Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Afståndet derifrån till närmaste undervisningsverk söderut eller till Hernösand vore elfva mil, och norrut eller till Umeå tolf och en half mil.
Särdeles lämpligt vore ock köpingens läge lör de många socknar, hvilka omgifva honom.
Om Örnsköldsvik toges såsom medelpunkt och på kartan droges en cirkel till halfva afståndet från städerna Hernösand och Umeå, så att radien blefve omkring 6 mil på tre sidor om köpingen, komme den derigenom uppdragna halfcirkeln att innesluta 14 socknar inom norra Ångermanland med en folkmängd af minst 33,000 innevånare och 4 socknar af Westerbottens län med en folkmängd af 5 å 6,000 menniskor, således 18 socknar med en folkmängd af omkring 40,000 menniskor.
Ibland dessa vore många, som önskade komma i åtnjutande af större upplysning, än den som kunde erhållas i de få och vanligen från hemmen långt aflägsna folkskolorna; och många stora anlag hade säkerligen i följd af denna bri,st gått för samhället förlorade.
Innevånarne i berörde socknar hade ock visat det varmaste intresse för upplysning genom afsändande af flera lärjungar till närmaste offentliga läroverk, men ännu flera blifvit afskräckta genom det långa afståndet och den derigenom förorsakade större kostnaden.
Köpingen vore belägen i midten af de nämnda socknarne, hade en ypperlig hamn och till densamma sammanlupe alla lands- och sockenvägar, som redan i orten finnas, äfvensom de nya, hvilka inom kort komma till stånd genom de under arbete varande väganläggningar mellan Åsele och Anundsjö samt mellan Anundsjö och Mo socknar. — Ehuru Utskottet icke vill förneka, att inrättandet af ett elementar-läroverk i Örnsköldsvik kan för denna ort vara beköfligt, har Utskottet likväl ej ansett det härom nu framställda anspråk vara grunda dt på giltigare skäl, än som förefinnas för flera andra orter i riket.
Hvad sålunda angår folkmängden har dess tillvcxt under de fem åren (1841—1855), för hvilka tillförlitliga uppgifter numera äro att tillgå, icke inom någon af norra Ångermanlands 14 socknar varit så betydlig, som inom den del af Westerbottens län, hvarom i nästföregående punkt af detta Utlåtande förmäles; — och många orter hafva äfven större afstånd än 11 mil till närmaste elementar-läroverk.
— I anledning häraf och i öfverensstämmelse med den åsigt, Utskottet i fråga om nya läroverks inrättande eller utvidgning af nu befintliga redan tillkännagifvit, att nemligen endast do mest angelägna behof kunna vid denna riksdag afhjelpas, har Utskottet funnit sig ej höra till bifall hos Rikets Ständer förorda ofvanberörda motioner. 53:o. Sedan Kougl. Majit den 28
Maj nästlidet år i nåder faststäldt
Sitt och Rikets Kammar-kollegii Utslag af den 28 September 1854, hvarigenom en half tunna kronotionde, hälften råg och hälften korn, som hemmanet Sjöakulla i Åsheda socken af Kronobergs län dittills erlagt till Wexiö läroverk, blifvit nämnde läroverk afhänd, samt, då likväl berörde kronotionde varit inberäknad bland lönetillgångarne för detsamma, anbefallt Konsistorium i Wexiö att inkomma med uppgift å det ersättningsbelopp, som efter medelpris borde för läroverket anvisas för den tid detsamma kommit eller vidare komme att af berörda kronotionde gå i mistning, intill dess erforderlig fyllnad å ordinarie stat kunde beredas; hade bemälde Konsistorium uti skrifvelse den 3 påföljande Augusti underdånigst meddelat : att Wexiö läroverk under fern år, eller från och med 1854 till och med 1858, Stats- Utskottets Utlåtande N:o 123. 67 varit i mistning af ifrågavarande kronotionde; — att, beträffande ersättning derför, Konsistorium ansett sig böra beräkna ersättningsbeloppet efter hvarje års medelmarkegångspris med tillagd forsellön, men att, då först genom nådiga Kungörelsen den 11 Maj 1855 blifvit påbjudet, att medelmarkegångspris skulle kronotionde med flere persedlar åsättas, och således för år 1854 något medelmarkegångspris ännu icke fanns, Konsistorium för nämnda år beräknat sagda belopp efter det årets markegång med forsellön; — samt att, efter denna beräkning, ersättningsbeloppet åt Wexiö läroverk för omförmälde fem år uppginge till 34 ll:dr 77 öre ; hvarjemte Konsistorium, vidkommande frågan om ersättning för framtiden åt läroverket för berörde mistade kronotionde, ansett denna ersättning böra utgå efter hvarje års medelmarkegångspris med tillägg af forsellön intill dess erforderlig fyllnad å ordinarie stat kunde läroverket beredas.
