksväsendet i vårt land vunnit, egt rum under ett fullkomligt oberoende af någon derpå syftande lagstiftning, och man deremot saknar verklig, på erfarenhet grundad anledning att antaga, det ändamålet skulle under ett omvändt förhållande bättre elier ens i lika mån kunna uppnås; i hvilket afseende främmande länder, med vida mindre spridd befolkning och olikhet i andra på ämnet inverkande förhållanden, icke lära kunna lemna någon säker ledning.
— En jemförelse mellan sparbanker samt andra enskilda banker i afseende på behofvet af lagstiftning och kontroll från Statens sida kan ej heller vara på sin plats, enär dessa sednare, tillkomna med syftemål att förmedelst en mångartad penningerörelse åt delegarne förvärfva den högsta möjliga vinst, antingen åtnjuta ett betydligt låneunderstöd från riksbanken eller ock hafva rätt att sjelfva utgifva sedlar, hvilka omständigheter, hvar för sig, påkalla lagbestämda vilkor för dylika bankers inrättande och verksamhet, då deremot sparbankerna, ämnade att uppsamla, bevara och förkofra hufvudsakligen de mindre bemedlades små besparingar, snarare äro att hänföra till välgörenhetsanstalter, i hvilkas verksamhet och förvaltning man har desto mindre skäl att misstänka tillvaron af för det allmänna vådliga afsigter, som förvaltarne innehafva sina lönlösa befattningar på grund af allmänt förtroende, och, enär de icke hafva sina egna medel i banken samt ej heller någon gemensam pekuniär fördel af bankens verksamhet, å hvarandra utöfva en ömsesidig kontroll.
Också har, ifrån berörda synpunkt, något behof af särskild lagstiftning, så vidt Utskottet kunnat erfara, lika litet gifvit sig tillkänna, som allmänna meningen torde genom ett opåkalladt försök dertill finna sig tillfredsställd; hvadan Utskottet, som i den omständigheten, att nitet för sparbanksväsendet synes alltmera utbredas, finner ett stöd för sin åsigt, att ifrågavarande nyttiga inrättning bäst befrämjas derigenom, att densamma får utveckla sig fritt och utan alla band från lagstiftningens sida, hvilka i mer eller mindre mån måste verka hämmande, på grund häraf och af hvad i öfrigt nu är vordet anfördt, vördsamt hemställer, att Herr Lallerstedts berörda motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Betänkande iV.o 96. 7 Reservationer: af Hen' Isberg: »För niiu del finner jag motionen förtjent af synnerlig uppmärksamhet.
Med afseende ej mindre
A det kapital sparbankerna redan ega, an ock A dettas hastigare till vext i män af inrättningens större utbredning och tillgänglighet, är lagstdtuing i ämnet bäue önsklig och behöflig.
Ehuru sparbanks-väsendets framgång, hädanefter som hittills, i första hand utan tvifvel blifver beroende af enskilda personers nitälskan, kan dock inrättningen å Statens sida genom en ändamålsenlig lag i ämnet uti väsentlig grad främjas och betryggas.
Skälen härför hafva af motionären med den klarhet och omfattning blifvit ådagalagda, att jag, instämmande deri, ej anser mig här hafva något att tillägga.
Beträffande sättet för utsträckandet af sparbankernas verksamhet och tillgänglighet, kan jag dock ej i allo instämma med motionären i att förorda det af honom häriör åberopade exempels efterföljd.
Det större afstånd hvarpå en i länsstaden förlagd sparbank befinner sig till åtskilliga af länets mera aflägsna delar, skall i dem minska den håg till insättningar i sparbanken, som, om banken befunnits på närmare afstånd, varit att emotse.
Personlig bekantskap med sparbankens direktörer samt tillfälle att sjelf utan någon större olägenhet i banken insätta en sparad penning, förlänar åt den större allmänheten en tillit till sjelfva sparbanken och trygghet för der insatta medel, som, om banken befinnes på större afstånd, icke torde alltid i lika mån komma densamma till del.
