Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hos mig har blifvit angifvet det förhållande, att en resande, kommande från Stockholm med ångfartyg den 10 September 1853, velat landstiga vid Bergs gästgifvaregård i Ostergötlands län,* för att derifrån genast fortsätta resan, i hvilket ändamål han tillsagt om häst, så snart fartyget ankommit till första slussen, men att landstigningen blifvit hindrad af en person, som sagt sig vara karantänsbefälhafvare på stället och, såsom stöd för sitt handlingssätt, åberopat ett utslag af Landshöfdingeembete! i länet, hvarföre och som nämnde resande genom omlörmälta hinder, hvilket han på anförda skäl förment vara stridande mot de om försigtighetsmått till cholerafarsotens undvikande utkomna författningar, ej allenast måst vidkännas betydliga kostnader och tidspillan, utan ock deraf händt, att ändamålet för hans resa blifvit genom hans lör sena ankomst förfeladt, samt en ovärderlig förlust honom drabbat, samme resande alltså anhållit, att
Landshöfdingeembetet måtte ställas under tilltal och förpligtas till den ansvarsskyldighet, som lag säger.
Landshöfdingeembetets "åberopade, af klaganden företedda resolution bade tillkommit i anledning af Sundhetsnämndens i Wreta klosters socken den 3 September 1853 till Konungens Befallningshafvande ingifna skrift, hvaruti anmältes, att Sundhetsnämnden beslutit, i öfverensstämmelse med Kongl. Kungörelsen (Karantänskommissionens i Stockholm kungörelse) den 23 September 1834 §§ 1 och 2, att vid Bergs kanalstation ifrån gemenskap med land afhålla besättningar eller resande på förbifarande fartyg eller båtar, som komme från cholerasmittade orter, eller med sådana orter eller personer derifrån under resan haft beröring, eller hvarå cholerasjukdom utbrutit; och var Landshöfdingeembetets i fråga varande resolution härå gifven samma dag den 3 September 1853 af innehåll, att
Sundhetsnämnden af gällande författningar varit fullt berättigad, att från gemenskap med land afhålla sådana passagerare eller besättning på fartyg, som före förbi Berg och komme från cholerasmittade orter, eller med sådana orter eller personer derifrån under resan haft beröring, eller hvarå cholerasjukdom utbrutit; dock finge derigenom skeppare icke betagas att på den plats vid Bergs kanalstation, Sundhetsnämnden anvisade, alla andra till
Berg från smittad ort destinerade varor, än lumpor, säng- och gångkläder, der under nödig ansedd uppsigt och behöriga försigtighetsmått lossas eller inlastas, så vidt sådant utan besättnings eller passagerares gemenskap med land kunde äga rum.
I)å jag i anledning häraf begärt Landshöfdingeembetets yttrande, och deruti blifvit åberopade ej blott ofvannämnde den 23 September 1834 gifna kungörelse utan ock Kongl.
Kungörelsen den 12 Nov. 1847, hvilken angår förekommande af cholerasjukdomens införande i Riket och handlar endast om fartyg, som inkomma hit från utrikes ort; har jag funnit ärendet bero icke af denna nådiga författning, utan allenast af Kongl. Karantänskommissionens dels omförmälta och dels förutgående dag den 22 September 1834 gifna kungörelser.
Det var nemligen dessa författningar, som borde i afseende å sjökommunikationerna inrikes orter imellan, under det cholerasjukdomen vore i riket gängse, tjena till efterrättelse, med den enda inskränkning, som finnes uti Kongl.
Kungörelsen den 19 Augusti 1853, att fartyg, som saltsjövägen från Stockholm afgå med bestämmelse till annan svensk, ej cholerasmittad stad, skola tills vidare vara underkastade enahanda karantänsbehandling, som genom 1847 års Kongl. Kungörelse är föreskrifven för fartyg, hvilka från utrikes smittad ort anlända.
Häraf har jag ej kunnat annat finna, än att om det fartyg, hvarå klaganden färdades, velat anlöpa en icke cholerasmittad stad, det hade nödgats hålla karantän; hvaremot, enligt kungörelsen den 23 September 1834, det endast är tillåtet strandinnevånare vid insjöar, floder och kanaler, att från gemenskap med land afhålla besättningar eller resande på förbifarande fartyg eller båtar, som ankomma från cholerasmittade orter, eller med sådana orter eller personer derifrån under resan haft beröring, eller hvarå cholerasjukdom utbrutit; men — 71 — att för öfrigt, enligt nämnda kungörelse, farten på insjöar, floder och kanaler, lika som den å allmän landsväg, skall lemnäs obehindrad och fri från all karantänsbevakning.
