Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Der. lefvande taflan” vore aldrig upprullad för mer än en af landstingsrättens ledamöter; och de öfrige finge således döma efter handlingar, ty med deras domareansvarighet vore ej förenligt att lägga den förres subjektiva uppfattning till grund för deras dom.
Syftemålet är emedlertid ej ensamt att afhjelpa en förment brist i formerna för skipande af rätt, utan äfven beredande af ett medel för utbildning af det juridiska vetandet, för danandet af ämnen till domare, i hvilket hänseende hvarken Hofrätterne eller Häradsrätterne, efter Justitie-ombudsmannens åsigt, vore lämplige.
Det är ock genom arbetet vid domstolarne, som den praktiska öfningen isynnerhet förvärfvas, der som vetenskapens läror vinna tillämpning, der som hågen för det juridiska vetandet mest lifvas, Bill. lill R.
Prot. 1850—1851. 7 Sami. 1 Afd.
H Haft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. der som juristens praktiska uppfostran företrädesvis fullbordas, med andra ord der som domaren danas; och det är följaktligen angeläget att denna uppfostran der också kan vinnas, såsom nödig för möjligheten att landets domare må kunna uppfylla deras kall.
Men hvarföre en sådan uppfostran ej skulle vara förenlig med' nuvarande domstolsorganisation, kan Utskottet icke inse.
Att den som alltjemt arbetar vid Häradsrätt lätt kan blifva ensidig bestrides lika litet, som att ett uteslutande arbete inom Hofrätten ej medför den beslutsamhet och sjelfständighet, som förvärfvas under arbetet vid Häradsrätt.
Men derföre är det ock nödigt för utbildningen, för den juridiska uppfostran att verksamheten under läroåren icke uteslutande fästes vid en enda instans.
Utsträckt till båda skall den blifva fruktbringande, destoheldre som derigenom vinnes erfarenhet derom huruvida de ämnen, sorn bildas äro lämpligare för den ena, än den andra domarebefattningen, hvilka, på sätt Utskottet redan antydt, äro väsendtligen olika i öfver- och under-rätt.
Det har nemligen visat sig att mången, som med utmärkthet fyllt sin plats såsom underdomare, ej passat till ledamot i Hofrätt, och tvärtom, ty sådant beror på anlagen.
Hvad höjd den juridiska bildningen kan uppnå under en domstolsinrättning i närmaste likhet med vår, derom lemnar våra grannstater Norige och Danmark exempel.
Om således hinder för en sådan utbildning verkligen här förefinnes, så ligger detta hinder i andra förhållanden än sjelfva domstolsinrättningen och måste följaktligen afhjelpas på annan väg än den Justitie-ombudsmannen anvisat.
Genom ofvanstående af föislaget framkallade anmärkningar uttalas ett svar på den fråga, som Utskottet, i anledning af samina förslag, här ofvan uppkastat; och dermed äfven Utskottets omdöme om företrädet emellan den domstolsorganisation, som är, och den, som blifvit föreslagen.
Mycket vore visserligen ännu emot den sednare att erinra.
Man kunde nemligen, bland annat, ifrågaställa möjligheten af dess genomförande i Sverige med afseende å landets lokala förhållanden, för att ej tala om de kostnader, sådant oundvikligen" komme att medföra, af hvilka Utskottet, endast i fråga om aflöningen, vill anmärka att förslaget upptager 218 domare iemte sekreterare och kansli-personal för de 24 landstingsrätterne.
Men då den hvilar på principen af blott två instanser, då deri skulle föranleda Häradsrättens upphörande såsom sjelfständig domstol, eller egentligen utesluta folket från den andel i lagskipningen det af ålder egt; då den, utan att betrygga rättsökandes säkerhet i högre grad, än de för närvarande ega, ej eller skulle bidraga till större skyndsamhet i lagskip - Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. 19 ningen, har Utskottet ansett öfverflödigt att tili stöd för sitt omdöme anföra de flere anmärkningar, hvartill förslaget sä väl till grunder som detaljer ger anledning.
På sätt Utskottet redan antyd t, lemnar dock icke Utskottet, då ämnet betraktas ur rationell synpunkt, något företräde åt domstolar med Häradsrättens sammansättning framför dem, som bestå af flere lagfarne domare, eller förkastar den af Justitie-ombudsmannen i afseende på lämpligheten af sistnämnde domstolar hyllade idé.
Den har, enligt hvad Utskottet anmärkt, vunnit tillämpning i flere länder; men Utskottet har icke kunnat förbise det land, om hvars domstolsinrättning fråga nu är.
