Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru förhållas bör med den, som utsprider villfarande lara, är särskildt stadgadt.» Herr Doktor Sandberg: »att alla sådana föreskrifter måtte upphäfvas, som kunna tydas och tillämpas såsom förbud för lutherska kristna att komma tillhopa uti enskilda hus och uppbygga hvarandra med bön och sång och betraktandet af Guds ord i den Heliga skrift och andra lutherska kyrkans renläriga böcker»; äfvensom att det måtte dels stadgas: o »att statskyrkans prester må vara både berättigade och förpligtade att, der sådant enträget önskas och begäres, vid dop, skriftemål och nattvardsgång, äfven då de förrättas offentligen i kyrkan, begagna gamla handboken af 1693 och tillika tillåta bruket af gamla Psalmboken och Cathechesen, jemte de nya»; dels ock tillåtas hvilken prest som helst att, på anmodan, döpa barn och meddela nattvarden åt personer, hvilka tillhöra annan församling, än den, i hvilken han tjenstgör; — hvarförutan Herr Doktorn, enär den verlds liga - Lag-Utskottets Betänkande JYS 46. 9 liga maktens biträde emot de andligt oroliga och förvillade, efter bans åsigt, ej borde i annat fall påkallas, an der verklig lagöfverträdelse blifvit begången, helst det tillhörde presterskapet att söka återföra de förvillade, hemställt, om icke, för den händelse att nå gon församlings prester icke förmå leda der uppkomna andliga rörelser, »Stifts—styrelsen må dit sända sådane ordinerade lärare, hvilka äro utrustade med utmärkta gåfvor både af nåden och naturen, samt såmedelst kunna vinna det upprörda folkets förtroende.»
Och af Herr Carlheim Gyllensköld, »att Rikets Ständer må, för deras del, besluta en författning, hvarigenom stadgas, att, när sådant i följd af samvetsskäl begäres, Prest må ega, efter samråd med sin Biskop, att vid embetsförrältning undantagsvis begagna den så kallade gamla Kyrkohandboken, Psalmboken och Cathechesen, intill dess andra sådana kunna, efter behörigt godkännande, varda af Svenska församlingen allmänneligen antagna.»
Vid granskning af de sålunda till Utskottet remitterade förslag och framställningar, finnes emellertid hurusom till Utskottets besvarande blifvit framställda två väsendtligen skiljaktiga frågor, den ena angående utvidgad religionsfrihet, och den andra om en större frihet inom den bestående Svenska kyrkan, eller den s. k. stats-kyrkan, än som nu är medgifven; Och då dessa frågor kunna och böra särskildt besvaras, upptager Utskottet till en början den Om utvidgad religionsfrihet.
Det är äfven denna fråga, som företrädesvis ådragit sig den allmänna uppmärksamheten.
Folkets religiösa lif utgör ock den yttersta grund, hvarpå samhället hvilar.
Störes detta lif obetänkt, svigtar lätt grunden och samhället rubbas i sina fogningar.
Då Kongl. Maj:t vid början af innevarande riksmöte hälsade Ständerna med tillkännagifvande af den. afsigt, som genom ifrågavarande Nådiga proposition blifvit förverkligad, gafs derföre i och dermed ett lystringsord till ett helt folk; Och frågans betydelse har ej eller kunnat undfalla Utskottet, Att åsigterna i denna del ej äro inom representationen eniga, derom vittna de flera yttranden, sorn den Nådiga propositionen inom Riks-stånden framkallat.
Emellertid har större delen af dem, hvilka understödt det Nådiga förslaget härutinnan, på sätt i Kongl. Maj:ts
Nådiga proposition äfven blifvit antydt, förmenat, att fråga nu ej skulle vara om införande hos oss af en ny grundsats, utan endast Bih. till R.
Pro t. 1836 & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 24 Baft. 2 lo Lag-Utskottets Betänkande JV? 46. att göra en redan i statsförfattningen erkänd grundsats lefvande; Och till stöd derför har man sökt visa, att religionsfriheten blifvit genom Regeringsformens 16 § tillförsäkrad Svenska folket; att de stadganden i 1 Kap.
Missgernings-Balken, hvilka bestämma straff för affall från den evangeliska läran och för utspridande af deremot stridande lärosatser, i följd af nämnde grundlagsbud rätteligen till all verkan förfallit, samt att ett upphäfvande deraf således blott skulle innefatta en bekräftelse på folkets i grundlagen tillförsäkrade frihet; — Men huruvida en sådan frihet verkligen blifvit medgifven genom grundlagens omförmälde § har dock blifvit ifrågasatt.