I anledning häraf har Kongl. Maj:t, som af 8:de Hufvud-titelns besparingar tillagt Wexiö läroverk don för ofvanberörda 5 år äskade godtgörelse, 34 R:dr 77 öre, i nåder föreslagit Rikets Ständer att till ersättning för ifrågavarande mistade kronotionde måtte för framtiden å Riks-staten uppföras J tunna, eller 3 kubikfot 1,5 kanna spanmål, hälften råg och hälften korn; — och får Utskottet tillstyrka att denna nådiga framställning måtte på det sätt bifallas, att, såsom en för alltid bestämd ersättning åt Wexiö elementar-läroverk för omförmälda mistade inkomst må beviljas en kontant tillökning af 7 R:dr R:mt uti elementar-läroverkens anslag. 54:o.
Vidare har Kongl. Majit, i anledning af Kongl. Stats-kontorets derom gjorda framställning, föreslagit, att det till åtskilliga lärare vid Wisby högre elementar-läroverk utgående kontanta belopp, 245 R:dr 25 öre Runt, påfördt anslaget för folkskolorna, måtte till anslaget för elementar-lärovérken öfverföras: men att deremot den kontanta ersättningen för mistad helgonskylds-spanmål, som utgår till pedagogierna i Cimbritshamn och Falkenberg, 246 R:dr 82 öre Runt, måtte från sistnämnda anslag öfverflyttas till det för folkskolorna; — och torde Rikets Ständer finna äfven denna nådiga framställning böra bifallas. o o 55:o.
Uti en hos Preste-Ståndet. väckt motion har Kyrkoherden Otterström — jemte erinran hurusom Rikets sednast församlade Ständer uti underdånig skrifvelse till Kongl. Majit af den 24 Februari 1858 förklarat billigheten fordra, att den löneförbättring, som åt Statens embete- och tjenstemän i allmänhet blifvit beviljad, skulle medgifvas dem äfven för året 1857 till 50 procent af den tillökning i förut innehafvande aflöningsförmåner, som blefvo dem för den statsregleringen tilldelade, dock att från ifrågavarande förmåns åtnjutande skulle undantagas sådane löntagare, hvilka, qvarstående vid sina indelningar, under berörde år 1857 uppburit sin aflöning antingen in natura eller efter årets markegång — vidare anfört, att om denna aflöning, hvad elementar-läroverks-lärarne anginge, utgått till sitt hela belopp in natura eller efter årets markegång, och om vinsten deraf motsvarat 50 procents-förhöjningen, som kommit dem till del, hvilka icke hade någon lön in natura eller efter årets markegång, så hade icke annat än full rättvisa vederfarits alla; men då för de flesta, som vidblifvit sin lagliga rätt, i aflöningen blott till en ringa del ingick uppsägbar kronotionde, till och med blott 4 68 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123. tunnor, så blef en naturlig följd, att dessa ting-o på ett allt för känbart sätt plikta för det de vidblifvit sin rätt.
För den möjliga vinsten på några tunnor efter årets markegång gingo de i mistning af 50 procents-förhöjningen å deras kontanta lön, och förlusten drabbade naturligtvis hårdast dem, som hade minsta vinsten af lön in natura eller efter årets markegång.
I anledning häraf hade motionären, som förmodade, att Rikets Ständer icke beräknat detta förhållande, föreslagit, att skilnaden mellan vinsten af årets markegång på hvad som ingått i elementarläroverks-lärarnes aflöning och 50 procents-förhöjningen å hvad som deri ingått kontant för år 1857, måtte blifva dem ersatt; — uti hvilken motion Prosten Söderberg instämt.
Innehållet af Rikets Ständers ofvan anförda beslut, angående grunderna för 1857 års löneförhöjning, föranleder, enligt Utskottets tanke, ingalunda till det antagande, att den af motionären uppgifna omständighet skulle hafva blifvit af Rikets Ständer förbisedd.
