Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lag, som hos oss stadgar hvad och huru mycket man må i testamente gifva, sönderfaller i tvenne till såväl grund, som innehåll vidt åtskilda delar.
Den ena af dessa, som bestämmer förhållandet efter landsrätt, hemtar sin hufvudsakliga grund från den urgamla traditionen om vigten af bibehållandet inom slägten af dess odaljord oförminskad från den ena generationen till den andra, hvaremot den i de fleste andra civiliserade nationers lagstiftning inlagda omsorg om barnens rätt till arf efter föräldrarne synes hafva varit fremmande för stiftarne af vår nu gällande landsrätt, hvilken, under det den förbjuder allt bortgifvande af arfvejord, tillåter fader eller moder, sorn ega endast aflingejord eller lösegendom, att borttestamentera alltsammans från barnen, allenast desse, om de omyndiga äro, erhålla under viss tid den afkomst deraf, som till föda och uppfostran anses skälig.
Att en lag, som sålunda åt den ena medgifver en obegränsad frihet, men för en annan, som tilläfventyrs ej eger annat än arfvejord, stadgar ett absolut tvång, ej kan vara utgången ur allmänna rättsprinciper, utan måste härleda sig från förhållanden, som varit egna för den tid, hvarunder densamma tillkommit, torde vara lätt att inse.
Förklaringsgrunden är ej eller svår att finna.
Angelägenheten att konsolidera familjens eller slägtens makt och betydenhet fick nemligen icke af lagstiftaren förbises på en tid, då Statssamhället, ännu i sin första utveckling, betydde för den enskilda intet, men slägten deremot, som ut - Lag-Utskottets Betänkande N:o 13.
49 gjorde en för sig sjelf bestående del af Staten och ensam skyddade hans person och egendom, allt.
Stadgandet att jord, som hörde någon af slägten till, ej fick utan öfriga slägtmedlemmars bifall försäljas, än mindre bortgifvas, torde vid sådant förhållande finnas så mycket naturligare, som jorden på den tiden utgjorde slägternas nästan enda tillhörighet och innehafvandet deraf vilkoret för medlemmarnes fria existens.
I mån af Statens fortgående utbildning hafva dessa förhållanden likväl väsendtligen förändrat sig, och arfvejordsprincipen eger numera hvarken i allmänna tänkesättet eller lagstiftningen samma giltighet som t fordna tider.
Den är ock till sin natur fullkomligt oförenlig med den grundsats, hvarå testamentsrätten sig stöder och kan icke i en rationel lagstiftning med denna stå tillsammans.
Det är på dessa skäl jag reserverar mig mot Utskottets förslag i hvad det afser arfvejordsprincipens fortfarande tillämpning på landet i så måtto att arfvejord ej skulle få till annan än skyldeman genom testamente bortgifvas; och är det endast för den händelse att berörde förslag vinner framgång, som undantags-stadgandet om makars rätt att hvar åt annan på lifstid förläna arfvejord blifver erforderligt.
Om, med uteslutande af nu anmärkta bestämmelser, Utskottets förslag i öfrige delar vinner det godkännande, jag för min del anser detsamma böra erhålla, blifver testamentsrätten för stad och land lika samt ordnad i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de af Lag-kommittéen och Lagberedningen dertill framlagda förslag.
Af Herr Wetterberg, med hvilken Herr Kistner sig förenat: ”Utskottets förslag i § 1 och 1 mom. af § 2 har jag icke kunnat biträda.
Då förslaget häri lemnar rättighet att, der bröstarfvinge ej finnes, bortgifva hälften af sin qvarlåtenskap, d. v. s., hvad fastighet angår, både arfve- och aflingejord, kunde man, vid första påseendet, inbilla sig att syftningen till en friare testamentsrätt blifvit afsedd och befordrad; men besinnas åter att, efter nu varande lag, man kan borttestamentera all sin aflinge-jord, äfven om man har bröstarvinge, under det att deremot arfvejordén är helt och hållet undantagen ifrån sådant förordnande, inses lätt, att förslaget leder mera till inskränkning än utvidgning af testaments-friheten efter landsrätt, så framt det torde vara uppenbart att för närvarande och kommande tider mängden af aflinge-fastigheter skall öfverväga mängden af ärfda.
