Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
13 sinnighet, hvarföre man, i detta fall, trott sig kunna öfverlemna frågans afgörande i andra händer än de lagfarnes, men så snart den minsta otydlighet råder, hänvisas till desse sednares omdöme.
En hufvudsak är likväl att afgöra om frågan verkligen är klar^och tydlig,”och sä länge meningarne härom äro i ringaste mån delade, inträffar ej detta förhållande.
Någon votering om huruvida en sak är klar och tydlig borde således aldrig kunna ifrågasättas, ty om bloit en enda ledamot finnes, som derom hyser olika åsigt med de öfrige, bevisar detta att saken ej är klar och tydlig.
Jag anser del nemligen ingalunda ligga utom möjlighetens gräns att ett, i ”sig sjelf eller för tillfället, fåtaligt Riks-Stånd kan af parti-yra så upphettas och förblindas att blott en enda finues, som förmår bibehålla lugn, sans och omdöme, och åt denne ende aktningsvärde man vili jag bevara ful! rättvisa, så länge ringaste tillfälle dertill kan gifvas.
Om denna regel följdes skulle väl också ytterst sällan någon kompetens-fråga komma att afgöras inför Ståndet, utan inför juridisk^domstol, hvilket alltid är det säkraste.
, Skulle ett Riks-Stånd, sedan en sådan domstol fällt sitt laga kraftvunna utslag, åter kunna få upptaga frågan, så funnes ingen gräns salt för väld och godtycke, och 90 och 104 §§ blefvo en luftbild och icke en verklighet; ty, ehuru jag anser nödvändigt att äfven ett Riks-Stånd vid sina beslut, sin pröfning, följer lag, är det dock ganska tänkbart alt, under politiska stormar, Ståndet föga dermed befattar sig, hvarföre jag för min del anser både tjenligast oell rättast att, sä myc ket möjligt är, aflägsna de tillfällen då Ståndets pröfningsrätt får tillämpas, allrahelst då, såsom i förevarande läll, Grundlagens bud deremot strider.
1 motsats mot Utskottets majoritet anser jag således Talmannen på goda skäl hafva vägrat den äskade propositionen samt derigenom ådagalagt sin fulla förmåga att tillämpa Grundlagen, sin aktning för allmän lag och derjemte en prisvärd försigtighet vid behandlingen af en fråga, hvars skefva eller ensidiga uppfattning skulle kunna skaka samhällets grundvalar och rubba de vigtigaste rätts förhållanden. » af Herr Cederschiöld, R. i'h.: »Ett af de alira vigtigaste bland alla
Kon stitutions—Utskottets åligganden innefattas, enligt min åsigt, uti den i 33 § Riksdags-Orduingen Utskottet ålagda förpligtelse att pröfva och afgöra, huruvida en af Talman gjord propositions-viigran är stridande mot, eller enlig med Grundlagen; ty, om det å ena sidan icke kan förnekas att det ju är för den fria yttranderättens helgd inom representationen af en utomordentligt, stor vigt, att en Talman ej må kunna missbruka sin makt och alt således hans vägran att framställa en begärd proposition icke vinner Konstilutions-Utskottets godkännande derest den står i strid mot Grundlagen, så måste det dock å andra sidan äfven medgifvas, att fullt ut lika stor makt ligger deruppå, att Talmannens propositions-vägran må blifva af Utskottet godkänd, då den befinnes vara enlig mod Grundlagen, helst nå - 14 Konstitutions-Utskottets Memorial M 4. got annat hinder för ett Riks-Stånd att under dess förhandlingar, med eller utan afsigt, trampa Grundlagen under fotterna icke finnes, än det, som innefattas uti den Talmannen åliggande förpligtelsen, att, vid hvarje så beskafFadt försök, vägra framställande af den proposition, som han ej finnér vara med Grundlagen enlig.
Med denna Uppfattning af denna frågas utomordentliga vigt har jag visserligen ej kunnat förbise min pligt såsom ledamot af detta Utskott, att efter bästa förmåga söka utreda frågan och framställa mina åsigter derom, men jag vågar dock hoppas att den korta tid af endast en dag efter beslutets justering, som blifvit lemnud för reservationers författande deremot, må blifva en giltig ursäkt för ofullständigheten af den, som jag nu går att afgifva.
Konstitutions-Utskottets majoritet har ansett Utskottets åliggande vara afl endast pröfva huruvida det af Talmannen för sin propositions-vägran anförda skäl är stridande mot eller enligt med Grundlagen.
