Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Således finnér man, huruledes en stor del talat för ifrågavarande lagars förändring i den af Herr Dalman föreslagna syftning och följaktligen för bifall till 1 § af Utskottets förslag, hvaremot man klandrat de inskränkningar, som i 2 § blifvit gjorda, såsom invecklade, i sina följder ledande till tillställningar och i liera fall svåra att tillämpa, enär do skulle bero på gränsen för skyldskaps-förhållanden, hvilka mången gång cj 14 Lag-V tskollels Utlåtande N:o 32. med säkerhet kunna utredas.
Andra åter hafva förmenat, att den frihet i dispositions-rätten öfver aflinge och lösören, som nu tillkommer dem, hvilka ega testaments-rätt efter lands-rätt, ej bör inskränkas, utan att, med bibehållande deraf, rättighet att förfoga öfver åtminstone halfva arfvejorden derjemte bör medgifvas, helst, på sätt flere talare sig uttryckt, erfarenheten ej visat, att någon till sina barns förfång missbrukat sin frihet att förordna om atlinge-jord, hvilken frihet blifvit dyrbarare än förr, enär denna jord numera skulle vida öfverstiga arfve jord i myckenhet; och synes som hade denna sednare åsigt, hvilken isynnerhet blifvit uttalad inom Ridderskapet och Adeln samt Bonde-ståndet, varit den, som allmännast omfattats inom dessa Stånd.
En tredje mening har ock sökt göra sig gällande, nemligen den, som är uttryckt i Herr Björcks af tre reservanter förordade förslag, enligt hvilket testaments- och gåfvo-rätten efter lands-rätt skulle förblifva oförändrad, men efter stads-rätt göras fri, utom hvad angår ärfd fastighet i stad, deröfver dispositionsrätten skulle inskränkas till hälften, om barn och bröstarfvingar lefde efter; varande, till stöd för denna, af några ledamöter inom Borgare-ståndet egentligen omfattade mening, anfördt, att dispositions-rätten efter stads-rätt ej borde ställas i beroende af hvad som gäller efter lands-rätt eller af Ridderskapet och Adelns privilegier.
Härmed har Utskottet sökt att i korthet angifva de hufvudsakliga åsigter, som under diskussionerne i ämnet inom Riks-Stånden blifvit uttalade.
Och resultatet af Utskottets ytterligare öfverläggningar uppenbaras i det förändrade lagförslag, som här nedan frainställes.
Deraf synes, att Utskottet ej kunnat instämma med-dem, hvilka ansett testaments-lagarnes utbildning böra ske i den af Herr Björck anvisade riktning eller ined bibehållande af skillnad i afseende på land och stad.
Det är icke första gången frågan derom utgör föremål för Ständernas pröfning.
Uppkastad vid mångfaldiga af deras sammankomster, liar den två gånger äfven blifvit af Ständerne löst.
Vid 1841 och 1848 årens riksmöten beslutades nemligen lagförändringar i omförmälda riktning, men de vunno icke Kongl. Maj:ts Nådiga godkännande, hufvudsakligen på den grund, att den gamla skillnaden emellan stad och land komme att stå qvar; och den opinion, som sålunda blifvit af andra statsmakten uttalad och under olika förhållanden vidhållen, har Utskottet ej kunnat förbise och lärer ej eller kunna förbises af dem, hvilka önska en förbättrad lagstiftning i denna del.
De, hvilka ifrat för frågans lösning i förenämnda riktning, synas emellertid hufvudsakligen fästat sig vid städernas behof; och det måste äfven medgifvas, att inskränkningarne i städernas testaments-rätt hvarken äro billiga eller öfverensstämma med det allmänt nyttiga.
Men, utom det att yrkanden om förändring i testameuts-rätten efter lands-rätt och om utvidgning af städernas testaments-rätt Lag-UlskolleU Utlåtande N:o 32.