Den uråldriga grundsatsen att kunna förfoga huru man vill öfver den jord, man sjelf förvärfvat, men lemna till arfvingar den jord, man, såsom arfvinge, från förfäder emottagit, kan lätt försvaras på de grunder, som ligga i den naturliga skillnaden i de olika fången.
Det är visserligen sannt, att rättigheten till den gällande arfsordningens förändring genom testamente ordnas lyckligast och bäst efter hvad som är klokast och nyttigast och att en så bestämd grundsats icke är i denna lagstiftnings-fråga gifven, att icke grundsatsen, när den en gång finnes strida mot det erkändt nyttiga, bör vika; men det är just det nyjttiga i förslaget som, under ännu varande tidsförhållanden, skäligen må betviflas.
Åtminstone har jag gjort mig följande föreställning: får arfvejord å landet genom testamente bortgifvas, så är det ingenting sorn hindrar att, ifrån generation till generation, ett af slägtens barn, hvart efter annat, blir ensamt egare till hälften af arfvej orden, der icke ur annan egendom (förvärfvad fastighet eller lösören) medsyskons laglott kan utgå, och till hela arfvejorden, om laglotten kan utgå; och torde, i följd häraf, hvad genom Kongl. Kun - 20 Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. görelsen angående jemkningar i Riksståndens privilegier den 6 April 1810 och Kongl. Förordningen den 27 i samma månad och år blifvit, till förekommande af Fideikommissers framgena bildande, afsedt, lätt neutraliseras, äfven om man icke tager i beräkning de så för ögat ringa framstående omständigheterna att den bortgifna arfvejorden skall i testamentstagarens hand behålla arfvejords egenskap och att bördköpt jord skall, enligt förslagets 3:dje §, vara börd eller lösning underkastad.
Likaså synes det, i följd af denna nya lag om testamentsrätt öfver arfvejord, kunna inträffa, att hvad som åsyftats genom lagen af den 19
Maj 1845 om den s. k. lika arfsrätten, kan i viss mån förfelas för närmaste framtiden eller intill dess ”folkets föreställningssätt” om sistnämnda lags billighet och rättvisa hunnit full mognad.
Låt ock denna föreställning vara ett blott ur luften framstående spöke, så är likväl lagförändringen af intet behof, åtminstone icke något allmännare, påkallad.
Behofvet skulle kunna sökas endast uti ifrandet. att få testaments- och gåfvolagarne för land och stad alldeles lika, till förekommande af så väl enskildas som domares bryderi vid tillämpningen af dem; men icke har man genom Utskottets förslag kommit en hårsmån närmare detta mål.
Så t. ex. finnas i förslaget de skiljaktigheter emellan stads- och lands-rätt, dels att man efter den förra må genom gåfva afhända sig hälften af jord, hus eller tomt, ehvad det är årfelt eller afiadt, men att man, efter den senare, ej må bortgifva något alls af arfvejord, och dels att, enligt 2 8, ingen må om arfvejord å landet förordna till förmån för annan än den, som är inom börden, då deremot slikt vilkor ej stadgats för bortgifvande af ärfd fastighet i stad.
Det är detta försök att göra frågan om utvidgad testamentsrätt för stad beroende af framgången åt det, som man i testamentslagen för landet vill göra gällande, som under flera Riksdagar, eller ifrån tvenne år från sanktionerandet af lagen om den lika arfsrätten, gjort det omöjligt för städerna att öfver förvärfd egendom bekomma lika testamentsrätt med landet, ehuru ingen gerna kan bestrida billigheten och rättmätigheten af denna städernas fordran.
