Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag bönfaller Er: lemna Min herre och vän!
Vi råkades i går för första gången, och
de fa bekanta jag eger, synas mig mer än obekanta, jag skulle vilja
DAMEN. hustru och barnen?
Fiender öfverallt; ensam öfverallt!
Hvarför gick Ni bort från
-------------------------------------------------------- DEN OKÄNDE. finnes till, hvarför jag står här, hvart jag skall gå, hvad jag skall göra.
-- Tror Ni att det finnes fördömda redan här i lifvet?
DAMEN Nej, det tror jag inte.
Se mig!
Har Ni då aldrig haft någon glädje i lifvet?
DEN OKÄNDE. fälla för att locka mig fortsätta eländet; när någon gång den gyllne frukten föll i min hand, var den förgiftad eller rutten inuti.
Hvad har Ni för religion -- förlåt frågan?
Denna: när det blir för drygt, går jag min väg.
Nej; och när jag skenbart haft någon, så var det endast en Om jag visste det! -- Om jag öfver hufvud visste hvarför jag
-------------------------------------------------------- DAMEN. Hvart?
DEN OKÄNDE. mig en otrolig maktkänsla...
I förintelsen.
Detta att jag har -- döden i min hand, ger
Åh min Gud, Ni leker med döden!
DEN OKÄNDE. min medfödda tungsinthet har jag aldrig kunnat taga något riktigt allvarligt, icke ens mina egna stora sorger, och det fins ögon(Liktåget höres, psalmodierna:
De profundis.) blick, då jag betviflar att lifvet har mer verklighet än mina dikter.
Nu komma de igen!
Jag vet inte hvarför de skola marschera Såsom jag leker med lifvet -- jag var ju diktare.
rundt omkring här på gatorna!
Är det dem Ni fruktar?
DEN OKÄNDE. ... -- Icke döden, men ensamheten fruktar jag, ty i ensamheten Nej, men det irriterar mig, ty det är som vore det förgjordt
träffar man någon.
Jag vet icke om det är någon annan eller mig
-------------------------------------------------------- sjelf jag förnimmer, men i ensamheten är man icke ensam.
Luften men förnimmas och ega lif.
blir tätare, luften gror, och det börjar växa väsenden som äro osynliga
Det har Ni märkt?
DEN OKÄNDE. då jag endast såg ting och händelser, former och färger, utan nu har fått en mening, och jag märker en afsigt der jag förr endast Ja, jag märker allting sedan en tid tillbaka; ej som förr dock,
ser jag tankar och betydelser.
Lifvet som förr var ett stort nonsens såg slumpen.
-- När jag sålunda mötte Er i går, fick jag den idén
att Ni var sänd i min väg antingen för att rädda mig eller förgöra mig.
Hvarför skulle jag förgöra Er?
Derför att det var Er uppgift.
DAMEN. väcker mitt medlidande -- ja jag har aldrig sett en menniska, aldrig i mitt lif en menniska hvars blotta åsyn gör mig gråtfärdig... handling som ej blifvit uppenbarad eller straffad?
Säg, hvad har Ni på Ert samvete?
Har Ni begått någon tadelvärd
Jag hyser icke alls sådana tankar, och som Ni hufvudsakligen
-------------------------------------------------------- DEN OKÄNDE. samvete än andra som gå fria -- -- -- jo ett: jag ville icke vara lifvets narr.
Det må Ni med skäl fråga!
Icke har jag flera brott på mitt
DAMEN. att kunna lefva.
Och man måste låta sig bedragas mer eller eller mindre för
DEN OKÄNDE. mig... eller också fins det en annan hemlighet i mitt lif som jag ej känner...
Vet Ni att det går en saga i min slägt att jag skall vara en bortbyting.
Det tyckes nästan vara en pligt, och som jag ville undandraga
DAMEN. Hvad är det?
DEN OKÄNDE. barn som föddes.
Det är ett barn som af elfvorna blifvit utbytt mot det mennisko-
Tror Ni på det?
DEN OKÄNDE. sig.
-- Som barn grät jag beständigt och syntes vantrifvas i lifvet; Nej, men jag tycker det är en liknelse som har något visst för
-------------------------------------------------------- hatade mina föräldrar såsom de hatade mig; tålde intet tvång, ingen konvention, inga lagar, och min enda längtan stod till skogen och hafvet.