Tilläfventyrs borde sparbankerna derföre omfatta mindre distrikter än dem, hvilka genom läns-indelningen uppkommit; och måhända vore det med dessa bankinrättningars fördel öfverensstämmande, om ordföranden i hvarje socken-kommitté, som borde hafva för ändamål att iuom distriktets socknar emottaga peuningar och dem till distrikt-sparbanken insända, tillerkändes säte och stämma vid distrikt-bankernas och länssparbankens årliga sammanträden, så ofta de af honom bevistades, enär hans nit för banken sannolikt derigenom blefve större, än om han utan sådan del i förvaltningen blefve af inrättningen för dess ändamål använd.
Men på samma gång dessa distrikt-sparbanker, hvilka ytterst böra hvila på socken-kommittéer, i allo till sin verksamhet lemnäs full frihet och sjelfständighet, synes det mig, som om de böra ställas i den förbindelse med den till länsstaden förlagda distrikt-sparbanken, att de der få efter behof insätta och uttaga influtna medel.
Derjemte torde alla distrikt-sparbankerna böra beredas tillfälle att, antingen, så vida bankens kapital icke mot full säkerhet kan utlånas i den ort, der banken är förlagd, få mot högsta möjliga ränta öfverlemna det överskjutande beloppet till Statsverket, hvars direkta fördelar i mer än ett afseende torde sammanfalla med sparbankernas, eller ock berättigas, eller måhända till och med förpligtas att för en viss procent af sitt hela rörelse-kapital inköpa Statens eller af Kongl. Maj:t fastställda inrättningars obligationer.
8 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 97.
På grund af allt detta tager jag mig anledning vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes låta utarbeta förslag till en lag rörande sparbanker, samt vissa bestämda grunder för deras organisation och verksamhet, samt, innan berörda lag utfärdas, lemna Rikets nästsammanträdande Ständer tillfälle att sig deröfver yttra.» Häri instämde Friherre Cederström, H., och Kontrakts-prosten Janzon.
M:o 9*.
Ank. till Exp.-Ulsk. den 26 Febr. 1863, kl. 8 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om inrättandet af skolor för meddelande af undervisning i tjenstehjons-sysslor.
Denna motion (N:o 167) är väckt inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Friherre Creutz, St., hvilken uti ett vidlyftigt anförande sökt ådagalägga nödvändigheten af undervisningsanstalter, der de, som ämna stanna i den tjenande klassen, kunna bildas till dygdiga, kunniga och skickliga tjenstehjon.
Dessa anstalter skulle dock företrädesvis afse landets moderniiring oell tjenstefolkets uppfostran till duglighet i densammas mångartade sysslor samt i de göromål, som förekomma i det inre hushållet i allmänhet.
»För detta ändamål» — så slutar motionären — »torde inom hvarje län en tjenstefolksskola böra inrättas, der praktisk undervisning meddelas utaf dertill afsedda kunniga och lämpliga lärare och lärarinnor uti till jordbruket hörande sysslor och förrättningar, jemte till jordbruket hörande binäringar och allmännast nyttiga slöjder, de der af en dräng eller piga böra kunna förväntas och af en husbonde billigtvis fordras såsom motsvarande jordbrukets fordringar på sina arbetare och den lön och föda de af hushållet draga, såväl som den kunnighet, snygghet och ordning, som det inte Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Memorial N:o 98. 9 inre hushållet så oafvisligen kräfver.
Med dessa tjenstehjonsskolor böra dertill vara förenade kommissionskontor, dit allmänheten hade att vända sig för erhållande af det välartade och kunniga tjenstefolk, som nu allmänneligen saknas, men då tilläfventyrs kunde stå till buds.
Det gifves kungsgårdar inom hvarje län, hvilka, nu öfverlåtna åt arrendatorer, som för arrende, utkomst och högsta möjliga reveny under den tid de af dem besittas, måste gräfva djupt in uti jordens märg, hvilka med fördel för egendomarne och för den sak jag tagit mig friheten föreslå, lätteligen kunde appliceras och användas till ett så välsignelsebringande ändamål.» Utskottet torde kunna undgå att utveckla olämpligheten och outförbarheten af berörda, visserligen välmenta, förslag, enär det lärer' vara för en hvar uppenbart, att likasom ej annorstädes än inom den enskilda hushållningen finnes materiel till meddelande af undervisning i der förekommande mångfaldiga sysslor,. likaså är det också endast den dagliga och stundliga utöfningen af samma sysslor under husbondeus tillsyn, som färdighet och skicklighet i desamma rätteligen förvärfvas.