Så länge det är ett helt olika förhållande med arfvejord i stad och dylik jord på landet, och detta förhållande af fordno torde än länge räcka, skall en olikhet äfven i lagstiftningen om dessa jordegendomar vara förnuftig; och om det påstodes att en vis Styrelse ej kunde sanktionera en förändring af testamentsfriheten efter stadsrätt med mindre än att derom stiftades alldeles enahanda lag för stad och land, ville jag, till vederläggning af en sådan, efter min tanke, oriktig uppfattning, endast hänvisa till den ifrån Kongl. Maj:t under innevarande Riksmöte aflemnade Nådiga Propositionen om bördsrättens upphörande i stad, men icke på landet.
Som jag således ansett att det felaktiga i lagen om testamentsrätt för stad bör och ganska väl kan afhjelpas, utan att dermed förknippa en alldeles onödig och, såsom jag föreställer mig, skadlig ändring i lagen för landet, har jag i Utskottet biträdt Herr Björcks motion, hvilken innehåller att, ”med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, angående utvidgad testamentsrätt efter stadsrätt, 4 och 5 88 i 17 Kap. Ärfda-Balken, samt 1 mom. 3 8 8 Kap. Jorda-Balken måtte erhålla följande förändrade ordalydelse: Ärfda-Balken. 17 Kap. 4 §. 1 mom.
Aflingejord å landet och fast egendom i stad, den man sig förvärfvat, må man i testamente gifva till hvem man vill, skyld eller oskyld.
Samma lag vare om lösören, ehvad de äro ärfda eller förvärfda. Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. 21 2 mom.
Af ärfd fast egendom i stad må man ej genom testamente bortgifva mer än hälften, der bröstarfvinge lefver efter.
Finnes ej bröstarfvinge, må man all egendom i testamente gifva. 8 5.
(Lika med Lag-Utskottets förslag i SS 4. mom. 1).
Jor da-Balken. 8 Gap. 1 mom. 8 3.
”Af ärfd fastighet i stad ma man ej bortgifva mer än hälften, der bröstarfvinge finnes.
Sker det, håfve bröstarfvinge makt det att återkalla, då han död är, som det gaf. E ger man jord, hus eller tomt i stad, den man förvärfvat, håfve våld bortgifva den till hvem man vill”.
Genom antagande af denna förändring skulle ock, såsom Herr Björk i sin motion erinrat, den olikhet, som nu eger rum i afseende å Ridderskapets och Adelns dispositionsrätt -öfver förvärfvad fastighet i stad och ärfd eller förvärfd lösegendom derstädes, i jemförelse med öfrige medborgares dispositionsrätt deröfver, försvinna.
Utskottets förslag i 2 mom. af 2 §, om makas rätt att åt den öfverlefvande, till besittning på lifstid, förläna arfvejord, der bröstarfvinges laglott derigenom ej förnärmas, hvilket senare uttryck, ifall förslaget om arfvejord å landet ej antages, i stället skulle betyda halfva arfvejorden, är på högsta billighet grundadt; och heldre än att, på sätt inom Utskottet blifvit ifrågasatt, den efterlefvande makans inträde i nytt gifte skulle medföra besittningsrättens förlust, måste man väl ur sedlighetens synpunkt vilja att, besittningsrätten får, såsom förslaget innebär, äfven i nämnda fall behållas; och torde i detta afseende ett moment till 17 Kap. 1 § Ärfda-Balken böra antagas af följande lydelse: ”Man och hustru vare dock obetaget att hvar åt annan till besittning på lifstid förläna hälften af sin arfvejord.’
