Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Svenska Akademien erhållit Kongl.
Maj:ts tillstånd att på arrende upplåta utgifvande af nämnda tidning, hvilken någon tid varit sålunda upplåten till Hofkansiers-embetet och derunder utkommit under titel af “Statstidningen", hade vid återupptagandet af tidningens ursprungliga benämning, förmedelst Kongl. Kungörelsen den 19 December 1844, upplifvats föreskriften, att de legala kungörelser, hvilka, enligt lag eller särskilda föreskrifter, borde genom allmän tidning offentliggöras, skulle införas i Post- och Inrikes Tidningar.
Denna tidning hade sedermera oafbrutet utgifvits af enskild person på grund af kontrakt med Svenska Akademien och mot erläggande till akademien af ett arrendebelopp, utgörande intill år 1849 5,200 R:dr Banko årligen och sedermera 5,000 R:dr Banko eller 7,500 R:dr Riksmynt, emot hvilken sistnämnda summa utgifningsrätten vore upplåten för åren 1866—1868.
Genom särskildt kontrakt med utgifvaren af Post- och Inrikes Tidningar, hvilket på nådig befallning blifvit den 19 April 1856 af dåvarande Kabinetts-sekreteraren upprättadt och sedermera förnyats, så att det med någon förändring gällde jemväl för innevarande år, hade Kongl. Maj:t emot vissa tidningsutgifvaren beviljade förmåner och deribland den, att äfven andra officiela tillkännagifvanden än de, som kunde hänföras till legala kungörelser, skulle i främsta rummet lemnäs till införande i Post- och Inrikes Tidningar, förbehållit
Regeringen rättighet att få i tidningen införa jemväl andra meddelanden, som funnes vara af beskaffenhet att böra komma till allmänhetens kännedom.
Härför - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 101. 3 utan och på det ej mindre tidningen måtte l<omma alt för dylika meddelanden erhålla erforderligt utrymme, än ock desamma skulle hållas allmänheten för billigt pris tillhanda, hade, på Kongl. Maj:ts befallning, den 16
December 1859 blifvit träffadt det aftal, att tidningens förutvarande format skulle ökas med minst sexton procent, men prenumerationspriset för helt år ändock nedsättas från 16 till 12 R:dr, emot en ersättning till utgifvaren af 10,000 R:dr Riksmynt årligen, hvilket belopp lör hvarje år blifvit fördeladt att utgå af de särskilda hufvudtitlarnes extra utgiftsmedel, och jemväl skulle, enligt nådigt beslut, för innevarande år så utgå.
Enligt en i Statsråds-piolokoilet inlagen beräkning skulle för Post- och Inrikes Tidningar, med den kostnadsfria utdelning och den utvidgning af dess format, som nu är föreslagen, erfordras ett årligt bidrag af allmänna medel å 45,000 R:dr, deruti inberäknadl det belopp af 10,000 R:dr, som nu af de särskilda hufvudtitlarnes extra utgiftsmedel tili nämnda tidningar utgår; och skulle det erforderliga anslagsbeloppet kunna minskas med 7,000 R:dr eller till den af Kongl. Maj;t nu äskade summa af 38,000
R:dr, derest åt den officiela tidningen beviljades frihet från stämpelagift.
Vid pröfning af förevarande nådiga framställning har Utskottet icke kunnat annat än erkänna angelägenheten deraf, alt de stämningar, andra kallelser eller underrättelser af hvarjehanda slag, som skola genom tidningar allmänheten meddelas, erhålla en så vidsträckt spridning som möjligt, så att en hvar må ega tillfälle att om dessa meddelanden erhålla kännedom.
Genom den nu föreslagna anordningen skulle denna spridning i ej ringa mån befordras, i det den olficiela tidningen, i hvilken enligt gällande föreskrifter dylika meddelanden skola införas, åtminstone på ett ställe inom hvarje kommun biefve tillgänglig för en hvar, som deraf kunde i berörda hänseende behöfva någon upplysning.
Beträffande det syftemål, som i öfrigt blifvit i den nådiga Propositionen angifvet, har vid ärendets föredragning inför Kongl.
Maj:t vederbörande
Departements-chef, bland annat, yttrat, hurusom för en oafbruten vexelverkan emellan Regering och Folk det vore ett oeftergifligt vilkor, att icke blott folket egde tillfälle att taga kännedom af de redogörelser för allmänna ärenden, som borde intagas i en officiel tidning eller åtfölja densamma såsom bilagor, utan ock Regeringen egde en organ, hvarigenom den kunde för den stora allmänheten och icke blott för ett fåtal prenumeranter å en tidning meddela de upplysningar, som ansåges behöfliga för att förklara Regeringens åtgärder och utveckla grunderna för dess beslut.
