Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade kroghållningen varit en verklig rättighet för gästgifverierna, så var det föga rättvist att, med denna förmåns bibehållande för de gästgifvaregårdar, der densamma vid en viss tid händelsevis utöfvades, borttaga den från de öfriga samt att låta en efter - 8 Sammans.
Bevilln-, Lag- samt Allm. Besv.- och Eicon.-Utskottets
No 11. trädande egares rätt i detta afseende blifva beroende på företrädarens åsigter och åtgärder.
Kunde åter kroghållningen lagligen skiljas från gästgifveri rörelsen, så syntes det motionären vara ett fel, att man ej borttagit den från alla gästgifverier.
Grunden till detta fel läge deri, att man icke gjort sig full reda för frågan, hvad slag af utskänkning som egentligen tillkommer gästgifverierna.
Gästgifveriernas ändamål vore att, emot betalning enligt fastställd taxa, bereda de resande skjuts, herberge samt förplägning af mat och dryck.
Då gästgifverierna deremot aldrig varit ämnade till hvad de genom förra århundradets absurda bränvinslagstiftning blifvit, nemligen sockenkrogar, så syntes frågan om deras återbringande inom gränserna af ursprungliga förhållanden icke bort möta hinder af mera betänklig art, än som framställt sig i afseende på alla andra fall, der den nya lagstiftningen både raskt och klokt kastat öfver ända mången på gammal häfd grundad rätt att tillverka och försälja bränvin; i hvilket afseende motionären erinrat, hurusom det blifvit vissa embetsman förbjudet att tillverka bränvin icke endast på deras boställen, utan äfven på deras privata egendomar.
Tillåtelsen för gästgifverier att idka krogrörelse utgjorde ett väsendtligt hinder för de kommuner, hvilka, såsom nu nästan öfverallt på landsbygden vore fallet, önskade befria sig från ltrogarne.
— Väl funnes ett medel att utrota dem, nemligen genom att ålägga dem en högt uppdrifven beskattning och inom det län, der motionären vore boende, hade Taxeringskommittéerna på flera ställen småningom höjt beräkningen af gästgifvarekrogars årliga utskänkning ända till 8,000 kannor och deröfver; hvarigenom den ene gästgifvaren efter den andre börjat öfvergifva en handtering, sam lemnade föga vinst, men då Taxerings-kommittéerna genom ett sådant förfarande öfverskridit sin befogenhet, vore det måhända välbetänkt att genom lag åstadkomma hvad som sålunda vunnits bredvid lag.
Kroghållningen hade ock i hög grad skadat gästgifverierna.
För att kunna erlägga den höga utskänkningsafgiften, måste gästgifvaren egna all sin tid och omtanka åt krogrörelsen, så att allt afseende å de z-esandes trefnad och beqvämlighet lemnades å sido.
Följden vore ock att den resande, som nödgades besöka ett dylikt ställe, blefve bemött som om han befunne sig i ett “vildt land, der råheten och ej civilisationen herrskade.“
På grund häraf har motionären föreslagit: l:o) att egentlig kroghållning eller sådan utskänkning af bränvin och andra spritdrycker, som Bränvins-iörordningen afsåge, icke måtte under något vilkor få idkas å gästgifvaregård, hvaraf följde att, äfven om gästgifvare skulle på auktion inropa dylik utskänkningsrätt, den likväl icke skulle få utöfvas å sjelfva gästgifvaregården; och 2:o) att gästgifvare deremot icke skulle anses föröfva olaglig utskänkning, om han åt verkliga resande, som hos honom intogo ordentlig måltid, utlemnade bränvin eller andra spirituösa drycker till förtäring på stället, hvilket utlemnande skulle få ega rum utan beskattning.
Utskottet anser sig till en början böra erinra, att, förr än Kongl.
Förordningen den 18 Januari 1855 blef gällande, gästgifvare var ej blott berättigad utan äfven skyldig att till resandes behof vara försedd med bränvin.
Härjemte egde gästgifvare äfven att, med vilkor att mat äfven var att tillgå, till hvem som helst utskänka spritdrycker.
Genom berörda Kongl. Förordning befriades gästgifvare från skyldigheten att till resandes behof vara försedd med bränvin; men då de flesta hemman, som äro till gästgifveri anslagna, genom den medföljande utskänkningsrätten förvärfvat ett högre värde, ansåg man det innefatta en alltför betänklig rubbning i bestående egendomsförhållanden att borttaga nämnde rättighet.
