Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla motionärerne hafva med värma och nit erinrat om den pligt, som åligger den kristne, att värdigt begå sabbaten; om vigten för samhället att genom lagar och administration främja ett sådant värdigt firande samt förhindra brott emot religionens bud om sabbaten; och om det sorgliga förhållande att detta religionsbud, ej så som vederborde, i vårt fädernesland iakttages och efterföljes; men motionärerne hafva ej i allt haft samma tanke om hvad som för befrämjande af en förbättring härutinnan borde i främsta rummet åtgöras och huru långt åtgärderna borde sträckas.
Posse har hufvudsakligen fästat sig vid den omständighet att trafiken å jernvägarne fortgår under söndagen, hvarigenom lockelse och tillfälle beredes för en mängd personer att då göra resor till sökande af nöjen och förströelser.
Han har erinrat att ångbåtarne visserligen gifva samma tillfällen till förströelser som jernvägarne, men att dels är detta kommunikationsmedel icke så omfattande och verksamt som jernvägarne, dels äro ångbåtarne enskild egendom, då jernvägarne deremot, såsom i allmänhet Statens tillhörighet, borde skötas efter sedliga och för landet icke förderlliga grunder.
Det ginge ej an att Konungen såsom Summus Episcopus utfärdade böndagsplakatet, der alla befallas att hålla söndagar och fastedagar i helgd, medan han dock tilläte de under hans lydnad varande Jernvägs-styrelserne att på det mest uppenbara sätt öfverträda dessa bud.
Nu vore hvarje jernvägs-station på landet en bättre eller sämre krog, dit, synnerligast om söndagarne, stora folkmassor på dessa banor hastade fram till njutning och förderf.
Den inkomst som på detta sätt tillllöte jernvägarne skulle säkerligen ej bringa någon välsignelse; och i Skottland funnos 21 banor samt i England 8, som alls icke beforos på söndagarne, men ändock buro sig.
Motionären ville emellertid icke inskränka sitt förslag blott till nu nämnda fall, då Staten Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 8 Samt. 11 Haft. I 2 Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 38. handlar såsom förvaltande jernbanorna, utan äfven utsträcka det till alla de fall, der Regeringen omedelbart eller genom sina tjenstemän uppträder handlande; samt yrkade derföre att Rikets Ständer således måtte till Kongl. Maj:t ingå med den underdåniga anhållan, att Regeringen måtte hålla noga hand deröfver att dess tjenstemän och underlydande myndigheter, så väl civila som militära, vid sina offentliga förfoganden må, så vidt möjligt är, iakttaga söndagens helgd, så att under dem lydande icke må tvingas eller förledas att bryta emot sabbatsbudet, utan alla i Statens tjenst varande denna dag kunna få åtnjuta hvila och sabbatsfrid; samt att i synnerhet måtte iakttagas att alla bantåg om söndagarne instäHas å de jernvägar, som Staten anlagt eller hvilka medelst understöd från statskassan blifva uppbyggde.
Kontrakts-prosten Janzon, med hvilken Doktor Sandberg instämt, har, med hänseende till hvad som kunde vara att åtgöra, erinrat att det visserligen vore en dårskap att vilja tvinga någon i Guds hus; men att man deremot kunde, af ett folk som kallar sig kristligt, med skäl fordra att man ej afhölle underlydande från allmänna Gudstjensten å sön- och högtidsdagar, då nödfall och kärleksfall icke hindra.
Om man i städerna holle i kristlig mening fri söndag i stället för i vanlig mening fri måndag, skulle både kassan, sedligheten och lugnet deraf befinna sig väl.
Om lustresorna på ångbåt och jernväg inställdes den tid allmänna Gudstjensten hålles, så att besättning och betjening kunde, om de ville, bevista den; om bevärings-ynglingarne samlades så, att de icke tvungos försumma kyrkogången; så skulle passagerarne ändock hinna roa sig och landtbruket komma fram med sitt arbete lika fort, men landet vinna oberäkneligt, genom inplantad vördnad för Guds ord, aktning för lagar, ömhet om samvetet, och vi erfara huru gudaktighet upphöjer ett folk samt undgå att åt andra gifva varnande exempel huru synd är ett iolks förderf.
Det vore en allmän klagan i landet, en klagan som delades både af så kallade läsare och icke läsare, att sabbatshelgden försummas.
