Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag finner igen en Doter, som jag hållit för länges edan död; men jag finner henne invräk t i en Fabrik bl and dräggen af usla människor och förnedrad, ack Gud! til den l åghet, at ha beg ått den skamligaste gärning.
J ag, som älskat et obefläckadt namn och äran l ångt mer än mit lif, som bär ännu vedermälen däraf på detta sårade bröst ( slår sig för bröstet ) _ jag skulle bli Far åt et sådant missfoster?
_ CLARA.
Jag ber, värdes höra mig? -- CAPTEN ( fortfar ).
Föraktligaste, afskyvärdaste usling!
Hvarföre u ptäckte jag i dig et B arn?
Hvarföre dog du ej i vaggan eller i födseln?
Detta var det sista sl aget, som skulle aldel es k rossa mit hjerta.
75 CLARA ( under häftig grät ).
Om Ni verkligen är min Far; värdes då höra ert Barn och låta det f å förkl ara sin oskuld!
Men, hur k an, hur vil jag förklara den?
En del af penningarna har funnits hos mig.
Hvem har h aft nog svart själ at h a v elat smyga dem på mig och göra mig sak er til et brott, sör hvars minsta tanke jag skulle rysa?
Jag vil ej beskylla någon; men jag tycker mig finna häri den nedriga Agathas stämplingar.
Ja, ing en annan, än hon, h ar kunnat begå en så vederstyggelig gärning .
Hon h ar hatat och förföljt mig från början, och sökt kas ta skugga på min oskuld genom det mäst förnedrande tadel.
Du , som ser denna oskuld _ til Dig tar jag min tilflygt.
Om jag ej kan bevisa h enne för människor; nju ter jag likväl den trös ten, at Du och mit samvete bär mig vittne.
CEDERBERG ( til Capten ) .
Ja, hon är så visst oskyldig, som Ag atha är den bro ttsliga.
J ag känner bägges hjerta.
Er glädje, at h a uptäck t h änne, sk all snart bli äfven s å liflig, som nyss er fasa var stor.
NI-
NIONDE SCENEN. ALBERT.
FABRIKÖRN. CAPTEN. CEDERBERG. CLARA ( vid Alberts inkomst ) .
Ack ! min Älskare, min Bef riare kommer.
Jag ber om ursäkt, mina Herrar, at jag kommer oanmäld in.
Hvem af Herrarna är Fabrikörn Gråsten?
Jo, det är j ag, min Herre.
Hv em skulle Herrn vara?
Jag är Supercargör och heter Osander.
Mit ärende är at befri a ur sin fångenskap en oskyldig och hederlig Flicka, som varit en Martyr för er grymhet.
FABRIKÖRN ( som i sin tiltagande bestörtning aldeles förlorar contenancen ) Hon hör mig ej mera til, mi n Herre.
Vil Ni henne någon ting, så s täll ert tal til Herr Capten, hennes nyss u ptäckta Far.
SUPERCARGÖRN.
Herr C apten hennes Far?
_ Men hvad ser j ag, Clara?
Du är så bedröfvad.
Hu r k an man h a et sådant utseende, ef ter en så lycklig uptäck t?
77 CLARA.
Albert, mit hjerta sönderslits mellan två stridande känslor _ glädjen öfver at ha igenfunnit en Far och fas an öfver at ha blifvit anklagad för et brott, vid hvars blotta namn du skall rysa.
ALBERT ( med häftig het ) .
Hvad för et brott?
Fö r at ha bestulit min Pa. tron på en sto r summa penningar.
Och det som är försk räckli gast, man h ar funnit en del af penningarna hos mig .
Om hela verlden misstänk te dig för et sådant brott och om skälen vo re aldrig så sannolika; så kunde jag aldrig tro dig därom.
Ja, j ag vil inte heller misstänka henne.
Hon har altid u pfört sig så beskedligt.
_ SUPERCARGÖRN.
Och Ni däremot altid s å nedrigt.
FABRIKÖRN ( som repar mod ) .
Stå inte h är och v ar o tidig mot mig i mi t rum.
Sådant tål j ag inte, min Herre.
Rår jag före, at j ag måste stutsa något, då man f ann en del af pengarne på henne?
