Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Läget var ej naturskönt, men rätt täckt.
Rummen voro små, men inbjudande, och hvartenda föremål tycktes af husbonde- folket ha lärt sig att » när sämjan är g o d, är rummet stort. » Det var lågt i taket — men ändock andades man lätt därinne och kände det hela som någonting högt.
— Med ett ord: det var ett af de älskligaste och trefligaste hem — men hvad var det egent- ligen, som åstadkom detta?
Det satt j a g just och tänkte på, sedan j a g o m aftonen sagt godnatt och blifvit ensam i det lilla nätta gästrummet.
Jag hade varit i många vackrare och komfortablare h e m; men här var det någonting särskildt.
Mitt värdfolk var ett arbetsamt, förnöjsamt, ordningsäl- skande och lefnadsfriskt ungt par, det visste jag, • — men det var inte bara det!
Så sträckte j a g ut mina trötta lemmar i den mjuka resort-sängen med en känsla af välbehag.
— » Här måtte sannerligen någon god tomte vistas! » — det var den enda slutsats j a g i afton kunde komma till; och därmed tillslöt jag ögonen.
T y s t!
— — det prasslade sakta invid sängen, så sakta att det icke störde mig, men jag hörde det ändock tydligt.
Jag öppnade åter ögonen.
— Kunde j a g inte tro det?
Där var han j u lifslefvande, hustom- ten, och gick och stökade; men det skedde helt stilla och behagligt.
Jag kunde icke låta bli att följa honom med ögonen.
Han tycktes vid första påseendet vara lik alla andra tomtar, så som man ser dem af bildade här och hvar: med den ökända grå tröjan och röda toppmössan.
Jag tyckte således nästan att vi voro gamla bekanta.
» Godafton, gamlefar! » dristade jag mig därför att säga, då han under sitt sysslande i rummet kom fram till sängen.
» Jag kunde tro, att ni fanns här i huset — jag har sett edra spår! » » Såå, » sade han bara sakta och log så godt i skägget.
Men nu hade j a g blifvit nyfiken.
Då jag väl en gång kommit i samspråk med en tomte, tyckte jag mig vilja veta litet mer om deras natur och historia, så att jag gaf mig inte så lätt.
— » Det är således ni, som styr och ställer med allting här i går- den, så att här råda större lycka och väl- befinnande än på de flesta ställen? » fortfor jag därför.
» Jo-jo-men! » svarade han belåtet; » det kan ingen annan än jag göra. » » Jag kan tro det, » nickade jag till svar; och för att hålla honom kvar fortsatte j a g: » Har ni bott länge här i gården? » » Lika länge som husfar och husmor, » svarade han; » jag flyttade in med dem, ty de känna mig väl. » » Jag trodde ni var ännu mycket äldre här, » sade jag, mest för att något säga, som kunde locka honom till meddelsamhet, » Ni ser så åldrig och vördnadsvärd ut. » Jag trodde att detta skulle vara en artighet åt en tomte.
Men då brast han ut i ett muntert, klin- gande skratt, som förbryllade mig.
» Ni är kanske inte så gammal, som ni ser u t?
» återtog jag något osäkert, ty jag ville för ingen del på något sätt stöta mig med hustomten.
» Jag är evigt ung! » svarade han då, med en så melodisk röst, att j a g blef för- vånad höra sådana tonfall ur ett tomte- skägg.
» Jag vet, att andeväsen äro odödliga, » sade jag nu, » och då äro väl tomtarne så äfven? » » Om det finnes sådana, som d ö, » svarade han högtidligt, » då ha de aldrig varit af det rätta slaget.
— Vet du inte, hvem jag är? » sporde han därpå, efter ett ögonblicks uppehåll, i en den allra skalkaktigaste ton, i det han k o m ända fram till hufvudgär- den.
» tillstod jag tvekande, t y nu höll j a g på att bli riktigt bragt ur koncep- terna af den egendomlige lille gubbens skif- tande sätt, » men jag vill mycket gärna veta det! » tillade jag.
