Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru således, vid det brukliga ärsombytel med åkerjorden, behofvet af mellanstängsel, dä en bys besådda åkergärdc gränsade till on annans trädesgärde, var ömsesidigt, enär det träffade den ena byn det ena äret och den andra byn det andra, beräknades likväl stängseln i början blott för ett enda är och borttogs sedan grodan blifvit inbergad, och' landbo var då enligt lag berättigad att-vid afflyttning taga gärdesgård med sig.
I längden kunde man likväl ej undgå att inse, det en varaktigare inrättad hägnad, sorn kunde begagnas i flera år, medförde större förmån, och att det var lättare ”för hvardera byn alt underhålla den stående hägnaden, än alt hvartannat är uppföra hela stängseln ånyo.
Så uppstod öfverenskommelse att gemensamt underhålla stängseln, och det var af de förut bestående förhållandena en gifven följd, att hvardera byn hade fika nytta deraf
Och att den således skulle i hägnaden taga lika del.
Af den härutinnan till häfd blifna vanan fick stängsel-vitsordet sitt upphof, och det blef en i lag bestämd rättighet att fordra grannens deltagande i stängsel, hvars ömsesidiga nytta lagstiftaren förutsatt såsom gifven.» »Den gemensamma nyttan är allisa yttersta grunden för hägnadsskyldigheten; men om nu det lärer vara otvifvelaktig!, att hvad som var nyttigt pä en lid, kan, under andra förhållanden, vara onyttigt på en annan, följer häraf, att, om ådagaläggas kan, att hägnadsskyldigheten nu på åtskilliga orter, långt ifrån att medföra nytta, i många hänseenden har en ganska menlig inverkan, ifrågavarande skyldighet der bör upphäfvas, sedan grunden lör dess uppkomst upphört att vara till.» »Det bör således utredas^ huruvida stängselbesväret kan anses vara för landet gagnelig! eller skadligt, dervid torde böra tagas i öfvervägande hägnadsskyldighelens inverkan så väl på skogshushållningen i Riket, som ock pä jordbruket oöh boskapsskötseln samt landels förkofran i allmänhet.» 14 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 24.
»I fråga om denna inverkan på skogshushållningen kan omdömet icke vara mer än ett, eller att denna inverkan varit menlig.» »Molionärerne i ämnet hafva mer och mindre fullständigt utredt detta förhållande.» »Herr Hasselrot yttrar, att i delta afseende ej erfordrades annan bevisning, än att vädja till besinning af den gräsliga förödelse, som ligger i unga träds nedhuggande till slör och hvilken omätlig egendom härigenom för framliden går förlorad.
Om, säger han, endast hvar hundrade af de störar, som nedruttna i våra gärdesgårdar, finge uppväxa till moget träd, skulle detta redan medföra national-rikedom.» »Herr Friherre Raab har beräknat, att, om ett hemmans yttergränser utgjorde en mils sträcka, så skulle, för uppförande af hägnad deri, endast till stäfver eller stör, hvartill lagas unga och vackra träd, åtgå omkring 20,000 stammar, och som skiljelinierna emellan de särskilda hemmansdolarne och emellan dessas särskilda egor voro än längre, erfordrade endast ett hemman mer än dubbla antalet stammar, utom allt annat virke.» »Att med någon visshet kunna beräkna den förödelse, hägnaders uppförande och årliga underhåll medförer, lärer ej vara möjligt.
Det säkra är, att skadan och national-förlusten är stor och alt hushällningssältet är lika oklokt, som förstörande.
Delta sätt att freda sina egor kunde vara lämpligt och möjligt på sin tid.
Då bjarne ännu lågo oskiflade och hägnader endast behöfdes emellan dessas yttergränser, var skogsåtgången härtill mindre märkbar; men sedan genom laga skiften de gränser, som skola fredas, blifvit mångdubblade och skogarne äfven genom dessa skiften undergått stor förödelse, har den ödeläggelse, hägnadsbesväret medför, blifvit mera i -ögonen fallande, i samma mån som skogarne, glesnat, och då å de liesta orter i riket redan klagas öfver skogsbrist, synes den tid ej vara särdeles aflägse, då landet blir skoglöst, derest ej, medan tid är, en gräns sättes för det slöseri med landets dyrbaraste egendom, sorn nu eger rum.
