Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Onekligen har öfvertygelsen om hvad i gudomlig lag vore förbjudet eller tillåtet hufvudsakligen bestämt de stadganden, som, rörande de slägtskapsleder, inom hvilka äktenskap ej måga byggas, innehållas i 1734 års lag.
Men lika onekligt synes vara, att denna grund icke ensam varit gällande, utan att man ock ur andra hänseenden bedömt frågan.
Detta ådagalägges tydligen af Kap. 2 § 3 Giftermåls-Balken, hvarest förbjudes, att syskonebarn må taga hvarandra till äkta, utan att Konungen gifver der lof till.
Öfvertygelsen om ovilkoriigt förbud genom gudomlig lag hade naturligtvis ej kunnat förenas med det medgifvande, att förbudets giltighet skulle kunna upphäfvas.
Och när det i 1734 års lag ovilkorliga förbudet emot äktenskap inom de i Kap. 2 § 5 Giftermåls-Balken uppräknade lederna af svågerlag å sidone förändrades genom Kongl.
Förordningen den 10 April 1810, så att
Konungen må gifva lof till äktenskap inom dessa leder, så måste man ock hafva ansett, att, om än äktenskap inom dessa leder ej äro att hänföra till de ovilkoriigt förbjudna, skäl dock förefinnas att icke räkna dem till de allmänt tillåtna.
Den af Kongl. Majit förordnade
Lag-kommittéen anför såsom motiv för bibehållande af ovilkoriigt förbud emot äktenskap inom vissa skyldskaps- och svågerlagsleder, att möjligheten och exemplet af könsförbindelser mellan närmare anförvandter skulle hafva ett menligt inflytande på uppfostran och det uppvexande slägtets sedlighet, och det således hvarken vöre Staten värdigt eller med dess sanna väl öfverensstämmande att tillåta sådane personer med hvarandra ingå äktenskap.
Och med afseende på ett af de fall. om hvilka nu är fråga, nemligen äktenskap med broders enka, anför Lag-kommittéen, att som förhållandet mellan den ena maken och den andras syskon lemnar rum för ett mera fritt och förtroligt umgänge, samt omsor - 20 Lag-Utskottets Betänkande M 16. gen om sedlighetens bevarande således icke medgifver ovilkorlig tillåtlighet af äktenskapsförbindelser i delta svågerlag, vilkoret af dispens för sådant fall i Lag-kommittéens förslag bibehållits.
Dessa af Lagberedningen i dess år 1847 utgifna förslag till Giftermålsbalk äfven godkända motiver ega ännu full giltighet.
Inskränkningen i äktenskapstillåtlighet vid vissa äfven något aflägsnare slägtskapsgrader är ett skydd för familjeumgängets både renhet och frihet.
Och äfven med afseende på ifrågavarande svågerskap är till stor del tillämpligt, hvad omsorgen för släglets både andeliga och fysiska helsa och styrka fordrar till förekommande af äktenskap mellan närmare anförvandter.
Exemplet deraf, att numera Konungens lof ej behöfves för äktenskaps ingående mellan syskonebarn, kan icke vara afgörande.
Der var fråga om den såsom äktenskapshinder yttersta leden af skyldskap å sidone: här är fråga om närmaste leder af svågerlag å sidone.
Lag och sed hafva ock af ålder ansett dem olika, så att 1734 års lag tillåter äktenskap mellan syskonebarn, men ovilkorligen förbjuder sådant i ifrågavarande leder i svågerlag å sidone, och äfven med strängare stral!' belä gger lägersmål mellan de i detta svågerlag beslägtade, än mellan syskonebarn Lag-Utskottet vid riksdagen 1844—1845 ansåg ock, när det tillstyrkte bifall till väckt fråga om upphäfvande af stadgandet, att Konungens lof borde sökas för äktenskap mellan syskonebarn, skäl ej vara för handen att tillstyrka den äfven dä föreslagna utsträckningen af tillåtelsen till de nu ifrågavarande slägtskapslederna.