15 nära nog lika ofta inom representationen varit väckta, äro de förhållanden, som nu mera inträdt, af den art, att omdaning af den förra svårligen kan undvikas.
Dessa förhållanden äro af Utskottet redan i förra Betänkandet antydda.
Utskottet har nemligen ansett testaments-rätten efter lands-rätt vara både för inskränkt och för utsträckt samt derigenom orättvis eller ledande till orättvisa.
Ehuru, vid pröfningen af återremitterade betänkandet, en talare ifrågaställt rigtigheten af Utskottets åsigt, att en fri dispositions-rätt öfver hvad man eger ligger i egande-rättens natur, är likväl Utskottets öfvertygelse i denna del oförändrad, helst Utskottet ej kan upptäcka annan nöjaktig grund för de rättigheter, hvarom fråga nu är.
De äro icke skänkta, utan ordnade af den positiva lagstiftningen, i enlighet med dess bestämmelse att så modifiera de naturliga rättigheterna, att de i sin utöfning ej råka i strid med hvad för samhället är nyttigt eiler med den rättsuppfattning, som är den allmänt rådande.
Men om således en fri dispositions-rätt öfver hvad man eger ligger i sakens natur; om man eger äfven hvad man ärft; så måste inedgifvas, att det oinskränkta förbudet att, tinder alla förhållanden, bortgifva eller annorledes disponera öfver arfvejord å landet blott kan försvaras ur sådana förhållanden, som berättiga lagstiftaren att modifiera naturliga rättigheter och inskränka friheten.
Endast fånget eller åtkomsten utgör nemligen icke här tillräckligt skäl, ty man kan äfven ärfva lösegendom af betydligt värde, och deröfver får man råda lika fritt, som öfver sin förvärfda egendom.
Men denna omständighet visar, att omförmälda förbud hvilar icke på någon allmän rätts-grundsats, utan på en särskild grund.
Den är ock allmänt känd.
Det var den fordna betydelsen af slägtjord, som hade förbudet till följd; men då 1734 års lagstiftare, i likhet med förut gällande lag, gaf en hyllning åt tidens åsigter medelst samma förbud, lemnade de slägtens anspråk i förgätenhet för arfvingens.
Klandrar icke denne ett testamente eller i lifstiden gjord gåfva, hvarigenom arfve- eller slägt-jord, som han borde ärfva, blifvit borfgifven, har slägtcn ingen talan.
Den kan ej, såsom vid försäljning, genom börds-rättens begagnande, bevara jorden inom slägten; och deraf finnes, att då börds-rätten varit en konseqvent utbildning af slägtjords-begreppet, inskränkningen i dispositions-rätten öfver arfvejord ej tjenar till upprätthållande af detta begrepp; hvaraf åter följer, att börds-rätten kan bibehållas, utan att berörda inskränkning eger rum.
Emellertid var det, på sätt tillförene är anmärkt, berörde begrepp, som uteslutande inverkade på ordnandet af testaments- och gåfvo-rätten efter lands-rätt.
Arfve-jorden förbehölls arfvingen ovilkorligen; och dermed var hans anspråk uppfyldt, då man efter stads-rätt, enär arfve-jord der ej kunde komma i fråga, bestämde arfvinges rätt till en viss qvot af egendomen.
Att de förhållanden, under hvilka denna lagstiftning tillkom, nu mera äro helt och hållet förändrade, har Utskottet redan antydt och det har jemväl blif - lf> Lag-Ulekollets Utlåtande N:o Si. vit af åtskilliga talare medgifvef.
En följd af den fasta egendomens rörlighet, en verkan åter af kapitalets ständigt tillvexande makt, har nemligen blifvit, att troligen större delen af Sveriges nuvarande jord är aflinge i innehafvarnes liander, då den deremot, när gällande lag stiftades, ostridigt innehade arfve-jords egenskap; och resultatet deraf har blifvit först och främst, att kanske de fleste, som ega testaments-rätt efter lands-rätt, i uppenbar strid emot lagstiftarens mening, kunna beröfva sina barn allt; och för det andra, att den fordna föreställningen om arfve-jord förlorat sitt stöd i verkligheten samt af sådan anledning så försvagats, att man, i enlighet med hvad ofvan är antecknadt, nu mera inom de Stånd, der arfve-jordens betydelse längst försvarats, ej vidare synes tveka att frånträda fordna äsigter.
