Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hustru vare ej pligtig att med sådan egendom ansvara för den gäld, som under äktenskapet derlörut gjord är, ändå att hon för den gäld i borgen gått eller lika med mannen till betalning sig förbundit, utan sä är, att hon sjelf gälden gjort i och för handel eller annan rörelse, som hon med mannens bifall idkat, eller gälden utgöres af böter eller skadestånd för gerning, hvarför hustrun svara bör.
Om förvaltning af den på ofvannämnda sätt hustrun tillfallna egendom vare lag som i 6 § skils. § *3 Kunna makar gemensamt något förvärfva, sedan boskilnad sökt är; varde det för samfäld egendom räknadt.
Räcker det ej lill deras och barnens uppehälle; fy lies bristen af begges enskilda egendom eller den makes, som sådan egendom äger. § 14.
All gäld, som ena maken gör efter det boskilnad sökt blifvit, varde, om boskilnad vinnes, såsom enskild gäld ansedd, der ej visas kan, att den andra maken nytta eller del deri haft. § 13.
Vilja makar, sedan boskilnad vunnen är, densamma upphäfva, eller vill hustru, som boskilnad vunnit, ställa sin egendom eller någon del deraf under mannens förvaltning; åter; bafve der lof till: dock gälle sådant ej i afseende å borgenärers ratt förr, än makarna det för
Rätten skriftligen tillkännagifvit och kungörelse derom, genom Rättens försorg, blifvit i allmänna tidningarne tre gånger införd. § 16- Är boskilnad ej sökt, men vill, vid utmätning i makars bo, den ena af dem ändock undantaga gods, förty att det är dess enskilda egendom och ej bör i be - 60 Lag-Utskottets Betänkande M 33. tulning gå för den gäld, sora sökes: visas förord om det gods gjordt vara, eller företes bevis, att det, i kraft af gåfva eller testamente, för enskild egendom anses bör; varde godset i qvarstad satt, och stämrae den make, som godset värja vill, borgenären inom tre månader, eller håfve sin talan förlorat, der ej boskilnad inom sagda lid sökt blifvit.
Vill borgenär sjelf stämma, utan att den tid afbida; stånde det honom fritt. § 17.
Ar äktenskap genom skilnad upplöst, och vill ena maken egendom för gäld undanskifta; vare lag, som om egendoms undanskiflande vid död>fall särskildt är stadgadt.
Denna Förordning skall icke blifva gällande i de mål, som göras anhängiga före utgången af December månad nästkommande år.
(Året efter det, hvarunder Förordningen utfärdas.) 3;o en Förordning huru gäld vid dödsfall betalas skall och om urarfvagörelse, så ock angående undanskiflande af egendom i död makes bo, — af följande innehåll:
Med upphiifvande af 10 Kap. Ärfda-Bulken samt hvad Konkurs-lagen den 12 Mars 1830 innehåller, angående urarfvagörelse och om undanskiftande af egendom i död makes eller skilda makars bo, förordnas som följer: § !•
Ej må man taga arf, utan att den dödas gäld betala: ej heller ntä testamente tagas af annan den dödas qvarlåtenskap, än den, som återstår, sedan gälden betald blifvit. § 2 Vill den, som i den dödas bo äger förfallen fordran, derför njuta betalning ur boet innan tid till egendomsafträde ute är efter hvad i 5 eller 7 § sägs; ställe då borgen eller annan säkerhet för hvad han lyfter: varder boets egendom derefter Lag-Utskottets Betänkande M 33. 61 inom sagda tid till konkurs afträdd; bevake han i konkursen sin fordran, såsom vore den ogulden, och njute ej bättre rätt än han hade innan gäldenären dog: gifve ock, der det lyftade, eller något deraf, honom i konkursen frångår, sådant till boet ut, med laga ränta från lyftningsdagen.
