Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:t underdånigst anhållit om aflåtände af nådig proposition till Rikets Ständer, angående afskrifning af nedannämnda i hospitalsfondens räkenskaper balanserade skulder, nemligen: a) R:dr 2,291 30 sk. 10 r:st. banko, utgörande förra allmänna magasins fondens, af E. K. M:ls och rikets Stats-kontor nu mera öfvertagna, fordran hos allmänna hospitals- osli barnhusfonden för oguldna omkostnader vid magasinering af sistnämnda fond tillhörig spanmål från och med år 1825, till och med år 1829; i afseende på hvilket fordringsanspråk, hvarom ordensgillet numera icke kunnat vinna annan upplysning, än som innefattades i ett skrifvelsen bifogadt sammandrag af allmänna magasinsfondens räkenskaper, ordensgillet i underdånighet hade åberopat det redan förut anmälda förhållande, att, om än samma fordran till sin beskaffenhet och riktighet numera kunde redas, hospitalsfonden i allt fall saknade medel till dess gäldande; b) R:dr 3,413 16 sk. banko, hvilka utgjorde upplupna obetalda räntor a ett uti salpeterfonden för hospitalerna upptaget lån, stort 48,000
R:dr samma mynt, hvars afskrifning Rikets sednast församlade Ständer hade beviljat; i fråga Expeditions-Ulskottets Förslag till und.
319 om hvilken ränta ordensgillet underdånigst andragit, hurusom, enär det vid sistförflutna riksdag fattade beslut om kapitalbeloppets afskrifning grundats på hospitalsfondens redan då ådagalagda oförmåga att denna skuld betala, samt fondens tillgångar sedermera ingalunda blifvit ökade, densammas förlägenhet skulle ytterligare försvåras, om från fonden nu uttoges ifrågavarande ränta, hvilken till betydlig del bade tillkommit under den tid, som förflutit ifrån det afskrifning af skulden bos E. K. M:t begärdes och tills den af Rikets Ständer beviljades.
Efter nådigt öfvervägande af hvad sålunda förekommit och handlingarne i öfrigt, beträffande förenämnda frågor, innehålla, bar E. K.
M:t uti aflåtna högstberörda nådiga proposition täckts förklara, att då, vidkommande först frågan om beredandet af medel för hospitalens utvidgande och förbättring, på sätt komitterade föreslagit, hospitalsfondens egna tillgångar för närvarande icke dertill medgåfvo någon uppolfring samt en jemväl ifrågasatt försäljning af hospitalens hemman och lägenheter skulle i längden, enligt hvad Serafimer-ordens-gillet upplyst, blifva för fonden mindre förmånlig, annan utväg för vinnande af det åsyftade ändamålet icke återstode, än den Rikets Ständer, genom anvisande af statsanslag, kunde bereda.
Då likväl i detta hänseende den summa, som för planens fullständiga genomförande blifvit förslagsvis beräknad, vore mera betydlig, än att E. K.
M:t för närvarande, då statsverkets tillgångar för flera andra behof blifvit tagna i anspråk, ville sätta i fråga, att Rikets Ständer, med godkännande af den uppgjorda planen, skulle bevilja hela eller ens någon betydligare del af detta belopp, har E. K. M:t, med afseende på viglen och angelägenheten deraf, alt den af behofvet högt påkallade förbättringen af hospitalerna ju förr desto hellre måtte kunna förelagas, i nåder föreslagit, att, derest tillgång dertill nu kunde beredas, Rikets Ständer till en början ville bevilja hvad, som, enligt den uppgjorda planen, erfordrades för nybyggnad af Wexiö hospital, hvilket, enligt de upplysningar, komitterade meddelat, företrädesvis vöre i behof af utvidgning och förbättring, och skulle, i fall Rikets Ständer biföllo detta förslag, en summa af 127,500 R:dr banko böra för tiden intill nästa riksdag anvisas, att för berörde ändamål, i män af behof, utgå.
