Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Märken, Han tigger fred af er, som re'n han har Uti sitt våld; ty veten, ej för oss Fins räddning mer!
(Bifallsrop från en del af folket.)
DEMOSTHENES.
Du ljuger, niding!
Än finnas män, som sig ej låta fånga Utaf din guldbesmidda tunga.
Upp, I männer alla, upp till strid!
Till strid!
Se'n hur derborta ifrån Parthenon Oss Pallas vinkar med sitt spjut.
Låt ej Förgäfves henne varna.
Höga dotter Af Zeus, o! skåda till ditt eget folk Och skydda än från fall din helga stad
Som aldrig än af fiender har egts!
(Bifallsrop från en annan del af folket.) AISCHINES.
Athena hör ej galnes galna böner.
38 ---- DEMOSTHENES.
Må Zeus förbanna dig, förrädare!
Till tack för allt mitt nit för fosterlandet.
Att störta det uti barbarisk träldom.
En kung är bättre än tyranner tio.
Din kung går upp mot hundrade tyranner.
Ett herrskarsnille är han ock förvisso.
Då skall han veta släcka frihetsgnistan.
Dertill är han hellen förmycket.
Begagna icke detta ord hellen
Om honom som dock är och blir barbar
I allan evighet!
Men säg, hur vågar
Du här så fräckt den skurkens talan föra, Som är ditt lands afgjorde fiende?
Och huru kunnen I, medborgare, Så tåligt lida dennes snöda tal, Som vågar här på Agoran offentligt Beprisa er och allas fiende?
Han kan ju aldrig öppna på sin tandgård, Om ej Philippos' namn skall springa ut!
Se der din framtid, Hellas, Infattad i ett enda ord!
39 ---- Den grundsten, uppå hvilken du skall bygga
På nytt din fallna storhet upp!
Ty han, Philippos, är af Gudarne visst sänd
Att uti denna svåra tid oss rädda, Då afund, split och ränker skilt de stater, Som språk, natur och seder ämnat knyta Till ett förbund, nog mäktigt till ett värn
För hafomflutna Hellas.
-- Ja, inunder Hans skepter skall Athenai åter blomstra, Ånyo skola skaldens sånger klinga
Och gudabilder, förr ej skådade, Ur mästarhänder träda fram i ljuset; Och Perikles skall åter lefva upp
I honom och hans höga anda gjutas Utöfver detta nyingångna skede, Som uti tideböckerna skall nämnas:
Athenais ärorika tid.
Då skola Uti en framtid andra slägten fira Athenais pånyttfödelse med offer, Och ynglingar och gubbar, festligt prydda
Med heliga olivekransar, tåga Till Parthenon och under dans och sånger En snöhvit peplos utaf phrygisk ull Åt egisbärerskan Athena Polias Till minne skänka hvar olympiad
Utaf den stora dag, då Makedonien Åt Hellas räckte handen till dess räddning.
(Större delen af folket uttrycker sitt bifall till Aischines' tal med jubelrop.
Några uttrycka sitt ogillande.
Tumult.)
Och låtom oss nu gå till Prytaneion Att bedja statens styresmän betänka, Hur oundgängeligt det är att nu Få fred med Makedonien.
(De ämna gå.)
Vid Zeus, Allherrskaren, det får ej ske!
I männer
40 ---- Utaf Athenai, tänken än en gång
På hvad
I ämnen taga eder för!
I hören ej min röst, I rusen ändå Emot förderfvets afgrund.
Stormen!
I viljen ej! Nåväl, då skall jag rycka Förbannelsen ifrån din himlaborg, O Zeus, ,och slunga öfver detta folk Som glömskt har blifvit af allt rätt och heligt.
Förbannad vare den som här ej stannar Och väpnar sig till fosterlandets värn!
Må honom aldrig mer förunnas nåd
Att medelst bön och offer sona Gudar.
Må ej hans åkrar några skördar bära, Ej vin hans vingård gifva.
Må hans maka Ej njuta moderskänslans höga fröjd, Och må han sist kring jordens vida krets Af Kererna bli jagad utan ro, Tills på en öde strand han döden dör, Att ej hans ben af menskor täckas må Med mull, och fredlös skall han irra kring
På Stygens strand, att der ett osällt lif I evighet han föra må!