På sådan grund har Utskottet ej heller tvekat att, i afseende på dispositions-rätten öfver egendom, ej göra någon skillnad, ehvad deri ingår ärfd jord eller ej, samt följaktligen att frånträda den inskränkning, som innefattas i 2 § af förra förslaget, och som motiverades af de betänkligheter, hvilka alltid måste uppstå, då fråga är om öfvergång ifrån ett äldre till ett nytt lagsystem.
Deremot har Utskottet ej kunnat öfvergifva inskränkningen i testamentsfriheten till förmån för barn och bröstarfvingar.
Man har väl anmärkt, att härigenom inskränkes en frihet, som efter lands-rätt nu finnes; men, om än denna frihet kan utöfvas under skydd af gällande lag, är likväl, enligt hvad nyss förmäles, ostridigt, att den icke af lagens stiftare varit menad.
Det har ock blifvit sagdt, att denna inskränkning skulle vara öfverflödig, emedan erfarenheten visat, att ej någon gjort testamente till bröstarfvingars förfång; men just häri tror Utskottet sig ega ett stöd för inskränkningen.
Det är den naturliga rättskänslan, som afhållit fäder från ett annat bruk af friheten; och denna känsla, rättvisans sannaste uttryck, är lagstiftarens säkraste ledstjerna.
Också hafva alla civiliserade länders lagstiftare, utom Englands, gjort inskränkningar i enahanda syftning; och den friare dispositions-rätten i England modifieras af för samma land egendomliga förhållanden, seder och opinioner.
Derifrån kan derföre ej hemtas ledning; men deremot torde det ej vara utan betydelse, att den princip, som Utskottet antagit, blifvit tillämpad hos brödrafolket i dess år 1854 utfärdade arfslag, hvilken dock inskränker egares frihet i denna del till en fjerdedel af hans förmögenhet, om han efterlemnar bröstarfvinge, samt adopterad af såväl Lag-kommittéen, hvars förslag i denna del blifvit af Konungens Högsta Domstol förordadt, som Lag-beredningen.
Då emellertid medgifvits, att den naturliga rättskänslan sätter sig emot barns förfördelande genom testamente, kan Utskottet sannerligen ej inse, hvarför man funnit inskränkningen anmärkningsvärd.
Blotta medvetandet af att ega en frihet, hvars begagnande samvetet förbjuder, lärer ej vara någon förmån.
Men lagstiftaren - Lag-VIskollels Utlåtande A:o 32.
17 tarén måste inlägga ett uttryck af den allmänna rättsuppfattningen och såmedelst söka förekomma deremot stridande handlingar.
Ser man rätt på saken, så kan ock ifrågasättas, huruvida inskränkning i sjelfva verket skulle ega rum.
Att testaments-rätten efter stads-rätt i betydlig mån utvidgas, är ostridigt; och den fria dispositions-rätten öfver arfvejord torde kunna motsvara en inskränkning af ifrågavarande beskaffenhet.
Vill man ordna testaments-rätten principenligt, står derföre annan utväg, än den Utskottet anvisat, ej till buds; och att borttaga det principvidriga samt det, i följd deraf, osammanhängande och invecklade i vår testaments-lagstiftning, måste utgöra en af lagstiftningens vigtigaste omsorger.
