Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland de motiv som voro bestämmande för inannen vid akten- skaps inghende, var, som ofvaii %r namndt, det första .och viktigaste känslan för den honom åliggande plikten a t t sörja för slaktens fort- sättande genom ättlingar af iidelt, oförfalskadt blod; ilarniist önskan a t t erhula en klok och omsorgsfull förvalterska af halis hushål1.
Hvad han således förnämligast såg på vid träffandet af sitt val var adel börd, den uppfostran för husmoderns kall som gifvits i hemmet samt förinögenliet.
Sentimentalt roinantiska klnslor torde varit tamli- gen frammande för skval den ena s0111 den andra parten.
Hvad angår förmögeiilietshänsyneii, ä r dock a t t marka, a t t döttrarna icke iigde någon egentlig arfsratt, utan inåste, om de gifte sig, atnöja sig med hvad fadern eller de andra anförvandterna efter öfverenskommelse med brudgummen funno för godt a t t gifva soni hemgift.
Endast om brö- der ej funnos, ärfde dottern, men i detta fall var den narinaste man- liga anförvandteii af faderns släkt icke blott berättigad, utan också skyldig a t t gifta sig med henne.
Dottern var alltså icke heller i detta fall egentlig arftagerska, utan endast förrnedlerska för förmögenhetens bibehållande inom slakten - ett drag karakteristiskt för den atheniensiska uppfattningen af familjen och kvinnans betydelse för densamma.
Ett betecknande exempel på den radande åsikten om äktenskapet finna vi i en skrift af den bekante filosofen och fältherren Xenophon, Iios hvilken funnos förenade bkde suiidt praktiskt förstånd och en ädel och ideel sirinesriktning, och soiii darföre kan anses representera &amp; sikterila Iios den bättre delen af athenarne på liaiis tid.
Han liter en atlie- nare vid namn Ischoinaclios, som han framställer so111 en inöiisterbor- gare, för Sokrates göra reda för huru lian uppfostrat sin Iiustru, sedan lian, då hon var feintoii år gaminal, emottagit henne af hennes föriil- drar, okunnig i allting iitom i att vafra, viiga upp spånaden åt slaf vinnorna och koka mat, enar Iioii U naturligtvis i föraldralieiniilet haillits under den strängaste uppsikt, s&amp; att hon skulle se SH litet soiii r; iöjligt, höra så litet som niöjligt och fraga sh litet som möjligt&gt;.
Han liar undervisat henne i de mhgaliaiirla plikter som åligga lieiiiie soin hus- moder, och lian liar funnit lieiine synnerligen rillig att lära.
Soin hög- sta grundsats uppstiiller han att hon bör söka att Tarii, honoiii deii Biista niöjliga medlijälperslta uti varden om lians hus och, s&amp; väl soin niöjligt, iippfostra deras blifvaiide barn.
Han utvecklar de olika skyldiglieter, som tillkonima inaniien och liustruii på grund d deras olika natur, livarigenom de ömsesidigt komplettera livarandra; mannen har sitt huf- vudsakliga verksamhetsfält ntom his, hustrun inom liiis.
lTid det nar- inare bestaminandet af den senares uppgifter ar det dock iiteslutande fråga oin de rent praktiska bestyren.
E j med ett enda.
ord autydes att hon bör deltaga iiti och intressera sig för niannens uppgifter soin statsinedlem och hans liögre intellektuela intressen.
Nen oin lion i fyllaiidet af sin kallelse risar sig mannen öf verlägseii, r&gt; skall hon göra honom till sin tjänare och icke behöfva befara att hon med till- tagande alder ska11 blifva mindre aktad i huset,.
Om vi därefter vända oss till den högre spekulationens repre- sentanter under denna tid, Sokrates och Plato, och fraga, hrad de liafva att säga om kvinnan och hennes kallelse, finna \ - i ingalunda någon liögre uppfattning .i detta afseende, snarare tvärtom.