Af det nu sagda följer tillika att jag anser 3, 4, -5 och 6 §§ i Utskottets förslag icke erforderliga.” Af Herr Hasselrot: ”Då den fria testamentsrätt öfver afiingejord samt ärfda och förvärfda lösören, sorn efter landsrätt nu eger rum, icke varit missbrukad eller öfverklagad, utan man tvärtom med densamma funnit sig väl belåten och lagstiftaren följaktligen hvarken handlar klokt eller rätt om han inskränker denna frihet, har, efter mm uppfattning, Utskottet valt en orätt väg, då det, för att åstadkomma likhet i testamentsrätten å landet och i staden, inskränkt den frihet som nu finnes i den förra, i stället för att till likhet med landsrätten utvidga testamentsrätten i stad, der en fri dispositionsrätt öfver sjelfförvärfvad egendom är långt mera af behofvet påkallad än på landet, enär en bunden testamentsrätt i staden menligt och förlamande inverkar på alla stadsmannanäringar.
Af dessa skäl och på de grunder Herr Wetterberg i öfrigt uti sin reservation utvecklat, instämmer jag uti det af honom här ofvan framlagda förslag.
Skulle åter Rikets Ständer ogilla denna mening och godkänna den grundsats, hvarpå Utskottets förslag blifvit byggdt, eller att ingen må genom testamente bortgifva mer än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröstarfvinge lefver efter, men eljest allt; så är likväl Utskottets förslag, efter min åsigt, behäftadt med så stora brister, att det, i sitt nuvarande skick, icke lärer finnas antagligt.
Då Utskottet nemligen på samma gång brutit arfvejords-systemet och sökt bibehålla arfvejorden inom vissa slägtled, har det råkat i svårigheter och motsägelser, som det icke mäktat lösa.
Så har Utskottet, då det medgifvit att arfvejorden får 22 Lag-Utskottets Betänkande N:a 13. rätter arfvinge fränhändas, men förbjudit dess bortgifvande utom börden, om bördeman finnes, och utom slägten, om skyldeman finnes, icke förmått i lagen upprätthålla denna grundsats, utan meddelat stadganden och utstakat gränser, som opåtaldt kunna öfverträdas, och utfärdat rättigheter för vissa skyldeman, utan att sätta dessa i tillfälle att dem bevaka.
Hvartill tjenar förbudet att bortgifva arfvejord till annan än herdeman, då denne ej kunnat beredas tillfälle att bevaka sin rätt och bringa lagstadgandet till efterlefnad.
Hvartill gagnar stadgandet att jorden ej får bortgifvas utom slägten, då skyldemännen ej egit att bevaka denna dem tillerkända rätt?
Att utfärda lagbud, utan att meddela stadganden, hvarigenom afvikelser från lagbudet kunna tillrättaföras, innefattar åtminstone icke någon lagförbättring.
Man hade väl velat bringa lagbudet till efterlefnad; Men man hade då måst meddela stadganden om testamentes delgifvande till alla bördemän och skyldeman och om desses företrädesrätt sinsemellan till klander och om olika tider för närmare och fjermare skyldemäns klandertalan, hvilket allt funnits omöjligt; hvadan man föredragit att lemna bördemans och skyldemäns rätt till spillo, ehuru den blifvit i lag utstakad.
Vidare har Utskottet, ehuru det inom vissa gränser sökt bibehålla arfvejords-systemet,. bortkastat 2 § 17 kap.
Ärfda-Balken om surrogat för arfvejord och derigenom gått miste om sjelfva regulatorn för systemet; men i den svåraste motsägelsen har Utskottet råkat, då det ej kunnat till öfverensstämmelse med testamentsrätten ordna lagens stadgande i 8 kap. 1 § Jorda-Balken om gäfva.
Denna § har Utskottet lemnat oförändrad, hvarigenom den orimlighet inträffar, att man inom vissa gränser eger förordna om arfvejord genom testamente, deremot man ej eger att inom samma gränser förfoga öfver den genom gåfva, då ett motsatt förhållande vore antagligare.
