Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sällan blefve dessutom fråga om större bidrag af pastor, än som erfordrades, för fyllande af ett visst minimum, sedan komministerns boställe och lön af församlingen blifvit tagne i beräkning; och en sådan löne-reglering emellan tjenstemän, som hafva gemensam tjenstgöring, borde ingalunda kunna anses olämplig, om den verkställdes så, att ingen nu varande innehafvare af tjenst lede någon minskning i inkomst och att den för efterträdaren inskränktes till den minsta möjliga.
Endast i de församlingar, der äfven pastor vore så ringa aflönad, att han icke skäligen kunde vidkännas vidare afdrag till komministern, ehuru denne oftast just der vore i största behof af tillökning i inkomst, mötte löne-regleringen på detta sätt hinder i verkställigheten; men då vore ock förhållandet vanligtvis sådant, att församlingen, i samma mån den vore allt för liten att tillräckligt aflöna två ordinarie prester, äfven borde kunna behörigen betjenas af en enda. 28 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 93.
Då, på sätt här förut inhemta», Kongl.
Förordningen den 8 Februari 168 4 utgör den hufvudsakligaste grunden för presterskapets nu varande allöning, så, ehuru bestämmelserne om denna aflöning, sammanförde, omfatta en sådan vidlyftig lagstiftning, att här icke kan ifrågakomma, att fullständigt för samma lagar redogöra, anser sig Utskottet likväl lämpligen höra, i sammanhang med här ofvan gjorde framställningar, hufvudsakligen återgifva berörde Kongl. Förordnings innehåll.
1 inledningen till denna Förordning tillkännagifves, att densamma tillkommit till följd deraf, att allmogen öfver hela
Riket vid flera riksdagar anhållit om en viss förordning, huru mycket de vore skyldige gifva sina själasörjare vid trolofningar, bröllop, barndop, kyrkogångar, begrafningar, i likstol, tionde och till kapellanens och klockarens underhåll.
Majit hade derföre låtit utur den af Konung Gustaf Adolf år 1647 i Örebro gjorda förordning om presterskapets uppbörd, samt den resolution häröfver, som år 1644 vore gjord för Wiborgs stift, utdraga allt, som borde allmogen tjena till efterrättelse vid fullgörandet af deras skyldigheter mot sina själasörjare, ”och det till den ändan, att hvarken presterskapet här efter må hafva tillstånd mera och härutöfver af sina åhörare att kräfva, icke heller åhörarne stå fritt att tredskas emot det som deras själasörjare med rätta och efter denna Förordning tillkommer, dock alle husfattige och arme menniskor uti allt undantagande.” Enligt lia punkten skola presterne på landet bekomma af sina åhörare, vare sig bönder eller hvad näring de hafva, som hemman bruka och besitta, tertialen af den tionde, sorp efter årsvexten faller af allehanda säd, hvete, råg, korn, hafra, ärter och hönor, samt tionde af humla, hampa, lin, rofvor och kål, ”dock att sådant i persedlen gifves, utan förvandling i ren spanmål.
Äfven qvicktionden af all afvel, som är föl, kalf, lam, killing, gris, gås samt smör en mark af hvar ko; och skall smörtionde vara levererad Olofsmessodag af så många på hemmanet, som kor hafva, efter som, der inga kor linnas, prés len ock ingen rätt häfver deraf smör fordra; lam och killing Larsmesso-dagen, lin, hampa, rofvor och kål fjorton dagar före Michelsmessan.
Humla följer skaft-tionden, och skall all tionden vara införd All Helgona dag.
Kan intet foster aflodas, att prestön kan tionde få, gifve då den tiondedelen uti värdet af det som fallet är om året, nemligen af en kalf två öre, lam eller killing ett öre, gås eller gris ett halföre silfvermynt; men de, som vid saltsjön bo och ringa åker hafva, skola gifva i det stället hvar skärhonde, som häfver sin egen håt, om våren fyra band fisk och om hösten en fjerding strömming, efter som presten af andra notedrägter eger en lott bekomma.”
Uti 2:dra punkten stadgas om likstol, att de som hafva sex kor skola gifva ”uti likstol och testamente” uti ett för allt en ko efter hustru elle rbonde.
De, som hafva derunder, eller ringare än sex kor till fyra kor, gifva två daler silfvermynt.
