Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rådstufvurätten i Gede för vägradt upptagande af en angifvelse mot tvenne Polisbetjenter om fylleri; och har detta mål nu blifvit afgjordt genom nådigt utslag af den 5 Oktober 1854, hvarigenom Kongl.
Maj:t i nåder förklarar skäl icke vara anfördt, som kunde föranleda till ändring i Hofrättens öfverklagade utslag.
Efter mitt förordnande har åtal inför Kongl. Göta Hofrätt varit anställdt emot Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län för försummelse af dess embetspligt i afseende på verkställigheten af bestraffningar inom Alingsås Kronohäkte, hvarigenom fängelsestraff vid vatten och bröd, i: brist af böter ådömdt för förfalskningsbrott, blifvit i verket ställdt, förr än vederbordt; och har Kongl.
Hofrätten genom utslag den 6 April 1853, jemte förklarande att, enär den Landshöfdinge numera allidit, under hvars tjenstetid händelsen inträffat, yttrande öfver åtalet icke erfordrades i vidsträcktare mån, än så vidt det afsåge Landssekreteraren, tillika sig utlåtit, att emedan Tillsyningsmannen vid Alingsås kronohäkte, till hvilken Häradsrättens
Domboksutdrag, för verkställighet af det deri föreskrifna straff, blifvit af vederbörande kronobetjening omedelbarligen öfverlemnadt, med verkställigheten sjelf gått i författning, utan att först derom göra anmälan hoä Konungens Befallningshafvande och afvakta dess yttrande i ämnet, samt berörde å Tillsyningsmannens sida vidtagna åtgärd, vid slikt förhållande, icke kunde föras nämnde embetsmyndighet till last, blefve, med ogillande af Advokatfiskals-embetets i målet förda talan, så vidt den varit riktad mot Landssekreteraren, denne från all påföljd af åtalet befriad.
Ofver detta utslag har jag anfört underdåniga besvär med anmärkning, att Hofrätten undvikit att utlåta sig öfver just den hufvudsakligaste delen af den tvistefråga, som genom åtalet hemställdes till dess pröfning, nemligen om ej Konungens Befallningshafvande orätt förfarit deruti, att åt Tillsyningsmannen vid Kronohäktet i- Alingsås blifvit öfverlemnadt att anordna om verkställighet af ådömda bestraffningar och, enär i omförmälte förfarande måste sökas orsaken dertill, att den sakfällde förr än vederbordt fått undergå det honom ålagda fängelse vid vatten och bröd, såmedelst gjort sig till ansvar för embetsfel förfallen.
Hofrättens utslag besvarade väl nekande den frågan, om Konungens Befallningshafvande gjort sig skyldig till ansvar för det anmärkta förfarandet, men lemnade oafgjordt, huruvida Konungens Befallningshafvande eller Tillsyningsmannen rätteligen bordt om straffets verkställighet besluta.
Hvad utslaget dock olörtydbart uttalade, vore den meningen, att Tillsyningsmannens åtgärd att sjelf besluta om verkställandet af bestraffningar skulle från Konungens Befallningshafvande afleda ansvaret för de olagligheter, som dervid kunna begås.
Men då i målet blifvit upplyst och af Konungens Befallningshafvande medgifvet, att Tillsyningsmannens förfarande i afseende å den sakfälldes bestraffning icke var någön enstaka afvikelse från hvad eljest iakttoges, — 44 — utan skett i öfverensstämmelse med vanligt af Konungens Befallningshafvande kändt och gilladt bruk; syntes det mig såsom skulle Konungens Befallningshafvandes delaktighet i det anmärkta felaktiga förfarandet varit alltför uppenbar, att någon frikännelse bordt kunna ifrågakomma, derest man icke på samma gång kunde uttala den meningen, att rätteligen blifvit förfaret, när man åt
Tillsyningsmannen lemnat att besluta om straffens verkställande.
Detta hade ej skett, eller ens något skäl för en sådan mening blifvit i Hofrättens utslag uttaladt; och då jag således icke kunde frånträda, hvad jag redan förut i målet andragit, till ådagaläggande af Konungens Befallningshafvandes i Elfsborgs län embetspligt att besluta om verkställighet af de bestraffningar, som i Alingsås kronohäkte skola äga rum, var det, med åberopande deraf, jag i underdånighet yrkade ändring i Hofrättens beslut; och har jag härå under den 6 Oktober 1854 erhållit Kongl. Maj:ts nådiga utslag af det innehåll, att skäl icke vore anfördt, som kunde verka ändring i Hofrättens öfverklagade utslag.
