Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det finnes också i vår nu gällande beväringslag för dem, som önska sig från vapenöfning friköpa, i händelse antalet skulle på något ställe blifva större, än det i lag medgifna. — — - — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — En klass godkände beväringsskyldige har under de sednare åren, med undantag af Blekinge läns beväring, uppgått till nära 22,000 man, under det att en klass (den första) exerceradt beväringsmanskap utgjort icke fullt 20,400.
I skilnaden 1,600 ingå de, som njuta befrielse från vapenöfning med omkring 900, och återstoden visar den öfriga afgången mellan mönstring och vapenöfning.
Om antalet af dem, som skulle undergå längre öfning, bestämdes till en fjerdedel af de approberades antal, ger detta visserligen på papperet 5,500 man i hvarje klass, men dels drabbas äfven dessa från början till någon del af ofvannämnda afgång, dels måste afgången bland de äldre heväriugsklasserna blifva ganska betydlig, då den orsakas icke endast af dödsfall, utan äfven af inträffad otjenstbarhet med flera skäl, hvarom allt nu upplysningar saknas.
Elter detta antagande skulle en klass mera öfvade beväringsskyldige i medeltal af alla klasserna, om de uttagits med en fjerdedel af de approberades antal,- endast utgöra 5,100 man.
Då detta förhållande, en fjerdedel af de approberades antal, tillika är enkelt och lätt att tillämpa, utgör det en passande grund för uttagandet. — — — — — — — — En vigtig fråga, som under 40 år varit behandlad, är den om beväringsålderns framflyttning. 8 ndhets-kollegium har, i sina årligen afgifna underdåniga berättelser om beväriugsmönstringarne, flera gånger fästat uppmärksamhet på behöfligheten af denua framflyttning.
Redan i sin berättelse år 1822 yttrar Kollegium, •‘att som de beväringsskyldige på mångå ställen icke ega den styrka, som erfordras till verklig krigstjenst, synes konskriptionsåldern nog tidig och borde nedflyttas till 23 år.w 1 berättelserna 1824, 1826, 1832 och 1837 förnyas denna framställning och omförmäles, att, der ynglingarne varit något år äldre, kassationen varit ringa.
Af mångåriga uppgifter inhemtas, att antalet undermålige och allmänt svage i medeltal är en fjerdedel af de besigtigades, men på åtskilliga orter icke sällan varit en tredjedel och stundom nära hälften.
I nådig Proposition till 1856 års församlade Ständer, förekommer: “Erfarenheten har ådagalagt att den Svenske ynglingen, uppfödd under ett hårdt och kroppens utveckling fördröjande klimat, i allmänhet icke det år, dä han efter nu gällande stadgande inträder i beväringsåldern, eger den kroppsstadga och de krafter, som oundgängligen erfordras, för att utstå ett fälttågs mångfaldiga mödor, umbäranden och ansträngningar. “ — — — Bih. till 11.
Prot. 1865 <j- 1866.
7 Sand. 2 A/d. 5 Haft. 3 i8 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o å.
Ehuru några landshöfdingar och regementschefer yttrat, att beväringsskyldigheten först borde vid fyllda 22 års ålder inträda, behagade dock Kongl. Maj:t, för att ej för mycket störande ingripa i folkets vanor, blott föreslå beväringsålderns framflyttning ett år, hvilken åtgärd ansågs skola förminska de betänkliga följder, användandet i fält af allt för unga och till kroppskrafter ej fullt utbildade krigare kan medföra, hvaribland särskildt nämndes det missödet, “att snarare finna sitt slutliga mål på sjukbädden genom fältlifvets öfveransträngningar, än uti stridens ärorika faror.®
I sin underdåniga skrifvelse den 21 Februari 185? yttrade Rikets Ständer, att de i den nådiga Propositionen anförda omständigheter “ställde utom tvifvel, att den 21-årige ynglingen i allmänhet i vårt land icke vunnit den härdighet, som för krigslifvet med åtföljande mödor och umbäranden erfordras, samt att följaktligen ynglingarne icke vid denna ålder böra gå i fält mot fienden®.
Rikets Ständer ansågo sig likväl hafva funnit en utväg att, med bibehållande af beväringsåldern, undgå dess olägenheter genom att medgifva den eller de beväringsklassers uppkallande i krigstid, som Kongl. Maj:t pröfvat nödigt, utan iakttagande af den förut stadgade ordning, att första klassen skall först uppbådas.
