Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att i omdömet häröfver fela så litet som möjligt, måste man öfverväga, huruvida ett, under mera än vanligt besvärande omständigheter, föröfvadt brott, borde straffas hårdare än en gifven Lag bjuder, eller om icke snarare straffet å det brott, hvarmed man jemför det förra, borde mildras.
Men valet emellan dessa båda utvägar att undanröja etc förment missförhållande, tillhör endast Lagstiftningen, och denna är således ensamt fullt competent att pröfva, om något visst slags brottslighet påkallar Lagens ökade stränghet.
Att, innan en sådan pröfning skett, en eller annan förbrytare kan få försona sitt brott med ett jemförelsevis lindrigt ansvar, an^er Utskottet vara långt mindre äfventyr underkastadt, än uppoffrandet af vissheten derom, att Lagen är Domarens ovilkorliga rättesnöre.
Derföre att beskrifven
Lag saknas å ett begånget brott, eller alt detta ej är i Lagen uttryckligen upptaget, bör ingalunda förbrytaren blifva strafflös; men straffets bestämmande synes icke Utskottet påkalla någon utomordentlig åtgärd, enär det alltid, i nämnde fall, är
Domarens åliggande att, efter analogi från Lagens stadganden för de mest likartade förhållanden, utsätta ansvaret.
Denna pröfning tillkommer ofelbart
Domaren redan i första instantie, och Utskottet finner således icke något giltigt skäl, hvarföre Öfverdomstol, i mål som dit inkomma, skulle hafva serskild anvisning att för sitt domslut inhemta föreskrift från högsta och sisla inslantien, hvarigenom i sjelfva verket en instantie går för parten förlorad.
Utskottet biträder således motionen, hvad angår tvänne delar deraf, 4 Lag-Utskottets Betänkande N:0 i63. meo är i afseende på deri tredje, hvilken handlar om insättande på bekännelse, af skiljaktig mening.
Att luta en om mord, eller annan dylik grof missgerning i det närmaste öfverbevist person gå alldeles ostraffad, i följd af ett förhärdadt nekande, som, åtminstone i moraliskt afseende, ännu mera ökar hans brottslighet, sådant minskar Lagens anseende och kommer förargelse åstad. i8o3 års Kongl.
Bref förutsätter dessutom i 4-de momentet, för den anklagades insättande på bekännelse, det vilkor, att han visat sådan ondska och vanart, son göra hans vistande på fri fot för allmänna säkerheten vådligt; och detta förhållande anser Utskottet vara ett vigtigt skäl för vidtagande af omförmäkle åtgärd.
Det är klart, alt stadgandet härom icke bör tillämpas med mindre
Domareneger en på laglig undersökning grundad full öfvertygelse, att den anklagade är skyldig.
Att denna öfvertygelse aldrig skulle vara tillräcklig för den anklagades fällande, utan att härföre nödvändigt skulle fordras en bevisning, som framstår uti vissa på förhand bestämda former, det strider emot hvad senare tiders Lagstiftare i allmänhet antagit.
Emedan absolut visshet ej kan genom något bevisningsmedel erhållas, hafva de trott det, med få undantag, vara säkrast, alt låta bevisningens verkan ankomma på Domarens urskiljning och samvele, såsom gemenligen är förhållandet, der Jury dömer.
Nu utgår ifrågavarande undantagslag synbai ligen från den åsigt, alt Domarens öfvertygelse om den tilltalades skuld bör, under vissa bestämda förhållanden, vara tillräcklig grund att qvarhålla honom i fängelse, fastän hans nekande anses utgöra en betänklighet emot användande af strafflagens hela stränghet; och Utskottet tror derföre det klandrade stadgandet så mycket mindre stå i någon verklig strid med rättsbegrepp och Lagens allmänna grunder, som den, hvilken är tilltalad för urbota brott, kan efter Lag häktas redan på starka misstankar.