Jag deremot anser det hafva varit Utskottets pligt, att då det af Talmannen anförda skäl ej ansågs vara giltigt, tillse, huruvida något annat hinder i Grundlagen funnes för propositionens framställande, och stöder jag denna min åsigt på 3S § Riksdags-ordningen, som, utan att med ett enda ord inskränka Utskottets pröfningsrätt till de af Talmannen anförda skäl, ålägger
Utskottet att »inkomma med bestämdt utlåtande öfver frågans stridighet elier rolighet med Grundlagen».
Majoriteten, som sålunda, i strid mot min åsigt om Utskottets pligt, inskränkt sin pröfning till det af Talmannen lör sin vägran åberopade skäl, hemtadt från stadgandet uti 90 g Regerings-formen, att domarcmagtens beslut ej må komma under Riksens Ständers pröfning, har förklarat detta skäl ej utgöra hinder för den af Rorgare-Ståndet äskade propositionens framställande.
För att leda sig till ett sådant resultat har Betänkandets författare först ingått i en vidlyftig undersökning om rätta betydelsen af de uti 18 och 2i gg Riksdags-Ordningen förekommande orden »i något Ständ» och »till laglig åtgärd förvises», — samt efter denna undersökning påstått sig hafva ådagalagt, att embetsverken endast egde rättighet att pröfva huruvida olagligheter blifvit vid riksdagsmannaval begångne, men icke alt afgöra, huruvida den valde vore i alla hänseenden behörig att blifva Riksdagsman, hvaröfver afgöra odet ensamt tillkommer vederbörande Riks-Stånd.
Vidare heter det i Betänkandet: »Om embetsverket vid pröfningen af klagö »mål öfver riksdagsmannaval funne olaglighet dervid icke vara begången, skall det »utlärda fullmagt för den, som fått de flesta rösterna, hvaremot vederbörande »Riks-Stånd hade att pröfva, huruvida denne kunde tili Riksdagsman godkännas.»
Genom en dylik tillämpning af Riksdags-Ordningen påstår Betänkandets författare gränsen emellan embetsmål)neus och Riks-Ståndens olika pröfningsrätt vara uppdragen i öfverensstämmelse med Riksdags-Ordningens ordalydelse, och att man, med en sådan uppfattning af dess föreskrifter i dolta afseende, icke har anledning KonslitutioHs-Utskottets Memorial M i. befara kollision emellan dessa särskilda livar för sig sjelfständiga makter inom samhället.
Som tiden ej tillåter mig att ingå uti någon utförlig vederläggning hvarken af författarens utredning af ofvannämnda ords betydelse eller af de besynnerliga slutsatser, som han deraf dragit, anser jag det för mig vara särdeles gynnsamt, alt hela hans deduktion i ofvanberörde afseende, på sätt jag straxt skall visa, icke eger det ringaste inflytande pa den fråga, som Utskottet här har att besvara.
Först anser jag mig dock i förbigående böra med några ord påpeka det för ett Riks-Slånds sammansättning och utseende högst märkvärdiga resultat, hvartill författarens argumentation, om den vore riktig, möjligtvis skulle kunna leda.
Sedan Riksdags-Ordningen uti dess iR .§ stadgat, att till Riksdagsman må ej i något
Stånd godkännas och ej heller uti riksdagsmannaval deltaga den som står under förmyndareskap, ej den som iir i cessionstillsländ, ej den som genom laga kraftvunnen dom förklarats ovärdig medborgerligt förtroende eller alt föra andras talan, eller för något nesligt brott till straff skyldig, så bestämmes uti nästföljande, eller den 19 § att den väljande eller under omröstning komne, som förmenar olagligheter vara vid ett riksdagsmannaval begångne, eger att deröfver föra klagomål hos vederbörande Landshöfdinge-embete, samt att den med dess beslut missnöjde eger att deröfver anföra underdåniga besvär, ställda till Konungen för att i Dess Högsta Domstol skyndsamt upptagas och afgöras.
Nu har man viii allt hittills ansett häraf klart följa, att, derest den klagande kunde styrka att den valde befunne sig i någoldera af de förhållanden, som enligt 18 § gjorde honom oberättigad att vara Riksdagsman, det, enligt nästderpå följande <§, skulle utgöra en oeftergiflig pligt för Landshöfdinge-embetet och Hög sta Domstolen att såsom olagligt upphäfva det skedda valet.