I frågor af denna beskaffenhet kan nemligen, efter hvad erfarenheten visat-, svårligen uppställas något allmänt stadgande, som, ehuru giltigt och rättvist det än till sin grundsats må vara, dock ej vid tillämpningen i ett eller annat särskildt fall medför vissa oegentligketcr, i följd hvaraf en fullkomlig likställighet för alla dem, som saken angår, icke låter sig genomföras; — men ett sådant förhållande lärer i nu förevarande fråga desto mindre kunna innebära en orättvisa, som något rättsanspråk här icke med fog kan åberopas.
Med den för år 1857 beviljade lönförhöjniug afsågo nemligen Rikets Ständer, att bereda ett af tillfälliga förhållanden påkalladt- understöd åt de löntagare, som deraf ansågos företrädesvis vara i behof, hvarföre ock stadgades, att de som, qvarstående vid sina indelningar, uppburo aflöning in natura eller efter årets markegång, ej egde att af denna förmån komma i åtnjutande.
Om nu en löntagare på nyssnämnda sätt uppburit exempelvis
A af sina löne-inkomster, en annan A en tredje ,V o. s. v., så bör väl ej skäligen ifrågasättas, att härvid skulle på dessa särskilda förhållanden fästas samma afseende, som kunnat fordras endast i det fall att omförmälda förhöjning varit löntagarens rättighet-, — och det torde lätt inses, att i en mängd härvid förekommande fall den för skriftvexling och uträkningar m. m. nödiga tidsuppoffring skulle icke ens för löntagaren — att ej nämna vederbörande tjenstemäns mångfaldigt ökade besvär — blifva ersatt genom de få riksdaler eller till och med endast några öre, som kanske blefve hans vinst af den eftersträfvade likställigheten med andra löntagare.
— Då således Rikets sednast församlade Ständer, af fullt giltiga skäl, antagit ofvannämnde allmänna grundsats för utbetalningen af 1857 års lönförhöjningsmedel, finnes det, enligt Utskottets tanke, desto mindre anledning att nu derifrån afvika, som de löntagare, hvilka, genom det af motionären antydda förhållande, förmena sig gått i mistning af en påräknad förmån, böra anses numera hafva vunnit någon ersättning häx-för genom’ de högre löneinkomster, som de fått uppbära under de 3:no åren af innevarande statsiaglerings-period; — börande Utskottet i afseende å det af motionären framställda förslag jemväl erinra, att det ingalunda vore med billigheten öfverensstämmande att medgifva lärarne vid elementar-lärovcrken andra och fördclaktigare vilkor för åtnjutande af ifrågavarande löneförhöjnings-medel, än dem som gälla för de vid öfriga stater och korpser anställde embets- och tjenstemän; — och får af dessa skäl Utskottet hemställa, att föi’evarande motion ej må hos Rikets Ständer vinna, afseende. Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123. 56:o.
Under erkännande af den förbättring i lönevilkor, som vid sed naste riksdag beviljades elementar-läroverkens ordinarie lärare, ocb hvilken allena gjordt möjligt, att undervisningen vid så många läroverk redan kunnat betydligen böjas — har Doktor Säve uti en hos Preste-Ståndet väckt motion, i hvars hufvudsakliga syftning
Doktor Gumcelius med flere ledamöter af Högvördiga Ståndet instämt, fästat uppmärksamheten på ett förbiseende, för att ej säga en obillighet, som syntes vara begången emot en del extra lärare och vikarier, deruti att de, som i lika mån med ordinarierne, men för vida ringare tjenstgörings-arfvode, genom sin ihärdiga ansträngning uppehållit undervisningen under den långa väntningstiden af 10—15 år, innan läroverks-utvidgningen kom till stånd, ej fingo räkna sig till godo den ringaste lönetursberäkning för den extra tjenstgöringen.
Staten hade sålunda erkänt, att det trägna arbete, som de ordinarie lärarne flere föregående år nedlagt på undervisningen under den tid lönerna voro 50 procent mindre, dock ej under 400 Kalr
B:ko för året, varit af den vigt för det allmänna, att den borde upptagas i lönetursberäkningen, men förbisett, att extra ordinarierne ofta under lika lång tid samt med lika möda och ansvar tjenat för 150, högst 300 K:dr Banko.
Härigenom hade extra ordinarierne, hvilka under det provisoriska tillståndet tjenstgjort. ej blott såsom tillfälliga arbetsbiträden, utan oftast med fullt ansvar såsom egna klasslärare, kommit i den ofördelaktiga ställning, att först och främst en lång tid hafva måst uppfylla ordinariernes alla tjensteåligganden för ofta mindre än half lön, och, sedan löneförbättringen inträdt, att ännu i många år» få vänta, innan de kunde uppnå de förras tjensteförmåner, om de ens någonsin kunde uppnås.