Och då förslaget äler väcktes vid riksdagen 1847—1848 afstyrktes det äfven då af Lagutskottet.
Icke heller finnér jag skäl till lagens förändring i den anförda omständigheten att Konungen aldrig vägrar sökt tillåtelse till äktenskap inom detta svågerlag.
Om så är, så beror detta af den undersökning af förhållandet, som vid hvarje förekom mande fall föregår tillåtelsens meddelande.
Och deraf att sådane ansökningar i allmänhet beviljas, följer icke, att ej fall kunna förekomma, då lof kan och bör vägras.
Deremot måste jag erkänna det vigtigaste skäl till bifall vara, att utverkandet af Konungens lof till ifrågavarande äktenskap medförer en för den fattige kännbar kostnad.
Men ehuru stor vigt jag tillerkänner detta skäl, får det likväl så mycket mindre förändra min åsigt af hvad enligt ännu vigtigare grunder är rätt och billigt, som Staten utan tvifvel har både tillfälle och förpligtelse att utan dessas uppoffring bereda den fattiga lika tillgång med öfriga medborgare till åtnjutande af de i lag medgifna förmåner.
Jag anser af dessa skäl motionen hafva bordt lemnäs utan afseende.» Af Herrar Domprosten Björling och Professoren Sundberg, bvilkat förenat sig med Herr Stats-Rådet Anjou.
Herr Olivecrona, K., och Herr Domprosten Knös hafva ej i detta ärende deltagit.
Lag-Utskottets Betänkande M 17. 1 N:o 17.
Ank. till Exp.Utsk. den 19 Jan. 1860, kl. 12 m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om antagande af ett stadgande derom, alt vid arfskifte mellan syskon afseende bör jästas å erhållen uppfostran och uppnådd ålder.
Dessa motioner liro väckta inom Högv.
Preste-Ståndet af Herr Komminister Svartengren samt inom Hederv. Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmägtigen Anders Jonsson från Skaraborgs län, med hvilken Riksdags-fullmägtigen Johannes Andersson från Elfsborgs län sig förenat.
Enligt motionärens omdöme, låge det en orättvisa deruti, att då föräldrar dö och efterlemna flera barn, af hvilka några redan erhållit uppfostran och hunnit den ålder att de kunde försörja sig sjelfve, desse ändock hade lika rätt i föräldrarnes qvarlåtenskap, som de barn, hvilkas uppfostran ännu icke vore fullbordad och som sålunda måste med sina arfsmedel bekosta densamma.
Herr Komminister Svartengren har tillagt: att antydda förhållande kunde blifva en orättvisa äfven mot samhället, enär, om de oförsörjdas arfsandel icke vore tillräcklig till deras underhåll, de föllo fattigvården till last; — att bortgångne föräldrar hade en helig skuld till oförsörjda barn att äfven bereda dem underhåll tills de nått sjelfförsörjningens ålder; — och att, enligt gällande lag, äkta barn icke egde samma rätt till underhåll af föräldrars qvarlåtenskap, som vore oäkta barn tillerkänd.
Det har derföre föreslagits: af Herr Komminister Svartengren ett lagstadgande af följande innehåll: »Dör man eller qvinna och efterlemnar barn under 15 år, så skall, innan arf skiftas, afsättas uppfostringshjelp åt alla barn under denna ålder, och skall uppfostringshjelp Bih. till B.
7 Sami. 1 Afd. 6 Haft. 2 Lag-Utskottets Betänkande M J7. bestämmas af sockennämnden i den kommun, dit barnet hörer, till samma penningebelopp, som till fostran af fattige barn i samma ålder vanligen bestås.