I följd af hvad sålunda yltradt blifvit, hemställer Utskottet vördsamt, att hvad fide Momentet i Kongl. Brefvet den sa Mars i8o3 innehåller derom, att, ”när skäl förekomma att straffet utöfver Lagen skärpa, äfvensom när på gerningen ej någon beskrifven Lag finnes, Öfver domaren må slika mål hos Kongl. Maj:t i underdånighet referera och Dess Nådiga yttrande afvakta,” måtte förklaras haf va upphört att vara gällande; men att motionen i öfrigt ej måtte till någon åtgärd föranleda. Lag-Utskottets Betänkande N:o 163.
Eli Ledamots serskilda yttrande bifogas.
Stockholm den 3i October 1834* 5 Reservation af Herr von Strussenfelt: ”Fastän jag, i likhet med Utskottet, tillstyrker bibehållande af stadgandet angående tilltalad persons insättande på bekännelse, har jag dock icke kunnat godkänna uppställningen i Betänkandet eller alla de af Utskottet till stöd för sin mening åberopade skäl.
Utskottet har utgå'lt från den åsigt, att en tilltalad, som, ehuru i det närmaste öfverbevist, dock fortfar i ett ihärdigt nekande, skulle derigenom i moraliskt afseende öka sin brottslighet.
Denna mening synes dock först och främst innebära en verklig motsägelse, ty, så länge brottsligheten icke är bevist och således ej till verkligheten bestämd, lärer man icke rirameligen kunna antaga någon förökning deraf.
För det andra torde äfven giltiga skäl finnas att betvifla, det nekandet af en juridiskt bevist förbrytelse är i sig en omoralisk handling.
Den juridiska bevisningen, om ock aldrig så fullständig, utgör icke någon absolut visshet, utan blott en större eller mindre grad af sannolikhet, som likväl icke utesluter möjligheten af ett förhållande, motsatt det som blifvit bevist, hvaraf också följer, att, ehvad juridiska bevis, som emot någon förebringas, det likväl kan vara möjligt att han är oskyldig.
Tvifvelsutan är detta äfven orsaken hvarföre ej blott vår, utan de flesta andra Lagstiftningar ansett nekandet af ett juridiskt bevist brott icke vara straffvärdt; ty hvarken sedelagen eller den borgerliga kan fordra, att någon skall åtaga sig en brottslighet, tvärtemot sitt eget medvetande.
Utskottet synes hylla den åsigt, att inga på förhand bestämda reglar böra hindra Domaren att, enligt sin öfvertygelse, fria eller fälla en tilltalad. , hvilket ungefär vill säga detsamma, som att ingen bevisnings-theori bör finnas annorlunda än i Domarens bröst.
Om jag också ganska väl inser, att man, genom hvad bestämmelser som helst, angående bevisningen, icke kan förekomma, det, vid tillämpningen deraf, ej mycket mäste bero på Domarens subjeclivitet, så synes det mig likväl betänkligt att låta honom helt och hållet samt i alla händelser efter sin öfvei tygelse afgöra hvad som är fullt bevis.
Till och med i England, der Jurvmän döma, har man ansett nödigt att bestämma vissa reglor, som desse, i afseende på bevisningen, 6 Lag- Utsiottets Betärilande N:o 163. böra följa, Ått så verkligen förhåller sig, finner iqan vid jemförelse af 4:e Boken 27m Cap. samt 3:e Boken 23:e Cap, i Blackstones Commentaries 011 the Laws of England.
Utskottet har ansett stadgandet om tilltalad persons insättande på bekännelse utgöra en undantagslag, hvilande på den åsigt, att Domarens öfvertygelse om den tilltalades skuld bör vara tillräcklig grund att qvarhålla honom i fängelse.
En sådan åsigt torde dock svårligen kunna försvaras, helst då man derjemte, såsom hos oss är fallet, antager, att icke Domarens öfvertygelse, utan en bevisning, som framstår uti vissa på förhand bestämda former, måste ligga till grund för beslutet om någons fällande eller Ingifvande.