Då trängde sig öfver hans läppar ett det mest ungdomligt klangfulla, lekande, ystra, sprittande skratt — det riktigt sprudlade af friskhet, men var på samma gång så rikt på värme och innehåll, att det trängde till mitt innersta; — det var som ungdo- men, lifsglädjen, hjärtefröjden själf!
— det låg en hel saga i det skrattet.
Och då jag såg upp, stod tomten där alldeles förvandlad.
Han hade kastat af sig vadmalsdräkten, mössan och lösskägget — och nu stod han där med blott en skim- rande mantel lätt lindad omkring sig; ännu liten som förut, men nu med ett barns ro- siga anlete och skära lemmar, smidig, älsk- lig, hänförande, och med det allra skälmska- ste leende på läpparna.
På skuldrorna hade där vuxit fram ett par fina, genomskinliga, guldglänsande vingar, mellan hvilka hängde ett lätt koger, och den gyllene bågen bar han i handen.
Nu kände j a g igen honom!
Jag hade sett honom förr.
Jag kunde ej undertrycka ett utrop af öfverraskning och beundran.
» Visste du inte det? » sporde han nu åter i lekfull; öfverdådig ton.
Jag kände mig ännu förbryllad, och sökte förgäfves efter ett svar.
Jag tyckte, att jag hade vetat det hela tiden, men ändock var det som om jag inte rätt förstått ho- nom förr än nu.
» Ni människor äro då så ohjälpligt trög- tänkta! » utbrast han i samma öfverlägsna ton.
Jag bara vinkade åt honom att fort- fara med hvad han hade att säga.
» Ser du, » återtog han allvarligare, » detta är min rätta gestalt.
Men den är för skär och fin för att visas för hvardagsmänniskorna.
Endast de, som kunna rätt uppfatta mig, få se mig i den, » tillade han.
Jag kände mig nu mera tillfredsställd och sade: » Vill du inte berätta mig hela din historia? » » Min historia! » utbrast han, » det skulle bli hela mänsklighetens historia, blott med något olika variationer.
Fråga hvem helst du vill, o m du önskar höra något af den.
— Det är bara en sak till, jag skall säga dig, » fortfor han med eftertryck.
» Det är många, som inte förstå tomtens verkliga väsen, utan tro, att bara han går och stö- kar i huset, är allt väl beställdt där; och det kan j u hända, att ett visst yttre väl- stånd kan frambringas däraf, om tomten blir väl skött — men det kan också hända, att både lycka och ro stökas ut ur huset genom allt detta mångsysslande och jäk- tande.
Nej, det måste finnas något inunder tomtetröjan!
Blott när den guldstickade dräkten skimrar fram under hvardagsklä- derna — blott då är tomten af odödlig natur.
Men detta är en hemlighet, skrifven med en chifferskrift, som blott de invigda känna.
— Förstår du mig n u?
» tillade han.
» Ja, nu tror jag, att jag förstår dig, » svarade jag allvarligt.
» Se detta är tomtens saga, » slutade han, » det är ordet till gåtan, lyckans gåta, som så många söka lösa, hvar på sitt sätt: blott den, som en gång varit amorin, kan bli en rätt hustomte! » » A m e n!
» sade jag högtidligt; och så nickade tomten godnatt och försvann i rum- mets skymning.
Hedvig Indebetou.
* Under Ebba Brahes brudkrona.
Sagan o m den sköna grefvedottern, som en blifvande hjältekonung en gång drömde om såsom sin drottning, hör till dessa ro- mantiska minnen, som skalderna älska att besjunga.
Ebba Brahes namn äger ännu en tjuskraft som knappast någon annan svensk kvinnas, som möter oss i de svenska storhetsdagarnes häfder.
Men detta namn är icke en stor lifsgärnings inkarnation.