(Aischines och den större delen af folket har gått.)
NÅGRA AF FOLKET.
Hör blott, Hvad fasans domar han förkunnar oss!
Athenare, som ännu egen qvar
En gnista mod, gån ut i staden I Och samlen alla männer, unga, gamla, Och manen dem att fatta sina vapen!
Anställen offer sen till Gudarne Och bedjen dem om nådigt hägn i striden, Som skall i morgon kämpas ut på Pnyx Om Hellas' framtidsöde.
Och till dess Jag önskar eder hjertligt:
»lefven väl!» _______
41 ----
Pnyx.
HERMIONE (till Kriton).
Nej, fader, låt mig stanna här en stund Och njuta af den friska aftonluften.
Du vet hur denna platsen är mig kär, Och ingen klandrar Kritons dotter derför
Att hon är ensam ute denna timme.
Det går ej an att bryta gamla seder, Det vet du ju, min dotter.
En gång dem vant dervid.
Men då jag KRITON.
Din hurtighet
Dig bringar väl till slut i någon fara.
Nåväl, du skall få blifva qvar en stund; Men dröj ej alltför länge.
Jag kommer genast efter.
Nej, min far.
Nu farväl!
(Kriton går.)
En herrlig afton!
Se, här ligger nu Athenas stolta stad, så rik, så skön, Liksom en snäcka kastad upp på stranden, Infattad i Kephissos' silfvervågor, Än smygande emellan gröna ängar,
42 ---- Än döljande sig i olivelunden, Tills ändtligt den i hafvet störtar ned.
Hvad helig tystnad!
Sorlet blott från staden
Sig låter höra då och då likt stormen, Som än ej varsnad hörs i fjerran växa, Först som en stilla susning, fruktansvärd Uti sitt lugn.
Se'n ökas han, tills haf Och jord och luft i ett nu blandas hop
I envig mot hvarandra.
O, mitt hjerta Af sorg vill brista, då jag tänker på, Att snart af all den herrlighet jag skådar
Ej något återstår, som vittne bär
Om huru stort och skönt mitt fosterland
En gång i tiden varit.
KALLIMAKOS (inkommer).
Så sent, Hermione!
Du här HERMIONE.
Du vet, jag älskar
Att här från Pnyx betrakta solens nedgång
I hafvet.
Men du kom just lägligt hit; Jag har så länge sökt att få dig träffa.
Hvad har du då för vigtigt att mig säga?
Jag gissar att vårt bröllop ligger dig Om hjertat, då snart bröllopsmånaden Till ända gått.
Hvem tänker väl på slikt
I dessa dagar, så af oro fylda!
Kallimakos, du vet, ditt fosterland
I fara är; har du väl tänkt på dess Försvar?
43 ---- KALLIMAKOS.
Hvad bryr dig detta?
Sköt du blott Din slända, och åt männen lemna krigets Högst otacksamma värf. HERMIONE.
O Gudar, nyss
Jag trodde ej min faders ord -- må det Förlåtas mig.
Men säg: det är då sant, Du tänker sitta hemma uti vrån Vid härden, när i striden dina landsmän Uppoffra, sina lif?
Jag vill ej spilla Det lif som tillhör dig uti en kamp, Hvars utgång väl vi veta.
Hellas' öde Är lagdt i höge Gudars knän.
Men då det här i dag beslutet blef Att fatta vapnen mot barbarerna, Vann saken sådan ytterst ringa genklang
Hos menigheten, som till större delen Är nog förnuftig att sig sluta till Philippos, att en ringa skara blott
Sig samlat för att gå en säker död
Tillmötes och -- så mena de -- åt Hellas Dess ära rädda om ej något annat.
Du vet, min fader nekat dig min hand Uti ett ögonblick af öfverilning, Då du hans vrede retat upp.
44 ---- Han är en man som står vid sina ord; Dock fins för dig ett sätt att blidka honom.
Att låta slå ihjäl mig, menar du?
Om så är Gudars vilja, må det ske!
Då skall ditt namn ofläckadt lefva.
Ja, Rätt mången skall din lott afundas dig Att ha fått stupa för ditt fosterland, Och vid din graf jag gjuta skall en tår Af sorg och saknad öfver den jag älskat, Af glädje och af stolthet öfver den Som högre skattade sitt Hellas' ära
Än smekningar utaf en stackars flicka.