Detta Ständernas medgifvande var en vigtig förbättring, som blifvit fullständigad derigenom att uumera äfven delar af klasser få uttagas.
Men den tidiga beväringsålderns olägenheter äro härigenom förminskade, icke afhulpna.
Oafsedt att den 21-årige eller lika ofta 20-årige ynglingen, — enär beväringspligten börjar efter fyllda 20 år, — icke ens till ansträngande fältöfningar har i allmänhet tillräcklig styrka, kan behofvet fordra, att alla fern klasserna till krigstjenst uppkallas, och rigtigt kan väl icke i allt fall vara, att ett åliggande lagligen inträder två år förr, än sådant medgifves vara lämpligt.
Intet skäl finnes, hvarföre Svenska ungdomen skulle i afseende på kroppsutveckling kunna anses vara tidigare passande för krigstjenst, än i våra båda grannland, Norge och Danmark, der beväringsåldern först vid fyllda 22 år begynner, och i hvilket sednare land luftstrecket är mycket mildare än i vårt.
Icke heller finnas antagliga skäl hvarföre vapenpligtens framflyttande skulle mera störande inverka på ekonomiska förhållanden hos oss, än hos dessa våra grannar.
Beväringsinrättningen, stiftad 1812, har under nära 50 år, genom beväringens ringa öfning, felande samband med stammen och hela författningens bristfällighet, mera varit en form, än en verklighet.
Det är först under de sednare åren som några större brister blifvit häfna, men många återstå.
Då beväringsinrättningen blifvit, och med skäl, kallad grunden för vårt försvar, är det tid att denna grund intager den bredd, som fordras för att deruppå uppföra en stor och stadig bygg Icke kan det, exempelvis, vara sannolikt, att Preussen skulle behöfva en nittonårig vapenpligt i arméen, eller Frankrike, utom de sju vapenpligtiga åren i arméen, behöfva en tjenstepligt, som äfven är krigspligt, i åtta år i det “mobila® nationalgardet.
Även om, såsom komiterade föreslagit, någon beväring skulle från Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 5.
19 flottan till arméen öfverflyttas, kunna fem klasser beväring, lagda till stammen, icke bringa vår styrka på papperet högre än något öfver 120,000 man.
Men då afdrag måste göras för afgång bland beväringen, vakanser bland stammen, sjuke och det stora antalet icke stridande vid en armé, blir nämnda styrka allt för ringa, att under ett verksamt fälttåg, då alltid en stor omsättning inträffar, hålla arméen med depöt och reserver fulltalig till 100,000 man och knappast till 70,000.
Huru stort behof man eger af flera beväringsklasser, och huru stor omsättningen under ett fälttåg är, samt de afdrag, hvarpå, man vid äldre klassers uppbåd måste vara beredd, visar påtagligen Danska fälttåget förlidet år.
Oaktadt dess åtta beväringsklasser, som tillhöra liniearméen, voro uppkallade, och fastän nionde, tionde och elfte förstärkningsklasserna voro inkallade, var dock de stridandes antal aldrig större än 55,000 man.
Redan den omständigheten, att första beväringsklassen kan antagas vid krigets utbrott vara alldeles oöfvad, fordrar beväringspligtens utsträckning till sex år, emedan först derigenom fem klasser beväringssoldater kunna påräknas för den stridsfärdig^ styrkan.
I annat fall måste det antal, som ur hvarje klass uttages till fullständigare öfning, ökas, så att det behöfliga antalet, 25,000 man, erhålles af fyra klasser, men hvilket måste anses mera betungande under vanliga förhållanden, än ett års tillökning af beväringspligten, utan vapenöfning under fred.
Genom tillökning af en beväringsklass, som vid arméen kan beräknas till något öfver 17,000 man, klefve äfven styrkan på det hela något tillräckligare, för att hålla arméen fulltalig på krigsfot.
Beväringspligtens utsträckning till sex år är således en oeftergiflig nödvändighet.
Komiterade anse emellertid icke detta ensamt vara tillfyllest.
Äfven om det kunde antagas, att sex klasser beväring under vanliga förhållanden vore tillräckliga, för att underhålla den krigsstyrka, med hvilken vi kunna och böra i fält uppträda, visar dock erfarenheten, hvilka stora tillgångar af folk det under ogynsamma omständigheter erfordrats, för att hålla äfven måttliga arméer någorlunda fulltaliga.