En sådan rubbning lärer ej heller nu utan särdeles vigtiga skäl böra vidtagas, helst flera Sammans.
Bevilln.-, Lag- samt Allm. liesv.- och Ekon.-Utskottets Bet.
9 Höre gästgifvericr torde finnas, vid hvilkas anläggning rättighet att utskänka spritdrycker blifvit betingad och hvilka denna rättighet således ej utan någon motsvarande skade-ersättning torde böra beröfvas.
Uet var också icke blott med afseende å gästgifverierna, som man vid införandet af den nya bränvinslagstiftningen hyste betänklighet att rubba bestående häfdvunna rättigheter.
Samma förhållande egde rum med afseende å innehafvare af burskap eller äldre tillstånds-resolutioner att i stad idka brällvinsutskänkning.
Den af Prosten Emanuelsson antydda likhet mellan den olägenhet, som genom motionärernes förslag skulle drabba gästgifvare, samt det intrång, handlande, fabriksidkare och handtverkare vore underkastade genom öfvergång till en friare näringslagstiftning eller ett liberalare tullsystem, är också mera skenbar än verklig; ty genom ingendera af de sistnämnda åtgärderna har man åsyltat att helt och hållet fråntaga någon en lagligen förvärfvad rättighet.
Förbudet åter för vissa embets- och tjenstemän att tillverka bränvin hvilar på den äfven i andra afseenden följda grundsats, att den, som skall öfvervaka en författnings efterlefnad, icke bör sjelf utöfva den näring, hvars ordnande samma författning åsyftar.
Icke heller kan Utskottet vitsorda den erfarenhet, att lönkrögeriet skulle företrädesvis frodas i trakten af gästgifveriet försedda med utskänkningsrätt.
Tvertom ligger det i de sednares egares intresse att utrota lönkrogarne.
Hvad åter angår det ringa afseende på resandes trefnad och beqvämlighet, som Herr
Dahm lagt gästgifverierna till last, så drabbar denna förebråelse icke uteslutande de gästgifveriet der utskänkning föröfvas, och torde således det anmärkta förhållandet böra anses hafva andra grunder.
På de orter der rörelsen är liflig och kommunikationerna lätta, der finner man vanligen ock goda gästgifveriet egarne må fortfarande begagna sin rätt till utskänkning eller icke.
Att medgifva gästgifvare, att, utan särskild skatt, till verkliga resande utskänka bränvin, skulle måhända, i betraktande af svårigheten att bestämma hvilka personer bordo anses såsom verkliga resande, föranleda större olägenheter än dem man velat afhjelpa.
På grund häraf hemställer Utskottet, att hvad Prosten Emanuelsson och Herr Dahm i nu anförda hänseende yrkat, ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. §§ 13-15.
Af anledning att den i 15 § omförmälda bortauktionering af tillåtna minuthandels- och utskänkuings-rättigheter skulle utgöra ett i högsta måtto otillräckligt sätt att beskatta bränvinshaudeln, har Doktor Sandberg föreslagit, att nämnda bortauktionering måtto upphöra och det i stället åläggas länens Pröfnings-kommittéer att i sista instans bestämma det kannetal bränvin, som både på utskänknings- och minuthandels-ställen, så väl i städerna som på landet, må anses kunna försäljas.
På skäl, som här ofvan (§§ 7—10) vid besvarande af Herr Dahrns motion blifvit anfördt, hemställer Utskottet, att Doktor Sandbergs ifrågavarande förslag ej måtte vinna afseende.
Yidare har Anders Gudmundsson, till utrotande af lönkrögeri, föreslagit, att å landet, med undantag för gästgifverier, utskänkning af spritdrycker hädanefter Bih. till II. st.
