Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Orsakerna till att barnen glömt att leka och helst spela med kulor, springa efter ett rullande tunnband eller en snurra och dylika futtigheter, äro flere samt kräfva sitt eget kapitel; men det är de tomma, andefattiga nöjena i alla dess afarter och hvilka, så att säga, hyras per timme af entreprenörer, som vålla, att den rätta glädjen blir allt mer och mer sällsynt.
Dylika nöjen äro ett surrogat för lifsglädjen, och, i likhet med alla ersätt- ningsmedel, kosta de mera än de smaka och ha alla den egenskapen att icke göra någon själ glad.
Dessutom dela de dyrt betalda nöjena an- dra surrogaters ö d e: att blifva allt mer och mer försämrade och förfalskade i samma mån som smaken genom dem blifvit skämd och fördärfvad, sä att, då hela nöjesskalan blifvit genomlupen, förmår människan icke att känna någon glädje af naturen eller att rätt njuta af verklig och äkta konst.
Andra dylika sjuklingar, som jämra sig öf- ver nödvändigheten att dagligen förrätta trå- kiga (det är gagneliga) arbeten, tveka icke att offra tid, krafter och en god del af syn- förmågan med att pricka ihop så och så många tusen ord, tagna ur någon allmänt känd bok, på ett brefkort eller frimärke.
Ingen människa har gagn eller glädje af ett sådant arbete, hvars enda mål är: ett re- kord, hvilket på begriplig svenska vill säga: vinnandet af namnkunnighet i en rent onyttig och skadlig sport.
Vår tid har hedern af att hafva upplifvat idrotter, som varit så godt som förgätna bland den del af våra städers befolkning, som icke idkar egentligt kroppsarbete.
Men tråkighe- tens offer stämplade snart dessa idrotter som » dödande tråkiga », och genast voro vrångbil- der af dessa gagneliga saker färdiga.
Unga, förståndiga kvinnor och ynglingar lydde inre och yttre maningar att begagna sina fötter nu, då dansen mera påminner om en skrämd vilddjursflock, rusande genom en brinnande skog, än om Terpsichores graciösa konst och — kanske just i följd däraf — det icke hör till det ovanliga, att ungherrarne 179 finna balerna tråkiga samt föredraga middags- bjudningar och supéer, utan » arbetsskyldig- het ».
Smärre flockar af vår ungdom begåfvo sig ut på fotvandringar, dels för att få en väl- behöflig kroppsrörelse, dels för att se sig om- kring i bygderna, och, för att främja den gryende, goda seden, blefvo dylika fotresor omnämnda i dagspressen.
Vips grep utmärkelselustan sina offer, och unga, icke förståndiga människor, skapade vrångbilden: gångsport, hvars lösen var: det längsta vägstycke på minst rimliga tidsför- lopp.
De af äresjukans baciller angripne rusade i väg med flämtande andedräkt, vildt bultande hjärtan och svettdrypande ansikten, utan att uppfatta en skymt af den omgifvande natu- ren, utan att känna en gnista fröjd öfver solsken, skogsfriskhet, blomdoft och fågelsång och utan en tanke på det folklif, som rörde sig i hus och gårdar, i skog och på fält, där de rände fram.
Blott en enda tanke, klädd i tvänne ord, upptog de utmattades hjärnor: Rekord, tidningar!
Allt annat var förgätet.
Och så hade vi af de glada, gagneliga fotvandringarna en karrikatur, som utgjorde ett värdigt motstycke till den vilda, osköna och hälsofördärfvande moderna dansen.
Det har varit ett gammalt önskningsmål att kunna bekvämt och utan transportkostnad göra längre resor.
Denna önskan gaf sig ut- tryck i åtskilliga flygmaskiner och » själfgå- ende » vagnar, tills ändtligen problemet löstes.
På en gång lätt och snabbt ilar velociped- ryttaren fram; konsten att styra detta hjul- don är j u icke större, än att barn kunna lära densamma, och det allsmäktiga modet till- städjer äfven kvinnor att färdas på detta sätt.