Hvarföre skall
Domarens öfvertygelse vara tillräcklig grund, att qvarhålla en tilltalad, måhända för lifstiden, i fängelse, då densamma likväl är otillräcklig för att fälla honom till det lindrigaste ansvar?
Jag för min del vågar dock bestrida, att Domarens öfvertygelse om den tilltalades skuld, i något fall, utgör giltigt skäl för hans insättande på bekännelse, ty vilkoren derföre äro: 1:0 alt han skall i det närmaste vara öfvertygad ora ett groft brott, således mera än halft bevis förekomma emot honom; 2:0 att hans vanart och ondska göra hans vistande på fri fot vådligt.
Dessa tvänne omständigheter, isynnerhet den senare, lära icke kunna hänföras tiil Domarens öfvertygelse.
Bevisen om någons ondska och vanart finnas i hans föregående lefnad; de bestå uti facta, som helt och hållet ligga utom Domarens öfvertygelse.
Insättning på bekännelse utgör, enligt min tanka, ett moment i processen, hvarföre stadgandet derom icke bör betraktas isoleradt, utan i sammanhang med bevisnings-theorien och rättegångs-proceduren i brottmål.
Criininal-Juslicens närmaste och egentliga ändamål beslår onekligen i upptäckandet och bestraffandet af förbrytelser; men under sina bemödanden i detta afseende har den äfven att tillse, det icke oskulden förklaras brottslig och i följd deraf undergår bestraffning.
En Criminal-Justice, som vakade öfver rättvisan, så att inga brott blefvo ostraffade, och derjemte garanterade oskulden att aldrig blifva sakfälld, lemnade visserligen ingenting öfrigt att önska; en sådan fullkomlighet lärer dock aldrig uppnås; man kas endast dertill närma sig, och i samma mon detta lyckats, måste inrättningen anses ändamålsenlig.
Att upptäcka brott och betrygga oskulden utgöra alltså i Criminal-processen tvänne lika vigtiga moment, hvarå Lagstiftaren måste lemna samma uppmärksamhet.
Häraf följer också, att en Criminalprocess, som å ettdera syftemålet fäster större afseende, är felaktig; men deremot förtjenstfull, i mon den lyckats jemnt afväga dessa båda stridiga Lag-Utnholtels Betänkande N:o i63. 7 element, som söka uttränga hvarandra.
Grundsatsen ”bättre fria 1000 brottslige än fälla en oskyldig/’ eger såsom lagstiftnings-maxim icke något företräde framför motsatsen ”bättre fälla 1000 oskyldiga än fria en brottslig.”
Båda dessa ytterligheter måste till sina följder vara för samhället lika förderfliga.
Huru man än betraktar strafflagarnes ändamål, äro dock de fleste ense derom, alt afskrädning utgör en af deras vigtigaste bestämmelser, rnen detta syftemål förfelas helt och hållet, då brotten förblifva ostraffade; ty en hotelse, som sällan eller aldrig medförer någon påföljd , mäste ock förlora den deraf påräknade verkan.
Då man jemförer den här antagna Criminal-process med den, hvilken finnes på åtskilliga andra ställen, så vill det synas, som man i Sverige fästat mera vigt vid oskuldens betryggande än brottslingens upptäckande och bestraffande.
I England och flera andra länder fäller man, äfven i gröfre brottmål, blott på ett enda vittnes utsago, ja till och med på blotta indicier.
Hos oss deremot plägar ingen, i så beskaffadt mål, sakfällas, med mindre brottet blifvit af den tilltalade erkändt eller af tvänne sammanstämmande vittnen intygadt.
I England söker Domaren snarare att afböja den tilltalades bekännelse; men här anses den så vigtig, att 2:ne vittnen erfordras, för att fylla denna förmenta brist i bevisningen.