Det betyder — poetiskt taget — endast en episod: en gäckad ungdomsdröm, ungdoms- kärlekens illusioner, som krossas af det verk- liga lifvets praktiska hänsyn.
Därför: då vi nämna Ebba Brahes brudkrona, föres tan- ken icke till den praktiska husmoderns och makans, Ebba De la Gardies lif, som genom denna krona invigdes, utan till den för- smådda kungabrudens sönderrifna myrten- krans.
Det är därför Ebba Brahes brud- krona omstrålas af ett poetiskt skimmer, som ej under århundradena förbleknats.
Det stolta Vikingsborg, där Ebba Brahe stod brud, är längesedan grusadt.
Nakna murar, brustna hvalfbågar, ruiner, öfver- skuggade af en redan hundraårig vegetation, tälja om all världslig storhets förgänglighet.
Brudkronan, som en gång sirade Gustaf Adolfs tilltänkta gemåls hufvud, har hamnat i ett landtligt tempels kyrksilfver-kista.
Där, tillsammans med andra dyrbara reliker från storhetstiden, utgör den den gamla, minnes- rika Brahe-kyrkans skatt.
Och förvisso har denna Visingsö-kyrka, i sig själf ett helt museum, rikt på konstföremål af högt värde, intet som så väcker vårt intresse.
Till kyr- kan skänktes kronan redan 1644 af den mäktige riksdrotsen Per Brahes, Ebbas ku- sins, första gemål.
Det fromma nit, som den höga damen ägnade sin ätts eget tempel, räddade måhända den historiskt märkliga, reliken från förstörelse under reduktionens rubbningar eller den stora slottsbranden på Visingsborg.
I dessa dagar har emellertid en ättling af de gamla Visingsborgs-magnaterna satt Ebba Brahes brudkrona på sitt hufvud, och
denna har sålunda, o m också blott för ett ögonblick, återbördats till hennes efterkom- mande.
Det ligger en lång tid mellan den dag, då Ebba de la Gardie vigdes under Brahe-kyrkans måleriskt sirade hvalf, och den bröllopsfest, som hennes dotterdotters dotterdotters sondotters sondotter i dagarne hållit i den nya Sofia-kyrkan i Jönköping.
Det är egendomligt att tänka sig allt det som timat och ändrat sig under de åtta generationers id, som ligger mellan dessa dagar.
Den svenska storhetstidens glans är längesedan bleknad; de tankar, som syssel- satte dess hjältar och hjältinnor, hafva efter- trädts af det moderna lifvets jäktan.
Men ännu är ett minne från dessa flydda tider mäktigt att sprida en säregen stämning öfver en bröllopsfest, där brudens traditioner be- rättiga henne att bära Ebba Brahes krona.
Också var det ståtliga bröllopet i tisdags, då fröken Ellen Palmstierna, dotter till landshöfdingen frih.
H. Palmstierna och hans maka, född Blomstedt, vigdes vid löjtnanten vid Jönköpings regemente friherre Fabian Lilliecreutz, mer än vanligt högtidligt.
Och då bruden trädde fram för altaret, riktades nog mångas blickar på denna tunga, med ädla stenar och pärlor besatta krona af för- gyldt silfver, hvilken Idun här ofvan i af- bildning bringar sina läsarinnor, och som en gång bars — kanske med ej alltför glada känslor — af Gustaf Adolfs forna utkorade.
Hjalmar Cassef.
* Några reflexioner vid post- luekan.
För de unga kan det kanske hafva sitt intresse och sin nytta med sig att höra, huru vi äldre hade det beställdt m e d vår brefväxling ej längre tillbaka än år 1853.
Under det årets sista kvartal förde de mystiska telegraftrådarne sin tysta talan för första gången i vårt land och med dem följde andra tider för nyheters och viktiga meddelandens spridande.
Man kunde ej då skrika » hälla » till vännen, som bodde i en annan landsända, och morra öfver, o m nå- gon annan tagit sig orådet före att komma med samtal emellan, så man får vänta ett par minuter.
