Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ögonblicken äro så viktiga och kunna vara så innehålls- rika.
Vi behöfva alla taga noga vara på dem, och alla borde vi gifva hvarandra många lyckliga ögonblick, då det ju egentligen är det enda, som vi människor kunna gifva hvarandra.
(Illustratör: Jenny Nyström.)
Skiss af V i l m a L i n d h é.
S ocieteten gaf en festföreställ- ning på teatern » för välgö- rande ändamål ».
Säsongen led mot sitt slut, och det allmänt kända behofvet af att roa sig med ovanliga medel och på ovan- ligt sätt skulle tillfredsställas un- der barmhärtighetens och män- niskokärlekens täckmantel.
Pryda mödrar, som med med- lidsamt förakt yttrat sig om » aktriser » och varietédivor, sågo med förtjusning sina döttrar in- taga deras plats och låter, och blyga unga flickor, hvilkas hjär- tan klappat af hemlig afund öf- ver deras triumfer, efterhärmade dem så godt de kunde, beru- sade af att åtminstone för en gång vara i deras ställe och lik- som de höra applådernas åska öfver sina hufvuden — vore den också endast en godtköpsupj) laga.
En fanns dock, för hvilken det; hela ej var en lek, och som satt så godt som sin hela själ, sin framtid, sitt väl och ve på ett kort, när hon trädde fram och lät höra sig offentligt.
Det var Cecilia Rehman!
Som ung flicka hade hon väckt uppse- ende genom sin röst; men efter sitt gif- termål hade hon lefvat endast för hemmet och blifvit så godt som glömd, helst hon ständigt vägrade, när hon ombads att bi- träda vid någon konsert eller musiktillställ- ning.
» Min man vill inte, » var hennes ärliga svar, men denna gång — då det välgö- rande ändamålet bar ett så klingande stor- slaget namn, att det blifvit en hederssak att vara med — var det omöjligt att neka.
Hon hade också gifvit sitt löfte på eget ansvar.
Det var i en scen ur Carmen, hon upp- trädde, och hela salongen satt i andlös spänning, fängslad af tonernas fägring samt den glöd, det passionerade lif, den glömska af sig själf och det uppgående i den fram- ställda personligheten hon ådagalagt.
När hon slutat, låg tystnaden ännu kvar öfver den lyssnande mängden — så gick det liksom en susning, en hviskning af tack och lycka från hvarje hjärta — och därefter, såsom tolk därför, en åska af applåder.
Medan alla händer rörde sig och alla ögon strålade henne till mötes, reste sig en man från parkett och lämnade sin plats, och hon, som var föremål för all denna hyllning, såg endast honom — och under det bifallet blef allt starkare, bröto hennes tårar fram, medan hjärtat fylldes af en smärta utan mått.
I den lysande Carmendräkten stod Ceci- lia inne hos sin man, som gått direkt hem och låtit henne komma efter bäst hon kunde.
Han satt framför sitt skrifbord, med ryg- gen emot henne, så att hon ej kunde se hans ansiktsuttryck — men hon anade det.
Hvad som skulle sägas måste sägas nu — eller aldrig — hon visste det!
I matsalen utanför var uppdukad en liten supé för två, och hela hemmet bar den prägel af förfining och hemtrefnad, som en- dast kan utgå från en själfull kvinnas hand.
1894 » Hugo! » Han svarade ej.
» Hugo! » kom det ännu varmare och mera bönfallande.
» Tag af dig den där grannlåten, o m du inte vill, att j a g skall bli tokig! » sade han häftigt, med ännu en blick i spegeln, som återgaf hennes bild.
» Strax! » svarade hon, utan att röra sig ur stället.
» Nu är du väl n ö j d?
» frågade han bit- tert.
» Jag har visshet! » » Och den ger dig rättighet att bryta med allt? » » Inte bryta, men.
» hon hämtade efter andan.
» D u vet det, jag har sagt dig det!