Yäl innehåller densamma bland annat att »Konungen bör ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion, så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer»; men då man, å ena sidan, velat se en fullkomlig frihet uti ifråga— ställde hänseende härigenom proklamerad, har man deremot, å den andra, ansett åberopade, ord, betraktade i det sammanhang, hvari de förekomma, ej kunna tydas annorlunda än såsom ett uttryck af den tolerans, som förut var fastställd genom lag och således ej såsom en utvidgning eller lossande af de band, som lagen i öfrigt pålade.
Redan 1686 års Kyrkolag, som förklarade att den Evangeliska Lutherska läran borde af Svenska folket bekännas, stadgade i 5 § 1 Kap., att de af annan religion, hvilka förut funnos i Riket eller efteråt kunde dit inkomma för krigstjenst eller för att drifva handel, köpenskap, handtverk eller annat näringsmedel, ägde så länge de stilla och utan förargelse lefde, uti sin religion blifva; Och den frihet, som således medgafs främmande religionsbekännare utvidgades sluteligen, i enlighet med 1779 års Ständers beslut, genom Kongl. Maj:ts Nådiga kungörelse den 24 Januari 1781, som förunnade en fri religionsöfning åt våra kristna trosförvandter här i riket och deras efterkommande.
Politiska rättigheter blefvo emellertid dem jemväl beviljade.
Men på samma gång de hade blifvit Svenska undersåter ägde de ock rätt till det skydd äfven i religiöst hänseende, som hvarje annan Svensk man; Och' det är ett sådant skydd, sorn man ansett dem vara förbehållet i grundlagens ofta nämnde §, som, påminnande om den äldre Konungaförsäkran, ej eller syntes hafva för ändamål att fastställa några nya rättigheter åt folket, utan blott att försäkra detsamma derom att deras i lag grundade rättigheter skulle af Konungen upprätthållas och skyddas, och ej af Honom kränkas.
Den religiösa frihet lagarne medgåfvo, om än inskränkt, var en biand dessa rättigheter; Och derför ålades Konungen att »skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion, så vidt lian derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer.»
Att meningen varit annan framstår ej eller såsom ovillkorligt ur sjelfva ordalydelsen.
Visserligen blef religionsfriheten, enligt den nyare tidens åsigter, såsom en af menniskans dyrbaraste rättigheter i särskilde länder fastställd i sjelfva statsförfattningen, eller med andra ord antagen såsom en statsgrundsats; men om än Lag-Vtskollclt Betänkande Jt? 46.
11 de idéer, som härvid gjorde sig gällande, hade framträngt till Norden; om än de inverkade på den statshvälfning, derigenom Svenska folket återeröfrade en af envåldsmakten våldförd frihet, vittna likväl företeelserne under det halfva sekel, som sedermera förflutit, som skulle detta folk ej velat vinna samma frihet med uppoffring af det skydd de städse i lagarne egt för sin religiösa lära, för den religion, för hvilken det kämpat och blödt och för den tro det från fädren ärft.
Dessa företeelser låta svårligen på annat sätt sig förklaras.
Det är nemligen bekant, hurusom Rikets domaremakt, utan hinder af Regeringsformens 16 §, tillämpat den för affall från vår rena evangeliska lära och utspridande af villfarande lärosals i 3 och 4 §§ af 1 Kap.
Missgernings-Balken stadgade påföljd; Och de enstaka röster, som inom representationen blifvit höjde, för att få dessa sednare lagrum upphäfne, såsom stridande mot gällande grundlag, hafva jemväl varit fruktlösa.
Det är följaktligen en traditionell uppfaftning af lagarnes tolkare och tillämpare, godkänd af den statsmakt, från hvilken omförmälde lag utgått, som lägger hinder i vägen för antagande af den vidsträcktare betydelse, man sökt inlägga i samma lag; men deraf följer att Utskottet har att yttra sig om religionsfrihetens grundsats bör, på sätt det blifvit föreslaget, hos oss vinna inrymme och således huruvida man nu bör öfvergå frän tolerans för andra bekännare till en fullständig religionsfrihet.
Om man vid ordnandet af menskliga angelägenheter ensamt hade att fästa sig vid grundsatser; om man dervid kunde lemna erfarenhetens läror å sido, så synes någon tvekan i förevarande hänseende ej böra uppstå.