Med Botheå tingslags Häradsrätt hade Domhafvanden i orten genom utslag den 20
Maj 1851 fällt en om första resan stöld af gods till 10 R:dr 28 sk. 4 r:st banco värde och första resan inbrott förvunnen person, hvilken för stölden förklarades hafva gjort sig skyldig att böta tre gånger det stulnas värde, men för inbrottet vore förfallen till urbota bestraffning af nio dagars fängelse vid vatten och bröd, att för dessa brott i ena bot straffas med nitton dagars fängelse vid vatten och bröd och derefter undergå uppenbar kyrkoplikt; hvaraf jag funnit mig föranlåten till den anmärkning, att värdet af det stulna godset 32 daler tillsammans med det dalertal, som motsvarade det för första resan inbrott stadgade straff af nio par spö eller tjugusju daler, endast uppginge till femtionio daler, hvilket belopp, enligt Kongl: Förordningen den 10 Juni 1841, motsvarade sexton dagars fängelse vid vatten och bröd; och har jag derföre anmodat
Domhafvanden att med yttrande öfver hvad sålunda blifvit anmärkt till mig inkomma, samt derpå af honom erhållit den förklaring, att då det i 40 Kap. 6 § Missgerningsbalken ursprungligen för inbrott bestämda straff af nio par spö, hvilket före tiden för den mildring, som genom nyssnämnda Kongl. Förordning ägt rum, varit en sådan skärpning i den öfriga bestraffning, en tilltalad kunnat ådömas, som, oberäknad denna senare, oförminskad honom drabbat, såvidt ej den i lag bestämda högsta kroppspligt dervid kommit i fråga, samt uti åberopade lagförändring blifvit för inbrott första resan vilkorligtvis föreskrifvet antingen nämnde spöstraff eller deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, syntes det, såsom skulle detta fängelse vid vatten och bröd icke kunna efter de i Kongl. Brefvet den 26
Maj 1827 lagde grunder få utgå genom sammanläggning af det bötesbelopp, som deraf motsvarades, med böterna för den stöld, som vid inbrottet föröfvats, och derefter fängelsestraffet uträknas, utan så vidt den skärpning medelst vatten och brödstraff, som författningen afsåge, skulle . den tilltalade drabba i stället för spö, detta senares fulla motsvarighet äfven syntes böra, enligt lagförändringens ordalydelse, ådömas honom oberoende af förvandlingen utaf'de i målet ifrågakommande böter, såvida ej omförmälte lagförändring finge antagas medgifva icke allenast vatten- och brödstraff i stället för spö, utan ock mindre grad af förstnämnde bestraffning, än som mot det i första hand bestämda spöstraffet svarade; men då ordalagen i meranänmda 1841 års författning icke dertill gåfve anledning; hoppades
Domhafvanden, att det sätt för bestämmande af bestraffningen, som jag antydt hafva bordt äga rum, icke så klart följde af den åberopade lagförändringen, att ju icke densamma äfven lemnade rum för den af Häradsrätten deraf gjorda tillämpning, och att denna tillämpning förthy måtte finnas så till vida vara på lag grundad, att den deremot gjorda anmärkning förfölle.