Någon sådan inskränkning till förmån för bröstarfvinge, som Utskottet tillstyrkt i händelse af testamente, anser deremot Utskottet ej kunna komma i fråga, derest någon i sin lifstid vill bortgifva sin fasta egendom, eller vid sådan gåfva, som omförmäles i Jorda-balkens 8 Kap., utan har Utskottet blott föreslagit att, om någon genom gåfva afhänder sig sin fasta egendom, vare sig i stad eller å land, skall gåfvotagaren understödja gifvaren samt hans efterlemnade ouppfostrade eller oförsörjda barn, derest de komma i nöd, med gifvaren och hans arfvingar lemnad rätt att gåfvan återkalla, derest gåfvotagaren gjort gifvaren märklig orätt och skada, utom i det fall att gåfvan är gifven för möda, arbete och gjord tjenst.
Härvid har Utskottet äfven, lika med motionären, hemtat ledning af Lag-kommittéens och Lag-beredningens förslag.
Utländska lagar hafva dessutom här tjenat till förebild.
Det skulle jemväl leda till de mest svårlösta frågor, att i denna del göra någon inskränkning i gåfvo-rättens utöfning till bröstarfvinges förmån.
Man måste nemligen taga i betraktande, att barn icke har någon rätt till föräldrars egendom förr än dessa aflidit; att något klander följaktligen icke kan komma i fråga förr än sig visat att barnet öfverlefver föräldrarne; att derest de då skulle ovilkorligen ega återkalla gåfva, detta blefve beroende derpå, huruvida det kunde ådagaläggas, att gåfvan utgjort mer än hälften af den förmögenhet föräldrarne vid bortgifvandet egt, en bevisning, som svårligen kan åstadkommas; att dä klander eller återvinning endast kunde ega rum i det fall att bortgifven fastighet fortfarande är i gåfvotagarens eller hans arfvinges hand, klokheten alltid skulle finna medel att hindra alla försök uti ifrågaställde hänseende; och att om den, som bortgifver fastighet, då är barnlös, men derefter välsignas med barn, fråga kunde uppstå om de sednares rätt.
Flere till förveckling ledande förhållanden kunde visserligen uppgifvas; men Utskottet förmodar det anförda vara tillfyllestgörande såsom bevis att med principen om fri dispositions-rätt öfver fastighet, modifierad till förmån för bröstarfvingar, ej kan, då fråga är om gåfva, förenas några modifikationer af annan beskaffenhet, än de, hvilka Utskottet nu tillstyrker.
Hill. lill 11.
Sl. Prot. isae # 1SS7. 7 Sami. 1 Afd. 14 llä[t. 3 18 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 3%.
Till en del liar Utskottet härutinnan fasthållit grundsatserne i gällande lag. 1 2 § af Jorda-balkens 8 Kap., hvilket tillåter gåfva af aflinge-jord och till en del af stads-fastighet, stadgas nemligen redan att gåfva kan återkallas, om gåfvotagaren gjort gifvaren märklig orätt och skada, så framt gåfvotagaren ännu innehar gåfvan eller den ej är gifven för möda och arbete; och den underhållsskyldighet
Utskottet anser gåfvotagaren böra åläggas, i händelse gifvaren kommer i nöd eller efterlemnar barn, som fordrar uppfostran eller sig ej nära kan, är af billigheten påkallad.
Någon våda befarar icke Utskottet af friheten i förevarande hänseende.
Man bortskänker icke gerna i lifstiden hvad man eger, minst då man har bröstarfvingar; och endast deras anspråk äro i denna del af någon vigt.
Då emellertid Utskottet funnit att arfvejord bör, lika med annan egendom, få afhändas genom testamente eller gåfva till hvem som helst, har Utskottet, enär bördsrätten å landet kommer att qvarstå, ansett bördeman böra i berörde fall ega samma rätt, som om afhändandet skett genom försäljning.
För sådant ändamål har Utskottet sökt att föreslå erforderliga stadganden.
Men i sammanhang härmed har Utskottet äfven funnit nödigt föreskrifva att med fastighet, som man erhåller genom testamente, skall lagfaras.