Religions- eller samvets-frihet d. v. s. menniskans frihet att i sin tro och i sitt förhållande till Gud, följa hvad samvetet och den egna öfvertygelsen bjuder, innefattar nemligen en af de stora sanningar, som ej kunna jäfvas.
Men liksom allt menskligt är begränsadt, så förekommer äfven den gudomliga sanningen, tillämpad på bestående menskliga förhållanden, blott sann i sin begränsning.
Genom dessa förhållanden brytas de strålar, hvilka sändas af sanningens ljus, hvilket eljest lätt varder förtärande, på samma sätt som ljuset förbländar ögat, om det ej är beredt på dess emottagande.
Det är alltså en oföränderlig lag, som manar lagstiftaren, att med varsamhet gå till väga vid sambällsinrättningarnes utbildning.
Han måste väl oaflåtligt sträfva att dervid göra sanningen gällande; men ban får icke förgäta att blott det i verkligheten bär sanningens prägel, sorn i sina följder är välgörande, samt att han följaktligen ej för en grundsats får uppoffra det närvarande; Och minst är det honom tillåtet att åsidosätta denna varsamhet, då fråga är om ett folks andeliga lif.
Att hos oss vårda detta lif har blifvit den Svenska kyrkans uppgift.
Hon har att bevara de former, hvari lifvet uppenbaras.
Och det skydd denna kyrka i lagen erhållit är således ett skydd för den troslära, som i sekler lyckliggjort Sveriges folk.
Hon skulle eller borde kunna betraktas såsom delta folks andliga föreningspunkt -t- såsom ett inbegrepp af den upplysande och försonande kraft, som utgör 12 Lag-Utskottets Betänkande M 46. all verklig förenings vilkor.
Huruvida hon motsvarar denna sin bestämmelse är åter en annan fråga; men om sjelfva den grundtanke, hvarpå kyrkan hvilar, synes meningarne ej böra vara delade.
I statskyrkan har man emellertid trott sig finna en emot protestantismens innersta väsende stridande institution, såsom innefattande ett tvång på den taukeoch tros-frihet, hvarför Luther uppträdde och sorn utgjorde vilkoret för det andliga lifvet.
Men den ställning kyrkan intagit förklaras ur sakens egen natur.
— I den första uppsvallningen, eller då själen helt och hållet är genomträngd af tron, omfattas begärligt hvarje form, som ger uttryck åt den andakt, sorn bor i bjertat.
Hos kommande slägter åter begynner traditionens makt.
Aktningen för hvad, som varit, blir då en del af tron sjelf; — behofvet af en auktoritet, som fastställer lära och kultus uppstår; Och dermed erhåller kyrkan lätteligen ett välde öfver de troende.
Men detta sker alltså icke på tvångets väg, utan genom den lefvande traditionens makt; och från denna makt kan ej något menskligt samhälle sig frigöra.
Den gifver fasthet och helgd åt del bestående; och hvarje våldsamt afbrott har, enligt historiens vittnesbörd, skakat samhället i sina grundvalar.
Det är ock under en våldsam samhällsskakning, som idéen om en allmän tanke- och tros-fribet först sökte blifva en verklighet.
Men blickar man tillbaka på denna verldshistoriska, denna den nyare tidens mest betydelsefulla tilldragelse, finnér man likväl en strid under andra förhållanden än våra.
Man skådar ett folk, kämpande emot verldsligt och andligt förtryck, gå segrande ur striden och söka att på allt sätt befästa segrens frukter.
Det var en kamp icke blott om social frihet, utan äfven emot en kyrka, som alltid hade varit ett villigt redskap i maktens hand, alltid visat sig fiendtlig emot folkfriheten.
Men med politisk frihet sammanföll i följd deraf begreppet andlig frihet; Och dermed utgick stridsropet till folken.
Det dröjde likväl innan man lyssnade till detta rop i Norden; men det skedde dock omsider; Och följden var i Norige 1845 års dissenter-lag samt i Danmark den år 1848 beviljade religionsfrihet.
Huruvida behofvet tvingade härtill hos brödrafolket må vara oafgjordt; men i Danmark ingick religionsfriheten i den politiska frihet, som folket förvärfvade.
