Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter det sådant åtal blifvit utfördt och vederbörande deröfver hörde, har Kongl- Hoträtten den 27 sisth Januari genom utslag sig utlåtit, att sedan upplyst blifvit, det Landskamererare!!, mot hvilken talan blifvit af missförstånd vänd, men sedermera nedlagd, i de mot K.
Bfhde beilrade åtgärder ej deltagit, och genom Landshöfdingen Normans Irånlälle frågan om den påföljd, åtalet för honom kunnat medföra, förfallit, prölningen af målet blifvit inskränkt till den del deraf, som anginge Magistraten i Westervik och vederbörande LandsR. S. Just.
Emb.-BcräUelse för år 1853. 2 — 10 — sekreterare; oell ehuru undersökning om klaganden haft tillgång eller ej lill ifrågavarande böter, redan år 1841 ägt rum och dervid blifvit utrönt, att hans fastighet varit besvärad med inteckning och hans lösa egendom med qvarstad belagd; likväl och enär Magistraten, vid emottagande till verkställighet mera än två år derefter af Rådhusrättens förvandlingsbeslut, icke bordt underlåta att i laga ordning utmäta, hvad Klaganden då kunnat tillhöra, och såmedelst utreda, om eller i hvad mån hans egendom genom försäljning kunnat gifva något öfverskott till större eller mindre del af böterna; trien Magistraten, med åsidosättande af sin så beskaffade embetspligt, två särskilda gånger till länshäktet i Calmar inlörpassat Klaganden; pröfvade Kongl. Hofrätten, med anledning af grunderna i I Kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist fälla Magistratens Ordförande och Ledamöter att för den felaktighet i embetets utöfning, dessa sålunda låtit komma sig till last, dels böta till treskiftes Ordföranden sexton R:dr 32 sk. samt Ledamöterna hvardera atta R:dr 16 sk., dels ock ersätta så väl Kongl. Majit och Kronan för Klagandens underhåll och forsling, på siitt Adv.-fiskalsembetet yrkat, med trettiosju R:dr 2 sk.
I rst, som oek Klaganden för det honom genom Magistratens förvållande tillfogade lidande, med sexton R:dr 32 sk. allt banko.
\ idkommandc Landssekreteraren, så alldenstund de författningar, från hvilka han velat hämta ursäkt för K.
Bfhde i Carlskrona varit oförhindrad att derifrån vidare lortskallä Klaganden, icke förtjente afseende, utan Landssekreteraren mäste lagligen ansvara, i den mån han bidragit dertill, att genom ofvan omförmälte origtiga förfarande ej mindre Klagandens fängelsetid blifvit obehörigen förlängd, än ock Kongl.
Majit och Kronan fått vidkännas onödig kostnad för hans underhåll; fördenskull och enär Iv.
Bfhde, att Klaganden, efter det sagde skrifvelse framkommit, i Carlskrona läns häkte qvarhållits; samt upplyst blifvit, att fångtransporterne emellan Calmar och Malmö rätteligen böra taga vägen genom Carlskrona, hvaraf följde, att någon förhöjd afgift i detta hänseende icke drabbat Kongl. Majit och Kronan; alltså blefve Adv.- liskalsembetets påstående emot Landssekreteraren endast i så måtto bilället, att Kongl. Hofrätten dömde honom likmätigt grunderna för 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, att för den felaktighet i embetets utöfning, hvartill han, i egenskap af Landssekreterare, i förberörde fall vore saker, till treskiftes böta trettiotre Ridr 1C sk. samt godtgöra dels Kongl. Majit och Kronan för Klagandens underhåll i häktet från och med den 18 Nov. till den 1(5 Dec. 1847 med två Ridr 44 sk, (> rst banko, dels Klaganden för honom tillskyndadt lidande med trettiotre Ridr IG sk. enahanda mynt.