Har Ni någonsin haft syner?
DEN OKÄNDE. styra mina öden: den ena ger mig allt hvad jag önskar, men den mer, är den så värdelös att jag icke vill ha den i min hand.
Det befunnits värdelöst.
Men jag har ofta tyckt mig märka, att två olika väsen
andra står bredvid och stryker smuts på gåfvan, så att när den komär verkligen sant att jag fått allt jag önskat i lifvet -- men allt har
DAMEN Ni har fått allt och Ni är ändock missnöjd.
Det är hvad jag kallar förbannelsen... DAMEN. önskningar utöfver detta lifvet, dit bort der ingen smuts finnes?
Derför att jag betviflade något utom denna tillvaro.
Icke banna! -- Men hvarför har Ni då icke sträckt Era
-------------------------------------------------------- DAMEN.
Men elfvorna då?
DEN OKÄNDE. der på bänken?
Det var ju blott en saga! -- Men vill Ni icke att vi sätta oss
Jo, men hvad är det Ni väntar på?
DEN OKÄNDE. bref som söker mig på returer utan att finna mig.
Tala nu litet om Er!
(Damen virkar.)
Det är ingenting att tala om.
DEN OKÄNDE. såsom opersonlig, namnlös -- jag vet ju icke hvad Ni heter mer än till hälften -- jag skulle sjelf vilja ge Er ett namn -- låt mig tänka -- Fanfarer. hvad Ni skall heta!
Jo, Ni skall heta Eva. -- (Med en gest åt kulissen.)
(Sorgmarschen höres.)
Märkligt är, men jag skulle också helst vilja tänka mig Er Det är egentligen på postkontorets öppnande, ty der ligger ett
vet ej hur gammal Ni är...
Hädan efter är Ni trettifyra år och
Der är sorgmarschen igen! -- Nu skall jag gifva
Er ålder, ty jag
-------------------------------------------------------- således född aderton hundra sextiofyra.
-- Nu kommer karakteren, ty känner jag icke heller.
Ni får karakteren mycket god, ty Er röst klingar som min aflidna moders -- med moder menar jag ett abstrakt begrepp moder, uttaladt »moder», ty min mor smekte mig aldrig, men jag mins att hon slog mig.
Ja, ty ser Ni, jag är uppfödd i
Hat!
Hårdt mot hårdt!
Öga för öga!
Se på ärret här i pannan; jag slagit ut med en sten.
Min faders begrafning bevistade jag ej
det är efter en yxa, som fördes af min bror, hvars saknade framtand emedan han lät kasta ut mig från min systers bröllop.
Jag är född efter en onkels sjelfmord.
Nu känner Ni familjen.
Af sådant träd undgått och har derför allt skäl att vara tacksam om icke precis glad... mot elfvorna.
i oäkta säng under konkursutredning medan familjen gick i sorgkläder sådan frukt!
Sammanlagdt fjorton års straffarbete har jag med nöd
DAMEN. det gör mig så ondt, så ondt!
Jag hör Er så gerna tala, men Ni får inte röra vid elfvorna;
DEN OKÄNDE. komma de alltid.
Äro icke elfvorna otaliga andar som ej nått försoningen?
Då är jag också ett trollens barn.
En gång trodde större, ty dermed började det sjunde helvetet.
Åh, så Ni talar.
Ja, Ni är en osalig, men Ni skall ej förblifva så.
Uppriktigt sagdt så tror jag inte på dem, men likafullt så åter-
jag försoningen nära; det var genom en qvinna, men ingen villa var
Till Damaskus.
-------------------------------------------------------- DEN OKÄNDE. mig...
Jag har försökt, men det blef endast värre.
Ni menar att klockors klang och vigdt vatten skulle lugna Det blef mig
som den Onde när han ser korsets tecken.
Låt oss tala om Er nu!
DAMEN. bruka Era gåfvor?
Det behöfs inte! -- Har man någonsin beskyllt Er för att miss-
DEN OKÄNDE. som jag, ingen så afskydd.
Ensam fick jag gå, ensam fick jag
Man har beskyllt mig för allt.