Der mindre är än fyra kor gifves en daler silfvermynt.
Sedan efter ett barn åtta öre, efter ett ärfde-barn 16 öre och efter ett legohjon åtta öre, allt silfvermynt.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 93. 29 3:dje punkten tillägger presterna uti påskpenningar ett öre silfvermynt om året för hvart hjon, som går till aflösning och Herrans Nattvard, så väl af söner, döttrar och mågar, sorn af hustru, legodrängar och pigor, ”och vare dermed afskaffadt och alldeles förbjudet att lägga penningar på duken eller skriftemåls-penningår, efter som härefter och så alle skriltehåll på landsbygden hos allmogen skole vara afskaffåde. dock detta intet förståndet om socknebuden.” ”Gångandes embetsmän” samt alla andra pä landet boende, som icke bruka någon åker eller svedjeland eller hafva någon boskap, men dock bruka sin enskilda näring, skola gifva för all sin rättighet om året två mark silfvermynt; men bruka de åker eller svedjeand och hafva boskap, gifve de derför lika med bonden.
Enligt 4:de punkten gifves för brudfolks lysning fyra öre, för vigning åtta löre, lör barndop fyra öre, för kyrkogång efter barn åtta öre, ailt silfvermynt.
För socknebuds omak, särdeles der kyrkoherden behölver resa långt uti socknen, der gifver bonden som honom täckes, men icke högre eller mera än fyra kappar råg eller korn, ”dock måste här hvars och ens fattigdom anses, så att af dem intet fordras.” ”Med prestgårdshusens byggning blifver alldeles efter lag och Kongl. Förordningar deröfver.” 5:te punkten lyder sålunda: ”Anbelangande kapellanernes underhåll, såsom de ega med lön blifva försörgde utaf pastoribus med hvilka de arbeta; alltså hafva Biskoparne med Consistoriis deröfver att jemka dem emellan, och göra en viss förordning, sådan som de å begge sidor någorlunda kunna vara med behållne, och vele WI för det öfriga, att härutinnan förblifver efter vår nådigste resolution gifven år 1 f> 75, att der inga kapellaner för detta hafva varit eller eljest behölves, och der om inga Kongl. Förordningar linnas, att dersammastädes ingen kapellan församlingen påtränges, mindre skola någre hjelpe-prester tillåtas församlingarne till besvär, efter som i de socknar, som kapellaner af forna tider hafva varit och allmogen af ålder sig påtagit dem att löna, antingen de äro en eller flere, af allmogen härefter intet mera till dem skall gifvas än till det högsta en half spann säd af hvar hel eller half gård, men af fjerdedels. eller mindre torpare gifves allenast en åttondedels tunna om året.”
Vid öfvervägande i ett sammanhang af här förut omförmälda motioners innehåll, äfvensom af hvad i anledning deraf under öfverläggningarne i ämnet förekommit, har inom Utskottet den mening gjort sig gällande, att presterskapets aflöningssätt är i flera afseenden icke allenast olämpligt, utan äfven af beskaffenhet att löntagare och löngifvare emellan leda till tvister, lika sårande för de förre, som obehaglige för de sednare.
Den störande inverkan häraf på det förtroende och den 30 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 93. sämja, som bör råda emellan lärare och åhörare, har ilerestädes blifvit af erfarenheten bekräftad, och ett af de vigtigaste föremålen för lagstiftarens omsorg hör alltså vara att i möjligaste måtto söka afhjelpa det nuvarande aflöningssättets mest framstående olägenheter.
Till dessa kan, bland annat, hänföras: att tertial-tionden på de flesta ställen icke är till beloppet bestämd, utan utgår efter grunder, som göra denna i sig sjelf dryga afgäld ännu mera tryckande och föranleder dess stigande i samma mån, som ett förbättradt jordbruk ökar produktionen och således motarbetar denna vigtiga. näringsgrens förkofran; att qvick-tionden, i följd af den uti den enskilda hushållningen ingripande kontroll, som afgiftens ordentliga utgörande påkallar, måste betraktas såsom en för närvarande tidsförhållanden olämplig afgäld; alt de s. k. jura stol*, påskpenningarne, matskotten, offrén med flere dylika afgiiter i vissa fall genom sin dryghet och i andra genom sin obestämdhet och sitt beroende af godtycket icke sällan alstra missbelåtenhet och motvilja; att den ömsesidiga rättigheten och skyldigheten för löntagare och löngifvare att omedelbart emottaga och aflemna lönebidragen lätteligen föranleda och olta föranledt tvister och rättegångar; att lönebidragen från många församlingar utgå till personer, hvilka innehafva embeten eller tjenster af sådan beskaffenhet, att de hindra dem att sjelfva besörja religions- och pastoral-vården inom församlingarne, hvarigenom dessa lida och utsigterna till framtida bergning för det obefordrade presterskapet försvåras; samt att en del löntagares inkomster äro öfver höfvan stora, under det att andras, särdeles komministrars oell kapellpredikanters icke ens lenina tillfälle till den torftigaste bergning; hvilka olägenheter torde, jemte andra förhållanden, i väsentlig mån bidraga till den allt mer tilltagande bristen på personer, som egna sig åt det presterliga kallet.