Men knappt hunno vänner af förnuftiga kroppsrörelser att fröjda sig öfver detta nya samfärdsmedel, förrän det osköna och dumma skapade däraf en sport, som till lösen hade: » rekord ».
Aldrig glömmer jag det vidriga intryck, som den första anblicken af en » rekordist » gjorde på mig.
Det var i Gudbrandsdalen i Norge.
V i voro några svenskar, som slutit oss till- samman för en längre fotvandring, och vi hade just kommit ned från fjällvidderna för att hvila ett par dagar på en gästgifvaregård, då en underlig figur stormar in i rummet.
Flämtande, svettdrypande och röd som en kräfta, med stirrande, tom blick och med ett fånigt ansiktsuttryck, begär han, medels tecken och ett par oartikulerade ljud, någon förfriskning, och Hk en glupsk dåre eller ett uthungradt djur slök han gudsgåfvorna och, utan ett tecken, som röjde, att han märkte, att män- niskor funnos i rummet, satte han af ut, som om det gällt att rädda sitt unga lif i stället för att gagnlöst sätta det på spel.
En dylik syn är väl ägnad att göra ett plågsamt intryck på såväl kvinnor som män, hvilka icke fått syn, tanke, förstånd och smak- riktning förvända och snedvridna af äresjuka och tom utmärkelselusta.
Det var äfven utom Sveriges gränser, som jag första gången såg en vrångbild af vår svenska gymnastik.
Jag bekänner ärligt, att jag icke anser oss svenskar äga rätt till att himla oss öfver andra folks tjur- och tupp- fäktningar, så länge som vi visa oss äga så- dan förkärlek för barn- och djurplågerierna i cirkus samt för akrobater, atleter, lindansare o. d., så att dessa » konstnärer » icke allenast
IDUN 180 med afgjord framgång konkurrera med de främsta musici, skådespelare och föreläsare, utan tillika med sina konster smitta vår rena svenska gymnastik.
I följd af dessa mina åsikter och känslor var det mig omöjligt att känna någon beun- dran för denna cirkusaktiga gymnastik, som jag var inbjuden att beskåda.
Det var na- turligtvis endast ett fåtal privata konstmakare, som förevisades; de öfriga gymnasterna sågo bara på.
V i d detta tillfälle fick jag böra, att sven- skarne själfva börjat finna Lings gymnastik tråkig; att den icke lämnade tillfällen till större utmärkelser, utan endast var ett medel till kroppens normala utbildning samt för hälsans bevarande.
» Det är vackert så, » tyckte jag och vände mig bort från åsynen af amatörakrobaterna.
Det hette en gång: » Klockarfar han skall ju allting bestyra, » och nu när jag ser, hur mycket, utom kvinnans gamla verkningskrets, som man redan dels ålägger oss att göra och tillvarataga, dels sträfvar att föra oss in uti, skyggar jag tillbaka att lägga ett nytt strå till den arbetsbörda, som framtiden torde ha i beredskap åt vårt kön.
Det kännes därför nu som en lättnad att endast få be den svenska kvinnan underlåta vissa ting.
Senast bad jag henne underlåta att skänka bifallsleenden åt skolfusk; nu hemställer jag till henne, om hon icke gjorde en god och nyttig gärning genom att låta bli att beundra och skänka sitt bifall åt vrångbilder, af hvil- ken art de vara månde, som uppstå på be- kostnad af sunda och förnuftiga kroppsöf- ningar, hvilka äro ett ypperligt medel att för- drifva tråkighetens ande med hela dess följe af skadliga och fördärfliga retmedel.
Britmässesommar.
En trädgårdsstudie af Mathilda Lönnberg.
olen göt floder af guld öfver den lilla trädgården, som prunkade i mångfärgad skrud.
Gyllene reflexer lågo öfver gräspla- nerna och den lilla vattenkonsten, som sor- lade så muntert, under det att den kastade gnistrande juveler högt i luften.