Den är införlifvad med folkets tänkesätt, och de brister, som kunna vidlåda densamma, synas ej vara af den art att de påkalla en omstörtning deraf-
Att uppnå det fullkomliga är ej förunnadt menskligheten.
Derföre skall alltid något återstå att önska i alla samhällsinstitutioner, huru de än må inrättas.
Men någon viss öfver allt passande form för dessa institutioner lärer ingalunda gifvas.
I hvarje land hafva de sin egendomliga karakter.
De kunna till en del anses såsom uttryck af de olika nationaliteterne; de hafva ock utbildats i bredd med folkens utveckling; men derigenom kunna de jemväl fortfarande påräkna deras förtroende.
Börjar det aftaga, ligger deri en vink för lagstiftaren att uppträda.
Men han bör då icke omstörta, utan, så vidt möjligt är, söka bättra, söka afhjelpa bristerne i de bestående inrättningarne, så att de fortfarande må kunna uppfylla sin bestämmelse.
Då återvänder förtroendet, då tystnar det tillfälliga missnöjet.
Den klagan, som rättsökande hos oss nu föra, har likväl icke sin grund i sjelfva domstolsinrättningen, utan i sättet för domstolarnes verksamhet eller i rättegångsbehandlingen; och det är således deråt, som lagstiftaren, efter Utskottets åsigt, företrädesvis måste rigta sin uppmärksamhet.
Att emedlertid i afseende på domstolsväsendet en förändring synes behöflig för behandlingen af brottmål rörande häktade personer, erkänner Utskottet lika med Justitie-ombudsmannen.
Frågan derom har äfven utgjort föremål för Utskottets öfverläggningar, derför serskild redovisning äfven kommer att meddelas; men äfven detta mål kan vinnas utan en så beskaffad genomgripande reform, som Justitie-ombudsmannen velat åstadkomma; och det är med anledning häraf, som Utskottet vördsamt tillstyrker: att Rikets Ständer matte förklara det Hr Ribb inga motion om domstolarnes omorganisation i enlighet med den plan, som Justitie-ombudsmannen i sin vid innevarande Riksmöte afgifna embetsberättelse framställt, icke kan bi fallas. 20 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25.
Det är således, efter Utskottets åsigt, icke genom en total ombildning af domstolsinrättningen, som män bör söka undanrödja de af Lagmans- och Kärnnersrätterues indragning förorsakade olägenheter, eller rättare att uppnå det med indragningen åsyftade mål, utan genom förbättring af sättet för domstolarnes verksamhet och af rättegångsordningen, eller på den väg, som, efter hvad till en början är vordet anmärkt, äfven blifvit inom representationen anvisad.
Vid granskning af de serskilda förslag, som i denna syftning blifvit, till Utskottet öfverlemnade, uppenbaras emedlertid en väsendtlig skiljaktighet i åsigterne, huruledes omförmälde förbättring bör tillvägabringas.
Några af motionärerne anse nemligen, att Hofrätternes verksamhet ej kan blifva nog gagnande, derest icke nu varande Hofrätter utflyttas, så att flere dylika domstolar må finnas i riket än fre; hvaremot andre blott funnit vissa förbättringar i arbetssätt och rättegångsordning af nöden; och som inrättandet af nya Hofrätter skulle påkalla nya bestämmelser i rättegångsordningen, anser Utskottet sig böra, före pröfningen af frågan om rättegångsordningens och arbetssättets förbättring, företaga den om IIof-Rätternes utflyttning:
Berörde fråga har blifvit väckt inom Hedervärda Bondeståndet af Riksdagsfullmägtige Nils Strindlund, Pehr Edén och Johan Hörnfeldt från Vesternorrland, samt inom Vällofl.
Borgareståndet af representanten för Hernösand Hr Rönblad G- P.