Då jag med denna förklaring icke kunnat åtnöjas utan förordnat laga åtal emot Domhafvanden, samt detta blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt utfördt under erinran derom, att den i 1841 års Kongl. Förordning stadgade tariff för böters förvandling till vatten och bröd utvisade, att ju högre dagatalet af detta senare straff stege, desto större bötesbelopp med hvarje dags fängelse aftjenades, och således det belopp, som motsvarade de första nio da - — 45 — garna, icke kunde uppväga de nio sista dagarna af ett högre dagatal. hvaraf följde att, vid bestämmande af fängelsetiden för första resan inbrott jemte första resan stöld, det dalertal, sorn motsvarade straffet för inbrott, borde sammanläggas med det stulnas värde och det derigenom erhållna beloppet sedermera enligt tariffen förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, i öfverensstämmelse hvarmed det ock vöre genom en annan den 10 Juni 1841 utfärdad Kongl. Förordning angående förvandling af böter för stöld, som lage i tveböte, stadgadt, att det stulnas värde borde fördubblas och det sålunda erhållna beloppet tjena till grund för fängelsetidens bestämmande; så har jag i detta mål erhållit Kongl. Hofrättens utslag den 24 Oktober 1854 af innehåll, att ehuru, på sätt anmärkt blifvit, den sakfällde, såsom utaf Häradsrätten ansedd förvunnen till första resan stöld af gods, i värde skattadt till 10 ll:dr 28 sk. 4 r:st banco jemte första resan inbrott,1 rätteligen bordt för dessa sina förbrytelser dömas att i ena bot undergå fängelse vid vatten och bröd endast så lång tid, som likmätigt 5 Kap. 4 § Stralfbalken och Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, motsvarat böter af 59 daler silfvermynt, utgörande sammanlagda beloppet af det stulnas värde, beräknadt i fullt tal till 32 daler, jemte 27 daler för inbrottet, eller 16 dagar samt följaktligen den utaf Häradsrätten vid straffbestämmelsen antagna grund, hvarefter den sakfällde fått sina berörde förbrytelser med 19 dagars sådant fängelse umgälla, vore origtig; likväl och som, med afseende å hvad
Domhafvanden till försvar för sitt i nyssberörde hänseende anmärkta förfarande andragit, häradsrättens ifrågakomne domslut ej vöre att anse såsom af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd tillkommet, funne Kongl. Hofrätten hvad i omförmälte måtto blifvit
Domhafvanden till last tordt icke vara af beskaffenhet, att ansvar eller ersättningsskyldighet derföre kunde honom ådömas.
Detta utslag har jag funnit mig skyldig att genom underdåniga besvär draga under nådig pröfning, dervid jag yttrat, att det ifrågavarande felet, ofta förut åtaladt och då aldrig, mig vetterligen, lémnadt utan ansvarspåföljd, för ingen del syntes mig urskuldadt genom
Domhafvanderis förklaring, den der icke stödde sig på någon giltigare grund, än ett förmenande, att de nio par spö, hvarmed före år 1841 inbrott första gången bestraffades, icke skulle till sin fulla stränghet motsvaras af fängelse vid vatten och bröd, om ej detta utginge till det fulla dagatal, som svarade mot spöstraffet, när detta ensamt till vatten och bröd förvandlas.
Men detta förmenande syntes mig icke stå tillsammans med ett klart begrepp om grunden för den i 1841 års nådiga förordning uppgjorda tariff, hvarigenom den i allmänna lagen stadgade gradation för fängelsetiden vid vatten och bröd, i förhållande till böter, blifvit i detalj utförd.
Just derföre, att hvarje dags fängelse vid vatten och bröd är svårare, ju längre straffet räcker, och följaktligen en dag af ett långvarigare sådant straff svarar mot större del af hvarje annat, alltså äfven af spöstraff, trodde jag det vara, som tariffen blifvit så inrättad, att af ett långvarigare fängelse vid vatten och bröd icke lika många dagar kunna ådömas för ett visst belopp, vare sig af böter eller spö, som för samma belopp böra ådömas, när helä strafftiden är kortare.
Således hade den tilltalade Domhafvanden, när han särskildt förvandlat inbrottsstraffet nio par spö till lika många dagars vatten och bröd och tillagt dessa de tio, som för stölden särskildt belupo, icke derigenom, såsom han förmenat, endast till dess fulla belopp låtit spöstraffet motsvaras af förvandlingsstraffet, utan han hade förhöjt detta senare medelst hvarje straffdags beräknande till lägre belopp, än lagen medgifver att densamma beräkna, så att den sakfällde på detta sätt fått tre dagar längre vatten och bröd, än vederbordt.
Och då någon otydlighet i lagen icke till ett sådant missförstånd af dess mening föranledt, funne jag mig böra i underdånighet yrka upphäfvande af Hofrättens utslag samt den tilltalade
Domhafvandens fällande till det ansvar, som Kongl. Maj:t kunde i nåder skäligt pröfva. 1 detta mål förväntas Kongl. Maj:ts nådiga utslag.
I anledning af anmärkning emot Domhafvanden i Wäne Härad om fördröjd ransakning med en för brott häktad person, har åtal efter mitt förordnande varit anställdt inför Kongl. Göta Hofrätt, som efter föregången skriftvexling genom utslag den 31 Oktober 1854 sig häröfver utlåtit, att emedan ransakning angående den ifrågavarande fången, enligt Kongl.