Den skänkte därför ej tanklöst bort dem, de återföllo regelbundet i den spegelblanka bassinen, som kantades af bredbladiga cannor och sammets- lena caladier.
Det låg liksom en feststäm- ning öfver den lilla trädgården.
Gräset glänste af dagg, mellan blombladen gömde sig skimrande droppar, fruktträden tyngdes af röda äpplen, gula, saftiga päron och daggblå plommon, stora tunga rosor hängde på svik- tande grenar i sommarprakt, och heliotroperna fyllde luften med sin doft.
Sommar och höst tycktes hafva stämt möte på denna fredade plats, där jungfruvinet klängde upp mot plan- ket för att förvandla själfva stängslet till en prydnad, och dit sorlet från staden blott nådde i dämpade ljud.
Ägaren till detta lilla paradis gick själf med spänstiga steg på den slingrande gån- gen, Bom förde till ett litet öppet lusthus på andra sidan om vattenkonsten.
Han var ej ung mera.
Men hvem djärfdes kalla honom gammal, fastän en och annan silfverstrimma blandade sig i hans mörka hår och pannan icke var slät som på en yngling?
Hans ögon hade ännu en ungdomlig glans, hans mun var frisk och leende, om än ett litet nästan omärkligt veck vid ena munvinkeln talade om, att ungdomen flytt.
Emellan ögonen kunde man äfven skönja ett djupt veck, men det slätades ut, då han log, och ögonens glans försvagade intrycket däraf.
I dag såg han nästan ung ut.
Det låg ungdom i blic- ken, och den strålade ut öfver hela ansiktet.
Det låg ungdom i tanken, i gången, i håll- ningen, och fontänen sjöng därom.
Han uppfattade sången och log däråt.
Men ro- sorna skakade sina tunga hufvuden, liksom tycktes de vilja motsäga honom, ehuru han ej förstod dem.
Heliotroperna doftade så starkt, det berusade nästan, och den yppiga kapusinerkrassen med alla sina skiftande fär- ger ifrån djup purpur till gulhvitt bländade hans syn.
Det föreföll honom, som glittrade ett par ljusbruna ögon honom till mötes ifrån bassinen, som upprepade det sorlande vattnet ett namn, som skymtade mot bakgrunden af gulnande vinlöf en smärt flickskepuad.
Han sänkte blicken.
Sökte han måhända i sanden lätta spår efter små fötter.
Hans tanke var uppfylld af en obestämd, men likväl tjusande föreställning.
Hans ungdom var ej borta, han var i sina bästa år.
Hvad våren nekat, skulle sommaren skänka honom i sitt fullaste mått, och han skulle taga emot det.
Huru vattnet sjöng denna morgon!
Det var som fågelkvitter, lefnadsfriskt, muntert, förtrollande.
Hvem kunde höra det utan att förtjusas?
Sommar!
sommar!
Huru härlig är du ej, då rosorna slå ut och liljorna dofta!
Tänk på den klara kvällen i skogen!
Tänk på den brusande yra bäcken!
Fåglarne sjunga, gra- narna susa.
Det är bo på hvar gren — ett anspråkslöst bo af mossa och strån, men ett bo för kärlek, ett hem för lycka.
Så sjöng vattensprånget, då det steg mot den klara himlen, och slutstrofen klang i jublande toner: sommar, härliga, ljufva sommar!
I det lilla lusthuset var ett bord med fram- dukade förfriskningar.
Gäster väntades till trädgården, den skulle inom kort genljuda af röster, alla tonande af barndomens glada me- lodier.
Våren skulle komma till sommarens fest.
Han log vid denna tanke, och på samma gång skulle hon komma, den unga fagra lärarinnan.
Lilly sjöng springvattnet.
Lilly doftade heliotroperna, och Lilly skrefvo styf- morsviolerna i mångfärgad skrift på gräs- planen.
