Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ank. till Exp.-Utsk. den 7 April 1860, kl. 8 e. a. Utlåtande, i anledning af väckte motioner, angående förändring af vppiör ds tiden för Erono-utskylder dels i hela riket, dels ock särskildt för öland.
Uti elt till Bonde Ståndet ingifvet oell derifrån till Stats Utskottet remitleradt memorial har Riksdags-fullmägtigen Johnn Pettersson från Kronobergs län anfört hurusom den i nu gällande författningar stadgade uppbords-tid, eller Januari månad, skulle vara den mest olämpliga, åtminstone inom motionärens hemort, hvadan motionären föreslagit alt nämnde lid mätte förändras så, att Krono utskylderne icke behöfde erläggas förrän i början af Mars månad.
Stats Utskottet får i anledning häraf erinra, hurusom det i ämnet gällande stadgande, Kongl. Maj:ts nådiga Bref till Siats-kontoret af den 2 November 1836, bland annat innehåller, att det af Ofver siåihållare-embetet i Slockholm och Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande i länen må bero, alt. efter sig företeende omständigheter för olika orter eller uppbörds distrikter, med afseende å de skatlskyldiges största beqvämlighet, i behörig ordning förordna om uppbörds-stämmas hållande på någon lämplig tid inom Januari, Februari och Mars hvarje år. elier, der särskilda omständigheter någon gång kunde gifva anledning till längre anstånd, sist inom medlet af April månad; och då motionären genom sin framställning i ämnet icke visat behof ai någon förändring i detta stadgande, hvarom han synes hafva saknat kännedom, torde nämnde motion icke böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
I sammanhang härmed har Utskottet förehaft en jemväl inom Bonde-Ståndet af Johan Johansson frän Öland väckt motion, hvaruti, i afseende å tiden för Krono-ut - Slats-Utskoltets Utlåtande N:o 89.
11 skyldernas erläggande ä Öland, föreslagits de förändringar, att personela afglfter och bevlllningar, hvilkas belopp icke berodde på markegång, skulle erläggas innan November månads utgång, samt ordinarie räntan, spanmålslösen och andra sådana utskylder, hvilka bestämdes efter markegångs-sättning, borde utgöras i Juni eller Juli månad.
Såsom skäl för förstnämnde förslag auföres, att den mindre bemedlade folk-klassen vid den föreslagna tiden eller November månad hade något i behåll af sina under sommaren och hösten besparade arbetsförtjenster, som, innan uppbörds-stämman nu inträffade, pä ett eller annat sätt förskingrades.
Förslaget om tidens framflyttande i afseende å ordinarie räntans och andra af markegång beroende utskylders erläggande grundar motionären derpå, att kommunikationen med fasta landet, vid den tid utskylderna nu vanligen eriades, vore afbruten, i följd hvaraf de skattskyldige ofta måste till för ringa pris afyttra sin spanmål( öns enda produkt af någon betydenhet, till handlande i Borgholm eller annorstädes på ön.
I detta ämne hafva motioner vid flere föregående riksdagar, sednast vid den åren 1853 och 1854 hållna, blifvit väckte äfvensom underdåniga ansökningar i ämnet till Kongl. Sfajit vid olika tillfällen inglfvits, men dessa framställningar hafva dock hittills ansetts icke böra föranleda en särskild uppbörds lagstiftning för nämnde ö, hvilket äfven skulle förorsaka undantags lagstiftningar i flere dermed sammanhängande ämnen.
Vederbörande myndigheter hafva upplyst, att den ifrågaställde framflyttningen af uppbörds-stämman icke för de skattdragande sjelfve skulle medföra någon fördel, då den föreslagne tiden mest behöfde egnas åt jordbruket, samt de skattskyldige icke saknade rådrum att afsätta sin spanmål under den tid kommunikationen med fasta landet vore öppen.
