Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta beslut blef jemväl af Kongl. Maj:t, vid föredragning af Rikets Ständers nyssberörda underdåniga skrifvelse i nåder godkändt; men sedan vid de af Kongl. Maj:t i nåder anbefallda sammanträden emellan vederbörande räntegifvare inom hvarje län, den anmärkning blifvit emot nyssnämnde stadgande af såväl räntegifvarnes utsedda ombud, som Kongl Maj:ts Befallningshafvande inom flera län framställd, att den åsyftade förvandlings-åtgärden borde ega rum icke allenast för hvarje helt mantal, utan äfven för hemman af mindre mantal, hvilken anmärkning jemväl Kongl. Kammar-kollegium funnit vara grundad, behagade Kongl. Maj:t, uti sin vid sednaste riksmöte till Rikets
Ständer uti samma ämne aflåtna nådiga proposition, i detta hänseende föreslå den förändrade bestämmelse, som, sedan densamma vunnit Rikets Ständers godkännande, genom Kongl. Kungörelsen den W
Maj i855, angående de uti ordinarie räntan ingående persedlars omsättning och förenkling, § 5, blifvit tilli allmän efterrättelse kungjord och är af följande lydelse:
För att, så vidt ske kan, undvika bråktal i räntorna, är för hvarje persedelslag en enhet bestämd såsom den minsta, hvartill samma persedel i jordeboken må uppföras för helt mantal och för de mindre hemman, utjordar och andra lägenheter, hvilka i jordeboken upptagas under särskild nummer eller med särskildt åsatt ränta, nemligen: — — (de särskilda mått- och vigt-bestämmelserna jemte öfriga i denna § förekommande detalj-föreskrifter uteslutas här. såsom på förevarande fråga ej inverkande).
Yid innevarande riksmöte har Stats-Utskottet, genom remiss från Bonde-ståndet, fått emottaga tvänne särskilda af Riksdags-fullmäktige Gustaf Glad från Westerbottens och Per Andersson från Gefleborgs län väckta motioner, åsyftande att ofvan anförda stadgande om minsta enheten för persedel-räntorna måtte, i likhet med hvad vid 1850—1851 års riksdag beslutades, hädanefter tillämpas endast för helt mantal och att de mindre hemmans-delarnes räntor således skulle få uträknas och bestämmas endast efter deras förhållande till helt mantal; varande, till stöd för detta förslag, hufvudsakligen samma skäl af motionärerne anförda, nemligen: att den nu Stals-Utskottels Utlåtande M 92.
13 gällande föreskriften skulle leda derhän, att räkenskaperne blefve mera invecklade, än nödigt vore, och förorsaka vederbörande tjenstemän ett särdeles mödosamt, men till största delen ändnmålslöst arbete, på samma gång som räkenskapen derigenom blefve svårare att kontrollera; att deremot den af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer härutinnan förut meddelade bestämmelse hvilade på den enkla och lätt tillämpliga grundsats, att skatten för hvarje del af ett mantal skulle utgå i förhållande till det hela; att de skattskyldige, enligt det nu antagna sättet, ej kunde sjelfve uträkna räntan för någon hemmansdel, men väl måste hafva skäl till förundran och missnöje deröfver att ganska olika ränte-belopp bestämdes för lika stora delar af ett hemman; samt att ett undantag från det allmänna stadgandet redan blifvit uti åberopade kungörelse medgifvet för provinsen Helsingland, hvarest grundräntan vore fastställd till visst belopp för hvarje helt mantal; — hvarförutan motionärerne meddelat särskilda exempel och uträkningar för att bestyrka riktigheten af deras nu anförda åsigter; — innehållande Per Anderssons motion framställning derom, att det föreslagna förändrade stadgandet måtte vinna allmän tillämpning, hvaremot Gustaf Glad inskränkt sig till det yrkande, att grundräntan för Wester- och Norrbottens län måtte bestämmas till visst belopp för hvarje mantal, enligt de genom ofvanberörda Kongl. Kungörelse stadgade grunder.
Stats-Utskottet, som. med anledning af hvad sålunda i denna fråga förekommit, sökt upplysning om orsaken dertill, att den genom 5 § af Kongl. Kungörelsen den 11 Maj 1855, i afseende å minsta enheten för ränte-persedlarne, meddelta föreskrift, enligt hvad ifrågavarande motioner antyda, gifvit anledning till missnöje och anmärkningar inom de norra delarne af riket, under det att samma bestämmelse inom det öfriga riket blifvit allmänt tillämpad, utan att någon erinran deremot veterligen blifvit i hvarken ett eller annat afseende framställd, har dervid erfarit, att detta förhållande sannolikt härleder sig från de olika beskattnings-grunder, som af ålder varit gällande för Norrland och för det öfriga riket.