Efter SO- krates anföras atskilliga uttalandeii, soin vittna om rillaaktning för kvinnan och för familjelif vet.
1 Xenophoiis skri f t 2 Xarkrärdigheter om Sokrates~ säger denne p i tal om sktenskapet: » vi se ju pk med Iivilken kvinna vi kunna få, de basta b ~ r n e n och, med en s %dan förena vi oss,.
Enligt en sengrekisk författare skall lian en gang på fragan, om det vore bättre att gifta sig eller icke, hafva svarat: shvilketdera du an gör, kommer du att ångra dig&gt;, Såsom en förklaring p&amp; denna
ofidla uppfattning af äktenskapet hos den store tänkaren plägar man hberopa lians egen bittra erfarenhet soin akta niani hans liustrli Xan- thippa, ' soin redan af samtida skildras såsom häftig och triitgirig, gjor- des hos senare författare allt inera till föreinhl för omilda omdömen, till dess hon vardt .för alla tider typen för ett huskors.
Men det sak- ilas ej skii1 för den förmodan, a t t den stackars frun blifvit utmålad lingt varse iiii hon i verkligheten var.
8okrates skulle nu en gång frainsti såsoiii ett mönster af tålinodigliet och orubblig sinnesro, och det kunde ju ej tankas en biittre pröfvosten för dessa, egenskaper än evinnerligt gral ocli jereniiader f r å n, hiistriin.
Troligen har ocksa Sokrates sjiilf pröfvat sin hustrus tålamod.
Hans likgiltighet för pen- ningen, soin sb niycket beundrades af lians liirjungar, torde liafva setts i ett annat ljus ' af h~lstrun, som hade det knappt för sig och sina barn, medan inannen gick omkring och bjöd ut sin visdom gratis på gator och torg.
Hans ständiga sysslande med begrepp och definitioner har kan- ske gjort hans konversation likgot tröttande för en kvinna.
Meii det niå g % hiirii ' soin helst med desförsök, som p5 senare tiden gjorts a t t radda den arnia Xanthippas minne, man behöfverdock icke antaga någon annan grniid för Sokrates uppfattning af kvinnans betydelse an a t t Iian delade sin tids och sitt folks åsikter, som blott hos lionoiii ytter- ligare skarptes diiraf, a t t lian var så fdlständigt upptagen af sitt kall soin visdomsliirare.
Hvad Ylato siigåi., beliöfver jag Blott n %miia, a t t han ville hafva kviiinogeiiieiisainl~et införd i det idealsanilialle, som lian så v a - taligt skildrat i sin bok » O m staten,.
Dareniot har han, liksom Greklands alla ädlare andar, de högsta tankar om vanskapens bety- delse.
E t t siiideles stort varde satte man i forntiden p % vänskaps- bandet emellan en äldre ocli en yngre inaii då bada besjalades af ifver för adla strafvanden, livarvid den iildre kunde meddela &amp; t den yngre af sin erfarenhet ocli sina insikter, den senare &amp; t den förre af sin viirnie och sir1 entusiasm.
Jainval då detta fijrhiillande, såsom nog ej sallaii Iiiinde, hade en efter v i r a förestiillningar groft osedlig karakter, oingifves det dock i skalders och andras skildringar med ett skimmer af romantik, som nästan alldeles saknas i deras framställning af förliål- landet niellan nian och kvinna. '
' Vi kunna icke lämna det femte Grliiindradets Athen utan a t t namna nagot om tidehvarfvets ryktbaraste kvinna Aspasia, hvilken trots olikhet i öfrigt dock med Xanthippa iiger det gemensamt, a t t hon 2
blifvit på det grymmaste smädad af både samtid och eftervärld.
Det är icke lätt att ur de ofta stridiga uppgifterna och omdömena om henne hos de gamla författarne söka ut det som bör anses s a m t eller sanno- likt och Glunda komma till en säker uppfattning af hennes personlig- het.
Hon kom som ung från det rika och yppiga 3: filetos till Athen och hörde allts % till hetärernas klass.