Prat. 1859 & 1800. 5 Sami. 2 Afd. 8 Hafi. 2 10 Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets
N:o 11. icke måtte tillåtas; och ehuru det måste medgifvas, att kroglifvet utgör en af’ vårt lands dystraste skuggsidor, anser Utskottet likväl det icke höra förmenas den socken, som, med afseende på särskilda omständigheter, t. ex. större arbetsföretag, som föranleda betydligare tillopp af arbetsfolk, o. s. v., finner annat utskänkningsställe än gästgifveri erforderligt, att sådant erhålla, utan hemställer, att Anders Gudmundssons nu omförmälda förslag ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. § 17- Uti sin ofvan omförmälda motion har Anders Gudmundsson, enär erfarenheten skulle visat, att minimi-afgiften 800 kannor för stad, åtminstone hvad gästgifverierna i de flesta småstäder beträffade, vore allt för hög, föreslagit att densamma måtte nedsättas så, att för de minsta småstäderna minimi-beloppet hlefvo enahanda sorn å landet, eller 400 kannor; men då gästgifvare i städerna lika litet som å landet åro skyldiga att utskänka bränvin samt en stad, der utskänkningsbcloppet icke skulle uppgå till 800 kannor om året, synes kunna alldeles undvara utskänknings-ställe, hemställer Utskottet, att ofvanberörda förslag icke måtte vinna Rikets Ständers bifall. § 20.
Vid denna § har Anders Gudmundsson anmärkt, att det vore högst obilligt, ja rent af ”folkråttsvidrigt”, att en person mot hvars uppförande i öfrigt ingenting varit, att anmärka skulle, derest han en gång uppsade sin minuthandels- eller ut skän k ni ngs-rär tighet, icke kunna densamma återtaga och slik rörelse fortsätta, äfvensom att, om en gästgifvare uppsade sin utskänknings-rättighet, hans efterträdare skulle vara afskuren från dylik rörelse lör gästgifveriet; i följd hvaraf motionären yrkat att denna § måtte ur författningen utgå.
Likaledes har uti en hos Bonde-Ståndet väckt motion Johan Petersson från Kronobergs län yrkat, att gästgifvare, som afsagt sig innehafd utskänknings-rätt, må kunna återfå den, då han sig derom hos Konungens Befallningshafvande i orten anmäler, mot erläggande af den skatt författningen nu föreskrifver.
Motionärcrnes framställningar i ämnet hvila uppenbarligen på missförstånd.
Denna § innehåller nemligen hvarken att den, som i stad uppsäger sin rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin, ej eller att gästgifvare å landet, som uppsäger ditintills för gästgifveriet begagnad utskänknings-rättighet, derigenom blifver obehörig att för framtiden vinna rättighet att idka minuthandel med eller utskänkning af bränvin.
Tvertom finnes i paragrafen tydlig hänvisning till föreskrifterna om sättet för dylik rättighets erhållande.
Genom uppsägelsen förloras endast den rättighet, hvilken, förr än Kongl. Förordningen den 18 Januari 1855 gällande blef, i stad ineddeladt burskap eller särskild tillstånds-resolution och å landet blotta innchafvandet af gästgifveri förlänade.
Detta stadgande hvilar på den grundsats, att den rättighet, som sålunda åtnjuter helgd, försvinner, så snart afbrott i dess begagnande sker genom afsägelse eller sådan förseelse eller åtgärd, hvarigenom den förverkas.
Att från denna grundsats nu afvika synes icke Samman*. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets
11 lämpligt och det torde icke heller hafva varit motionärernes afsigt att något sådant påyrka; hvadan Utskottet tillstyrker, att hvad otvanbemälda motionärer föreslagit icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. § 23.
Kyrkoherden Otterström har uti en hos Preste-Ståndet väckt motion, tiri hvilken Doktorerna Säve, Nordlander och Carlander samt Prostarne Janzon och Sonden instämt, anfört, att den i denna § medgifna tillåtelse till utskänkning å passagerare-ångfartyg utgjorde ett stort hinder för de kommuners bemödanden, som genom att försvåra tillfället att erhålla bränvin ville befordra nykterhet och god ordning.
Nämnda tillåtelse skulle nemligen så missbrukas, att passagerareångfartygen blifvit, hvad do ock med skäl kallades, ”flytande krogar”, som till men för landsbygdens befolkning i allmänhet och dess ungdom i synnerhet höllos öppna för en och hvar, som sön- oller hvardag satte sin fot inom relingen, medan fartyget läge vid land.
I anledning häraf har motionären till denna § föreslagit följande tillägg: ”Utskänkning å passagerarefartyg varö dock förbjuden den tid fartyget lägger till i hamn, vid strand eller kanalstation.”
Emot antagande af detta motionärens förslag inöta emellertid så stora svårigheter, att förslaget synes Utskottet icke verkställ bart.
Det inträffar nemligen ofta att ångfartyg för otjenlig väderlek måste ligga längre tid stilla i hamn eller vid strand.