Då nemligen inom öfriga delar af Sverige de vid skattläggningarne hemman och lägenheter åsätta räntor i allmänhet blifvit särskildt uträknade för hvarje för sig bestående lägenhet eller besuten hemmansdel, och denna derefter blifvit med sin särskilda nummer och ränta i jordeboken upptagen, så har deremot i Norrland (med undantag likväl af provinsen Gestrikland), enligt hvad orternas s. k. undervisningar utvisa, det förfarande städse iakttagits, att räntan blifvit uträknad och bestämd för hell mantal och sedan i förhållande dertill uträknats flir mindre hemmansdelar.
Detta förhållande bör äfven, enligt Utskottets tanke, tydligen leda derhän, att tillämpningen af oftanämnde stadgande blifver enkel, och ändamålsenlig i de förra orterna, men deremot i de sednare medför en större inveckling af räkenskaperna och större besvär för tjenstemännen än nödigt vore; och motionärernes härom yttrade åsigt synes Utskottet i så måtto vara grundad, att, då den gamla räntan varit bestämd för helt mantal, äfven den nya räntan vid förvandlingen 14 Stats-Utskottets Utlåtande M 92. lämpligast borde efter samma grund uträknas.
I afseende å provinsen Helsingland har ock nyssnämnde grundsats blifvit uti 1855 års Kongl. Kungörelse undantagsvis antagen och fastställd, derigenom att icke allenast, såsom i alla öfriga orter, hufvudpersedlarnes antal och beskaffenhet blifvit bestämde, utan jemväl beloppet af hvarje persedel för helt mantal, med tillägg att de skola utgöras »i förhållande derefter af mindre hemmantal»; hvilket, enligt hvad Utskottet inhemtat, lärer härleda sig deraf, att vid det, före sistlidne riksmöte, med deputerade af räntegifvarne uti Helsinglands fögderi inför Kongl. Majits
Befallningshafvande hållna sammanträde, ombuden föreslagit denna grund för ränteförenklingens genomförande derstädes, då deremot räntegifvarne inom de öfriga norra länen underlåtit att i detta afseende föreslå någon särskild föreskrift.
Då nu emellertid ett undantag från det allmänna stadgandet redan är uti sjelfva författningen medgifvet och ofvan anförda omständigheter gifva vid handen, att en utsträckning deraf äfven till öfriga delar af Norrland (med undantag af Gestrikland) vöre lämplig och ändamålsenlig, har Utskottet funnit sig böra i så måtto understödja förevarande motioner, att Utskottet hemställer, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdandet af den nådiga förklaring, att det uti 5 § af Kongl. Kungörelsen den 11 Maj 1855, angående de uti ordinarie räntan ingående persedlars omsättning och förenkling, meddelta stadgande, rörande den minsta enheten för räntepersedlarne, må i alla de orter, hvarest den gamla räntan varit fastställd till visst belopp för helt mantal och i förhållande dertill för mindre hemmansdelar, sålunda tillämpas, att äfven den nya räntan må på enahanda sätt derstädes uträknas och bestämmas.
Stats-Utskottets UHatande M 93. 15 N:o 93.
Ank. till Exp.-Utsk. 3. 18 Juli 1857, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt fråga, att forsellöns-ersältning för räntespannmål, som ej kan lill leverering in natura uppsägas, må omedelbart tillhandahållas vederbörande räntetaqare.
(I. A) Genom remiss från Bonde-ståndet har Stats-Utskottet fått emottaga en af Riksdags-fullmäktigen Johannes Andersson från Elfsborgs län väckt motion, hvilken, efter det motionären, vid den inom bemälde Riks-stånd härom förefallna öfverläggning, ingått på de förändringar uti hans först afgifna förslag, som några Ledamöter påyrkat, numera innehåller den framställning, att Rikets Ständer måtte medgifva, det forsellönen för den spanmål, som utgör augment-ränta till rusthåll, för hvars utbekommande rusthållarne hittills måst med mycken kostnad och besvär infinna sig i vederbörande Landt-ränterier, hädanefter måtte rusthållarne kostnadsfritt tillhandahållas sålunda, att ifrågavarande medel blefve af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande öfverlemnade till kronofogdarne, hvilka derefter egde att desamma på kronouppbörds-stämmorna vederbörande rusthållare tillhandahålla.