78 CLARA.
Barbar! det är mer än en gång, som j ag väg rat emotta dina penningar.
Om du tilböd mig all verldens rikedom, så toge jag den ej af din h and.
Här måste ligga något skälmstycke under altsammans och jag går inte med min f ot ur stället, förän jag får rätt uplysning i saken.
Ja et skälmstycke af Jungfru Agath a _ och det var det jag tänk t ifrån bö rjan.
CAPTEN. Gifve Gud! at det så vore -- som jag nu är beredd at tro; _ hur mång a so rgetårar besparades mig då icke!
TIONDE SCENEN. AGATHA.
SUPERCARGÖRN. CLARA.
AGATHA ( som kommer in ) .
Policebetj enterna här.
FABRIKÖRN ( ängslig och förbittrad ) Be dem dra för tus an i våld.
SUPERCARGÖRN. J ag för min del vil be dem vänta.
De torde ännu behöfvas.
79 vas. ( Til Agatha. )
Ja så, det är Jungfrun, so m haf t det besväret at sk affa Policebetjenterna hit?
Ja, det är hon, som erböd sig at gå; det var också hon, som gjort den sköna uptäck ten med stölden.
Och som talte så v ackert om Er och Clara, då j ag gick at söka henne ner i trägården.
Ja, jag tal te inte annat än sanning.
Jag svär, at det är den svarta själen, som gjort hel a anläggningen mo t Clara. (
Agatha vil tala , men kan ej , och kastar ögonen förvirrad omkring sig ) .
Åh nej , det är Jungfrun för beskedlig til.
Hon h ar gjort denna uptäckt, kan man tänka, af et innerligt hat til las ten och oegennyttig tilgifvenhet fö r sin Husbonde.
Pröfningen
PRÖFNINGEN. Komedi i En Akt.
_____ 1842.
B ARON . hans dötE MELIE , ung enka, trar.
M ARIANNE , hennes yngre syster, Kammarherren S CHYSSELBERG . Löjtnant W ILLNER . Magister S OMMERDAL , f. d.
Informator hos Baron.
Fru S OMMERDAL , hans Svägerska.
En Trädgårdsmästare.
En Bondgubbe.
En Gosse.
En Betjent.
Arbetsfolk, Gäster m. fl. _______
Scenen är i landsorten på en egendom, tillhörig Baronen.
(Theatern föreställer en vacker park, med en bosquet eller lusthus på hvar dera sidan; längre fram åt fonden stå tvänne större träd bredevid hvarandra, lemnande en öppning af några alnar mellan sig.
-- Till höger en grässoffa).
FÖRSTA SCENEN. M AGISTER S OMMERDAL (ensam stående midt på theatern) .
Det är ändå en egen sak att vara Informator, utan att ha några disciplar; man är så att säga ett slags inventarium.
(Härmar.)
Söte, gode Magister, gå ner till stallet och se efter Anders, Peter eller Göran; lille gode Magister klistra ihop den här lilla papplådan -- allt ska' den lille söte Magistern göra.
Ja, förbanna mig jag vet något hvartill jag inte skulle duga.
Liten lön har jag också; det är jämt och rätt att jag kan hålla mig hel och ren för att omgås i den
4 bättre societeten.
Det var helt annat när jag var Liber studiosus i Upsala och firade Wallborgsmässan och drack märg i benen den förste Maj.
Jag hade bestämdt blifvit biskop om jag endast fortfarit som jag börjat; men så fick jag i stället kondition och sedan så gick jag der jag gick.
(Nyser och snyter sig.)
Man har förkylt sig, gick utan nattröja härom dagen och gick sig svettig för att se på hur baronens dike der borta i myran stod fullt af vatten; men det går väl öfver.
-- Jag var en stör dansör i min ungdom och drack punsch; nu dricker jag vatten, ty si, baron är nykterhetsvän och således äfven jag.
Baron är för öfrigt en hedersman, han är min för detta discipel, och döttrarna se'n, hyggliga flickor båda två, fast det va' sant, den ena är då ändtligen enka, och det var väl att hon blef det, ty det var ett dåligt val sali' frun gjorde; också blef flickan olycklig med sin man, men så dog han; nu får hon välja sjelf.