Ingen i min stad var så hatad
Gick jag in på ett offentligt ställe flyttade man sig fem
alnar från min plats.
Ville jag hyra rum, var det upptaget.
Presterna lyste bann från predikstolen, lärarne från katedern och föräldrarne i hemmen.
En gång ville kyrkorådet taga mina barn ifrån mig.
Då förgick jag mig och lyfte näfven mot -- himlen.
Hvarför är Ni så hatad?
DEN OKÄNDE. sade jag, och skref: befria Er, jag skall hjelpa.
Och så sade jag
Jo, jag kunde inte se menniskorna lida -- och så
till den fattige: låt icke den rike suga ut Dig! och till qvinnan låt
icke mannen kufva dig!
Och så, det var nog det värsta, till barnen:
lyd icke Era föräldrar när de äro orättvisa.
Följderna: ja de äro
-------------------------------------------------------- alldeles obegripliga, ty jag fick i ett mot mig både rika och fattiga, män och qvinnor, föräldrar och barn; och derpå kom: sjukdomen flykt, ensamhet, och nu sist -- tror Ni att jag är vansinnig?
Nej, det tror jag icke...
Då är Ni visst den ende, men det är mig desto dyrbarare.
DAMEN (reser sig).
Nu måste jag lemna Er...
Ni också!
Men Ni får icke sitta qvar här.
Hvart skall jag då gå?
Ni skall gå hem och arbeta. med fattigdomen, tiggeriet med vanäran, skilsmessa, processer, lands-
Jag är ingen arbetare, jag är en diktare.
DAMEN. som gifves, men kan tagas igen..
Förverka den icke!
Hvart skall Ni gå?
Endast ett ärende...
Är Ni religiös?
Jag är ingenting.
DEN OKÄNDE. vore Er gamle blinde far som Ni ledde på marknader att sjunga, Desto bättre, då skall Ni bli någonting.
O, jag önskade, jag Jag ville icke såra Er, och Ni har rätt: dikten är en gåfva
men det olyckliga är att jag inte kan bli gammal -- det är så också med elfvornas barn, de växa icke, få bara stort hufvud och skrika ...
Jag önskar jag vore någons hund som jag fick följa, så att jag en gång, en pisksläng två gånger --
aldrig vore ensam -- litet mat ibland, en spark då och då, en smekning
Nu måste jag gå!
DEN OKÄNDE (tankspridd).
(Han blir sittande på bänken; tar af hatten, torkar
Derpå ritar han med käppen framför sig.)
GAREN (in.
Högst besynnerligt utseende; plockar i rännstenen.)
Hvad plockar tiggaren?
TIGGAREN. jag begärt något?
För det första: hur så?
Och sedan är jag ingen tiggare -- har
DEN OKÄNDE. niskor efter deras yttre.
Då ber jag om ursäkt, men det är rätt svårt att bedöma men-
TIGGAREN.
Jo, jag vill lofva det.
Kan Ni till exempel gissa hvem jag är?
DEN OKÄNDE. mig inte.
Nej, jag hvarken kan eller vill; med ett ord, det intresserar
-------------------------------------------------------- TIGGAREN. när det är för sent.
Hvem vet sådant på förhand; intresset kommer vanligen efteråt, Virtus post nummos!
DEN OKÄNDE. Hvad!
Tiggaren är bekant med romarspråket?
GAREN. dulci.
Det är jag som lyckats i allt hvad jag företagit, af det skäl Se der, intresset vaknar.
Omne tulit punctum qui miscuit utile
att jag aldrig gjort något.
Jag skulle vilja kalla mig Polykrates, han med ringen.
Vet Ni att jag fått allt hvad jag velat af lifvet?
Men jag har aldrig velat något, och trött af framgången kastade jag ringen.
Nu på äldre dagar ångrar jag mig och söker den i rännbrist på guldringen, några aflagda cigarrstumpar.
DEN OKÄNDE. sammanhängande.
Jag vet inte om tiggaren är satirisk eller om han är mindre
stenarne, men som sökandet kan bli långt nog försmår jag icke, i
Se det vet inte jag heller.
Men vet Ni hvem jag är?
-------------------------------------------------------- TIGGAREN.