De tre sistnämnde hafva likväl inskränkt sig till yrkande derom, att en eller två divisioner af Svea Hofrätt måtte förläggas i Hernösand och bilda en Hofrätt för norra Länen; hvaremot Nils Strindlund föreslagit att Svea och Göta Hofrätter måtte fördelas i flere smärre Hofrätter och förläggas en i Hernösand för Norrland, en i Stockholm för Upsala, Stockholms, Södermanlands och Gottlands Län, jemte Stockholms stad, en i Westerås för Westmanland och Dalarne, en i Orebro för Nerike och Wermland, en i Jönköping för Östergöthlands, Skaraborgs, Jönköpings, Kalmar och Kronobergs
Län, samt en i Götheborg för Elfsborgs, Götheborgs och Bohus samt Hallands
De för omförmälde fördelning eller utflyttning åberopade skäl äro: att Hofrätten måste, sedan den blifvit andra instansen, vara tillgänglig för folket, hvilket ej vöre förhållandet för det närvarande, deraf rättsökande, i synnerhet de som bo i rikets nordliga del ock finge vidkännas stora olägenheter och kostnader; att en skyndsammare pröfning af fullföljde mål vore att förvänta genom Hofrätternes utflyttning; att Hofrätterne derigenom komme i bättre tillfälle att utöfva uppsigt öfver underdomare, och att förvärfva den Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. 21 kännedom om folk och lokala förhållanden, som så ofta skulle vara af nöden, för att kunna döma rätt, samt slutligen att
Hofrätterne oftare kunde besökas af unga jurister, hvilka för sin utkomst måste arbeta vid Häradsrätterne, och såmedelst mera uppfylla deras bestämmelse, såsom bildningsanstalter.
Om man går till det af f. d. Lag-kommittéen år 1815 afgifne underdåniga betänkande angående domstolarnes organisation, så återfinnas berörde skäl.
De anfördes äfven då för ådagaläggande af nödvändigheten att genom utflyttning af divisioner från Götha och Svea Hofrätter erhålla flere Hofrätter, derest Lagmans- och Kämnersrätterne indrogos.
Men att en sådan nödvändighet dermed ådagalägges, kan Utskottet ej inse
Meningarne derom voro ej eller ense bland kommittéens ledamöter; och till de, hvilka hyste den åsigt, som Utskottet nu yttrat, hörde rikets dåvarande Justitieminister, hvars mening jemväl helt och hållet understöddes af den år 1S41 i nåder tillförordnade Lagberedning, hvilken, uti underdånigt betänkande, således afstyrkte den af Lagkommittéen förordade utflyttningen.
Om nu denna stridighet i åsigter å ena sidan vittnar om svårigheten att på ett tillfredsställande sätt lösa förevarande fråga, så har, å den andra, det utbyte af skäl för och emot, som stridigheten framkallat, bidragit till ett mångsidigare begrundande af samma fråga och såmedelst underlättat lösningen deraf.
För sådant ändamål torde en pröfning af de skäl, man anfört för, vara tillfyllestgörande.
Det är, säger man, en nödvändighet att hos domstolarne finnes en tillgänglighet, som icke försvåras af för långa afstånd från de rättsökandes hemvist, så att de ej må genom domstolarnes aflägsenhet hindras i fullföljden af sin rätt; och detta skäl gäller äfven? hvad underdomstolarne angår.
Der är rättegången muntlig och enkel; der uppträda jemväl merendels parterne sjelfve; der fordras ock ofta personlig inställelse för dels öfverläggningar i allmänna angelägenheter, dels ock besörjandet af enskilde bestyr.
Men annorlunda är föihållandet, då part, missnöjd med underdomarens beslut, söker rättelse hos öfverdomaren eller i Hofrätten.
Han måste ovilkorligen dagligen tillse, bland annat huruvida icke anslag om förhör eller andra åtgärder i målet sker; och derför behof ver han biträde af per - 22 Lag-Utslcotlets Betänkande, N:o 25. söner, hvilka deråt kunna egna den nödiga uppmärksamheten.
Om än Hofrätten vore belägen på blott några få mils afstånd, vore han tvungen till resor; och, på sätt ofvan är antydt, behöfde han alltid en person på stället, som underrättade, om partens närvavo erfordrades eller något i målet måste iakttagas, så framt han icke under målets behandling i Hofrätten sloge sig ner på samma ställe.
Men att så öfvergifva hus och hem, vore än mera känbart.
Derför kan afståndet ej eller hafva vidare verkan i omförmälte hänseende än så vidt det förosakar tillökning i postpenningar — en omständighet af så mycken obetydlighet, att den ej torde böra nämnas.
Men, invänder man, den fattige bar ej råd att aflöna ombud; hans rätt är emedlertid lika helig, som den bemedlades; men honom hindrar dock det långa afståndet att densamma bevaka.
Derför har likväl lagstiftaren sörjt medelst stadgandet i 9 § af Rättegångs-balkens 15 kapitel: ”att den, som fått af rätten lof att rättegångssaker drifva, vare skyldig, att, utan betalning, hjelpa den fattige, då domaren det pålägger.”