Inom lagsklpningen har nemligen olika åsigter derom gjort sig gällande; och då bördeman, så framt han ej är arfvinge, ej erhåller del af testamente, är lagfarten nödig för bevarande af hans rätt.
Den är ock i öfrigt af vigt; hvadan Lag-beredningen jemväl föreskrifvit, att med hvarje fång af fastighet skall lagfaras; — och härmed slutar Utskottet redogörelsen för grunderna till sina under Litt.
C framställda förslag.
Man har väl insinnerat, som skulle en testaments-frihet i föreslagna syftningen kunna blifva ett medel till majoraters bildande och den lika arfs-rättens undergräfvande; men denna insinuation synes ej hafva sin grund i verkliga förhållanden.
Förordningen af år 1810 är ett oöfverstigligt hinder i förra hänseendet; och då den, som har barn och bröst-arfvingar, aldrig skulle kunna bortgifva mer än hälften af sin qvarlåtenskap, torde den lika arfs-rätten ej eller sväfva i någon fara.
Skall man, såvidt ske kan, genom lag, afhålla föräldrar från att genom testamente gifva det ena barnet mera än det andra, måste man förbjuda allt testamenterande.
Men ett sådant förbud skulle svårligen vinna bifall hos dem, som derom ega besluta.
Då man framkastat ifrågaställda tanke, lärer man dock hafva förgätit att efter lands-rätt kan egare redan, troligen i de Kesta fall, om all sin egendom, genom testamente, förordna; och att det är denna omständighet, som, efter Utskottets omdöme, utgör ett tvingande skäl till föreslagna förändringen.
Dessutom hafva äfven de, som i nu omförmälda hänseende uppträdt, ej funnit några betänkligheter vid att ordna testaments-rätten för stad efter uppställda grundsatsen; men är ej samma fara i stad som pålandet?
Förändrar boningsorten i den grad menskliga lynnet, att man, med afseende derå, Lag-Ulskoltets Utlåtande N:o 32- 19 måste stifta olika lagar?
Då dessa frågor ej lära kunna besvaras annorlunda än nekande, är ock Utskottet tryggt, att ej hafva föreslagit något, som leder till upplösning af familjen eller som är kränkande för rätts-känslan; tvertom är det Utskottets öfvertygelse, att testaments-lagarne bordt ordnas på nu föreslaget sätt pä samma gång, som den lika arfs-rätten infördes.
Så afsågs äfven af Lag-*kommittéen, som först uppgjorde det förslag till lag om en lika arfs- och gifto-rätt, som sedermera i sina hufvudsakligaste delar blifvit upphöjdt till lag för Sverige.
I öfverensstämmelse med hvad nu blifvit anfördt får Utskottet 1
;o anmäla att frågorna dels om upphörande af ej mindre bördsrätten å landet, än den nabo medgifna lösnings-rätt till såld fastighet i stad, dels ock om antagande af 9 och 10 Kapitlen Arfdabalken af Lag-beredningens förslag till civil-lag förfallit, samt att de från två Stånd skedda återremisser af dessa frågor således ej föranleda någon åtgärd; och °l:o till förnyad pröfning af Preste-, Borgare- och Bonde-stånden återlemna Utskottets afgifna och af Ridderskapet och Adeln bifallna utlåtande, derigenom Utskottet af styrkt bifall till väckt förslag om upphäfvande af frälse- ränte-egares rätt att lösa skatte-jord, då den säljes utom börd; hvarjemte Utskottet 5:o med vidhållande af hvad Utskottet, i anledning af Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition och de angående börds-rätten gjorda framställningar i scik tillstyrkt, men med frånträdande af Utskottets rörande testamenls- och gåfvo-rattén framlagda förslag, samt, under hemställan, om icke Bonde-ståndet täcktes gilla den formela afvikelse, Utskottet i förstnämnde hänseende nu föreslår, vördsamt tillstyrker, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta: A) att, med ändring af i % och 1 mom. 5 § af 6 Kapitlet Jorda-balken och upphäfvande af Kongl. Resolutionen den -15 September 1756, berörda lagrum skola erhålla följande förändrade lydelse: § 1.