I sådana fall vore det hårdt för passagerare att nödgas umbära de förfriskningar, sorn vid sådana tillfällen kunde vara beliöfliga.
Ännu mera påkostande skulle en sådan försakelse förekomma, då, t. ex., fartyget efter en lång och stormig resa, under hvilken passagerarne kunnat föga eller intet förtära, på några få timmar inlopp i en hamn, för att Straxt åter gå till sjös.
I betraktande häraf hemställer Utskottet, att ifrågavarande motion icke måtte vinna Rikets Ständers bifall. § 24.
Vid denna § äro förslag väckte: inom Ridderskapet och Adeln af Herr von Ehrenheim, R, att då af de $ af bränvinsförsäljnings-afgifterna å landet, som mellan länets samtlige socknar fördelas, hvarje socken för närvarande erhåller ett så ringa belopp, att föga eller intet kan dermed uträttas, berörde medel skola insättas i Landtränteriet för länets husbållnings-sällskaps räkning, för att af detsamma förvaltas och användas till ändamål, som för lånet nyttiga äro, samt att de afgifter, som för sådan försäljning i städerna utom Stockholm utgå, hälften skall på enahanda sätt användas och endast den andra hälften tillfalla staden; och af Herr von Mentzer, C. F., att all minuteringsoch utskänkniugs-afgift måtte till Statsverket ingå och derifrån på kommunerna fördelas efter folkmängd. inom Preste-Ståndet af Doktor Sandberg, att med fördelningen af utskänknings-afgifterna på landet bör förhållas såsom nu stadgadt är; att likaledes i do städer, der rättigheten till utskänkning af bränvin antingen genom öfverenskommelser eller lag inskränkes till förtäring på stället, utskänknings-afgiften må, så - 12 Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Bet.
N:o 11. som hitintills, fortfarande komma stadskommunen till godo; men att utaf afgiften för minuthandel med bränvin i städerna £ skola sammanslås med jj af minuthandels-afgifterna på landet, för att sedermera fördelas efter folkmängd till både stads- och lands-församlingarne inom länet, och af Prosten Melen att, sedan i af minuthandelsafgiftcn blifvit aflemnad till hushållnings-sällskaperna, de öfriga -i så fördelas, att hälften eller | må tillkomma staden, men den andra hälften eller f aflemnas till Konungens Befallningshafvande i hvarje län att till landsförsamliugarne, i mån af deras folkmängd, utdelas; samt inom Bonde-Ståndet af Nils Petersson från Calmar län, hvaruti Erik Mansson från Gefleborgs län instämt, att den inom hvarje län inflytande minuterings- och utskänknings-afgiften, som är anslagen åt kommunerna, må aflemnas i Landtränteriet, hvarifrån det på hela länet sammanlagda belopp genom Konungens Befallningshafvande fördelas på samteliga städer och socknar inom länet, i förhållande till hvarderas folkmängd, att af dem användas till kommunala behof.
Till stöd för den sålunda föreslagna fördelning af den andel i afgifterna för minuthandel med och utskänkning af bränvin, som nu tillfaller städerna, är anfördt, att landets befolkning ofta liemtade sitt bränvin från städerna och troligen förtärde större del af det i städerna tillgängliga bränvin än stadsinnevånarne, samt derjemte att den omständighet, att städerna hafva stor inkomst af bränvins försåljningén innebure för dem en stor frestelse att befrämja en större afsättning af starka drycker.
Hvad nu först angår Herr von Ehrenheims förslag, att bränvinsförsäljningsafgifterna å landet skulle helt och hållet tillfalla hushållnings-sällskaperna, så utgör den omständigheten att de ifrågavarande afgifternas belopp lyckligtvis icke är betydligt, ej något skäl att afvika från den grundsats, hvarpå det nu gällande stadgandet i detta afseende hvilar, nemligen att någon del af de penningar, som från en församling utgått för köp af bränvin, må elit återkomma, för att användas till behof, hvartill medel eljest mäste af församlingens invånare omedelbart sammanskjutas.
Måhända vore det ock mindre rådligt att beröfva landsförsamlingarne denna, om än obetydliga, fördel, hvilken dock ostridigt bidrager att göra dem angelägna om lönkrögeriets utrotande, hvadan Utskottet tillstyrker, att Herr von Ehrenheims förslag, att bränvinsförsäljnings afgifterna å landet skola helt och hållet tillfalla hushållnings sällskaperna, icke må vinna Rikets Ständers bifall.