Hvad dernäst angick
Serafimer-ordens-gillets underdåniga framställning om anvisande af ett kreditiv eller förslagsanslag å 25,000 R:dr banko om året, att i mån af behof och mot redovisnings-skyldighet användas till hospitalsfondens understöd, har E. K. M:t, med afseende på de skäl, ordensgillet härvid åberopat, hos Rikets Ständer föreslagit, att förenämnda belopp matte för berörde ändamål, på de af ordensgillet uppgifna vilkor, anvisas; hvarförutan, beträffande slutligen 320 Expedilions-U Iskottets Förslag till tind.
Skrifvelse, N:o 148. ordensgillets underdåniga hemställan om utverkande af Rikets Ständers bifall till eftergift eller afskrifning af 2:ne hospitalsfondens ofvan uppgifna skuldbelopp, E. K.
M:t tillika framställt nådigt förslag, att dessa belopp måtte få afskrifvas.
Rikets Ständer hafva åt detta maktpåliggande ärende egnat en noggrann uppmärksamhet; och vidkommande forst E. K.
M:ls nådiga framställning om anslag för nybyggnad af Wexiö hospital, så enär, enligt hvad upplyst blifvit, icke allenast detta hospitals geografiska läge är det mest lämpliga för anläggningen af en sjukvårdsanstalt för sinnessjuka från de tre vidsträckta län, hvilka ansetts böra utgöra detsammas distrikt, utan ock den nuvarande hospitalsegendomen erbjuder en förträfflig lokal för en sådan anläggning, i anseende lill belägenheten och afskildheten från andra egor än hospitalshemmanets egna, hvilka dessutom lemnade ett tillräckligt och vidsträckt utrymme ej mindre för de sinnessjukes vistande i fria luften och sysselsättande med trädgårdsarbeten, blomsterodling m. m., än äfven till uppförande af serskilda byggnader för inrymmande af sådana sjuka, hvilka ega tillgångar att genom högre betalning förskaffa sig större och med deras förra lefnadsvanor öfverensstämmande beqvämligheter, hafva Rikets Ständer ansett en utvidgning och förbättring af Wexiö hospital företrädesvis böra ifrågakomma; och då för åstadkommande deraf hospitalsfondens egna tillgångar icke medgifva någon uppoffring, hafva Rikets Ständer, med bifall till E. K.
M:ts derom afgifna nådiga förslag, för utvidgning och förbättring af Wexiö hospital, anvisat en till Etthundratjugosju tusen (127,000) R:dr banko jemnad summa, att från Riksgälds-kontoret, i mån af behof, utgå.
På de af Serafimer-ordens-gillet i underdånighet anförda och af E. K. M:t i nåder åberopade skäl, hafva Rikets Ständer jemväl medgifvit: a) att ett belopp af högst Tjugofemtusen (25,000) R:dr årligen må, under den tid nu skeende statsreglering omfattar, från Riksgälds-kontoret utgå, att, i mån af behof och emot redovisningsskyldighet, användas till betäckande af den hospitalsfondens brist, som under tiden möjligen kan uppkomma, derigenom att fondens årliga inkomster icke blifva tillräckliga till utgifternas bestridande; b) att hospitalsfondens skuld till allmänna magasinsfonden Tvåtusen tvåhundranittioen (2,291) R:dr 30 sk. 10 r:st. och för ogulden ränta till salpeterfonden Tretusenfyrahundratretton (3,413) R:dr 16 sk., allt banko, må få afskrifvas.
Enär, i anledning af vederbörandes underdåniga framställningar, E. K. M:t, på i nåder anförda skäl, icke af Rikets Ständer, äskat anslag lill förbättrande af öfriga Expeditions-Utskottets Förslag till tind.