Inte ett spår; och det intresserar mig inte.
DEN OKÄNDE. här och narrar mig ta Edra ord i munnen.
Det är ju som att söka andras cigarrstumpar.
Intresset kommer vanligen efteråt...
Nej hör nu på:
Ni står
GAREN (lyfter hatten).
Och Ni vill inte röka efter mig?
Hvad är det för ärr Ni har i pannan?
Det har jag fått af en nära anhörig.
(Han känner på Tiggarens arm.)
Jo, han är riktig! -- Vill inte herrn nedlåta sig att mottaga en mindre penninggåfva mot löfte att söka Polykrates ring i en mera aflägsen stadsdel (räcker ett mynt.)
Post nummos virtus...
Nej, nu står jag här igen och tuggar.
Nej nu blir jag rädd.
Får jag känna på Er om Ni är riktig?
Er tillbaka tre fjerdedelar, så äro vi icke skyldiga hvarann något annat än en vängåfva!
Jag skall gå, men det är alldeles för mycket.
Se här ger jag
Vängåfva!
Är jag Er vän?
TIGGAREN. man icke vara så noga på menniskor.
Åtminstone är jag
Er, och när man står ensam i verlden, får
Tillåt mig som afsked slänga det lilla ordet hut efter Er.
GAREN. välkomstord i ordning som inte skall vara det lilla.
Med nöje, med nöje; men när vi råkas igen skall jag ha ett
DEN OKÄNDE (sätter sig och ritar med käppen). eftermiddagen, då familjerna ätit sur kål och oxstek med råskrapad potatis.
Och nu sofva de gamle middag; de unga spela schack och röka tobak; tjenarne ha gått i aftonsången och butikerna äro stängda. att röra sig, då det är lika omöjligt råka ett bekant ansigte som att komma in på en krog...
Det är söndagseftermiddag:
Den långa, gråa, trista söndags-
Åh denna långa mördande eftermiddag, hvilans dag, då själen upphör
-------------------------------------------------------- DAMEN (åter; har nu en blomma i barmen).
DEN OKÄNDE. något utan att strax bli desavouerad.
Sitter Ni qvar här ännu?
DEN OKÄNDE. synes vara likgiltigt, bara jag skrifver i sanden.
Hvad skrifver Ni då?
Låt mig fa se!
Det står visst Eva, 1864...
Nej, trampa inte på det...
Hvad blir då?
DEN OKÄNDE En olycka för Er, och för mig.
Och detta vet Ni?
Ja, om jag sitter här och skrifver i sanden eller annorstädes Se der!
Det är eget att jag inte kan öppna munnen och säga
-------------------------------------------------------- DEN OKÄNDE. är en Mandragora.
Enligt symboliken betyder den elakhet och förtal, men i medicinen har den förr botat galenskap.
Vill Ni ge mig den?
DAMEN (hesiterar).
Som medicin då?
Naturligtvis! -- Har Ni läst mina skrifter?
DAMEN. uppfostran till frihet och tro på menniskorätt och menniskovärde!
Då har Ni ej läst de sista böckerna...
DAMEN. om dem!
Nej, och om de ej äro lika de första, så vill jag aldrig veta Ni vet ju att jag läst dem, att jag har Er att tacka för min Ja!
Och jag vet dessutom att den julros Ni bär der på bröstet
DEN OKÄNDE. en bok af mig.
Det är väl!
Och låt mig få Ert löfte att Ni aldrig mer öppnar
Låt mig tänka efter först! -- Ja, det lofvar jag!
DEN OKÄNDE. när nyfikenheten narrade henne att öppna det förbjudna rummet...
DAMEN. märker Ni ej huru Ni redan för länge sedan glömt att jag är gift, att min man är läkare, och att han är Er beundrare, så att hans hus står Er öppet när Ni önskar vara välkommen?
DEN OKÄNDE. det ur mitt minne att det upphört ega verklighet för mig.
DAMEN Efter så är, vill Ni följa mig till mitt hem denna afton?
Men vill Ni följa mig?
DAMEN Hvart?
Jag har gjort allt för att glömma detta, och har så utplånat Märker Ni hur redan era anspråk äro en Blåskäggs?
Och Väl!
Men bryt icke detta löfte!