Ännu har man emellertid ej kunnat spåra verkningarne af dessa tilldragelser; men den, som gifvit akt på företeelserne inom andra protestantiska länder, bos hvilka religionsfrihetens grundsats blifvit erkänd, han har nogsamt insett hurusom ett sådant spelrum aldrig lemnäs obegagnadt af en emot protestantismen städse fiendtlig makt, som oaflåtligen sträfvar att blifva den allena herrskande, liksom den kallar sig den allena saliggörande, men städse uppträder såsom en kämpe för samvetsfrihet och tolerans eller för idéer, hvilka den, efter uppnått mål, genom den mest tryckande intolerans aldrig drager i betänkande att förneka, och hvilken makt har sin styrka i den tålsamma ihärdighet, hvarmed den söker sitt mål; — och han är således icke obekant med de faror, som hota den Lutherska kyrkan, samt dermed sjelfva samhället, der denna makt lyckas vinna insteg.
Lag-Utskottets Betänkande M 46. 45
Pä sätt redan är antydt, utgör nemligen folkets andliga lif samhällets grund.
I den mån detta lif störes, i den mån folkets andliga krafter splittras, i samma mån försvagas onekligen samhället.
Derföre är kyrklig enhet så önskansvärd.
Ty likasom religionens makt utöfvar det största inflytande på menniskorna, så är likstämmighet i tro och lära det starkaste, mest förenande och upprätthållande band; och det har varit en full insigt härom, som gjort den svenska kyrkan till ett mål för Statens skyddande makt och lagarnes hägn.
Är det emellertid skäl att nu blottställa denna enhet, denna kyrka för de vådor, hvilka äro att befara, derest omförmälde grundsats varder i lagstiftningen adopterad och Staten dermed undanrycker kyrkan det skydd, hvarmed hon i sekler varit omgärdad?
Här om någonsin är det af vigt att taga våra egna förhållanden i betraktande; att framförallt gifva akt på föreställningssättet hos det folk, hvars andliga lif kyrkan har att vårda; och att således ej låta sig dåras af grundsatsens allmänliga sanning eller svagt gifva efter för yttre påtryckningar eller omdömen från håll, der det egendomliga hos Sveriges folk, och i dess inre förhållanden ej kan och ej eller synes vara fördomsfritt uppfattadt.
Blickar man nu omkring sig, så kan icke motsägas att man erfar en andlig rörelse och en oro inom kyrkan, som hon ej synes mäktig att bekämpa.
Men hvarthän syftar denna rörelse? hvadan kommer denna oro?
BIHANG Till samteliga Riks-Ståndens Protocoll, Innehållande de Handlingar, Hvilka till Riks-Stånden blifvit ailemnade, Såsom Konungens Nådigva Propositioner, Riksens Ständers Utskotts Betänkander» och Förklaringar., Samt Riks»Ståndens Protorolls - Utdrag, vid Urtima Riksdagen i Stockholm i8i£» STOCKOLM, Tryekt i RtMÄws och Grasbjuigs Tryckeri, 1815- Utdrag af Protocollet hållet hos Högloft.
Ridder skåpet och Adeln den 3 Mars i8js> S. t).
JDeslöt Högloft, il i tift ers kape t och Adela att inbjuda sina respeétiva Medständet till instämmande i det beslut, att tryckningen af Samtliga Riks-Ståndens ProtoColl under innevarande Riksdag, i likhet med det dertill hörande Bihang, måtte af de till Allmänna lii k sdags-kost naderna till anslående medel bestridas.
Ba Högloft.
Rid* derskapet och Adeln ansett vigtigt, att dessa iVotocoll hastigt och arktals, i den man de hinna justetas, mätte utgifvas, har äfven blifvit före* slaget och af Ridderskapet och Adeln för dess del antaget, att en Ledamot af hvart Stånd måtte utses att genast om tryckning föranstalta; hvarjemte Ridderskapet och Adelö till det blifvande Stats-Utskottet remitterat, dels, att på behörigt sätt bereda utvägarna till utbetalandet af de för tryck* ningen genast behöfliga medel, dels att afgifva sitt yttrande, huruvida, enär Grundlagen tydligen anbefaller Protocollens tryckning, men in gen anvisning på medlen deruti finnes, någonting gifvet, rörande en sådan anvisning, nu kunde för tillkommande Riksdagar af Riksens Högloft.
Ständer stadgas; hvilket allt Högloft.
Ridderskapet pela * * 4 Den 3 Mars. och Adeln ville de respectiva Medstånden vän» ligen cotnmunicera.
Silfverstolpe'.
Uppläst hos Ridd. och Adeln d. 3 Mars.
Prest-Ståndet d. 4 — _ — Borgare Ståndet d. 4 — Bonde-Ståndet d. 7 — Riksens Standers till Stats-, Banco- och Riksgälds-Verkens öfverseende förar dnade Revisorers Berättefse, till tillkommande Riksens Högloft.