Dertill kommer ock att de föreslagne dubbla uppbörds-stämmorna skulle för de skattdragande medföra tidsförlust, och i anseende till, bland annat, lösen för 2:ne debetsedlar om året, jemväl ökade kostnader.
I betraktande häraf och då Kongl. Jlaj:t, genom nådig Resolution den 30 Januari 1830, med afslag ä gjord ansökning om uppbörds stämmornas på Öland förrättande i Juni månad, medgifvit vederbörande att, dä särskilda omständigheter något år gjorde ett sådant anstånd nödigt, derom med underdånig ansökning för tillfället inkomma, saknar Utskottet anledning förorda motionärens framställning, hvilken alltså torde af Rikets Ständer lemnäs utan afseende.
Stockholm den 2 April 1860. Stats-Utskoltets Utlåtande N:o 90.
Ank. till Exp,«Utik, den 7 April 1860, kl. 8 •. m.
Utlåtande, i anledning af täckt motion angående arrende af Norrforss laxfiske i Westerbottens län.
Riksdags-fullmägtigen Olof Nilsson frän närande län har uti en till BondeStåndet ingifven och till Stats Utskottet remitterad motion anfört hurusom Pfalzgrefven Johan Kasimir, å Kongl. Maj:ts och Kronans vägnar samt handlande i Konung Gustaf den II Adolfs stad och ställe, genom arrende kontrakt den 5 Oktober 1631 upplåtit nämnde fiske till Norrforss byamän, eller, såsom det i urkunden heter, »the undersäter, som boo uthij Norre Forssby i Umeå Socken, Norrefårs Laxfiskie framför allom androm, som sigh dertill trängta vilja, att njuta och bruka, helst medan deth under deres byy beläget, så länge de kunne och vele Laxefiskiet väl vidh macht hålla och den rättighet deraf göra, som deraf göras bör, nemligen godh vvårsaltad Lax Fem tynner och rökte laxar tiugu stycken;» och förbjöd samma kontrakt »allom att göra förrbemälde Norre Fårssby boer häremot hinder eller förfång uti någon måtto.» Pfaltzgrefven Johan Kasimirs befogenhet till en sådan upplåtelse skulle grunda sig å en för honom utfärdad fullmagt, innehållande bemyndigande för honom »att opå sigh taga Inspectionen opå Wårt (Kongl JIaj:ts) Cammer-Rådh och af Wäre Rentesaker samt befallning till »Stadthollere, Faktorer, Camererer så wäll som alla andra som med Wår och Rijksens ränter hafva till at beställa, at the bevysa (hörsamhet till hvad) H. K:t. till Wårt och Rijkzens bästa (angående) Cammer-sakerne uti Wår (Konungens) frånvaro varder ordinerandes och bjudandes.»
Häraf syntes det motionären ligga i öppen dag, att Norrfors byamän fått af Kongl. Majit sig tillagd rättighet att, emot ofvannämnde årliga afgäld, innehafva laxfisket för byns strand, så länge de höllö detsamma vid magt och afgälden ordentligt Stats-JJtskottets Utlåtande N:o 90.
13 utgjorde; och då någon försummelse i ena eller andra fallet icke veterligen läge bemälde byamän till last, och de följaktligen icke förverkat den dem tillförsäkrade rätt, syntes det motionären obilligt, att Kronan låtit utbjuda nämnde fiske på arrendeauktion, dervid minimlarrendet bestämts till 15 tunnor 3 lispund samt maximiarrendet till 41 tunnor 1 lispund 9 marker lax.
Härtill komme att närbelägna byar genom rättegång tillvunnit sig eganderätten till fisket utanför deras stränder, men Norrforss byamän förlorat samma rättighet, oaktadt förhållandena med alla dessa fisken skulle, enligt motionärens uppgift, vara alldeles enahanda.