Hvad derefter angår motionärernes förslag till ändring i stadgandet rörande fördelningen af de afgifter, som inflyta för bränvins minutering och utskänkning i stad, så var denna fråga äfven vid sista riksdag föremål för sammansatta Utskottets pröfning.
Det erinrades då, att den olika fördelningen af ifrågavarande afgifter i stad och på landet grundade sig på den olika ställning, hvaruti städernas styrelse och förvaltning befinner sig emot landtkommunernas, samt den vana och häfdvunna rätt, som städerna hafva att hvar för sig omedelbart draga inkomst af starka dryckers försäljning.
I förlitande på bibehållandet af denna häfdvunna rätt hafva ock flerestädes icke blott påbörjats större anläggningar till städernas förskönande, utan äfven åtgärder vidtagits till förbättrande af fattigvård, folkundervisning, polis, med flera kommunala inrättningar.
Att nu fråntaga städerna någon betydligare del af dessa afgifter och att, sedan de genom Statens uppbörds - Sammans. Sevillu.-, Lag- samt Allim Bes v - och Ekon.-Utskottets Bet.
13 män ingått till Statsverket, fördela dem på kommunerna efter folkmängd, skulle derför vara mindre välbetänkt.
— Några öfvertygande skäl för en sådan åtgärd hafva icke heller blifvit anförda.
Ty om den omständigheten, att landsbygdens innevånare mestadels fylla sina behof af spritdrycker från städerna, skulle utgöra en anledning att tillerkänna socknarnc å landet rättighet att med städerna dola inkomsterna af minuthandels- och utskänknings-ställena i städerna, så skulle ock landtkommuncrna af samma skäl kunna göra anspråk på åtskilliga andra afgifter, som för borgerlig näring och rörelse erläggas till städerna.
Icke heller är det sannolikt att, 0111 städerna finge ringare andel i de ifrågavarande afgifterna än nu är fallet, spridningen af starka drycker skulle i någon betydligare mån förekommas, ty, om än derigenom utskänknings-ställenas antal skulle minskas, så är dock, enär en stad högst sällan torde kunna undvara att hafva åtminstone ett utskänknings-ställe, frestelsen för den staden besökande landtbefolkningen att berusa sig derigenom föga mindro än om utskänknings-ställenas antal vore större.
Doktor Sandbergs förslag att sammanslå f af minutbandelsafgifterna i städerna med f af minuthandclsafgifterna på landet för att sedermera fördelas efter folkmängd till både stads- och landtbefolkningar inom länet, så uppgår, enligt de upplysningar Utskottet kunnat förskaffa sig, minutliandels-afgiften för både stad och land icke till 50,000 Riksdaler om året; hvadan del belopp som på detta sätt från städerna komme landet till godo, blefve så obetydligt, att landsförsamlingarne deraf ej finge något verkligt gagn.
Detsamma gäller i ännu högre grad om Prosten Melöns förslag, enligt hvilket endast ? af minuthandels-afgifterna i städerna skulle tillfalla landsförsamlingarne.
På grund häraf hemställer Utskottet, att hvad af ofvanbemälde motionärer blifvit yrkadt rörande delning af den andel i afgifterna för minuthandel med och utskänkning af bränvin, som nu tillfaller städerna, icke måtte vinna Rikets Ständers bifall. § 25.
Vid denna § har blifvit föreslaget af Herr
Doktor Säve, att i landssortstad ali utminutering och utskänkning af bränvin må under marknad förbjudas, såvida Kongl.
Majit, efter vederbörande stadsmyndigheters hörande, finner skäl dertill förekomma; af Anders Gudmundsson från Hallands län, att det förbud denna § innehåller mot utskänkning af spritdrycker å landet vid vissa tillfällen, då större folksamlingar der cga rum, äfven måtte utsträckas till städerna, samt af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, att förbud måtte stadgas emot minuthandel med eller utskänkning af bränvin i städerna, då för marknader eller torgdagar menighet der är församlad.
Till stöd härför har blifvit andraget, att någon förnuftig grund icke funnes, hvarföre det förbud att utskänka bränvin vid marknader och till större folksamlingar ledande förrättningar, som gäller för landet och der visat sig så välgörande, icke äfven borde utsträckas till städerna, dit för marknader en vida större folkmängd från landet inströmmade.