Men skulle Gudarne beskära dig Att lefva öfver segerns sälla dag, Då kan min fader icke längre neka
Att ge min hand åt dig, den unge hjelten.
Hermione, vill du uppmana mig Att kasta bort det lif, som dig tillhör?
Och hvad nu faran för vårt fosterland Beträffar, tror jag att hon vuxit har Uti ditt lilla hufvud blott till så Orimlig höjd... HERMIONE (med ingifvelse).
Tror du ej mig, Så tro de höge Gudars vink.
Se, Hur solen blodröd ned i hafvet går Bak Salamis, som fjerran uti vester Med ethern smälter samman till en rand.
Se, himlen uti lågor står och Phoibos, Guldlockig Gud, brandfacklan kastar ut, Som tända skall det stora offret, Hellas,
45 ---- Att blidka stränge Gudar, som förtörnats
Att se hur Hellas' folk, de eviges Utvalde gunstlingar, sin frihet sälja.
Nu sköt han sista gyllne pilen ut Emot egiden som Athena bär Uti sin hand der på Akropolis.
Se, hur Gorgonerhufvudet förfärligt Emot den vrider sina bistra drag
Och skakar ormarne kring hufvudet!
Nu Hellas' sol gick ned -- i blod.
Jag anar hvad nu följa skall.
Ser du I norr den svarta fläcken?
Snabbt nu stiger
Han upp, han blir ett moln, det växer till Och släcker stjernorna hvar efter annan.
Snart ligger hela staden uti mörker.
Det är barbaren som sig störtar ned Från bergen nordanfrån och med sin natt Betäcker Hellas' sköna land och släcker
Det ljus, som från dess härd i sekler spridts Till fjerrbelägna folk.
Men vid dess fall, Då det går upp i lågor, gnistor kastar
Det rundt kring jordens krets och väcker upp
Till nytt lif slägten, som ännu ej njutit
Den helga flamman, som Prometheus stal Från höge Gudar.
Än i sena åldrar
Ditt lof skall ljuda i hyperboreers Och aithiopers länder.
Med beundran Man än skall blicka hän till Hellas' strand, Der bildningsgåfvan sett sin morgon gry.
Du drömmer, goda flicka.
Ja, kanhända.
Men nu jag vakna vill, ty Hellas får Ej falla än.
Åtminstone med ära
46 ---- Det falla skall.
Hvar är ditt svärd?
Hvad ser Jag väl?
Du glår ju klädd som en barbar, Med usel grannlåt prydd.
Blygs du då för
Den enkla drägt som dina fäder buro?
Men lugna dina känslors vilda svall.
Jag än ej fått dig.säga mina planer.
Så hör mig då!
Ditt sista ord!
Välan, jag höra vill KALLIMAKOS.
Du hörde nyss att folket Beslutit har, dåraktigt nog, att spilla Uti en fåfäng strid båd' hus och lif.
Nåväl, låt dem det göra som deri Sin fördel finna; jag det icke gör.
Jag skattar alltför högt den lyckan att Dig ega för att nu den kasta undan.
Derfor slå bort de galna tankarne
Som nyss ditt hufvud gripit.
Du skall se, Här blir för Hellas blott en nyttig hvälfning.
Först blir det strid, det är ju helt naturligt; Se'n få vi oss en kung, som väl behöfves, Och så är åter frid och lugn i staten.
Vi kunna ju inunder tiden både
Oss hålla undan stridens alla faror Och fria oss ifrån en hårdsint fader, Som är nog grym att vägra vår förening.
Hör mig, Hermione!
Mig följer du Till Elis, der jag skaffat oss ett hem, Så fridfullt.
Re'n galejan länge nog Har ryckt på kedjan att få lägga ut
Från stranden och dig föra bort, när striden
47 ---- I lågor flammat upp.
Nu är den stunden
Ju kommen, och jag allt i ordning stält.
När rosenfärgad
Äos stiger upp Ur hafvets svala sköte, spänna vi De hvita seglen och bege oss af Bort till Korinthos' rika nejder.
Der Vi dröja, tills den kära gladan åter Förkunnar vårens ankomst.