Varande detta utslag laga kraftvunnet så väl emot mig som Landssekreteraren; men Magistraten i Westervik har deröfver anfört underdåniga besvär,som af nådig pröfning bero.
Sedan Känmorsrätten i Wenersborg dömt en och samma person dels under den 5 Sept.
1849 att för oloflig bränvinsförsäljning böta 40 Ridr eller, i saknad af tillgång dertill, hållas 21 dagar i fängelse med arbete, dels ock den 29 i samma månad att för ett sår, tillfogadt annan med iifsfarljgt vapen, och våld mot Polisuppsyningsman i ena bot plikta 103 Ridr 16 sk. till treskiftes^ eller, i brist al böter, undergå 28 dagars fängelse vid vatten och bröd; samt den saklällde pa grund al dessa beslut, a länshäktet i Wenersborg blifvit afstrafläd från den 29 Nov. till och med den 27 December berörde år med fängelse vid vatten och bröd samt .idare irån sistnämnde dag till och med den 17 Januari 1850 med fängelse; så har jag, i anledning af K.
Bfhdes i Elfsborgs län underlåtenhet att i Kongl. Göta Hofrätt begära — 11 — förvandling i ett sammanhang af omförmälte böter, hvarigenom den sakfällde emot innehållet af Kongl. Brefvet den 26 Maj 1827 och 11 punkten i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, för brott som kunnat med böter försonas, i brist deraf, fått undergå bestraffning utöfver högsta kroppsplikt, förordnat åtal emot K. bemälte Bfhde, efter hvilket åtals utförande Kongl. Hofrätten genom utslag den 3 sistledne Februari, med förklarande, att då Landshöfdingen och Kommendören 1*.
Bfhde icke,, på sätt ske bordt, då besluten rörande de ådömda böterna på en gång förekommit till verkställighet och den sakfällde till desamma saknat tillgång, hos Kongl.
Hofrätten begärt förvandling i ett sammanhang af nämnde böter, i stället för hvilka den sakfällde ostridigt hållits först tjuguåtta dagar i fängelse vid vatten och bröd och derpå tre veckor i fängelse, samt följaktligen, emot grunderna för stadgandet i 1 lite punkten af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, fått undergå bestraffning utöfver högsta kroppsplikt; ty och som den af Landssekreteraren för berörde underlåtenhet föreburna ursäkt af bristande kännedom derom, att den sakfällde varit å länshäktet insatt och der undergått bestraffning, desto mindre kunde för nöjaktig antagas, som tillsynen öfver häktet K.
Billdé i omförmälte hänseende till last lage, böta sexton Ridr 32 sk. till treskiftes samt ersätta ej mindre Kongl. Majit och Kronan för den sakfälldes underhåll i häktet under tjuguen dagar med två Ridr 1 I sk. 8 rst, än äfven denne sednare för det honom genom obehörigt qvarhållande i fängelse sistnämnde tid tillskyndade lidande efter tolf skillingar om dagen med fem Ridr 12 sk. allt banko.
Ocb äro underdåniga besvär öfver detta utslag anförda af Landssekreteraren samt på Kongl. Majits nådiga pröfning beroende.
På begäran om verkställighet å Landshöfdinge-embetets i Calmar län den 18 Mars 1847 meddelade utslag, hvarigenom en i Westervik varande vaktmästare och dess hustru blifvit ålagdt infria ett den 1 Januari 1843 utgifvet skuldebref å 600 Ridr riksgäldssedlar, hade hos Magistraten i nämnde stad handräckning icke blifvit fordringsägaren i rätt tid lemnad, och tillgångar till dess gäldande gått för honom genom dröjsmålet förlorade; hvarom fordringsägaren hos mig gjort anmälan, med begäran att varda till sin rätt i målet lörhulpen; och har jag, i anledning häraf, funnit mig befogad att förordna åtal emot vederbörande Borgmästare, såsom den der origtigt förfarit och derigenom vållat, att fordringsägaren gått miste om betalning; efter hvilket åtals utförande vid Rådstugurätten i Westervik denna Rätt genom utslag den 9 December 1850 ansett det ej vara ådagalagdt eller styrkt, att Borgmästaren vid behandling af omförmälte utsökningsärende begått tjenstefel eller eljest låtit i afseende på ärendet komma sig till last försummelse, hvadan, under åberopande af 17 kap. 33 § Rättegångsbalken, Rådstugurätten frikännt Borgmästaren från ansvar och ersättning i målet.