Alla äro ense att hon varit en rikt begåfvad och bildad kvinna.
Att hoa haft intresse för högre ting kan man sluta däraf, att Sokrates gärna samtalade med henne om filo- sofiska frågor, från hvilka samtal han för sina lärjungar ofta citerade märkliga yttranden af Aspasia.
Hon skall särskildt hafva sysslat med spörsmål beträffande kvinnans ställning och kallelse, hvarföre hon också ofta hade besök af atheniensiska fruar, som af henne begii~de råd och upplysning.
Sin största märkvärdighet har Aspasia genom sin för- bindelse med den store Perikles, hvilken vid denna tid var Athens varklige härskare, icke pk grund af någon bestämd vare sig laglig eller olaglig maktställning, utan blott genom kraften hos sin impone- nerande personlighet.
Sedan Perikles skiljt sig fran sin hustru, tog han Aspasia i sitt hus, och hon stod sedan intill hans död vid hans sida sasom hans trogna väninna och vardarinna af hans hus, ehuru hon i egenskap af utländska icke kunde blifva hans lagliga hustrii.
Hon skall hafva utöfvat stort inflytande på honom, och det kan viii icke betviflas, att hon tagit liflig andel i hans höga strafvanden s5 viil på politikens som konstens område.
I Perikles ' umgiingeskrets gjorde sig liberala idde; gällande i religiösa, sociala m. fl.
ting, och det kan på goda skäl antagas, att iifren Aspasia hyllat skdana Hsik- ter; hennes samtal om kvinnans ställning h a h a alltsk troligen gatt iit på att förorda större frihet i detta afseende.
standi@ ett mål för förtal och smädelser, blef hon en gång, på samma g %ng som åtskilliga andra af Perikles liberala ränner, utsatt för en formlig anklagelse inför rätta; anklagelsepunkterna voro att hon krankt religionen och att hon förledt atheniensiska borgarinnor till osediighet; den senare beskyll- ningen sökte troligen sitt stöd i de omtalade frmntimmersbesöken, hvilka lätt kunde ge anledning till illvilliga rykten.
Perikles f6rde försvars- talan för henne.
Den eljest så stolte och stele mannen skall di, hafra bekvämat sig att under tårar anropa dornarnes medlidande, och han lyckades verkligen utverka en frikännande dom.
Basom bevis p&amp; det kärleksfulla förhållandet mellan Perikles och Aspasia berattas af en författare, att han, hvarje gång han gick ut i staden och hvarje gång han kom hem, hälsade henne med en kyss; då detta namnes sasom nabgot märkeligt, måtte dylika ömhetsbetygelser icke varit vanliga athe-
niensiska makar emdlan.
Perikles sökte Eilven få upphäfd den lag, som förbjöd äktenskap rnellan en athenare och en utländska, men han lyckades endast utverka, a t t hans son med Aspasia förklarades.
äkta.
Efter Perikles ' död (429 f.
ingick Aspasia förbindelse med en annan folkledare, vid namn Lysikles, hvilken snart afled.
Om hennes senare öden 8.r ingenting med säkerhet bekant.
I Sparta, dar det enskilda lifvet i ännu högre.
grad än i Athen inåste underordria sig under statens intressen, ledde detta förliållande till ett alldeles motsatt resultat med afseende på kvinnans stallning.
Den spartanska kvinnan var den friaste i Grekland. '
Man må dock ej ddarföre tro, a t t någon efter moderna begrepp hög uppfattning a l kvinnan och hennes uppgift varit härskande hos det spartanska folket.
Både vid sedernas utbildande och vid lagstiftningeii i &amp; etta afseende synes hufvudsakligen den synpunkten hafva gjort sig gällande, att, d % det spartanska folkets stallning ovillkorligen fordrade en krigisk anda hos dess medlemmar och då erfarenheten visade, a t t moderns egenskaper gingo i arf på barnen, vore det nödigt: ~ t t se till a t t man afven hos kvinnorna ntvecklade fysisk.
kraft, mod och själfstä~l- digliet.