Den sålunda afsatta uppfostringshjelpen skall af förmyndare utgå med lika förmånsrätt, som lag stadgar om öfrige förmyndaremedel.» — samt af Anders Jonsson:
Datt innan arf delas efter 2 Kap. 1 § och 12 Kap. 3 § Arfda-balken syskon emellan, ett billigt uppfostringsbidrag varder först yngre syskon, som äro under 15 år, tilldeladt, motsvarande den uppfostran, de äldre erhållit.» Lag-Utskottet, hvars yttrande i ämnet blifvit infordradt, kan dock icke understödja de väckta förslagen, hvilka åsyfta en fullständig rubbning af sjelfva de grunder, hvarpå våra arfslagar hvila.
Då föräldrar dö. öfvergår nemligen, genast vid dödsfallet, på hvart af barnen en lika andel i den efterlemnade egendomen.
Af denna egendom skola väl de aflidnas skulder först gäldas; men barnens naturliga anspråk på uppfostran af sina föräldrar har dock ej ansetts vara af beskaffenhet, att de ojemnheter, som derutinnan uppstått, må kunna grundlägga ett fordringsanspråk i boet.
Grunden härtill har varit lagstiftarens omsorg att söka förekomma det split och de nästan olösliga tvister, som eljest lätteligen skulle emellan syskon uppkomma; ty motionärernes princip, konseqvent genomförd, leder derhän, att, äfven om alla barnen voro fullvexta, de, hvilkas uppfostran varit mindre kostsam än de andras, skulle derför njuta ersättning.
Denna lagstiftarens visa omsorg att förebygga oenighet emellan närskvIda framgår klart vid en jemförelse af 9 och 10 §§ i 12 Kap. Ärfda-balken.
I den förra föreskrifves, att om fader eller moder gifvit åt sina barn något förut, sOm är af värde, och ej annorlunda derom stadgat, det skall vid arfskifte beräknas; hvaremot i 10 § förklaras, att hvad föräldrar kostat på sina barn, tili deras nödtorftiga föda, kläder, upptuktelse och bröllopskost, ej må. i beräkning komma.
I det förra fallet synes nemligen ej i allmänhet samma tvist om grunderna för afdraget eller beloppet deraf böra uppstå, som deremot blefve följden af ett likartadt stadgande i sednare fallet.
Men sistnämnde § innehåller jemväl, att det står föräldrarna fritt, om de vilja, att lägga de andra sina barn något till, som mindre njutit halva.
Härigenom har lagen gifvit rättsinniga föräldrar tillfälle att jemna de olikheter, som i följd af uppfostran m. m. emellan barnen kunna uppstå, — och detta synes vara allt hvad den positiva lagen i förevarande hänseende kan åtgöra.
Det af den ena utaf motionärerne åberopade förhållande, att oförsörjda barn kunna falla fattigvården till last, kan uppkomma af mångfaldiga andra orsaker än de af motionären antydda, och är af allt för tillfällig art, att nöjaktigt motivera den äskade förändringen i arfslagarna.
Samme motionär har äfven åberopat den rätt till underhåll af föräldrars qvarlåtenskap, som blifvit oäkta barn tillerkänd.
Men denna rätt, medgifven i stället för arfsrätt, är af en alldeles skiljaktig natur, och hvad på grund deraf utgår ur ett sterbhus, är närmast att betrakta såsom en godtgörelse för ett af lagstiftaren ogilladt förhållande, — såsom infriande af en förbindelse till om - Lag-Utskottets Memorial JW 18. 3 vårdnad om dem, hvilka man gifvit lifvet, jemförligt med lagens stadgande om laglott för äkta barn.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt och då, vid sednaste riksmöte, ett förslag i enahanda syfte som de nu väckta blef, i enlighet med då varande Lag Utskotts hemställan, af Rikets Ständer afslaget, anser sig Utskottet böra vördsamt afstyrka bifall till ifrågavarande motioner.
Ank. till Exp.-Utsk. den 24 Jan. 1860, kl. lif, m. Memorial, i anledning af åteiremiss af Utskottets Betänkande M 7 ,i fråga om förklaring af föreskrifterna, angående verkställighet af straffarbete.