Nej, annorlunda var det allt då!
Man såg noga efter, hvilken dag i veckan, ej som nu hurudags eller kanske rättare huru många gånger om dagen, som post afgick, och huru mycket postarvodet var hit eller dit; olika var det snart sagdt till hvarje ort i vårt land, dyrast för korta vägsträckor, billigare längre bort.
Huru behändigt nu, ingen öf- ning i den ädla räknekonsten, 10 öre enkelt porto öfver hela landet och till Norge och Danmark till på köpet.
Bodde man i Stockholm och skulle skrifva till Alingsås, så gick post dit 4 dagar i veckan — mycket på den tiden, och få orter i vårt goda land kunde glädja sig åt att hafva så flitig förbindelse med landets hufvudstad.
Men så låg det lilla Alingsås midt i stråkvägen till Göteborg, därför blef det så äradt.
Ett bref, ungefärligen hälften af hvad man nu får skrifva för 10 öre, kostade dit 7 skilling banko (omkring 21 öre).
Utanskriften skrefs på själfva brefvet, ku- vert funnos ej.
Till Haparanda var nästan billigare att skrifva jämförelsevis; dit kosta- de ett bref 11 skilling banko, oaktadt de oländiga vägar, som säkert funnos dit upp.
Se någon gång tillbaka, så Ingen anar, huru svårt det var innan lär du dig sätta värde på man fick in uti ett barns lilla hjärna, huru livad du äger.
mycket ordet banko förstorade skillingens tt gammalt ordspråk säger, att » apti- och riksdalerns värde.
Det var så dyrbart ten växer, medan man äter. » Mera att skrifva, att Stina eller Lisa visst aldrig än en gång tror jag att vi få erfara sanningen tog sig det orådet för, det skulle ha tagit häraf.
Ofta är det endast en obetydlighet, alldeles för mycket på hennes lilla årslön.
som kan väcka tanken, som måhända sofvit Föräldrarne, eller den som hon i hembygden rätt länge, till besinning.
Hvad som denna hade kär, fingo nöja sig med en hälsning gången förde mig några årtionden tillbaka var genom vänner eller väns vänner, om hon ett bref, hvars innehåll jag ej ens kände.
En tagit tjänst på annan ort.
Men månne kär- af mina vänner höll en längre föreläsning, leken och troheten äro starkare nu, då de först öfver att hon fått vänta ett par timmar så ofta klädas i o r d?
E öfver den vanliga tiden på dagen för postens ankomst, och så därför att hon måst sätta tvänne 1 O-öres frimärken, hela 20 öre, på en i mitt tycke diger lunta, som under namn af bref skulle genomfara hela landet från Ystad till långt upp i Norrland.
I mitt stilla sinne tänkte jag då: Tacka du i stället för att träta, och gå i minnet några årtionden tillbaka till din egen gröna ungdom och påminn dig, huru man då fick lida och betala för att få ett bref afsändt till och med blott några få mil bort.
Med lida menar jag den tid man fick stå i en trång, dragig förstuga och vänta, medan man tåligt knackade på den slutna post- luckan, och när denna ändtligen gaf vika för ens trägna bemödanden och fälldes ned, så tog det sin rundliga tid, innan den oftast allt annat än vänlige och tillmötesgående postherren hann räkna ut, huru många skil- lingar banko ett bref från t. ex. Stockholm till Askersund kostade, och hvilken dag i veckan post afgick till bemälde ort — och så slogs luckan igen med en fart, så det var tur man ej fick lämna fingrarne kvar som arvode också!
Bref voro på landsorten nästan en okänd lyxartikel, få kunde dessutom läsa dem, och nu komma de i skaror till och med från Amerika och läsas obehindradt af en och livar.
På den tiden brukades mycket att den frånvarande, äfven af den bemedlade klassen, skref ett bref gemensamt snart sagdt för en hel liten b y eller stad, och så gick brefvet ur hand i hand, tills det var läst med både ögon och fingrar.