Varder förr än en månad förflutit från den dag, dä uppteckning af boet slutad var, inteckning i den dödas fasta egendom sökt, antingen för den dödas eller för någon dess sterbhusdelägares gäld; vare, der konkurs uppstår inom sagda tid, den inteckning, äfven om den fastställd blifvit, emot den dödas borgenärer utan verkan, så vida den ej blifvit sökt för fordran enligt II Kap. 2 § Jorda-Balken.
Lag samma vare om inteckning af nyttjanderätt, som under sagda tid blifvit i den dödas egendom sökt. § 3- Lör fordran, som ej förfaller innan tid till egendomsalträde ute är, vare sterbhusdelägare, sedan den tid förflutit, skyldige att ställa säkerhet, der tillräcklig sådan ej förut af gäldenären lemnad blifvit, och borgenären det äskar.
Är ej i detta läll säkerhet, hvarmed borgenären inå åtnöjas, ställd inom tre månader, sedan den äskades; vare sterbhusdelägarne ej berättigade att förfallotid derefter tillgodonjuta. § 4- Skall egendom emellan flera sterbhusdelägare i skifte gå, och finnes efter den döda gäld, som ej inom ett år efter dödsfallet till betalning förfaller; bafve ändå sterbhusdelägarne lof att den gäld uppsäga till betalning ett år efter uppsägningen.
Borgenär, som för sin fordran har säkerhet i inteckning och vill hålla sig till den intecknade egendomen allena, vare dock, der han sådant inom sex månader efter uppsägningen tillkännagifver, ej skyldig att betalning taga före den förfallotid, som förut satt var; men i det läll svare ej heller sterbhusdelägare, som ej särskildt sig dertill förbundit, för det belopp, som ur den intecknade egendomen ej utgå kan. § »• Vill arfvinge sig urarfva göra; afträde då den dödas egendom till konkurs, såsom i Konkurs-lagen är stadgadt: kände han ghlden när boet upptecknades; äge tid till urarfvagörelse en månad från den dag, bouppteckningen slutades: yppas ny gäld; håfve han lika tid ifrån det han den gäld veta fick.
Har på grund af ansökning, antingen under gäldenärs lifstid eller efter hans död, offentlig stämning till konkurs å hans borgenärer blifvit utfärdad efter dödsfallet, men innan tid till urarfvagörelse ute iir; vare det sä ansedt, som hade urarfvagörelse skett den dag, stämningen gafs. 62 Lag-Utskotkh Betänkande M 33. § 6.
Nu äro arfvingar liera, oell gör de sig urarfva: bestrider annan egendomens afträdande; åge denne rätt att egendomen tillträda, der han borgen lör veterlig gäld ställer oeh derom gör anmälan sist å tid, sou: i den offentliga stämningen lör inställelse utsatt är: vill i sädant läll sökanden för sin del alträdesansökningen återkalla, och gemensamt med den andra boet öfvertaga, eller vill det annan arfvinge; håfve der lof till, der jemväl lian, inom en vecka derefter, ställer borgen som sagdt är.
Har någon genom testamente fått sig tillagd viss andel i den dödas qvarlåtenskap, eller obestämdt öfverskott sedan andra rättsägare sina andelar utfått; bafve ock han den rätt att boet öfvertaga, som i denna § arfvinge tillerkänd är. § 7.
Lefver man eller husttu efter den, som död är, och vill den make allräda egendom, för att vinna befrielse från gäld; håfve tid dertill som i 5 <§ sågs § 8.
Vill eflerlefvande make eller arfvinge undanskifta giftorätt eller enskild egendom; söke det inom tid, som för egendomsafträde stadgad är, och gifve bouppteckningen till Rätten in.
Rätten utfärde i anledning deraf offentlig stämning å borgenärerna, pä sätt i 5 § af Kongl. Förordningen om boskilnad stadgadt är: och varde sedan mel saken så förfaret som i nämnda Förordning sägs.