Då jag olver detta utslag anfört besvär hos Kongl. Majits och Rikets Göta Hofrätt, har genom dess utslag den 23 Januari 1852 blifvit förklaradt, att enär Borgmästaren, som erkännt, det fordringsägaren, på sätt denne uppgifvit, den 8 Maj och den 12 Juni 1847 inställt sig hos Borgmästaren och begärt att få Landsh.-embetets ifrågavarande utslag befordradt till verkställighet, felaktigt iorfärit derutinnan, att han underlåtit att i sin egenskap af Magistratens i Westervik ordlorande genast emottaga utslaget och derefter ofördröjligen vidtaga åtgärder lör detsammas verkställande, samt sedermera det inträffat, att innan utslaget sluteligen den 4 Augusti sistnämnde ar blifvit hos Magistraten till verkställighet anmält, gäldenärens ägda fastighet i berörde stad var å exsekutif auktion försåld, oell gäldenären sjelf afyttrat all sin lösa egendom, samt att vid anställd undersökning tillgång hos honom ej funnits, pröfvade Kongl. Hofrätten skäligt, i törmågo af 1 kap. 7 f Utsökningsbalken, att med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag döma — 12 — Borgmästaren att för det anmärkta origtiga förfarandet till närmaste fattighus böta det belopp, som motsvarade den honom såsom Borgmästare tillkommande lön under en månad, hvarjemte han förpligtades alt ersätta fordringsägaren dels hans i och för målet hahla kostnader med tjugu R:dr banko, dels ock den förlust, han genom Borgmästarens förfarande lidit i afseende på fordringens utbekommande; men då Rådst.-rätten icke sökt utreda, huru stor del af fordringen kunnat ur gäldenärens i Westervik ägda tillgångar uttagas, derest Landsh.-embetets utslag, då fordringsägaren den 8 Maj 1847 sig hos Borgmästaren anmälte, blifvit errioltaget och i laga ordning befordradt till verkställighet, hvilken utredning lämpligen kunnat ske bland annat medelst infordrande af liqviden i anledning af exsekutiva auktionen u fastigheten och köpeafhandlingen rörande lösegendomen; visades målet i den delen åter till Rådst.rätten, soin efter utredningens fullbordande, och sedan parterne fått tillgodonjuta laga rättegångsförmåner, hade att i fråga om den i omförmälte hänseende fordringsägaren tillkommande ersättning utlåtande, meddela, utan hinder af Rådst.rättens förra beslut Ofver detta Kongl. Ilofrättens utslag har Borgmästaren i underdånighet klagat; och sedan Kongl.
Majit genom nådigt Utslag den 14 sistliden Mars funnit skäl icke vara anfördt, som i Kongl.
Ilofrättens utslag kunde verka ändring; så har återförvisningsbeslutet gått i verkställighet och Rådst.rätten, efter företagen utredning, genom utslag den 11 sisth Maj sig utlåtit, att som upplyst vore, det gäldenären vid den tid, då fordringsägaren sökte utmätning för sin fordran hos honom,' ägde en tillgång af 75 R:dr 2 sk.
Riksgäldssedlar, samt denna summa sålunda bordt i mät tagas och fordringsägaren godtgöras; ansåge Rådst.rätten Borgmästaren vara pligtig att ofvannämnde summa sjuttiofem R:dr 2 sk.