Hans rätt är lika bevarad antingen öfverrätten finnes på större eller mindre afstånd från hans hemvist.
Och häraf följer, att Hofrätternes tillgänglighet ej är beroende på afståndet.
Vidare har man åberopat att den tillsyn öfver lagskipningen, som, inom hvarje Hofrätts domskrets, åligger Hofrätten, kunde utöfvas med mera noggranhet i en inskränktare krets än i en vidsträckt.
Det är äfven sant, om denna tillsyn skulle bestå i en polisuppsigt; men sådan var ej 1731 års lagstiftares mening, då de bjödo, att Hofrätten, som är Konungens högsta Nämnd, eger uppsigt och vård hafva att i de domstolar, som derunder höra, rätt skipas efter lag och dess rätta förstånd.
De ville dermed endast i korthet angifva beskaffenheten af den myndighet, som uppdrogs åt denna domstol och för hvars utöfning de serskildt utstakade reglor.
Enligt 10 punkten af 1615 års rättegångsprocess skulle väl ledamöterne i Svea Hofrätt öfverse underdomares domböcker, som årligen borde tili Hofrätten insändas; men detta åliggande upphörde omsider.
Tiden blef dertill otillräcklig, och man synes äfven insett att granskningen ej erfordrades för uppfyllandet af Hofrättens bestämmelse, som var Lag-Utskottets Betänkande, N".o 35.
23 att förhjelpa de parter till sin rätt, som för sådant ändamål vände sig till Hofrätten med klagan öfver underdomares beslut eller åtgärder; samt att rätta öfverklagade misstag eller anmärkte missbruk.
Finner emedlertid Hofrätt vid granskning af till dess pröfning hänskjutne mål att underdomaren felaktigt förfarit, då har den både rättighet och pligt att tillse att rättelse sker; men annorledes kan den ej utöfva tillsynen.
Erfarenheten har också visat att lagskipningen vid Underrätterne icke kan anses bättre utöfvad i de orter, som befinna sig i Hofrätternes närmaste granskap.
Den Hofrätterne uppdragne tillsyn är således inskränkt lika med Hofrättens domsrätt till de mål, som dragas under dess pröfning.
Desse äro Konungens Justitie-kansler, folkets Ombud eller Justitie-ombudsmannen jemte Hofrätternes Advokatfiskaler, och uppfylla desse deras kall, saknas ej tillräcklig tillsyn.
Men noggranheten af hvad på Hofrätten i förenämnde hänseende ankommer beror ingalunda på domskretscns vidsträckthet.
Genom utflyttningen tror man äfven den fördel kunna vinnas att öfverdomstolarne ej längre skulle sakna de upplysningar om lokala förhållanden, som så ofta äro oumbärlige för bedömande af underdomstolarnes åtgärder; Men ehuru lokalförhållanden någon gång kunna inverka på beslut, torde sådant ej böra komma i fråga i annat fall än att den rättsökande deri söker stöd för sin rätt; och då lära förhårianderne likasom andra omständigheter, hvarpå en talan grundas, böra ådagaläggas.
Om än Hofrätterne fördelas, så ökas icke arbetsstyrkan derigenom; och produkten af de utflyttade afdelningarnes verksamhet kari icke blifva stöire derföre att de arbeta pä skilda orter.
Snarare synes målens skyndsamma afgörande vara att vänta vid en domstol, bestående af flere divisioner, emellan hvilka de inkommande målen lika fördelas, än vid flere från hvarandra spridda domstolar, af hvilka, änskönt de blifvit inrättade efter möjligaste beräkning af folkmängd och andia omständig - 24 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. heter, den ena, åtminstone genom tillfälliga händelser, kan blifva alltförlitet sysselsatt och den andre åter så öfverhopad, att den ej medhinner arbetet.
Såsom bildningsanstalter tror ej eller Utskottet att de smärre Hofrätterne skulle komma att ega företräde för de nu varande.
På sätt 1S41 års Lagberedning yttrar, måste nemligen bildningens omfång och mångsidighet i allmänhet bero på det större antal af personer, som tillsammans deri deltaga, och derföre kan, så vida det verkliga gagnet af uppvaktningen i Hofrätterne för ungdomen afses, det ej fela att denna uppvaktning hos en större Hofrätt, der mera tillfälle till jemförande af olika åsigter erbjudes, måste mera bidraga till ändamålet.