Det är mäktigare än j a g själf — mäktigare än allt annat!
» Hon föll på knä och gömde sitt hufvud i hans sköte, och han såg ned på detta så oändligt kära hufvud, medan den stränga, hårda blicken i hans ögon allt mera träng- des tillbaka för ett uttryck af ömhet och smärta.
» Du vet, att jag redan som flicka drömde om att bli konstnärinna — men så kom du — och kärleken upptog mig, så att j a g var färdig glömma allt annat. » » Och ändock dröjde du med ditt svar? » » Ja!
Så ung jag än var, anade jag, att det bodde en makt inom mig, som var större än jag visste, och som kunde växa ut en dag utan min vilja eller vetskap.
Därför prof sjöng j a g för en framstående musiker. » » Det är således honom j a g har att tacka för min lycka! » — • återigen hörde hon det hårda bittra tonfallet i hans stämma.
— » Och han hade inte så höga tankar om dig som du själf? » » Nej!
Jag var mindre än han väntat, » sade han.
» Det var ingen själ i föredraget, och jag saknade gnistan. » Han skrattade till.
» Och nu har egen- kärleken vuxit ut igen. » » Säg inte så!
D u vet, att det inte är fåfänga.
V e mig, om så vore!
Jag var så outvecklad på den tiden och visste inte hvad j a g ville.
Jag älskade dig så högt.
Röst och uttryck ledo af denna osäkerhet, och när j a g aflagt mitt prof, kände j a g verklig glädje öfver att ha misslyckats — ty om j a g inte gjort det.
» » Kanske hade det varit bättre så? » • » Kanske,- » svarade hon och reste sig upp.
» Det är också det du har att förlåta, att jag den gången satte dig öfver allt annat, .lag rår inte för, att jag vuxit sedan dess, intet står stilla, och hvad kunde ett sådant barn som j a g veta om sina möjligheter? » » Och n u?
» » Nu har det jag ville förkväfva — det bästa Gud nedlagt inom mig — hämnats genom att resa sig upp till en makt, emot hvilken jag inte längre kan kämpa. » » Men du har lefvat lycklig dessa å r?
Har du inte? » frågade han sakta — » eller har också det varit ett misstag? » » Det har jag, » svarade hon, utan att se på honom — » så lycklig j a g kunnat vara! » Hennes ögon dröjde smeksamt vid de olika föremålen i det upplysta lilla hemmet, och hon ryste till vid tanken på att lämna det.
» Det är bittert för oss båda, » sade hon tonlöst.
» Det beror ju bara på dig.
Jag skall bära dig på händerna, j a g skall.
» IDUN 431 » Det hjälper inte!
Intet hjälper!
Jag är bryr sig om, och som han ville gömma likt nästan färdig önska j a g aldrig fått konst- en fördold kostelig skatt, träder fram som närsgåfvan — men när j a g fått den.
Det ett mål för allas blickar? » är också ett pund — ett ansvar — det » Gud hjälpe oss båda!
D u har rätt — största som gifves. » men det har jag också! » » Och med dessa tankar har du gått en- » Och hvad tänker du n u?
» sam? » Hon dröjde med svaret.
» Det skall j u ändock sägas. » » Ja — ensam!
Kanske hade det aldrig » Jag tänkte gifva ett par konserter för blifvit så öfvermäktigt, om j a g kunnat med- dela mig, men j a g visste ju, att det gällde att samla medel till en vistelse utomlands och därefter taga engagement vid operan din lycka. » Han suckade djupt.
» Och j a g som trodde — antingen här hemma eller ute. » » Och därom talar du så lugnt, som om du var nöjd, när jag såg dig sj ssla här som man och barn och hem aldrig funnits till en god liten husmor. » för dig.
K o m m e d!
» » Det trodde du inte. » Han gick före och hon efteråt.
» Jag ville tro det och trodde det ända De stodo inne i sängkammaren vid foten tills.
Det var i höstas.