321 öfriga hospitals-anstalterna, hafva Rikets Ständer ansett det vara mindre lämpligt att deröfver sig yttra, med undantag af hvad Danviks hospital angår, hvarom Rikets
Ständer haft tillfälle taga en närmare kännedom och dervid funnit denna inrättnings ordnande till ett bättre skick vara af högsta behof päkalladt.
För vinnande deraf skulle dock, enligt en af Ofverståthållare-embetet, den 7
December förlidet år, hos E. K.
M:l gjord underdånig framställning i ämnet, erfordras en sammanlagd summa af 379,000 R:dr, deraf 34,000 R:dr till inköp af en lägenhet å Kongl. Djurgården, samt återstoden till byggnaders uppförande derå; men då nybyggnad i närheten af hufvudstaden är betydligt dyrare, än å andra ställen i allmänhet, samt en utgift af sistnämnda summa för att erhålla en byggnadsplats, hvilken efter ett antal år blifver disponibel utan löseskilling, förekommer alltför kostsam och dessutom det synes temligen öfverflödigt att ega 2:ne stora kurativ-anstalter för sinnessjuka, så nära hvarandra, som vid Stockholm och Upsala, hvardera beräknad för ett större antal, än för närvarande å någoidera stället befinnes, så och med fästad uppmärksamhet jemväl å den nytta, en större inrättning, sådan som den här ifrågavarande, belägen i närheten af Upsala, skulle tillskynda den medicinska undervisningen derstädes, få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, att E. K.
M:t täcktes taga i nådigt öfvervägande, huruvida icke, i stället alt i hufvudstadens grannskap inrätta ett nytt hospital för sinnessjuke, mera skäl vore ett utvidga hospitalsinrältningen vid Upsala så mycket, att större delen af de kurativ behandling underkastade sinnessjuke från Stockholm och dess omgifning, hvilka under nuvarande förhållanden skola inrymmas på Danviken, kunde finna plats vid inrättningen nära Upsala, hvarest tillräckligt utrymme för hospitalets utvidgning är att tillgå och byggnadskostnaderne äro ringare än i hufvudstaden, samt hospitalshjonens underhåll och vård icke torde genom den antydda förflyttningen blifva för Danviks hospitalets fonder kostsammare, än om de sinnessjuke fortfarande vårdades vid
Danviken; hvaremot det mindre antalet af sinnessjuke eller de obotlige, osnygge och stormande fortfarande finge å Danviken intagas.
Bih. till R. St.-s Prot. 1850 & 1851. 10 Sami. 1 Afd. 41 322 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Preste-Ståndet den 9 — — Borgare-Ståndet den 9 — — Bonde-Ståndet den 12 — — Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, angående förklaring och ändring af 5 §. 25 kap. Rätlegångs-balken.
(Lag-Utsk:s Bet.. N:o 37.) S. A. K.
Af den anledning, att, ehuru stadgandet i 5 §:n 25 kap.
Rättegångs-balken derom, att, i gröfre jemväl uppräknade brottmål, underrätts beslut ej må i fullbordan gå, innan Hofrällen pröfvat beslutet, icke skulle föranleda underställning i annan händelse, un att den tilltalade blifvit till ansvar dömd, likväl den praxis i lagskipningen gjort sig gällande, att endast på grund af anklagelsens beskaffenhet och sålunda antingen den anklagade sakfälles eller befrias, beslutet underställa, bar, enär ett sådant förfarande hvarken vore förenligt med lagens i omförmälda stadgande uttryckta mening eller öfverensstämde med underställningens ändamål, att skydda anklagade, framställning bos Rikets Ständer blifvit gjord, huruledes lagstiftningens mellankomst i denna del blefve af nöden för återställande af ifrågavarande stadgandes ursprungliga betydelse, helst den afvikelse derifrån, som i lagskipningen skett, vore lämplig endast i fråga om brott, hvilka lagen belägger med dödsstraff.