Då vi styra Ånyo ut till hafs och slå oss ned Uti vårt nya hem invid Alpheios, Der han med hafvet blandar sina vågor, Och sedan långt från stridens dån och buller Vi lefva lyckliga uti vår kärlek
Och glömma allt, som glädjen störa kan.
Tänk dig, Hermione, vid hafvets strand, Omsusade af ljumma vestanvindar, I skuggan utaf poppel och cypress, På marken, doftande af anemoner, Vi hvila trötta lemmarne och lyssna
I sommarqvällen till cikadans sång, Tills nattens skuggor mana oss till sömn Och rycka bägarn ur den trötta handen.
HERMIONE (drömmande).
Och se'n, när kalla vintern stängt oss in
Och svanorna sin sorgesång oss sjungit, Då tälja vi vid brasan utaf cedern, Den välluktsrika, sagorna för barnen
Om store hjeltar som vid Troja kämpat Och lära dem Aisopos' fabler tolka.
O hvilket herrligt lif!
Du följer med?
HERMIONE (liksom uppvaknande).
En drömbild blott det var som hotade Ett ögonblick att snärja in mig i
48 ---- Sin trollkrets.
Var det du, Kallimakos, Som nyss till mig här talte?
Gå då bort Från mina ögon!
Du, Kallimakos, Dig kallar den skönt stridande och vill Helt fegt fly bort och locka mig att lemna
Eu stackars fader i sin ensamhet.
O neslighet!
Förlåt mig för min kärlek!
Befläcka ej ett sådant heligt namn
Med dina snöda läppar.
Min goda flicka.
Men du rasar, HERMIONE.
Säg ej mera »min», Ty blott en man jag skänka vill min kärlek, Ej dig, eländige!
Du skymfar mig.
Så gör man mot sin fiende, och det Du är, då du ditt land vill sälja bort.
Det kommer folk hitåt.
Dröj här en stund, Så skall jag visa dem en värdig son Utaf det land som bär det största stamträd Af ärorika namn!
Du går din väg!
Philippos' guld ej kunnat qväfva blygseln; Det fins då qvar ännu ett spår utaf Den själens adel som du ärft af fädren?
O, lyssna då till hjertats ädla stämma!
49 ---- Han går ändå sin väg.
Nåväl, tag med Din kärlek, som du en gång skänkte mig.
Jag ger dig den tillbaka.
(Kallimakps går.
Hermione går in i en portik.
Demagogen och tvenne borgare inkomma.)
Nå, mäster Kreon, vi fick inte höra Ditt vackra tal i går på Agoran.
Ja, ni må tro, det var en stor förlust
För er, som jemt trakterens blott med prat
Om onda tider och om usla seder Af den der skräflaren Demosthenes, Som tror sig ega rättighet att skälla
På folk för att han fått en smula bildning
Och är af bättre slägt, förstås.
Men, ser ni, I dag så blir det jag som sjunger ut Då frågan blir om val utaf befälet.
Jag vet, Demosthenes är angelägen Att vinna högsta makten här i kriget, Men det ska' jag nog säga stopp för.
Inte duger han Att vara general för han kan prata; Men säg mig, hvarför har du inte förr Trädt upp emot den oförskämda karlen?
Nej, ser ni, jag har varit så belupen
Med folk som gjort beställningar
Till kriget, att min väfstol surrat på Båd' natt och dag, och det är inte godt Att skrifva vackra tal i bråda rappet; Men fast man är en fattig väfvare, Så skall man väl ett ord ha med i laget.
50 ---- FÖRSTA BORGAREN.
Vi fattiga ha länge nog fått stryka
På foten för det der förnäma folket, Men nu när nöden klämmer till, då ska'
Vi passa på och visa dem att det Ändå är vi -- vi folket -- som ha makten, Och utan oss bli allt de rika bet.
Stå på dig dugtigt, mäster väfvare.
Der kommer just
Demosthenes hitåt Med hela skaran som han skramlat hop.
(Demosthenes inkommer jemte Kriton och Alkinoos samt en folkhop.)
DEMAGOGEN (talar).
Athenais vidtberömda folk!
Om ordet
Jag ber i allra största ödmjukhet, Fastän en man förutan någon bildning, Och bugar mig ännu en gång for er, Som städse ha'n med öfverseende Ert öra lånat till ett välment ord.