(Snyter sig.)
-- Man säger att det i dag blir en fäst här på gården, att man skall föra opp ett
5 spektakel; det lägger jag mig inte i.
Jag föraktar histrionum levis ars, det vill säga pickelhäringars lätta konst; sådant där kan roa barn, men inte en verklig artium liberalium Magister, som är den lärdaste i hela huset, ja, i hela socknen. -- Man är rigtigt rädd för min lärdom, jag har något visst respektabelt med mig och -- -- ANDRA SCENEN. M ARIANNE (från höger. ) M AGISTER S OM MERDAL . mer häftigt inspringande och fattar i Magistern) .
Marianne (till höger om Magistern, kom-
Söta, gode Magister!
Magistern (till venster om Marianne) . Hva' står på nu då?
Är papegojan ute nu igen, så att jag ska' ta fatt på'na?
Hon bet mig i det här fingret härom dagen; ärret syns ännu, fast det har kommit något bläck på.
Marianne.
Nej, men söta Magister säg ja, säg bara ja.
(Klappar honom.)
Nå, hva' ä' de hon vill?
Låt bli fracken -- låt vackert bli den der knappen, han ä' lös. -- Nå, efter jag inte slipper så, hvad är det då?
6 Marianne.
Gode Magister, var så söt och blif en gud!
Magistern (förundrad) .
En Gud?
Ja, det ä' Magistern den ende som duger till.
Duger jag att vara en Gud också?
Det felades bara.
Ack, jo. Ser Magistern, det är pappas namnsdag i dag, och nu har Kammarherren hittat på en tableau vivant, föreställande Frithiof och Ingeborg. -- Löjtnant Willner ska' vara Frithiof och Emelie Ingeborg -- och nu fattas bara Guden Balder, som de skola knäfalla för.
Mycket främmande ä' bjudna, och de skola i all tysthet samla sig hos trädgårdsmästarens.
Det der ska' roa pappa.
Magistern?
Jaså, nu förstår jag; ska' jag vara den hvite Guden?
Dertill behöfs ju ingen lefvande menniska, utan bara ett träbeläte.
Men alla säga att Magistern passar bäst till det.
Söta Magister, säg bara ja!
Men huru ska' man väl få en passande klädsel?
7 Marianne.
Åh jo; vi ska' drapera Magistern med ett lakan och brutna servetter.
Jungfru Märtha kan bryta servetter så innerligt vackert.
Den hvite guden, som Balder kallas, bör väl vara hvit?
Jo, jo men, ska' han så vara, men destomer afbryter ansigtet med sin rådnad, och då blir icke illusionen fullkomlig; man ser inte en Gud, utan man vet att det är jag.
Det kan lätt hjelpas; vi pudra Magistern i ansigtet.
Pudra in mig?
Ne-ej, jag tackar ödmjukast.
När jag hvarken gift mig eller gifvit mig in vid tullstaten, så låter jag inte pudra in mig midt i fysionomien.
Ne-ej, det blir inte af.
Lilla goda Magister!
Nej, hör hon, nej! Marianne.
Men det är jag och Emelie som ber Magistern så vackert.
Det är ju sant, ni håller af oss?
Ä' de inte så?
Magistern har ju tusen gånger burit oss på sina armar, vi ha ju som barn klappat och smekt Magistern,
8 fast det inte nu går an, sedan vi blifvit stora.
Ni har ju aldrig kunnat neka oss något.
När Magistern var sjuk, satt ju jag och Emelie vid hans säng och gaf honom soppa då han var törstig!
Vi hålla ju så mycket af Magistern, och nu vill han inte vara med om att roa oss.
Ja-ha, hon talar så vackert som Cicero pro Roscio.
Jag blef i hast nära rörd; goda barn äro de också, fast det var sant, den ena är enka.
Nå, jag ska' se till hvad jag kan göra.
Tack söta, lilla, goda Magister.
Jag visste väl att Magistern inte kunde neka, när hans lilla Marianne bad -- -- Magistern (infallande) .
Låt bli den der knappen har jag sagt, hon ser ju att han hänger nästan alldeles lös -- hm, hm.
Marianne (fortfarande) .