Därför höllos afveii kvinnorna från tidig ålder till kropps- öfriingar och gjordes därigenom kraf tiga och härdade; darföre fingo de röra sig ute i lifvet med stor frihet och förvikfvade sig därigenoin cljjarfliet och sjiilfkiinsla; därföre fingo de umgås otvunget.
med mannen och insöpo därigeiiom den anda, soin besjälade dessa.
Kvinnorna tiiflade, kladda i latt driikt-, med hvarandra i kroppsliga idrotter och detta i irianiiens åsyn, hvilket på andra li&amp;11 i Grekland ansags mycket apas, sande.
Huru man fattade iiktenskapets uppgift i Sparta, framgår bland annat daraf, a t t en spartansk liustru kunde med sin egentlige mans t i l l s t h d (eller ratta.re måste, om han önskade det) hafva afven en an- nan man, om sidant ansågs ' lämpligt för a t t f2 en kraftigare afkomma.
Men utöfver de af lag och sed utstakade gränserna skall den spartan- ska kvinnan nästan aldrig h a h a gått, och hon åtnjöt allmdant anseende i Grekland för dygd och trohet.
Om hennes modiga och fosterlands- alskande sinnelag finuas inåiiga berättelser från forntiden, såsom den bekanta om en moder, som vid underrättelsen om en af spartanerna utkainpnd strid först frhgade, om spartanerna segrat, och darefter om hennes söner lefde, samt, då hon erfor a t t de alla stupat, fröjdade sig öfver a t t de fått dö för sitt fosterland.
Den spartanska kvinnan aii- såg för sin förnamsta uppgift a t t föda söner, som kunde strida och falla för Sparta.
Det vantas måhända, att iiii skall följa ett bedömande af Iivilka
följder kvinnans ställning i Grekland under omförmälda tid haft på det grekiska folkets senare utveckling och öden.
D e flesta, som sysselsatt sig med detta ämne, liafva i den grekiska och sar,skildt den athenien- siska uppfattningen, af kvinnans kallelse sett en bidragande orsak till det grekiska.
ocli särskildt det a,thenierisiska, folkets snara och djupa fall från den höga st,åndpunkt, som intogs under det femte århun- dradet.
Onekligen h a h a &amp; tskilliga goda skäl anförts.
för en sådan åsikt.
Men om ' det a r.
svårt att fullständigt iltreda verkningarna af sociala företeelser i nutidens lif, måste detta vara i ännu högre grad vanskligt i fråga om en tid, som vi så ofullkomligt känna soin deii ifrågavararande.
Alla dylika funderingar leda oss in på de lösa giss- ningarnas område.
De följaiide århundradena af det forntida Greklands historia, på Iivilka har icke ä r utryinme a t t nlrmai ' e inga, förete utan tvifvel en bild af förfall, först och främst i politiskt afseende, inen äfven i socialt och sedligt.
Dock saknas icke ljusa sidor.
Just det politiska förfal- let hade till följd, a t t det enskilda 1if; ets betydelse steg, och därmed steg ocksa kvinnans inflytande i saml~ället.
Vi finns också hos många senare grekiska författare ett intresse för familj elif vet ocli för kvin- nan, som man förgiifves söker hos glansperiodens skriftställare.
Den grekiska kvinnan var redan på vag till a t t uppnå en värdigare stall- ning, då kristendomen koin nied sitt budskap om alla inanniskors lika varde och darined påskyndade den började litvecklingen.
S v e ~ Dahlgren.
Tvenne konstnarinnors utställning.
O D e tv&amp; nyligen afslutade utställniingarna i Konstföreningens iiuvarande och f. d. lokaler ha lifligt v$ckt stockliolmspublikens intresse och varit osedianligt talrikt besökta.
wDu har val varit p % Muncks utställning?
- Inte?