Vårt försvar kan möjligen också fordra utomordentliga ansträngningar, hvilkas mått svårligen kunna på förhand beräknas, men hvilka åtminstone icke böra begränsas af den tillgång på försvarare, några få årsklasser lemnar.
Härtill kommer den väsendtliga omständigheten, att det vid många tillfällen vore en stor misshushållning med tid och folk, att i vårt vidsträckta land sammandraga alla beväringsklasser från vidt afskiljda landskap till några färre punkter.
Vida rigtigare måste det vara, att i de hotade delarne af landet hålla under vapen flera beväringsklasser, än i de derifrån aflägsnare.
Så t. ex. kari, vid ett krig i mellersta Sverige, det icke vara skäl att från början utblotta Norrland och Skåne på framdeles möjligen der behöfliga stridskrafter, under det att i en stor del af det öfriga landet allt hvad vid arméen kan användas behöfver uppkallas.
Knappast kan det heller försvaras, att, då Norge har sig ålagd en beväringspligt af tio år, nemligen sju år i linien och tre år i landvärnet, samt
Danmark sexton år, hvaraf åtta i linien och åtta i förstärkningen, Sverige skall stå med ett mindre antal beväringsklasser, än åtminstone det med oss förenade brödralandet. — — — — — - — — — — — — — —- 20 Santmans.
Lag- samt A llm. Bese.- och Ekon.- Utskottets Utlåtande N:o 5.
En tillökning af fyra reser v k lasser, då dermed ieke följer vapenöfningar under fred, kan ieke eller anses såsom en ökad tunga.
Om de under ett krig icke behöfvas, blifva de icke uppkallade: om åter de skulle erfordras för landets försvar, skulle de i behofvets stund villigt af nationen lemnäs, äfven om de icke förut vore i lag föreskrifna; mert det höfves Svenska folket att hafva en beväringslag, som icke står efter andra nationers, och att genom dess antagande gifva tillkänna, att det är boredt på hvarje offer, som dess sjelfständighet kan kräfva."
Alltsedan, efter förlusten af Finland, vår indelta armé minskades med mera än tredjedelen af dess förutvarande styrka, har, under den femtioåriga fred, som följde och måste följa på de genomgripande hvälfningar, hvilka i början al detta århundrade öfvergingo Europa, fråga icke på allvar blifvit väckt, angående ett fullständigare ordnande af våra stridskrafter.
Våra af kriget och olyckorna hårdt medtagna tillgångar skulle också svårligen hafva medgifvit sådant; och då anledning ej fanns för handen, att vår närmaste och farligaste granne, efter att nyss hafva beröfvat oss en tredjedel af vårt område, skulle åter allt för hastigt angripa oss, bjöd också klokheten att för mera produktiva ändamål spara Statens krafter.
Häraf endast kan förklaras, att under hela denna tid, medan det öfriga Europa ökat och ordnat sina stridskrafter, vår, ehuru på föronämnda sätt reducerade, lilla återstod af en armé icke allenast icke ökats, utan tvärtom minskats genom indragning af värfvade regementen, oberäknadt flera gånger skedda indragningar för åtskilliga ändamål af indelta rotenummer; ett i ekonomiskt afseende särdeles lyckligt förhållande, hvars fortfarande likväl en nödig omtanka om vår säkerhet icke torde medgifva.
Vid betraktande af den politiska ställningen i Europa, der under loppet af de sednaste tio åren icke mindre än tre särskilda krig upplågat; den osäkerhet, som tid efter annan skockade moln på horisonten jemväl för oss medfört; den hänsynslöshet, hvarmed styrkan fortfarande gör sig gällande inom det så kallade Europeiska statsförbundet; den likgiltighet, hvarmed till och med de stormagter, som mäklat fredsfördragen, tillåta dem brytas och den svagare förtryckas; samt slutligen de faror, som hota den Skandinaviska kalfön, omgifven på ena sidan af on öfvermägtig granne, som redan fråntagit oss alla våra Östersjö-besittningar, —• mera än vi_ hafva qvar — och otvetydigt eftersträfvar hamnar vid Nordsjön, under det i söder om oss två andra stormagter helt nyss beröfvat vår stamförvandt icke allenast dess Tyska besittningar, utan äfven en stor del af dess eget område, — visar sig framtiden för Sverige såsom mer än osäker och påkallande all dess uppmärksamhet på beliofvet af krafternas ordnande till ett ändamålsenligt försvar.