Den officiela tidningens spridande till alla delar af landet och tillgänglighet för alla biefve derföre af allt större vigt i samma mån, som, till följd af en stigande bildning eller ock förändrad lagstiitning, allt tlere medborgare funne sig manade att med uppmärksamhet följa de allmänna ärendena.
4 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 101.
I betraktande af hvad sålunda förekommit och då det synes Utskottet skäligen icke böra förvägras
Regeringen att få sig beredt ett sjelfständigt tillfälle till meddelande åt allmänheten af de upplysningar, som i särskilda fall kunna finnas nödiga, samt det obestridligen vore särdeles önskvärdt, att de förhoppningar, som i sådant hänseende fästats vid det nådiga förslaget, kunde af erfarenheten bekräftas, har Utskottet icke tvekat att tillstyrka Rikets
Ständer anvisande af nödiga medel för att sätta Kongl. Maj:t i tillfälle att tillsvidare på försök anordna utgifvandet af den officiela tidningen i enlighet med det nu framlagda förslaget.
I afseende på omfattningen af de berörda tidnings utgifvare åliggande skyldigheter, har dock
Utskottet ansett någon yitsträckning böra ifrågasättas.
Lika vigtigt som det för
Regeringen må vara att ega en egen organ inom tidningspressen, lika vigtigt synes det Utskottet, att Representationens förhandlingar blifva inom landet kända genom fullt tillförlitliga, om än kortfattade redogörelser; och Utskottet har derföre funnit sig böra hemställa, att utgifvaren af Post- och Inrikes Tidningar måtte erhålla förpligtande att i sådant hänseende den blifvande Riksdagen tillhandagå.
Vidkommande slutligen den föreslagna slämpelfriheten har det förefallit
Utskottet mindre lämpligt att för den officiela tidningen i detta hänseende stadga något undantag från den allmänna föreskriften att tidningar skola, för att med allmänna posten försändas, vara med behörig stämpel försedda.
Utskottet har derföre ansett anslaget böra bestämmas till den summa af 45,000 R:dr, som, i händelse tidningen fortfarande vore underkastad stämpelafgift, beräknats vara för ändamålet erforderlig.
Utskottet hemställer alltså, a) att Rikets Ständer malte Kongl. Maj:ts förevarande nådiga Proposition på det sätt bifalla, att Rikets Ständer för år 1867 till Kongl. Maj:ts disposition ställa ett extra anslag af 45,000 R:dr, med vilkor att ett exemplar af Post- och Inrikes Tidningar för hvarje kommun i riket tillhandahålles ordföranden i kommunal-styrelsen å det postkontor, han uppgifver, utan annan afgift än vanligt postförvaltarearfvode; samt att tidningen, utan förhöjning af prenumerationspriset för allmänheten, utkommer med en tillökning af det nuvarande formatet, motsvarande minst en spalt; och b) att Rikets Ständer, vid anmälan af detta beslut, i underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl. Maj:t måtte finna lämpligt förpligta omförmälda tidnings utgifvare att, på sätt som kan blifva föreskrifvet, i tidningen införa redogörelser för representationens förhandlingar.
Stats-Utskottets Utlåtande N.-o loi. 5 Reservationer: af Friherre Klinckowström, R.
Emot Stats-Utskottets beslut att tillstyrka Rikets Ständer bevilja ett extra anslag för år 1867 af 45,000 R:dr för att, på sätt Kongl. Maj:t föreslagit, dermed befordra Post- och Inrikes Tidningens utdelande till alla kommuner inom riket, får jag mig vördsamt reservera på följande skäl: att mig synes icke rätt förenligt med den vördnad och aktning undersåtarne böra hafva för Regeringen, att denna sednare vill lemna thronen och dess närmaste trappsteg för att i tidningarnes spalter försvara och förklara sina handlingar, och sålunda blanda sig uti partiernas strider, då hon tvärtom bör stå öfver desamma, opartiskt vårda sig om allas rätt och medla mellan de olika meningarne, höjd öfver dem alla; att
Regeringen svårligen genom nu ifrågasatta åtgärd kan vinna sina ändamål: att ingifva menige man förtroende till en sålunda salarierad tidning, ej heller att få detta blad verkligen läst af något flertal bland kommunens röstberättigade medlemmar; att under en tid, då Regeringen förkunnat rörande handel och näringar, det allting endast bör göra sig gällande, i den mån så kan ske, genom dess inneboende verkliga värde äfven i täflan med hela vida verlden, det synes inkonseqvent vilja bruka ett så uppenbart privilegii-system inom pressens gebit, som här är i fråga, för att sålunda skydda och gynna ett särskildt tidningsblad på hela den öfriga pressens bekostnad, och slutligen att, om i en aflägsen framtid, hvarifrån oss Gud nådeligen bevare, Sveriges öde skulle bero af en Regering, mindre konstitutionel och älskad än den nuvarande, den ifrågasatta åtgärden skulle kunna, på ett betänkligt och oroväckande sätt, missbrukas, till förfång för Svenska Folkets representativa frihet.