Man sköte skulden på Presterne och sade att de ej tänkte på sitt kall utan blott på sina löner, och detta ehuru nästan ingen riksdag förgått utan att ett rop om söndagens helgd, ehuru förgäfves, hörts från någon ledamot af Preste-Ståndet.
Motionären funne sig af samvetet förpligtad att i kyrkans namn anhålla det Rikets
Ständer måtte ingå med en underdånig framställning till Kongl. Maj:t att genom nådig Förordning mätte förbjudas alla offentliga nöjen och tidsfördrif, alla lustresor, sammankomster och arbeten, hvarigenom underlydande hindras å sön- och helgedag från allmänna Gudstjenstens bevistande, der icke i de två sednare fallen, nöd eller kristlig kärlek annorlunda kräfde.
Komminister Westergren, med hvilken Doktorerne Sandberg och Säve samt Kontrakts-prosten Emanuelsson sig förenat, har begärt att Rikets Ständer måtte till Kongl. Maj:t ingå med underdånig anhållan om utfärdande af förbud för ångfartyg och ångvagnar att utsätta sina afgångstider på helgedagar under Gudstjenst, eller under nästa timman före eller efter den för Gudstjenst vanliga tiden.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 38.
3 Utskottet får vördsamt fästa Rikets Sanders uppmärksamhet å den utredning af detta ämne, som vid sistförflutna riksmöte blifvit gjord uti Utskottets då aflåtna betänkande N:o 71.
I berörde betänkande finnes anfördt det stora antal lagrum, som bär vittne hurusom man, så väl i fordna dagar som på sednare tider, sökt att genom ansvarsbestämmelser tvinga till firande af sabbaten eller hindra de liknöjde att störa andras sabbatsfrid.
Utskottet har ock i berörde betänkande erinrat hurusom dessa lagbestämmelser hvarken saknade fullständighet eller skärpa, och att de af dåvarande motionärerne angifna missbruk, de der förtjenade beifran och rättelse, utan svårighet kunde af lagtillämparen under gällande lagar hänföras.
När allmänna lagen stadgade böter för den, som på sön- eller helgedag företoge resa till lands eller sjös förr än Gudstjenst vore ändad, funnes redan i fråga om ångfartygsegares af en mo tionär då öfverklagade rättighet att utlysa lustresa på söndag, den inskränkning som ifrågasatts; då samma lag likaledes med böter belade idkande af arbete och handtverk på förenämnde dagar, så funnes redan det förbud emot allmänna och enskilda arbetens förrättande å sabbatstiderne, som af en annan motionär vid samma riksdag påyrkats.
Likaledes har Utskottet erinrat att ett af motionären öfverklagat oskick med offentliga lustbarheters anställande under Gudstjenst-tiden, eller å tid| för beredelse till sabbat redan vore uti gällande sabbatslagar förbjudet, och borde med deras tillhjelp kunna hållas inom tillbörliga skrankor, för så vidt detta syftemål kunde med förbudslagars tillhjelp uppnås.
I afseende å en motionärs klagan så väl deröfver att beväringsmönstringar utsattes å dagar näst efter sön- och helgedagar och dymedelst föranledde till ungdomens samlande å dessa dagar, hvaraf sabbatsfriden störande uppträden blefvo en följd, som äfven att posternas gång vore så ordnad, att på många ställen bestyren med deras expedierande upptogo sjelfva Gudstjcnst-tiderne, har Utskottet fästat uppmärksamheten derpå, att gällande krigslagar, på sätt redan visadt vore, innehöllo stadganden angående sabbatshelgdens upprätthållande inom samlad militär trupp, hvilka stadganden Utskottet ansåg både lämpliga och, så vidt möjligt vore, tillfyllestgörande, och att undanrödjandet af de utaf motionären öfverklagade tillfällen till oordningar vid bevärings-ynglingars sammandragning, äfvensom utfärdande af förbud mot postens expedierande å angifne tider, skulle kunna förorsaka rubbningar i gången af dessa bestyr, hvaraf stora och betänkliga olägenheter kunde uppkomma.
Vidare har Utskottet andragit att förbudslagar således ej fattades och att deras ökande med nya, eller äldre ansvarsbestämmelsers skärpande, loga torde bidraga till det åsyftade ändamålets uppnående.
Röster hade ej heller saknats, som yrkat pä de gällande sabbatslagarnes öfverseende i syftning att få dessa lagar mildrade och vissa bestämmelser utmönstrade, hvilka förmenats strida mot de uti det religiösa och borgerliga lifvet rådande allmänna begrepp.