Det under snart ett århundrade af vissa stormagter följda system att arrondera sig på svagare staters bekostnad, — detta system, konseqvent genomfördt vid hvarje förekommande tillfälle, såsom 1772 i följd af den inre söndring, som försvagade Polen, och deraf härledda, irenne särskilda gånger företagna delningar af detta land; 1809 i följd af den oklokhet, hvarmed Gustaf Adolf just i förbund med Ryssland motsatte sig Napoleon; eller 1862 Preussens behof af en diversion till nedtystande af egna inre tvistigheter, — är allt för frestande, för att icke ännu vidare fullföljas.
Den samtidigt med styckningen af Polen, emellan två af de Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:oö. 21 deri deltagande magter afhandlade planen tili Sveriges delning torde, om den lilla återstående delen af
Danmark intages i delningen, förr eller sednare återupptagas.
Den närvarande ställningen i detta sednare land, der ett icke så alldeles vanmägtigt parti, afvogt mot ett annat slags tillnärmande, kastar sina blickar åt en magt, genom hvars anammande äfven af Seland och Öresund vi vore fullkomligt inneslutna, ger tillräckliga anledningar till farhåga.
Sedan, genom de tid efter annan på vårt område gjorda eröfringarue, vållade dels af öfvermodet, dels af sorglösheten hos de styrande, våra gränser numera äro hopträngda derhän, att nästa anfall synbarligen gäller vårt sjelfbestånd, så torde tidpunkten vara inne att, utan feghet eller öfvermod, lugnt förutseende faran, bereda sig att möta den.
Såmedelst allena skulle den också möjligen kunna förebyggas. “Den, som vill freden, måste rusta sig för kriget.*1
Om också af dem, som grunda sina beräkningar på förhoppningar, ända till sednaste tider skulle funnits någon, som, i strid mot historiens lärdomar, till större eller mindre del velat bygga vårt sjelfbestånd på hoppet om understöd från andra magter, så torde ofvan antydda, nyss vunna erfarenhet helt och hållet tillintetgöra ett sådant hopp, och erinra äfven den mest bokymmerslösa om nödvändigheten deraf, att vi i första rummet lita på oss sjelfva.
Endast derigenom kunna vi också påräkna understöd af andra.
Med denna antydan om vigten af den fråga, hvaröfver det åligger Utskottet att afgifva utlåtande, har Utskottet också angifvit sin uppfattning om den oeftergifliga nödvändigheten att, äfven med uppoffringar, så väl från Statens som från den enskildes sida, bidraga till en ändamålsenlig lösning deraf.
Ett folk kan icke vara sjelfständigt för godt pris, säger med rätta Landttörsvars-komitéen.
Men för de mindre tillkommer det ofördelaktiga, att försvarsanstalterna måste blifva dyrare, d. v. s. erfordra mera manskap och penningar i förhållande till folkmängden och nationalförmögenheten, än för de större staterna.
Dessa, om de anfalla de mindre, nedsätta icke sina stridskrafter i förhållande till de mindres, men vinna öfverlägsenhet öfver dem, i händelse dessa icke använda betydligt större kraft, än som motsvaras af förhållandet mellan begges folkmängd.
En annan för små stater försvårande omständighet är den, att öfverlägsenheten i antal har större vigt, är mera afgörande i våra dagar än förr.
Då krigskonsten ännu var outvecklad, kunde stridsskickligheten hos en krigshär vara betydligt större, hans vapen vara betydligt bättre än hos en annan; och då kunde, under en stor mans ledning, det mindre antalet väga lika med det större.
I vår tids Europeiska arméer är deremot skickligheten antagligen temligen lika, och vapnen på det hela jemngoda.
De sanna krigsreglorna äro öfver allt kända, och den öfverträffande härförareförmågan står icke afgjordt den svagare till buds.
Men äfven de store härförarne hafva alltid, så vidt de kunnat, sökt skaffa sig fördelen af det större antalet.