Riksgäldssedlar genast till den nu mera aderina fordringsägarens sterbhusdelägare emot qvitto utbetala samt gälda desse sistnämndes kostnader uti målet med sex Riksdaler 32 sk.
Under handläggning af ett vid Stockholms Rådstufvurätt anhängig! inål har käranden till vittne åberopat en person, hvilken var af sjukdom hindrad från inställelse, samt anhållit, det Rådst.rätten måtte låta å Provisoriska sjukhuset förhör med detta vittne anställa, för hvilket ändamål Käranden hos Rådst.rätten företett läkarebetyg, att vittnet i anseende till ett svårt bensår icke kunde gå samt vore intagen å Provisoriska sjukhuset, dock icke liggande bland koppsjuka.
Slen genom beslut den I Dec. 1851 har Rådst.rätten ansett sig icke kunna bi falla Kärandens anhållan; och sedan klagan häröfver blifvit hos mig af Käranden förd; har jag låtit inför Kongl.
Svea Hofrätt tilltala Rådst.rättens i beslutet deltagande Ledamöter, med anmärkning, att Domaren icke vore berättigad att undandraga sig ett vittnes alhörande, så vida icke laga förfall förefunnes; efter hvilket åtals utförande Kongl. Hofrätten ilen 11 sisth Mars meddelat det utslag, att emedan Käranden, som åberopat vittnet samt anhållit, att det kunde varda å Provisoriska sjukhuset afhördt, hos Rådst.rätten företett betyg af vederbörande Läkare derom, att vittnet i anseende till ett svårt bensår ej kunde gå och att han var å nämnde sjukhus intagen; ty och som den af de tilltalade åberopade omständighet, att med samma sjukhus vore förenad en sjukvårdsanstalt för koppsmittade, destomindre utgjort giltig anledning för Rådst.rätten att Kärandens anhållan afslå, som läkarebetyget tillika innehållit, att vittnet ej var liggande bland koppsjuka; alltså och då icke heller i öfrigt laga hinder för bi fall till samma anhållan förefunnits, samt Rådst.rätten följaktligen, likmätigt 17 kap. 4 § Rätteg.balken, icke bordt undandraga sig att det begärda vittnesförhöret å sjukhuset anställa; men Rådst.rätten likväl genom det åtalade beslutet förklarat, att Kärandens anhållan derom ej kunde bifallas, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, det skulle de tilltalade Ledamöterne, hvilka i Rådst.rättens omförmälte felaktiga beslut deltagit, derföre jemlikt 1 kap. 12 § Rätteg.balken böta tillhopa tjugufem daler silfv ermynt med åtta Ridr lii sk. banko; öfver hvilket utslag någon klagan hos Kongl.
Uti 1851 års berättelse träffas ett inål, till hvilket jag nu med smärta nödgas återkomma, emedan jag deri har att erkänna ett begånget fel, hvilket, i allt fall klandervärdt, skulle vara oförlåtligt, om det kunde härröra från någon ting annat, än ren villfarelse, och följaktligen slarf.
Jag hade i mina underdåniga besvär öfver Kongl. Svea Hofrätts utslag af den 3 November 1851, hvarigenom Häradshöfdingen N. (i. Claesson blifvit frikänd från tillvitelsen om upptagande af en icke instämd talan, fällt det yttrande, att svarandens skriftliga anförande till Häradsrätten blifvit atlemnadt vid ett rättegångstillfälle, dervid han dock hvarken personligen eller genom rättegångsombud kommit tillstädes.
Det utlåtande, sorn Hofrätten på nådig befallning i underdånighet afgaf öfver dessa besvär, hänvisa i saken endast till de skäl, som det öfverklagade utslaget innehåller; men det tillägges, alt då min klagan till en väsendtlig del grundats å anförda förhållanden, hvilkas verklighet icke af handlingarna bekräftades, besvären alltså påkallade att härutinnan med berigtigande och upplysning bemötas.