I anledning af denna motion, uti hvilken flere af Bonde-ståndets medlemmar instämt, får Utskottet erinra, hurusom Rikets sednast församlade Ständer, i sammanhang med deras angående skatteförenklingens verkställande fattade beslut stadgat, att innehafvare af indelta anslag utaf hemmansräntor och kronotionde skola, för upphörande af så väl deras hittills åtnjutna optionsrätt att dessa anslag in natura utfordra, som rättigheten att, då lösen för räntorna och tionden med penningar eger rum, af räntegifvarne uppbära forsellön, hållas skadeslöse på det sätt, att de af Stats-verket årligen erhålla ersättning med samma belopp, hvarmed forsellönen för närvarande författningsenligt tillgodonjutes.
— Som nu detta stadgande afser icke 16 Stats-Utskottets Utlåtande M 93. allenast innehafvarne af de uti förevarande motion omnämnde augments-räntor, ulan alla »innehafvare af indelta anslag utaf hemmansräntor och kronotionde,» vare sig att de tillhöra militie-, landt-, eller ecklesiastik- och skol-staterne; samt, enligt hvad Utskottet inhemtat, det af motionären uppgifna förhållande, angående sättet för anordnandet af berörde forsellöns-ersättning inträffar i afseende å alla dessa räntetagare; så och då det onekligen måste medföra både kostnad och besvär för indelningshafvarne att för utbekommandet af ifrågavarande forsellön, som för hvar och en af dem i allmänhet utgör ganska ringa belopp, nödgas sjelfve eller genom befullmäktigadt ombud infinna sig å det ofta långt aflägsna landt-ränteriet; har Utskottet, som föreställt sig, att detta förhållande kunde antingen på det af motionären uppgifna sätt eller annorlunda afhjelpas, utan att för uppbörds- eller redogörelse-verket i öfrigt medföra någon olägenhet, funnit sig, med anledning af förevarande motion, böra hemställa, det Rikets Ständer, jemte anmälan om hvad i denna fråga sålunda förekommit, måtte uti underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl. Maj:t, derest ej hinder derför skulle anses möta, täcktes vidtaga den nådiga åtgärd, som till vinnande af nu uppgifna ändamål må finnas erforderlig.
N:o 94. Stols-Utskottets Utlåtande M 04. 17 N:o 94.
Utlåtande, i anledning af väckta frågor, alt räntor och tionde, ansi agne till embels- och tjenstemän, hvilka icke äro skyldige att derför emottaga lösen efter medelmarkegängs-pris, ändock måtte på detta sätt få lösas, samt att ersättning af den för etnbets- och tjänstemännen härigenom uppkommande förlust mätte af statsmedel varda anvisad. (I. A.)
I ofvan uppgifna amne hafva följande inom 2:ne Riks-stånd väckta motioner blifvit till Stats-Utskottets handläggning öfverlemnade, nemligen: A) Inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln, af Herr Grefve Taube, Henning Rdvard, som erinrat, hurusom den genom Kongl. Kungörelsen den 11 Maj 1855, meddelade bestämmelse, att alla räntor och tionde framgent skulle af räntegifvarne få lösas med penningar efter tioårigt medelpris, ännu icke kunnat allmänt tillämpas, i följd af det uti samma författning stadgade förbehåll, hvarigenom dåvarande embets- och tjenstemän, hvilka, enligt fullmakter eller konstitutorial, vore i åtnjutande af på lön indelade räntor och tionde, blifvit för deras tjenstetid tiilförsäkradt, att få sina löningsräntor på samma sätt som ditintills uppbära.
Då nu härigenom inträffat, att ränteförenklingen blifvit uti vissa orter fullständigt genomförd, men att deremot i andra så väl Landshöfdingar, som öfrige löntagare fortfarande finge efter årlig markegång uppbära lösen för dagsverken m. fl. persedlar, och sålunda en hittills okänd anledning uppstått lill jordens olika beskattning, saknande ali rättsgrund och beroende af endast tur eller otur, hvilket gifvit anledning /lili. till fl. 67.
I85fi & 1857.