Tack, tack, söta Magister.
-- Ack, hvad det skall bli roligt.
Magistern (undersökande knappen) .
Sådant der dekarteradt kläde ä' så skört som
9 fnöske; der är en hel repa vid knappen.
-- Det är ändå knappt tio år se'n han syddes.
Nåh, vet Magistern något?
Ne-ej, hvad är det då?
Det måste stickas ihop med silke.
Jo Willner är kär i Emelie han också.
Han också?
Hon vill väl inte säga, att jag är kär i hennes syster?
Nej, Kammarherren Schysselberg menade jag.
Nå, ä' det så underligt?
Willner är uppfostrad i huset, och är en rätt hygglig gosse, fast han inte kan någon latin.
Jag präntade nog med honom.
Men ser Magistern det underligaste är, att Emelie inte vet, hvilken hon skall tycka mäst om, Willner eller Kammarherrn.
Jaså, hon är i valet och i qvalet; incidit in Schyllam qui vult evitare Carybdin.
Det blir väl slutligen någon kan jag tro.
En nitlon års enka är så godt som bara barnet, fastän hon enligt lag är myndig.
Marianne (ser utåt scenen till höger) .
10 Der komma pappa och Emelie, låtsa inte om att jag sagt Magistern något.
Jag har ju rakt ingenting fått veta?
Magister; pappa kunde första att jag hade något att säga Magistern, och det får han inte.
Magistern får lof att gå sin väg, jag blir så gerna qvar jag.
Ja, det är klart, att man, då man talar vid en person, alltid har något att säga honom, annars tege man väl; men jag går också; de tycks vara i djupt samtal och jag är inte nyfiken. -- Förstod hon den piken?
(Går åt venster.)
TREDJE SCENEN. B ARONEN , E MELIE (komma från höger) . M ARIANA .
Baron (till höger om Emelie) .
Du har således bestämt dig att välja; nåh, ja, det har jag ingenting emot, det misslyckades så pass då min salig hustru företog sig att utse en man åt dig, att jag hälst ser, att du väljer sjelf, så att ansvaret inte drabbar mig, om det lyckas mindre väl.
11 Emelie (till venster om Baronen) .
Ja, min far, men jag vill välja klokt; jag vill inte endast följa mitt tycke, jag vill lära känna min tillkommande mans karakter, hans lynne, hans hjerta, då det blir sig sjelf lemnadt.
Den der sköna fernissan, hvarmed hvarje älskare betäcker sina fel, nötes snart bort hos mannen; jag vill derföre pröfva dem.
Baron (skrattande).
Ja så, det är en ypperlig plan, som du lärt dig i romanerna; du kan till exempel låta någon gå ut på bron vid sågverket, och ha en docka på armen, som ser ut som ett litet barn och passa på då herrarne äro i grannskapet; barnet fälles i vattnet; den föreställda modren ger till ett anskri; herrarne hoppa bums i strömmen och rädda barnet, och den som bär fram den genomblötta dockan till ditt ombud, blir din man.
Det är ett slags prof. -- Du skickar en gammal gumma mot dem på vägen; hon tigger; herrarne åhöra med mycken rörelse hennes historia och ge henne penningar.
Den som ger en riksdaler till den fattiga, är en ädel man
12 och får ditt hjerta; men den som bara ger en sexstyfver är en barbar och han får korgen.
Det är åter ett annat prof. Emelie.
Nog gäckeri, min far, min plan är allvarligare.
Pappa kan ha rätt i, att prof aldrig äro af den natur, att man kan derefter rätta sitt omdöme; men ett fruntimmer har aldrig tillfälle att se den som en gång skall ledsaga henne genom lifvet, i sitt hvardagsskick, han må vara så länge som helst i hennes sällskap.
Han glömmer sig aldrig, utan visar sig alltid annorlunda och bättre än han är.
Le således inte min goda pappa åt din Emelie, om han åtminstone en gång vill se den, hon skall välja till man, i ett obevakadt ögonblick, då han handlar utan att tro sig vara sedd.
Marianne (till höger om Baronen).
Deri har Emelie alldeles rätt.
Jaså, det tycker du också?