Erinra Er Blåskäggs hustru
-------------------------------------------------------- DEN OKÄNDE. kappsäck; pengar har jag någon gång, men sällan -- det är det begärt det nog starkt.
Ut i verlden, hvart som helst.
Hem har jag intet, bara en
enda lifvet envisas att ej vilja ge mig, kanske derför att jag icke
DAMEN. Hm!
Nå, hvad tänker Ni på?
Jag förvånas öfver att jag icke blir förnärmad af Ert skämt.
DEN OKÄNDE. börjar orgeln spela; och då öppnas krogen snart.
Det är sant att Ni dricker?
DEN OKÄNDE. ut i rymderna, ser hvad ingen anat och hör hvad ingen hört...
Vinet kommer min själ att lemna hyddan, jag flyger Skämt eller allvar, det är ett för mig, -- -- -- Se så! nu
Och dagen efter?
DEN OKÄNDE. af skuld och ånger; njuter af kroppens lidanden under det själen då anden känner att den lyftat vingarne och kan ta flygt om den ville.
Har jag de sköna samvetsqvalen; erfar den förlösande känslan
sväfvar som en rök omkring pannan; det är som mellan lif och död,
DAMEN. någon predikan endast vesperns sköna musik.
DEN OKÄNDE. att jag icke hör dit, att jag är en orolig och att jag aldrig mer kan komma dit in lika litet som jag kan bli barn på nytt.
Allt detta känner Ni redan?
DEN OKÄNDE. låge sönderhackad i Medeas kittel och kokade långkok: antingen går jag till såpsjuderiet eller stiger jag föryngrad upp ur min egen buljong!
Allt beror på Medeas skicklighet.
Så långt har jag kommit; och det förefaller mig som om jag
Nej, icke i kyrkan!
Den gör mig så ondt och låter mig känna Följ mig in i kyrkan, endast ett ögonblick; Ni skall icke höra
-------------------------------------------------------- DAMEN. barn på nytt?
Detta låter som ett orakelspråk.
Få nu se om Ni icke kan bli
Då skulle det börja nu vid vaggan -- och den rätte komma igen!
Elisabeths kapell.
Om caféet vore öppet, skulle jag bedja Er mycket vackert: drick inte; men lyckligtvis är det stängdt.
Just så! -- Men vänta mig nu här medan jag går in i Sainte-
DEN OKÄNDE (sätter sig åter och ritar i sanden).
(Sex brunklädda begrafningstjenare och gäster in.
En bär en fana med timmermännens insignier och brunt sorgflor; en annan en stor bila sirad med granris; en tredje bär ett hyende med en talmansklubba.
De stanna utanför caféet och vänta.)
Om förlof, men hvem var den döde?
GÄST I.
Det var en timmerman! (åstadkommer ett ljud såsom af ett urverk).
DEN OKÄNDE. och knäpper?
En riktig timmerman eller en sådan der som sitter i träväggar
-------------------------------------------------------- GÄST II. -- hvad kallas han nu igen?
Båda delarne, men mest en som sitter i väggarne och knäpper
DEN OKÄNDE (för sig). skall svara något annat för att retas med honom.
Gästen menar en guldsmed?
Nu vill han narra mig att säga dödsuret, men jag
GÄST II.
Nej det menar jag inte.
(Urets knäppande höres åter).
I så fall ber jag få upplysa att jag hvarken är rädd eller tror på Är det afsigten att skrämma mig eller gör den döde underverk?
mirakler.
Litet sällsamt finner jag i alla fall att gästerna sörja i brunt, hvarför icke i svart som är både billigt, vackert och praktiskt?
GÄST III. så blir det brunt för honom.
För oss i vår enfald är det svart, men om Ers
Nåd befaller
DEN OKÄNDE. känner en oro som jag helst ville tillskrifva gårdagens Mosel-rus.
Men om jag säger att det är granris kring bilan, så får jag väl höra att det är -- ja hvad är det?
Jag kan icke neka att sällskapet är högst besynnerligt och jag
-------------------------------------------------------- GÄST I.
Det är en vinstock.
DEN OKÄNDE. öppnas krogen -- ändtligen!
Jag anade att det icke skulle vara granris.