Bördemän liro säljarens barn och brös tarf vingar, så länge de till äro: sedan föräldrar, så ock syskon.
Den, som med säljaren å Lag-Utskollels Ullålande N:o 32■ fäderne skyld är, må dock ej börda hans möderne-jord, ej eller den, sorn å möderne skyld är, haus fäderne-jord; och vare börd ej eller tillåten, der jord siiljes till bördeman. § 3 mom. 1.
Ar jord till annan än bördeman sald och tvista män om företräde till börd deraf; vare den närmare att lösa i börd, sorn närmare är att taga arf allt efter sorn i 2 och 3 Kapitlen Arfdabalken sagdt är.
B) en författning af följande innehåll:
Allt hvad lag eller särskilda författningar innehålla, angående rättighet att i börd lösa såld, bortskiftad, pantsatt eller genom testamente gifven fastighet i stad, varder härigenom till ali kraft och verkan upphäfdt; kommande dock lösnings-rätt till försåld eller pantevis uppbuden fastighet för viderboende eller nabo ej att ega ram i de fall, dä säljare och köpare eller pantgifvare och pantinnehafvare äro med hvarannan i det skyldskaps-förhållande, som i 6 Kap. I § J orda-balken sägs; och blifva de i 7 Kapitlet 1 § och 9 Kap. 5 § nämnde
Balk meddelade bestämmelser i afseende å liden, inom hvilken viderboende och nabo ega att såld eller pantsatt fastighet i stad lösa, sålunda ändrade, att viderboende eller nabo, i de fall, då han Lill lösen är berättigad, åligger att sin talan derom i laga ordning instämma, dä lösning s-an språket angar hus eller tomt, derom köp egt rum, sist inom fjorton dagar ifrån den, dä tredje uppbudet ä köpet meddelades, och, dä fråga är örn inlösande af pantsatt hus eller tomt, sist inom lika tid ifrån det egarens rätt att del pantsatta återlösa tilländagält; samt C) dels följande Författning angående hvad i testamente gifvas må; så ock om gåfva af fast egendom.
Med upphäfvande af 17 Kap. 1 och 2 §§ Arfda-balken, sistnämnda lagrum sådant det lyder i Kongl. Förordningen den O Februari 1849, 3, 4 och 5 §§ i samma Kapitel, Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, angående en utvidgad teslaments-rätt efter stads-')'ät t, 5 punkten i Kongl Förklaringen den 23 Mars 1807 samt 8 Kap.
Jorda-balken, varder angående hvad i testamentegif - Lag-Ulskollels UllåtaiMc N:o 32- 21 vas må samt i afseende pä gäfva af fast egendom, stadgadt som foijer:
Om livad genom testamente gifvas ina. § i.
Ej må någon genom testamente bortgifva eller annorledes förordna om mer än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröstarfvinge lefver efter.
Andra hälften falle bröstarfvinge till: den hälft kallas bröstarfvinges lag-lott.
Finnes ej bröstarfvinge, dä må man om all sin egendom förordna. § 2.
Ar efter testamentsgifvare omyndigt barn, och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta underhåll och uppfostran-, dä skall af egendom, som i testamente gifven är, sä mycket af lagas, som Rätten pröfvar barnet, efter ständ och vilkor, nödigt hafva, till dess det kan sig sjelf t nära, dock ej för längre tid, än till dess barnet fyllt tjuguett år.
Ar barn efter teslaments-gifvare ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande, och kan det ej af sitt arf eller aman tillgång njuta tillräckligt underhåll; dä skall ock af egendom, som i testamente gifven är, tagas hvad för barnets underhåll nödigt pröfvas, så länge behofvet fortfar.