- J a, d % måste du gå dit, det a r alldeles ffirskrackligt!
a Och suggererad af detta påstående har man ej kunnat underlåta a t t g % och se på Munck, hvars osunda fantasifoster konimit en att, allt efter ens teniperanient, rysa, liarmas eller skratta, ocli så ha kanske de flesta liksom anmälaren skyndat a t t söka nya intryck genom a t t i samma vefva gå upp p i den Jolin-Bredbergska utställ- ningen.
E n orienterande öfverblick visar oss liar, att fröken Jolin i ' e n talrik samling akvareller b j iidei på ett panorama från sina under de sista två åren företagna resor, under det a t t fru Bredberg gifver en retrospektiv öf versikt af sin konstnärliga produktion ända från niediet af 80-talet.
Första intrycket blir d % ovillkorligen hos den förstnamnda en angenäm jämvikt, hos den senare en ojämnhet, son? '
blott kan förklaras genom ett ytterst känsligt temperament.
Men första intrycket visar sig ej alltid hålla streck, och vi dröja med nöje kvar en stund för a t t göra närmare bekantskap med tv5 så olika koiistnärskyniien soni dessa.
Porträttet ä r den genre Mina Rredberg företrädesvis slagit sig på, och de material Iion liärvid använder äro pastellkritorna eller.
Portrattniålning ä r en ansvarsfull sak.
Det gäller jii oljef~rgen liar a t t s i fördjiipa sig i sin modells karakter, a t t man på duken återger sjalfva den personlighet man har framför sig och ej blott dess yttre ' omhölje, utan a t t d8rför detta sistnlninda far på minsta sätt försummas.
Mina Bredberg torde blott till dels uppfylla dessa villkor.
E n lef- vande karakteristik träder oss till mötes fran hennes dukar, en varm och förstående sj#l vibrerar i hennes penselspets.
Så mycket mer måste man då beklaga, a t t hon ej mer är herre öfver uttrycksmedlen; betänkliga teckningsfel vidlåda åtskilliga af hennes arbeten.
Och likviil kan fru Bredberg teckna.
Har stå vi just inför den o; jäiniihet jag i början omnämnde.
l ' vb stf de utställda porträtten,.
båda pasteller och portriitt af fru Bredbergs systrar; ' äro helt enkelt förträEliga.
Det ena ar endast ett liufviid, soni blidt och älskligt, dessutom delikat till färg och utförande, ler mot osa ur sin ram; det liar varit synligt på någoii iitstallning förut i Stockholm, och nian hterser det ined nöje.
Det andra, måladt 1893, visar oss den unga dam, livars intagande byst, ino.dellerad af Walter Runeberg för ett tiotal k sedan, finnes på Nationaliniiseiiin i Stockholm.
Den srnätta unga flickan liar mognat till maka och inoder, men fortfarande hvilar.
en flickaktig charme öfver liela hennes apparition, sidan den har ter sig för oss.
Porträttet ä r 1iAIlet i sobra grh toner, mot hvilka den klara karnationen och det Ijiisa Iihet stå mycket vackert.
Ovillkorligen är fru Bredberg lyckligast som pastellist.
.O lj e- färgen frestar henne iit på stigar, där hon förlorar s i t t mål ur sikte och i r r a r än hit, än dit, lyssnande till röster, som höras i snåren: » kom hit », » se på mig^, » gör som jag » - i stallet för ' a t t lita på sin egen sgn p i tingen, Iivilket man tryckt ' borde kunna göra, nar inan a r så begåfvacl som frii Rredberg obvifvelaktigt ar.
Mina Bred- I.
berg hade en g %ng betradt en god st&amp; ined sitt vackra sjiilfportriitt i knäfigur, som, om jag ej missminner mig, utställdes på salongen för några år sedan, men som man tyviirr ej fick återse har p&amp; ntställ- ningen.
Från samma Parisperiod hade man likral ett godt prof P det statliga, litet i Riberas silfvertoner liållna portrattet af en nng ryska.