4 Sami. 1 Afd '2 Band. 14 Haft. 18 Ståts-Utskottets Utlåtande Jtti !)l. till en lika billig sora allmän klagan och äfven syntes förtji na alt af Rikets Ständer behjertas, har Herr Grefve Taube, till afbjelpande af de olägenheter, som dessa förhållanden framkallat, afgifvit följande förslag: att de tjenstemän, hvilka till följd af ofvanberörde kungörelse anses berättigade att dem å lön tilldelade räntor utan förenkling, efter årlig markegång, eller in natura uppbära, men förklara sig villige att låta förenklingen af desamma författningsenligt försiggå och derjemte afstå från uppsägningsrätten, måtte i vederbörande ränteri årligen få uppbära ett kontant tillskott å deras lön, motsvarande 3 R:dr Runt för hvarje tunna spanmål, som, efter verkställd förenkling, i dem tilldelade löningsräntor ingår, samt att Stats-Utskottet måtte föreslå och Rikets
Ständer bevilja ett förslagsanslag att ställas till Kongl, Maj:ts disposition, till det belopp, sorn kunde linnas för ändamålet erforderligt och har motionären, beträdande anledningen, hvarföre det ifrågaställda lönetillskottet blifvit lill nyssnämnda belopp föreslaget, åberopat ett bestyrkt utdrag öfver hemmansräntorne för en indelt lön, uppgående, utan förenkling, till 7,040 R:dr 1 sk. 8 r:st.
B:ko, men, efter förenkling, till endast 6.190 R:dr 42 sk. 11 r:st, i följd hvaraf, och då i denna lön inginge 4-24 tunnor 28 kappar spanmål, förlusten på hvarje tunna i detta fall således utgjorde i det närmaste 3 R:dr Runt.
B) Inom Hedervärda Bonde-stAndel: af Riksdags-fullmäktige Olof Olsson från Westmanlands län, Johan Petter Andreasson från Elfsborgs, Erik Ersson från Gefleborgs och Eric Carlsson från Stockholms län.
Uti dessa motioner, hvilka hufvudsakligen äro af samma innehåll och hvaruti flere medlemmar af bemälde Riks-stånd instämt, anföres, att, då frågan om skatteförenklingen af Rikets sednast församlade Ständer afgjordes, det väl kunde förutses, att de ränte- och tionde-gifvare, hvilkas räntor voro anslagne till sådane embets- och tjenstemän, som ej voro förbundne att emottaga lösen efter medelmarkegångs-pris, skulle blifva hårdare betungade än andra, som fingo efter nyssnämnde pris lösa sina räntor, men att man deremot icke kunde föreställa sig, att denna skillnad skulle blifva så betydlig, som, i följd af de sednare årens höga pris å alla ränte-persedlar, nu verkligen inträffat.
Med detta förhållande kunde naturligtvis de ränte- och tiondegifvare icke finna sig belåtne, hvilka fått betala sina ulskyldér efter årlig markegång, under det deras grannar fått erlägga lösen efter det vida lägre tioåriga medelpriset; —• och de förstnämnde kunde dessutom komma att på ett dubbelt sätt få vidkännas denna tunga, derigenom att, sedan de under flere år betalt sina räntor efter högsta gångbara pris eller ock forslat dem sex mil från räntegifvarens hemvist, det lätteligen kunde inträffa, att då de framdeles ändthgen erhållit rättighet att lösa räntorne efter medelpris, de föregående årens höga markegångar redan uppdrifvit medel-markegången så högt att den, om gynnande år inträffade, stöde vida högre än de gångbara prisen.
Stats-Utskottets Utlåtande M 94. 19
Då det nu ej kunde ifrågasattas, att icke de embets- oell tjensteman, hvilka fått sig vissa ränte- och tionde-anslag utan förbehåll tillförsäkrade, vore berättigade att uppbära dessa efter gångbart pris eller in natura, men billigheten å andra sidan fordrade, att alla räntegifvare finge åtnjuta lika rätt, enär de erhållit sina hemman med samma rättigheter och skyldigheter, hafva ofvanbemälde Riksdags-fullmäktige, som ansett detta ändamål endast genom Statens mellankomst kunna vinnas, i sådant afseende föreslagit, att Rikets Ständer,måtte afsätta ett reserv-anslag, hvaraf alla tionde- och räntegifvare, hvilka för åren 1855 och 1856 fått lösa sina räntor efter gångbart pris eller leverera dem in natura, finge åtnjuta ersättning för hvad de utöfver hvartdera årets medel-markegångspris erlagt; att från och med innevarande år desse, i likhet med andra tionde- och ränte-gifvare, måtte berättigas att lösa både räntor och tionde efter ortens medel-markegångspris; samt att den för räntetagarne härigenom uppkommande förlust måtte af Statsverket ersättas.