Behofvet af ett sådant förbud vore ock så mycket större, som allmogen, sedan bränvinet å landet blifvit sällsyntare, lockades att förtära så mycket ymnigare deraf, då den komme till städerna.
Också inträffade det numera ofta vid marknader i städerna, att mellan allmogens drängar och 14 Santmans.
Be sv.- och Ekon.-Utskottets
N:o 11. stadens handtverkslärlingar uppstode gräl ock slagsmål, hvilka någon gång icke slutade förr än af endera partiet någon tillsatt lifvet.
Ehuru, med afseende derå att marknaderne äfven i de mindre städerna ofta pågå flere, stundom ända till 14 dagar, det icke kan vara lämpligt att helt och hållet förbjuda kränvins minutering och utskänkning vid städernas marknader, har Utskottet likväl, i betraktande af de af motionärerne anförda omständigheter, ansett nödigt att vederbörande myndighet i städerna må ega att vid tillfällen, då utskänkning af spritdrycker sannolikt skulle föranleda till svårare oordningar, densamma inställa; hvarföre ett stadgande i sådan syftning blifvit i 26 § 2 mom. af bilagde förslag införd t; hvilket torde godkännas.
Vidare har Prosten Lundholm yrkat det tillägg till 1 mom. af ifrågavarande §, att det der stadgade förbud emot bränvins minutering och utskänkning äfven måtte utsträckas till bränvins försäljning vid torgdagar å landet, men som begreppet torgdag icke är i lagstiftningen bestämdt och således ett sådant stadgande, som det af motionären föreslagna, skulle kunna föranleda till hvarjehanda trakasserier, hemställer Utskottet, att berörda yrkande ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Slutligen har Herr Dahm föreslagit att i lista momentet af ifrågavarande § ordet ”ting” måtte inflyta i förteckningen på de folksamlingar, vid hvilka bränvinsutskänkuing ej må ega rum.
Enligt 2:dra momentet af ifrågavarande § får vid ting bränvin ej säljas annorlunda än vid måltider åt spisande gäster.
Detta förbud anser Utskottet också vara tillräckligt; och det vore högst tvifvelaktigt om man, genom att vid ifrågavarande förrättningar helt och hållet förbjuda bränvins utskänkning, skulle lyckas förekomma att, på sätt nu någon gång händer, en eller annan af tingsmenigheten framkomme öfverlastad till Dombordet, emedan allmogen, äfven på de orter der någon utskänkning vid tingsstället för närvarande icke eger rum, vid tingsfärderna ofta hemifrån medför bränvin.
Olägenheterna af ett sådant förbud bomme således, utan att det åsyftade ändamålet vunnes, hufvudsakligen att drabba
Domaren och hans biträden samt Nämnden och i synnerhet de resande, hvilka under de stundom flere veckor pågående tingen passerade den gästgifvaregård, der tinget hölles.
I följd häraf hemställer Utskottet, att Herr
Dahms berörda förslag måtte lemnäs utan afseende. § 26- (ny-) Enär ordalagen uti 27 § 2:dra momentet af nu gällande Förordning antyda, att Polismyndighet i stad endast för sön- eller helgedagar eger förordna hvilka timmar utskänkning må vara tillåten, hvaraf man dragit den slutsats, att Polismyndighet icke eger makt att för någon tid af dygnet på söcknedagar förbjuda utskänkning af eller minuthandel med bränvin; men obestridligt är att ordningens handhafvande inom städerna skulle i hög grad försvåras, i fall sådan utskänkning och minuthandel finge å söcknedagar hela dygnet utöfvas, har Utskottet ansett nödigt att vederbörande myndighet genom bestämd föreskrift förklaras berättigad Sammans. lievilln.-, Lag- samt Allm.
Besv.- och fikon.-Utskottets Bet.
N:o 11. 15 att bestämma, hvilka tider å dygnet minuthandel med och utskänkning af sprit' drycker må vara tillåten; hvadan Utskottet hemställer, att den föreskrift i detta afseende, som finnes meddelad i l:sta momentet af 26 § i hilagde förslag måtte vinna Rikets Ständers bifall. § 27.
Uti sin ofvanberörda motion har Doktor Säve anfört, att stadgandet i denna § vittnade om en märklig undfallenhet för städerna.