Efter att vidare hafva med exempel, hemtade från särskildta läroverk iramställt de olika aflöningsförhållanden, uti hvilka lärare kommit, som alltifrån deras anställning vid läroverken haft enahanda tjenstgöring, samt erinrat, att det ingalunda berott på duplikanterne eller extra lärarne sjelfva att förekomma det missöde, som drabbat dem, har motionären, hvad anginge den kostnad, som Statsverket skulle få vidkännas, om nämnde lärare medgåfves att få räkna denna tjenstgöring sig till godo, anfört, att någon stor uppoffring för det allmänna eller något prejudikat för framtiden ej skulle deraf uppkomma.
Ty dels kunde en sådan löneturs-beräkning för de extra tjensteåren ej föreslås för andra extra ordinarier och duplikanter, än dem, som tjenstgjort under väntningsperioden för skolornas utvidgning före 1858, enär de, som sedan blifvit anställde, hade både fri ansökningsrätt utom sina stift och tjenado för vida högre arfvoden, dels borde äfven ett eller annat år afråknas såsom öfnings- eller prof-år vid skolorna.
Statsverkets utgift för de extra lärarnes förr inträdande lönförhöjning skulle således ej blifva särdeles betydlig, då den ej komme i fråga för andra, än dem, som föro den sista löningsstaten varit extra lärare eller vikarier och ibland desse endast för dem, som längst tjenat.
— Uti de underdåniga petitioner, som i detta hänseende till Kongl.
Majk ingått från 41 extra ordinarier från Stockholms stad, från Skara och från Lunds stift, hade, utom andra bevekande skäl för sin underdåniga ansökning, petitionärerne åberopat nådiga Cirkuläret den 26 November 1858, hvarigenom extra lärare, sorn vid elementar-läroverkcn med nit och skicklighet tjenstgjort ett år, fått sig tillcrkändt lika arfvode med ordinarie lärare.
På grund af sålunda anförda förhållanden och med stöd af högstberörda nådiga Beslut af den 26 November 1858 har motionären framställt det förslag, att Rikets Ständer, med afseende på de extra ordinarie lärarnes förutvarande knappa lönevilkor och förtjenst af clementar-låroverken på den tid, då dessa ej annorlunda, än genom extra biträden kunde upprätthållas, måtte tillerkänna de före år 1858 anställde för 70 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123. nit och skicklighet vitsordade, extra lärare, vikarier och dupplikanter, som antingen undergått filosofie kandidat-examen eller aflagt behöriga prof för adjunktseller kollega-befattning, rättighet att beräkna samma lönetur och förhöjning, som de ordinarie lärarne, för hvarje år utöfver fyra, som de bestridt vikariat eller extra lärare-befattning vid elementar-läroverken.
Efter öfvervägande af hvad i denna fråga blifvit af motionären anfördt och i öfrigt förekommit, kan väl Utskottet för ein del icke biträda den åsigt, att Rikets sednast församlade Ständers beslut, angående löneregleringen för läroverksstaten, skulle innefatta ett förbiseende eller en obillighet i afseende på de vid läroverken anställde extra ordinarie lärare.
Utskottet anser nemligen, att äfven dessa lärares ställning, i följd af de vid förra riksdagen vidtagna åtgärder, utan tvifvel blifvit väsendtligen förbättrad, enär dels den mängd af nya lärareplatser, som inrättades, måste hafva boredt de extra lärarne cn vida skyndsammare befordran, än de tillförene kunnat påräkna, och dels beslutet om den progressiva löneförhöjningen tillförsäkrade dem en ej ringa förmån med hänsigt till deras framtida utkomst.
Och hör härvid iakttagas, att just den sednare omständigheten — eller den af Rikets Ständer skollärarne medgifna rättighet, att efter viss tid erhålla bestämd tillökning i lön — ehuru härigenom alla såväl ordinarie som extra lärare ©tvifvelaktigt kommit i en bättre ställning, — emedlertid utgör den enda grunden för det anspråk, som nu från de sednares sida framställes.