Vid sålunda påkalladt bedömande, huruvida ofvanberörda föreskrift, angående underställning af underrätts utslag i vissa brottmål rätteligen iakttages dymedelst, att underställning sker antingen den anklagade sakfälles eller ej, eller om icke lagstiftarens mening varit, att underställning blott skall eg a rum, i händelse af sakfällande, hafva Rikets Ständer funnit, att dessa stridiga meningar, deraf den senare eger öfverensstämmelse jemväl med äldre liders lagstiftning, hemta stöd frän Expeditions- Utskottets Förslag till und.
323 lagbiidets ordalydelse, enär deri väl förekommer, att ”hvad underrätt dömt i grofvare brott, må ej i fullbordan gå etc.”, men tillika uttryckligen påbjudes, att underställning bör ske ”da någon gifves skuld för” något af de uppräknade brotten; att den förra åsiglen gjort sig i lagskipningen gällande, samt likaledes blifvit godkänd genom Kongl. Förordningen den 7 Januari 1830, hvarmedelst föreskrifvits, att, i de fall, då någon för sådant brott (som uppräknas i berörda lagrum), eller delaktighet deruti, tilltalad, jemväl blifvit för annan förbrytelse anklagad, skall underrätts utslag i hela dess vidd Hof-rällen underställas.
Då emedlertid den iakttagna tillämpningen af omförmälda lagstadgandc förutsätter
Ilof-rättens pröfning icke allenast vara ett värn för den anklagade, utan älven hafva lill ändamål alt fa honom så hårdt bedömd som möjligt, vill det synas, som hade lagskipningen i detta fall afvikit ifrån de i lagen nedlagda principer, äfvensom Rikets Ständer ej kunnat undgå alt anmärka, hurusom denna Hofrätternes vidsträcktare pröfningsrätt eller befogenhet att utan målscgares eller åklagares serskilda påkallande, utan att de förklarat sig missnöjde nied underrätts dom, som befriar en anklagad, fälla denne till ansvar, strider emot de grundsatser, som i afseende på rättegången alltmer och mer göra sig gällande, och utgå frän omsorgen alt tillse, det domarens kall icke må med åklagarens sammanfalla.
Att en högre pröfning i vissa läll föregår, innan en lill stral!' dömd befordras till ådömda straffet, bör ega till syftemål, att ingen oskyldig må straffas, ingen hårdare bedömas, än bans gerning förljenar och som uttalas i lagens ord, alt ”domaren eger hellre fria än fälla”, men att en högre pröfning ovilkorligen skall ske till förekommande deraf, att en brottslig ej må undgå del straff, hvaraf ban kan hafva gjort sig förtjent, fordras icke för realisationen af statens idée, så vidt lagstiftningen verkar dertill.
I Rättegångsbalkens 30 kap. 19 § stadgas, att brottmål, grofvare eller mindre, må ej någon under Konungen draga, utan han gitter visa, att han ej är fullelig^ börd eller fälld lill svårare straff, än lag säger, hvadan klagan hos Konungen icke lick hafva till föremål den anklagades fällande eller skärpning i honom ådönidt straff; endast honom förunnades att fly till Konungen, derest honom orätt skett.
Med ledning jemväl häraf, hafva Rikets Ständer ansett sig kunna antaga, ali stiftarne af nu gällande allmänna lag icke tänkt sig underställningen annorlunda, än deras föregångare eller såsom ett skydd och en säkerhet för anklagade; och i denna syftning är den ytterligare pröfningen, som genom underställningen vinnes, af vigt.
Underställning bör nemligen i allmänhet endast ega rum, då fråga är om 324 Edcpeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N:o 149. vissa brott, hvilka ådraga den anklagade svårare straff eller äro af den beskaffenhet, alt serdeles urskiljning erfordras för ett rätt bedömande deraf.