Förordningen den 10 April 1810, bordt företagas inom tre veckor efter det
Domhafvanden erhållit underrättelse derom, att fången ankommit till länshäktet i Wenersborg, ehvad ransakningen vid första förhöret kunnat afslutas eller icke, men Domhafvanden, på sätt utredt vore, med ransakningens företagande dröjt trettioen dagar utöfver den sålunda bestämda tid; ty och enär afseende å hans anmärkning, att ett förhör med fången särskildt, i öfriga tilltalades frånvaro, endast skulle haft den följd att Kronan fått vidkännas en tillökning i kostnaden för fångens transporterande till och ifrån tingsstället destomindre kunde fästas, som ransakningen i målet funnes vara hållen i nämnde stad, der fången suttit häktad, pröfvade Kongl.
Hofrätten, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken och Kongl. Brefvet den 11 llec. 176(5 rättvist döma Domhafvanden att lör omförmälte felaktighet under domareembetets utöfning höta tio riksdaler till treskiftes samt att godtgöra Kronan kostnaden för fångens underhåll i häktet under berörde trettioen dagar med tre riksdaler elfva skillingar allt banco.
Öfver detta utslag hafva underdåniga besvär icke blifvit anförda.
Efter skedd angifvelse af åtskilliga fordringsägare uti en hos Sundsvalls Rådstufvurätt anhängig konkurs, om en der inträffad så beskaffad försummelse, att Rättens offentliga stämning först efter 5 månaders förlopp blif\it anslagen, men kungörelse i tidningarna samt vetterliga borgenärers kallande alldeles uraktlåtna, hvarigenom handt, att ny inställelsedag efter ytterligare sex månader måst af Rådstufvurätten utsättas, har jag förordnat åtal emot samma Rådstufvurätts då tjenstförrättande Ordförande, såsom den, på hvilken expedierandet af Rättens beslut ankommit; och sedan hans förklaring öfver förhållandet blifvit af Kongl. Svea Hofrätt infordrad, deruti han till sitt urskuldande hufvudsakligen anfört, att om han, innan han den 1 Juli 1852 afträdde från Borgmästarebefattningen i Sundsvall skulle underlåtit ombesörja stämningens anslående och kungörande i tidningarne, sådant härlcdt sig derifrån, att han ej fått emottaga medel till kostnaden derför; att stämningen, hvilken blifvit beslutad den 26 April 1852, hade kunnat anslås den l Juli och om äfven kungörandet i tidningarne ej förr, än några dagar senare kunnat' försiggå, sådant förmentes ej hafva haft någon betydelse eller inverkan; att 2:dre och 3:dje kungörandet eller kallelsebrefvens utfärdande och bestyret om deras delgifvande åt borgenärerna ej torde hafva tilltalade Ordföranden ålegat, åtminstone ej ovilkorligen, då han ej fått dertill uppbära några medel; att
Rådstufvurätten ej rätteligen förfarit då den å utsatta inställelsedagen beslutat om en ny offentlig stämning och att den tilltalade på grund häraf undandroge sig all ersättningsskyldighet i detta mål, men underkastade sig i öfrigt det ansvar, hvartill han af Kongl. Hofrätten kunde anses skyldig; så har Kongl. Hofrätten, efter fulländad skriftvexling, meddelat utslag den 22 December 1854 af innehåll, att emedan efter det Rådstufvurätten under den tilltalades ordförande den 26 April 1852 beslutat, att borgenärerne i nämnde konkurs skulle genom offentlig stämning å Rådstufvurättens dörr kallas till inställelse första helgfria måndag näst efter sex månader och föreskrifvit, att kungörelse derom skulle uti allmänna tidningarna tre gånger införas, det ålegat Ordföranden besörja derom, att hvad sålunda vore föreskrifvet, blefve i behörig ordning verkställda men den offentliga stämningen, som bordt anslås sex månader före den utsatta inställelsedagen, hvilken inträffat den 1 November 1852, icke blifvit anslagen förr, än i Oktober månad samma år, och kungörelse i tidningarna åter alldeles icke skett, i anseende hvartill ock
Rådstufvurätten vid konkursmålets företagande nyssnämnde -dag blifvit nödsakad låta ånyo utfärda offentlig stämning å borgenärerna, att efter ytterligare sex månader å viss dag sig inför Rådstufvurätten inställa; ty och som häraf uppenbart vore, att genom Ordförandens försummelse att tillse, det ofvanberörde föreskrifter varit behörigen iakttagne, konkursmålet blifvit uppehållet sex månader längre, än som i annat fall skolat erfordras för dess handläggning vid Rådstufvurätten; alltså pröfvade Kongl.