Hon var alltid så vänlig och för- troendefull mot sina lärjungars farbror.
Huru hennes röot ljöd för hans minne!
Han hörde den i sorlet från vattnet och i det lätta rass- let från trädens kronor.
Denna lilla trädgård syntes honom vara en så passande ram till den unga flickans bild.
Skulle hon vilja göra den till sin?
Hvilken lycka vore det icke att få se henne ständigt blomstra i täflan med trädgårdens blommor!
Han tänkte på henne under den sista basaren, där hon upp- trädde i sin hvita dräkt och med snödroppar — hans gåfva — i håret och vid bröstet.
H o n var såsom våren själf, då hon bjöd ut små buketter, och han hade köpt af henne tre små snödroppar och betalt dem med en tiokrona i guld.
Han hade dessa blommor ännu kvar, han hade pressat dem och låtit infatta dem i en dyrbar medaljong, smyckad med en snö- droppe af äkta pärlor.
Så skulle han åter- gifva henne dem, när hon vardt hans.
Han blef nästan förlägen vid denna tanke, och tvekan intog honom, men då sjöng åter vatt- net: Sommar!
Huru ljuf och härlig är du icke, då rosorna blomma och liljorna 1893 dofta!
Och de glittrande dropparne stänkte så öfverdådigt muntert.
sorlade de och sjönko därpå åter ned i den lugna bassinen, där cannor och caladier speglade sin sammetslena fägring.
Nu hördes trädgårdsporten öppnas.
Omgifven af glada barn kom hon, frisk som en vårmorgon.
Hon lade sin hand i hans och såg upp emot honom med sina ljusbruna ögon, hvilka glittrade som vatten- pärlorna.
Hon talade till honom med dessa läppar, mot hvilkas högröda färg rosorna syntes blekna.
Det var sommar — sommar i trädgården, sommar i blickarne, sommar i hjärtat.
Barnen lekte på gångarne, gungade i hängmattan, fråssade af frukterna i jub- lande förtjusning.
Farbrors trädgård är ju paradiset, där råder ständig sommar, där fin- nas alla slags blommor, alla slags frukter, och ingen — ingen enda är förbjuden.
Huru väl dessa röster harmoniserade med vattenkonstens sorl!
Huru väl dessa barna- skepnader passade in i taflan!
De fladdrade som brokiga fjärilar öfver gräsmattorna, de sutto som jublande fåglar på trädens grenar, och hon — den unga lärarinnan — gick midt ibland dem, som vore hon trädgårdens fé, ung, blomstrande, förtrollande.
Det före- föll honom, som tystnade vattnets sorl, då hon talade, som böjde sig rosorna fram för att se henne, som doftade heliotroperna star- kare till hennes ära.
Solen göt så varma strålar öfver den lilla trädgården, och hon stod midt i solljuset i sin ljusa sommardräkt — en förkroppsligad solstråle.
sorlade vattnet och steg ännu högre än van- ligt mot den solbelysta blå himlen.
Huru det glittrade och gnistrade!
Juveler, idel ju- veler foro mot höjden, och så föllo de ned som vattendroppar igen.
Eftermiddagen flög sin kos, man måste tänka på uppbrott.
Barnen samlades för att taga afsked, och den lilla truppen styrde kosan mot porten.
De drogo med sig sin farbror, klagande öfver att tiden varit alltför kort, och att de med saknad lämnade hans lilla trädgård, öfver hvilken nu den sjunkande solen bredde ett trolskt skimmer.
Slutligen lade äfven Lilly sin hand i hans, där hon stod öfvergjuten af den rödaktiga aftonglansen.
» Man har talat så mycket om saknad och sorg öfver att bjuda farväl » — sade han — » det förefaller också, som återstode det för mig ingenting annat än att säga: tack!
tack för denna behagliga eftermiddag i er förtju- sande trädgård.
Jag skall tänka länge på den. » Han höll hennes hand i sin.