Denna rättighet för strandinnevånare mot sjöfarande syntes mig likväl icke vara någon annan, än som af hvarje ställes innevånare kan utan särskild tillåtelse utöfvas, enär ingen, som kommer från smittad ort, eller ens någon annan kan hafva frihet att utan innevånarnes lof någonstädes intränga på deras område.
Men en sådan rätt att från sig afhålla ankommande resande sträcker sig dock hvarken till gästgifvaregård eller allmän landsväg; och friheten att på sådan väg färdas och på gästgifvaregård finna härberge är uttryckligen förbehållen i kungörelsen af den 22 September 1834, utan allt hinder deraf, att man kommer från smittad ort; hvarefter kungörelsen den 23 September förklarat farten på insjöar, floder och kanaler vara fri och obehindrad, likasom den å allmän landsväg; och tillämpningen häraf kunde icke blifva annan, än att lika litet, som det fick klaganden förmenas att med fartyg, kommande från smittad inrikes ort, färdas på den kanal, der han vid Berg befann sig, lika litet fick det honom vägras att från denna kanal omedelbarligen beträda den landsväg, som öfverströk kanalen, för att sedan på denna väg företaga den resa, han åstundade.
Och när han på samma väg tillika träffade Bergs gästgifvaregård, var han ej mindre ovillkorligen berättigad att der inträda, uppehålla sig, fordra förplägning, nattqvarter, skjuts, allt efter eget val och omständigheternas kraf, såsom uti 3:dje punkten af kungörelsen den 22 September uttryckligen föreskrifves.
Då nemligen sådant allt måste äfven på närmaste gästgifvaregård intill en smittad stad hållas en resande tillhanda vid hans ankomst omedelbarligen från denna stad; vöre det också en orimlighet, om efter en sjöresa, som kunde hafva varit mångdubbelt längre, och fortfarit flera dagar, den resande ägde mindre fordran på emottagning och betjening å gästgifvaregården.
Vid eftersinnande häraf syntes mig
Landshöfdingeembetet hafva bordt finna det hinder olofligt, som genom resolutionen den 3 Sept.
Sundhetsnämnden i Wreta klosters socken erhållit tillåtelse att lägga i vägen för fri kommunikation vid Bergs gästgifvaregård samt å den der framlöpande allmänna landsväg; och har jag derföre funnit nödigt förordna åtal emot Landshöfdingeembetet, med påstående om laga ansvar för hvad härutinnan blifvit feladt, samt om skyldighet att godtgöra den derigenom vållade skada; men sedan detta åtal blifvit i vederbörlig ordning utfördt inför Kongl. Göta Hofrätt, så har Kongl.
Hofrätten genom utslag den 8 Januari 1855 sig utlåtit, att enär Sundhetsnämnden genom ofvan omförmälde resolution icke erhållit bemyndigande att vägra de personer, hvilkas sjöresa slutat vid Berg, att der gå i land och vidare fortsätta sin färd, samt berörde resolution dessutom i anmärkta hänseendet till ordalydelsen hufvudsakligen öfverensstämde med första momentet i Kongl.
Karantänskommissionens i Stockholm kungörelse den 23 Sept. 1834; alltså pröfvade Kongi.
Hofrätten rättvist befria Landskamereraren och Landssekreteraren från all påföljd af förevarande mot dem utförda åtal.
Öfver detta utslag har Advokatfiskalsembetet i Hofrätten, som der utfört målet, till mig insändt till Kongl.
Majit ställda underdåniga besvär, vid hvilkas ingifvande jag för min del uti särskild underdånig skrift anmärkt, att om Hofrättens uppfattning af Landshöfdingeembetets resolution vore rigtig; så följde deraf endast, att Sundhetsnämnden icke uti Landshöfdingeembetets resolution ägt bemyndigande att från landstigning hindra den person, hvars klagan föranledt åtalet; men följden blefve icke, att den åtalade resolutionen i och för sig varit välgrundad eller med författningarna öfverensstämmande.
Det vöre nemligen icke Kongl. Majlis Befallningshafvande tillständigt, att mer förbjuda andra passagerare på kanalfartyg, än dem, hvilkas sjöresa skulle slutat vid Berg, att der landstiga på allmänna landsvägen och begifva sig till der varande gästgifvaregård.