Efter den nya tolkning af dessa Grundlags-^, som Utskottets majoritet nu tillåtit sig, skulle deremot embelSmyndigheterna icke ega alt sträcka sin pröfningsrätl längre än till den formela delen af valet, och, då något fel i formelt hänseende dervid ej föielupit, skulle riksdagsmanna fullmakt utfärdas för den, som erhållit de fleste rösterna, äfven om den öfver valet klagande behörigen styrkt, att den till Riksdagsman valde vore omyndig eller till och med en straffad tjuf eller bedragare.
Vore nu denna nya tolkning af Grundlagen den rätta, så skulle det ju möjligtvis kunna hända, att pluraliteten af de inom något Riks-Slåud sammanträdande medlemmarne t. ex. icke hade uppnått den för Riksdagsmän föreskrifna ålder, eller eljest befunne sig uti ett eller annat af de förhållanden, söm, enligt 18 §, borde göra dem oberättigade att vara Riksdagsmän, — och dä, vid sådant, förhållande, denna majoritet sannolikt skulle låta sin första åtgärd blifva den, alt utvotera den med behöriga riksdagsmanna-qvalifikationer försedda minoriteten, för att såmedelst betrygga sin egen ställning såsom riksdagsmän, så torde icke kunna ig Konstitutions-Utskottets Memorial M 4. bestridas, att ett sådant Riks-Stånds sammansättning och utseende skulle vora af en ganska egen beskaffenhet, då Ståndet, enligt 25 § Riksdags-Ordningen förklarade sig behörigen konstitueradt, för att medelst deputation hos Konungen begära sin Talman.
Tiden medgifver nu icke att vidare sysselsätta mig med författarens argumentation för den framställda nya tolkningen af vissa grundlags-§§, men är icke heller nödigt, enär hela denna argumentation, såsom jag redan nämnt, efter min åsigt, icke har det ringaste inflytande på den fråga, som det nu åligger Utskottet att besvara.
Föremålet för Konstitutions-Utskottets verksamhet uti förevarande fall, elter den begränsning majoriteten deråt gifvit, har nemligen alldeles icke varit att undersöka och utreda rätta betydelsen af de uti Betänkandet citerade 18. 19 och 21 §§ Riksdags-Ordningen.
Oen fråga Konstitutions Utskottet, efter nämnde begränsning, nu haft att besvara, var helt enkelt denna: är den omständighet, som Herr Boman uti sin motion åberopat lill stöd för yrkandet, att Herr Wallenberg måtte förklaras obehörig att vara Riksdagsman för staden Sundsvall, samma omständighet, hvilken redan en gång blifvit åberopad till stöd för det förut framställda enahanda yrkande, sorn af Högsta Domstolen blifvit pröfvadt och ogilladt?
För att finna svaret på denna fråga erfordras endast att jemföra Herr Bomans motion, med Högsta Domstolens i Betänkandet åberopade Utslag
Man skall då inhemta, dels af Herr Bomans motion, att han, såsom stöd för yrkandet att Herr Wallenberg måtte förklaras ej vara behörig representera för staden Sundsvall, ej åberopat något annat skäl än det, att Herr Wallenberg ej skall vara i nämnde stad bosatt; samt dels af Högsta Domstolens utslag, att det just varit på alldeles samma skäl, som enahanda yrkande förut blifvit af de Öfver detta riksdagmannaval klagande hos Landshöfdinge-embetet framstäldt; men alt så väl nämnde embetsmyndighet som äfven Högsta Domstolen, dit saken blifvit fullföljd, förklarat att Herr Wallenberg måste anses vara bosatt i nämnde stad, samt derföre, med ogillande af det framställda yrkandet, förordnat att Riksdagsmanna-fullmagt skulle för Herr Wallenberg utfärdas.
Då nu således den af Herr Boman väckta motionen, så väl till motiv som till slutresultat, innefattar precist samma yrkande, som det, hvilket redan utgjort föremål för domare-magtens pröfning och blifvit af Högsta Domstolen ogilladt, så måste häraf, efter min uppfattning, oförtydbart följa, att Borgare-Ståndets
Talman enligt 90 § Regeringsformen icke egt rättighet att å Herr Bomans motion framställa proposition.