Motionären torde ej hafva gjort sig reda för vidden af de anstalter och kostnader, som skulle erfordras för tillvägabringande af offentlig undervisning åt den talrika tjenstefolksklassen i alla göromål, som inom den enskilda hushållningen förekomma, helst motionären synes önska, att denna undervisning skulle omfatta till och med de aldra obetydligaste bestyr.
Utskottet anser denna motion icke förtjent af någon vidare uppmärksamhet, än Utskottet nu deråt egnat, hemställer Utskottet, att densamma må lemnäs utan afseende.
MT:o 98.
.S9S1 namdö! 92 n a b mkuLloolS Ank. till Exp.-LJtsk. den 26 Febr. 1863, kl. 8 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 50.
Enligt Utskottet tillhandakomna protokolls-utdrag har nämnda Betänkande, hvaruti Utskottet afstyrkt bifall till väckt motion om ändring i Kongl. Reglementet för Hih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 8 Sami. 22 Häft. 2 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-V t skottets Memorial N:o 99.
Telegraf-verket den 2 Augusti 1856, blifvit af tre Riks-Stånd bifallet och af det fjerde, nemligen Hedervärda Bonde-Ståndet, till Utskottet återremitteradt.
Men då vid berörda förhållanden återremissen ej grundlagsenligen kan till vidare åtgärd från Utskottets sida föranleda, har Utskottet skolat sådant för Hedervärda Bonde-Ståndet tillkännagifva.
M:o 99.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 58.
Hedervärda Bonde-Ståndet har till Utskottet återremitterat berörda Betänkande, hvari Utskottet yttrat sig öfver väckt motion om skiljande af Landshöfdinge- och Militärbefälhafvare-embetena på Gotland; men som, enligt Utskottet tillhandakomna protokolls-utdrag, samma Betänkande blifvit af de tre öfriga Riks-Stånden godkändt, kan återremissen ej till vidare åtgärd föranleda; hvilket Utskottet skolat för Hedervärda Bonde-Ståndet tillkännagifva.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Memorial N:o 100. n M:o lOO. Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Febr. 1863, kl. 8 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 66.
Första punkten af detta Betänkande, eller den, hvari Utskottet, med anledning af C. J. L.
Lönnbergs från Östergötlands län motion, tillstyrkt Rikets Ständer att «i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla om det tillägg i nu gällande fattigvårdsförordning den 13 Juli 1853, att afskedadt Kronans manskap, dess hustrur och barn, som för framtida vård böra återtagas af den kommun, hvilken desamma i fråga härom författningsenligt tilllhöra, skola på Statens bekostnad och genom föranstaltande af vederbörande i den ort, der de sig befinna, till nämnda kommun återförsändas», har af Höglofliga Ridderskapet och Adeln blifvit till Utskottet återremitterad; men då, enligt Utskottet tillställda protokolls-utdrag, Betänkandet i sin helhet blifvit af de trenne öfriga Riks-Stånden bifallet, kan berörda återremiss ej till vidare åtgärd föranleda; hvilket Utskottet skolat för Höglofliga Ridderskapet och Adeln tillkännagifva.
Stockholm den 26 Februari 1863. 12 Allmänna Besvär»- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 101.
M:o iOl.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Febr. 1863, kl. 8 e. in.
Betänkande, i anledning af väckt förslag om en embets-examen för in trädet % de förvaltande verken.
I en inom Högvördiga Preste-Ståndet väckt och till Utskottet remitterad motion (N:o 128) har Professor Carlson, — med erinran om vigten deraf att de, som skola handhafva Statens förvaltning, ega så väl insigt i de positiva rättsreglornas betydelse och sammanhang som äfven kännedom af samhällets ekonomiska utveckling och af de allmänna lagars natur, på hvilka denna beror, — anmärkt en lucka i den lagstiftning, som för närvarande förefinnes i afseende på pröfningarne för inträdet i Statens tjenst.
Hvar och en, som ville egna sig åt domarekallet, mäste underkasta sig en pröfning i kännedomen af landets lagar och företrädesvis af den civila och kriminela lagstiftningen samt rättegångsordningen; men den som egnade sig åt den administrativa embetsmannabanan oc'1. ville söka inträde i Konungens kansli eller i något af de förvaltande verken, behöfde icke inhemta någon kännedom af den lagstiftning, han komme att tillämpa.