Och då föremålet för mitt åtal icke inskränkte sig till bevakande af den klagande angifvarens rätt, utan afsåge det genom Landshöfdingeembetets resolution begångna embetsfel, såsom ländande till mehn och förfång ej blott för denna, utan ock för hvarje annan resande, på hvilken dess innehåll kunde tillämpas; hade jag för ingen del, väntat, det samma fel skulle kunna af Hofrätten på ofvannämnde grund urskuldas; hvarföre och som jag trodde mig hafva uti mitt förordnande till åtal fullständigt undanröjt Hofrättens andra domskäl, eller att den åtalade resolutionen skulle hufvudsakligen —■ 72 — öfverensstämma med 1834 års af mig åberopade Kongl. Bref samt derpå grundade Karantänskommissionens kungörelse; jag alltså i underdånighet anhölle, att
Hofrättens öfverklagade utslag måtte i Nåder ändras och vederbörande till ansvar fällas, på sätt uti de underdåniga besvären blifvit af Advokalfiskalsembetet yrkadt.
Maj:ts nådiga beslut i ämnet har ännu icke fallit.
Efter mitt förordnande har åtal blifvit utfördt inför Kongl. Göta Hofrätt emot ordförande och ledamöter af Kämnersrätten i Borås, för det denna Rätt medelst utslag den 16 Augusti 1845, vid en tilltalad pigas fällande för första resan hustjufnad att utgifva böter, eiler, i brist deraf, straffas med fängelse vid vatten och bröd, tillika stadgat, att fängelsestraffet icke finge å henne verkställas förr, än ett år förflutit efter det af henne kort förut framfödda barns födelse; och sedan detta åtal blifvit utfördt, så har Kongl. Hofrätten genom utslag; den 8 Februari 1853 sig utlåtit, att emedan, på sätt Advokatfiskalserobetet anmärkt, Kämnersrätten vid bestämmandet af tiden då sakfällda pigan, med anledning af hennes inträffade barnsbörd, skulle undergå fängelse vid vatten och bröd, derest hon saknade tillgång till henne ådömda böter, bordt hämta ledning icke från Förordningen den 10 April 1810, enär den blott har afseende å kroppsstraff, ådömdt qvinna för lönskaläge, utan af 3 kapitlet 6 § Straffbalken, enligt hvilket lagrum kroppsplikt, som för annat brott blifvit ålagd qvinna, som framfödt barn, ej må uppskjutas längre än sex veckor, efter det hon födt häfver, funne Hofrätten, att
Kämnersrättens beslut i omförmälta hänseende ej vore med lag öfverensstämmande; dock kunde samma beslut ej anses innefatta sådan felaktighet, att de, hvilka i beslutet deltagit, derigenom gjort sig skyldige till ansvar för fel i utöfning af domareembetet.
Uti detta utslag har jag genom underdåniga besvär sökt ändring, samt deruppå erhållit Kongl. Maj:ts nådiga Utslag af den 11 Januari 1855, hvarigenom förklaras, det skäl icke blifvit anfördt, som kunde föranleda ändring i Hofrättens utslag.
Det lärer vara första gången, som en fråga af alldeles enahanda beskaffenhet blifvit hos Kongl. Maj;t afgjord.
En sådan fråga upptages uti 1851 års berättelse, utförd emot en af Konungens Befallningshafvande och då slutad med Hofrättens utslag, som fällde till icke obetydliga penningeböter; hvaremot ett annat i samma berättelse upptaget fall. deröfver Kongl. Maj:ts nådiga Utslag blifvit meddeladt och som rörde en annan Konungens Befallningshafvande, blef ostraffadt i anledning af det skiljaktiga förhållande, att svårighet mött för anskaffande af nödig omvårdnad åt den sakfällda qvinnans barn under den tid, hon bordt bestraffningen undergå.