Det är nemligen tydligt att, om fasta löner fortfarande anslagits för lärarestaten, do extra lärarne hädanefter, såsom hittills, fått i mån af inträffande ledigheter söka befordran först till lägsta gradens tjenst och derefter till de högre aflönade platserna, men utan någon säkerhet att äfven efter mångårig tjenstgöring komma i åtnjutande af förbättrade löne-inkomster.
— Att en sådan säkerhet nu genom Rikets Ständers beslut blifvit deni beredd, torde ingalunda kunna betraktas såsom ett förbiseende af de extra lärarnes rättigheter eller såsom en emot dem begången obillighet.
Utskottet kan således icke godkänna den grundsats, hvarifrån motionärens framställning utgår, — och detta desto mindre, som, sedan löneanslag blifvit beviljade för ett efter göromålens mängd och beskaffenhet afpassadt antal ordinarie tjenstcbefattningar, Staten hvarken kan eller bör erkänna någon förbindelse att derutöfver, under hvilken form som helst, bevilja särskild godtgörelse för det arbete, extra ordinarie tjenstemän utföra under den tid, som alltid måste förflyta, innan de kunna erhålla befordran; — men ehuru Utskottet i öfverensstämmelse med denna åsigt funnit sig icke kunna förorda motionärens förslag i sin helhet och såvidt det afser alla extra ordinarie lärare, kan Utskottet likväl ej undgå att erkänna, att för cn del af dessa förefinnes särskilda omständigheter af den beskaffenhet, att ett undantag till deras förmån synes vara af giltiga skäl påkalladt.
Härvid förekommer nemligen, att innan den vid sista riksdagen beslutade utvidgning af de flesta elementar-lärovcrk i riket trädt i verkställighet, hade under en längre tid vid åtskilliga af de större läroverken de ordinarie lärarnes antal varit alldeles otillräckligt för undervisningens uppehållande och i följd deraf särskilda extra lärare eller så kallade duplikauter måst antagas, hvilka emot en ringa ersättning, vanligen utgörande 240 R:dr
B:ko för år räknadt, under flera år haft enahanda undervisnings-skyldighet sorn de ordinarie lärarne; — och synes det Utskottet med billigheten öfverensstämmande, att de lärare, hvilka sålunda på eget ansvar under en längre tid tjenstgjort lika med de ordinarie, må, sedan de vunnit befordran, berättigas att vid bestämmandet af deras lönetur för framtiden Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123. 71 inberäkna åtminstone någon del af den tid, hvarunder de vid läroverket innehaft anställning af omförmälda beskaffenhet.
Denna rättighet torde dock först med nästkommande statsreglerings-periods ingång få tillgodonjutas, och sålunda uppfattning i högre lönegrad icke kunna för någon af dessa lärare af nu ifrågavarande anledning, ega rum förr än år 1861; — och anser Utskottet, att den tid af 4 år, som, enligt
Doktor Säves förslag, icke skulle f'å inberäknas såsom grundläggande högre lönetur, skäligen bör kunna utsträckas till 5 år, i allt fall en kortare tidrymd än extra ordinarie tjenstemän vanligen få i Statens tjenst använda utan all ersättning, innan de vinna ordinarie befordran.
I följd häraf kan Utskottet således icke i vidsträcktare mån fästa afseende å nu förevarande motion, än genom följande tillstyrkan: att Rikets Ständer måtte medgifva, att do lärare, som under längre tid än fem. år före verkställigheten af den vid sist förflutna riksdag beslutade reglering af rikets elementarläroverk varit anställde såsom extra lärare eller duplikanter med tjenstgörings-skyldighet af ofvan omförmälda beskaffenhet, och hvilkas tjenstgöring blifvit väl vitsordad, må berättigas att från och med år 1861 såsom grund för högre lönetur beräkna sig till godo jemväl det antal afslutade läseår, öfver fem, som de på sådant sätt tjenstgjort.
I afseende å den ökade utgift för Statsverket, som skulle uppkomma om detta Utskottets förslag af Rikets Ständer godkännes, får Utskottet hänvisa till det uti efterföljande 60:de punkt meddelade yttrande. 57:o.
Under åberopande af hvad Utskottet uti 16:de punkten af detta Utlåtande anfört angående uraktlåtet uppförande i Riks-staten af den från vissa socknar i Stockholms län utgående kronotionde-spanmål, får Utskottet hemställa, att elementar-läroverkens anslag måtte i anledning häraf tillökas med 5 tunnor eller 31 kubikfot 5 kannor indelt kronotiondespanmål. 58:o.