— I anledning häraf har motionären föreslagit, att Rikets Sländer ville för sin del besluta, att det arrende, Norrforss byamän för ifrågavarande fiske nu utgöra, mätte från och med innevarande år upphöra, samt att byamännen kunde berättigas att från och med samma år allt framgent innehafva och bruka det utmed deras stränder belägna laxfiske mot den år 1631 stadgade taxa.
Af de motionen bifogade handlingar samt hvad vid föregående riksdagar i frågan förekommit bar Utskottet inhemtat, att Norrforss laxfiske, genom särskilda i äldre tider utfärdade Kongl.
Resolutioner, hvaribland ett Kongl. Bref af den 13 Januari 1587, blifvit Norrforss byamän till nyttjande upplåtet mot viss till Kronan utgående städja, dock utan att en sådan förmån varit dem ovilkorligen eller för everldliga tider förbehållen; att samma fiske sedermera under olika tider varit dels för Kronans räkning begagnadt, dels åt enskilda personer på behaglig tid öfverlemnadt, dels under frälserätt upplåtet och dels slutligen efter föregången auktion utarrenderadt; att, i anledning af en emellan Norrforss byamän, å ena, samt Kronan, å andra sidan, yppad tvist, angående eganderätten till de vid bemälde byamäns land och strand uti Umeå eif belägna laxfisken, Kongl. Maj:ts Högsta Domstol, genom dom den 24 Mars 183L, med fastställande af Svea Hof-Rätts och Under-domstolarnes sammanstämmande beslut, förklarat berörde eganderätt icke kunna Kronan fräudömas; samt att, sedan framställning härefter blifvit hos Rikets Ständer gjord derom, att Rikets Ständer mätte bifalla, att nämnde byamän finge bibehållas vid den af dem i äldre tider innehafde och aldrig förverkade rättighet att, emot den genom Kongl. Kammar Kollegii resolution den 5 Oktober 1631 bestämda årliga afgift, begagna det vid deras Iand och strand belägna laxfiske, eller ock, i händelse detta icke kunde beviljas, åtminstone tillgodonjuta ifrågavarande fiskerättighet emot en något förhöjd afgift, Rikets Ständer för sin del endast i så måtto bifallit nämnde framställning, som optionsrätt till fiskets öfvertagande mot erläggande af det vid blifvande arrendeauktion erbjudna högsta arrendebelopp blifvit
Norrforss byamän medgifven; att, sedan Kongl. Maj:t under 10 Apri 1845 i nåder bifallit Rikets Siänders härom gjorda framställning, samt Kongl.
Kammar-Kollegium i föreskrifven ordning fastställt maximi- och minimi-arrendet för nämnde laxfiske till de af motionären här ofvan uppgifne belopp, Norrforss byamän i underdånighet sökt nedsättning af berörde belopp, hvilken anhållan Kongl. Maj:t likväl funnit icke förtjena afseende; att motion vid nästlidne riksdag blifvit väckt derom, att stadgandet om ett minimi-arrende-belopp måtte till 44 Slats-Ulskotlets Utlåtande N:o 90. ali kraft och verkan upphöra och den årliga räntan blifva hvad vid arrende-auktionen för hvarje arrendeperiod högst erbjudes, men af skäl, som omförmälas i Stats-Utskottets Utlåtande N:o 26 vid nämnde riksdag, hemställde Utskottet att berörde motion icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, hvilken hemställan af samtlige Riksstånden bifölls.
Ehuru frågan nu åter blifvit föremål för Rikets Ständers pröfning, har motionären likväl icke företett några nya skäl för sin förnyade framställning utan befinnes frågan i samma ställning, som då den förut tagits i öfvervägande.