Din sång har för mig varit ungefär detsamma som en af den lilla bädd, i hvilken Lilian, deras älskare.
Jag kunde inte varit mera svart- enda barn, hvilade med de små knubbiga » rosenröda händerna knutna ofvanpå täcket sjuk på en sådan. » » Därför sjöng j a g heller aldrig, annat än — i den ena benet af en docka, hvilken hängde till hälften utanför sängkanten.
när du var på ditt ämbetsrum. » Den lilla hade troligen gråtit sig till sömns, » Jag kom hem en gång, utan att du märkte det, och hörde dig sjunga den där ty ett par tårar hängde ännu i de långa sången af Elling: ' Jeg vil u d!
— Her er ögonhåren, men där hon nu låg, var hon en tungt, her er trängt, her er kvalmt!
Men der bild af oskuld och glömska.
ude er aabent och vidt.
— Der er stort, » Och henne tänker du lämna? » frågade der er lyst, der er frit ' — och så sista ver- han vekt.
sen: ' Lad mig gaa, lad mig gaa hvor j e g Hon gömde med lidelsefull häftighet huf- vil!
Giv mig Frihet och Lycke dertill!
Giv vudet vid hans bröst och snyftade kramp- mig Luft, giv mig Himmel og Hav, Saa aktigt.
skal Sangen nock svulme deraf! '
Sedan » Med henne för ögonen måste du er- dess har j a g inte haft en lugn dag.
Den känna, att äktenskapet binder starkare och människa, som kan gifva uttryck åt en så- ställer större fordringar än allt annat.
dan namnlös längtan, hon.
» » Äktenskapet är inte målet » — svarade hon med en säkerhet, som visade, att tan- » Då har du också förstått m i g!
» » Och i afton, på teatern.
D u kan inte ken var henne förtrogen — » bara medlet göra dig en föreställning o m hvad j a g led! » till utveckling eller undergång — hvilket » Kanske — men j a g måste visa dig — det nu blir. » det var enda sättet — det var för dig j a g Han sköt henne ifrån sig.
» Och detta kan sjöng. » du säga m i g?
» » För mig?!
H v a d tror du en man kän- » Förlåt, » svarade hon och grep efter hans ner, när den enda kvinna i världen han hand, som han drog undan.
IDUN 432 » Du har lofvat att vara min i lust o c h nöd — hela lifvet igenom — och j a g kan inte släppa dig ifrån mig. » » Nej, du kan hindra mig — jag vet det — och då blir det min undergång. » Deras ögon möttes i en lång pröfvande blick.
» Du har aldrig älskat m i g!
» Hennes ögon vidgade sig liksom af för- våning.
» Du älskar mig inte! » H o n svarade ej, men kastade sig fram- stupa vid barnets bädd och lade pannan mot sängkanten.
Han stod stilla och såg på henne, där hon låg i den skimrande dräkten, så vacker, så rörande ödmjuk i sin « '.
kamp o c h förtviflan.
» I lust o c h nöd, » tänkte han, medan en varm stråle sköt fram i hans ö g o n; hvilken öm hängifven hustru hade hon ej varit, och nu var hon i nöd — i o- frid med sig själf — och han, som skulle vara hennes hjälp, lade en- dast sten på börda.
» Cecilia!
! » FJurfåglar.
H an såg henne för första gången vid en utflykt i det gröna, som på en af ångslupsbolagets båtar anordnats af några unga extraordinarier i banken o c h posten.
Hela vintern hade han stått inburad i de mörka växlingskassorna, och m e d uppkaflade skjortärmar och m e d ögon, som svedo af det ständiga gasljuset, hade han räknat säck- tals m e d smutsigt silfver från spårvagnar, ångslupar, bagare, bryggare och munkbro- fruar.
D å han nu helt plötsligt kom ut o c h kände de friska sjöbrisar- ^ Hon böjde sig endast djupare.
» Gör som du vill!
Det du väljer vid ditt barns bädd måste vara det rätta — kostar det än aldrig så mycket. » » Tack!