Häraf följer uppenbart, att någon medelväg icke finnes, utan att man antingen, såsom Herrar 'Wetterberg och Kistner samt undertecknad föreslagit, mäste lemna arfvejordssystemet tillsvidare orubbadt, eller ock att man, såsom.
Lag-beredningen, skiljer sig vid hela systemet såsom en institution, hvilken tjenat ut och sorn nu utan all våda kan upphäfvas; och då Herr Uppling såsom sitt upptagit
Lag-beredninr gens förslag till testamentsrätt, får jag, för den händelse att Herr Wetterbergs af mig i första rummet understödda förslag icke skulle godkännas, vördsamt hemställa, hag-beredningens af Herr Uppling framlagda förslag; måtte af Mikets Ständer godkännas.
" STOCKHOLM, tryckt hot, f. Marcus, 1857.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 14-.
W:ö 14.
Ank. till Exp.-Utsk. den 25 Febr. 1857, kl. 7 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående inteckning af aftal om nyttjanderätt till fastighet i stad.
Till Lag-Utskottets behandling har öfverlemnals särskilda inom Höglofliga Ridderskapet och Adelil af Herr Didman, JF. F. A., sami inom Vällofliga Borgare-ståndet af Herrar Uppling och Kistner väckta motioner, hvarigenom blifvit föreslaget: l:o af Herr
Didman-, att, med ändring af 15 § i Jorda-Balkens 16 kap., måtte stadgas som följer: l:o.
Ilyresaftal om lägenhet i stad må ske på viss tid af högst tjugu är eller ock på hyresmans lifstid; 2:o Handling, hvarigenom nyttjanderätt lill stadsfastighet eller del deraf blifvit på viss tid eller på lifstid genom hyresaftal upplåten, skall hos Rådhus-Rätten intecknas och inteckningen behörigen förnyas, för ali hafva bestånd emot egande- eller inteckningsrätt, hvilken tillkommer annan än den, som upplåtit eller lika med honom är förbunden: 3:o Upplåter någon åt tvänne nyttjanderätt till stadsfastig het, njute den, som inteckning först söker, sin rätt till godo; Sökes inteckning af hegge på samma rättegångsdag, varde den, till hvilken upplåtelsen först skett, vid nyttjanderätten bibehållen ; 4:o
För öfrigt gälle jemväl angående nyttjanderätt af stadsfastighet hvad Kongl. Förordningarne den 9 November 1844 och den 19 Maj 1845 särskildt stadga och förmå, beträffande inteckning af nyttjanderätt lill fäst egendom å landet; 5:o
Med lega af stadsjord, som ej till tomt i stad hörer, förhålles som om lega åf jord å landet stadgadt är; 2:o af Herr Upp tini]-, att, med ändring af 16 kap. 15 § Jorda-Balken, en för fattning måtte utfärdas af följande innehåll: Bih. till R.
Prof. 1856 & 4857. 7 Samt. 4 A fä. 6 Haft. 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 44.
Har egare af fast egendom i stad, genom skriftlig afhandling, åt annan person upplåtit att egendomen, eller viss del deråt nyttja eller bebo, skal! den, åt hvilken upplåtelsen skedd är, ega alt, på sätt och i den ordning Kongl. Förordningen angående inteckning i fast egendom af den 13 Juli 1818 föreskrifver, densamma inteckna låta; och njute han derefter i Tio år från aftalets ingående, eller der det för kortare tid afsluladt är, för hela den ölverenskomna liden, utan hinder af egendomens under denna tid skeende försäljning, nyttjanderälten lili godo. § 2.
Sökes inteckning till säkerhet för nyttjanderätts-aftal, som tio eller flera år förut ingånget blifvit, må den icke beviljas, eller förnyelse af inteckning för sådant aftal meddelas, med mindre egaren af fastigheten dertill samtycker. § 3.