Om också Jurymän i några länder äro, såsom jag erinrat, förbundne att äfven i brottmål följa vissa i afseende på bevisningen meddelade föreskrifter, komma dock, såsom förhållandet alllid måste vara, der Jurymän döma, dessas åsigter och uppfattning af i sig sjelf mindre vigtiga omständigheter, alt bestämma beslutet om den tilltalades skuld eller brottslighet.
När man derjemte besinnar, att Jurymän döma utan appell och icke äro underkastade lagligt ansvar för sitt beslut, så torde man finna, att denna domstols inrättning ingalunda är gynnande för oskulden.
Jag tror mig icke heller säga för mycket, då jag påsiår, att i de länder, der Jury-inrättningär finnas för brottmåls behandling, flera oskyldiga sakfällas än der rättvisan skipas af ständiga, lagkunniga Domare.
Den, som gjort sig bekant med brottmålsannalerna i förstnämnde länder, torde icke finna delta mitt omdöme öfverdrifvet.
En anklagad är således, i följd dels af do,mstols-inrättningen, dels ock af bevisnings-theorien, i Sverige vida mindre utsatt för faran att blifva fälld än i de mesta andra länder.
Men just derföre att man hos oss, i motsats med de flesta andra Lagstiftningar, lemnat den tilltalade sådana förraoner i processen, att han svårligen lärer kunna åtminstone i gröfre brottmål, utan egen bekännelse åt saken fällas, så är det ock uppenbart, att, såvida Criminal-processen icke skall nedsjunka till betydningslösa former, 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o i63. oell strafllagarne förlora allt anseende, något medel finnes till motvigt emot denna ytterliga ömhet om oskuldens bevarande.
Såsom sådant måste, enligt min tanke, stadgandet angående tilltalad persons insättande på bekännelse anses.
Ehuru detta icke kan eller bör såsom straff anses, äro dock följderna deraf egnade att väcka fruktan hos den tilltalade för detta medels begagnande emot honom, samt kunna derföre, liksom straffen, verka afskräckaude.
Det omnämnde vilkoret för detta stadgandes tillämpning, nemligen att den tilltalade skall, i följd af visad ondska och vanart, vara vådlig för samhället, synes afven erbjuda ett ytterligare skäl för bibehållande af samma stadgande.
Då man erkänner
Statens rättighet att skydda sig och sina medlemmar
K så måste man äfven medgifva, att den eger emot dem, hvilka visa sig fiendtliga mot samhällsordningen, använda medel till förekommande af de angrepp och rätlskränkningar man från dessas sida har att vänta.
Skulle Staten icke hafva en sådan rättighet, vore den äfven ur ståndsatt att sörja för sin egen trygghet.
Betraktar man nu-en tilltalad persons insättning på bekännelse från denna synpunkt, så finner man, att detta, långt ifrån att vara rättsstridande, tvärtom mycket väl står tillsammans, ej mindre med rättvisans än klokhetens fordringar.
Man lärer icke heller med skäl kunna kalla detta bruk grymt och barbariskt; tvärtom synes det mig vittna om en stor humanitet, att vi, i de fall, då tilltalade personer, enligt de flesta fria folks Lagstiftningar, äro hemfallne till bödelsyxan eller de svåraste straff, åtnöja oss med att emot dem endast använda preventionsmedel.
Hvad åter angår första punkten i meranämnde Kongl. Bref, så har jag redan yttrat, att jag å densamma ej fästade synnerlig vigt.
Efter min tanke afser detta stadgande endast det fall, att en i Lagen bestämd förbrytelse utöfvas under eller med sådane försvårande omständigheter, att det å sjelfva handlingen i Lagen utsatte straff, skulle, enligt rättvisans fordringar, vara för lindrigt.
Ehvad man upphäfver denna i:a punkt eller ej, lärer Domaren, i öfverensstämmelse med Lagens öfriga stadganden, ändå vid så beskaffade händelser skärpa straffet.