Emot Magistraten i Borås har hos mig blifvit angifven den öfverträdelse af nu gällande Fabriks- och Handtverksordning af den 22 December 1846, att sedan till Magistraten blifvit ingifven ansökning af en i staden boende hustru om rättighet, att, på grund af 24 § i samma Kongl, författning, få såsom försörjningsmedel idka hembryggeri, vid hvilken ansökning varit fogade ej mindre vederbörande själasörjares intyg derom, att sökanden ägde försvarlig christendomskunskap och vore välfrejdad, än ock bevis från hennes man, att han till ansökningen lemnade sitt tillstånd och åtoge sig att för hustruns förbindelser ansvara; så hade Magistraten genom utslag den 12 Februari 1852 förklarat, att Magistraten, fastän inseende den utsträckning åt jemväl bryggerihandteringen, som blifvit lemnad genom Kongl. Fabriks- och Handtverksordningen, likväl funne ansökningen icke böra bifallas på grund deraf, att inom staden vore tvänne större bryggerier, som emot billiga priser och med varor af så god beskaffenhet, att sökanden, under förutsättning af sjelfbestånd, uti intetdera afseende! kunde dermed täfla, mer än tillfyllest försåge staden med öl och dricka; att från början af år 1852 blifvit antagne sju pålitliga värdar för spisqvarter och värdshus, der öl och dricka försåldes, — 73 — och hvilka uti afgift för året till stadskassan hvardera erlade lägst Femhundrade Riksdaler Riksgäldssedlar, samt derföre ägde anspråk att,: så vida möjligt vore, åtnjuta skydd af de dyrköpt förvärfvade näringsrättigheterna; att genom antagande af flera och särskilda bryggeriidkare med öl- och dricksförsäljning ett fortfarande lönnkrögeri icke möjligen skulle kunna förekommas samt staden inom kort vara uppfylld af dricksförsäljningsställen, der bränvin och andra starka drycker samtidigt utminuterades till partier, som vida öfverstege den å de privilegierade värdshusen, enär beskattningen å de senare föranledde till bestämdare priser å dryckesvarorna; att mannen inom få är blifvit dömd och straffad för tredje resan bränvinsminutering i dess hemvist, som syntes ingalunda erbjuda tillfälle för anläggande af bryggerier utan eldsfara och andra olägenheter, samt att afsigten med det sökta tillståndet af försörjningsmedel i alla händelser skulle förfelas eller i utöfningen öfverskridas samt leda till oordningar och mångfaldigt förnärmande; och då således Magistraten, i stället att pröfva, om Sökanden uppfyllt de fordringar, ofvan åberopade författning för den sökta tillåtelsens meddelande stadgar, företagit sig att från andra,
för gällande stadganden helt och hållet främmande förhållanden hämta grunder för afslag å ansökningen, har jag, enär ett slikt förfarande icke läte lorena sig med de pligter, som tillhörde hvarje laglig embetsutölning, låtit emot Magistratens Ordförande och Ledamöter anställa åtal för deras behandling af det i fråga varande ansökningsärendet; hvarefter och sedan detta åtal blifvit utfördt, Kongl.
Hofrätten genom utslag den 16 Februari 1855 sig utlåtit, att enär Ordföranden dåmera aflidit, frågan om ansvar å honom komme att förfalla; men emedan den omständighet, att han å sig tagit ansvaret för anmärkta beslutet, icke kunde lända de öfriga Ledamöterna, hvilka med honom om beslutet varit ense, till ursäkt; ty och då de grunder, hvilka dels i sagde beslut och dels i Magistratens förklaringar blifvit uppgifne, jemförde dermed, att Sökanden i sin till Hofrätten inlemnade skrift afsagt sig allt vidare anspråk på idkande af hembryggeri, icke finge anses hafva varit emot föreskrifterna i 12, 17, 24 och 26 §§ af Kongl. Förordningen den 22 December 1846 fullt gällande för afslag å i fråga varande ansökan, pröfvade Kongl. Hofrätten skäligt erinra Ledamöterna om det missförstånd af nämnde Kongl. Förordning, de i sin egenskap af Magistratsledamöter låtit komma sig till last, samt förständiga dem att för framtiden i dylika fall ställa sig föreskrifterna i samma Kongl. Förordning till noggrann efterrättelse.
Vid förevarande förhållande har jag icke funnit skäl att detta utslag öfverklaga; och ej heller å de tilltalades sida har ändring deruti blifvit sökt.
Uti sista berättelsen omförmäles det åtal, jag låtit anställa emot Domhafvanden i Norrbo härad för ett felaktigt gravationsbevis, derom Kongl.
Svea Hofrätt fällt dess utslag den 1 November 1853; och är nu detta mål afgjordt genom Kongl. Maj:ts nådiga Utslag uppå Domhafvandens underdåniga besvär, gifvet den 1 Februari 1855, af innehåll, att klaganden icke anfört skäl, som i Hofrättens utslag kunde verka ändring.