Hafva tio år af upplåtelsetiden förflutit och den till säkerhet för aftalets bestånd erhållna inteckning ej vunnit förnyelse, vare den, som efter upplåtelse-handlingens utfärdande blifvit genom köp egare till fastigheten, oförhindrad att upplätelsesinnehafvaren uppsäga och fastigheten, eller de upplåtna delarne deraf, vid fardag två månader derefter återtaga. § 4.
Har borgenär sökt inteckning för fordran, förr än inteckning till säkerhet för nyttjanderätt sökt blifvit, gälle den äldre inteckningen framför den yngre; stånde dock nyttjanderätten fast, om fordringen kan, ulan rubbning deraf, ur fastigheten fullt gäldas. § 5.
Upplåter någon nyttjanderätt till samma egendom eller lägenhet åt flere, gälle den upplåtelse, hvarför inteckning först sökt varder: sökes för flere upplåtelser inteckning å samma rättegångsdag, vare den upplåtelse gällande, som först gjord är. och 3:o af Herr Histner: ”alt den i Kongl. Förordningarne den 13 Juni 1800 och den 9 November 1844 beviljade rättighet till inteckning af arrende-aftal och undantagsförmåner å landet äfven måtte utsträckas till dylika afbandlingar angående jord till städerna.” Genom hvad sålunda blifvit föreslaget hafva motionärerna hufvudsakligen till ändamål att bereda dem, som träffa aftal om nyttjanderätt till hus och jord i stad för någon längre tid, en säkerhet för aftalets bestånd, som de för närvarande ej ega.
Enligt 15 § i Jorda-Balkens 16 kap. bryter nemligen köp legostämma i stad.
Således Lag-Utskottets Betänkande N:o 1å. 3 kan den, som hyrt hus eller arrenderat stadsjord på flera år, redan under första året nödgas flytta från huset eller afträda jorden, derest egendomen säljes och nya egaren begagnar sin uppsägningsrätt.
Samma osäkerhet i besittning af arrenderad jord å landet har äfven tillförene egt rum, enär nyssnämnda lagrum ursprungligen omfattat både stad och land.
Men om sider blef uppmärksamheten fästad på det skadliga inflytande denna osäkerhet ulöfvade på jordbruket; och deraf föranleddes Kongl.
Förordningen den 13 Juni 1800, angående städsel och lega af jord på landet.
Genom densamma sökte man ordna förhållan dena ur så väl allmän som enskild synpunkt.
I sådant afseende bestämdes, att längsta tid för arrende-konlrakters bestånd ej må sträckas utöfver femtio år; att dylikt kontrakt skall vid Härads-Rätt intecknas; samt att detsamma derefter icke kan genom ombyte i eganderälten brytas eller af sednare tillkommen inteckning rubbas; i samman hang hvarmed stadganden meddelades, angående förhållandet till de inteckningar, som före kontraktets intecknande eller samtidigt dermed blifvit för fordringar vunna eller sökta.
Härmed anvisades således ett medel, genom hvilket en förut saknad säkerhet för arrenden åfjord ä landet kunde erhållas; och detta medel eller arrende-kontraktets intecknande hemlades äfven ur sakens egen natur.
Genom kontraktet hade arrendatorn redan förvärfvat en rätt i den upplåtna jorden ; och det fordrades blott att denna rätt offentliggjordes, för att gälla jemväl emot tredje man.
Denna grundsats har ock sedermera, genom Kongl. Förordningen den 9 November 1844, blifvit utsträckt till lifstids-slädja och undantags-aftal samt all annan afhand ling om nyttjanderätt till fastighet å landet; och medelst Kongl.
Maj 1845 har slutligen närmare och fullständigare föreskrifter meddelats lör de händelser, då öfverlåtelse af eganderätt och upplåtelse af nyttjanderätt eller särskilda upplåtelser af nyttjanderätt till samma jord å landet kunde komma i kollision.