Sådant synes dock icke kunna komma i fråga vid andra än absolut bestämda straff, ty vid de relativt bestämda är Domaren genom den honom lemnade latitud i stånd att afpassa straffgraden efter de försvårande eller förmildrande omständigheter, som beledsaga den brottsliga handlingen.
Jag har icke kunnat inse behofvet eller nöd - Lag-Utskottets Memorial N:o 164• 9 nödvändigheten af alt upphäfva det ifrågavarande stadgandet, och har icke heller derom kunnat öfvertygas af de utaf Utskottet åberopade skäl.” N:o 164.
Ankom till Exp.-Utsk. d. aa Kor. Memorial, i anledning af äterremiss af Utskottets Betänkanden N:o 131, öfver väckta motioner om upphäfvande af Lagens stadganden, angående qvalificerade dödsstraff och af skaff ande af andra sätt för verkställande af dödsstraff, än halshuggning, och N:o 138, öfver väckta motioner om upphafvande af Kongl. Brefvet den 17 October 1778, angående förekommande af barnamord.
Högvördige Preste-Ståndet hai till Utskottets förnyade handläggning återremitterat dessa Belänkanden; men som desamma äro af de öfrige trenne Riks-Slånden bifallne, lärer något vidare yttrande till svar å de meddelade återremisserne icke erfordras.
Stockholm d. 14 November i834» N:o i 65.
Ankom till Exp.-Utsk. d. aa Nar.
Betänkande, i anledning af så väl Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående ändring i 5:te Cap. 1 §.
Missgernings-B cilken, som ock de i sammanhang härmed väckta motioner.
Omförmälde Nådiga Proposition, hvilken samtlige Riks-Stånden till Lag-Utskottets handläggning öfverlemnat, åtföljd af de uti Högsta Domstolen och Stats-Rådet förda Prolocoll i ämnet, är så lydande: ”Genom Nådig Skrifvelse tinder den 5 Mars 1828 uppmanade Kongl. Maj:t Rikets då församlade Ständer att till Kongl. Maj:t inkomma med Bihang till R.
Fröt. 1834- 7-de Sami. 1 :sta Afd, 2'.dra Band. 2 t\\de Håftet, IO Lag-Utskottets Betänkande JV:o i65. underdånigt förslag till en förändring af i §. 5, Cap. Missgernings-Balken, hvarigenom det nu stadgade dödsstraffet i detta fall skulle alldeles npphäfvas; och Kongl. Maj:t förklarade dervid, att Kongl. Maj:t hade, i kraft af 87 §.
Regeringsformen, kunnat lill Rikets Ständer låta öfverlemna en formlig Proposition, rörande detta ämne, men då frågan angick helgden af Dess Konunga-värdighet och Majestät, hade Konungen hellre velat yttra den önskan , alt Rikets Ständer sjelfve afgåfve det i sådant afseende nödiga förslag.” ”Rikets Ständers underdåniga svar härå af den 12 Julii samma år innehöll, jemte anförde skäl, att Rikets Ständer icke trodde sig böra föreslå en lindrigare bestraffning af de mindre förbrytelser, som enligt 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken kunde åtalas, helst i anseende lill dessa det correctiv egde rum, att Kongl. Maj:t dels hade öppet att anbefalla åtalets inställande. dels också vore i tillfälle alt, genom mildring af Nåd, ersätta Lagens ofullständighet.” ”Om Kongl. Maj:t uti det ämne, hvarom ofvanberörde Lagrum handlar, alltid kunde följa sitt hjertås röst, så skulle, vid anmälan af så beskaffad fråga , Konungen icke någonsin tillåta åtal för förbrytelser emot Dess Egen Person.