Ständer, om det tillstånd, hvarutinnan Revisorerne Banco-Verket befunnit, vid deras Jen 15 September innevarande år påbegynte och den 14 derpå följande December slutade Revision.
I enlighet med Ritsens Ständers derom fattade Beslut, och uppå Kongl. Maj:ts under den 23' sistlidne Juni utfärdade Nådiga Kungörelse, hafva undertecknade, till Stats-, Banco- och Riksgälds-Verkens öfverseende valde Revisorer, af Högloft.
Ridderskapet och Adeln, af Högvärdige Prest-Ståndet, af Vällofl. Borgare-Ståndet och af Heder - Den 3 Mors. Hedervärda Bonde-Ståndet, den 15 sistlidne September i Banken sammanträdt.
Sedan vi livar för sig befunnits till den oss anförtrodda fö irätting behörigen legitimerade, håfve vi samfäldt lifligen aflagt den för Revisionens förrättande i Banken föreskrifna Eden, och samma Eds-formulaire jemväl undertecknat, för att vid vara Handlingar förvaras.
Tili efterrättele vid den oss åliggande befattning, håfve vi låtit oss föreläsas Kongl. Maj:ts, under den 10 Juni ar 18lif-, utfärdade Nådiga Kungörelse, angående den af Riksens Ständer fastställda Instruction för deras Revisorer öfver Stals-, Banco- och RiksgäldsVerken.
Ett med flera påtryckta Sigill försedt och i Banken förvaradt Convolut, under påskrift:
Att icke af Herrar Iianco-Fullmägtige fä öppnas förr, än Kungl. Maj.t, efter Stats-Radets hörande in Pleno, samt efter utfärdad och i Hufvudstadens Kyrkor publicerad Riksdagskallelse, om Convqlutets Öppnande gör Ranco-Fullmägtige
Nådig föreställninghar för oss blifvit Uppvist och befunnits i alla delar orubbadt.
.För nödig kännedom af de till vår granskning och eftersyn hörande ärender, håfve vi samfäldt låtit oss föreläsas Herrar Banco-Fullmägtiges, Commissariatets, Revisions-Commissariens och Banco-Fiscåls-Embetets till oss afgifne Berättelser: vidare den delen af 1779 års Reglemente, som innefättar alla för Verkets financiel!» förvaltning då meddelte och ännu gällande föreskrifter; samt i sammanhang dermed,, Riksens Ständers Banco-Utskotts för Banco-Förvalt nin - 6
Den 3 Mars, ningen utfärdade Reglementen, under den sfi A-, pril ar igio, under den 15 October samina år, och under den 17 Augusti år 1812.
Oell håfve vi derefter, till Revisionsarbetets detaillerade verkställighet, fö under namn af Gantali- och Råkenskaps-Utskott.
Pe till hvardera Utskottets handläggning hörande åren der hafva sedermera, jemlikt en af samtlige
Revisorerue dfverenskommen arbetsfördelning och fastställd plan, blifvit behandlade: hvarefter Utskottens till deras Protocoll intagne öfveriägg» n ingar och föranledda hemställandeit, genom berörde Protoeolls uppläsning i Revisionens.
Plenum, fatt undergå ytterligare öfvervägande och slutlig decision.
Alla Rankens Cassör och För» varings-Rum hafva af oss gemensamt, efter dertill författade och behörigen verificerade Inven» teringS-Instrumenter, blifvit undersökte och inventerade.
Dess Mynt- och Medailie-Gahinett samt Watten-Uppfordrings Werket, jemte de tili Brandskadas förekommande vidtagne anstalter och inom Ranco-Huset befintliga Rraud-Redskper, hafva likaledes undergått vår gemensamma öfversigt och eftersyn, Och håfve vi ej underlåtit alt genom några vära Mod-Revisorer utresa till Bankens Pappers-Rruk, och om samma Verks förvaltning, jemte derstädes ännu fortfarande Nybyggnader, inhämta nödig kännedom.
Under- den af oss i så måtto öfver detta verk fortsatte och nu mera fulländade Revision, håfve vi med tillfredsställelse fått erfara: ”att, om Bankens, genom olyckliga tillfälligheter iråkade - Ben 3 Mars, 9 fcade,, för dess Realisation mindre förmånliga ställning, icke ännu, efter Riksens Ständers sista sammanvaro, kunnat vinna någon betydlig föräta dring, lemnar likväl det framflutna årets erfarenhet förnyad öfvertygelse om Verkets år ifrån årtilltagande Solidité, och derjemte en ökad trovärdighet åt sednaste Banco-Utskottets till Riksens Ständer yttrade säkra förhoppning, att detta angelägna Verk skulle, genom dertill utsedda medel, inom få år, utan Näringarnas störande, kunna återvinna tillräcklig utväg för sina förbindelsers inskränkta uppfyllande.