I viljen nu ha krig.
Nåväl, det är Allt i sin ordning; men ha'n
I betänkt Att utan skickliga befäl är allt Förgäfves?
Det är sant, här fins tillräckligt Af sökande; men jag är rädd, I låten Helt obetänksamt narra er att välja En man, söm visserligen har meriter, Men dock af sina år är alltför mycket Betyngd, att han ett sådant vigtigt värf Med raskhet skulle föra ut.
Och än En sak: nu är vårt land i högsta faran; Alltså blir äran af dess räddning större Än någonsin förut.
Begagnen nu Ett dyrbart ögonblick och visen, att Athenais vidtberömda, men nog länge Föraktade befolkning sjelf kan reda
51 ---- Sig ur en fara utan att behöfva Utaf de högförnäma tigga hjelp, Och väljen derför någon som I ansen Mest lämplig utaf folkets män, jag menar En man, som dertill bäst
I ansen lämplig
Och hvars förmåga väl
I kännen till.
(Folket sorlar bifall.) DEMOSTHENES.
Det är en vigtig stund, Då vi ha samlats hit för sista gången Att rådslå om en angelägenhet som rör Vår hela framtid.
Hären står i ordning
Att rycka ut och väntar blott att få En höfvidsman.
Derföre är ej tid Att tvista om den frågan, hvem som skall Ta Hellas' öde i sin hand, och nu Jag tar mig frihet föreslå en man, Som säkert skall er synas passande.
I kännen honom väl.
Han är en man Af folket först och främst, och det är redan En sak af ganska stor förtjenst i dessa Så svåra tider, då Athenais folk Har blifvit satt tillbaka, att det ej Förunnats söla sig i samma laster Som de förnäma.
Vidare, han är
En patriot som få, han håller tal Af nit, så glödande som Phoibos' pilar, I hvarje gathörn, der han träffar på En sysslolös och. nyhetslysten skara, Och han riskerar också för sin sak
Att bli beskrattad, och det är ju alltid Ett vackert drag att offra sig för sin Idé och bli martyr för folkets sak -- Så ha ju alla stora män fått lida.
Och nu -- det bästa utaf allt, I vänner -- Han saknar bildning!
Bildning, detta onda,
52 ---- Som sätter upp ett skrank emellan folk, Som födas lika usla hit till verlden
Och en gång sedan måste färdas hädan
På lika satt!
Än mer, han är så blygsam, Att han sin råhet kännes vid.
I ha'n
Ju hört hur han plär börja sina tal: »Jag är en stackars man som saknar bildning.» O, hvilket drag af manlighet och styrka
Att våga blanda sig i angelägenheter, Som man ej fattar ens det minsta grand, Med fara att bli ömkad för sin råhet, Allt för det ädla folkets höga sak, Så mycket mer som mannen uti fråga
Kan skryta med en högst ovanlig grad Af råhet!
Deremot besitter han En icke vanlig praktisk duglighet.
Han drifver här i stan ett aktadt handtverk, Som visserligen icke bär sig bra
I dessa tider, då man heldre köper Från Mindre Asien och Korinthos, mantlar Af uselt tyg och får betala dubbelt
Mot hvad de kosta här i stan.
Det vore En småsak dock, om mannen uti fråga Ej leddes af sitt ädla nit för staten; Ty mycken tid går bort vid skrifvandet
Af dessa frihetsvarma tal han håller.
Alltså har han sig gjort förtjent af staten Igenom dessa stora offer af Sin dyra tid.
Han bör alltså bli vald.
Det är visst sant, hans rygg har kroknat något Vid detta stillasittande i väfstoln, Men hvad gör det?
En polemark behöfver
Ej vara rak i ryggen, blott han eger Förmågan att på folket hålla styr, Och det kan säkert nog vår mäster Kleon -- Ty så är denna ädla mannens namn.
53 ---- I skullen se, med hvilken sällspord raskhet
Han pryglar sina lärlingar derhemma.
En elak tunga skulle vilja påstå, Att mäster Kreon hyllar despotismen; Men annat vittna ju hans alla tal.
Jag anser nu, att dessa hans förtjenster
Tillräckligt tala för hans kompetens Till polemark för hären, och jag beder Er alla enigt välja på den mannen, Hvars öfverlägsna snille blir vår räddning.