Majit har ock vanligen, då sådane fall blifvit anmälde, der brottet tillkommit af obetänksamhet eller okunnighet, förordnat, att saken borde nedläggas; men Konungens enskilda känslor äro underordnade
Dess pligter såsom Statens Öfverhufvud, och när i betraktande tages, alt ett brott, föröfvadt emot hvarje medborgare, utgör en förgripelse emot hela samhällets rättigheter, hvilkas bevarande fordrar den brottsliges bestraffning, och att detta kraf blifver ännu mera bjudande, när det är Konungen, Drottningen eller Thronföljaren, som blifvit föremål för en brottslig djerfhet, så är det uppenbart, att begagnandet af den oinskränkta rätten att gifva nåd, utan noggrannt afvägande af Stats- och Samhällsordningens alla fordringar, skulle med skäl blifva ansedt såsom en svaghet å Regeringens sida, och att Samhällets bestånd skulle dymedelst finnas hotadt genom undergräfvande af dess grundvalar: ordning och vördnad för Lagarne.
Rikets Ständer hafva väl medgifvit, att ifrågavarande brott har serskilda gradationer, och att derföre tillämpningen af dödssträffet kunde j många fall komma att stå i strid med andra gällande Lagstadgånden, men Rikets Ständer hafva icke dess mindre velat bibehålla alla dessa brotts hänförande under ett straff: förlusten af lifvet, förmenande att correctivet läge i Kongl. Maj:ts rätt att göra nåd.
Det synes likväl hafva undfallit Rikets Ständers uppmärksamhet, att det beror af den brottslige att såsom nåd emottaga ådömda straffets förvandling, så att det följaktligen icke for - Lag-Utslottels Betänkande N:o i65. dras mera, än att den anklagade eger kunskap om
Konungens synnerliga obenägenhet att tillämpa nu gällande
Lag emot politiska brott, för att sälta Kongl. Maj:t i nödvändighet, antingen att icke låta åtala brottet, eller ock att icke låta verkställa den dom, som i målet faller.” ”Kongl.
Maj:t värderar, å ena sidan, Rikets Ständers omtanka att upprätthålla lielgden af Konungens Majestät, uttryckt i deras vägran till ofvanLerörde framställning, men, å andra sidan, föreställer Kongl. Maj:t
Sig äfven, att Rikets Ständer skola erkänna de skäl, som föranleda Kongl. Majit att önska en förmildring i Lagens stadgande uti 5 Cap. i §.
MissgerningsBalken; och är det i sådan öfvertygelse, som Kongl. Maj:t anser Sig, af Konungslig pligt, böra åter fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på vigteu af hvad här förut blifvit anfördt, hvarföre Kongl. Majit, efter alt i ämnet hafva hört Dess Högsta Domstol och Stats-Råd, förnyar Sin Proposition och föreslår Rikets Ständer, att i grundlagsenlig ordning antaga följande redaclion af i §. ali 5 Cap. Missgernings-Balken.
”Hvem som lasteligen talar eller skrifver något emot Konungen 3 Drottningen eller den, som till Efterträdare på Thronen förklarad är , straffes med fängelse ä fästning från Två till Tio år, med eller utan förlust af äran 3 allt efter brottet och omständigheterna dervid Ilos Ilöglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda Bonde-Ståndet hafva blifvit afgifne ålskillige, jemväl hit remitterade yttranden, dels emot och dels för bifall till den Kongl. Propositionen, såsom: af Herr Crusenstolpe3 hvilken, jemte erinran om förloppet vid behandlingen af detta ämne under 1823 års
Riksdag och de yttranden Friherre Anckarsvärd med flere då afgifvit, vidare förmält: alt uti den nu ankomna Nådiga Propositionen intet spår kunde upptäckas ens till försöket att uppdraga den vigtiga skillnaden emellan Konungens höga Individ, soia är oantastelig, och Konungen i sin Conseil, ehuru de der vidtagne åtgärderne och besluten äro underkastade offentlig granskning och conslitutionel räfst, samt lagligen kunna kosta Rådgifvarne förlust af lif, ära och gods.
Det vore orimligt, att vissa förgripelser emot Domare och Konungens Embetsman skulle gälla lifvet, enligt 18 Cap. 8 §.