Hofrätten, utan afseende på hvad den tilltalade till ursäkt för sin omförmälda försummelse anfört, rättvist i förmågo af 1 Kap. — 47 — 12 § Rättegångsbalken, döma den tilltalade att för den af honom sålunda ådagalagda försummelse och vårdslöshet vid'
Domareembetets utöfning, böta trehundrade daler silfvermynt med 10(1 R:dr banco; hvarförutan han förpligtades att till angifvarna, i ersättning för den skada, de genom förberörde uppehåll med konkursmålet lidit, utbetala sex månaders ränta, beräknad till sex för hundrade om året, efter bevillningsafdrag å de belopp, sorn desse borgenärer på grund af deras bevakningar, i utdelning utbekomme utur gäldenärens afträdda tillgångar; äfvensom den tilltalade skulle till sina vederparter utgifva hvad till lösen för Kongl.
Hofrättens utslag erfordrades.
Ofver detta utslag hafva underdåniga besvär ej blifvit anförda.
Uti ett hos Stockholms Rådstufvurätt anhängigt tvistemål hade parterne den 7 Dec. 1852 blifvit af Rätten förständigade, att dom efter anslag skulle meddelas, men sakens afgörande derefter dröjt till den 10 October 1853; hvarefter klagan hos mig blifvit förd öfver detta obehöriga dröjsmål; och sedan "jag hänvisat detta förhållande till åtal samt Rådstufvurättens vederbörande Ledamöter blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt hörde och sig förklarat; så har Kongl. Hofrätten genom utslag den 22 December 1854 sig utlåtit, att emedan upplyst och ostridigt vore, att sedan omförmälte tvistemål blifvit den 7 December 1852 af parterna öfverlemnadt till domstolens pröfning, uti hvilken de tvenne tilltalade Rådmännen och Civilnotarien skolat deltaga, målet hvilat utan handläggning till den 10 Oktober 1853, då deruti beslutats dom, som den 25 i samma månad blifvit utgifven; ty och som bemälte Rådmän och Notarie icke ens uppgifvit, att ifrågavarande tvistemål varit af den vidlyftiga beskaffenhet eller vigt, att längre tid, efter det parterne anfört allt, hvad de åstundat, erfordrats till beredande af slut deri, utan fastheldre
Rådmännen syntes hafva medgifvit, att målets slutliga handläggning hos Rådstugurätten kunnat vida förr, än som skett, företagas; alltså och då det sålunda förelupna obehöriga dröjsmålet med sakens afdömande hufvudsakligast måst tillräknas Notarien, hvilken varit expeditionshafvandé och protokollsförande i saken och icke låtit sig angeläget vara att skyndsammare befordra sakens afgörande, derom han, enligt hvad Rådmännen förmält, flera gånger af dem erhållit, påminnelser, men ordförande Rådmannen, hvilken, på sätt han tillkännagifvit, varit i utöfning .af sin tjenst såsom Ordförande från den 14 Februari 1853 till den 6 näst derpå följande September, och andra Rådmannen, som under den tid, den förre af sjukdom hindrades att tjenstgöra, eller först från den 16
December 1852 till nyssnämnde den 14 Februari 1853 och vidare från den-6 September till den 7 Oktober sistberörde år varit Rådstufvurättens Ordförande, jemväl borde läggas till last, att de, enär de af dem i ofvanomförmälte hänseende gjorda påminnelserne till expeditionshafvanden varit fruktlösa, underlåtit att vidtaga erforderliga åtgärder, för att förmå honom att sin skyldighet fullgöra, pröfvade Kongl. Hofrätten, med stöd af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, jemförd med 24 Kap. 5 § samma balk, rättvist fälla de båda Rådmannen samt Notarien att för anmärkta obehöriga dröjsmål med afdömande' af ofvanberörde sak böta, hvardera Rådmannen tjugufem daler silfvermynt med 8 ll:dr 16 sk. banco; och Notarien femtio daler med 16
R:dr 32 sk. likaledes banco.
Det åligger Rikets Ständers Justitiä-Ombudsman att med synnerlig uppmärksamhet och nit iakttaga, hvad Rikets Ständer till skyddande af tryckfriheten stadgat.
Kanhända börjar man föreställa sig, att denna frihet ej mera bör räknas bland dem som mest behöfva skyddas, då tryckfriheten i så fullt mått uttager .siri rätt.