Se så der: nu (Caféet öppnas; den Okände intager ett bord och får vin.) GÄSTERNA (besätta de lediga borden).
DEN OKÄNDE. den heliga handlingen.
Det var ett glädjelik kan jag se, då gästerna berusa sig efter
GÄST I. allvarligt.
Ja, det var en onyttig menniska som icke kunde ta lifvet
Och som sannolikt missbrukade starka drycker också?
Det var hvad han gjorde.
GÄST III.
Och så lät han andra föda hustru och barn.
-------------------------------------------------------- DEN OKÄNDE. ett sådant här vackert liktal af sina vänner.
-- Var god och knuffa inte till mitt bord, när jag dricker.
Det var mycket illa gjordt.
Men det är väl derför han får
När jag dricker är det rätt...
När jag, ja, ty det är en stor skilnad på mig och de andra.
GÄSTERNA (sorla). TIG
GAREN (in).
Se der tiggaren som plockar igen.
TIGGAREN (intager ett bord och beställer vin).
Vin! -- Mosel!
VÄRDEN (ut med en tafla). betalt Edra kontributioner.
Jaha, här är Rådhusrättens beslut och här är Ert namn, Er ålder och Er karakter.
Var så god och gå!
Er serveras ingenting emedan Ni icke
Akademisk bildning, underlåtit betala skatt emedan jag ej vill bli deputerad. -- Mosel!
Omnia servilliter pro dominatione!
Jag är en fri man med
VÄRDEN. inte går -- genast!
Och Ni skall få fri resa hem till kommunens fattighus, om Ni
Ni stör ju Era gäster.
Skulle inte herrarne vilja uppgöra den der affären annorstädes.
Jo, men Ni skall vittna att det går rätt till...
DEN OKÄNDE. man icke betalat sina utskylder -- hm! -- kan man väl ha rätt att njuta af lifvets små fröjder.
Nej, jag tycker det hela är ytterst pinsamt, och derför att
VÄRDEN. lingar från deras skyldigheter!
Jaså, det är en sådan der, som går omkring och befriar us-
Vet Ni att jag är en berömd man?
-------------------------------------------------------- VÄRDEN och GÄSTERNA (skratta).
VÄRDEN. signalementet kanske stämmer:
Trettioåtta år, brunt hår, mustacher, blåa ögon; saknar fast anställning; okända inkomster; gift, men förlupit hustru och lemnat barnen; känd för subsersiva åsigter i samhällsfrågorna, och gör intryck af att sakna sinnenas fulla bruk...
Stämmer det!
Beryktad kanske!
Hör nu, låt mig se här på taflan om inte
DEN OKÄNDE (reser sig, blek och förkrossad).
O, hvad är detta!
Jag tror min själ att det stämde.
Det kanske är han och inte jag.
VÄRDEN under armen och pallra.
Nu tycker jag herrarne kunna taga hvarandra
TIGGAREN (till den Okände).
Kom nu så gå vi!
Vi! -- Det här börjar se ut som en intrig!
(Det ringer uti kyrktornet; solen bryter fram och lyser upp det färgade rosettfönstret öfver porten, som öppnas och visar det inre af kyrkan; man hör orgelspel och sång Ave Maris Stella.)
DAMEN (ut ur kyrkan).
Som en barnunge skall Ni hänga en fru i kjolarne!
DEN OKÄNDE. på naturlig väg.
Ja, nu är jag rädd; här händer saker, som ej kunna förklaras Hvar är Ni, hvad gör ni?
Hvarför ropade Ni på mig igen!
Ni var ju inte rädd för något, ej ens döden.
Nej, icke för döden, men för det -- andra!
DAMEN doktorn, ty Ni är sjuk!
Hör nu, min vän, gif mig Er hand så skall jag leda Er till Det okända!
DEN OKÄNDE. är det som det skall vara?
Men säg en sak först: är detta en karnaval eller
Det är nog riktigt med dem...
DEN OKÄNDE. det sant att han liknar mig?
Men den där tiggar'n, det är bestämt en otäck människa.
DAMEN. skall Ni gå in på posten och hemta Ert bref; sedan följer Ni mig.
DEN OKÄNDE. gångshandlingar.
Nej, jag går icke på posten.