Hafva sterbhusdelägare egendom ej afträdt; vare för lagsökning ej frie. § »• ilar efterlelvande make eller arfvinge egendom afträdt, och vilja sterbhusdelägarne å andra sidan egendom undanskifta, eller vill deri, som afträdt giftorätt, undanskifta enskild egendom; gore derom skriftlig ansökning sist å tid, som i den offentliga stämningen för inställelse utsatt är.
Om pröfning af sådan ansökning gälle hvad i 10 g af Kongl. Förordningen om boskilnad stadgadt finnes. § 10.
Hafva sterbhusdelägarne å ena sidan afträdt giftorätt, med eller utan ausökning om sådant undanskiftande, som i 9 § omtalas, och vill någon å andra sidan den giftorätt tillträda; vare lag som i 6 § sägs: ställe dock den sterbhusdelägare borgen jemväl för den egendom, om hvars undanskiftande påstående blifvit gjordt, eller efteråt kan göras, och njute sedan borgenärernas rätt emot den, som undanskifta vill.
Lag-Utskottets lielänkande M 33. 65 § I* Niir egendomsafträde å någondera sidan sker, skall boets samfälda egendom till borgenärerna öfverlemnas, utom i de fall, som i 6 och 10 omförmälas.
Förordningen angående boskilnad stadgadt finnes om förfarande med egendom, som endera sidan undanskifta vill, om lyftning af egendom och om vederlag eller ersältning derför, galle äfven i de fall, nu sagda äro. § *2.
Afträdes egendom för gäld, som efter bouppteckningen sig yppat, eller söker sterbhusdelägare att få egendom undanskifta för sådan gäld; då skall hvar, som det egendorasafträde eller undanskiftande tillgodonjuta vill, med ed fästa, att den gäld honom ej känd var en månad före den dag, anmälan om egendomsafträdet eller ansökningen om undanskiftandet gjordes.
Den, som egendom sålunda afträdt, eller undanskifta sökt, skall den ed å inställelsedagen aflägga: stände honom dock fritt att förut, inför den Rätt, hvarunder den döda lydt, eller vid annan domstol, edgången fullgöra: annan sterbhusdelägare åligge, der någon borgenär det äskar, att eden aflägga och det styrka inom den tid och i den ordning, som honom af Rätten eller Domaren förelägges: gör han det ej; njute ej af egendomsafträdet den förmån, hvarom i 10 och 17 <§§ förmales. § 13 Varder egendom, som skiftad är, afträdd förty att ny gäld sig yppat; bäre hvarje sterbhusdelägare åter hvad han i skifte fick eller, der det ej finnes i behåll, dess värde, så ock laga ränta eller afkomst, som under tiden fallit; och fäste uppgiften derom med ed, om så fordras: har han gjort nödig eller nyttig kostnad å egendomen eller för dess skull; varde den kostnad honom ersatt. § 14.
Ar gäld, som efter skifte yppas, ej större än att den af boets tillgångar gäldas kan; bäre hvar af sterbhusdelägarne åter, i det förhållande, han mera njutit, än på hans lott falla bort, om den gäld vid skiftet i beräkning gått.
Har någon sin lott förskingrat; fylle de öfriga bristen med hvad de ur boet njutit. § 13- Testamentstagare vare skyldig all till gälds betalning återbära hvad lian mera njutit än, der gälden förut beräknad varit, honom tillfalla bort.
Har annan, som 64 Lag-Ulskottels Belänkande M 33. i boet de! fått, den del förskingrat; fylle ock testamentstagaren bristen efter hvad i \ 4 § skils. § 16.
Arfvinge, som sig rätteligen urarfva gjort, vare fri från betalning af dpn dödas gäld. § 17. Efterlefvande make, som egendom rätteligen afträdt, vare fri från all gäld, hvarför andra maken ensam svara bort.
Har enka afträdt sin lott och enskild egendom, så långt de förslå, till betalning af den del i gälden, som på henne belupit, efter hvad i H Kap.