A c k, om han kunnat behålla den för alltid och bedja henne stanna kvar eller åtminstone återkomma för att stanna för alltid och blifva trädgårdens härskarinna!
Men nu var hvarken tid eller ställe därtill.
Han teg, suckade och släppte hennes händ.
Hon vände sig ifrån honom, fattade sin yngste lärjunge vid handen och böjde ännu en gång sitt huf- vud till ett afsked.
I detsamma kom en ung man gående, han blottade sitt hufvud till en hälsning, och hon besvarade den med ett leende — ett blygt, förvirrad t leende, vida olikt det, hvarmed hon tagit farväl af sin värd.
Han märkte det, han såg, att där var sommar — den varma strålande sommaren, hvars sken- bild han bedragit sig på.
Han gick åter in i sin trädgård, han gick på de tomma gångarne och såg spåren i san- den.
Han lyddes till vattenkonsten, som nu lyste röd.
Den sorlade ännu: Lilly!
IDUN 1893 Sommaren är Ijuf, då rosorna blomma, men den är nu förbi, förbi.
Och rosorna nic- kade med sina tunga hufvuden till bekräftelse därpå, och heliotroperna doftade: förbi!
Länge dröjde han i sin trädgård, han såg den i aftonskimret, han såg den, då månen giek upp full och klar och stjärnorna tändes.
Han lyssnade på sorlet från vattnet och såg på de fallande dropparne.
Det glänste icke mer röda som blod, de blektes af månstrå- larne och suckade: förbi!
Så skrufvade han till kranen, de sista dropparne föllo.
Bassinen låg lugn, och can- nor och caladier speglade sig däruti.
Icke en vindfläkt rördes, men ändå tycktes det honom, som hviskade röster från hela den lilla trädgården: förbi!
Följande morgon var inne.
Himlen var hög och klar, solen göt åter floder af guld öfver den lilla trädgården.
Men rosorna hade fallit af, heliotroperna hade vissnat, den bro- kiga kapusinerkrassen låg i orediga massor likt fallna soldater.
I den lugna bassinen speglade sig ej mera bredbladiga cannor och sammetsglänsande caladier, bladväxterna voro förhärjade.
Blott styfmorsviolerna voro här- dade nog att stå emot frosten, och de skrefvo ännu med brokiga drag på gräsplanerna: förbi!
Det var lif och rörelse i trädgården.
Fruk- ten plockades ned, stegar flyttades från träd till träd, hoptals föllo löfven, gula, röda, gröna öfver gångarne, och trädgårdens egare gick med nedböjdt hufvud i sin härjade lust- gård.
Hans ögon voro sänkta, pannan fårad, stegen dröjande.
Ett moln går öfver solen, bassinen blir blygrå, en isande vind drager genom trädgården.
Löfven hvirfla upp i den höstliga luften.
Gröna, gula, röda fladdra de ett ögonblick omkring och falla sedan i hopar, begrafvande under sig de vissnade blomstren, de härjade rosorna.
Värna!
f vad kan ej allt en liten kvinnohand uträtta!
Hvad kan den ej åstadkomma med penna, pen- sel och nål!
Den kan, hvad mera är, leda den starke, jämna fårorna på grubblarens panna, stilla den uppbrusande stormen i den sjukes hjärta, hålla tillbaka den arm, som mattar ett slag åt en svagare.
Den lilla fina handen är ej stark nog att föra svärdet till fosterlandets värn och behöfver det lyckligtvis nu ej heller.
Likväl beder jag nu hvarje kvinna räcka ut sin hand för att värna.
Se, den skönhetsvärld, som utbreder sig för våra tjusta blickar, hur sköflas den ej af tank- lösheten!
Se denna nylöfvada björk, så fin och fager!
Där komma några glada, sorglösa ung- domar och slita af dess fina kvistar, blott för att i nästa ögonblick kasta dem på vägen att förtrampas.
Ropa till dem ett väckande ord, räck varnande ut handen till försvar för detta lif, som hotas.