Brefvet innehåller nog bara rätteJa, om Ni fortsätter att dricka, blir Ni lik honom.
DAMEN Men om det icke gjorde det?
Så är det ändock bara elakheter.
DAMEN. känner jag som om högre magter hållit rådslag öfver oss och fattat ett beslut.
Gör som Ni vill; ingen undgår sitt öde.
Och i denna stund
-------------------------------------------------------- DEN OKÄNDE. skjutas från bordet och tjenare sändas ut...
Åh denna ångest...
Nej jag följer
Er icke.
Vet Ni att just nu hörde jag klubban falla, stolarne
DAMEN. jag icke finna någon andakt; ett ljus slocknade på altaret och en Säg, hvad har Ni gjort med mig ... derinne i kapellet kunde
kall vind drog mig i ansigtet just som jag hörde Er ropa på mig.
Jag ropade icke; jag endast längtade efter Er... DAMEN. och jag fruktar Er...
Ni är icke det svaga barn Ni spelar, Era krafter äro oerhörda
DEN OKÄNDE. jag får fatt i en menniska blir jag stark!
Nu vill jag vara stark och derför följer jag Er!
När jag är ensam är jag svag som en paralytiker, men endast
Gör det och kanske Ni kan befria mig från varulfven!
Är det en varulf?
Jag kallar honom så...
DEN OKÄNDE. varulfvar, det är att lefva!
Då är jag med; slåss med troll, befria prinsessor, döda
DAMEN. hastigt på munnen och skyndar ut).
Kom, min befriare!
(Hon drar floret ner för ansigtet, kysser honom
DEN OKÄNDE (står ett ögonblick häpen och bedöfvad.
Ett högt flerstämmigt ackord af qvinnoröster, närmande sig skrik höres inifrån kyrkan.
Det upplysta rosettfönstret mörknar hastigt; trädet ofvanför bänken ristar sig; begrafningsgästerna resa sig från sina platser och se uppåt himmelen, som om de sågo något ovanligt och skräckinjagande.)
DEN OKÄNDE (skyndar ut efter damen).
HOS LÄKAREN.
En gård, instängd af tre huslängor, envånings trähus med tegeltak.
Små fönster på alla längorna.
Till höger glasdörrar med veranda.
Till venster utanför fönstren en rosenhäck och bikupor.
Midt på gården en vedtrafve, i form af en orientalisk kupol; derbredvid en brunn.
Ofvanför midtellängan uppsticker toppen af ett stort valnötsträd.
I högra hörnet grind till trädgården.
Vid brunnen en stor sköldpadda.
Till höger nedgång till vinkällaren.
En islår och en soptunna.
Utanför verandan bord och stolar.
SYSTERN (ut från verandan med ett telegram).
Nu är olyckan kommen öfver ditt hus, broder!
När var den icke det, min syster?
SYSTERN. -- gissa!
Men denna gång -- åh! -- Ingeborg kommer hem, medförande
-------------------------------------------------------- LÄKAREN. längtat efter det.
Denne författare har jag beundrat, lärt af och fatt i honom?
Jag vet, ty jag har länge anat det, och
önskat känna.
Nu kommer han, säger Du!
Hvar har Ingeborg fått
SYSTERN.
Ini staden, vill det synas; i den litterära salongen, sannolikt.
LÄKAREN. namn, som var min kamrat i gymnasium.
Jag skulle önska så icke vore, ty den ynglingen hade något ödesdigert öfver sig, och på en Ofta har jag undrat, om denne man är den samme af liknande
mansålder bör han ha kunnat utveckla sina fatala anlag oerhördt.
Låt honom icke komma i ditt hus; res bort, förebär ett besök.
Nej, ty man kan icke fly sitt öde...
SYSTERN. mère du kallar ödet.
Du, som aldrig böjt dig för något, du kryper för denna chi-
-------------------------------------------------------- LÄKAREN. strider med det oundvikliga.
Lifvet har lärt mig, och jag har satt bort tid och krafter på
SYSTERN. mettera sig och dig?
Men hvarför låter du din hustru flacka omkring att kompro-
LÄKAREN. lofning, förespeglade jag henne ett lif i frihet, mot det fängelse hon hade.