Af hvilken vigt denna fråga är, torde lätt inses, då vi bebo ett land, der vintern herrskar under större delen af året, och som blir obeboeligt, om den skogsbrist, som redan förefinnes på många orter i riket, blir allmän; och torde det icke eller böra lemnäs oanmärkt, alt, enligt hvad vetenskapsmän utredt och erfarenheten visat, skogens utrotande menligt inverkar ej mindre pä klimat och nederbörd, än äfven på sjelfva vextlighelen, hvilken ej obetydligt nedsättes derigenom, att det skydd försvinner, som skogen lemnar.» »Hägnadsbesväret inverkar äfven menligt på jordbruket, boskaps-skötseln och landets förkofran i allmänhet.» »Den som känner att de gamla byarne egde milslånga yttergränser och att, efter dessas delning, nya gränser uppstått ej allenast emellan de särskilda delegarne, utan emellan dessas särskilda jordtegar, hvilka alla skola förses med stängsel, 'kan icke ha lemnat obemärkt den omätliga kostnad detta medförer, särdeles på slättbygden, der kostnaden för en skidgårds uppförande uppgår till 10 sk.
B:ko famnen, och der, i anseende till den förstörelse dylika hägnader äro underkastade af stormar, röta och a f tjufnad, man lärer kunna antaga att de behöfva omsättas öfverhufvud hvart sjette år.
Motionären har sökt utreda, hurusom en betydlig del af slättboens afkastning af jorden och en stor del af hans tid förspilles i och för hägnadernas underhåll, och att mångenstädes jordens afkastning knappt bär hägnadsbesväret.
Utan att kunna bedöma riktigheten af dessa beräkningar, torde det dock vara uppenbart, alt den kostnad och den tidsförlust hägnadsbesväret medförer, särdeles på slättbygd, der man på flera mils afstånd nödgas hemta stängsel-ämnet, måste vara ganska stor och tryckande, och att denna kostnad och detta arbete, användt på jordbruket, skulle bringa detsamma nu åsidosatta fördelar.» Lag- somt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltens Betänkande, N:o 24.
15 »Hägnaderna medföra äfven den olägenhet, att utmed dem samlas för åkerbruket skadliga snödrifvor, och, hvad ännu värre är, svara de icke alltid mot sitt ändamål, enär ,de ej sällan af okynne och skadebegär nedrifvas, dermed egofriden är tillspillogifven.
Och likväl, så stora dessa olägenheter än äro, återstår dock ännu en sida af ämnet, hvilken företer och innebär följder af ännu menligare inverkan, än alla de förut omnämnde.» »Stängselskyldighelen utgör nemligen i närvarande stund det väsendtligaste hindret för slätternas jordbruk, alt höja sig utur det förfall, hvaruti detsamma i allmänhet sig befinner.
Temligen allmänt inses det rättvist öfverklagade missförhållandet emellan åkerbruk och boskaps-skötsel, och behofvet alt pä en förbättrad och utvidgad ladugårds-skötsel grunda ett förbättradt åkerbruk.
Dertill fordras i första rummet, som man vet, odlandet af flerårige fodervexter.
Redan en sådan kulturs införande å den bättre åkerjorden erfordrar sitt förlag och medför sin tillfälliga uppoffring;- men denna nya kultur måste dessutom fredas, och för ali blifva fredad, är ingen annan utväg än alt hägna.
Ny utvidgad hägnad är åter på den skoglösa orten nästan overkställbar, och man finner häruti sjelfva stötestenen, till följe hvaraf en stor del af landets bördigaste, af naturen eljest gynnade landskap i denna stund förete ej blott ett stationärt, ulan, hvad värre är, eli sig årligen undergräfvande tvåskiftesbruk, då i stället å samma sträckor, under bättre ordnade egofrids-förhållanden, ett. för samtid och efterkommande mera båtande åkerbruks-system säkert redan skulle gjort sig gällande.» »Utan tvifvel har sednare tiders skiftes-verk varit ett af de mest afgörande och inflytelserika steg, som från lagstiftningens sida varit lagné till jordbrukets utveckling; men steget är, hvad slättbygden angår, ej mera än halft, så länge den genom skiftesåtgärden mångdubblade stängselskyldighelen på det > mest tryckande sätt der motverkar jordbrukarens åsyftade frihet att, oberoende af alla grannskaps-förhållanden, ordna och lyfta sin hushållning till ett bättre och mera vinstgifvande skick.