Men man får icke taga i betraktande blott ungdomens bildning, utan äfven domrarnes, ledamöternes utblidning till högre skicklighet.
Genom dem fortlefver och vidgas till hufvudsaklig del den lefvande rättsvetenskap, eller jurisprudens, som gifver fulländning åt lagstiftningen, lif och anda åt lagskipningen.
Den blir rikare i samma mån, som iakttagelserne äro flere; i samma mån de gifva anledning till ett lifligare utbyte af ideer; med ett ord, i samma mån som diskussionen är mångsidig; och härigenom eger den Hofrätt, som har flere ledamöter, företräde framför den, som har färre.
I sin embetsverksamhet äro visserligen ledamöterne inskränkte inom de divisioner eller afdelningar till hvilka de höra; men det är icke blott på embetsrummet, som ideerna vexlas, iakttagelserne pröfvas.
,Genom den granskning, Utskottet sålunda verkställt af de för utflyttningen åberoropade skäl, förmodar Utskottet vara ådagalagdt, att densamma hvarken är behöflig eller ens skulle blifva för rättstillståndet välgörande.
Utskottet förutser väl den invändning att åtminstone Norrland, likaväl som Sveriges södra provinser, borde ega sin hofrätt; men de skäl, som talade för stiftelsen af en sadan domstol i nämnde provinser, saknas ännu åtminstone i fråga om Norrland.
Folkmängden är der ännu icke så stor, att tvenne divisioner för närvarande torde kunna blifva fullt sysselsatte af de från berörde provinser fullföljde rättegångsärenden; och förläggandet i denna aflägsna landsort af allenast en division skulle, efter Utskottets yttrade åsigt, icke komma att verka välgörande för den juridiska Lag-Utskotlets Betänkande, N:o 25. 25 bildningen inom domslolen.
Visserligen hafva inbyggarne, särdeles den nordliga delens, långt till deras öfverrätt eller Svea Hofrätt; inen de skulle ej komma i fördelaktigare ställning om den förlädes i Hernösand.
Med den stå de i oupphörlig kommunikation; der hafva de sin afsättningsort; den besökes derför af dem alla årstider; hvaremot blott den närmaste trakten kring Hernösand står i lifligare förbindelse med samma stad.
Om någon fördel af en hofrätt derstädes således blef för nämnde trakt, så inträffade ett annat förhållande för det öfriga Norrland och följaktligen för aldra största delen deraf.
De med hvarje dag underlättade koinmunikationsanstalterne jemna i allt fall de olägenheter, som hafva sin grund i afstånden.
Helt annorlunda var förhållandet då Götha Hofrätt stiftades.
Då saknades nutidens säkra och snabba kommunikationsmedel, och det var ”för de långa resor och expenser,” som inbyggarne i Götha land för sakers utförande i Hofrätten i Stockholm ”mäste göra och utstå,” som stiftelsen egde rum.
V igtiga måste ock skälen vara för nya stiftelser af ifrågavarande art.
De kunna nemligen aldrig ske utan högst betydliga kostnader; och ehuru det visserligen är en nations ovilkorliga skyldighet att bestrida de utgifter, som erfordras för inrättningar, hvarå hennes bestånd och säkerhet hvila, är det likväl nödigt, att bland mängden af dem, som härtill fordras, omtankan rigtas derhän, att de, med minsta möjliga känning för staten, uppfylla ändamålet; och då, efter Utskottets yttrade åsigt, Hofrätterne ingalunda bättre komrne att motsvara sin bestämmelse genom den ifrågaställde utflyttningen, tvekar icke Utskottet att vördsamligen hemställa, att Rikets Ständer täcktes förklara att ifrågavarande af Herr Rönblad samt Riksdagsfullmäktige Nils Strindlund, Per Edni och J.
Hörnfeldt väckte motioner icke till någon åtgärd föranleda.
Om rättegången och arbetssättet:
Det återstår alltså för Utskottet att yttra sig öfver de motioner, som afse förbättring af arbetssättet i Hofrätterne och rättegångsordningen.
I mer eller mindre mån Bih. till R.
Prot. 1850—5l.
7 Sami. 1 Afd. 14 Häft. 4 26 Lag-V t skottets Betänkande, No 25. liar fråga derom blifvit väckt lios Högloft.
Ridderskapet och Adeln af Herr Grefve Sparre, £., och af Herr /Veidenhielm, A., samt hos Hedervärda Bondeståndet af Riksdagsfullmäktigen Lars Rasmusson från Bohus län jemte ofvanbemälde Nils Strindlund.