I sammanhang med här ofvan anförda motion har Riksdags-fulimäktigen Erik Ersson fästat uppmärksamheten å det särskilda förhållande, sorn inträffat med tiondegifvarne uti Arbrå socken af Gefleborgs län, hvilka med en del af sin krono-tionde äro anslagne till läroverks-staten vid Gefle gymnasium och ansett sig vara berättigade att utgöra denna tionde efter medelpris, på den grund att nämnde läroverk borde hänföras till »Allmänna Verk och Inrättningar», hvilka, jemlikt 1 § af ofvan åberopade Kongl.
Kungörelse den 11 Maj 1855, icke egde att sina ränte-anslag till leverering in natura uppsäga, utan måste åtnöjas med lösen efter tio års medelpris.
Uti härom uppkommen tvist emellan räntetagarne och räntegifvarne hade emellertid Kongl. Majits Befallningshafvande i länet, genom resolution den 21 Maj 1856, förklarat nuvarande Lektorerne vid Gefle gymnasium berättigade att vid uppsägningsrätten af ifrågavarande kronotionde bibehållas och med uppbörden deraf i förut stadgad ordning förfara; med anledning hvaraf motionären, under förutsättning att ändring i detta af räntegifvarne öfverklagade beslut ej skulle i administrativ väg kunna erhållas, samt för den händelse att hans förut framställda förslag ej lyckades hos Rikets Ständer vinna afseende, hemställt, att all till Gefle gymnasium anslagen kronotionde måtte, såväl för åren 1855 och 1856, som framgent, få lösas efter tio års medel-markegång, samt att vederbörande räntetagare måtte af Statsverket undfå ersättning för skillnaden emellan nyssnämnda medelpris och hvarje års markegångspris.
Efter noggrannt öfvervägande ej mindre af hvad nu anförda motioner innehålla, än af de omständigheter, som, enligt Utskottets tanke, härvid för öfrigt bordt komma i betraktande, har Utskottet väl, med afseende å det olika förhållande, som för ränte- och tionde-gifvare måste uppkomma, i följd deraf att en del embets- och tjenstemän ännu äro berättigade till uppsägning af sina på lön indelta räntor och 20 Siats-Utskottets Utlåtande JK 1)4. kronotionde, samt, då de icke uppsägas, att erhålla lösen derför efter årets markegång, under det andra, likasom Kronan, äro skyldige att åtnöjas med lösen efter tio års medelpris, funnit det vara önskvärdt att någon lämplig åtgärd kunde af Rikets Ständer vidtagas, hvarigenom alla räntegifvare, utan vidare uppskof, komme i åtnjutande af de med ränte-förenklingen afsedda fördelar.
Giltigheten af den grundsats, som blifvit åberopad till stöd för motionärernes framställning, eller att lika rätt borde beredas alla räntegifvare, kan nemligen Utskottet ej bestrida; men Utskottet får dock erinra, att härvid så mycket mindre kan vara fråga om något rättsanspråk, som genom ränteförenklingen, hvarmed för de skattskyldige allenast varit afsedt att bereda en lättnad vid utgörandet af de utskylder, som dem af ålder ålegat, någons rätt icke leån hafva blifvit kränkt.
Om, vid utförandet af en så genomgripande organisationsfråga, hvilken sammanhänger med en mängd från äldre tider bestående förhållanden af mer och mindre invecklad beskaffenhet, det skulle visa sig, att den åsyftade förändringen — hvilket med de flesta samhälls-förbältringar torde inträffa — icke kaij på en gång fullständigt sättas i verket, synes denna omständighet dock icke böra föranleda dertill, att förändringen uppskjutes till dess densamma kan komma alla samtidigt till godo, ej heller bör — då den förändrade organisationen endast småningom och i den mån sådant, utan kränkning af någons lagliga rätt kan ske, bringas till verkställighet — detta gifva anledning till klagomål öfver orättvisa å deras sida, hvilka, till följd af tillfälliga förhållanden, hvilkas möjlighet ingalunda vid den skedda regleringen varit förbisedd, något sednare än andra komma i åtnjutande af de med förändringen afsedda förmåner, som dock efter ej särdeles lång tids förlopp måste blifva för alla gemensamma.