De åtgärder, som tid efter annan blifvit vidtagne för tillvägabringande af konventioner, angående prest-rättigheter. hafva visserligen i sin mån verkat fördelaktigt, men syftemålet att för en längre framlid på ett tillfyllestgörande och med hänsigt till hela riket ändamålsenligt sätt ordna presterskapets aflöning anser Utskottet ingalunda kunna på denna väg uppnås, äfven om, såsom en del motionärer föreslagit, tiden för konventionernas bestånd skulle ytterligare utsträckas, eller om, i enlighet med Rikets Ständers vid 1847 och 1848 arens riksdag hos Kongl. Majit gjorda underdåniga framställning, sådane konventioner ovilkorligen och således äfven emot löngifvarnes bestridande skulle bringas till verkställighet, hvilket för öfrigt så väl Hedervärda Bonde-ståndet uti särskild underdånig skrifvelse, som sedermera Kongl.
Majits och Rikets Kammar-kollegium, uti infordradt underdånigt utlåtande, afstyrka Okade anspråk och deraf följande stridigheter skulle ju alltid kunna uppkomma vid förnyandet af så beskaffade konventioner, och det förhållande, som i främsta rummet bör undanrödjas, eller tvånget för presten att omedelbart af församlingsboerne uppbära sina inkomster, komme dessutom att qvarstå.
Möjligheten att genom Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 93.
Si en löue-jemkning, der sådan utan olägenhet kunde ske, bereda någon förbättring i det sämst aflönade presterskapets vilkor.
Liefve jemväl afskuren.
En fullständig utredning af presterskapets inkomster och uppgörande af ett derpå grundadt förslag till allmän löne-reglering är således, enligt Utskottets åsigt, den enda åtgärd, som numera lämpligen kan vidtagas för alt befordra en tillfredsställande lösning af frågan om presterskapets aflöning och åstadkommandet derutinnan af en sådan förändring, som det allmänt insedda och jemväl från presterskapets sida i flera hänseenden erkända behofvet oafvisiigen påkallar.
Utskottet föreställer sig oek, att presterskapets privilegier så mycket mindre kunna lägga hinder i vägen lör ett ändamålsenligt ordnande för framtiden af denna samhällsvigtiga fråga, som något förryckande till främmande ändamål af presterskapet lagligen eller genom häfdvunnen vana tillhörande inkomster icke blifvit ifrågasatt och icke heller bör ifrågasättas, utan endast ett med tidens fordringar mera öfverensstämmande aflöningssätt, hvarigenom skulle kunna beredas åt presterskapets samtliga medlemmar mera sjelfständighet och anständig bergning, sami åt lärare och åhörare sinsemellan trefnad, endrägt och förtroende.
Hvad vitsord än må kunna tilläggas nämnde privilegier, så lärer i allt fall något åberopande deraf icke kunna ega rum förr än framdeles,| då frågan, efter föregången undersökning, till slutligt afgörande förekommer, hvadan Utskottet nu finner sig oförhindradt att tillstyrka ofvannämnda förberedande åtgärd.
Het af några motionärer framställda förslag om utarrendering af presterskapets boställen kan Utskottet icke understödja i vidsträcktare mån, än hvad beträffar sådana dertill anslagna särskilda hemman och lägenheter, hvilka icke lämpligen kunna i förening med boställena brukas.
För presten, lika så väl som för hvarje annan å landet bosatt person, är det nemligen af icke i inga vigt att sjelf vara försedd med de jordbruks-alster, som eljest mången gång endast med största svårighet eller till höga pris kunna till fyllandet af de dagliga lefnadsbehofven anskaffas.