Utskottet hade uti de då granskade motionernes innehåll och syfte saknat anledning att föra ämnets behandling in på denna väg, och icke heller läge uti dagens erfarenhet någon uppmaning dertill, då berörde erfarenhet snarare vittnade om slapphet uti, än om otidigt och öfverdrifvet nit för de ifrågavarande lagarnes upprätthållande.
Den närvarande tiden, så upprörd af religiösa stri - 4 Allm.
Bes v. och Ekon.-Utskottels Betänkande N:o 38. digheter, på samma gång som det verldsliga sinnet högt ropade på det timliga förvärfvets och sinnesnjutningens obundna frihet, syntes ock Utskottet föga lämplig till företagande af nämnde lagars omarbetning, då det vore att förutse, det lagstiftaren komrne att röna de största svårigheter, att emellan de olika anspråken uppdraga en gräns, som tillfredsställde det allmänna rättsmedvetandet.
Hvad som uti de äldre sabbatslagarne kunde synas för strängt, hade redan blifvit mildradt af seden, och Utskottet hyste den förhoppning, att de bestämmelser, som uti dessa lagar möjligen saknades, också torde af en vaknande bättre och frommare tidsanda ersättas och göras öfverflödiga.
Den verldsliga tidsriktning, som i synnerhet från medlet af det sist förflutna århundradet sträfvat till försvagande af kristlig tukt och ordning inom församlingen, hade onekligen länge varit på återgång och lemnat rum för en allvarligare håg att tillfredsställa de andliga behofven, hvarpå den förväntan syntes med allt skäl kunna grundas, att en kristligare anda skulle med allt större styrka fritt utveckla sig inom samhället samt, genom sitt intlytande på det allmänna tänkesättet, göra användandet af tvångsmedel till sabbatsfridens upprätthållande i viss mån öfverflödigt.
Utskottet vore ock förvissadt att en sådan bättre anda skulle i främsta rummet utöfva sitt inflytande på de offentliga myndigheter, som egde att vaka öfver allmän ordning, och att dessa myndigheter sålunda skulle, utan att derom behöfva af öfverheten särskildt erinras, sjelfmant vidtaga sådana inom gränsen för deras befogenhet liggande anordningar, hvarigenom de företeelser under hvilodagen i möjligaste måtto undanröjdes, som kunde väcka förargelse eller störa dem, hvilka af kristligt sinne manades till ett värdigt begående af denna dag; och, såvida ej Utskottet oriktigt uppfattat tidshändelserna, hade en sådan riktning i ofvannämnde myndigheters verksamhet redan länge spårats, ehuru icke få anledningar till missbruk ännu torde återstå att aflägsna.
Att, såsom jemväl yrkats, uti en författning sammanföra de särskilda förbuden mot sabbatsbrott i ändamål att detta sammandrag kunde bringas till allmänhetens kännedom oftare eller på annat sätt, än som för andra författningars kungörande vore i allmänhet föreskrifvet, hade synts Utskottet ej rätt lämpligt, då sjelfva ansvarsbestämmelsernas utbrytning från de författningar, uti hvilka bevekelsegrunderna för dessa bestämmelser vore att söka, ostridigt måste bidraga tili att försvåra uppfattningen af lagens behöflighet och minska dess anseende och vigt; och Utskottet hade ej heller funnit förenämnde åt gärd vara af något synnerligt behof påkallad, då tillräcklig kunskap om hvad som till sabbatens vanhelgande borde hänföras samt den timliga påföljden deraf i allmänhet icke saknades, och i allt fall utan svårighet kunde bibringas i sammanhang med undervisningen uti de till detta ämne hörande kristendomsstycken.
Således, ehuru
Utskottet till fullo uppskattade det varma andliga nit, som gifvit upphof åt då ifrågavarande, hos Rikets Ständer gjorda framställningar; ehuru Utskottet medgaf att klagomålen öfver sabbatens vanhelgande, genom cn mängd för det kristliga sinnet störande och förargelseväckande sysselsättningar, vore i de flesta fall befogade; och ehuru Utskottet ingalunda förnekade samhällets förbindelse att motarbeta dessa missbruk, äfvensom att denna förbindelse vore i samma mån angelägen, som dess försummande Allm.