-- Ja, ni kan ha rätt, barn; men huru ett sådant prof skall vara beskaffadt, faller sig inte rigtigt tydligt för mig.
Jag har också länge tänkt på
13 saken och sluteligen kommit på en plan, som jag tror skall lyckas.
Nåh, låt höra.
Jag vill nemligen inte allenast pröfva deras hjerta, ty det kan vara vekt och själen ändå ha andra fel, som göra en man odräglig.
Min salig Jaques var derpå ett exempel.
Om jag endast såg till ett godt, vekt hjerta, så har Schysselberg ett stort företräde framför Willner, ty han är så lättrörd, att han knapt utan brytning i rösten kan deklamera ett skönt skaldestycke.
Men Willner då?
Du känner honom från barndomen; han har alltid varit en god, hederlig gosse, och hans utseende är behagligt.
Det är sant, men jag känner honom inte ändå; man kan vara god som barn och bli rätt elak sedan.
Jag vill, om jag kan, kasta en blick in i hans själ sådan han nu är.
Deri gör Emelie alldeles rätt; hon har samma tanka om den saken, som salig mamma.
Ja, Er mor var ett örträffligt
14 fruntimmer; hon hade sitt värde i hjertat och fordrade det af andra.
Ja, salig mamma såg bara till en menniskas själsegenskaper.
Vet pappa hvad hon ofta sa' till oss?
Nej, hur' sa' hon?
Barn, sa' salig mamma många gånger.
(Till Emelie.)
Ja, du Emelie hörde det likaså väl som jag.
Barn, sa' hon, om ni någon gång skolen välja Er en make, se då alltid på hans hjerta, på hans lynne, och fäst inte afseende på hans sätt att vara och hans utseende; pröfva hjertat framför allt.
Jag igenkänner min förträffliga Klara i de orden. -- Ja-så, er salig mamma sa' så?
Marianne, Ja, det sa' hon och tilla' alltid:
"så gjorde jag då jag gifte mig med pappa."
-- Ack, hvad salig mamma höll af pappa!
Ja, och jag älskade henne innerligare, än hon ens anade.
(Torkar sig i ögonen.)
"För si", sa' salig mamma, "då jag valde Er goda far till man, såg
15 jag endast på hans ädla hjerta, hans milda sinne och hans öppna själ.
Det gjorde att jag alldeles inte, som en annan flicka kanske hade gjort, fastade mig vid, att han har en ful näsa."
Baron (tar sig omedvetet om näsan).
Ja så, sa' salig mamma det?
-- Men Emelie, säg hurudant är ditt prof? Emelie.
Pappa får inte skratta.
Då jag för en stund se'n skrattade, trodde jag inte att din plan var allvar; den föreföll mig nästan för romanesk.
Att pröfva menniskor är ett lifstids-studium och går inte så vigt för sig, som i ett theaterstycke.
Mitt prof är mycket enkelt, -- bara pappa inte skrattar åt mig.
Åh, nej, pappa har ju lofvat.
Låt oss få höra.
Jag är bra nyfiken.
Ja, berätta, min lilla menniskokännerska.
Pappa vet att Magister Sommerdal har en bror som är Pastor i nästa församling.
Pappa mins troligen hans svägerska, den der sköna flickan, hvars
16 fägring vi alla beundrade, den der flickan med förgät-mig-ej-ögonen som Hofmarskalken på Kathrinelund alltid sa' -- Baron.
Nåh, vidare, hvad hör det till profvet?
o, ganska mycket.
Pappa vet att den vackra flickan förlofvade sig med en ung karl; han öfvergaf henne; hon fick hektik och dog då hon fick underrättelse att hennes älskare gift sig med en annan.
Jo, jag mins den ömkliga historien.
-- Nå, vidare.
Nu har jag talat vid fru
Som merdal, som alltid varit min vän, att hon under ett främmande namn skulle berätta händelsen för Willner och Kammarherrn.
Nå ja, det blef väl några exklamationer kan jag tro, och dermed slut.
Det profvet duger inte, min lilla Emelie, och det derföre, att det inte är något prof.
Låt dem så gerna läsa en roman och ge sitt omdöme.
Pappa vet inte ännu allt.