Gud gifve jag kunde stanna, men det finns intet val!
Det är lika svårt för mig — kanske svårare — men j a g skall komma tillbaka, » hennes mörka, outgrund- liga ögon blickade in i hans.
» Jag skall komma tillbaka, rikare utvecklad, för att gifva mera och blifva något helt äfven för de mina. » » Ä n o m du glömmer oss, för bifall och triumfer? » » Glömmer er?!
Mindre än någonsin, ty här hemma skulle mitt hjärta ändå vara därute, o c h därute skall det alltid, alltid vara hos er. » (Illustratör: David Ljungdahl.)
na m e d doft från ängar och skogsmarker kittla sig i näsan, steg våren h o n o m åt hufvudet, och han tyckte, att han aldrig i hela sitt lif sett så många vackra flickor som ombord på den lilla ångslupen, men hon var nummer ett.
Under utfärden passade han på hvarje tillfälle, då han kunde betrakta henne i smyg, och då hon före honom hoppade upp på bryggan och han såg en liten sko o c h en skymt af en stramt åtsittande strumpa, så förstod han, att hans öde var afgjordt.
D e hade under skratt och skämt presen- terats för hvarandra som tjänsteman och tjänstekvinna — han var i banken o c h hon i posten — bägge vore de fattiga o c h bägge voro de som ett par kalfvar, utsläppta i en hage.
Nej, men se så ovanligt grönt gräset var — o c h så klart vattnet var — och 1894 känn, hur det doftade ur skogen!
Men rätt som det var, möttes deras ögon, och all- ting började dansa rundt omkring dem, och de tystnade plötsligt och gingo tillbaka till de andra.
Den sommaren råkades de ofta — i bör j a n som kamrater, hvilka med viktig min uppgöra reform- och omorganisationsplaner inom sina olika verk, slutligen som fästman och fästmö.
Våren därpå och hösten sprungd de på klappjakt efter husauktioner och möbel- under-hand-försäljningar och funno till sin förfäran, att allting kostade pengar.
Men hvad skulle de vänta p å?
Ingen hade något arf i kikaren och att dröja, tills han blef ordinarie — det var jti en hel evighet till dess!
Men det skulle n o g gå ändå!
Han var i banken om för- middagarne, hela efter- middagarne till kloc- kan nio tjänstgjorde han i postsparbanken - ?fch på detta sätt för- feftj&amp;nade han femton- hundra kronor om året.
Och hennes sextio kronor i månaden voro min- sann inte att förakta, ty natur- ligtvis skulle hon vara kvar i posten.
De hade hyrt sig en liten våning på två rum och kök fyra trappor upp i början af Vasastaden, ty de kunde icke b o längre bort, om han skulle hinna ner till postsparbanken till klockan fem, och de hade hvarken råd eller möbler till flere rum.
Och en söndag togo de en täckvagn och foro till kyrkan och läto viga sig i klump med några gesäller och arbetare.
D e hade begärt tjänstledighet på mån- dagen, men då de på tisdags morgon kommo till sina platser, voro de generade.
Kam- raterna skojade med honom och frågade, om de finge bjuda den nygifta äkta mannen på ett glas svart, och kontrollören gjorde sig särskildt ärende fram till henne, för att, som han sade, se efter, om hon var sig lik.
Hon rodnade under deras blickar, då de manliga kamraterna k o m m o fram och gratu- lerade, och tyckte, att det var förfärligt obe- hagligt.
Men alla voro snälla och vänliga och ingen gjorde några närgångna antyd- ningar o m, att det finns folk, som gå och
IDUN 1894 433 gifta sig, då de ingenting ha och föga ha att vänta af lifvet.
På hemvägen gick han in i en kryddbod och köpte ett hälft kilo vindrufvor, och då han sprungit uppför de fyra trapporna, stod hon i dörren, röd och upphettad och med köksförklädet framför sig, och bjöd honom stora famnen.