Giftermåls-Balken skils; njute hon för framtiden befrielse från all gäld, som under äktenskapet tillkommit, ändå att hon och mannen, en för begge och begge för en, sig till gäldens betalning förskrifvit hafva, eller hon för den gäld i borgen gått: har hon sjelf gälden gjort i handel eller annan rörelse, som hon med mannens bifall idkat, eller utgöres gälden af böter eller skadestånd för gerning, hvarför hon svara bör; då vare hon ej från framtida ansvar för den gäld fri.
Hvad om enka nu är sagdt, gälle äfven för hustru, som fran mannen i äktenskapet blifvit lagligen skild, i afseende å egendom, hvilken kan henne tillfalla, sedan äktenskapsskilnad vunnen är. § 18.
Ilar sterbhusdelägare sökt all få egendom undanskifta, men pröfvas, för större eller mindre del, dertill oberättigad vara; njute ändå sådan befrielse från gäld, som i 16 eller 17 § sågs: gifve dock sedan till borgenärerna ut den egendom, som ej undanskiftas borde. § 19- Varder den dödas egendom till konkurs afträdd, efter urarfvagörelse af någon bland arfvingarne eller efterlefvande makes afsägelse af sin egendom eller giftorätt; det gälle till förmån för annan sterbhusdelägare, sorn ej dessförinnan tid till egendomsafträde försutit. § 20.
Arfvingar, som ej i laga tid sig urarfva gjort, och ej heller sökt att få den dödas egendom undanskifta, svare, en för alla och alla för en, för den dödas gäld, utan så är, att de äro från all delaktighet i boet uteslutna, eller att de ej vid bouppteckning tillstädes varit, och ej heller, förut eller sedan, tagit befattning med boet Lag-Utskottets Betänkande M 33. 63 boet eller af arfvet förmän njutit: i dessa fall vare sådan arfvinge från ansvarighet för gälden fri.
Har efterlefvande make försummat att sin egendom afträda, och ej heller ansökning om dess undanskiftande gjort; ståndo han eller hon med arfvingarne i lika ansvar § 21.
Försummas laga tid till boupptecknings förrättande, och pröfvas den försummelse ligga efterlefvande make eller arfvinge till last, eller döljer någon af dem egendom från bouppteckningen uppsåtligen undan; svare för all boets gäld. § 22.
Försummar förmyndare eller god man att omyndigs eller frånvarandes rätt til befrielse från gäld i död mans bo bevaka; svare sjelf för den gäld, som ej utgå kan af hvad den omyndiga eller frånvarande i boet äger. § 23.
Hafva sterbhusdelägare, innan tid till egendomsafträde efter 5 eller 7 § ute är, med boets egendom betalt förfallen gäld efter den döda, utan att borgen eller säkerhet ställd blifvit, såsom i 2 § stadgas; eller med lemnad säkerhet af lös pant gynnat någon borgenär, eller betalt fordran, som ej förfallen varit; eller förskingrat eller till borgenärers skada försålt eller annorledes användt egendom i boet; då skola de sterbhusdelägare anses, som hade tiden till egendomsafträde för dem utgått, när de så förforo. § 24.
Nu ligger sterbhusdelägare till last något sådant förfarande, som i 23 § sägs: pröfvas det hafva tillkommit af obetänksamhet eller bristande kännedom om boets ställning, och ej för egen vinning eller för att gynna någon borgenär på annans bekostnad; då må till skadestånd dömas, utan den påföljd, som i sagda § stadgad är. § 28.
Ej skall såsom förskingring anses, att qvarlåtenskap till den dödas tarfliga begrafning, till efterlefvande makes, barns eller annat husfolks nödiga underhåll, eller till boets uppteckning eller egendomens vård använd blifvit.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 16 Häft. 9 6G Lag-Utskottets Betänkande JV? 33. § 26.