Hvad beträffar den uti Betänkandet förekommande strofen »att Högsta Domstolen endast yttrat sig om Herr Wallenbergs rätt att erhålla fullmagt, men icke ingått Konstitutions utskottet** Memorial M 4. 17 ingått i vidsträcktare pröfning af hans behörighet att vara Riksdagsman», så har denna strof förekommit mig vara af den beskaffenhet, att säkerligen mången, lika med mig, skulle betrakta densamma endast såsom ett gyckel, så vida den blifvit framställd af en enskild person, och ej, såsom nu är fallet, af Konstitutionsutskottets majoritet; att domaremagtens beslut hålles i helgd, utgör ett af hufvudvilkoren för det lagbundna samhällets bestånd.
Afven om jag skulle anse Högsta Domstolen hafva misstagit sig uti tillämpningen af Grundlagens föreskrifter, eller trädt utom gränsen af sin befogenhet, måste det dock alltid vara min pligt att respektera det beslut, som af Högsta domaremagten blifvit meddeladt.
Att misstag och fel kunna begås äfven af Högsta
Domstolens medlemmar är visserligen obestridligt, och de äro derföre icke heller fritagne från ansvar för sina åtgöranden.
Sättet för sådant ansvars utkräfvande finnes i Grundlagen bestämdt; — men det af Borgare-Ståndet nu gjorda försök, att tvärtemot tydliga stadgandet i 90 § Regerings-formen få under sin pröfning draga en fråga, som redan blifvit af Högsta Domstolen genom formligt Utslag afgjord, innefattar, såsom jag förmodar, det enda i sitt slag, som under vart nu gällande Stats-skick egt rum.
Det har varit majoriteten inom 1860 års Konstitulions-Utskott förbehållet, att åt detta Borgare-Ståndets grundlags-stridiga försök lemna sitt godkännande.
Att delta godkännande skulle innefatta det mest vådliga prejudikat, om det Vunne efterföljd, torde icke behöfva vidare ådagaläggas, helst en hvar lärer nogsamt inse, hvarthän ett fortsatt framgående på den banan skulle leda.
Men ehuru Borgare-Ståndets Talman, på sätt jag nu, såsom jag tror, tydligen ådagalagt, uti 90 § Regerings-formen egt ett fullgiltigt skäl för sin propositionsvägran, hade detta skäl dock, efter mitt förmenande, icke behöft derföre åberopas, enär för en sådan vägran finnes ett annat tillfvllestgörande skäl, det nemligen att Herr Bomans ifrågavarande motion blifvit för sent väckt.
Till denna åsigt har jag först och främst kommit genom jemförelse emellan 14, 18, 21 och 23 §<§ Riksdags-Ordningen.
Sedan uti 14 § de qvalifikationer blifvit bestämda, som erfordras, för att inom Borgare-Ståndet vara valberättigad och valbar, samt uti 18 § uppräknats de förhållanden, som utgöra hinder för en person alt kunna godkännas såsom Riksdagsman i något Stånd, så bestämmes uti 21 § sättet, huru Riksdagsmän skola legitimera sig, samt att granskningen af Preste-, Borgare- och Bonde-Ståndens ledamöters fullmagter skall ske inför Justitie Statsministern eller den Konungen i Bill. lill R.
Prat. t859 & 1860.
3 Sami. 3 Haft. 5 18 Konstitutions-Utskottets Memorial M 4. hans ställe förordnat; — och heter det derefter: »Sådan granskning, Irvars, fö »remål är att undersöka, huruvida fullmakterna blifvit utfärdade i den form, som »nästföljande § föreskrifver, skall sist inom fyra dagar derefter vara fulländad; »hvarje Stånd dess pröfningsrätt förbehållen, så val i afseende på sådane raedlem»mar, hvilkas fullmagter ej blifvit godkända, som dem, emot hvilka, till följd af »14 och 18 §§, någon anmärkning eger rum, i hvilket sednare fall frågan, om »den är kiar och tydlig, hos Ståndet afgöres, men, då nödiga upplysningar saknas, »till laglig åtgärd förvises; och bibehålle emellertid den under ytterligare pröfning »ställde ledamoten sin riksdagsmannarätt.»
Efter det stadgande uti 22 § blifvit intaget angående fuilmagternas lydelse och huru de böra underskrifvas, heter det uti 25 §: »Sedan Borgare-och Bonde»Stånden hvart för sig på behörigt sätt blifvit konstituerade, begäre de hos Ko»nungen medelst deputationer deras Talmän, hvilka Konungen då förordne», —- samt vidare; »Under det Borgare- och Bonde-Stånden samlas och innan deras »Talmän förordnade äro, föres tills vidare ordet hos Borgare-Ståndet af Hufvud»stadens förste Fullmägtig, och i Bonde-Ståndet af den närvarande ledamot, som de »flesta riksmöten bevistat».