Men fru Bredberg står ej stilla, hon hör till de, sökande - hvarom afven hennes med goda ansatser priiglade första försök i hi- storieniålning, ~Enkedrottning Maria Eleoriora och Kristina rid Gustaf Adolfs lik », bar vittne - och sakert skall Iion ha något nytt att saga oss nästa g h g hon trader inför offentligheten.
A t t Ellen Jolin blifvit en favorit hos publiken och i synnerhet den publik, som sett sig om litet i ~arlden, ar icke underligt.
Hvem följer icke med intresse och tacksamhet en sk bevandrad och s&amp; iilsk- värd ciceron som fröken Jolin på hennes ströftig i frauimande land?
Först halsa vi på i Italien, dar vart besök denna gång liufviidsakli- gast giiller Verona och Venedig.
I Romeo och Julias stad visar hon oss folklifvet på gatoriia och torgen, stannar inför de ståtliga Scaligergrafvarna, föi- oss in J. kyrkorna och vandrar ut med oss till Giardino Giiisti, dar spring- brunnarna plaska, omramade af en bliiiidande blomsterprakt och daï cypresserna, st % Iiöga och allvarliga.
I Venedig likasi titr hon oss ined in i San I \ ' Iarcokyrkans gu1dskimr: inile dunkel och litter g o d a - len föra oss till många andra Iiarliga, viilbekanta gamla platser, allt under det a t t den emellauåt gör en afstickare in i n %gon cfsides lig- gande sidokanal för att visa oss ett eller annat starnniiigsniiittarit motiv, som hittills undgått oss.
- S&amp; bär det af tvärs öfver konti- nenten till England.
I London aflägga r i ett besök i Westininster.
Abbey, nien dväljas för öfript mest i Xational Gallei-y- bland de gamle mästarne, af hvilkas verk fröken Jolin visar oss ett med fint konstförstånd gjordt urval i en samling små kopior i akvarell och ett par större i olja.
Sedan fara vi ut p&amp; laiidsbygden, dRr vi f % se några genoinkarakteristiska engelska landskyrkor och likask eii ytterst typisk bygata.
Vår resa slutar i det vördnadsbjiidande gamla Oxfmd, hvars mångfald af pittoreska arkitekturmotiv naturligtvis blifvit ett rikt falt för Ellen Jolins flitiga pensel.
Hiirmed och sedan vi nämnt nigira hemma utförda saker - en präktig interiiir af Tyska kyrkan i Stockholm, det inre af en or- namentbildhuggares atelier med flera figurer, ett par vackra blomster-
stycken och dessutom några albumblad med friluftsmotiv - Ila vi iitminstone dragit upp kontiirerna * .för fröken Jolins rikhaltiga och.
omväxlande utställning, Af det ofvan sagda framgkr, att Ellen Jolin liufviidsakligast iiim arkitekturmålariiina.
Som sådan torde Iion också öfverträffas af f %, och säkert ar, att sedan F. TjT.
8cliolandm dagar liar Syerige icke haft iiågon sk skicklig arkitektiirakvarellist att uppvisa.
Blången god konstnär i våra dagar - hiller före, att ju liittsre och ined ju sinärre.
inedel en sak åstadkomnies desto bättre, förutsatt att ett verk- ningsfullt resultat vinnes.
Just härutinnan ligger afvm Ellen Jolins styrka.
Med ett säkert öga fö~enar iion en skicklig Iiand och vet att föra penseln sinidigt och lätt iitaii att famla,.
livilket ar eil icke oväsentlig del af det fulländade miisterskapet.
På utställningen hörde man mer än en af våra mest framstående arkitekter falla i både för- undran och förtjusning öt ' ver det sätt, hvarpå en icke-faclslnan w ocli därtill ett fruntimmers kunde iterge arkitekturen, som hade hon trangt in i dess inre vasen och på samma g8ng s&amp; otroligt lätt ocli lekande.
Evad son^ ocksi tilltalar arkitekten och för öfrigt hvarje vän af sund konst ar, att fröken Jolin icke faller.
för frestelsen att utsmycka eller restaurera eller w plocka ihop w sina motiv, utan sain-) vetsgraniit aterger dem just sådana.
de tett sig för henne.