Fortskaflningsmedel äro äfven för honom behöfligare än för mången annan och för erhållande deraf bör han väl icke sättas i beroende af närboendes beredvillighet eller stegrade löderpris.
Skötandet af ett mindre landtbruk kan för öfrigt hvarken vara oförenligt med eller särdeles hinderligt lör den andliga verksamheten.
Utskottet kan icke heller förorda hvad af en del motionärer blifvit föreslaget om en sådan allmän ny indelning af pastoraten, att desamma bringas till ömsesidig jemnlikhet i folkmängd, omfång eller andra hänseenden.
Ehuruväl en dylik åtgärd onekligen vore i flere hänseenden nyttig och önskvärd, möter likväl deremot så många ooh stora hinder i de traditionela förhållandena, att denna frågas ställande i sammanhang med den om presterskapets aflöning ofelbart skulle till en allt för aflägsen framtid undanskjuta den sednare.
Och anser Utskottet sig endast af detta skäl ega tillräcklig anledning att icke föreslå något annat sätt för uppnåendet af det 32 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 93. åsyftade ändamålet, än det hittills följda, alt ifrågasatt förändrad reglering af pastorat må bero af pröfning vid hvarje särskildt fall.
Sedan Utskottet sålunda uttalat sin öfvertygelse vara, att, vid en blifvande lönereglering, de presterskapet på det hela lagligen eller genom häfdvunnen vana tillhörande inkomster icke må förminskas eller till annat ändamål användas; att prest-boställena, för så vidt de af innehafvarne bebos och af dem med fördel kunna brukas, icke böra utarrenderas; samt att någon ny allmän otnbildning af pastoraten icke hör för närvarande ifrågasättas, tillhör det Utskottet att äfven antyda den riktning, i hvilken ordnandet af presterskapets aflöning hör, enligt Utskottets åsigt, verkställas; och iår Utskottet i sådant hänseende uppgifva följande grunder, nemligen: att presterskapets inkomster fördelas emellan det ordinarie presterskapet salunda, att hvarje tjenstgörande ordinarie prestman får anständig bergning; — att presterskapets inkomster, utan att ingå till Stats-verket, höra i annan ordning än omedelbart ur den enskilde medborgarens händer komma presterskapet till godo; — att all tionde, vare sig tertial-, smör- eller qvick-tionde, utbytes emot en gång för alla bestämda afgifter; — att påskpenningar, jura stola;, matskott, olfer, dagsverken, med flera smärre extra ordinarie afgifter, utbytas emot till beloppet bestämda ut~ skylder, att utgå icke allenast af fastighetsegare, utan äfven af församlingarnes öfriga innevånare, och uppbäras på enahanda sätt, som om tionden bestämmes; — att de boställen, som afses att af löntagaren bebos och brukas, beräknas til! en deras verkliga värde motsvarande inkomst; — att i allmänhet presterskapet tillhörig jord, som icke kan i loren in g med hostads-koställe brukas, utarrenderas enligt samma grunder, som för tili Staten eller Boställs-direktioner indragna boställen följas och inkomster; användes för presterskapets aflöning; — att pastoraten, antingen för hela riket eller stiftsvis, hänföras till tre klasser, med några få lönegrader inom hvarje klass, så väl klasserna som lönegraderne inom desamma lämpade efter pastoratens storlek, folkmängd, besvärlighet m. m., och att detta äfven må gälla för koinministraturer; — att prebende icke må såsom lön beräknas åt någon, som genom innehafvande embete eller tjenst är förhindrad att sjelf hafva sin stadiga hostad inom församlingen och sköta dess pastoralvård; — att lönerne för det ordinarie presterskapet så beräknas, att det extra ordinarie, såsom hittills, aflönas af det ordinarie,
men att dervid tillika bestämmes minimum af det aflönings-belopp, som, förutom bostad och fri föda, bör vice pastorer och adjunkter tillerkännas, och särskildt afseende fästes derå, att på en del ställen och orter inga ordinarie komministrar finnas; — att lönerne beräknas uti en eller flere af de ränte-persedlar, som enligt grunderna för ränte-förenklingen åro för hvarje län bestämda, och utgå efter tioårig medel-markegång, dock att aldrig mer än en mindre del må bei’äknas i penningar; — samt alt löne-regleringen sålunda uppgöres, att den må kunna vinna tillämpning - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 93.