Hon ska' säga till Schysselberg, att Willner är den nedrige älskaren, och för Willner skall
17 hon säga, att Schysselberg är den, som öfvergett flickan, som i berättelsen ännu lefver, och döende begär ett samtal; ingenting vidare.
Saken ta's så, att man ber Schysselberg leda Willner och Willner leda Schysselberg på rätta vägen.
Det der blir en vacker historia; de komma ihop att duellera.
Det fruktar jag inte, utan bara att de inte åta' sig kommissionen.
Ja-ja men, kommissionen är också inte synnerligen behaglig.
Pappa finner således att profvet är dubbelt.
Först får jag se huru de uppfatta den arma flickans lidande och den trolöses brott; -- det är ändå det minsta.
Se'n får jag se om de utan någon annan drifkraft än sitt eget hjertas, vill uppoffra möda eller lugn för att trösta en olycklig; men dessutom får jag se om någon af dem vill begagna det vapen de fått för att skada hvarandra i pappas ögon eller mina.
-- De frukta hvarandra, det vet jag.
Din plan är slug nog.
-- Det senare i synnerhet pröfvar mannen; har
18 man nemligen något anlag för dåliga handlingar, är det troligast att man begår dem, då man är afundsjuk på en rival och genom en sådan tror sig kunna bli af med honom.
Pappa gillar således min plan?
Det var likväl bra att du inte ställde till det der på egen hand.
-- Det må gå huru det vill, så slutas allt ändå på skämt; jag ska' ställa't te' rätta om herrarne bli heta.
Ack, ack, hvad det blir roligt!
Men, Emelie, om begge uppföra sig på samma sätt, då är du den narrade.
Hvilken ska' du välja, och hvilken ska' du afskeda?
Tyst nu.
Der komma de begge opröfvade herrarne.
Det vore kanske bäst att vi gingo vår väg; de ha' måhända något att talas vid.
Jag måste laga så att jag får bort pappa, ty jag vet något, jag, som inte han får veta.
Kom, pappa, jag ska' visa pappa vårt lilla erimitage, det är upprepareradt.
Ja-så, de unga ha' ett erimitage,
19 nå, jag kan säga; det är väl ämnadt som en tillflyktsort för lilla Marianne, då hon tröttnar vid verldens buller.
De gå åt venster.)
FJERDE SCENEN. K AMMARHERREN . W ILLNER . E N T RÄDGÅRDS MÄSTARE (komma från höger).
Kammarherren (till höger om Trädgårdsmästaren) .
Se här, trädgårdsmästare, ni ska' anskaffa en stor, hög tunna, ju högre ju bättre och ställa här mellan träden, (visar honom) något bakom på den der upphöjningen.
Ni ta'r alla trädgårdsdrängar och folk till hjelp och klär henne efter den här ritningen (lemnar honom ett papper).
Der står med bokstäfver märkt huru det skall vara.
Trädgårdsmästaren (till venster om Kammarherren) .
Ska' tunnan klä's utanpå?
Kammarh.
Du är ett nöt, det förstås, -- Utanpå.
Trädgårdsm.
Ja-så, nu förstår jag, men jag tänkte -- -- -- Kammarh.
Befattar du dig också med att tänka?
-- Gå din väg och skaffa en
20 tjenlig tunna; hög ska' hon vara.
-- Gå nu!
(Trädgårdsmästaren går ut till venster.) -- Har Löjtnanten skaffat sig en passande drägt för Frithiof?
Jag har en gång sjelf utfört hans rôl i en tableau vivant, men den här gången kan jag inte, ty jag måste deklamera några verser till baronens ära och delta i kören, för att inte säga dirigera det hela.
-- Löjtnanten ser så ledsen ut i dag.
Willner (till venster om Kammarherren) .
Ja, jag har i dag varit vittne till en olycka, fastän jag hoppas att den inte blir så stor, som den kunnat bli.
Låt höra; ja så, här händer också olyckor här nere; i Stockholm går ingen dag förbi, som inte någon ihjelköres och innebrännes eller dylikt.
Två unga bönder gingo i dag bittida ut på jagt; de viste inte af hvarandra.
I morgondimman får den ene se något svart på sluttningen, och han tror att det är orren och skjuter.