De olägenheter och kostnader, ett laga skifte medför, borde icke eller ökas genom skyldighet för delegarne alt kringgärda sina egor, en kostnad desto mindre gagnande, som pä många orter hela1 vinsten af ett laga skifte varit ökade hägnader.» »Då byarne lågo oskiftade voro deras egor delade i två gärden, af hvilka det ena besåddes och det andra lag i träde till gemensamt bete.
Byarne skiftades och hvarje delegare' skilj de sig nu icke allenast från sina grannar, ulan delade äfven sin jord på gamla viset i två lika delar, för alt vexelvis gagnas till gärde och träde med bete; och hela fördelen af skiftet blef således ökadi stängselbesvär.
Så länge man bibehåller denna indelning, hvilken möjliggöres och betingas af hägnaderna, kan ett rationell jordbruk icke uppstå.
Först när jordbrukaren nödgas taga vård om sina kreatur, genom vallning på stora områden och ljudring på mindre, så alt han kan å sina skiften begagna hvilket brukningssätt som helst, utan äfventyr att se sitt arbetes frukt förstörd genom ströftåg af kreatur, kunna de förhoppningar om eli förbättradt och väl ordnadt jordbruk, man fästat vid skiftes-stadgan, fullständigt uppfyllas.
Det svnes dessutom Utskotten vara klart, all eganderätten lill jord först då är i allo stadgad och i åtnjutande af full helgd, när upprättandet af särskilda försvars-anstalter ej mer utgör vilkor för laglig rätt till fred lör jorden och derå befintlig gröda emot fremmande kreatur.» »Dessa åsigter, om hägnadernas menliga inverkan på landets kultur, äro inga hugskott för dagen.
Härledda ur erfarenheten, delas de af landels mest upplysta jordbrukare, och vid de allmänna landlbruksmöten, som i sednare tider varit hällne, har denna vigtiga fråga utgjort ett ständigt återkommande öfyerläggningsämne.
Kommittéer hafva vid dessa möten blifvit sammansatta för att utreda frågan; och hafva desse kommilterade hufvudsakligen yttrat, alt den skyldighet, som lör närvarande åligger Sveriges 16 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 24. jordbrukare, att instänga sina egor, för att bereda sig fred mot andras kreatur, utgjorde ett af de svåraste bindren för jordbrukets förkofran bär i landet, en af de bördor, sorn mest tryckte jordbrukaren, förlamade hans arbetskrafter och inskränkte hans verkningsförmåga; och alt de störa kostnader, de kännbara uppoffringar1 och olägenheter, som skiftesverket medfört, icke kunde till fullo uppvägas af några deremot svarande förmåner, så länge den ifrågavarande skyldigheten fortfor; samt att denna skyldighet, med begagnande af det stängselmedel, som hos oss allmänneligen brukades, år från år förökade den skogsbrist, som redan i manga orter med så stort skäl öfverkiagas, — hvilka åsigter antagits såsom mötenas gemensamma mening.» »Af denna utredning lärer följa, att, då stängselskyldigheten endast bar sin grund i gemensam nytta, men ådagalagdt är, att denna skyldighet i allmänhet, långt ifrån att gagna, är för landet skadlig, hägnadsskyldigheten icke i allmänhet bör bibehållas, såsom skydd för ego-friden, och att denna följaktligen bör på annat sätt värnas.» »I fråga åter om detta sött torde någon tvekan icke uppslå att godkänna den af lagberedningen uttalade åsigt: »att den enda med en utbildad eganderätts och ett längre framskridet odlingstillstånds kraf förenliga grundsats för ego-fridens skyddande är den: att hvar och en skall om de hemdjur, han utsläpper, hålla sådan vård att de ej inkomma på annans egor.» »Denna grundsats är så enkel och rättsenlig och så ändamålsenlig, att den ej fordrar särdeles försvar, och den, sorn-.' med åsidosättande af förut fattade meningar, vill och kan afväga rättvisans och nyttans fordringar i denna fråga, bör ej kunna förneka dess rigtighet och ändamålsenlighet.» »Att egaren af kreatur, hvilka skola afhållas från att göra skada, vare sig på hans egna eller grannens områden, sjelf bekostar deras vård, är så påtagligt rätt, att satsen ej fordrar annat bevis, än att rättvisan deruti enkelt framhålles.» »Alt ifrågavarande sätt att upprätthålla ego-friden är klokt och ändamålsenligt, lärer äfven böra ådagaläggas.