Väl har motionären velat ådagalägga, att arrendeupplåtelsen af den 5 Oktober 1631, hvilken befinnes vara densamme som vid frågans behandling förut blifvit företedd, men då uppgifvits hafva blifvit verkställd af Kongl. Kammar Kollegium, skulle hafva afslutats af Pfaltzgrefven Johan Kasimir i »Konungens stad och ställe» och att Norrforss byamäns påstådda rätt skulle grunda sig ä en Konglig försäkran: men denna uppfattning synes vederläggas af innehållet utaf berörde Resolution, hvars ingress lyder sålunda »Wi Johan Casimir etc. sampt Underskrefne Sveriges Rijkes CamarRåd»; och finnes resolutionen underskrifven jemte Pfaltzgrefven af Kammar Råden Pär Ärlandsson och Carl Sparre.
Men äfven, oberoende af sättet hvarpå berörde rättighet förvärfvats, lärer väl få antagas, att enär såsom ofvan förmäles ifrågavarande fiske sedermera under århundraden varit dels för Kronans räkning begagnadt, dels åt andra enskilda personer på behaglig tid öfverlemnadt, dels under frälserätt upplåtet och dels åt andra personer utarrenderadt, samma rättighet, i följd af nämnde byamäns medgifvande eller någon annan giltig anledning långt för detta upphört.
Med hänsyn härtill och då, hvad beträffar öfriga angränsande laxfisken, hvartill eganderätten blifvit Kronan fränvunnen, förhållandena varit i flere hänseenden olika dem i förevarande fall, hvilket Utskottet, enär fråga nu icke är om eganderätten till fisket, dock icke finner behöfligt att här närmare utreda, samt i allt fall det är bemälde byamän obetaget att i rättsväg söka göra sina anspråk på arrende-rätten gällande, saknar Utskottet anledning förorda motionärens framställning, hvadan Utskottet hemställer att motionen må af Rikets Ständer lemnäs utan afseende.
Stockholm den 2 April 1860. Stats-Utskottets Utlåtande N:o 91. 45 N:o 91.
Ank. till Exp.-Ut»k. den 7 April 1160 kL 8 0. m.
Utlåtande, i anledning af väckte motioner, angående ersättning till vissa räntegifvare, som icke fått erlägga sina skatter efter de vid räntejDr enklingen bestämde allmänna grunder.
Uti en hos Bonde-Ståndet väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion har Riksdags fullmägtigen Johan Carlsson från Östergötlands län omförmält, hurusom man vid 1853 års riksdag, då det för landet särdeles nyttiga beslutet i afseende å grundskatternas förenkling fattades, skulle hafva förbisett den olägenhet och orättvisa, som åtskilliga räntegifvare fingo vidkännas i följd deraf, att det lemnades en del räntetagare rättighet, att antingen, såsom förut var öfligt, uppbära räntan in natura eller efter årets markegångspris, eller ock, enligt de genom skatteförenklingen bestämda grunder, efter tioårig medel markegång
I anseende till de höga ärsprisen för 1855, 1856 och 1857 inträffade, att alla de räntetagare, som dertill voro berättigade, uttoge sin ränta in natura eller efter årets markegångspris.
Derigenom fingo de räntegifvare, som pä sådant sätt vore skyldige utgöra sin ränta, betala mycket mera än andra räntegifvare, som erlade sin skatt i öfverensstämmelse med de grunder, hvilka vid skatteförenklingen blifvit bestämde.
För att upplysa och styrka detta förhållande har motionären bifogat en af vederbörande härads-skrifvare upprättad uträkning öfver beloppet; hvarmed 2:ne olika hemman med alldeles samma grundränta, men hvaraf den ena blifvit på lön anslagen eller indelt och den andra Kronan behållen, eller oindelt, för åren 1855, 1856 och 1857 fått utgöra nämnde ränta.
Deraf visar sig att den indelta räntan för nämnde 3:ne år utgått med 524 R:dr 29 sk. 4 rst. bko och att den Kronan behållna utgjort allenast 426 16 Stats-Ulskotlels Utlåtande N:o 9i.
R:dr 39 sk. 2 rst. och att således en skillnad af 97 Rdr 38 sk. 2 rst. nämnde mynt uppkommit.