Bcsv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 38. 5 hotade mensklighetens heligaste och vigtigaste intressen, var dock Utskottet, på nu anförde grunder, af den tanke, att de af motionärerne angifne syftemål borde sökas på en annan väg än lagstiftningens, och ansåg sig derföre, för det dåvarande, sakna skäl, att i anledning af de väckta motionerne tillstyrka någon Rikets Ständers åtgärd.
Detta betänkande blef af tre Stånd bifallet; hvaremot Högvördiga PresteStåndet, med ogillande af Utskottets alstyrkande, för sin del beslöt, att Rikets Ständer borde till Kongl. Maj:ts aflåta underdånig skrifvelse med anhållan, det täcktes Kongl.
Maj:t vidtaga lämpliga åtgärder, åsyftande att inga allmänna arbeten, eller sådane enskilda, som störa sabbatsfriden och ej äro af nödfallet påkallade, må å sönoch helgedagar företagas, inga större folksamlingar för verldsliga ändamål, inga nöjen och lustbarheter må under Gudstjenst-tiderne ega rum, samt att öfver hufvud hvad gällande lagar beträffande sabbatens belgd föreskrifva, må från det allmännas sida noggrannt blifva iakttaget.
Af hvad sålunda under sistförflutua riksmöte förekommit, torde Rikets Ständer inhemta, att frågan om sabbatens behöriga firande då varit allvarligt behjertad och utgjort föremål för noggranna öfverläggningar, hvarvid de flesta af de skäl, de anmärkningar och förslag, som nu ånyo utgjort föremål för afgifna motioner och för muntliga öfverläggningar, såväl inom Riks-Stånd som inom Utskottet, redan blifvit samvetsgrant pröfvade.
Om Utskottet då ej kunnat föreslå, och om Rikets Ständer då ej beslutat några åtgärder i anledning af de väckta motionerne, kan sådant visserligen ej tillskrifvas bristande insigt om ämnets vigt eller brist på vilja att afhjelpa det onda; utan hindret får sökas uti de stora svårigheter, som möta alla försök att på lagstiftningens väg ernå det åsyftade målet.
Sådant inses lättast, då man granskar de åtgärder Högvördiga Preste-Ståndet — det Stånd hos hvilket, framför allt, intresse, nit och sakkunskap i detta ämne är att förutsätta — då beslöt påyrka#
Alla de bestämmelser och förbud, som det Högvördiga Ståndet påyrkat, finnas nemligen redan förut genom lag stadgade; och om de bestående lagarne för sabbatens firande ej verka till det afsedda ändamålet eller måhända ej alla längre tillämpas, så torde hjelpen böra sökas på andra håll, än genom stiftande af ett ytterligare antal lagar i samma ämne, helst en gammal men ej upphäfd lag, så framt den ej strider mot tidens åsigter och nationens anda, torde genom traditionen hos folket och genom den ofta skådade tillämpningen vid domstolarne, hafva vunnit större kraft och blifvit mera allmänt känd hos menige man, än hvad som med en nyligen beslutad lag kan blifva fallet.
Ett förnyande af dessa lagar, derom yrkande inom Utskottet blifvit framstäldt, skulle således vara utan ändamål och blott innebära ett erkännande af deras kraftlöshet, utan att anvisa medlet till det ondas afhjelparide.
Den första svårigheten för lagstiftaren möter genast vid bestämmandet af hvad som uti det allmänna lifvet bör såsom öfverträdelse af sabbatshelgden anses.
Flere af bestämmelserna derom i vår nuvarande lagstiftning äro af beskaffenhet, att blott högst få medlemmar af samhället lära anse dem längre kunna eller böra tillämpas, deraf ock inträffat, att antingen en sådan tillämpning af sig sjelf upphört, eller ock 6 Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 38. undantag, genom särskilda lagar, måst göras för just de trakter eller de tillfallen, som varit de ende, der någon sådan tillämpning kunnat ifrågakomma.
Mången samvetsöm person torde dock tveka att samtycka till ett upphäfvande af alla dessa stadgar, af fruktan, dels att ett sådant upphäfvande skulle af mången tydas såsom en uppmaning att göra hvad som nyss varit förbjudet, dels att den okunniga menigheten skulle genom ett sådant upphäfvande rubbas i sin öfvertygelse om vigten af sabbatens behöriga begående; men den största betänkligheten mot en sådan, jemväl inom Utskottet yrkad, åtgärd, lärer väl få hemtas från svårigheten att finna gränsen, dit ett sådant upphäfvande bör sträckas; en gräns, hvilken i vår tid, så upprörd af mångfaldiga, i detta afseende mer eller mindre stränga, sekters och trosbekännelsers på olika håll predikade läror, torde vara svårare att utfinna, än hvad någonsin tillförene hos oss varit fallet, och hvarom nya bestämmelser nu måhända skulle bidraga att från statskyrkan än ytterligare aflägsna mången aktningsvärd medlem.