Alla dessa motionärer hafva emedlertid, enligt hvad anmärkt blifvit, ett gemensamt syftemål: befordrandet aj skyndsamhet i lagsltipningen eller förekommande af den långsamhet deri, som länge varit öfverklagad, och som hufvudsakligen gaf anledning till Lagmansoch Kämners-rätternes indragning, inen genom den deraf orsakade tillökning i Hofrätternes göromål, snarare synes komma att tilltaga, så framt icke man i tid deremot vidtager lämpliga åtgärder.
Det är derför som man uteslutande påkallat dels Hofrätternes förstärkning, dels förbättringar i rättegångs- och arbetssättet i berörde domstolar; ty' lika med Justitie-ombudsmannen synes man anse hufvudsakliga anledningen till den öfverklagad,e långsamheten vara alt söka icke hos underdomstoiarne utan i öfverrätterne.
Sedan Svea Hofrätt år 1614 blifvit inrättad med åliggande, att i rättegången ställa sig Tingmåla- och Rådstugu-balkarne till efterrättelse, utkom den 23 Juni äret derefter den så kallade rättegångs.processen eller den ordning, som ”aktas skulle uti Hofrätten.”
Den fanns nödig ”på det att de, som domare-embetet bekläda och med rättegångar hafva att beställa, måge undfly all oordning, desslikes att med alla saker så måtte förhandlas, att de, som komma för rätta, icke skola länge uppehållas.”
Man finner ock deri föreskrifter och stadganden, dels om ledamöternes och betjeningens skyldigheter, dels om domstolens kompetens, dels om hvad parter borde iakttaga vid måls utförande, dels om sältet för deras föredragning och beredning till pröfning, dels ock om omröstning till dom.
Den var, efter tiden, alTattad med en serdeles omsigt och fullständighet, men deri sammanblandades ämnen, som hörde^ till allmän lagstiftning och sådana, hvilka ligga derutom, eller reglementariska föreskrifter i afseende på arbetets fördelning och bedrifvande inom verket.
4734 års lagstiftare sökte deremot skilja härpå och upptogo följaktligen i allmänna lagen endast hvad de ansågo derföre utgöra föremål.
Att emedlertid uppdraga en bestämd gränslinea i denna del har sina svårigheter.
Pa parters säkerhet inverkar dock i hög grad det sätt, hvarpå domstolarne behandla deras rättsangelägenheter; och derför bör ock lagen angifva reglorna för sådan behandling, så vidt den kan hafva inflytande på säkerheten.
Det var ock af denna anledning, som nämnde lagstiftare bjödo, att instämde och vädjade saker skola i Hofrätt utdelas bland ledamöterne Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. 27 för författande af skriftliga berättelser deröfver; att parter böra erhålla del af samma berättelser med rättighet att deremot göra påminnelser; att handlingar skola i rätten läsas: att i dom böra upptagas de skäl och den lag, hvarpå domen grundas m. m.
Men örn än grunddragen för behandlingen härigenom kunde anses utmärkte, bar det under tidens lopp \isat ock nödsakats att vid särskilda tillfällen mellankomma, och mycket af hvad som återstått har praxis utbildat; men häraf har åter varit en följd att i liera fall olika förfares i de särskilde Hofrätterne, af hvilka Götha Hofrätt samt Hofrätten öfver Skåne och Blekinge dock i allmänhet iakttaga enahanda ordning, så i hänseende till sakers formella behandling eller rättegången, som beträffande det inre arbetssättet, hvilket ej är föremål för allmän lag.
Svea Hofrätt saknar ock i sistnämnde hänseende all offentlig föreskrift: hvaremot Götha Hofrätt, som i detta hänseende synes tjenat den Skånska till förebild, genom Kongl.
Brefvet den 16 Februari 1776 erhöll en arbetsordning, den der likväl sedermera befunnits än mindre lämplig än ofullständig.
Det är emedlertid, på sätt motionärerne anmärkt, på såväl rättegångsordningen, som sättet, hvarpå arbetet i Hofrätterna bedrifves, sorn den större eller mindre skvndsamhcten i rättegångars afgörande beror.
Aro i förra hänseendet formerna ej nog afmatta och bestämda, så lemnäs tredskande parter alltför mycket spelrum och det rättesnöre saknas, sorn tjenar domaren till ledning och rättssökande till värn emot godtycket, eller, med andra ord, som sätter domaren i tillfälle att förekomma följderne af parters tredska, utan missbruk af sin makt.