Ett skri hördes, han hade träffat sin vän.
21 otröstlig; den sårade afdånade och fördes hem.
Nåh, dog han knall och fall?
Nej, han vaknade åter; jag kom just förbi.
Ni skulle hört den arma hustruns jämmer och barnen, som stodo omkring sin far! -- Det var sönderslitande.
Vi undersökte skadan; jag vill hoppas att fastän han fått skottet i bröstet, kan han räddas.
Den sårade hade lyckligtvis haft sin plånbok på sig och kärnskottet hade kommit midt i sedelbundten.
Ha, ha, ha! det der är ett räddningsmedel, som vi något hvar få vara utan.
Det är också en olägenhet, att en officerslön är så knapp, att man skjuter genom hans plånbok med sparfhagel. -- Nåh det var ju bra.
-- Men Löjtnanten ser ändå så sorgsen ut.
Jag är inte sorgsen, men jag kommer alltid i en högtidlig sinnesstämning då jag tror mig se spår af Guds försyn.
Ja-ha -- Guds försyn -- ja-så -- A propos, hur länge har Löjtnanten varit i tjenst?
22 Willner.
I sex år.
Ja-så, ja, jag kan höra det, att Löjtnanten inte ä' så rasande nyligen kommen in på regementet.
Vi börja sällan att tänka på Guds försyn förr, än vi ro nära pensions-mässiga.
Dessutom äro olyckor endast skuggbilder på lifvets tafla; utan dem fick hon ej relief, och då man ser lifvet från en högre ståndpunkt, så förfalla alla små bekymmer till ett intet.
Willner (småler) .
Det kan vara rätt, men jag innehar inte ännu den högre ståndpunkten.
Det är skada det.
-- Löjtnanten är ju gammal bekant här i huset; Baronen har ju gjort hans fortune?
Han är min välgörare; då min far dog, blef han min andre far; han gaf mig bildning och har gjort mig till hvad jag är.
Ja, till Löjtnant.
Till en menniska, som åtminstone önskar att vara så god som möjligt.
Det är ganska vackert af Löjtnanten.
Det der var mig
23 en lustig patron.
Baron är således Löjtnantens andre far, sa' han; förlåt mig, hvad var Löjtnantens salig herr far?
Inspektor på ett af Baronens gods.
Kammarh. (något stolt) . Ja-så; det fägnar mig att få göra Löjtnantens bekantskap; jag har länge känt Baron och fröken, och under deras sejour i Stockholm om vintrarna, har jag alltid freqventerat deras hus; men här på deras landtgods har jag aldrig varit förr; det är ett skönt ställe; men, det måste ändå vara tråkigt att vistas på landet hela året om?
Löjtnanten är helt säkert här bara på besök?
Ja, jag är bara på besök, men jag arrenderar en liten egendom i grannskapet, der jag bor.
Löjtnanten borde vara i Stockholm; der är det enda ställe, der man kan göra lycka; man blir bemärkt, man kan få sig bekantskaper; man kan skaffa sig kanaler till högre ort, med ett ord -- endast i Stockholm kan man vänta lycka i befordringsväg.
Den kan man, hoppas jag,
24 finna hvar som helst, endast man med nit och duglighet söker uppfylla sin pligt.
Löjtnanten är mig en skarp satirikus; ha, ha, ha! verkligen rätt bra sagdt, på min ära; men raljeri a part; om Löjtnanten behöfver ett ord till vederbörande, så känner jag vägarna.
-- Jag känner vägarna, herr Löjtnant, och är en infödd Blasieholmare.
Kammarherren är allt för god; jag tackar emedlertid -- -- Kammarh.
Åh, betyder ingenting, vänner emellan.
-- Vi äro ju vänner? -- här ute på landet.
Jag tackar, herr Kammarherre; vi äro vänner -- (med någon tonvigt) här ute på landet; -- när jag ser att blott duglighet ej förslår, skall jag anmäla mig hos Kammarherren.
Men nu om något annat.
Hur går det med vår tableaux vivant?
Det var bra att påminna mig om den saken; ja, vi ha' beslutit, fröken och jag nemligen, att tablån skall föreställa det ögonblick, då Frithiof och In-