Af de nu citerade
Gruudlags-stadganderne finner jag tydligen följa, att den pröfningsrätt, som Borgare-Ståndet är förbehållen så väl i afseende på sådane medlemmar, hvilkas fullmagter ej blifvit godkände, som dem, emot hvilka till följd af 14 och 18 §§ någon anmärkning eger rum, skall af Ståndet genast vid riksdagens början företagas, helst Ståndet icke kan sägas hafva blifvit, såsom det uti 25 § heter, »på behörigt sätt konslitueradl» förr än denna pröfning, för så vidt den på Ståndet sjelf beror, försiggått. —■
Ty, om den af Borgare-Ståndets majoritet uti denna fråga uttryckta åsigt godkändes, och det således lemnades
Ståndet öppet att när som helst under riksdagens lopp förklara den ene efter den audre af dess medlemmar vara obehörig att riksdagsmannakallet utöfva, så skulle det, ifall Ståndet under parti-tider fann för godt att i någon större skala utöfva en så beskaffad magt, kunna hända, alt de för hela nationen vigtigaste beslut, såsom t. ex. om Konungens Rådgifvares ställande under tilltal inför Riksrätt, och om Svenska folkets beskattning m. m„ blifvit fattade just genom medverkan af sådana representanter, som derefter förklarades hafva varit obehöriga att representantkallet utöfva.
Men, invänder man, detäkan ju hända alt anledningen till anmärkning emot en representants behörighet först längre fram under riksdagens lopp blifver känd.
Ja, det är en sanning, och i sådant fall är enligt 56 § Riksdags-Ordningen Ståndets rättighet att upptaga frågan obestridlig.
Men härvid bör ej förbises, att sådant endast undantagsvis uti högst sällsynta fall kan inträffa och att några vådliga följder deraf således ej heller äro att befara.
För min åsigt, att de anledningar, som förefinnas till anmärkning mot någon Konstitutions-Utskottets Memorial M 4.
19 representants behörighet, böra framställas innan Ståndet hos Konungen enligt 23 § Riksdags-Ordningen framställer anhållan om Talman, synes äfven den omständigheten lemna stöd, att Konungen, då denna anhållan framställes, bör veta hvilka representanter blifvit såsom sådane af Ståndet godkände, helst det svårligen kan antagas, att Konungen skulle vilja till Talman utnämna någon, mot hvars behörighet såsom representant anledning till anmärkning förefunnes; men om man nu likväl ej anser sig kunna instämma uti min åsigt derom, att Herr Bomans anmärkning mot Herr Wallenbergs behörighet såsom representant bort framställas genast vid Riksdagens början, samt att preskriptionstiden derför tilländagått, då Ståndet enligt 23 § Riksdags-Ordningen blifvit behörigen konstitueradt och hos Konungen begärt Talman, så vill det dock synas mig att man ovilkorligen måst medgifva, det tiden för denna frågas väckande med motionstidens slut gått till ända.
Riksdags-ordningens 48 g innehåller uttryckligen, att inga andra föredrag-» ningsämnen finnas än l:o Konungens Propositioner; 2:o mål, som genom Protokollsutdrag eller Deputationer från Medstånden kommuniceras; 3:o Utskottens Betänkanden och Förslag, samt 4:o motioner, gjorde i Plena af någon vid riksdagen då närvarande Ståndets Ledamot.
Då nu den af Herr Boman väckta frågan icke hörer till någon af de 3 första kategorierna, så måste den höra till den 4:de, det vill säga vara en motion, enär den utgjort ett föredragningsämne hos Borgare-Ståndet, och äfven uti det derifrån til!
Utskottet expedierade Protokollsutdrag erhållit benämningen af motion.
Tiden för motioners väckande är åter uti 36 § Riksdagsordningen inskränkt inom en månad från riksdagens början, med undantag endast af grundlagsfrågor och sådana frågor, som af redan fattade beslut eller redan upptagna ärenden, eller under riksdagen inträffade händelser omedelbarligen föranledas.
Då intetdera är fallet med Herr Bomans ifrågavarande motion, måste häraf vara klart, att den blifvit för sent väckt och att proposition derå af sådan anledning ej grundlagsenligt bör kunna framställas, enär Grundlagen ej gjort något undantag för väckande af så beskaffade motioner som den förevarande.