Nu hur man genom testamente anslagit viss årlig inkomst till omyndigt barns underhåll och uppfostran eller till underhåll filof är digt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande barn: kan ej sådant barn af eget arf eller annan tillgång njuta underhåll eller uppfostran, må det testamente gälla för tid, som här ofvan sägs, ändå att annan bröstarfvinges lag-lott dermed belastas skulle.
Om gafva af fast egendom. § 3.
Ilar någon genom gäfva fast egendom sig afhändt och kommer han i nöd, sä alt han sig ej försörja kan; vare dä gäfvotagaren skyldig att, efter ty som han förmår, till gifvarens nödtorftiga underhäll årligen bidraga.
Åsämjas de ej; pröfve Rätten, huru mycket gäfvotagaren bestå skall.
Ej må dock det bidrag sättas högre, än lill hälften af den gifna egendomens behållna afkomst.
LagUtskollels Utlåtande N:o 32. § 4.
Dör gifvaren och lemnar efter sig barn, som enligt 2 § är berättigad t till understöd af egendom, som i testamente gifven är, och finnes ej sudan egendom, hvaraf det understöd tagas lian; dä vare ock gäfvotagaren skyldig att dertill bidraga, såsom om försörjning för gifvare i o % stadgadt är.
§ Har gäfvotagaren gjort gifvaren märklig orätt eller skada; stånde gifvaren fritt gåfvan att återkalla och håfve tid att talan derom till Rätten instämma inom natt och är sedan han veta fick, att den orätt eller skada honom af gäfvotagaren gjord var.
Dör gifvaren och har ej den tid försulit, eller sin rätt till talan eftergifvit; då må hans arfvingar sådan talan föra inom natt och år sedan han dog. % 6- Ar gäfva för arbete eller gjord tjenst gifven; gånge då ej åter.
Ej eller må, i ty fall, gäfvotagaren bindas till den skyldighet, som i 5 och 4 §§ sägs. § 7- Prof vas gåfva förverkad vara och har gäfvotagaren densamma sig af händ t; då må den ej tagas åter; men gäfvotagaren g ädde dess värde till gifvaren eller hans arfvingar.
Gfcmcitsamma bestämmelser. § 8.
Jord å landet, som der den såld blifvit, varit börd underkastad, må ock, om den genom gåfva eller testamente bortgifven är, i börd lösas. Lag-Ulskoltets Utlåtande N:0 32. 23 § 9- Har någon i fall, nu sagdt är, bördes-ansprålt vächl och kunna, ej par terne å den till anspråkets fullföljd förelagda dag om viss biirde-skilling sämjas, läte Rätten jorden i laga ordning värdera. § 10.
Ar genom parternes åsämjande eller genom laga värdering bestämdt hvad för bördeskilling anses skall, sätte då bördemannen den bördeskilling hos Rätten in å första rättegångsdagen af det ting, som näst efter en månad infaller.
Sker ej det, håfve sin talan förlorat. § 11. / allt öfrigt kommer, i afseende pä börd af jord, som genom testamente eller gåfva öfverlåten är, att lända till efterrättelse hvad som angående börd af såld jord redan stadgadt finnes. § 12.
Hvad genom denna författning blifvit stadgadt, har ej tillämpning i fråga om testamente eller gåfva af den, hvilken a/lidit, innan författningen till efterrättelse gällande blef. dels ock en Förordning af detta innehåll:
Hvar, som fast egendom, genom testamente fått häfver, skall med det fång lagfara, pä sätt om köp, skifte och gåfva sagdt är; dock må uppbud ej meddelas, innan testamentet vunnit laga kraft eller ståndande blifvit.
Någon förändring har Utskottet genom förrberörda, angående testamcnts- och gåfvo-rätten afgifna förslag, icke tillstyrkt uti den särskilda dispositionsrätt öfver allinge-fastighet i stad, som tillkommer frälseman enligt 12 § i Ridderskapet och Adelns privilegier den 16 Oktober 1723.