På grund af dessa skäl, hvartill ännu flera skulle kunna läggas, om sådant nödigt vore, får jag vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, med ogillande af hvad Stats-Ulskottet här ofvan föreslagit, afslå Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angående allt anslag för kostnadsfri utdelning af Post- och Inrikes Tidningar till alla kommuner i riket. af Herr Leijonancker, F. IV. E. C. af Herr L. J. Hierta:
Emot det beslut, som Utskottet med en rösts plura litet fattat i denna fråga, och som efter all anledning hade utfallit för afslag å den Kongl.
Propositionen, om icke fem ledamöter varit frånvarande vid den sent på aftonen inträffade omröstningen, får jag anmäla min reservation, emedan jag tror, att det begärda och nu tillstyrkta anslaget icke i något fall skulle leda till den dermed åsyftade nytta och i mer än ett hänseende motverka det sökta ändamålet, samt således vara utan gagn bortkastadt. 6 Stata-Utskottets Utlåtande N:o 101.
Hvad de så kallade legala annonsernas vidsträcktare spridande beträffar, anser jag detsamma icke vinnas genom den föreslagna åtgärden, så att det i någon väsendtlig mån skulle emotsvara den dryga utgiften.
Det vore endast detsamma som att lemna en tillökning al 45,000 Riksdaler till den nuvarande Post- och Inrikes Tidningen.
Under öfverläggningen i Utskottet har en annan ledamot lagt i dagen, att om ett exemplar af denna tidning skulle fritt tillsändas ordföranden för hvarje kommunalnämnd, så hade de öfrige medlemmarne af kommunen föga nytta deraf, emedan ordföranden icke kunde förpiigtas att hemma hos sig hålla ett läsekabinett med fritt tillträde för enhvar, och en allmän cirkulation af tidningen ifrån hus till hus blefve overkställbar!, emedan många tidningsnummer dervid skulle genom vårdslöshet bortkomma eller genom nötning förstöras.
Hittills har också ingen ilrågasatt lämpligheten af ett stort statsanslag blott för delta ändamål.
Det torde också icke vara detta syftemål, utan det derjemte angifna, att erhålla en politisk organ för Regeringen inom pressen, som hufvudsakligen är afsedt.
En sådan organ finnes redan i den nuvarande Post- och Inrikes Tidningen och kan, när så befinnes nödigt, begagnas lill algifvande af upplysningar.
Att utsträcka detta till ett allmänt och dagligt deltagande å Regeringens vägnar i den offentliga diskussionen öfver politiska och administrativa frågor, mötes deremot enligt min tanke af allvarsamma betänkligheter:
För det första synes det strida emot ett framåtskridande konstitutionelt samhällsskick, att Regeringen skall erhålla anslag för sina asigters meddelande i annan form än den af regeringsbeslut och kungliga propositioner med dervid fogade moliver.
För det andra, under medgifvande, att tryckfrihet icke kan finnas utan stundom åtföljas af missbruk, ligger det klart för eftertanken, att en Regeringens organ icke, utan att förlora sin värdighet och helt och hållet neddragas ifrån sin bestämmelse att stå öfver partierna, kan inlåta sig i en fortsatt polemik med möjligen illasinnade skriftställare genom att försöka vederlägga de yttringar emot densamma, som än på ett, än på ett annat ställe i riket kunna förekomma, eller sysselsätta sig med gendrifvande af den såkallade skandalpressen, om en sådan förefinnes.
Emot sådana yttranden finner med högst få undantag klokheten intet annat val än emellan föraktets tystnad eller anlitande af åtal inför domstol, om anfallen eller misstydningarne äro af den svåra art att de nödvändigt böra bestraffas.