— Nej, men vindrufvor!
En sådan läckergom han var!
Hon hade varit förståndig, hon, och bara köpt några äpplen!
Var han nyfiken på, hvad de skulle ha till middagen?
— Jo något!
— Och han var väl inte det minsta hungrig?
— O m han var hungrig!
Och så slet hon sig lös och sprang ut i köket, där han fick fatt i henne och kysste henne midt för näsan på den flinande landsflickan, som i ersättning för att hon kokade mjölken öfver spiseln och af princip serverade dem hvita stenar i stället för ägg uppbar den blygsamma lönen af fem kronor i månaden.
Rummen, de hyrde, voro stora och vackra med sekundärt solljus från den kalkade muren midt öfver gården, men möbleringen var oregelbunden och häntydde på sitt olika ursprung.
Men hvad gjorde det ock att hvar- dagsrummet fick tjänstgöra både som salong och matsal; sängkammaren var i alla fall riktigt nätt med sina röda täcken öfver sängarne och sin ompolerade lavoar, som såg ut alldeles som ny.
De kallade hem- met för sitt lilla näste.
Det låg så högt uppe under takåsen, och bägge drogo de j u sitt strå till boet.
Fram på våren började unga frun syn- bart falla af; hon blef blek och fick mörka ringar under ögonen.
Men det blef ingen- ting af den gången.
Hon hade sprungit för hastigt i trapporna, och den gamle kon- trollören välsignade Gud och förklarade, att han trodde på en mild försyn, som sär- skildt höll sina skyddande händer öfver fåglarne på marken och de extra i verken.
Men den äkta mannen grät vid sin hustrus säng och förbannade de fyra trapporna och bar henne de första gångerna på sina armar ner på gatan.
Då det blef sommar och semestertiden kom, blef det ett lif i banken, och nu gällde det för de extra att förtjäna sig en hacka.
Och öfverallt fylldes rummen med unga herrar, som visade sig nitiska och ännu icke lärt sig konsten att på fem timmar förrätta ett arbete, som kunde göras be- kvämt på tre.
Och i posten månglades och köpslogs med söndagsarbetet, och de, som hade råd, togo sig en dags ledighet och foro ut på landet och kommo hem friska och sol- brända, men de, som icke hade råd, stoppade några kronor i fickan och fingo vackert sitta och höra på, hur trefligt de andra haft.
De unga uppe i Vasastaden, de hade icke råd de.
Det är märkvärdigt, hvad det är dyrt att lefva.
Skomakaren behöfver pen- gar, skräddaren och sömmerskan arbeta icke för intet, maten köper sig icke själf, och den snälla doktorn kan väl icke vara utan han heller, ehuru man ser på honom, att det gör honom ondt att mottaga något.
Hon brukade komma och hämta honom om kvällarne, då han slutat sitt arbete.
Han var uttröttad och det värkte i ryggen på honom, men då han mötte hennes blick, skrattade han, och då han kände hennes arm tryggt och förtroendefullt hvila i sin, var tröttheten försvunnen.
Hade han haft myc- ket att göra i d a g?
— Ja, de fördömda småposterna voro nära att taga lif.
h m!
voro ganska besvärliga.
Nå, än hon!
Hade hon haft många bref på eftermiddagen?
— Ahnej, kära du, det är inte så mycket nu midt på sommaren!
De gingo med båten öfver till Skepps- holmen och fortsatte promenaden fram till Kastellet.
D e hörde på, hur vågorna skval- pade mot stenmuren, och sågo kuttrarna rusta sig för långfärder.
Ibland slogo de sig lösa och togo en en-kronas sexa vid den lilla restauranten, och han tvang i henne en sup — sprit var nyttigt för henne, hade doktorn sagt — och själf tog han halfvan och drack öl till och kände sig upprymd och begärde, trots hennes ifriga protester, fram kaffe och en liten åtting munk.