Missgernings-Balken, under det förgripelser emot Konungen Sjelf i ansvarsväg stannade vid ett par års fästning.
De Protocoll, som åtföljde Propositionen, skulle utvisa, att man icke medgifvit ändring i 2 §. af 5 Cap., utan, för Stats-Rådets, Högsta Domstolns betryggande, bibehållit den svårare bestraffningen, lifvets för - 12 Lcvg-XJtskottets Betänkande N:o 165. lust, enär elt annat Lagrum bestämmer ”det straff, som närmast är till dödsstraffet,” redan för den, ,som efter hild fången varning ej afstår från och ej gittar fulltyga sitt tillmäle, att Hof-Rätt vrångvisliga dömt.
Man lunde föreställa sig tre förbrytare uppträda samtidigt.
En anklagar HofRätt inför Konungen att hafva vrångvisliga dömt, men saknar bevis, och kommer att straffas med 4o pär spö och lifstids fängelse, i kraft af 20 §. i 3o Cap. Rättegångs-Balken.
Den andre till viter Högsta Domstolen eller Stats-Rådet, att hafva i samma sak tagit mutor, i hvilket fall 2 §.' af 5 Cap. bestämde hans straff till lifvets förlust.
Den tredje går så långt i förgripelse, att han talar eller skrifver om Konungen, Drottningen eller den, som till Efterträdare på Thronen förklarad är, att de tagit mutor, i stället för Högsta Domstolens eller Stats-Rådets Ledamöter, och bestraffningen för denne fräcke förbrytare blefve, så vida den ifrågavarande Lagförändringen antoges, högst tio års fästning.
Serskild uppmärksamhet borde ock fästas på det, efter Herr Crusenstolpes förmenande, orimliga och grundlagsvidriga deri, att begagna ärans förlust såsom en straffbestämmelse för politisk förbrytelse.
Detta straff studsade tillbaka, om lagtillämpningen råkade i collision med allmänhetens öfvertygelse.
Det berodde icke af någon Lag eller någon magt i verlden, att beröfva ett stort snilie, en utmärkt förtjenst, en af opinionen hyllad person sin ära, för brott, som bero af politiska conjuncturer.
Svenska historien visade exempel af högt uppsatt® personer, som schavotterat in effigie för politiska brott, och derefter, under en annan Regent, blifvit åter insatte i alla sina fordna värdigheter.
Herr Crusemtolpe afstyrkte således den Kongl. Propositionen; och har han slutligen, i anledning af väckt fråga om behofvet att genom enskild motion lemna Lag-Utskottet tillfälle att sätta andra Lagrum i öfverensstämmelse med det Lagförslag, den Kongl. Propositionen innehåller, gjort den motion, att Utskottet måtte omarbeta hela Criminal-Lagen', af Herr Dalman, att han hänvisade till Ståhds-Protocollen i detta ämne vid 1823 års Riksdag, och trodde sig, på de af dåvarande Lag-Utskott anförde skäl, samt utur samma synpunkt, som synnerligast Friherr® Anckarswärd då utvecklat, böra afstyrka Propositionen; af Herr Hjerta: att han icke helt och hållet delade deras mening, som tro, att en orimlig Lag må qvarstå derföre, att något straff å det brott, hvarföre den blifvit stiftad, icke må tillämpas; men hvad den nu föreslagne Lagförändringen beträffade, så hade redan af Herr Crusenstolpe: > blifvit visadt det bristande sammanhanget emellan den Kongl.
Propositia - Lag-t/tshotteis Betänkande N:o l65. nen oell vissa der icke vidrörde Lagstadganden; och Herr Hjerta instämde »åledes i Herr Crusenstolpes framställning, med det tillägg, att man icke i ringaste måtto utmärkt och förtydligat hvad som egentligen menas med lasleligt tal, utan lemnat obegränsadt, åt Domarens magt, att från den mest skenbara förbrytelse draga slutföljder till ärans förlust och fästning.