Vare härmed huru som helst, och ehvad frihetens missbruk må hafva kunnat eller icke kunnat genom användande af lagliga medel afstyras; så är väl ingenting hulpet genom påfinnande af procedurer och straffmedel, som lagen icke känner, och genom dessas användande, för att utkräfva upprättelse, der denna minst är af nöden.
Men man kan icke länge sysselsätta sig med erfarenheten i detta ämne, utan att varseblifva, med hvilket motstånd friheten har att kämpa.
Den stund man stiftar en tryckfrihetslag, vill man utan tvifvel tryckfrihet och iakttagande af de rättsformer, som till hennes skyddande föreskrifvas.
Men man kommer icke väl i erfarenhet af de obehag, sorn åtfölja denna lags utöfning, innan man glömmer alla dess fördelar.
Man finner sig, säger man, bedragen på tryckfriheten, af hvilken man väntade endast upplysning och goda frukter; och snart har denna frihet lika många fiender, som det finnes personer, för hvilka hennes utöfning kan blifva oangenäm.
Ar det sannt, att man finner sig bedragen; då har man aldrig vetat, att all frihet har sina oundvikliga olägenheter.
Men sanningen är, att till dessas bedömande, och isynnerhet till uppfattande af tryckfrihetens fördelar, erfordras en något vidsträcktare synkrets, än som är tillräcklig för lifvets allmänna bestyr, och för att äfven öfver frihetens vilkor och fordringar i andra ämnen tänka hjelpligen klokt.
Det fordras medvetande af menniskans kallelse till frihet och rätt, begrepp örn deras egen natur, och icke blott om deras brukbarhet för vissa ändamål.
Och beviset härpå är, att de olägenheter, mot hvilka man mest firar, antingen äro de minsta bland alla, eller ock, i stället att vara olägenheter, tvertom höra till tryckfrihetens oförnekliga förtjenster.
Besynnerligheter i denna väg af mer än en art erbjuda sig.
Vid tillämpning af Tryckfrihetsförordningen och i fråga om den vigtiga punkten, angående qvarstad, har man sett gillas seqvestrerande af exemplar, sorn ännu icke äro färdigtryckta långt ifrån att vara till försäljning eller spridande på annat sätt utgifna.
Men när man finner tryckfrihetsdomstol och den i lag stadgade procedur för tryckfrihetsmål icke användbara för en sådan behandling af dessa mål, hvarigenom den önskade utgången kan vinnas; afstår man icke derföre från sitt syftemål, att få förgripelserna straffade; man v äijer i stället den utvägen, att förvandla åtalet från ett tryckfrihetsåtal, följa en helt annan procedur och ådöma ett annat straff, än som i tryckfrihetslagen är att finna.
Så hafva
Domkapitel inför sig inkallat prestmän till ansvar för utgifvande af tryckta skrifter, deni Domkapitlen ej funnit renläriga, och från embetet döma dessa prestmän, utan hinder deraf, att någon domsrätt öfver renlärighet lika litet som öfver tryckfrihet
Domkapitlen tillkommer.
Så har vid fängelser en censur blifvit utöfvad, hvarigenom fångar skall förmenas att låta besörja om tryckning af sina skrifter, utan att man kan åberopa något i tryckfrihetslagen medgifvet hinder för utgifvande af fångars skrifter.
Likaså har ett akademiskt Konsistorium företagit sig att utöfva domsrätt öfver studerande, som anses skyldiga till missbruk af tryckfriheten, när man rubricerar dessa missbruk såsom brottsliga emot den akademiska disciplinen.
Längre har det ännu mig vetterligen icke gått; men det lärer ej kunna bestridas, att all annan disciplinarmakt är fika brukbar öfver alla dem, som stå under förmanskap i hvad väg som helst.
I hvarje tjensteväg, i hvarje gren af statsförvaltningen fordras nemligen disciplin.
Studenten vid ett universitet kan visserligen icke sägas vara mer lydnadsskyldig åt Professorerna, sina lärare, än presten är skyldig lydnad åt sitt Domkapitel eller Hofrätts-och Collegii-sekreteraren, notarien, fiskalen, kantslisten är skyldig att lyda sina förmän inom dessa verk, underdomaren skyldig att lyda sin öfverrätt, landtstats-tjenstemannen att lyda länsstyrelsen; och en hvar vet, att lydnadspligten inom krigsståndet är af alla den strängaste.