Af omförmälda Betänkande har förra delen, hvarigenom Utskottet tillstyrkt en föifattning i afseende å beräknande af tid för straff-arbete eller fängelsestraff, hvartill på månad eller år dömdt är, blifvit af Vallöf]. Borgare-Ståndet, som dock godkänt sednare delen deraf, till Lag-Utskottet återremitterad; men som betänkandet i sin helhet blifvit bifallet af Höglofl.
PresteStåndet den 7 och. af Hederv.
Bonde-Ståndet den 4 innevarande månad, samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet, jemlikt 87 § Regeringsformen och 3 punkten 49 § Riksdagsordningen, utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af återremissen ej erfordras; hvilket Utskottet härmed får hos Vällofl.
Borgare-Ståndet vördsamt anmäla.
STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell 1860.
Lag-Viskottets Betänkande M 19.
I N:o 19.
Anie. till Exp.-Utsk. den 28 Febr. 1860, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om antagande af ny lag angående skilnad i äktenskap.
Hos Vällofl. Borgare-Ståndet har Herr Pehr Staaff, uti ingifvet memorial, anmärkt, att, ehuru på sednare tid mycket blifvit gjordt till förbättrande af våra lagar och borttagande af onödig stränghet i desamma, någon uppmärksamhet likväl ej blifvit egnad åt den del af lagstiftningen, i följd hvaraf en stackars qvinna, fastkedjad vid en rå, utsväfvande och våldsam man, vöre urslåndsatt att göra något för att skydda sig sjelf för misshandling samt att för sig och barnen rädda något af boets egen dom, utan tvärtom ofta vore den, som ensam finge underhålla äfven sin lastbare make. »Hvilken domare» , yttrar motionären, »har ej mångfaldiga gånger upprörts vid anblicken af två makar, mötande hvarandra inför domstolen, qvinnan nedtryckt af misshandling, svält, arbete och nattvak, mannen försupen och rå,— qvinnan fruktande och rädd, mannen fräck och våldsam!»
Domaren nödgades likväl ofta, i anseende dertill att de många i lagen stadgade varningsgrader ej blifvit genomgångna;, afvisa qvinnans klagan, huru upprörande han än funnit mannens behandling af henne och barnen.
Han måste säga till henne: »sedan du, efter att förgäfves hafva haft din man inför församlingens prest, förgäfves låtit honom varnas inför Consistorium, ytterligare mot honom vunnit tre rättegångar å rad, så kan du, derest du ännu lefver, några ar härefter påräkna alt, — icke genom min åtgärd, men af Kongl.
Nåd — befrias från vidare misshandlingar och undfå skilsmessa.»
Det läge dock ett hån mot den värnlösa qvinnan i den lagstiftning, som ej medgåfve annat svar; och många tusende vore de qvinnor, som hvarje år gjorde en bitter erfarenhet Bih. till R.
7 Sami. 1 Afd, 7 Höft. 1 2 Lag-Utshottcts Betänkande JVs 19. deraf.
I andra länder kunde
Domstol döma till skilnad för misshandling, — kunde tillåta hustrun att bo afskiljd från mannen, förpligta honom att utbetala bidrag till bennes och barnens underhåll, förbjuda honom vid svårt straff att uppsöka henne i hennes nya tillflyktsort samt räcka den slösande och utsväfvande mannens hustru en hjelpsam hand till räddande af hennes och barnens tillgångar och till bevarande af hvad hon med sitt arbete förtjenade.
Så vore deremot icke förhållandet hos oss.