Bed dem varsamt taga en kvist, betrakta, beundra och älska den, sätta den i glas med vatten eller i knapphålet, om den ändtligen skall offras, eller bära den till sjuklingen, som ej ute kan njuta af vårlifvet 1 Du unga mö, som vid din älsklings sida lust- vandrar bland det unga vårlifvet, se till att ej hans promenadkäpp fäller blomma efter blomma vid vägen.
Kanske är där ej full harmoni i hans inre, kanske ger han på detta sätt uttryck åt sin misstämning, och de små blommorna dö en efter annan utan en suck eller en klagan; men inga blommor trifvas i hans inre, så länge han tanklöst sköflar deras systrar på marken.
Hör han ej din varnande röst, när du beder för det, som synes ringa, för markens strå, har du nogsamt skäl att frukta, det han ej heller skall komma att skona ditt hjärtas rosengård.
Det är ej en fullständig vårglädje att älska så att säga i stora drag det sköna i naturen.
Hvad 181 är stort och hvad är smått?
Vi hafva ingen till- förlitlig måttstock därför.
Men det se vi, att Skaparens verk är underbart i minsta detalj, och vi skola vid närmare eftertanke finna, att just det är stort, att kunna se storheten i det minsta och älska det.
Finnes kärleken till det sköna i våra hjärtan, så omfattar den såväl ett lilet blad som hela blomstergården.
Det är ju af de små detal- jerna, som det stora hela uppkommer.
Den, som lyckats väcka den slumrande kärleken till naturen i ett människohjärta, har ock vunnit denna män- niska för det godas sak, och endast detta är en lifsgärning så god som någon.
» Naturens skönhet är förgänglig, » tänker man måhända och bryr sig ej om, hvilka orsaker som bidraga till dess förstöring.
Det anses kanske till och med för känslopjunk att ej utan vemod kunna se, hur lien går fram öfver det doftande klöfver- fältet.
Låt det vara känslopjunk inför den, som ej kan fatta, att äfven i vemodet blandas ljufhet och en tröstande tanke på uppståndelsen.
Satiren skall ej återhålla den värnande handen, som skyd- dar mot tanklöshetens opåkallade förstöringsar- bete, just för att själfva den råa förstöringslustan må kunna utrotas hos någon eller några.
Sfr Hos moderna vestaler.
Ett besök hos Salesinernunnorna på Pala- tinen i Rom i sällskap med vår kronprinsessa.
alatinen, den kulle, där de romerska kejsarnes palatser voro belägna, liknar enligt Viktor Rydbergs träffande omdöme » en tystnadens ö, som höjer sig ur ett haf af stormande lefnadslust. » Här hafva under de tvänne sista årtiondenas arkeologiska gräf- ningar det ena efter det andra af de gamla kejsarpalatsen och de antika templen åter framträdt i dagens ljus.
Hit styr främlingen gärna färden för att under ett par timmar förflytta sig en adertonhundra år tillbaka i tiden, och tankfull begrundar han här bland grundmurarne af de fordom så stolta kejsar- palatsen förgängligheten af jordisk prakt och storhet.
Man må likväl ej föreställa sig, att hela den palatinska höjden är ett enda stort ut- gräfningsfält.
Mellan de antika ruinernas väldiga stenrösen ligga fridfulla trädgårdar med en härlig grönska samt den yppigaste vegetation, och där har arkeologens spade ännu icke fullbordat sitt mullvadsarbete.
Dessa gröna ängder, som just förläna pala- tinen dess egendomliga tjusningskraft, ligga inneslutna inom hägnande murar: de tillhöra ännu så länge trenne andliga institutioner, S. Sebastiano, S. Bonaventura och Salesiner- nunnornas kloster.
Detta sistnämnda kloster, som delvis ligger ofvanpå grundmurarne af kejsar Augusti pa- lats, är i regeln ganska svårtillgängligt; sär- skildt är det i vanliga fall omöjligt för en lekman att där erhålla inträde.