Och då han tändt sin cigarr och m e d en cere- nioniös böjning på hufvudet druckit henne till, tittade de på hvarandra och brusto i skratt och bägge tyckte de, att de voro ena förskräckliga festprissar.
— — Då det började lida mot hösten, fördubb- lade han sin omsorg o m henne.
Han hjälpte henne alltid ner för trapporna och blef blek, då hon trampade fel på en sten.
&gt;Lessive PICOTS TVÄTTPULVER Phenix » öfverträffar alla andra tvättmedel!
Klorfntt!
Praktiskt!
Billigt 1 25 guldmedaljer Nu började ett väldigt kalkylerande uppe i nästet.
Hela timmar kunde de sitta med hufvudena lutade öfver papperet, och han räknade och hon räknade — och si!
bägge kommo till ett godt resultat.
H o n skulle sluta i posten, men så hade han i stället fått det litet bättre i banken.
Ahjo, nog skulle det gå ihop!
Och så hade nästet fått en ny invånare och en ny mun — en glupsk liten mun, som tog alla sin mammas krafter i anspråk.
Nu var det han, som arbetade ensam, och han arbetade för två.
Öfverallt, där en slant kunde förtjänas, dök hans smala ansikte fram.
Han sålde sina söndagar, gjorde an- dras arbete, tog hem renskrifning — allt mot kontant erkänsla.
Han hade slungat sin kära eftermiddags- cigarr under förevändning, att han fick ondt i halsen af att röka, och drack bara ett glas vatten till sin tunna frukostsmörgås.
Och Gud vet, hur det gick, men gick gjorde det, och de saknade aldrig mat i grytan och aldrig pengar till hyran.
Säljes i \ -, J - och Jkilo-paket med beskrifning å hvarje paket.
Representant for Sverige: Carl R. Matton, Stockholm.
Talrika ombud 1 landsorten.
IDUN 434 De hade afskedat jungfrun, ty hvad skulle de med henne att göra nu, då hon icke längre var kvar i posten, utan bara satt hemma och gonade sig, som hon sade.
I stället hade de skaffat sig en hjälpflicka, som kom om morgnarne och förrättade alla grofsysslor m o t sju kronor i månaden och gick sin väg vid 1-tiden.
Det var nu visser- ligen ingen kontant besparing, men så myc- ket större på maten och tvätten, o c h så gick det mindre ved åt i spiseln, då frun själf skötte o m elden.
O c h för öfrigt hade den flinande bondtösen snart upphört att flina, då kamraterna i huset började flina åt hen- nes fem kronor — de skulle då vilja se det s. k. herrskap i synen, som slängde åt sin tjänare en lumpen femma i månaden!
Så talade han åtskilligt o m sitt lif o c h sina förhållanden under de senare åren, medan hon o m sina iakttog en lätt för- klarlig tystnad.
» När j a g nu var här uppe, » yttrade han slutligen, » kunde j a g icke neka mig nöjet att återse en ungdomsvän.
Man är j u i många fall så oförståndig och otillräknelig under sina första år; man har då icke själf fullkomlig reda på hvad man vet o c h vill.
Men känslan af den tillgifvenhet man en gång hyst för ett värdigt föremål är j u all- tid beståndande.
Och det var den som oemotståndligt dref mig hit.
Dessutom har jag en liten tjänst att bedja er o m.
Ser ni, sedan min hustru dog, har j a g känt mig så ensam.
» — Nu är det sommar igen, och då söndags- solen skiner på väggen midt emot och värmen står het och dallrande öfver den djupa går- den, tar hon lillan på armen, medan han kånkar vagnen nedför trapporna.
De styra vägen, ut till Haga, o c h där slå de sig ner långt inne i parken med vagnen i lä för någon tät buske; och medan han drar tid- ningen ur fickan, slår hon upp en bok — ingen sådan där modern bok med psyko- logi, tandagnisslan och ^realism, utan en gammal roman m e d mycket kärlek i.