För 2:ne andra hemman af enahanda beskaffenhet men med något mindre ränta visade sig denna skilnad för nämnde tid hafva uppgått till 7ö R:dr 27 sk. 6 rst. bko.
Då alla borde anses lika inför lagen och samtliga grundräntorna ursprungligen tillhört Kronan, fastän en del deraf sedermera blifvit vissa ijenstemän på ion anslagen, vore det icke rättvist att det ena hemmanet finge utgöra större tänta än del andra, endast derföre att den ena räntan var indelt, den andra Kronan behållen Härtill komme, att, så snart den dyra tiden upphört, många räntegifvate bleivo, till följd af ombyte utaf indelningshafvare och andra omständigheter, skyldige att betala räntan efter medelmarkegåugspris, som sannolikt komme att betydligt Öfverstiga årsprisen.
På sådant sätt nödgades de än ytterligare erfara olägenheten af de höga årsprisen för nämnde 3:ne år, så länge de ingingo i den tioåriga medelmarkegången. åled rättvisa bade det. enligt motionärens åsigt, varit öfverensstämmande, om alla räntegifvare, så väl den ene som den andre, fått, så snart skatteförenklingen blifvit fastställd, begagna sig deraf, och att ofvanberörde skilnad, förorsakad deraf au åtskilliga emhets och (jens emän icke kunde betagas att under sin tjenstetid åtnjuta dem derunder tillförsäkrade förmåner, af Statsverket ersattes; och har motionären af dessa orsaker föreslagit, ait förhållandena emellan samtlige räntegifvare och räntetagare måtte regleras och i sammanhang dermed de räntegifvare, som erlagt för mycket, berättigas till restitution eller godigöreise derför, antingen på det sätt att Rikets Ständer dertill anvisade medel eller ock tilläte att nämnde godtgörelse finge afräknas vid skatternas erläggande.
I anledning häraf iår Utskottet erinra, hurusom vid sednaste riksmöte blifvit väckte flere motioner i enahanda syftning, men att dåvarande Stats Utskott, af skäl sorn i dess utlåtande N:0 94 omförmälas, afstyrkt bifall till betörde framställningar, hvilket utlåtande äfven vunnit Rikets Ständers bifall.
Instämmande i då anförde skäl finner Utskottet det icke böra, såsom motionären framställt, tillskrifvas förbiseende, om vid utförandet af en så genomgripande organisationsfråga, som skatteförenklingen, hvarmed en mängd från äldre tider bestående förhållanden af mer eiler mindre invecklad beskaffenhet egt sammanhang, det skulle visa sig att den åsyftade förändringen icke kan på en gång bringas till verkställighet, utan blott småningom och i den mån sådant utan kränkning af någons lagliga rätt kan ega rum, destomindre som det nu inträffade förhållandet tydligen varit förutsedt, men ansetts icke vara af den beskaffenhet alt det borde föranleda till uppskof med genomförandet af förändringen i de delar, den lät sig verkställas, för att afbida den tidpunkt, då förändringen kunde samtidigt komma alla räntegifvarne till godo.
Något skäl till klagan Öfver liden orättvisa syntes ej heller vara för handen från deras sida, som i följd af tillfälliga förhållanden ej genast kunde komma i åtnjutande af de med skatteförenklingen afsedda förmåner, enär hela åtgärden icke afsäg Stats-Utskotlets Utldtande N:o 91. 47 afsåg att i nägon mån öka eller minska skattebeloppet, och i allt fall dessa räntegifvares ställning i förhållande till räntetagarne icke blef sämre, än den förut varit.