Det kunde vara tacksamt att skrifva, när brefven lästes så grundligt.
Skola vi för en stund roa oss med att göra en resa till de få orter i vårt land, som hade den lifligaste postgången från Stockholm, nämligen 4 gånger i veckan anno 1853.
Bäst är väl, när resan sker i en kalender, göra den efter bokstafsordning, så behöfver det ej blifva värdshus förbi.
— Låt gå till Alingsås, Borås, Eskilstuna, Gefle, Göteborg, Medevi, Motala, Strömstad, Tliorshälla, Tjellmo och Örebro — och bland dessa kunde ej Gefle hela året glädja sig åt sina fyra dagars post, det var endast den tid af året, då vanliga postångbåtsfar- ten var i gång emellan Y s t a d och Stralsund, så lydde lagen, och tre dagar blef sedan budet, och ingen knotade för det.
Till och med en så stor stad som JJpsala hade i all- mänhet ej post mera än två dagar i veckan från Stockholm.
Det gör oss äldre så godt att i bland påminna oss, hvad åren gifvit af lifvets behag både i den ena och andra formen.
Och kanske det också kan lära de unga att tåligt bida en eller annan mir nut — längre törs man väl ej numera ut- sträcka sina pretentioner, då allt här i lifvet: arbete, förhoppningar, strider och äflan, ru- sar i väg med en snälltågsfart, för hvilken det icke gifves någon rast eller ro.
— e — v — — * - — U P " - .v notisboken.
Pu nya banor.
Den första kvinnliga agro- nomie studerande i Sverige har inskrifvits vid den nyligen började årskursen vid Alnarps landt- bruksinstitut.
Det är fröken Alida Negel, som förut aflagt studentexamen vid Palmgrenska sam- skolan i Stockholm.
Fröken N. genomgår obli- gatoriska landtbrukskursen för att sedan få till- fälle genomgå kurs vid Alnarps mejeriinstitut.
Till k. m:t har fröken Agnes Emma Carolina Magnell inlämnat ansökan om rätt att efter före- gången inträdesexamen bli antagen till elev vid Tekniska högskolan.
Fröken Magnell skulle i så fall blifva den första kvinna, som antagits till elev vid nämnda högskola.
Fröken Emmy Rappes testamente.
Frö- ken Emmy Rappe har i testamente donerat till Gotlands sjukhem för obotligt sjuka 6,000 kr., till Fjellstedtska studenthemmet i Upsala 6,000 kr., till Fjellstedtska skolans pensionsfond för dess fö- reståndare 4,000 kr., till Röda korsets pensions- fond för sjuksköterskor 5,000 kr., till Fosterlands- stiftelsens sjömansmission 500 kr.
samt till en- skilda personer 0,500 kr.
Sonja Kovalevski är föremål för en längre artikel i Novoje Vremja med anledning af det här i Stockholm nyligen högtidlighållna aftäckandet af hennes minnesmärke å Nya kyrkogården.
» Fru Kovalevski dog i det land » — så skrif- ver den ryska tidningen — » där det blef hennes lott att arbeta, i det land, som på vid gafvel öpp- nat sina universitetsdörrar för henne, under det hennes fädernesland endast kunde erbjuda henne plats som lärarinna i matematik för elementar- skolans elever.
Hennes stoft är därför med rätta jordadt i Sverige.
Men om än omständigheterna tvungo den aflidna både att själf studera och se- nare att använda sina kunskaper utanför sitt hem- land, så förblef hon dock, såsom det sades på hen- nes graf, » en trogen och hängifven medlem af det unga Ryssland, fredens, sanningens och fri- hetens Ryssland, det Ryssland, hvilket framtiden tillhör. » Därför beslöto ryska vänner och beun- drare att föreviga minnet af sin berömda lands- maninna.
Samtidigt har ett minnesmärke för kommande tider rests öfver fru Kovalevski äfven i hennes hemland.