Uti en till Rikets Ständer aflåten särskild skrifvelse af den 30 December nästlidet år bar Kongl.
Maj:t — sedan, uppå nådig befallning, vederbörande till Kongl. Maj:t inkommit med upplysningar angående de utaf kommuner och enskilde personer till rikets elementar-läroverk gjorda donationer och vilkoret), hvarunder dessa meddelats, samt Kongl. Maj:t låtit den inom
Ecklesiastik-departementet bildade afdelning för handläggning af ärenden rörande allmänna uppfostran verkställa den utredning af ämnet, hvartill berörda upplysningar kunnat gifva anledning — till Rikets Ständers kännedom meddelat samina utredning i hvad den rörer de till lärare vid elementar-läroverken gifna donationer.
Denna, uti lista Samlingen af Bihanget till Riks-Ståndens Protokoll under N:o 77 införda nådiga Skrifvelse, jemte åtföljande uppgifter rörande de af kommuner eller enskilde personer till förmån för lärare vid elementar-läroverken gifna donationer, är af Riks-Stånden remitterad till Stats-Utskottet, som, efter deraf tagen kännedom, nu får till Rikets Ständer afgifva det yttrande i ämnet, hvartill Utskottet ansett de befunna förhållandena föranleda.
Härvid har Utskottet, då 72 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 123. omförmålda uppgifter blifvit till Riks-Ståndens samtliga medlemmar utdelade, ej trott det vara nödigt att i allmänhet fullständigare redogöra för de särskilda donationernas belopp eller beskaffenhet, utan vidrör i det följande endast dem, i afseende å hvilkas användande Utskottet funnit skäl att ifrågaställa ändring eller ansett ytterligare utredning vara behöflig.
Vid bedömandet, huruvida gåfvomedlen böra utgöra tillökning uti lärarnes enligt stat bestämda aflöningsförmåner eller inberäknas i dessa och således föranleda till motsvarande minskning af skolans stats-anslag, har Utskottet antagit så, . .
. ® 0 som en gifven i och för sig giltig grundsats, att det sednare förhållandet i allmänhet måste ega rum, såvida ej något förbehåll i motsatt syftning varit vid donationen fästadt; men som det likväl måste förutsättas, att med upplåtandet af hyresfri bostad eller för sådant ändamål gifna penningebidrag afsetts att bereda lärarne en förmån utöfver hvad de vanligen åtnjuta, anser Utskottet så beskaffade donationer icke heller böra tagas i beräkning vid bestämmandet af lärarnes uti statsmedel utgående aflöning; — och har, under iakttagande häraf samt med afseende jemväl å sådana särskilda fall, der en eller annan donation synts vara dragen från sitt ursprungliga ändamål, Utskottet funnit sig böra fästa uppmärksamhet på följande förhållanden: a) Då, enligt 4:de punkten i berörda uppgifter, de af Grosshandlaren C. M. Nyström till Norrköpings skola anslagna gåtvomedcl, hvaraf räntan skulle utdelas “till de fattige i skolan®, för närvarande äro använda sålunda, att af ränte-inkomstcn ett belopp af 150 l!:dr delas mellan lärarne i violinspelning och ritning, 120
R:dr utgå till stipendier och 300 R:dr till en af läroverkets kolleger, i hvars lön de äro inberäknade, — har Utskottet ansett det med donationen afsedda ändamål här icke vara uppfylldt, och torde närmare utredning af förhållandet erfordras, innan nämnde lärares lön af statsmedel kan till beloppet definitivt bestämmas. b) Uti 7:de punkten meddelas, bland annat, att till Söderköpings läroverk blifvit år 1795 anslagne frälseutjorden Thyketorp och frälseqvarnen Byqvarn “till “inrättande af ett nytt kollegat för att bereda ungdomen tillfälle att erhålla undervisning i skrif- och räknekonsten, äfvensom i de mest nödvändiga lefvande “europeiska språk, tyskan, franskan och engelskan, samt, om tiden sådant med“gåfve, i de första grunderna af kemien;“ varande afkomsten af Thyketorps utjord, 18 tunnor spanmål och 226
R:dr 80 öre, såsom inberäknade i lönen för en lärare vid skolan, af Statsverket disponerad, men deremot den genom besparade arrenden för frälseqvarnen bildade kassa, 2,783 ,R:dr 72 öre, äfvensom afkomsten af qvarnen till och mod år 1862 mot uppgifvet vilkor till Söderköpings stad öfverlemnad.