Huruvida årspriset blefve högre eller lägre än markegångspriset, kunde icke på förhand förutses, hvadan man saknade all grund för bedömandet om det vore förmånligare att tillhöra den ena eller andra klassen af räntegifvare, eller, med andra ord, om det vore mer eller mindre tryckande att utbetala räntorna efter medelmarkegång än efter årspriset, hvarföre man då icke kunnat vidtaga den af motionären ifrågaställa åtgärd att tillägga de räntegifvare, som ej genast finge utbetala sina räntor efter medelmarkegång, ersättning derför af Statsverket.
Nu, efteråt, kan frågan om hvad i nämnde hänseende är förmånligast utan svårighet lösas endast derigenom, att man i markegängstaxan jemför årspriset med medelmarkegångsvärdet.
Det faktum motionären till stöd för sin framställning åberopat grundar sig ock på en sådan jemförelse för åren 1855, 1856 och 1857.
Dess giltighet kan lika litet förnekas som att, om jemförelsen af nämnde pris i markegångstaxan för ifrågavarande län blifvit fortsatt för de följande åren, ett alldeles motsatt förhållande skulle för sistnämnde år visat sig hafva egt rum och att, om saken betraktas i sin helhet, förhållandena jemnat sig sjelfva, utan någon ersättning å ena eller andra sidan.
Här bör nemligen icke förbises, att med samma rätt motionären nu begärt ersättning åt de räntegifvare, som för 3:ne år nödgats utbetala mera, än om de genast kommit i åtnjutande af de med ränteförenklingen afsedda förmåner, skulle om sådan godtgörelse beviljades, äfven anspråk från motsatta sidan kunna väckas om godtgörelse af Statsverket för hvad under de sednare åren blifvit af dem, jemförelsevis med de förra för mycket utgifvet till följd deraf, att medelmarkegångsprisen varit högre än årsprisen.
Skulle anspråken i ena fallet godkännas, borde de det äfven i andra.
Om än Statsverkets tillgångar skulle medgifva uppfyllandet af alla dessa anspråk, torde lätt inses hvarthän verkställigheten skulle leda, och hvilket oerhördt arbete — måhända mödosammare än hela skatteförenklingen — skulle erfordras för att årligen, reglera jemlikhetsförhållandet emellan räntegifvare efter gamla och nya methoden, ett förhållande, som allt mer och mer jemnar sig sjelft derigenom, alt indelningshafvare antingen bortgå från de tjenster, hvartill räntorna äro anslagne, eller ingå på räntornas uppbärande efter medelmarkegång; och torde den tid icke vara särdeles aflägsen då, utan Statens mellankomst, en fullkomlig likställighet i berörde hänseende äfven med nu gällande föreskrifter vinnes.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet hemställa, att Rikets Ständer ej må vid den af motionären gjorda framställning fästa afseende.
I sammanhang härmed har Utskottet till behandling förehaft en jemväl inom Bonde Ståndet af Riksdags-fullmägtigen A•
Söderholtz från Södermanlands län väckt motion hvaruti oinförmäles, hurusom de räntetagare, i synnerhet tillhörande läroverket i Bih. till 11.
Brot. 1859 $ 1860. 4 Sami. 1 Åfd. 2 Band. 1 Häft. 3 48 Slals-Utskottels Utlåtande lY:o 91.
Strenguäs, hvilka på grund af äldre fullmakter varit berättigade att icke utan sitt medgifvande underkasta sig den genom Kongl. Kungörelsen den 11 Maj 1855, angående grundräntors och kronotiondes ulgörande föreskrifna förändring i fråga om räntornas uppbärande efter tioårig medelmarkegång och sora derföre under de 3:ne åren 1855, 1856 och 1857, då årsprisen vida öfverstigit medelmarkegångspriset, nemligen är 1855 med 6 R:dr 86 öre, är 1856 med 4 R:dr 96 öre och 1857 med 96 öre, vägrat ingå på räntornas uppbärande efter medelmarkegång, deremot, så snart ett omvändt förhållande år 1858 inträdde, eller att medelmarkegångspriset öfversteg årspriset, frånträdt sitt förut gjorda förklarande och utfordrat räntorna efter medelmarkegångspris hvaruti ofvannämnde 3:ne höga årspris ingingo och belastade åter räntegifvarne.