Stipendier vid de högsta kvinnliga sko- lorna skola för alla tider påminna den studerande ungdomen om den kvinna, som genom sitt för- stånd, sina kunskaper och sin hängifvenhet för vetenskapen skapade sig ett rykte öfver hela den bildade världen.
Att sidenfabrikationen i Schveiz står på en ovanligt hög ståndpunkt, är ett kändt faktum, lik- som ock att de schveiziska fabrikaten framgångs- rikt täfla med de bästa franska.
Men medan.en- dast en liten del af de tillverkade sidentygerna konsumeras inom Schveiz, afsättes större delen däraf på utlandet, hufvudsakligast Amerika.
Eng- land, Frankrike och Tyskland.
En af de största schveiziska sidenfabrikerna, Schweizer &amp; C:o, Lu- zern, har nu börjat söka sin marknad äfven här i Sverige.
Och att döma af den särdeles rikhal- tiga samling profver på siden Och halfsidentyger m. m., som sändts oss till påseende, framgår, att firman har att bjuda på mycket solida fabrikat och till priser, växlande från 50 öre pr meter fill 12 kr.
och mera.
Allt försändes till rekviren- lerna tull- och fråktfritt.
Se för öfrigt annonsen a tidningens första sida!
Den judiska kvinnan såsom hon ter sig i den bibliska och efterbibliska litteraturen, var ämnet för en ypperligt genomtänkt och framförd föreläsning, som här om aftonen till förmån för Stockholms läraresällskaps byggnadsfond hölls i Vetenskapsakademiens hörsal af rabbinen d:r G. Klein.
Det kristna idealet — betonade talaren därvid bland annat — är i förhållande till det antika i många hänseenden kvinnligt.
De grekiska dyg- derna voro öfvervägande manliga, de kristna dyg- derna, saktmod, kärlek, ömhet, undfallenhet, äro kvinnliga dygder.
Den klassiska tiden satte föge värde på kvinnan, kristendomen har höjt henne till mannens jämlike.
Och gå vi tillbaka till de skrifter, ur hvilka kristendomen öst det mesta och lifskraftigaste af sina samfundsidéer och sina sed- liga tankar, till judendomens heliga skrifter, så finna vi en vördnad och ett uppskattande af kvin- nan, sådana de aldrig utbildat sig på hednisk bot- ten, och hvilka endast kunna härledas ur den största skatt, det judiska folket tillfört historien — monoteismens idé.
Hvad nu särskildt angår det judiska folkets känsla för kvinnan, så får den ett uttryck redan i skapelsehistorien, hvilken ju åt kvinnans ska- pelse ger två versioner — hon är dels i full lik- ställighet med mannen, skapad efter Guds eget beläte, dels gifven honom såsom en hjälparinna, hvilken skall fullt uppgå i honom och med hvil- ken han först kan erfara lifvets fullkomning.
Och följer man sedan patriarkernas historia, så är det ständigt samma drag man märker i kvinnans ställ- ning.
Abraham mottager af Herren en uppma- ning att lyssna till Saras ord, Rebecka böjer sig kärleksfullt för plikten att bli den främmande mannens hjälparinna, och huru känslan för kär- lekens allra finaste ömhet är utvecklad, framgår af den underbara skildringen af Jakobs kärlek till Rakel: » åren voro såsom dagar » — de år han måste tjäna för att vinna henne.
Ju längre man kommer fram i sägnen, desto starkare accentueras moderligheten såsom det allra innersta i kvinnans väsen.
Ett exempel härpå är Mose historia.
Mose moder döljer gossen så länge hon kan, och sedan finner hon jämte sin dotter utvägen att bevara hans lif.
När senare en af den judiska historiens största kvinnogestalter, Debora, vunnit en seger, som räddat folket undan fördärfvet — på hvilket ärenamn gör hon anspråk?
Jo, i sin härliga segerhymn kallar hon sig med storslagen enkelhet för. — • » Israels moder ».