Emot origtiga uppfattningar eller insinuationer i öfrigt är en särskild organ, utöfver den som redan är att tillgå i den nuvarande Posttidningen, obehöflig, sålänge det icke visat sig, att de tidningsredaktioner, som vilja åtnjuta aktning och förtroende hos den bildade allmänheten, vägra att införa sådana genmälen till försvar, som Regeringen kan önska att få offentliggjorda, och hvilka måste hafva sin rälta och naturliga plats i samma blad, i hvilka anmärkningarne varit synliga, för att komma till samina läsares kännedom.
För det tredje lärer äfven med föranstaltande af en sådan regeringsorgan, som Stats-Utskottets Utlåtande N.o 101. 7 den Kongl. Propsitionen afser, hvarken Regeringen kollektift eller, med få undantag, dess ledamöter hvar för sig kunna i eget namn uppträda såsom medarbetare i en tidning rörande frågor för dagen, som inom pressen afhandlas.
Regeringens talan måste då föras af en eller flere dertill särskildt utsedde och aflönade personer; men det skall ovilkorligt inträffa, att hvad desse skrifva blir af den öfriga pressen och allmänheten betraktadt såsom vore det af Regeringen sjelf dikteradt.
Hvarest skola väl dessa personer finnas med nog skicklighet och takt, att icke mången gång snarare skada den sak de skola försvara, kompromettera Regeringen, såsom någon gång förut händt i dylika fall, och draga det kortare strået, derigenom att de inlåtit sig i en strid, der motståndarne i följd af sin ställning kunna röra sig mera obehindradt.
För det fjerde synes den ifrågasätta’ åtgärden obehöflig af det vigtiga skälet, att den nuvarande
Regeringen åtnjuter allmänhetens förtroende och vida mer än sina föregångare uppbares af flertalet bland pressens mest spridda organer, och någon anledning icke är att befara en förändring häri under den närmaste framtiden.
Väl har det blifvit sagdt vid öfverläggningen inom IJtskottet, att detta är godt nog för ögonblicket, men att det ifrågavarande anslaget vore nödvändigt för den händelse, att
Regeringens åsigter framdeles skulle blifva mindre öfverensstämmande med det allmänna tänkesättet, och att derföre något medel bör finnas att återföra detta på den rätta vägen.
Flere talare inom IJtskottet hafva likväl, enligt min uppfattning, visat, att under sådana omständigheter, tillvaron af en polemiserande erkänd regeringsorgan skulle leda till ett motsatt resultat.
Med det förestående, som blott innefattar en liten del af de invändningar, hvilka kunna framställas, är dock icke sagdt, att ju en förbättring af det egentligen officiela trycket kan vara af behofvet påkallad.
Denna skulle bestå i utgifvandet af en särskild samling af alla vigtigare regeringsbeslut utöfver dem den egentliga författningssamlingen i likhet med hvad som publiceras i den Fransyska Bulletin des lois eller den Danska Departementstidenden-, men detta är något helt annat än hvad nu blifvit af Regeringen sjelf föreslaget, och Jett förslag dertill torde lämpligen kunna afvaktas till början af den snart instundande nya Riksdagen.
Jag föreslår derföre vördsamt, att Rikets Ständer förklara det af Kongl. Maj:t begärda anslaget icke kunna beviljas. af Herr C. J.
Bergman samt Riksdagsfullmägtigen Per Nilsson från Christianstads län.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS J. & A. RIIS, 1866. Stats-Utskottets Utlåtande M 102•
\:o 102.
Alik. till Exp.-Utsk.
(Ion 22 Mnj 1866, kl. 2 e. iri.
Utlåtande, i anledning af väckta motioner om förändring i vilkoret!. för det vid 1859 och 1860 års riksdag beviljade lån för omläggning a f jernväg från Borås till Herrljunga. (ltiksg.
Vid 1859 och 1860 års riksdag biet' för anläggning af en jernväg mellan Borås och vestra stambanan vid Herrljunga af Rikets Ständer beviljadt ett län, motsvarande två tredjedelar af den verkliga anläggningskostnaden, men hvilket låns belopp dock icke finge öfverstiga 1,700,000 R:dr.
Till vilkoren för detta lån hörde att å lånesumman borde erläggas fyra procent årlig ränta under den för arbetets utförande afsedda tid, hvarefter ä hela det utbekomna lånebeloppet skulle inom slutet af hvarje år inbetalas fem procent, hvaraf, för hvad af lånet icke godtgjorts, först borde beräknas fyra procent årlig ränta och återstoden utgöra kapitalafbetalning.