Till dessa erinringar af Landtförsvars-komitéen, hvilkas befogenhet icke lärer kunna ifrågasättas, måste läggas den. att den magt, af hvilken vi företrädesvis hotas, förfogar öfver icke allenast fruktansvärd! stora, utan äfven genom ständiga öfningar krigsvanda, väl disciplinerade härar, hvilkas skicklighet under Krimkriget af deras fiender vitsordades, och hvilka understödjas, ej mindre genom rika tillgångar, än genom vetenskapens uppfinningar och den förtröstansfulla tillförsigt, som framgången ingifver.
Ryssland förfogar icke blott öfver materiela tillgån - 22 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 5. gar; äfven snillets står det till buds, hvilket Todtlebens försvar af Sebastopol och de kända insigter, som finnas hos dess generalstab och högre befäl, ådagalägger.
Att emot en sådan fiende uppställa ett tillfyllestgörande försvar, är en svår uppgift, helst han räknar sextio millioner menniskor och vi blott fyra.
Tacksamma mot Gud, som under en längre fred, än Sverige tillförene åtnjutit, låtit folkmängden stiga till detta belopp från 2J millioner, som den utgjorde efter vårt sednaste krig, böra vi, ej mindre häruti, än i de större tillgångar, landet numera genom industriel utveckling vunnit, se en anledning och en uppfordran till ansträngning för det första af alla behof — vårt sjelfbestånd.
Glädjande, såsom utgörande ett bevis på hela landets erkännande häraf, alden hänförelse, hvarmed, i nästan alla delar af riket, den manliga befolkningen frivilligt öfvar sig i vapnens bruk.
Den nationalkänsla, som uttalar sig i denna folkrörelse, är det ädlaste och manligaste svar på den modlöshet, som under en, lyckligtvis i glömska, förgången tid någon gång lät undfalla sig en tvekan om möjligheten af att värna vårt land.
Men om också, efter inträffandet af denna glädjande företeelse, fosterlandsvännen, med fästadt afseende på våra ringa tillgångar och behofvet att använda dessa för andra på landets utveckling mera direkt inverkande ändamål, icke kunnat undgå att känna sig frestad att, i förlitande på denna rörelse, öfverse med nödvändigheten att förskaffa oss en tillräcklig, fullt organiserad och öfvad armé, så blir han, vid ett närmare betraktande af omständigheterna och tidsförhållandena, allt för snart upplyst om detta förbiseende, om grundlösheten af hvarje illusion, hvarmed ett sådant hängifvande åt förhoppningar, utan erforderligt aktgifvande på verkligheten, hägrat för hans inbillning.
Äfven med antagande deraf, att denna rörelse fortginge och utbildade sig så, att större delen af den manliga befolkningen icke vore okunnig i vapnens bruk, måste man taga i betraktande, att denna folkbeväpning är frivillig, att den således icke kan af styrelsen beräknas att under alla förhållanden utgå, och, i allt fall, icke antagas vara att använda annat än inom vissa, trängre områden, samt till ett antal, som ingalunda, just till följd af frivilligheten, kan med någon säkerhet på förhand beräknas.
Man måste äfven medgifva, att, vid utbrytandet af ett krig, erfordras en väl öfvad, krigskonstens nu varande, högt stegrade anspråk motsvarande armé, tillräckligt stark att på de olika orter, der anfallen göras, genast vara till hands, för att tjena folkbeväpningen till föresyn och ledning, meddela den sin större skicklighet, och såmedelst underhålla mod, förtröstan och lugn, utföra de svåraste och mest magtpåliggande manövrer eller ställas på de mest hotade och vigtigaste punkter.
Krigens dyrhet gör, hvad den sednaste krigshistorien också lär oss, att en anfallande fiende, — och om annat än försvarskrig kan för Sverige ej blifva fråga, — söker att öfverrumpla och hastigt förkrossa sin motståndare.
Man skall således mot oss sända massor af trupper med öfverlägsen skicklighet, och sannolikt från olika håll, för att splittra våra krafter.
Ehuruväl våra naturliga gränser, dels hafvet, dels folktomma och föga kultiverade trakter, utgöra ett af naturen sjelf skapadt hinder för en fiende att på en gång och hastigt öfverföra en alltför stor styrka, så erbjuder, från en annan sida sedt, hafvet ett lätt tillfälle att, på på hvilken punkt som helst, landsätta en icke obetydlig korps af, enligt komitéens beräkningar, 35 å 40,000 man, hvilken bör mötas och besegras, innan, med tillhjelp af ångan, förstärkningar hinna öfverföras.