Ofullständigheten i våra äktenskapsskilnads-lagar vållade ock dessa sårande, ofta förekommande, tillställningar, der diktade äktenskapsbrott framlades för offentligheten i ändamål att få äktenskapet upplöst. — Och Domstolarnes protokoller hade icke sällan att uppvisa fall, då mordet i dess skiljaktiga, men alltid lika fasansfulla former tillitats för att vinna en skilsmessa, den våra lagar omöjliggjort eller åtminstone i högsta grad försvårat.
Motionären hemställde derföre, »att Rikets Ständer måtte genom sitt Lag-Utskott låta utarbeta och derefter till Kongl. Maj:ts nådiga fastställelse i underdånighet öfverlemna förslag till lagförändring, afhjelpande omförmälda brister i vår lagstiftning och beredande qvinnan i alla afseenden ett rättvist skydd.»
Denna motion, hvari åtskilliga af Vällofl.
Borgare-Ståndets ledamöter instämt, har blifvit till Lag-Utskottet öfverlemnad; och har Utskottet sedermera, från samma Riks-Stånd, jemväl erhållit remiss å ett af Herr Staaff, såsom tillägg till hans om förmälde motion, afgifvet förslag till t,Lag om skilnad i äktenskap», hvilket förslag är af följande innehåll: § 1- Varder ene maken förvunnen att hafva anstiftat brott mot den andras lif, eller att till sådant brott hafva hulpit eller försök gjort, eller i stämpling deraf deltagit; då skall äktenskapet upplösas, ehvad den oskyldige det yrkar, eller ej.
Gör ene maken sådan handling, som innebär uppenbart och verkligt hot mot den andres lif; då må äktenskapet upplösas, om den oskyldige det äskar. § 2.
Gör ene maken hor, och vill den andre dermed ej öfverse, utan talar derå, inom sex månader, sedan han eller hon det veta fick, och hafva de ej ifrån den tid sängelag med hvarannan haft; då skall ock äktenskapet upplösas.
Ej må dock till skilnad dömas, förthy att make horsbrott å sig tager, der ej annan bevisning dertill kommer. § 3- Varder ene maken dömd till straff för otukt, sorn mot naturen stridande är; då ege den andre skilnad i äktenskapet vinna, der han eller hon ej haft sängelag med den dömde, sedan gerningen honom eller henne kunnig blef. Lag-Utskottets Betänkande M 1!). 3 § 4-
Dömes ene maken lill straffarbete å tio år; då må skilnad i äktenskapet beviljas, der den andre det påstår. § 5.
Ar ene maken dömd till straffarbete å viss tid under tio år, eller är straffarbete å lifstid, genom Konungens nåd, till viss tid under tio år nedsatt, oell vill den saklöse maken skiljas; förordne Konungen derom.
Lag samma vare, der ene maken blifvit dömd för brott, som vanfrejd medförer. § 6.
Nu vill hustru äktenskapsskilnad söka, förthy att mannen henne öfvergifvit, då må hon det hos Rätten anmäla: styrker hon med bevis af Kyrkoherden i församlingen, att mannen bortrest utan veterligt ärende, och att han inom år och dag ej låtit af sig höra, och är det ej förut kunnigt eller varder vid Rätten upptäckt, då offentlig efterfrågan derom göres, att han å viss ort inom Riket sig uppehåller; låte Rätten efter honom lysas å predikstolarne i häradet, eller i staden, om han der boende varit, så ock i närmaste socknar derintill; kungöre ock lysningen tre gånger i allmänna tidningarne: har år och dag förflutit efter lysning och kungörande, som sednast skett och har ej eller under den tid kunnigt blifvit, att mannen å viss ort inom Riket vistas, eller finnes han utomlands, men visar ej giltigt skäl, hvarföre han sig der uppehåller; döme då Rätten till skilnad.