De väckte motionerne och de muntliga anföranderne i ämnet, alla otvifvelaktigt utgångna från män med varmt religiöst sinne och brinnande nit för det rätta, rödja ock sinsemellan en ganska olika uppfattning om hvad som med rätta må anses innebära ett vanhelgande af sabbaten.
Om ock det medlande, som i Sverige eger rum emellan den stora strängheten, som vid sabbatsfirandet iakttages inom den Anglikanska kyrkan och den deruti rådande slapphet inom vissa- katholska länder, ingalunda må anses rättfärdigad genom det ofta hörda påståendet, att man i England och än mer i Skottland gått allt för långt i sina bemödanden härutinnan, så torde dock ej få förbises att olika seder, folklynnen och förhållanden samt äfven landets egendomliga beskaffenhet betinga olikheter, hvilka det svårligen lärer stå i mensklig magt att afhjelpa.
Medan man i Skottland kan låta jernbanorna stå obegagnade under söndagen, så torde i mången del af Sverige ett sådant stadgande omintetgöra möjligheten att vinna berörde kommunikationsmedel, genom hvilket hinder ej blott landets utveckling motverkades, utan måhända äfven en ej ringa del af befolkningen drefs att, i egenskap af forbönder eller skjutsande, tillbringa siri söndag på landsvägen.
Det är kändt att, medan i England de högre klasserna strängt ifra för sabbatens noggranna firande, så är deremot hos de lägre klasserna derstädes den öfvertygelse inrotad, att desse sednare klassers frihet härigenom obehörigen inskränkes; en öfvertygelse, hvilken för ett par år tillbaka, då man ville i London förneka den lägre klassen sådane söndags-nöjen, som hos oss anses fullt tillåtliga, framkallade fortsatta oordningar och blodiga uppträden, hvilka nödsakade till en tillfällig eftergift för arbetsklassens fordringar.
Men då sådane följder framkallats af dylika åtgärder i ett land, der redan förut sabbaten, i yttre måtto, firades allvarligt, och der laglydnaden är så inpräglad, att språket ej skiljer emellan att ej få göra en sak och att ej kunna göra densamma, huru mycket större motstånd, huru mycken större bitterhet skulle ej dessa åtgärder framkalla hos oss, der man vant sig vid större frihet i dessa hänseenden, och der böjelsen att motsätta sig de underordnade polis-myndigheternes åtgärder måhända ej är främmande för national-lynnet.
Ofta Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 38. 7 nog är det ju anmärkt och utrönt, att ett förbud just är det, som mest lockar till det, mot hvilket förbudet blifvit riktadt; och synnerligast torde detta vara fallet, då redan på förhand kändt är, att förbudet ej kan fullständigt vidmagthållas, samt öfvertygelsen om förbudets billighet och behöflighet ej heller är hos alla mognad.
Då Utskottet således, med fullt uppskattande af det nit för religionen, den ömhet för samhällets och dess medlemmars bästa, hvarom motionerne så nogsamt vittna, likväl, på nu anförda skäl, ej kan frångå den vid förra riksmötet uttalade åsigt, att det åsyftade höga ändamålet — sabbatens värdiga begående — ej kan genom lagar åstadkommas, utan fasthellre bör blifva en frukt af en ytterligare fullkomnad religions-undervisning, har Utskottet, som hyser den förhoppning att berörde undervisning skall fördelaktigt inverka, derest en början till afhjelpande af många anmärkta missförhållanden i Presternes stallning till församlingen och till hvarandra inbördes kommer att vid detta riksmöte ske, nu ansett sig, i anledning af de väckte motionerne, ej böra någon Rikets Ständers åtgärd tillstyrka.