Skiftar man den dödas qvarlåtenskap förr, än all veterlig gäld gulden är; vare för sterbhusdelägare lag, som i 23 § sägs. § 27.
Sterbhusdelägare, som afträdd egendom tillträdt efter hvad i 6 och 10 §§ sägs, vare ej pligtig att för den egendom göra reda för andra sterbhusdelägare an dem, som voro omyndiga den tid, dä egendomen tillträddes, eller af laga förfall hindrade att före nämnda lid sin rätt bevaka: testamentstagare, som fått sig tillagd viss egendom eller visst belopp i penningar, så ock efterlefvande make, som till undanskiftande af egendom berättigad är, håfve dock emot den, som tillträdde, samma rätt, som de emot sterbhuset ägt, om boet ej afträdt blifvit.
Yppas, efter sådant egendomstillträde, någon förut okänd tillgång; deri njute alla sterbhusdelägare laga rätt. § 29.
Fråga huruvida efterlefvande make eller arfvinge må tillgodonjuta sådan befrielse från gäld, hvarom i 16 och 17 förmäles, varde pröfvad, då påstående om gäldens betalning emot dem väckes. § 30'
Utan hinder af urarfvagörelse, må, der någon sterbhusdelägare det äskar, årsstämning, såsom särskildt är stadgadt, å boets borgenärer utfärdas.
Lag-Utskottets Betänkande JM 33. 67 Reservationer: af Herr Olivecrona, K., med hvilken Herr Professoren Sundberg saint Riksdagsfullmägtigen J.
Lekberg sig förenat: »Uti underdånig skrifvelse den 1 Mars 18S8 anhöllo Rikets Ständer vid sistlidne riksdag »det täcktes Kongl. Maj:l låta utarbeta samt, der så ske kunde, för Rikets näst sammanträdande Ständer framlägga förslag lill ny konkurslag, äfvensom till de delar af lagstiftningen i öfrigt, som dermed stå i oskiljaktigt sammanhang.»
I anledning af denna underdåniga skrifvelse har en Kommitté, bestående af Landshöfdingen m. m.
Sparre, Häradshöfdingen B. W. Hessle och Advokatfiskal) J. N. Söllscher, äfven varit tillförordnad, hvilken utarbetat förslag i nämnde syftning och dem till Kongl. Majit i Juli mänad förlidet år ingifvit.
Och dessa förslag, hvilka blifvit genom trycket bekantgjorda, hafva sedermera öfverlemnats till granskning i Högsta Domstolen.
Inom Konungens Högsta Domstol, der skiljaktiga meningar — efter hvad det förljudes — y|»|>at sig angående antagligheten af de nya ^principer, hvarpå det af Kommitterade uppgjorda förslag till ny konkurslag hvilar, lärer emellertid den af Kongl Majit anbefallda granskning icke ännu vara fulländad; och i denna omständighet mäste alltså orsaken sökas, att Rikets Ständer vid innevarande riksdag icke hittills från Kongl. Majit fått emottaga någon n$dig
Proposition med förslag till förbättrad konkurslag.
Konkurslagstiftningen utgör en ganska vigtig del af lagstiftningen i sin helhet.
En ny konkurslag bör derföre utan tvifvel af lagstiftaren på det allvarligaste begrundas, de principer, hvarpå den bygges, noga öfvervägas, samt lagens minsta detaljer äfvensom ordalagen deri underkastas en skrupulös pröfning — allt i ändamål att, så vidt möjligt ar, erhålla en med tidsförhållandena och det allmänna, inom nationen lefvande, rättsmedvetandet fullt öfverensstämmande lag.
För vinnandet af detta ändamål synes åtminstone för mig vara af vigt vid lagförslag af den stora omfattning som förslag till en ny konkurslag, att den preliminära granskning i Högsta Domstolen genom landets mest lagfarna män, hvilken skall ega rum innan en Kongl. Proposition allätes, älven kommer alt föregå den pröfning, som på Rikets Ständer kan ankomma.