Uti Verkets styrelse hafva Herrar BancoPullmägtige, för dess säkerhet och förkofran, ådagalagt en fortfarande nitfull omtanka; jemte det Bankens Embeismän och Betjente i allmänhet icke uturaktlatit ett för Redbarheternas säkra vård och för göromålens jemna gång berömvärdt bemödande.
Ofver vissa, dels hos oss förekomne, dels af Herrar Banco-Fullmägtige till vårt öfvervägande anmälte ämnen, bafve vi ej underlåtit att medel a dem våra tankar.
Utom denna allmänna, är en särskild Berättelse till tillkommande Riksens Ständers BancoUtskott författad; och hafva tvenne Exemplar af hvardera Berättelsen utaf oss blifvit underskrift» na och förseglade; det ena att förvaras hos Högloft, Riddarhus-Hirectionen, det andra inora Högloft. § Den 5 Mars.
Jofl. Banéo-Ut skottets Archiv i Banken.
Stockholm den 15 December 1813. •’ På Höglofl.
Bidderskapets och Adelns vägnar; Joh, flenning Gyllenborg.
Carl De Geer. P.
Fock. F. G. Gyllenkrok..
JS/ias. v.
Echstedt* L■ v. Stockenström*.
På Högvördige Prest-Ståndets vägnar: Jacob Axel Lindblom.. J. A. Tingstadius*.
P. finus.
M- Stenhammari ill.
Hasselrot. G. Hellgren..
På Välloflig© Borgars-Ståndets vägnar: Jo/i.
PcU Sandberg, Jan Lamberg, Joli. Georg Bager.! J. G. de Mare^ E. G.
Nolleroth. J. H. Ekstrand..
På Hedervärda Bonde-Ståndets vägnar:;, ' Jon Jonsson.
Bengt Svenssom.
Sven Pålsson.'
Jonas Nilsson. M. Helsingius-,.
Upp - Den 3 Marsi 9 Uppläst hos Ridd. och Adeln d. 3 Mars, _ Prest-Ståndet d. 7 — _ — Borgare-Ståndet d. 7 —_ — Bonde-Ståndet d. lo — Riksens Ständers till Stats-, Banco och Riksgälds-Verkens öfverseende valde Revisorers Berättelse angående StatsVerkets tillstånd och förvaltning åren iSio och 1811.
Sedan Riksens Ständer, genom 21 §. i Urtima Riksdags-Reslutet den 18 Augusti 1812, förordnat, att den Revision öfver Stats-, Banco och Riksgälds-Verken, som, enligt 68 §• i Riksdagsordningen den 10 Februari igro, bör, ske emellan Riksdagarna, kömme att innevarande år för sig gå; och Kongl. Maj:t, i anledning deraf, täckts, genom Kungörelse af den 13 nästlidne Juni, kalla vederbörande Revisorer att den 15 September 1813 sig i Stockholm inställa; sa hafva undertecknade, såsom dertill i iöreskiifven ordning utsedde Ledamöter af Riks-Standen, till Revisionens förrättande sammanträdt härstädes, och få, likmätigt 5 §. uti den för Revisorerne fasställde Instruction af den 1» Juni 1812, om förloppet deraf, hvad Stats-Verket angår, härmedelst gifva Berättelse till Riksens Ständer vid näst infallande Riksdag.
Vid io Ben 3 Mars, Virf förrättningens början hafva Revisorer» ne emottngit Kongl. Majits och Rikets Stats-Con» toirs Berättelse om Förvaltningen af Stats-Verket under åren 1810 och tätt, jemte Riks-Staterna, Räkenskaperna och öfriga denna förvaltning röran, de Handlingar, för nämnde hegge år, hvartill Revisionen ansetts nu komma att hufvudsakligen, sträckas, enär hvarje Revision bör innefatta 2ine års Räkenskaper, samt j8io och i8u äro de enda, efter den af Riksens Ständer verkställde Stais-reglering, framflutna år, för hvilka räkenskaperna, efter gällande Författningar, böra och kunna vara afsiutarfe.
Revisorerna hafva af dessa Handlingar tagit kännedom om Stats-Verkefs