(Folket blir villrådigt.)
Der hören I, athenske borgare, På hvilket giftigt sätt den uslingen
Kan stjäla hedern af en stackare; Och sådant liden
I hvarenda dag Och låten eder luras af hans skräfvel.
I ej hans mening med sitt tal Och sina lömska smädelser mot mig?
Han sjelf vill ha befälet, det är saken.
Men jag vill hoppas, att I icke skänken Åt honom denna hedersplats, åt honom Som samvetslöst ur vägen stöter alla Blott för att sjelf gå fram sin väg.
I hörden, Hur han oss hånade för det vi sakna
Den bildning han haft råd att skaffa sig.
Förlåten, att jag faller uti talet, Men tiden hastar oss förbi förgäfves, Och för att göre slutet kort på saken
Så ber jag eder hylla mäster Kreon På stället till vår polemark.
Hell Kreon!
54 ---- DEMAGOGEN.
Hören mig, athenske män!
Hell Kreon, vår befriare!
Ett missförstånd helt visst det är; ty ej
Har jag för egen del sökt denna plats.
Jag har ju aldrig varit uti krig.
DEMOSTHENES (öfverröstar honom).
Hell Kreon, Hellas-härens polemark!
(Större delen af folket går, förande Kreon med sig i triumf.)
Du spelar högt, Demosthenes.
Men när ej annat återstår än stupa, Så går det lika bra, om hären ledes Utaf en åsna eller af ett lejon.
Jag gör så.
Har det då gått derhän, att du också Förtviflar om en lycklig utgång?
För dig jag tillstår det, min gamle vän, Här fins för Hellas ingen räddning mer.
O, jag ville gråta Invid ditt trogna bröst att lindra smärtan Af denna fasansfulla tanke:
Hellas Är icke mer.
Men nej, jag får ej klaga; Ty fastän Hellas ej kan räddas, skall Ändå dess ära lika oförvansklig Stå qvar.
I ledet skall jag stå och lära Mitt folk att stupa gladt till sista man.
55 ---- KRITON.
O tala icke så, Demosthenes!
Än är väl icke slut med allt vårt hopp.
Du ser väl sjelf, hur liknöjdhet och feghet Å ena sidan herrska och å andra En gruflig råhet, parad hop med afund, Som slår med blindhet viljans goda mening.
Till råga på eländet har jag nyss Utaf harmosten Kleobulos fått Det budskap, att ej Sparta skickar hjelp, Då ej Athenai ändå räddas kan.
Derför, min goda Kriton, fyll din pligt
Den sista gången kanske här i lifvet; Invig åt Hades denna skaras lif, Som vill i striden gifva dem till offer
Åt fosterlandets ära.
Ack, det är En sorglig pligt, men skön ändock.
Ty vet, Jag har i dag fått svar af offerdjuren, Att uti döden oss odödligheten Skall följa i vårt sista företag.
Och derför träden fram, I ynglingar, Som re'n bekransat er till offret.
(En skara festligt klädda och bekransade ynglingar träder fram.
Kriton lyfter händerna mot himlen och fortfar:)
Fader Kronion, du som menskors öden styr, Du, moder Gaia, och du, Helios, Som allting ser, I underjordiske, Som döma skolen alla hädangångne, O, varen vittnen I till det förbund, Som dessa ädla ynglingar i dag
56 ---- Med herrskaren Aidoneus hafva slutit
Att innan nästa solnedgång ha skänkt Hvaren sitt lif åt honom!
Hören det, I Gudar alla!
Nu, Alkinoos, Låt din paian dem gifva mod och lust, Att de med glädtigt mod må gå till döden, Som ginge de till älskarinnans möte!
Freden och trefnaden herrskade nyss i våra bygder; Skördarnes gulnade, ax vaggade sakta för vind.
Vinrankan lutade re'n emot jorden de mustfylda klasar, Väntande odlarens knif, fyllande rikligt hans hopp.
Då kom den stridslystne Ares och blåste i koppartrumpeten, Väckte det vilda krig, fylde vårt sinne med skräck.
Snart ligger landtmannens gröda förtrampad af stridshingstens hofvar; Makan slits från sin man -- barnet ur moderligt sköt.
Gudarnes vilja så är; då ej höfves oss klaga och knota.