Om, i strid emot Grundlagen, den åsigt skulle göra sig gällande, att ingen preskriptionstid förefinnes för framställande inom Stånden af yrkanden om representanters uteslutande derifrån, utan att några förut okända anledningar dertill förekommit, så torde det lätt inses, att de vigtigaste följder för rcpresentantkallcts utöfning deraf skulle kunna uppstå, och att ett eller annat Riks-Ständ skulle kunna befinna sig uti ett ständigt upplösningstillstånd.
Den ena dagen framställer Herr Boman påstående om Herr Wallenbergs uteslutning, men vinner ej majoritetens bifall till sitt yrkande.
Den andra dagen kon Herr Wallenberg framställa enahanda yrkande mot Herr Boman och må - 20 Konstitutions-Utskottets Memorial .M 4. hända hafva bättre utsigt till framgång.
På enahanda sätt kan derefter fortsättas med den ene efter den andre, till dess den för tillfället rådande majoriteten befriat sig från alla för densamma mer eller mindre misshaglige Ståndskamrater.
Sedan jag nu, såsom jag hoppas, tydligen ådagalagt, att det af Herr Boman framställda yrkandet om Herr Wallenbergs uteslutande från Ståndet blifvit för sent väckt, då för ett sådant uteslutande ej åberopats något annat skäl, än det redan vid riksdagens början kända förhållande angående Herr Wallenbergs bostad, — så anser jag mig såsom ledamot af Konstitutions-Utskoltet, jemlikt SS § Riksdags-ordningen vara pligtig förklara propositions framställande å nämnde yrkande vara stridande mot Grundlagen och således böra, på det af mig anförda skäl, af Talmannen förvägras; — en vägran, som man synes hafva skäl antaga skulle vinna godkännande äfven af Konstitutions-Utskottets majoritet, — i fall frågan, såsom jag anser vara rättast, blifver återremitterad med föreläggande för Utskottet att, utan inskränkning till det af Talmannen åberopade skäl, enligt föreskriften uti SS § Riksdags-Ordningen afgifva »utlåtande öfver frågans stridighet eller enlighet med Grundlagen», samt att således jemväl yttra sig öfver det skäl, hvarpå jag anser proposition böra vägras, det nemligen att motionen blifvit för sent väckt.
Om man skulle invända att Talmannen ej kan åberopa det af mig anförda skäl till stöd för vägran af proposition utan att begå en inkonseqvens, enär Talmannen redan framställt proposition på det lika sent väckta enahanda yrkandet angående Herr Lallerstedts uteslutande, så får jag lill denna invändning svara, att misstag äro oskiljaktiga från menskliga naturen, och således måste kunna begås äfven af Herrar Talmän.
Men långt ifrån att ett af Talman begånget misstag i afseende på Grundlagarnes tillämpning bör kunna gifva honom anledning att för konseqvensens skull begå flera dylika, mäste hvarje sådant af honom begånget misstag, sedan detsammas verklighet blifvit ådagalagdt, tvärtom för honom utgöra en välkommen påminnelse alt undvika detsammas förnyande, helst den konseqvens, som både Konung och Ständer ega rätt att af hvarje Talman fordra, just är den att han, trogen sin cd, ställer sig rikets Grundlagar till »ovilkorlig efterlefnad».
I denna reservation instämde Herr Professoren //. G. Lindgren.
Herr Biskopen J. A. Hutsch har reserverat sig emot Utskottets beslut, emedan lian godkände Talmannens, på grund af 90 § Regerings-formen, åberopade skäl för sin propositions-vägran. af Herr Prosten S. L.
Ljungdahl: »i motsats mot Konstitutions-Utskottets majoritet har jag varit af den åsigt, att den propositions-vägran, som utgjort förernå! för Utskottets bedömande, hade bort, på de af Borgare-Ståndets Talman Konstitutions-Utskottets Memorial M 4. 2t anförda skal, af Utskottet godkännas.
Vid sorgfällig granskning af alla till ärendet hörande handlingar har jag nemligen funnit, att den af Herr Boman väckta motionen, i hvad den beträffar Herr A. O. Wallenbergs behörighet att vara Riksdagsman, uteslutande alser alldeles samma fräga, som den, hvilken, i anledning af anförde klagomål, redan blifvit af Magistraten i Sundsvall och Konungens Befallningshafvande i Hernösand pröfvad samt af Högsta Domstolen definitift afgjord.
Väl har man dels i sjelfva recilen af målets beskaffenhet, sådant det blifvit