Härtill kommer, att det förhållande, som föranledt den nu öfverldagade orättvisan, nemligen de sednare årens höga pris å jordens produkter, i och för sig måste hafva utgjort en väsentlig fördel för den jordbrukande befolkningen, hvadan med säkerhet det kan antagas, att, om ett motsatt förhållande inträffat, så att årliga markegångs-prisen för åren <1855 och '1856 varit betydligt lägre än den tioåriga medel-markegången, de nu ifrågavarande ränte-gifvarne, ehuru deras räntor då hade uppgått till lägre belopp, likväl på det hela skulle hafva befunnit sig i en vida ofördelaktigare ställning Utskottet befarar, att Rikets Ständer, i sådant fall, från andra räntegifvare fått emot taga framställningar af en alldeles motsatt syftning, innefattande klagomål deröfver att skatte-förenklingen under dessa år tillfälligt is blifvit en skatteförhöjning för alla dem, som måst betala sina räntor efter medelpris, och anspråk på ersättning för denna skenbara orättvisa skulle måhända ej heller i detta fall hafva uteblifva.
Om det äfven antages, att den uppoffring, stats-verket genom godkännandet af de framställda ersättnings-anspråken skulle få vidkännas, icke vöre af den betydenhet att den bör utgöra hinder deremot, återstår dock att undersöka, huruvida Statens åtagande af ifrågavarande bemedling på ett rättvist och billigt sätt låter Stat s-Ut skot tels Utlåtande JW 94. 21 verkställa sig.
Härvid förekomma dock flere betänkligheter, ä hvilka Utskottet ej kunnat undgå att fästa väsentligt afseende.
Sålunda torde i främsta rummet böra erinras, att, då äldre indelningshafvare, på sätt jemväl genom beslutet i ränteförenklings-frågan blifvit uttryckligen förklaradt, äro fortfarande berättigade till uppsägning för leverering in natura af sina räntor, det icke ens för Staten torde vara möjligt alt fråntaga dem denna rättighet, åtminstone ej annorlunda än att
Staten skulle öfvertaga skyldigheten att tillhandahålla dem sina ränte-persedlar in natura, — en åtgärd, som icke i något fall kunde vara att tillråda.
Äfven om det antoges, att de Heste embets- och tjenstemän, i fall Stats-verket tillförsäkrade dem ersättning för ej allenast skillnaden mellan det årliga medelmarkegångs-priset och det tioåriga medelpriset utan äfven forsellönen, skulle vara benägna att afstå från uppsägnings-rättiglieten, kunde det dock inträffa, att flere bland dem vägrade ingå på en sådan öfverenskommelse, i hvilket fall de på dessa tjenstemän indelade räntegifvare säkerligen skulle anse sig hafva ännu mer grundade skäl att klaga öfver en ojemn beskattning, då de ensamme vore i saknad af ränte-förenklingens fördelar.
Häraf är således uppenbart, att någon säkerhet för ränte-förenklingens samtidiga genomförande i alla delar af riket icke kan beräknas.
Vidare bör tagas i betraktande, att om, detta oaktadt.
Ständer skulle finna skäl att vidtaga någon åtgärd i den af motionärerne antydda riktning, fråga utan tvifvel skulle uppstå (likasom den hos Utskottet vid detta tillfälle blifvit framställd och förordad), huruvida ej de räntetagare, som med egen uppoffring och endast för att befordra verkställandet af en vigtig samhälls-reform, redan afsagt sig sin options-rätt, böra erhålla samma ersättning, som tillerkännes dem, hvilka i det längsta begagnat sin lagliga rätt.
Att förneka de förra en sådan förmån, om denna tillerkännes de sednare, skulle, enligt Utskottets lanke, innebära en lika obillighet med den. hvaröfver nu klagas; — men å andra sidan kan ej bestridas, att verkställandet häraf i en sådan utsträckning komme att medföra väsentliga svårigheter och i betydlig mån ökade kostnader.
Med afseende å nu anförda förhållanden finner Utskottet sig böra hemställa, att förevarande motioner må af Rikets Ständer lemnäs utan afseende.
Vidkommande åter Riksdags-fuilmäktigen Erik Erssons ofvan anförda särskilda framställning, angående rättighet till utgörande efter medelpris af den till skolstaten vid Gefle gymnasium anslagna kronotionde, så och då Utskottet inhemtat, att räntegifvarnes i administrativ väg härom gjorda ansökan blifvit af Kongl.