Reservationer: Af Kontrakts-prosten P. J. Emanuelsson: »Då det icke kan anstå en kristlig stat, att gifva sina medlemmar efterdöme af sabbatsbrott och lagöfverträdelse, men detta nödvändigt måste ske, om dels trafik å Statens jernvägar tillåtes, dels trupper utan nödfall sammandragas å sön- och helgedagar, då, genom de å dessa dagar utgående jernvägs-tågen, en mängd af städernas befolkning lätt och hastigt kan förflytta sig långt ut på landsbygden och der genom sina nöjen störa sabbatsfriden, ja sjelfva Gudstjensten i de nära jernvägen belägna kyrkorna, hvarpå exempel icke saknas, då till dessa stadsboars förlustelse bättre och sämre krogar redan uppstått och säkert framdeles komma att uppstå vid stationerna, der landsbygdens på söndagarue lediga ungdom samlas till utsväfningar, då denna ungdom äfven på ångvagnarne lätt kan förflytta sig till städerna och blottställas för de frestelser, som der i så ymnigt mått förekomma, och då ändtligen den vinst, som Staten kan hemta af söndagsresorrla, icke i någon mån kan ersätta förlusten af så många medborgares gudsfruktan och sedlighet, så måste jag reservera mig mot Utskottets beslut, under yrkande: att Riksens Ständer, genom underdånig skrifvelse, måtte hos Kongl.
Maj:t anhålla, att all trafik å Statens jernbanor måtte på sön- och helgedagar varda förbjuden, äfvensom att, så vidt ske kan, inga trupper måtte å sådane dagar sammandragas.
Och finner jag så mycket större skäl till detta yrkande, som ingen enskild medborgares rätt derigenom förnärmas.» Häruti instämde Prosten Modigh och Prosten Lundholm. 8 Allm.
Hest. och Ekon.-Vtskotlets Betänkande N:o 38.
Af Kontrakts-prosten J. R.
Falck: »Jag liar icke kunnat dela hvarken det be slut, rörande sabbatslagarne, deri Utskottet stannat, ej heller den motivering detsamma derföre lagdt till grund.
Detta är icke stället, att söka utreda sabbatsbudets vigt och omfång.
Derom lära sannolikt de Hesta dock vara öfverens, att man ej bör hindra dem, som vilja hålla dagen helig, ej heller kasta frestelser i deras väg, som annars möjligen skolat göra det.
Men båda delarne synas mig, på ett mycket eftertänkligt sätt, ske, såväl genom de å denna dag allmänt förekommande ångbåts- och jernvägsfärder, som genom hvad understundom inträffat, att truppers samling för marcher och möten blifvit utsatt, någon gång på kristenhetens största högtider, och icke så sällan på söndagen.
Väl har det stundom lyckats att i enskild väg afhjelpa de svåraste olägenheterna häraf, och det är sannolikt, att sådant framgent här och der skall kunna med framgång försökas.
Men saken har utan tvifvel allt för stor betydelse, att lemnäs åt dessa enstaka bemödanden, och faran vexer i bredd med kommunikationsmedlen.
Att vänta hjelpen af «en frommare tidsanda och mera utvecklade sedlighetsbegrepp», synes mig föga lefvande; liksom jag ej vågar bygga mycket hopp på en vana, af hvilken man väntar, att den skall tröttna vid antydda sabbats-missbruk på samma gång man gör allt att dervid fasthålla henne.
Det är af dessa skäl jag ansett det HögloHiga Utskottet ej hafva bort, så som skett, lemna de ädle motionärernes andragande utan afseende.
Jag har ej dermed åsyftat någon åtgärd, hvarigenom den enskildes frihet skulle förnärmas, ännu mindre någon tvingas till gudsfruktan, eller stadganden inledas, omöjliga att vidmagthålla eller inför det allmänna vettets domstol försvara.
Väl skulle det måhända varit önskvärdt, om hela söndagen kunde från ofvan antydda resor och färder befrias, på sätt en högt aklad minoritet inom Utskottet äfven yrkat; men derest detta skulle möta alltför många betänkligheter, så kunna sådana, af någon betydenhet, svårligen deremot finnas, att gudstjenst-timmarne fredas från dessa söndagligen återkommande emigrationer med hvad derutaf följer.
Det behöfves dertill ingen ny lagstiftning, utan endast att Kongl. Maj:t täckes uttryckligen förklara, att M. B. lil: 8, hvarigenom alla resor till lands eller vatten förbjudas, innan Gudstjenst är ändad, skall på oftanämnda förhållanden ovilkorligen tillämpas, och derjemte, behagar omgärda förbudet med straffbestämmelser mägtigare än de närvarande att förskaffa det aktning.
Och det är till framkallande af ett sådant nådigt beslut jag ansett det vara Riks-Stånden värdigt, att i denna fråga till en början uppträda.