Denna väsendtliga oläglighet låg nu i min här intagna uppgift, att Svaranden vid det i fråga varande tillfället hvarken personligen eller genom ombud kommit tillstädes; och Hofrätten anmärker, dels att Häradsrättens protokoll fast mer innehåller, det Svaranden då kommit tillstädes genom skriftligen befullmäktigadt ombud, Inspektoren N. N., dels att jag, som före aktionens förordnande ägt fullständig tillgång till Häradsrättens protokoller, också i den till Advokatfiskalsembetet aflåtna remiss ingalunda yttrat den föreställning, att
Att nu åter ett motsatt förhållande kunnat af mig åberopas bland skälen till åtalets fortsättning och till v innande af ändring i Hofrättens utslag, har Hofrätten funnit desto svårare att förklara, som de anmärkta uppgifterne (utan annan felaktighet, än den anförda) icke endast hade influtit i den underdåniga besvärsskriften, vid hvars författande ett misstag medgifves kunna tänkas genom brådska halva förelupit, utan derhos ytterligare blifvit framställde vid ett senare tillfälle, der fullt rådrum till noggrannt öfvervägande väl ej saknats, eller uti min sista genom trycket offentliggjorda och till en större allmänhet spridda embetsberättelse.
Mitt felaktiga uttryck kan på intet sätt försvaras; och förklaringsgrunden dertill har från mitt minne försvunnit; men förnuftigtvis kan jag icke tänka mig den annorlunda, än att jag slarfvat, vare sig att, jag skrifvit ur minnet i besvärsskriften och ur besvärsskriften i berättelsen, eller på hvad sätt det må hafva tillgått.
Att misstaget ej varit uppsåtligt. är det enda, som jag utan minnets anlitande kan försäkra; och derpå skall svårligen någon tvifla, som gör sig den frågan, hvartill ett uppsåtligt försök att tvertemot handlingarna förneka sanningen skulle tjent.
Imedlertid slipper jag lyckligtvis förebrå mig, att hafva slarfvat i en Iraga al vigt.
Ilofrättens tillrättavisning skulle vilja sluta, berodde af någon förvillelse, som mitt misstag kunde frambringa, var detta misstag läst mer alldeles utan inflytande på sakens utgång.
Frågan var, huruvida en af Käranderna gjord förändring i stäinningspåståendet kunde derföre, att den skett i svarandens eller hans ombuds närvaro, upptagas vid sakens pröfning och vinna enahanda afseende, som om denna förändring från början funnits i stämningen och blifvit genom dennas delgifvande anhängig.
Min tanka är — och om jag deri misstager mig, så förstår jag ingen rättegångsordning — att om än svaranden personligen varit vid tinget tillstädes^ och fått del af den förändrade stämningen, men icke uttryckligen medgifvit, att det nya påstående, som förändringen innefattade, fick pröfvas utan stämning, detta påstående ingalunda skulle^ kunnat lagligen till pröfning upptagas.
Icke hade ombudet fullmakt att svara på annan stämning, än den som var hufvudmannen tillställd, och det hade således ingen ting verkat, om än ombudet medgifvit, att den ändrade stämningen tick pröfvas, hvilken icke blifvit hufvudinannen tillställd (såsom stämning i laglig ordning).
Svaranden inställt sig genom laga rättegångsombud — än mer, om han än sjelf personligen varit tillstädes — Häradsrättens förfarande, att vid tinget, utan hans begifvande, Jåta stämningen ändras, och döma på den ändrade stämningen, kan dock icke försvaras, så länge det icke går an att i tvistemål döma utan stämning.
Äfven å högsta ort har jag tappat; mina underdåniga besvär äro ogillade; men jag öfvertygas deraf endast om nödvändigheten att bättre utföra de åtal, hvartill jag framdeles kan få anledning, för dömande i tvistemål utan stämning; ty jag kan mot ingen domare lemna sådant opåtalt derföre, att Häradshöfdingen Claesson nu gått fri.