Hon vet, att det går bra, och att de få hvar- andra till slut, ty hon har kastat en för- stulen blick på sista sidan.
Men då lillan börjar röra på sig och ger till ett gny, springa de upp bägge två och spegla sig samtidigt i ett par stora blå ögon — de största och blåaste i världen.
Fru Annas hållning blef litet stram.
Skulle han verkligen, trots den där ursäktande böj- ningen på hufvudet vid talet o m det för- flutna och trots det sårande uttrycket o m » forna barnsliga dagar » ändå möjligen.
Nej, numera skulle hon aldrig kunna, det kände hon på den kyla, som m e d ens drog igenom hela hennes varelse.
» En tjänst? » upprepade hon emellertid.
» Allt för gärna, o m j a g kan. » » Jo, ser ni — m e d en gammal vän kan man j u vara uppriktig —: j a g står i be- grepp att förlofva mig. » » Nej, verkligen; det var j u förståndigt. » » Ja, var det inte?
Min blifvande fästmö — inom parentes sagdt en både förmögen och älskvärd flicka — är inackorderad här uppe hos » (här nämnde han ett för A n n a obekant namn) » o c h det dröjer ännu litet, innan vi eklatera.
För att nu kunna få träffas mera ostörda ha vi kommit öfver ens om att i morgon gå tillsammans och se Lo- hengrin.
Min lilla fästmö svärmar för Wag- ner.
Men s o m vi ej vilja ha m e d oss det där herrskapet, där hon bor, hade j a g tänkt att.
a t t.
Stockholm, Iduns N; r 40 (511) Prenumerationspris pr år: Idun ensam _ „ kr.
Iduns Model., fjortondagsuppl.
» Barn garderoben » Fredagen den 8 oktober 1897.
5 5 3 3 Byrå: Klara södra kyrkog.
Bikstelef.
Redaktör och utgivare: FRITHIOF HELLBERG.
10:de årg.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
Lösnummerpris 15 öre flösn:r endast för kompletteringar.)
• Clara v dessa dagar har genom pressen gått underrättelsen, att konungen r med den kända svenska medaljen literis et artibus — hvilken, som namnet j u ock innebär, tilldelas för konstnärliga och vittra för- tjänster — utmärkt den norska författarinnan fröken Clara Tschudi.
Idun begagnar med nöje denna anledning att för sina läsarinnor presentera bilden af en af vårt broderlands mest representativa kvinnor.
Clara Tschudi har så små- ningom arbetat sig upp till den välbefästa plats i den läsande publikens ynnest, hon nu i sitt hemland intar.
För tolf år sedan, år 1885, ut- kom hennes första bok, en öfversikt öfver Kvinnorörelsen, och efterföljdes år 1887 af.
en biografisamling: Tre nu- iidskvinnor samt en bearbet- ning af Bertha von Suttners: En efiersommar.
Redan dessa arbeten ådaga- lade tillfylles, att deras för- fattarinna rådde öfver en be- tydande literär talang, men det var dock först hennes glänsande skrifna biografi öf- ver kejsarinnan Eugenie (1889), som bragte hennes namn ut till den stora publiken och egentligen lade grunden till hennes anseende som för- fattarinna.
Hon hade nu funnit sitt rätta fält.
Den allmänna sym- pati och stora läsekrets, som denna bok förvärfvade henne både i Norge och Danmark, utvidgades ytterligare genom hennes älskvärda och fängs- lande skildring af kejsarinnan Augusta, som utkom 1892.
Ä n n u högre har hon utan tvifvel nått i sitt sista arbete, Tschudi.
ett stort verk om Marie Antoinette, hvars afslutande tredje del utkom forliden vår.
Som intet af hennes tidigare arbeten har » Marie Antoinette » vunnit starkt och odeladt erkännande från alla håll både i Norge och utlandet, och det torde näppeligen vara någon öfverdrift, att denna bok lyft Clara Tschudi upp till platsen af Norges främsta författarinna sedan Camilla Collets dagar.