Ty Lag-Utskottet, som bland sig räknar liera icke lagkunniga ledamöter, eller sådana lör hvilka konkurslagstiftningen åtminstone är ett ämne, åt hvilket de icke haft tillfälle att egua något specielt studium, lärer, oaktadt al! använd omsorg och möda, icke våga berömma sig af alt kunna göra en sådan granskning öfverflödig.
På grund af särskild derom väckt motion har Lag-Utskottet emellertid till behandling förehåll
Kommitterades förslag till ny konkurslag, hvilket Utskottets majo - 68 Lag-Utskottets Betänkande M 33. ritet roed några mindre väsendtliga förändringar antagit.
Jag är den förste att villigt erkänna, att ifrågavarande förslag har många, verkliga förtjenster, äfvensom ett otvifvelaktig! företräde i vissa stycken framför vår nu gällande konkurslag, såsom t. ex. i hvad angår kontrollen öfver konkursmassans förvaltning, om boutredningens påskyndande och hela konkursprocedurens förkortande samt hvad rörer särskild bebehandling af de civila och kriminella frågorna i konkurs.
Deremot förekomma i nämnde förslag åtskilliga nya, från vår hittills gällande konkursrätt fullkomligt afvikande, grundsatser, om hvilkas riktighet eller ändamålsenlighet jag dock icke kunnat öfvertyga mig.
Dit hänför jag, bland annat, dels den i 3ä § uppställda grundsatsen, att hvad gäldenär under konkursens lopp ärfver eller eljest förvärfver skall enligt regeln anses tillhöra konkursmassan, dels hvad 6 Kap. upplager rörande tvångsackord.
Beträffande den förra grundsatsen, anför visserligen Utskottet, watt borgenärerna under konkursen representera gäldenärens bo, och att de följaktligen måste vara berättigade alt om händer taga hvad i detta bo inflyter.»
Men man kan, enligt min öfvertygelse, med fullt skäl ifrågasätta, huruvida denna slutsats verkligen följer af de af Utskottet angifna premisser.
Gäldenären kan nemligen, enligt sakens natur, icke på sina borgenärer öfverlåta annat, än hvad som i den stund, då konkursen begynner, rätteligen utgör hans då varande förmögenhet.
Något annat kan gäldenären icke afträda.
Hvad han sålunda, vid konkursens begynnelse, alstått, jemte hvad dertill lagligen återvinnas kan, utgör det gäldbundna boet; icke något vidare.
I enlighet med detta sakförhållande har emellertid vår hittills gällande konkursrätt icke räknat til! konkursboet hvad gäldenär under konkursens lopp kunnat ärfva eller förvärfva; ty på en gäldenärs nya tillgångar, hvilka tillkommit efter konkursens början, hafva äfven de borgenärer anspråk, hvilka, efter början af samma konkurs, erhållit fordringar hos gäldenären.
Och om de borgenärer, som i konkursen uppträda, må kunna sägas representera det gäldbundna boet, ega de likväl icke någon ur sakens egen natur härflytaude absolut rätt att ensamme tillegna sig och sig emellan fördela de nya tillgångar, som gäldenär under konkursens lopp möjligen kan hafva bekommit.
Till och med Lag-Beredningen, hvilken man hittills icke velat tillägga alltlör konservativa åsigter i lagstiftning, yttrar härom i motiven till 18 Kap. Handels-Balken följande ord:
»Man har trott sig äfven för framtiden böra antaga den grundsats, som hittills varit gällande, alt nemligen till konkursmassan ej bör ingå annan egendom än den, som vid konkursens början antingen tillhörer gäldenären eller hvartill han då redan har laglig rätt, men för ingen del den egendom, som derefter till och med under konkursens lopp kan honom tillfalla, och på hvilken borgenärerna ega att särskildt i laga ordning göra sina anspråk gällande, om de vilja, att äfven den skall gå till betalning af deras bevakade fordringar.»