Ovissheten om hvilken puukt på vår långsträckta kust, fienden väljer för sin landstigning, måste göra till en oeftergiflig nödvändighet att så organisera arméen, att den, med tillhjelp af de kom - Sammang.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.” Utskottets Utlåtande N:o 5. 23 munikationsmedel, vi ega, och utan att helt och hållet blotta andra delar af landet, må kunna, till så stor styrka, som behofvet kräfver, sammandragas på de punkter, der faran hotar.
För uppfyllandet af detta mål erfordras ock, att den genast stridsfärdiga styrkan ej är allt för ringa.
Huru stora förhoppningar man än, och med fullt skäl, kan göra sig om en folkbeväpnings förmåga att, efter någon tids öfning, oroa, hindra, motverka en fiendes vidare framträngande, ja, vara till verklig hjelp för den opererande arméen; så ligger likväl just i detta medgifvande om behofvet af ytterligare öfning det ofrivilliga erkännandet, att denna folkbeväpning aldrig kan göra en fullfärdig, organiserad och disciplinerad armé umbärlig.
Principen om arbetets fördelning, det oeftergifliga vilkoret för framsteg i hvarje yrke af lifvet, fordrar, att äfven åt krigarens, för att deri må kunna vinnas erforderlig färdighet, egnas en tid, en öfning, ett studium, som medborgarens trägna sysselsättningar icke medgifva honom.
Den fulländning i de särskilda yrkena, genom föreningen af mekanisk färdighet med theoretisk insigt, som blifvit en följd af denna arbetets fördelning, har jemväl kommit soldaten till godo.
Denna fulländning erfordras också hos honom i högre grad måhända, än hos mången annan yrkesman, emedan i kriget ögonblicken äro afgörande.
Sinnesnärvaro, rådighet, ett energiskt lugn och den tillit till sig sjelf, som åtföljer medvetandet af kunnighet i sitt yrke, och grundar sig på en fullkomlig kännedom ej mindre om vapnet och dess alla tillgångar, än om egen kraft, vana och skicklighet att reda sig i hvarje förekommande fall, samt mången gång ensam, denna individuela skicklighet, som utmärker soldaten i de ny-europeiska arméerna, måste äfven komma den Svenske till del, så mycket heldre, som han på förhand vet, att den fiende, med hvilken han en gång kommer att kämpa, är honom öfverlägsen i antal och materiela hjelpmedel, att denna fiende till följd deraf, och, medgifvom det, äfven till följd af våra egna misstag, för att icke säga något ännu värre, i sednare tider oftast blifvit segervinnare.
Ju mera vårt land till följd af dess beskaffenhet erbjuder tillfällen till strid i spridd ordning, desto mera tages denna soldatens individualitet i anspråk.
Med kännedom icke allenast om den utomordentliga färdighet i skjutkonst, i bajonettfäktning, i taktikens olika delar, som utmärker soldater i vissa andra länder, utan äfven om hans gymnastiska skicklighet, hans smidighet, hans öfning i alla de särskilda företag och fall, som under ett krig kunna ifrågakomma, fälman ovilkorligen den öfvertygelse, att en oöfvad armé, i fall vår beväring ens kan få detta namn, icke kan mäta sig med en länge öfvad och fullständigt utbildad armé; att, om också bland en folkbeväpning, vissa individer göra lysande undantag, dess användande likväl i allmänhet ifrågakommer i sådana fall, der massor erfordras, eller då detacherade korpser öfverfallas; men att det är en oeftergiflig pligt för samhället, att i dessa folkbeväpnade korpsers eget intresse tillse, att de stödjas, ledas, bevaras af en icke allt för otillräcklig, fullt utbildad här.
Beträffande beloppet af den erforderliga förstärkningen, har Kongl.
Majit, med godkännande i detta afseende af Landtförsvars-komitéens förslag, och under antagande att, genom tillsättande af vakanta rotar och en del båtsmansrotars anslående till landtförs varet, den indelta och värfvade arméen uppbringades till omkring 34,000 man, deraf vid utbrytande krig 25,000 man kunde genast sändas mot fienden, ansett, att arméens krigsfot bör vara 70,000 man, hvaraf 50,000 man iA Sammarin.
Lag- samt Allm. Be,sv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 3. genast skola vara stridsfärdiga.