53 tampning i mån af varande tjenste-innehafvares afgång och gällande konventioners illändalöpande eller upphäfvande.
Med stöd af hvad anfördi blifvit och under hänsigt särskildt till vigten och angelägenheten deraf att, i afvakta!) på ett fullständigt undanrödjande af alla de olä genheter, som äro förenade med presterskapets nuvarande aflöningssätt, åtgärder genast torde böra vidtagas till förekommande så väl af de tvister och misshälligheter, hvilka icke kunna undvikas der räkning på åkern till utrönande af tertial-tiondens belopp eger rum, sorn äfven al den i vissa delar af landet ännu fortfarande, för den allmänna gudstjensten i hög grad störande plägseden, att, genom s. k. offer, i kyrkorne verkställa insamlingar till presterskapets och kyrkobetjeningens förmån, äfvensom till afhjelpande, åtminstone i någon mån, af den vanlottade ställning, hvari det lägre presterskapet sig befinner, till följe af missförhållandet emellan deras inkomster och lefnadskostnader, får Utskottet vördsamt hemställa, det Rikets Ständer mätte hos Kongl. Majit i underdånig skrifvelse anhålla, dels att en kommitté af sakkunnige män måtte i Nåder tillsättas, för att, med hufvudsaklig ledning af ofvanangifne grunder, så skyndsamt som möjligt uppgöra förslag till allmänt ordnande af presterskapets aflöning, samt att berörde förslag derefter måtte varda Rikets Ständer i Nåder meddeladt, dels ock att samtlige konsistorierne i riket måtte i Nåder anbefallas, att under tiden söka, genom tillfälliga öfverenskommelsers åvägabringande, så bereda, att all tionde-räkning pä åkern må upphöra, att de af offren härflytande inkomster må på annat sätt komma vederbörande till godo, samt att så väl kapellpredikanter och komministrar, som vice pastorer och adjunkter, de båda sednare uteslutande genom bidrag från presterskapets sida, må blifva försatte i en, med hänsigt till deras bergning, mera tryggad ställning.
Hvad slutligen beträffar Friherre Alströmers motion i de delar densamma icke kan anses genom Utskottets förestående hemställan vara besvarad; så och hvad angår yrkandet att mer afseende, än hittills varit fallet, må fästas dervid, om ett verkligt andligt lif förefinnes hos den, som vill egna sig åt det presterliga kallet; att denne, före sitt inträde i prest-embetet, genom andlig verksamhet bör hafva Bih. till R.
8 Sami. 24 Uäft. 5 34 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskoltels Betänkande N:o 93. ådagalagt omisskänneliga prol på en bestämd inre kallelse dertill; samt att en så qvalificerad man icke prestviges förr än han erhållit kallelse att öfvertaga själavården uti någon församling, vare sig såsom medhjelpare, vikarius eller pastor; får Utskottet erinra att, på det endast värdiga personer må' till prest-emhetet förordnas, 19 Kap. 2 § Kyrkolagen stadgar, det den som vill betjena Guds församling uti prest-embetet skall vara gudfruktig och af ärbart, stilla, nyktert och tuktigt lefverne samt obefläekadt namn och rykte; Kongl.
Cirkulär-brefvet till konsistorierna i riket den 17 September 1793 befaller det ej till prest må befordras någon studerande, som icke kan uppte vittnesbörd af akademiens rektor öfver sitt uppförande under den tid han för studiers skull vid akademien varit vistande; och Kongl.