A t t den med en så idog talang utrustade konstnärinnan röner iipp~nuntxnn f r h publiken ar bide rattvist och natiwligt.
BEetriga aro väl de, som dragit en 1Kttnadeiis suck öfver att kunna öfverlämna sig åt en stiiiids ogrumlad konstnjiitning ocli slippa Sngsligt och med en otreflig känsla af egen dumhet.
rådfråga katalogen om den dolda meningen hos det konstverk de ha framför sig.
.Och kanske en och aniian, iivilken det annars icke skulle falla in att » be&amp; en skdan extravagaiisv som att köpa en tafla, i öfvermattet af siii tacksamhet öfverruinplat sig sjalf med att lia förvarhat en af dessa vackra akvareller.
nJeii ända flera äro väl de, hvilkw med gljadje införlifvat en %Ellen Joliiiw med sin taf velsamling till hemmets prydnad och fromma.
Sblunda) ar tvifvelsutan fröken Jolin a o i t Sveriges konst- n %rskår den.
tjänsten att lm bidragit till återupprättandet af det svenska, niecenatskapet gent öfver stafflitaflan, iivilket under en längre följd af år varit nästan bortdoninadt, och det är ej det sämsta resultatet a f deii Jolin-Bredbergska iitstallniiigen.
a Eko.
Ur de senaste årens litteratur i kvinnofrågan.
Reformarbetet till f6rbaffrande a f kvinnans stallning af I Alexan&amp;-o fiipea- Berg.
Helsingfors 1893, 94.
Häfte 1-4..
Norske kvinders sociale og retslige stilling af Gina Iiroy.
Utgif,vet af.
Norsk Kvindesagsforening.
Kristiania 1894.
Kvinnan och; Kvinnoarbetet i Finland af Uwiomn, Kvinriosaksförbiiiid i Finland.
Helsingfors 1893.
.Le grand Catichisme de / a Femme par Louis P m n k.
Paris, Verviers 1894.
E t t af de mest omfattande verk i kvinnofrågan, som hittills utkommit i de nordiska länderna, ä r fröken Alexandra Gripenbergs 2 Reformarbetet till förblittrande af 7cvinnam ställning B, Iivilket f. n. al: iinder utgifvande i Helsingfors.
Författarinnan yttrar i sitt företal, att hennes bok framkallats af en önskan, a t t sprida kännedom om ar- betet till höjande af kvinnans stillhing och a t t bidraga till ett ökadt int~esse för den s. k.
.kvinnofrågan.
Detta bokens dnbbla syfte liar betingat dess, forin, och gör att arbetet framträder mindre som en uppslagsbok an som en samling skildringar af kvinnofrågans iitveckling i olika länder.
Rörande frigans ' uppkoinst yttrar förf.
: u man kan icke lägga fingret på ett bestämdt årtal och saga: ' ' Här begy~ite hon '.
Men oiii man följer hennes spgr, så lhngt de kunlia följas, skall inaii finna, a t t hon framtradt i samma mån som betraktelsesättet om den starkares ratt blif vit undanskjutet.
» Efter en kort återblick på kvinuofragans öden fortsätter förf.
~Sliitligen kom vår tid med dess yrkan på individuell frihet,.
fri konkurrens och privilegiers afskaff ande.
Of verallt inom den civili -.
serade världen begynte nian omfatta principen, a t t individen icke födes till en bestämd stiillning i silmliället, utan bör få tillfälle a t t valja ' sig en plats i det samma, på grund af naturliga anlag och betingel- ser, men ej p&amp; grund af ärfda privilegier eller fördomar.
.Man beto- nade individens ansvarighet f6r det pund, so111 blifvit lionom förlanadt, och iiiåste som en följd daraf äfven göra samhället ansvarigt för a t t ingen brukbar kraft inom detsainnia förkväfdes.