I delta, som i de flesta fall, torde erfarenheten vara den bästa läromästaren; och i detta hänseende skulle en ganska vidsträckt erfarenhet kunna åberopas, enär i liela Europa, med undantag af Norden, der skogarnes rikedom hittills möjliggjort bibehållandet af den gamla stängsel-lagen, man icke känner annan lag, än den, iom bjuder krcaturs-egaren, att hålla vård om sina djur; och hvad som är fördelaktigt i andra civiliserade länder, torde äfven kunna antagas ' vara det hos oss, under likartade förhållanden.
Men man behöfver ej gå utom våra egna landamären, för att få frågan löst.
1 våra egna bördiga slättland, såsom i Skåne och till en del i Westergöthland, har man, af ren beräkning, inom egna områden borttagit bägnaderna.
För införande af ett förbättradt jordbruk, har man nemligen måst indela sin jord i flera eller färre gärden, hvilka alla behöft fredas, och då man efter skedda försök och noggranna beräkningar kommit till den erfarenhet, alt det kostat mindre alt valla eller tjudra kreaturen, än alt emellan alla de särskilda gärdena uppföra och underhålla kostsamma gärdesgårdar, bar man valt den förra utvägen, och de på slätterna är från år alltmera försvinnande mellan-gärdesgårdarne bevittna bäst åtgärdens ändamålsenlighet; inen, invänder man, hvad som kan vara nyttigt och verkställbart pä större områden, är det icke på mindre.
Flere egare af större egendomar hafva under sednare tider, för alt hos sina underhafvande bönder och torpare införa ett förbättradt jordbruk, måst förut ordna deras egofrids-förhållanden, hvilket skett genom gärdcsgårdarnes borttagande och kreaturens vallning och ultjudring. i början väckte åtgärden missnöje, men erfarenheten undanröjde snart missbelåtenheten.
Då jorden nu kunde fritt indelas, behöfde icke längre hälften Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskottens Betänkande, N:o 24.
17 hälften deraf upptagas till träde för ett fattigt betes skull.
Man fann snart, ali hälften af jorden, begagnad till åker, lemnade långt rikare skörd än förut, och att den andra halfparten, besådd med gräsväxter, lemnade en förut saknad tillgång till godt foder och ett rikt bete, samt alt vallning eller tjudring af kreaturen dessutom kostade långt mindre än gärdesgårdarnes underhåll, och lära äfven de mindre jordbrukarne i Skåne i allmänhet borttagit gärdesgårdarne inom egna områden.
Om man nu värdar sina kreatur inom egna gärden, framträder ännu skarpare orimligheten deraf, att nödgas stänga i den vtlre gränsen af egorna för att vara fredad för grannens fä; börande det icke eller lemnäs oanmärkt, att genom vallning lemnäs den halfvuxna ungdomen ett tillfälle till arbetsförtjenst, som för den fattige ofta är ganska välkommet.» »Den, enligt hvad nu torde vara ådagalagdt, af rättvisa och nytta lika högt påkallade förpligtelse till sådan vård om hemdjur, att de ej göra skada å annans egor, är ej eller nu för Svensk lag alldeles främmande.
Den är för vintertiden stadgad genom Kongl.
Förordningen den 6 Oktober 1815, och hvad i detta hänseende för lagstiftningen återstår, är således egentligen ej annat, än att till öfriga årstider utsträcka denna förpligtelse.» »Voro således de lokala förhållandena inom landet lika, kunde antagandet af ifrågavarande grundsats såsom gemensam egofrids-lag för hela landet utan tvekan tillstyrkas.» »Nu är förhållandet likväl icke sådant.
Landet omvexlar med slätter och skogar; och dessa omvexlingar ligga hvarandra så nära, ingå så uti hvarannan, alt det icke eller är möjligt uppdraga någon bestämd gräns emellan slättland och skogsbygd.
På slättlandet förekomma nemligen skogstrakter och i skogsbygden stora slätter.
Häraf kommer ock den svårighet man funnit att tillämpa särskilda egofrids-lagar för skogsbygd och slättland.
Om således den löreslagna egolrids-lagen är fullt ändamålsenlig och tillämplig å slättbygden, men deremot icke är lämplig i skogstrakter, hvilket hvar och en lärer inse och erkänna, kan den följaktligen icke antagas såsom gemensam lag för hela Riket.
Vid sådant förhållande och enär någon bestämd gräns icke eller kail uppdragas emellan de orter, der Jagen kan vara tjenlig och icke tjenlig, torde det vara lämpligast att denna fråga öfverlemnas lill orternas innevånares eget afgörande sålunda, att de sättas i tillfälle att föreningsvis besluta om företrädet emellan den nya egofridslagen och den gamla stängselstadgan, med rättighet att antaga den de finna för sig tjenligast.