Fyllen då endast er pligt, striden som männer och dön.
Derföre, ynglingar, sägen farväl till er hembygd, den kära, Och för den sista gång famnen den älskade mö.
Aldrig I mer skåden röken från hyddorna hvirfla mot ethern, Helsände fjerran ifrån honom som vändt till sitt hem.
Tågen mot fienden djerft och skyn ej att fälla de främste, Och till likbår enhvar bruke sin jernskodda sköld.
Lycklige I, som till Hades fån gå de förste af alla; Styggelsen slippen
I se, fasorna lemnen I qvar.
Hell er, som ren i er ungdom odödligheten fått vinna; Ty fastän döden i dön, lefven I evigt ändå.
(Alla aftåga, under det qvinnor och barn vinka dem afsked.)
57 ---- HERMIONE (träder fram ur portiken].
O, gråt mitt hjerta!
Ingen hör din klagan.
Hvad sorglig syn jag fått bevittna här!
De ädlaste af Hellas' ynglingar, Bekransade och redo att sig offra Åt detta grymma rofdjur, som re'n hotar, Att sluka upp vårt kära, sköna Hellas.
Hur gladt, hur trotsigt de nyss firade
Sin egen likbegängelse -- och nu De gå att sjelfva svepa sina lik.
O ve, hvem skall väl gräfva eder grafvar, När
I för fienden ha'n stupat alla?
Hvem skall obolen sätta
I er mun Till färjlön öfver Stygens svarta bölja?
Ej skall med phrygisk flöjt ert liktåg följas; Er sorgmusik blir korpars hesa skrän.
O ve, hvad gruflig lott er förestår!
Och ej en skymt af hopp att eder rädda Fins qvar.
Re'n flämta eldarne derborta
På bergen och med sina röda flammor Belysa Parthenon.
I morgon kanske
Skall sjelf du gå i lågor upp och lysa
På fiendernas väg, då de sitt intåg
I staden hålla, och du sjelf, Athena, Skall gömmas under dess kolonners grus.
Det kan ej vara så din vilja, Du gudaborna jungfru!
Ej du vill Se _ hur din egen stad i gruset störtas
Af denne skändlige barbarens hand?
I Gudar, han I ej tillräcklig magt
Att krossa denne endes öfvermod?
Och skola menskor mördas, städer sköflas?
Skall man för hans skull tvinga hop till strid Två folk som intet gjort hvarann för när?
58 ---- O, att jag vore man, att mina senor Fått denna samma. styrka som mitt sinne!
Då skulle snart vår jord befrias från Det odjur, som nu för sin ärelystnad
Uppoffrar allt och öfvar nesligt våld.
Men han är ju en dödlig blott som jag
Och hvarje annan mensklig varelse.
Är ej hans hjerta utaf kött och blod?
Är ej hans lifstråd lika svag som andras?
Då kan den skäras af helt lätt Med detta lilla ting som kallas dolk.
En herrlig tanke!
Han skall dö, ja dö!
Och Hellas skall bli räddadt.
Höge Gudar, Hvi gåfven I mig icke förr den tanken?
Hvad skall min far dock säga?
Ej han vill Att jag min hand befläckar med ett lönnmord Och störtar mig i alla krigets faror.
Förlåten dock, I Gudar, om min fader Jag gör emot, då jag ett högre mål Fullfölja vill.
Och nu i natt jag måste På väg mig ge att hinna upp tyrannen, Förrän han utfört har sitt snöda dåd.
Jag kan ej säga ett farväl till honom
Som har mig lifvet gifvit.
Om han ej ser sitt barn i verlden mer, Så har hans ålderdom den trösten vunnit, Att han har fostrat Hellas' räddarinna.
Och nu, I Gudar, leden rätt min stig, Att krigets brand i skurkens blod må släckas!
59 ----
Vid Chaironea.
I fonden Herakles' tempel. -- Till venster en källa vid hvilken Kriton sitter förklädd till makedonisk soldat. -- Natt.
HERMIONE (inkommer med en vattenkruka på hufvudet, åtföljd af en slaf).
Här är då källan, som du talte om.
Nu kan du lemna mig; jag skall nog sjelf Min väg tillbaka finna Hvem är det, Som här så sent sin hvila tager?