Detta vore en följd deraf, att den s. k. kansli-examen, hvilken gifver rättighet att anställas inom alla grenar af statsförvaltningen, hufvudsakligen omfattar endast vissa humanistiska kunskapsgrenar, hvilka kunde ega betydelse såsom förberedande för en embets-examen, men ingalunda motsvarade de fordringar, man med rätta gjorde på denna embets-examen sjelf.
Motionären har derföre föreslagit, att en pröfning skulle fastställas såsom vilkor för inträdet i Konungens kansli och de förvaltande verken, samt att denna pröfning skulle omfatta dels national-ekonomiens grundläror, dels vissa delar af lagstiftningen, hufvudsakligen stats-rätten, den administrativa rätten och grunddragen af den civila lagstiftningen.
Att Staten väl har sörjt för en grundlig embetsmannabildning i en gren af offentlig verksamhet, men alldeles icke i en annan, anser Utskottet, lika med motionären, vara i hög grad olämpligt.
Kännedomen af rikets administrativa och ekonomiska lagstiftning är tvifvelsutan för en embetsman så oundgänglig, att han bör genom grund - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 101.
13 grundläggande studier hafva förvärfvat sig bekantskap med denna lagstiftning, innan han begynner utöfningen af sin verksamhet.
Kunskapen om national-ekonomiens grundsanningar — om de läror, som sprida ljus öfver de stora frågorna om rätta grundvalarne för ett folks välstånd — kan ock svårligen umbäras af den, som är kallad att utöfva inflytande på landets ekonomiska förhållanden och deras utveckling.
Också synas de författningar, hvilka ligga tdl grund för embetspröfningarnes inrättning i vårt land, utgå från den förutsättning, att den kännedom af lagstiftningen, utan hvilken en verklig embetsmannabildning icke kan finnas, är erforderlig icke mindre för dem, som egna sin tjenst åt den egentliga statsförvaltningen, än för blifvande domare.
I Kongl. Förordningen den 10 Mars 1749 heter det, att «de af den studerande ungdomen, som tänka att framdeles varda befordrade till sysslor, hvarvid kunskap fordras om lag och rätt, skola förpligtas att icke taga afsked från akademien utan erhållet vederbörligt vittnesbörd, att de ega tillräcklig insigt i lagfarenheten, särdeles i de delar deraf, som förnämligast höra till det ämne, hvaruti de sig föresatt att tjena det allmänna»; och i Kongl.
Förordningen den 9 Mars 1750 förklaras, att «den under den 10 Mars nästlidet år gifna författning om de studerande, som ärna sig in i rättegångsverken, bör icke allenast noga verkställas, hvad dessa särskildt beträffar, utan ock sträcka sig till dem, som lämpat sin håg att tjena vid de andre Regeringens civile grenar».
Under tidernas lopp hafva emellertid förhållandena utvecklat sig så, att under det den rent juridiska pröfningen eller examen för inträde i rikets rättegångsverk blifvit allt mera utbildad och omfattande, har pröfningen för inträdet i Konungens kansli och de förvaltande verken bibehållits i så inskränkt omfång, att den antingen endast omfattat några rent humanistiska ämnen i förening med kännedom af grundlagarne, eller ock dessa nyssnämnda kunskapsgrenar jemte en summarisk öfversigt af den civila lagstiftningen.
Afhjelpandet af ett sådant missförhållande synes vara af stort behof påkalladt.
En grundlig embetsmannabildning, aldrig mera behöllig än i våra dagar, då så stora förändringar försiggå på alla samhallslifvets områden, måste genom åtgärder i denna syftning verksamt befrämjas.
Utskottet, som jemväl inhemtat, att förslag i förevarande ämne blifvit afgifna i sammanhang med utarbetande af nu gällande statuter för rikets universiteter, men ännu icke ledt till slutlig åtgärd, finner sig på anförda skäl böra förorda bifall till den väckta motionen.
Behofvet af en mera grundlig och utbredd kännedom af landets lagstiftning gör sig med hvar dag mera gällande.
Vid sådant förhållande och då det skulle vara mindre lämpligt att af den blifvande administrativa tjenstemannen fordra samma omfattande kunskap i deu civila lagstiftningens alla grenar, som för inträdet i rättegångsverken bör inhemtas, synes den föreslagna åtgärdens behöflighet vara till thh. till R St.