Då, i öfverensstämmelse med sist yttrade åsigt, Rikets Ständer funnit, att mål, som gå a lif, böra fortfarande underställas, bär dervid tillika i betraktande kommit: lagstiftarens fordran på den fullkomligaste bevisning i dessa fall; svårigheten att pröfva beskaffenheten af den förekomna bevisningen; den omständigheten, att domaren i mål af denna art, jemlikt 17 kap. 32 §:n Rättegångsbalken, får lemna saken till framtiden och alt den anklagade således alltjemt anses stå under tilltal; del af Hof-rätt någon gång brukliga sätt, att, då den anklagade nekar, men likväl är besvärad med nära nog fullständig bevisning, hemställa till Kongl. Maj:t om hans insättande på bekännelse; samt att de brott, som medföra lifvets förlust, äro af den svåraste art och ej utan våda kunna lemnäs ostraffade.
I sammanhang härmed hafva Rikets Ständer ansett underställning af mål, rörande hugg och slag å samt oqvädinsord emot stjuf- och svärföräldrar ej vara behöflig, enär det å dessa förbrytelser i 2 och 3 §§ af Missgerningsbalkens 14 kap. stadgade straff af böter och afbön är vida mindre än å en mängd andra brott, hvarom underställning ej skall ske, samt del i förevarande fall ej är svårare att bedöma förbrytelsen eller pröfva bevisningen, än annars då slag och smädeord utdelats och då underställning icke kommer i fråga.
Lagstiftande makten har ock tillförene af de i 25 kap. 5 §:n Rättegångsbalken uppräknade brott utan våda uteslutit flera af ingalunda ringare art än omförmälda.
En minskning i underslällningsmålens antal, som skulle bidraga dertill, att
Hof-rätterne blefve i stånd att skyndsammare än hittills förhjelpa rättsökande till deras rätt, enär alltför mycken lid nu bortspilles för pröfning af underställda mål, som hafva sin grund i obetänksamma angifvelser och obevista åtal, har vid bedömande af förevarande ämne utaf Rikets Ständer ej eller lemnats utan uppmärksamhet, äfvensom i betraktande förekommit den ännu väsendtligare omständigheten, att tiden för en mängd anklagades förvarande i häkte må kunna inskränkas.
Då nemligen personer anklagas för brott af urbota beskaffenhet och anledning att dem misstänka är för handen, inmanas de i allmänhet i häkte, hvarest de, oansedt genom ransakningen ej öfvertygade om brottet och följaktligen ej eller af underdomaren sakfällde, mäste qvarblifva i afvaktande af Hof-rättens pröfning, enär, efter i lagskipningen antagen princip, mål af underställnings egenskap anses först genom denna pröfning vara afgjord; vid hvilket förhållande och om Hof-rätten, såsom i de flesta sådana fall eger rum, ej eller finner den anklagade saker, denne, ehuru han då försattes på fri fot, så framt serskilda hinder deremot ej möta, Exp edit in iis- lils ko tte Is Förslag till and.
Skrifvelse, N:o 150.
325 alltså i följd af underställningen, i längre tid än rättvist varit, blifvit beröfvad friheten, jemte det staten dymedelst måst vidkännas kostnader, som kunnat undvikas.
På grund af det ofvan anförda, bafva Rikets Ständer beslutat en Författning, hvarigenom förklaras, dels att den i 25 kap. 5 §:n Rättegångsbalken med flera dithörande Författningar gifna föreskrift, att underrätts utslag i vissa brottmål skola, innan de i fullbordan gå, underställas Ilof-rälts pröfning, hädanefter icke skall ega tillämpning i annat fall, än att den anklagade blifvit för åtalade brottet till saken fälld, der brottet ej går å lif, i hvilken händelse det förblifver vid hvad hittills öfligt varit; dels ock att hvad berörda lagrum innehåller i afseende på underställning af mål, angående hugg och slag å stjuf- och svärföräldrar, så oek oqvädinsord emot dem, upphört att vara gällande.
Preste-Ståudet den 9 ■— — Borgare-Ståndet den 9 ■— — Bonde-Ståndet den 12 — — Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, om inskränkning af den genom Kongl.