I dessa vilkor sökte Grefve Sparre, E., vid sistlidne riksdag, uti en hos Ridderskapet och Adeln då väckt motion, utverka den förändring, att ifrågavarande lån skulle räntefritt få innehafvas under tre år från den dag hvarje särskild del blifvit lyftad samt att derefter å lånebeloppet, i den mån lyftning egt rum, skulle inom hvarje kalenderårs slut betalas fern procent efter år räknadt, hvaraf först skulle godtgöras fyra procent årlig ränta å hvad af lånet dessförinnan icke blifvit betaldt och återstoden utgöra kapitalafbetalning.
Till denna framställning fann likväl dåvarande Sfats-Utskottet sig icke kunna tillstyrka Rikets Ständers bifall på skäl, som finnas närmare utvecklade i samma Utskotts Utlåtande N:o 156 och. i öfverensstämmelse med detta Utlåtande, blef jemväl berörda motion afslagen.
Frågan har emellertid i motionsväg ånyo kommit under Rikets Ständers pröfning, i det att ej mindre bemälde Grefve Sparre hos Ridderskapet och Adeln (motion N:o 108), än jemväl Herr L. A.
Hollander inom Borgare-Ståndet (motion N:o 158) samt Riksdagsfullmäg Bih. till 11.
Brot. 1865 A 1866. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 20 Haft. 1 2 Stats-Utskottets Utlåtande M 102. tigen J. P. Andreasson inom Bonde-Ståndet (motion N:o 319) framställt det förslag', att Rikets Ständer, med afseende på de ogynnsamma förhållanden, under hvilka Borås jernväg öppnats för trafik, måtte bevilja det för samma jernvägsanläggning bildade bolag enahanda räntefrihet under tre år för det bolaget beviljade lån, som blifvit andra jernvägsbolag förunnad, samt att, då räntan för den förflutna tiden redan blifvit erlagd, denna räntefrihet måtte beräknas från och med år 1866.
Under erinran, hurusom kostnaderna för denna jernvägsanläggning, hvilka ursprungligen beräknats komma att uppgå till 2,558,000
R:dr, men sedermera, då vägen gjordes smalspårig, ansågos kunna nedsättas till 2,155,000 R:dr, i verkligheten utgjort allenast 2,061,000 R:dr, samt att således bolaget, sorn i Riksgäldskontoret fått lyfta 2/3:delar af förenäinnda 2,155,000
R:dr, eller 1,436,000 R:dr, vore skyldigt återbära skilnaden mellan sistnämnda belopp och den summa, 1,374,000 R:dr, som utgjorde 2/3:delar af den 'numera kända verkliga anläggningskostnaden, och hvilken skilnad alltså uppgick till 62,000 R:dr, hafva såsom skäl för bifall till deras framställning motionärerne hufvudsakligen anfört: att, till följd af de för ortens bomulisväfnadsindustri ogynnsamma förhållanden, som föranledts af kriget i Nordamerika, trafikinkomsten å banan icke uppgått till beräknadt belopp, utan hade bolaget under år 1864 måst af egna medel tillskjuta 36,017 R:dr 53 öre, likasom för år 1865 en brist kunde emotses af omkring 37,800 R:dr :—att bolaget uppburit 264,000
R:dr mindre än hvad Rikets Ständer, under antagande att banan skulle komma att kosta 2,558,000 R:dr, såsom lån till densamma anslagit; — att bolaget af detta mindre belopp vore pligtigt återbära ofvan omförmälda skilnad, 62,000 R:dr, under det att andra bolag befriats från återbäringsskyldighet af de besparingar, som inom kostnadsförslagen kunnat göras; — att bolaget, som före den bestämda tiden fullbordat vägen, hittills punktligt fullgjort sina inbetalningar; — samt slutligen att, enligt bifogadt intyg af Styrelsen för Statens jernvägstrafik, vestra stambanan genom Boråsbanans anläggning år 1864 haft en ökad bruttoinkomst af 144,967
R:dr 86 öre, motsvarande, enär samtliga utgifterna vid Statens stambanor under sagda år uppgått till 65 procent af bruttoinkomsten, en nettobehållning af 50,013 R:dr 91 öre; finnande, enligt samma intyg, Trafikstyrelsen antagligt, att i synnerhet godstrafiken till och från Borås-jernvägen, hvilken trafik begynnt under särdeles ogynnsamma förhållanden för Borås-traktens egentliga industri, skall, i den mån dessa förhållanden förbättras, ganska betydligt tillvexa och såväl härigenom som genom den minskning i trafikutgifterna, hvilken framgent vore att emotse, Statens inkomster af Borås-jernvägen blifva allt större och större, derest icke godstrafiken, för undvikande af omlastning, i stället komme att taga vägen öfver den snart färdiga Uddevalla—Wenersborgs-banan, hvilken, likasom Boråsbanan, anlades smalspårig.