Så har blifvit stadgadt, bland annat: alt om särskilda upplåtelser skett, den njuter företräde, för hviken först sökes inteckning; att om inteckning för särskilda upplåtelser vid samma ting sökes, den äldsta upplåtelsen skall gölla; att om, innan lagfart sökes af den som eganderätt till jord förvärfvat, inteckning blifvit sökt i jorden af den, till hvilken förre egaren upplåtit nyttjanderätten, öfverlåtelsen af eganderälten icke lägger hinder i vägen för inteckningen, utan må nya egaren, för hvad han förlorar, hålla sig till sin fångesman ; samt att om vid samma ting lagfart och inteckning sökes, inteckningssökanden skall vika för den, sorn eganderätt förvärfvat.
Då innehafvare af nyttjanderätt till jord å landet således blifvit beredde en möjlighet att förskaffa sig säkerhet för nyttjanderättens bestånd, har deremot, på sätt ofvan är anmärkt, den som förvärfva!- nyttjanderätt till stadsfastighet, ej någon utväg i sådant hänseende.
Behofvet deraf blir emellertid med hvarje dag allt större och större — ju mer industri och näringar vexa och förkofras, desto mer vexel- detta behof.
Näringsidkaren kan nu ej våga i en hyrd stadslägenhet nedlägga den kostnad, som för hans rörelses ändamålsenliga bedrifvande är af nöden ; och den som lyckats få hyra en för sin rörelse passande lokal, kan ej vara förvissad att få behålla densamma under beräknad tid eller emot beräknade vilkor.
En försäljning kan korsa alla hans beräkningar; och en hotelse derom bar ock understundom begagnats för hyrans stegring, hvarpå hyresgästen hellre ingått, än att nödgas flytta sin rörelse från en lägenhet, hvarest den bedrifvils med fördel.
Men om än rättvisa och billighet mana lagstiftaren att bereda hyresgästen ett skydd i omförmälda hänseende, synes likväl detta skydd ej kunna utsträckas till lika tid som i fråga om arrende af jord å landet.
Jordbruket är neipligen alltid att be - 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 14. trakta såsom brukarens näringsfång, hvartill begagnandet af ett byrdt bus i stad ej kan hänföras; och dessutom skulle alltför långa hyresaftal om hus och gård i stad kunna motverka de förbättringar och byggnadsföretag, som omsländigheterne tili äfventyrs påkalla.
Denna väsendtliga skillnad i förhållanden är ock af motionärerne iakttagen.
Emellertid har en af dem, genom sitt förslag, uppkastat den fråga, om icke hyresaftal må ställas på hvad tid som helst, ehuru hyresgästen endast berättigas att för kortare tid få aftalet genom inteckning betryggadt.
Men då lagen ej bör tillåta andra aftal, än dem, hvilka han kan och bör skydda, torde tiden för aftalet och skyddet äfven böra sins emellan öfverensstämma.
Eljest kommer lagstiftningen härutinnan att lida af en uppenbar inkonseqvens; och från denna grundsats, som äfven gjort sig gällande inom såväl Lag-kommittéen, som Lag-beredningen, har Utskottet ej ansett sig kunna afvika.
Derföre har Utskottet i sitt nedanstående förslag förklarat, att afhandling om nyttjanderätt till hus och gård i stad ej må gälla utöfver tio år, ändock den för längre tid ställd är.
Med afseende å de förhållanden, som härvid måste tagas i öfvervägande, synes längre tid ej kunna medgifvas.
Det liar väl blifvit invändt, att lagen för närvarande uti 10 § af Jorda-Balkens 16 kap. berättigar kontrahenterna att bestämma den tid för lega, hvarom de åsämjas, men det bör dock erinras, att detta berättigande är förenadt med föreskriften, att köp bryter legostämma; alt således någon säkerhet för legoaftalets bestånd ej förefinnes; samt att denna osäkerhet gjort behofvet af en tidsbestämmelse i förevarande hänseende öfverflödigt.