Prot. 1862 A 1863. 8 Sami. 22 Haft. 3 14 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 101. fullo ådagalagd.
Utskottet, som icke funnit sig böra ingå i en pröfning af de enskilda bestämmelser, som i detta afseende skulle komma att stadgas, får på grund häraf föreslå, att Rikets Ständer måtte hos Kougl. Maj:t i underdånighet hemställa om meddelande af sådana föreskrifter, som för inträdet i Konungens kansli och de förvaltande verken stadgade såsom vilkor en pröfning i national-ekonomi och i de delar af lagstifningen, som finnas för ändamålet behöfliga.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Memorial N:o 102. 1 N:o 102.
Arik. till Exp.-Utsk. ilen 2 Mars 1863, kl. 3 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 81.
Nämnda Betänkande, hvari Utskottet afstyrkt bifall till väckt motion om anställande af undersökning rörande tillkomsten of vissa ät läroverken anslagna prebenden, har af Högvördiga Preste-Ständet blifvit till Utskottet återremitteradt; meri dä samma Betänkande, enligt Utskottet tillhandakomna protokollsutdrag, blifvit af de öfriga Riks-Stånden godkändt, kan äterremissen ej till vidare åtgärd föranleda; hvilket Utskottet skolat för Högvördiga Preste-Ständet vördsamt tillkännagifva.
Stockholm den 2 Mars 1065.
Brot. 1802 & 1803. 8 Sami. 23 Uäft.
Allmänna Besvärs- och Eliorwmi-Utskottets Betänkande N:o 103.
M:ö 103.
Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Mars 1863, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om skyldighet för bruksegare att, i mån af rösträtt, bidraga till klockares och orgelnisters af 1 en inom Hedervärda Bonde-Ståndet vackt samt till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion (N:ö 281) har Anders Medin från Kronobergs län yrkat, att bruksegare, hvilka väl vore berättigade att deltaga i val af klockare och orgelnist, men icke bidroge till dessa personers aflöning, måtte genom särskildt stadgande tillförbindas att, i mån af sin rösträtt vid val af dessa kyrkobetjente, tili deras aflöning lemna tillskott; och har motionären, till stöd för detta yrkande anfört, att egare af masugnar samt stångjerns- oell manufaktur-smeder, hvilka, enligt kyrkolagen, äro berättigade att deltaga i prestval, jemväl fått sig, genom Kongl. Resolutionen den 10 Augusti 1762 och Kongl. Brefvet den 13 September 1788, ålagdt att deltaga i presterskapets aflöning.
Rösträtt vid val af klockare eller orgelnist bör, enligt Utskottets förmenande, utgöra grunden för bidrag till dessa personers aflöning.
Utskottet anser derför, att ej mindre bruksegare än egare af hvarjehanda andra bruk och inrättningar, hvilka ega deltaga uti val af nämnda kyrkobetjente, böra i förhållande till deras röstetal bidraga till deras aflöning.
Men då i flera församlingar, hvarest jernbruk eller andra vid val af klockare eller orgelnist röstberättigade verk eller inrättningar äro belägna, frivilliga öfverenskommelser, efter hvad Utskottet inhemtat, redan blifvit träffade angående alla röstberättigades skyldighet att deltaga i utgörandet af nämnda personers aflöning, samt enär dylika öfverenskommelsers uppgörande, rörande presterskaps, löning.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-(Jt sk ottels Betänkande N:o 103. 3 skollärares och kronobetjenings löneförmåner nu mera äro bland de ämnen, hvilka, enligt Kongl. Förordningen angående kyrkostämma m. m. den 21 Mars 1862, höra till dylik stämmas handläggning; så torde de missförhållanden, hvilka ä somliga orter ännu kunna ega rum mellan rösträtt och lönebidrag med afseende å meranämnde kyrkobetjeute, snart komma att afhjelpas, utan att något särskildt lagstadgande i ämnet erfordras, hvarföre ock Utskottet vördsamt tillstyrker, att motionen ej måtte tili någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Rättelser » Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 93: sid. 2 rad 10 uppifrån står: hittills; utan läs: hittills motsagda; utan » 4 » 10 » står:
Rättegångsbalken läs: Ulsökningsbalken » 5 » 15 » står: förstnämnde läs: nästföregående Stockholm, tryckt hos Sam.
Rumstedt, lbfi3.