Julius Cen- tervall säger i sin bok om » Romas ruiner », att » högt stående damer torde vara de enda, som numera kunna besöka dessa ruiner » af Augusti palats, hvilka befinna sig på Sale- sinerklostrets mark.
Jag lyckades emellertid för några dagar sedan att, ehuru hvarken dam eller högt stående sådan, få kasta en blick in i dessa nunnors för profana blickar stängda helgedom.
Vår svenska kronprinsessa hade under sitt senaste besök i Rom af någon hög katolsk kardinalbiskop erhållit en » permesso » för sig och sin svit att besöka detta kloster.
Med vanlig älskvärdhet hade hon vänligheten att vid detta besök i sitt följe upptaga under- tecknad jämte en annan svensk herre och dennes fru.
V i åkte i väg och inträdde i den stilla klostergården.
Där växte plataner, lagrar, persiketräd, stenek och lindar; från trädgården doftade rosor och jasminer.
Fram- för oss låg klostret, som i förra århundradet uppförts i någon egendomlig, ej närmare be- stämbar villastil.
V i herrar trodde ej, att vi skulle få inträda inom själfva klostermu- rarne, och damerna hade därför erhållit in- struktioner att noga taga reda på samt med- dela oss allt, hvad de kunde få se därinne.
Stor var därför vår öfverraskning, då klost- rets föreståndarinna trädde ut och bad äfven herrarne stiga in.
V i mottogos af fyra frynt- liga gamla nunnor, som förde oss omkring på en ordentlig bosyn i klostret.
Från dess tak hade vi en präktig utsikt öfver » den eviga staden » å ena sidan och å andra sidan öfver de blånande Albanerbergen .. V i trädde in i nunnornas sängkamrar, enkla rum utan prydnader och bekvämligheter, undantagandes en säng och ett bord i hvarje rum.
Endast en engelsk nunna, som på gamla dagar blif- vit omvänd till katolicismen, hade fått sitt rum litet bekvämare inredt.
V i besågo mat- salen, där en enkel middagsmåltid just höll på att framsättas, och erhöllo därvid den upplysningen, att under måltiderna råder en fullständig tystnad, afbruten endast genom uppläsning ur någon andlig bok.
Äfven gjorde vi en påhälsning hos de » tjänande syst- rarna » i köket, hvilket var mycket snyggt och ordentligt, mot vanligheten i ge italien- ska köken.
I en till kapell inredd paviljong voro nunnornas reliker farvarade: där befann sig i ett par glasskrin en hel mängd ben- knotor af heliga män och kyinnor, hvar och en försedd med en etikett, som utvisade nam- net på den ursprunglige ägaren.
Slutligen infördss vi i arbetssalen, hvarest de öfriga nunnorna under en allvarlig tystnad sutto och förrättade sina arbeten.
Det gjorde ett egendomligt intryck att träffa dessa från den omgifvande världen af- stängda kvinnor.
Många typer voro ganska intressanta: här träffade man en nunna med mörka, vackra ögon, som tindrade af en me- deltidsaktig, mystisk glöd; här åter en annan, som med godt hull och fryntlig min erinrade om någon af våra gammaldags snälla och välmenande » mostrar », som kanske ännu växa i undangömda vrår af gamla Sverige.
I allmänhet gjorde dessa kvinnor intryck af något ordentligt genomlefvadt och genom- kämpadt, intryck af att ha kommit till har- moni med sig själfva och sin lilla värld.
Ett undantag gjorde kanske en ung novis, som ännu icke anlagt det svarta doket.
Jag glömmer icke de hälft förskrämda, hälft för- tjusta blickar, som den lilla nunnan kastade på kronprinsessan och hennes omgifning.
Hon mönstrade de besökande och studerade deras dräkter med en tveksam nyfikenhet.
Stac- kars liten, det var som om förbjudna fröjder, kanske minnen af lyckligare stunder hade hägrat för hennes själ.