På detta sätt torde de olika lagarne naturligast och bäst lämpas efter de särskilda orternas olika förhållanden och behof.» »En sådan rättighet är väl redan erkänd och genom Kongl. Kungörelsen den 23 Oktober 1850 i lag antagen; men genom stadgandet att öfverenskommelse» skall vara enhällig för att blifva förbindande, har denna lag blifvit utan ali inverkan på de gamla förhållandena, hvilka, stärkte af vanans makt, alltid vunnit någon anhängare, som önskat bibehålla stängsel-vitsordet.» »Då nu blifvit antaget, att frågan lämpligast bör lösas på den fria öfverenskommelsens väg; men frihet i öfverenskommelse ej finnes der, hvarest det beror pä en enda delegare att förhindra utförandet af hvad alla de öfriga anse nyttigt; lärer häraf följa att, i denna fråga, såsom i andra dylika, der omröstning eger rum, beslutande-rätten bör tillerkännas flertalet af dem öfverenskommelse» angår.
Som likväl flertalet af delegare > en by eller ett hemman sammanlagdt kunna ega en mindre del af samfällighetens ego-område och följaktligen mindre andel i dess hägnader, än eli mindre antal delegare •ned större ego-lotter; i hvilket fall rättvisan synes fordra, att de sednare ej böra kunny Bih. till B.
Prot. 4833 &
IS54. 7 Sami. 2 A[d. 10 /lajl.
3 Lag- samt Allm.
Bes v.- och Ekon.~Vtskoltens Betänkande, N:o 24. öfverröstas af de förre, torde del vara lämpligt stadga, att flertalet i stängsellaget, hvarmed förslås en by eller ett hemman, som utgör ett skifteslag, för att i frågan ha beslutanderätt, skall ega mer än hälften af jordrymden inom stängsellaget.» »Om röstberäkningen sålunda kan lämpligen ordnas inom ett och samma stängsellag, möter deremot större hinder, då dylik fråga uppkommer emellan särskilda samfälligheter.
Om en by, som har större ego-område och flere delegare, möter annan by eller 'enstaka gård, som har mindre jordrymd och färre delegare, skulle, om båda stängsellagen röstäde tillsammans, det större, kunna öfverrösta det mindre, hvilket, efter nu gällande grunder för stängselskyldighetens fördelning, kunde synas obilligt, särdeles om den mindre byn med skog och utmark mötte den stora byns åker eller äng.
Det har af sådan anledning, och på det hvarje stängscllag må ega frihet att ordna sin ego-lrid efter egna lokal-förhållanden, synts lämpligast alt till dylika frågors afgörande bör erfordras båda stängsellagens samtycke, hvilket åter inom hvardera sauifalligheten bör utrönas genom omröstning emellan delegarne inbördes.
Häraf följer äfven, alt om 2 enstaka oskiftade gårdar mötas, bägges egare måste vara ense lör all afgöra frågan.» »Här torde nu kunna anmärkas, att förhållandet borde vara enahanda när, efter det en by eller ett hemman undergått laga skifte, de särskilda delarne inom skifteslaget mötas, emedan dessa då kunna anses såsom enstaka gårdar.
En annan mening har likväl blifvit antagen, för hvilken torde böra redovisas.» »På sätt här ofvan är vordet ådagalagdt, låter det sig icke göra att uppdraga någon bestämd gräns emellan de orter, der de olika egofrids-lagarne böra tillämpas, och det har derföre ansetts lämpligast, alt frågan härom öfverlämnäs (ill orternas innevånares eget afgörande.