Förordningen den 22 December 1846 beviljade frihet att å landet idka handel.
Resv. och Ekon.-Utskis Utl:n, N:ris 61 och 122.) S. A. K.
Vid innevarande riksmöte har fråga blifvit framställd om den ändring i 25 §:n af E. K.
Mits nådiga Handels-ordning den 22 December 1846, att efter de 326 Expeditions- (Ilsk o Hets Förslag till tind.
1 samma § förekommande orden: ”finnes laga hinder emot bifall till ansökningen ej förekomma”, skulle tilläggas: ”sami församlingen, der handelsboden skalle öppnas, densamma tillstyrkt”; varande, till stöd för denna föreslagna förändring, hufvudsakligen anfördt: dels alt omförmälde nådiga förordning väl innehåller, att sockennämnd skall höras öfver ansökning att fa idka landthandel, men att detta vore utan betydelse, så länge E. K.
M:ts befallningshafvande kunde, utan afseende å sockennämndens afslyrkande, sådan ansökan bevilja; dels ock att, enligt gällande föreskrifter, E. K.
M:ts befallningshafvande icke vore satt i tillfälle att, med afseende å församlingens behof eller önskan i fråga om saiubods öppnande, meddela beslut öfver ansökning i sådant afseende, enär bifall dertill icke kunde vägras, så vida sökanden blott innehade de egenskaper, som lör sådan handels rättighets utöfvande i 1 § af den nådiga Förordningen äro bestämda; och har på sådan grund blifvit yrkadt, dels att dylik rättighet icke mätte fa beviljas, utan att församlingen, som frågan rörde, dertill lemnat samtycke, och dels att E. K.
M:ls befallningshafvande måtte ega att, efter sig företeende omständigheter, pröfva ansökningar att fa idka landthandel.
Hvad sålunda anfördt blifvit hafva Rikets Ständer i behörigt öfvervägande tagit, och då den hvarje Svensk man tillagda försäljningsrätt, hvilken såsom en grundsats genomgår de nyare näringsförfattningarne här i landet, egentligen mera afser handtverk eller andra produktiva yrken, än handel, samt, med afseende å den stora vigt, som blifvit fästad dervid, att landthandlande icke må, mot församlingarnes bestridande, kunna dessa påtrugas, samt å den erfarenhet, som än mera allmänt blifvit uttalad derom, att genom landthandlande sedeförderf skulle spridas, och ökade tillfällen till onödiga utgifter allmogen beredas, finna Rikets Ständer sig höra hos E. K.
M:t i underdånighet anhålla, att, med ändring af 2 mom. i 6 § och 25 § i E. K.
M:ts nådiga Handelsordning af den 22 December 1846, stadgas måtte, att, sedan församlingen, inom hvilken handelsbods anläggning sökes, öfver ansökningen blifvit hörd, E. K.
M:ts befallnings hafvande eger alt densamma efter sig företeende omständigheter afslå eller bifalla, vederbörande dock Öppet lemnadt att, i händelse af befogenhet, öfver beslutet i laga ordning besvär anföra.
Slockholm den 12 Augusti 1851. Ervpeditions-Utskottcts Förslår/ lill tind.
Skrifvelse, N:0 151. 327 N:o 151.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 12 Aug. 1851, Presle-Ståndet den 12 — — Borgare-Ståndet den 13 — — Bonde-Ståndet den 13 — — Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, angående eftergift af en ersättningsskyldighet i följd af förre kronofogden Chr.
Ö hboms balans.
(Stats-Utsk:s Uti., N:o 282.) S. A. K.
Sedan, i anledning af väckt påstående utaf Götheborgs och Bohus läns landskontor, att de skattskyldig^ inom Götheborgs fögderi, hvilka vid den år 1837 anställda restransakning befunnits hafva underlåtit att hos häradsskrifvaren söka annotation å sina för år 1836 erlagda kronoutskylder, uppgående till ett sammanlagdt belopp af 15,198 R:dr 41 sk. 5 r:st. banko, måtte förpligtas att, i man af hvarderas skattebelopp, deltaga i betäckandet af förre kronofogden Christopher Ohboms återstående uppbördsbrist, utgörande, enligt verkställd utredning, 7,800 R:dr 41 sk. 11. r:st banko, E. K.