Samma lag vare, der hustru öfvergifver mannen. § 7- Har mannen rest utom Riket i veterligt ärende, såsom för Konungens eller Rikets tjenst, handel eller annat lofligt företag, och kommer han ej åter inom år och dag sedan ärendet slutades, eller vet man ej om ärendet slutadt är, och har mannen ej på fyra år låtit af sig höra; då må hustrun det hos Rätten anmäla; och låte Rätten tre gånger i allmänna tidningarne införas kallelse å mannen att sig inställa eller förfall visa: gör han ej någotdera och vill hustrun från honom skiljas; döme då Rätten till skilnad, sedan år och dag förflutit, ifrån det kallelsen sista gången kungjordes.
Har, enär lysning ågått efter hvad i 6 § sägs, make, som den andre öfvergifvit, visat giltigt skäl att utrikes sig uppehålla, men kommer sedan ej åter; då må ock så förfaras, som nu sagt är. 4 Lag-Utskottets Betänkande M 19.
Faller ene maken i vansinnighet, då kan skilnad af den andre sökas; Ratten kalle den vansinniges närmaste skyldeman, eller förordne, der skyldeman ej finnas, god man; och imdersöke sedan, huru makarne sammaniefvat: finnes det ej, att sökanden genom hardt bemötande eller annat sådant vållande, beredt eller påskyndat vansinnigheten, och har den i fulla tre år oafbrutet fortfarit, utan att läkaren gifver förhoppning, att den vansinnige bättras kan; då må skilnad beviljas. § 9.
Angifver den ene maken den andre för våldsam behandling eller annat förolämpande och söker förthy skilnad i äktenskapet; då skall Rätten, der dess egne föreställningar ej hjelpa, förvisa makarne till Kyrkoherden i församlingen, alt varnas.
Ar varning skedd, och fullföljes ändå klagan hos Rätten, ransake Rätten huru makarne sammaniefvat; finnes det, att hat och bitterhet dem emellan råder, och att den ena är skuld dertill, genom ofta upprepade utbrott af våldsamt sinnelag eller annat hardt bemötande, så att våda vore för den oskyldiges lif eller välfärd, der deras sammanlefnad fortfore; döme då Rätten till skilnad i säng och säte på ett år.
Hafva makarne under de tid ej föriikte blifvit, och yrkar den oskyldige äktenskapsskilnad, anmäle sig åter hos Rätten: kunna de ej eller då förlikas, må skilnad i äktenskapet ske.
Hafva de sammanflyttat , sedan skilnaden lill säng och säte beviljad blef, eller göres ej anmälan hos Rätten, inom år och dag, sedan skilnadstiden tilländagick, åge äktenskapsskilnad ej rum, på de förhållanden och åtgärder, som då föregått. § l0- Vilja makar skiljas, för dem emellan uppkommen vedervilja, utan att någondera beskyller annan för vållande dertill, inställen sig hos Rätten personligen.
Förklara de gemensam och allvarlig åstundan att skiljas, gifve Rätten det Kyrkoherden i församlingen tillkänna.
Kyrkoherdens omsorg vare, att tillse huru de sammanlefva, och att genom föreställningar dem till sämja förmå.
Framhärda de i sitt uppsåt att komma till Rätten åter, sedan sex månadnr förflutit, ifrån det de första gången sig inställde, vardén förviste tili Kyrkoherden, att varnas i närvaro af deras föräldrar eller fränder, som i orten vistas, så ock några af församlingens ledamöter.
Rätta de sig ej elier deraf, då må de, när sex månader förflutit ifrån den dag varningen skedde, åter infinna sig hos Rätten; och skilje dem Rätten åt till säng och säte på ett år.
Hafva de under den tid eller sedan ej sammanflyttat och yrka begge inom ett år efter samma tid, äktenskapsskilnad och kunna ej eller då vid Rätten förlikas, varde den skilnad beviljad. Lag-Ulskottcts Betänkande JM 19. § 11- Skilnad, som i 10 § sägs, må ej sökas, der ej mannen fyllt tjugufem och qvinnan (juguett år; ej eller i äktenskap, som ej minst tre år varat. § 12.