Här kan åter ifrågasättas, om dessa beslut skola fattas länsvis, häradsvis eller socknevis, eller inom ännu inskränktare samfälligheter; och, som redan inom en socken och ännu mer inom ett härad och ett län kunna finnas sådana lokala förhållanden, att hvad som i fråga om ego-fridens ordnande kan våra lämpligt i det ena byalaget, kan vara olämpligt i ett annat, torde det vara rådligast, alt det lemnäs hvarje stängsel-lag frihet att i frågan besluta; och som byarnc, äfven sedan de undergått laga skifte, fortfarande äro att anse såsom samfälligheter eller stängsel-lag och såsom sådane betraktas dä de hvarannan möta, lärer någon tvekan icke uppstå att uppdraga afgörande! af frågan, lill dessa mindre samfälligheter, inom hvilka den åter måste afgöras i enlighet med flertalets önskan, med den inskränkning likväl här ofvan blifvit bestämd.» »När en sådan öfverenskommelse åter blifvit ingången, torde, till förekommande af de kostnader, som af täta ombyten skulle blifva en följd, det vara af vigt, alt öfverenskommelsen ej lika lätt brytes, vare sig till följd deraf, att någon delegare, på hvars röst algörandel berott, öfvergår på minoritetens sida eller af andra tillfälligheter; till förekommande hvaraf föreslås, alt en sådan lagligen ingången öfverenskommelse ej må kunna brvtas, med mindre delegarne enhälligt dertill samtycka.» »För ordnandet af denna angelägenhet återstår ännu en fråga att afgöra, nemligen den, oin den hyllade grundsatsen, att en hvar skall vara skyldig ansvara för vården om sina kreatur, skall, med upphäfvande af stängsel-vitsordet i allmänhet, antagas såsom regel, med rättighet för de orters innevånare, hvilka önska bibehålla hägnads-skyldighelen, alt inom viss i lag bestämd tid derom träffa förening, eller om stängsel-vitsordet bör utgöra regeln och dess upphäfvande undanlaget, hvarom man må ega att föreningsvis besluta.» »På det hela kan det synas likgiltigt, hvilken grundsats blir antagen såsom regel eller såsom undantag, då det beror på flertalet inom stängsel-lagen att besluta om antagandet af den ena eller andra egofrids-lagen; men då det utan tvifvel är klokast att Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utskoltens Betänkande, N:o 24.
19 utgå fiån del beslående, lärer stängsel-vitsordet böra såsom allmän regel bibehållas och del bero på öfverenskommelse alt antaga den nya egofrids-lagen.» »Pä grund häraf torde de i ämnet väckta motionerne så till vida böra bifallas, alt Rikets Ständer hos Kongl.
Maj:t i underdånighet anhålla, alt, med upphäfvande af Kongl. Kungörelsen den HZ Oktober 4850, genom allmän författning måtte stadgas, som följer: §• 1.
Uppstår emellan delegare i by eller enstaka gård fråga, huruvida skyldigheten att hålla stängsel emellan deras egor upphöra må, galle det beslut, hvarom de fleste sig förena, der de tillika ega mer än hälften af jordrymden inom samfalligheten. §. 2.
Yppas sudan fråga emellan delegare i särskilda byar eller enstaka gårdar, ege den by eller gård vitsord, sorn stänga vill.
Inom hvardera stängsel-laget ajgöres frågan efter thy, som de flesta besluta, der de tillika ega mer än halfva jordrymden. §• 3.
Beslut, som i nu stadgad ordning fattas om stängse/skyldighets upphäfvande, skall skriftligen upprättas, för att giltigt „ anses. §. 4.
Ar dylikt beslut sålunda fattadt, svare hvar jordegare för vården af sina kreatur eller gälde den skada, som de göra å egor, hvilka i beslutet inbegripne äro. §• 5.
Ej må sådant beslut brytas, der ej alla delegarne dertill samtycka; dock vare delegare ej förment att sina egor särskildt instänga, der han stängseln ensam hålla vill.» af Herr Friherre Alströmer, C. J. O., och Herr Törnebladh, O., emot betänkandet i sin helhet. af Herr Prosten A. Eurén, sorn instämt i hufvudsyftningen af Herr Friherre Hierlas reservation. af Herr L. W. Henschen, som åberopade sin i Utskottets plenum för der kämpande meningars sammanjemkning gjorda, af flera biträdda, men genom votering för - 20 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 24. kastade framställning, att sammansatta Afdelningens förslag skulle antagas, »med den »ändring, att, så väl för fattande af beslut om upphörande af stängselskyldighet inom »bj eller enstaka gård, som för upphäfvande af sådant beslut, f af delegarne inom »byn eller hemmanet, de der ega minst f af jorden, enligt den delningsgrund, som inom »stängsel-laget är gällande, skulle erfordras, samt att» ändring i dylikt beslut linge hos Egodelnings-Rätten sökas. af Herr Hofpredikanten J.
Nordlund, Herr Lektor A. F. Sondén, Herr Prosten P. O. Carlander, Herr Hofpredikanten T. tVensjoe och Herr Lektor D. Söderberg, som förenat sig uti Herr Henschens mening. af Herr A. H.