M:ts befallningshafvande i nämnda län, genom utslag den 4 November 1847, förpliglat ifrågavarande skattskyldige till den af landskontoret yrkade ersättnings-skyldighet, samt E. K.
M:ts och rikets Kammar-rätt, hvarest omförmälda beslut blifvit af de skattskyldige öfverklagadt, medelst utslag af den 3 December 1849, samma beslut hufvudsakligen fastställt; så bade hos E. K. M:t ej mindre häradshöfdingen Dan.
Asplund, å egne samt åtskillige socknars vägnar, än ock riksdagsfullmäktigen Erik Christensson, såsom ombud för häraderne inom fögderiet, af anförda orsaker, i underdånighet anhållit, alt de skatlskyldige måtte från den dem ålagda betalningsskyldighet af ifrågavarande balansmedel varda befriade; i anledning af hvilken 328 Expeditions-Utskottets Förslag till lind.
S/crifoelse, N:o 151. underdåniga anhållan, sedan E. K.
M:ts förbemälde befallningshafvande i afgifvet utlåtande å densamma underdånigst tillstyrkt nådigt bifall, E. K.
M:ts och rikets Kammar-rätt, deröfver hörd, i underdånighet hemställt, det E. K.
M:t täcktes till Rikets Ständer göra nådig framställning om befrielse för de skattskyldige från ofvanberörda dem ålagda betalningsansvar.
Jemte meddelande häraf, i nådig skrifvelse till Rikets Ständers Stats-utskott af den 20 sisllidne Juni, har E. K. M:t behagat omförmäla, hurusom Rikets sednast församlade Ständer, i väckt fråga om eftergift af förenämnda ersättning, underdånigst hemställt, att, derest de skattskyldige klefve genom laga kraftvunnet beslut ålagde alt gälda återstoden af förre kronofogden Ö/iboms balans, och E. K. M:t, i händelse de skattskyldige sedermera i nådeväg sökte befrielse derifrån, skulle anse eftergift vara af omständigheterna påkallad, E. K.
M:t då måtte täckas till Rikets Ständer aflåta nådig proposition i ämnet, samt emellertid låta med uttagandet hos de skattskyldige af de dem till ersättande ådömda belopp anstå, intilldess Rikets Ständer fått tillfälle alt öfver den nådiga propositionen sig i underdånighet yttra.
Och som den i författningarne gifna föreskrift för skattskyldige att med häradskrifvarens annotation låta förse de öfver erlagda kronoutskylder meddelade qvittenser, egde för ändamål att kontrollera kronofogden i dess uppbörd ; men i förevarande fall den uppbördsbrist, för hvilken förre kronofogden Öhbom, vid af gifvandet af summariska redogörelsen för 1836 års uppbörd inom Götheborgs fögderi, befunnits häfta, svårligen kunnat till större eller mindre del förekommas, äfven i händelse de skattskyldige, vid erläggnandet af deras utskylder för nämnde år, berörda föreskrift iakttagit, har E. K.
M:t funnit vara af billigheten pfikalladt, att den dem i följd af deras försummelse i omförmälda afseende ålagda skyldighet, att för andra gängen betala samma utskylder må varda eftergifven; vid hvilket förhållande och enär för öfrigt, i anseende till den längre tid, som sedermera förflutit, den kronan sålunda tillerkända godtgörclse endast till en del torde kunna utgå, E. K. M:t, med stöd jemväl af Rikets Ständers ofvanberörda underdåniga hemställan, nu behagat i nåder föreslå Rikets Ständer, alt ej mindre för bemälde sökande, än ock öfrige genom E. K.