Då till skilnad i säng och säte enligt 9 § dömes, må domaren förbjuda den brottsliga maken vid vite af fängelse på viss tid att besöka den oskyldige. § 13
Då till skilnad i säng och säte dömes, stadge
Rätten huru med hustrus och barns underhåll af boets tillgångar eller mannens förtjenst förfaras skall.
§ I*- Då till skilnad i äktenskap dömdt är, vare den, som skilnaden vunnit, pligtig att gifva det Kyrkoherden i församlingen tillkänna; och teckne Kyrkoherden det i kyrkans bok.
Utskottet har åt denna vigtiga lagstiftmngs-fråga egnat den omsorgsfulla pröfning, som det ömtåliga ämnet kråft.
Dervid har Utskottet icke någonsin lemnat ur sigte den djupa betydelse, äktenskapet såsom en sedlig institution innebär.
Det är nemligen grundvilkoret för fastheten af alla andra sedliga band, ja, för samhället sjelft.
Ty der äktenskapets helgd vårdas, der förlänar det ock ål hvarje del af samhällsorganismen en lifskraft och spänstighet, nödiga för det helas bestånd och utveckling, men som derförutan ej skulle kunna framkallas.
Och ser man på de stater, som gått sin upplösning till mötes, och söker man upphofvet till deras undergång, så måste man tränga djupare än till de jäsande elementer, som i en sådan undergångsprocess först möta ögat: man måste tränga ned till familjen.
Så finnér man säkrast orsaken till Romerska väldets fall, förebådadt i de straffsånger, hvarigenom kejsartidens yppersta förfaltare uppträdde emot den rådande slappheten i äklenskapsbanden.
Och ursprunget till den nyare tidens våldsammaste omstörtning ligger måhända klarast uttryckt i' några skådespel, hvari en snillrik författare nyss förut blottade sin nations sedeförderf och dess fullkomliga saknad af all aktning för äktenskapets helgd.
Och dock var vid denna tid i Frankrike, liksom ännu i katolska länder, äktenskapet af lagen ansedt såsom oupplösligt, — en omständighet, som innebär c Lag-Utskottets Betänkande JV? 19. en mlir kl,g varning för lagstiftaren att icke tro sig hufvudsakligen kunna befästa äktenskapets idé genom det yttre bandet eller söka fasthålla andan genom den juridiska formen.
Denna form får icke i vara annat än en bekräftelse derpå, att äktenskapets idé ännu är lefvande.
Inlägger lagstiftaren deri en annan betydelse, då ger han sjelf upphof till detta moraliska gift, som olyckliga äktenskap sprida inom samhället, och han liksom framkallar dessa upprörande scener, dem motionären skildrat och hvilka ty värr! icke sällan möta oss i verkligheten.
Individens rätt blir derföre ock, såsom motionären antydt, ett vigtigt moment i lagstiftningen om äktenskapsskilnader, eller, rättare, hela lagstiftningen är icke annat än ett reglerande af denna rätt.
Icke såsom skulle
Utskottet vilja ställa individen öfver institutionen.
Den förres rätt kan ej skiljas från begreppet om den sednares helgd.
Att tala om ett öfver elier ett under, då fråga är om en institution, som mer än någon annan närmast afser just individernas sällhet, vore en förvillande oegentlighet och kunde lätt leda till den antika åsigten, som så underordnade individen under det hela, att staternas yttre glans slutligen endast var ett förhänge för en förtviflan och ett menskligt elände, som ej kunde försonas med mindre än hela fornverldens upplösning.
Det är det ur kristendomen utgångna personlighelsbegreppet, som omgestaltat samhällena och detta måste ock genomtränga hvarje del af ett kristet lands lagstiftning.
Utgående från dessa åsigter, anser sig dock Utskottet böra till en början erinra, att de af motionären tecknade missförhållanden icke i allo kunna genom någon lagstiftning förekommas, ehuruväl till tiden för deras fortfarande begränsas.