Att nu frånträda denna hos oss länge hyllade grundsats och i stället stadga såsom regel, att hvad gäldenär under fortgående konkurs ärfver eller förvärfver skall tillhöra konkursmassan, måste, enligt min öfvertygelse, bringa hvarje gäldenär i en högst Lag-Utskutlets Betänkande M 33. 69 svår ställning, euär derefter knappt någon person skulle våga inlåta sig i aftal med honom, emedan en sådan icke skulle ega något anspråk, i strid med borgenärerna i konkursen, på gäldenärens under konkursens lopp vunna nya tillgångar.
En annan oundviklig följd af den nya grundsatsens antagande är utan tvifvel äfven den, att konkursens afslutande skall fördröjas, hvarje gång en gäldenär har utsigt på blifvande ari' eller då hans hufvudsakligaste tillgång utgöres af årlig lön eller arfvode.
Ty vid sådana läll måste det ligga i borgenärernas eget intresse, att, så vidt möjligt är, förhala konkursens slut, under hopp att kunna tillegna sig dylika, under tiden väntade, tillgångar.
Uti Utskottets förslag <§ 125 finnes visserligen projekteradt ett korrektiv häremot; men det är klart, att om det öfverensstäminer med borgenärernas fördelar, att konkursen icke skall hastigt afslutas, skola de nog tvista med gäldenären härom och låta rättegång i detta ämne fortgå genom alla instanser, allena för att vinna tid — och under hela den tid, som sålunda under rättegången förllyter, måhända 3—4 år, skulle gäldenären fortfarande hållas i konkurstillstånd och hvad han ärfver eller förvärfver gå till konkursmassan!
Vidkommande sedan grundsatsen, att en viss majoritet af borgenärerna må kunna träffa ackord med gäldenären om betalningen och minoriteten i detta fall bindas af majoritetens beslut, strider densamma uppenbarligen emot den allmänna rättsregeln, att två eller flera personer icke må genom ett sig emellan träffadt aftal besluta om tredje mans rätt.
Till stöd för ifrågavarande grundsats har man visserligen åberopat den förmodade nytta för det allmänna, som kan blifva en följd deraf, att på obestånd komne affärsmän snart sättas i tillfälle att återtaga sin affärs verksamhet.
Men i Utskottets förslag, likasom i de Kommitterades, är grundsatsen om tvångsackordet icke inskränkt till blott affärsmäns konkurser.
Afsigten är tvertom, att den skall gälla i alla konkursmål.
Olägenheter skola då äfven visa sig, bland annat deri, att knappt någon gäldenär skall underlåta att genom borgenärers tillhjelp, med hvilka han genom vänskapens eller slägtskapens band är förenad, tilltvinga sig ett ackord, som minskar de öfriges rätt.
Utskottet anför visserligen, att borgenärerna i en konkurs böra, likasom bolagsmän i ett bolag, vara underkastade majoritetens beslut.
Men det är härvid att märka, att förbållandet i begge dessa läll icke är detsamma; ty bolagsmän hafva genom bolagsaftalet frivilligt och på förhand bundit sig sjelfve; men borgenärerna i en konkurs deremot hafva endast genom en tillfällighet fått ett gemensamt intresse i det gemensamma anspråket på liqvid af en gäldenärs samtliga alträdda tillgångar; och att, vid en sådan liqvid, den ene borgenären icke kan hafva någon i sakens natur grundad eller af billighet (öre stafvad rättighet att besluta om huru mycket den andra skall taga såsom full betalning för sin fordran, lärer få anses alldeles klart I afseende på de af Utskottet i Betänkandet uttalade motiver, kan jag icke instämma i den förkastelsedom, sorn Utskottet uttalat öfver konkurslagstiftningen allt sedan 1734.