Hos Hanna, Samuels moder, uppträder moderskänslan som stark kvinnlig längtan, och många andra af den heliga historiens kvinnogestalter visa i för- hållande till mannen den ädla, innerliga ömhet, som stärker familjebanden och ger det unga släk- tet sedlig kraft.
Ett af de mest karaktäristiska lagbud, som fin- nas från Israels äldre tider, är förbudet för man att bära kvinnas skrud och för kvinna att bära mans.
Man ville ej veta af emanciperade kvin- nor eller kvinnliga män.
Man hade en djup känsla för könens olika uppgifter, men ock för dessa uppgifters lika höga värde.
Och detta är ett för den judiska uppfattningen äfven i senare tid ge- nomgående drag, osh säkerligen har denna upp- fattning, fotad som den är på den mänskliga na- turen, i det moderna lifvet en stor och sedligt viktig insats att göra.
operan har i morgon lördag generalre- petition å Verdis nya opera » Falstaff », hvilken kommer till uppförande härstädes för första gån- gen under loppet af nästa vecka, måhända redan på måndag.
Titelpartiet innehafves af hr Lund- qvist.
Alexander Petschnikoff, en 23 årig rysk violi- nist, som helt plötsligt genomkorsat Europa och öfverallt vunnit glänsande triumfer, uppträdde i tisdags för första gången inför vår publik, hos hvilken han redan med sitt första nummer Wieniawskis andra konsert (op. 22), framkallade samma entusiasm som öfverallt annorstädes.
Också måste vi erkänna, att vi näppeligen nå- gonsin förr hört ett så gripande och subtilt spel, en så sångbar ton från ett violininstrument.
Före- draget är alltigenom prägladt af djup förståelse, glöd och poesi och tekniken fulländad.
I sist- nämnda hänseende finnes för konstnären alls inga svårigheter; så absolut rena oktavpassager t. ex., som man här fick höra, torde vara ena- stående.
Programmets andra nummer utgjordes af Bachs » Chiaconna », och här fick P. rikt till- fälle att visa sina öfverlägsna mästareegenskaper.
Juvelerare K. A N D E R S O N I JakoTjstorg- 1 Ty att kunna föredraga ett sådant nummer, som egentligen synes vara anlagdt på att uppstapla de största tekniska svårigheter för exekutören, på ett sådant sätt, att det blir i hög grad njut- bart och intressant äfven i musikaliskt hänse- ende, därtill fordras verkligt mästerskap, ej en- dast virtuositet.
Programmet upptog dessutom fyra mindr / e nummer af Cesar Cui, Saint-Saéns, Tschaikowsky och Bazzini, hvilka jämte ett par extranummer alla gåfvo konstnären rikt tillfälle att i sitt föredrag inlägga såväl det ljuft sme- kande och bedårande som det glödande och spi- rituella.
Publiken, som oaktadt de ganska höga biljettprisen till sista plats fyllde Musikaliska akademiens stora sal, entusiasmerades som sagdt redan efter första numret, och entusiasmen steg oupphörligt.
Konstnären, hvars yttre uppträ- dande är lika enkelt och anspråkslöst, som hans konst är solid, fick ock i stormande applåder mottaga åhörarnes hyllning.
— Till ackompagna- tör åt en sådan solist kräfves nära nog en lika framstående förmåga som solisten själf.
Hr Roth redde sig ganska bra, men motsvarade ej i allo dessa fordringar.
Andra Petschnikoff-konserten skulle gifvas som i går torsdag.
Andra kammarmusiksoarén gifves i afton fredag å vanligt ställe.
Dramatiska teatern har nu på nytt upptagit Shakespeares » Trettondagsafton », i hvilket stycke, som bekant, fm Hoving har en af sina allra bästa uppgifter.
Under veckans lopp generalrepeteras nästa nya program, bestående af José Echegarays fyraakts drama » Offrad » i öfversättning och bearbetning af Carl Bovallius.