Derigenom hade de skattdragande, hvilkas räntor varit åt nämnde läroverk indelta, nödgats för närande 3:ne år lösa sin räntespanmål med tillhopa 12 R:dr 35 öre mera för tunnan än andra räntegifvare, hvilka genast kommo i åtnjutande af förmånen att erlägga räntorna efter medelmarkegångspris, och motionären har derföre hemställt om godtgörelse af statsmedel till de räntegifvare, som genom berörde åtgärd blifvit lidande.
Stats-Utskottet har, med hänsyn lill hvad Utskottet här ofvan yttrat, desto mindre ansett godtgörelse i det ifrågaställde hänseendet böra af Statsverket beviljas, som det, enligt Utskottets tanka, kan ifrågasättas, huruvida nämnde räntegifvare på grund af gällande föreskrifter varit skyldige att till samma räntetagare, hvilka, i ämnet hörde, en gäng förklarat sig icke vilja under sin tjenstetid på räntornas uppbärande efter medelmarkegång ingå, men sedermera tilikännagifvit sig önska begagna en sådan beräkningsgrund utgöra räntorna enligt denna beräkning och om icke för en sådan förändring af förut gjorda aftal erfordras så väl räntegifvarens som räntetagarens samtycke.
Detta utgör dock en tillämpningsfråga som, enligt hvad Utskottet inhemtat, för närvarande i anledning af uppkommen tvist emellan räntegifvare och räntetagare i annat län är föremål för vederbörande erabetsmyndighets handläggning; vid hvilket förhållande det icke synes lämpligt, att frågan af Rikets
Ständer för närvarande till pröfning upptages; och får Utskottet alltså hemställa, att jemväl denna motion må utan afseende lemnäs.
Stats-Ulskoltets Vllätande N:o 92. 19 N:o 92.
Ank. till Exp.-Utsk. den 7 April 1860, kl. 8 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion, angående rättighet för skolans och kyrkans tjenstemän att å vederbörande
Landtränlerier uppbära lösen för deni å lön anslagen kronotionde. (I. A.)
Uti en hos Preste-Ståndet väckl och till Siats-Utskottet remitterad motion har Prosten Arrhenius anfört, hurusom oaktadt rättvisa och billighet fordrade att tjenstemän finge uppbära den dem anslagna lön oafkortad, sådant likväl icke vore händelsen med de skolans och kyrkans tjenstemän, hvilkas löner till större eller mindre del bestod i kronotionde, sorn icke kunde uppsägas.
Dessa Ijenstemän måste nemligen af de dem anslagna herbergen uppbära lösen för berörde tionde, och då de icke sjelfva kunde för detta ändamål fara omkring på landet, nödgades de uppdraga uppbördsbestyret antingen
St särskilda kommissionärer, som icke utan ersättning åtoge sig ett sådant uppdrag, eller åt kroriofogdarne, hvilka för sitt besvär i nämnde hänseende vanligen beräknade sig 3 till 6 procent af uppbörds-summan.
Detta förhållande syntes motionären så obilligt och olämpligt, att blott dess anmälande borde föranleda rättelse derutinnan samt bifall till motionärens i anledning häraf gjorda förslag, att skolans och kyrkans tjenstemän måtte berättigas att, på vederbörande landtränterier i Mars månad hvarje år, eller pä den tid af året, sådant lämpligast kunde ske, uppbära lösen för all dem å lön anslagen krono tionde, för hvilken de icke hafva uppsägningsrätt.
Stats-Utskottet, till hvars åtgärd förevarande motion blifvit remitterad, har, innan Utskottet yttrar sig öfver motionärens framställning, ansett sig böra erinra om hvad i denna fråga vid nästlidne riksdag förekommit.