Utom den till fyra procent bestämda räntan å lånet hade följaktligen Staten ytterligare att påräkna en genom denna bibana ökad årlig trafikinkomst af minst 50,000 R:dr, eller tillsammans omkring åtta procent å de penningar, som Staten lemuat detta bolag.
Vid sådant förhållande och då Staten beviljat andra jernvägsbolag räntefrihet under anläggningstiden, vore, enligt motionärernes åsigt, ingen anledning för handen, att ifrågavarande bolag, som genom sitt företag, med egen uppoffring, till - Stats-Utskottets Utlåtande J\i 102. 3 skyndat Staten en icke obetydlig vinst, behandlades strängare, än hvarje annat jernvägsbolag, och förpligtades att jemväl under anläggningstiden erlägga ränta.
Hvad för öfrigt beträffar den invändning, som vid sistförflutna riksdag framställdes mot den ifrågasatta räntefriheten, i det man ansåg nödvändigt att noggrannt vidmagthålla ett fattadt beslut och för exemplets skull icke efterskänka något af de vilkor, hvarunder lånet beviljades, ville motionärerne finna vådan af ett sådant prejudikat vara skäligen betydelselös, då här endast gällde att låta det ifrågavarande bolaget komma i åtnjutande af samma rätt, som redan tillförsäkrats öfriga bolag, på hvilka prejudikatet skulle kunna tillämpas.
Ett medgifvande af denna beskaffenhet borde, enligt motionärens förmenande, icke kunna annorlunda anses, än såsom en gärd af rättvisa och billighet, betingad ej mindre af den vinst Staten har af företaget, än jemväl af det förhållande, att denna vinst å Statens sida motsvarats af förluster för de enskilde bolagsmännen.
Ehuru Utskottet icke förbisett vigten deraf, att Rikets Ständer strängt tillämpa den under sednare riksdagar noggrannt följda grundsatsen, att menigheter eller bolag, som af Staten erhållit låneunderstöd, böra, derest icke alltför ömmande omständigheter påkalla undantag derifrån, tillförbindas fullgöra sina för lånebeloppens återbetalning afgifna förbindelser, har dock Utskottet funnit så beskaffade omständigheter i denna fråga vara för handen, att Rikets Ständer torde, utan att derigenom lemna något prejudikat, kunna i förevarande fall medgifva ett undantag från berörda grundsats.
Det kan nemligen icke nekas, att, då ett bland de hufvudsakligaste ändamålen med Borås-Herrljunga-vägens anläggning var underlättandet af transporterna för den i Borås-trakten högt drifna bomullsindustrien, men denna industri redan innan banan blef färdig och allt sedermera i hög grad lidit af särdeles svåra konjunkturer, trafiken å ifrågavarande bana icke kunnat lemna så goda resultater, som man vid beslutandet af dess anläggning hade giltiga skäl att antaga.
Yäl synes bolaget, sedan jernvägen från Herrljunga till Wenersborg blir fullbordad, med temlig visshet kunna påräkna, att dess bana skall erhålla ökad trafik och trafikkostnaderna jemväl kunna i förhållande till den ökade rörelsen nedsättas samt i följd deraf tillökning i banans afkastning vinnas, men ett eller annat år torde likväl tilländagå, innan så stor behållning af trafiken kan erhållas, att nettobehållningen af densamma blir tillräcklig att bestrida utgifterna till ränta och amortering af det från Riksgäldskontoret bekomna låneunderstödet.
Det skulle således, enär aktieegarne icke kunna tvingas att, utöfver hvars och ens teckningssumma, göra något ytterligare tillskott, kunna blifva en nödvändighet för bolaget att till Staten afstå jernvägsanläggningen; och fråga uppstår alltså, huruvida det icke för Staten vore mera förmånligt att, genom någon eftergift af ränta, söka förekomma nödvändigheten att öfvertaga jernvägen och underhålla trafiken å banan.