En vid Östbo Häradsrätt för olofligt tillgrepp af ett silfverur tilltalad dräng hade blifvit frikänd af Häradsrätten; men Länsmannen, soni utfört åtalet, hade hos Kongl. Göta Hofrätt anmält sig vara sinnad att öfverklaga Häradsrättens utslag, gifvet den 3 September 1849, utan att Länsmannen dervid tillkännagifvit, det den frikände hölles häktad; anhållande Länsmannen om viss tids anstånd för inlemnande af ransakningshandlingarna och hufvudsakliga besvär; men sedan han icke vidare låtit sig afhöra, hade Kongl. Hofrätten, efter det den utsatta tiden förflutit, genom utslag den 5 påföljande November af upptagne skäl lemnat
Länsmannens genom förut nämnda skrift anmälda talan utan afseende; och hade imedlertid uti de R.
Emb.-Berällelse lill 1856 års riksdag.
10 74 — vid Jönköpings länshäkte förda fånglistor blifvit om den qvarhållne fången gjord den anteckning, att målet i följd af åklagarens besvär vore beroende af Hofrättens utslag, ända till dess den häktade den 14 Februari 1850 blifvit befordrad till den honom ådömda bestraffning för snatteri och fylleri och sedermera på fri fot ställd, efter det Konungens Befallningshafvande på särskild reqvisition näst föregående dag undfått en afskrift af Hofrättens utslag.
Häraf har jag funnit mig föranlåten att vid Häradsrätten låta lagligen tilltala Länsmannen, för det han sålunda vållat, att obehörigt dröjsmål uppkommit i verkställigheten af Häradsrättens förrberörde den 3 September 1849 gifne utslag; och sedan Häradsrätten genom utslag den 23 November 1852 af anfördt skäl funnit
Länsmannen icke kunna dömas till något ansvar i målet, men likväl ålagt honom att ersätta den genom hans försummelse uppkomna skada; så har jag låtit hos Kongl.
Hofrätten besvär häröfver anföras, uppå hvilka Kongl. Hofrätten den 30
Maj 1853 gifvit det utslag, att alldenstund Häradsrätten genom sitt den 3 September 1849 meddelade utslag förklarat, att något ansvar i följd af åtalet emot den häktade för oloflig åtkomst af silfveruret icke kunde honom ådömas, men att han såsom försvarslös skulle öfverlemnas till Konungens Belällningshafvandes i länet vidare förordnande ; samt fångens qvarhållande i häktet, efter det nyssberörde utslag fallit, följaktligen icke ovilkorligen varit beroende af Länsmannens deremot anförda besvär, om hvilkas frånträdande han alltså icke lagligen haft skyldighet att hos Konungens Befallningshafvande göra anmälan, Hofrätten ej funne skäl att göra ändring i det slut, hvaruti Häradsrätten i öfverklagade delen af utslaget stadnat.
Emot detta Hofrättens beslut har jag uti underdåniga besvär anmärkt, det meningen syntes vara att, om fångens qvarhållande i häkte jemväl kunde blifva en följd af den åtgärd, som på Konungens Befallningshafvande ankomme att med honom vidtaga, häraf då skulle följa ansvarsfrihet för Länsmannen, ehuru afgjordt det vore, att qvarhållningen verkligen vållats af hans tillämnade, men icke fullföljda besvär.
Men långt ifrån, att dessa besvär behöfde vara den enda möjliga anledningen till fångens qvarhållande, så att detta vore deraf ovilkorligen beroende — ansåg jag fråga endast kunna blifva, huruvida qvarhållandet vore i allt fall nödvändigt, således oberoende af Länsmannens besvär.
Endast under denna förutsättning syntes det mig kunna förnuftigtvis påstås, att Länsmannen icke felat genom löranlåtet qvarhållande af en fånge, hvilken dessförutan ändock icke kunde lösgifvas.
Men någon sådan ursäkt hade icke kommit i fråga, utan vore tvertom det förhållandet obestridt, att Länsmannens tillkännagifna, men icke fullföljda föresats att anföra besvär lade hinder i vägen för fångens lösgifvande *); hvaremot något annat hinder destomindre förefunnits, som Häradsrättens beslut, hvarigenom
Länsmannen ålades att godtgöra de af qvarhållandet förorsakade kostnader, ej härledt sig från annan grund, än det i fråga varande kända förhållandet, att fången efter straffets verkställande genast lösgafs, och att detta skedde, så snart Konungens Befallningshafvande blef genom Hofrättens utslag underrättad, att Länsmannens besvär ej lade hinder i vägen.
Jag trodde mig derföre icke kunna nöjas åt Hofrättens utslag, utan anhöll i underdånighet om dess upphäfvande.