Brefven till H. K. H. Kronprinsen Akademi-kansleren den 12 Mars och den 17 September 1851 innehålla, att de sorn i theologiska fakulteten .gkola inskrifvas, böra förete vederbörandes vitsord om ett stadgadt uppförande; — att på det de, som ämna sig lill den presterliga banan .må, förutom de föreskrilna lärdoms-profven, jemväl praktiskt erhålla öfning och kunna pröfvas huruvida de äro för sitt blifvande kall lämplige, tinnes stadgadt i sistberörda två Kongl. Bref, alt alla vid universitetet studerande prestkandidater skola inskrifvas i Theologiska Fakulteten, för alt der genomgå en theoretisk och praktisk lärokurs, af fakulteten bestämd till föremål men ej till tid; och att den praktiska examen omfattar pastoral-theologiens särskilda delar, hvartill hörer att examinandus deltagit i praktiskt homiletiska, katechetiska, lithurgiska och deklamatoriska öfningar; i 49 Kap. 4 § Kyrkolagen, det ”de som vilja slå sig till det andliga ståndet, skola ock förmanas, inför sina förmän, uti akademierne och gymnasierne, att öfva sig i predikande;” samt i Kongl. Cirkulär-brefvet den 23 Juni 1813, att ”sorn det är angeläget för Biskop och Konsistorium att sjelive känna blifvande presters predikogåfvor och deklamationssätt, så bör ej bevis från seminarium befria från det vanliga predikoprofvet, utan detsamma anställas i närvaro af en ”eller liera konsistorii ledamöter;” — äfvensom att, på det ej flere prester än som äro behöflige må ordineras, i9 Kap. Kyrkolagen bestämmer, i 1 §1 att ”ingen må träda till prediko-embetet, som icke är lagligen och ordentligen kallad och begärd,” och i 6 §, att ”ingen skall ordineras till prest, sorn icke allaredo häfver ett visst embete uti skolor, gymnasier eller akademier, hvarigenom han sig redeliga nära och föda kan; eller ock då någon annan viss lägenhet är ledig, till hvilken han kan befordras.
Fördenskull varder härmed biskoparue och super-intendenterne allvarligt lörbjudet att viga flere prester, än som nödtorfteligen behöfvas och med lägenheter kunna förses.”
För denna del af motionärens yrkanden linnes således redan genom lagar och föreskrifter bestämdt; och om, detta oaktadt, kan hafva inträffat, att personer blifvit till prester befordrade, hvilka dertill varit olämplige, lärer sådant härleda sig rån ofullkomligheten i hvarje mensklig pröfning af sinnelag och egenskaper.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 93. 35
Propositioner. pär:
Samma Tabell visar äfven, att storsta an talet giftermål blifvit ingangne under de 3 sista månaderne af äret, oell det minsta i Augusti Månad.
Utgör en Lalcul till utrönande af den öfverensstämmelse, hvilken, med anledning af Nativitetens och Mortalitetens i föregående Tabeller uppgifne förhållande, samt presterskapets särskildt meddeldte upplysningar orri timade in- och utflyttningar under ifrågavarande qvinqvennium, lämpadt till 1 8 10 års Folkmängd, bör finnas med den, sorn ar 1815 blifvit uppgifven.
En så beskaffad jemförelse kan emedlertid, hvad Stockholms Stad angår, Icke äga rum, emedan Tabell-Commissionen icke erhåller uppgifter p| härstädes skeende årliga in- och utflyttningar; men, då Stockholm undantages, har förhållandet i öfrigt funnits vara följande, nemligen: a810 års Folkmängd har enligt samma åis-Tabellverk utgjort - - - 8,312,377.
Tillkommer under alla
Fem sedermera framflutne åren flere födde än döde - 80,290 Afgår uti en del Län flere döde än födde 5,786. 74,504- Inflyttade Länen emellan - 415,940.
Utflyttade D:o 410,805.
5,135- 79.639- Då Folkmängden skulle blifva 2,392.01^ 300 Konungens Nåd.
Praposilionen Efter afdrag af Stockholms Stad fran 1815 års uppgifrie Folkmängd utgör personalet 3,392,077 och således en difference af endast 61 personer, hvilket förhållande tyckes vitsorda Tabellernes tillförlitlighet och nöjaktig noggranhet i Folkberäkningen af Tabell-förfaltarne, ehuruväl, vid. betraktande af hvarje Rjäns enskilda förhållande i denna Tabell, differencerne förekomma vida betydligare i synnerhet i Wester - Norrlands ock Westerbottens
Eän, men hvartill orsaken otvunget synes kunna härledas, hvad berörde 2:ne
Eän angår, fran deras först efter 18 lo närmare bestämda delning, och i afseende på de öfrige från Localen, emedan det gilves Prosterier och Församlingar fördeldte i flere
Län, hvarvid anteckningarne öfver in- och utflyttningarne endast torde hafva skett å dem, sora ifrån Församlingarne i det hela, men icke a dem, som inom dess delar in- eller utflyttat.
Hvad deremot beträffar Stockholms