Häruppå har jag den 31 Januari 1855 erhållit det nådiga Utslag, att skäl ej vore anfördt, som kunde verka ändring i Hofrättens öfverklagade utslag.
Efter anmärkning derom, att uti Engelholms kronohäkte en fånge, sorn inkomtpit den 21 Februari 1852, ej förr än den 15 påföljande
Mars blifvit till ransakning hos Rådstugurätten inställd, har jag för försummelsen härutinnan låtit tilltala Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter; och sedan detta åtal blifvit inför Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge *) Enligt fånglistan blef fången af Konungens Befallningshafvande lössläppt den 22 Februari 1850, eller mer 8n fern månader, efter det Häradsrätten öfver honom dömt, och hans häkte således bordt slutas med bestraffningen för snatteri och fylleri» • i ».u C-V>\ , . .liv.oiiuiuO n!„ utfördt; så har Kongl. Hofrätten deröfver gifvit utslag den 13 Mars 1855, af innehåll, att emedan emot Borgmästarens och Ledamöternas bestridande i; målet icke blifvit styrkt, att behörig anmälan om fångens inmanande i häkte skett förr, än den 15 Mars 1852, å hvilken dag han blifvit inför Rådstufvurätten inställd, och ransakning angående den emot honom angifna förbrytelse företagits; ty pröfvade Kongl.
Hofrätten rättvist förklara, det kunde ansvar i åtalade hänseendet Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter icke ådÖmas; vid hvilken utgång af målét någon ersättning för förment obehörigt hållande i häkte icke helier kunde fången tillerkännas.
Pti underdåniga besvär har jag häremot anfört, att när jag till Rådstufvurättens förklaring .öfverlemnade anmärkningen om ransakningens fördröjande, denna förklaring biet sådan, gtt sedan ransakningen om tvenne i staden af andra personer föröfvade inbrottsstölder se» nast förevarit den 18 Februari nämnda år och då blifvit uppskjuten till deri 15 Mars, så hgde a|dedning yppat sig om nämnde fånges delaktighet i den ena af dessa stölder; samt han derföre blifvit häktad; och förmente Rådstugurätten, att dennes inställande ensam till ränsakriings undergående skulle hafva Saknat vidare ändamål, samt att vid detta förhållande grunden till föreskriften angående tiden, inom hvilken ransakning med häktad person vid domstol i stad skall företagas, Uti förevarande fall icke läge för handen.
Jag hade således icke agt skäl att förmoda, det
Rådstufvurätten för sitt förfarande kunnat anföra den ursäkten, att fångens häktande icke förr kommit till Rådstufvurättens kunskap, än samma dag, den 15 Mars, då han till ransakning verkligen inställdes.
Användandet af denna ursäkt hade jag först erfarit genom den i Hofrättens utslag upptagna, af Rådstufvurättens Ledamöter dit ingifna förklaring, hvari anfördes, att till en anmälan om arresteringen med orsakerna dertill, sådan den uti .Kongl.
Förordningen den 10 April 1810 åsyftas, icke vore hänförligt ett allmänt rykte eller ett enskildt samtal om arresteringsåtgärden imellan dem, sorn verkställt arresteringen, och domaren, utan att dermed mäste förstås endast ett officielt tillkännagivande, samt att något sådant angående fångens häktande icke blifvit framstäldt förr, än meranämnde den 15 Mars, då ransakningen för sig gick.
Då således en verklig kännedom om fångens häktande icke blifvit af Rådstufvurätten förnekad, utan dess försvar läge endast i föregifvandet om den bristande officiella egenskapen af denna kännedom; ansåg jag mig böra hos Kongl. Maj:t underdånigst hemställa, huruvida en dylik undflykt rättvisligen kunde leda till befrielse, och om icke fast heldre det tillhört
Rådstufvurätten såsom domare att arise sjg tillräckligen underrättad i ett ämne af denna beskaffenhet, för att vara skyldig att om förhållandet skaffa sig fullständig visshet, när Rätter! i enskild väg derom erhållit en oförneklig kunskap.
Men i händelse Kongl. Majit ansåge nöjaktig bevisning emot de tilltalade icke på denna grund vara för hand, och deras fällande sålunda icke kunde af Kongl. Majit i Nåder bifallas; så ansåge jag mig böra till nådig pröfning öfverlemna, huruvida saken rätteligen kunde afgöras, innan utredt blifvit, genom hvilkens försummelse det kunde hafva inträffat, att officiel anmälan hos Rådstufvurätten saknats, eller om icke en sådan anmälan verkligen ägt rum.