Maj:ts nådiga Utslag, gifvet den 10 sisth Mars, innehåller, att enär det af mia i de underdåniga besvären anmärkta förhållande, att vid 1849 års hösteting
Svaranden skulle hvarken personligen eller genom ombud kommit tillstädes, stöde i strid med hvad derom både handlingarne i malet upplysa och jag jemväl i min till
Ädvokatfiskalsembetet för åtalets anställande aflåtna remiss upptagit, ansåge Kongl.
Majit berörde anmärkning icke förtjena afseende; finnande Kongl. Majit ej heller i öfrigt skäl vara anförda, föranledande till ändring i Hofrättens öfverklagade utslag.
Berättelsen för år 1851 omtalar de underdåniga besvär, som blifvit anförda af Advokatfiskalsembetet i Kongl. Götha Hofrätt öfver samma Hofrätts den 50 Sept. 1850 gifna utslag uppå utfördt atal emot K.
Bfhde i Kronobergs län för öfverträdelse af ett entreprenad kontrakt.
Majits nådiga Utslag i detta mål har utkommit den IG sisth Mars, och inneli i» Iler, att Kongl. Majit, lika ined lloiråtten funne det åtalade förfarandet ej kunna till någon ansvarspåföljd föranleda; och sorn Byggmästaren Palmsers anspråk på ersättning för den förlust. lian förment sig hafva lidit genom det ingångna kontraktets upphäfvande, vore af beskaffa 'Ck,0 M®" 0I*dning, detsamma blifvit väckt, kunde komma under pröfning, samt Rikets Ständers Justitia-Ombudsman ej påyrkat något åläggande för K.
Bfhde ali hålla Kongl. Majit och Kronan skadeslös för hvad, i händelse Palman- sitt berörde anspråk i laga ordning utförer.
Majit och Kronan kan blifva förpligtad att till honom utgifva, utan endast i detta hänseende förbehållit
Kronan öppen rätt till talan, funné Kongl. Majit ej heller ^i’ra ändring i Hofrättens utslag, så vidt derigenom den i detta mål emot K.
Blhde framstallda ersättningstalan blifvit leornad utan afseende.
För att handla i öfverensstämmelse med de rättsgrunder, hvarpå detta nådiga Utslag är bygdt, skulle Kikets Ständers Justitiä-Ombudsman kunnat mot K.
Bfhde påvrka skvldighet att halla Kronan skadeslös för hvad Byggmästaren Palmair kan M Kronan "vinna, utan att Just.Ua-Umbudsmannen ägt fog att mot K.
Bfhde yrka ansvarspålöljd.
I annan händelse hade ju 1 rågan om ersättningsskyldighet, såsom beroende af ansvarspåföljden, förfallit i och med detsamma, K.
Bfhde från denna frikändes. * "fngt hörer det till rättsgrunderna för detta nådiga Utslag, att väl Kronan, men icke laiman-, kunde mot K.
Bfhde äga skadeståndsanspråk, och att Palmser, i läll han ej fått nju a till godo sitt kontrakt, borde vända sitt anspråk på upprättelse endast mot Kronan; ivan er Kronan lått söka sitt åter al K.
Det kan nemligen icke vara annat, som "I™'.'8 f Palmsers anspråk är al beskaffenhet, att det icke i den ordning, detsamma nili vit vackt, kunde komma under pröfning.
I)et är icke jag, som förordnat det ifrågavarande åtalet, utan detta hade skett i min företrädares tid, på angifvelse af Byggmästaren Palmeer; och jag har vid åtalets utförande ingen ting åtgjort
Men jag finner mig icke destomindre skyldig att erkänna, det jag i min företrädares ställe hvarken skulle kunnat underlåta att förordna åtalet, eller i dess utförande följa annan rättsgrund, än lian följt.
Bfhde skulle kunnat dömas att gifva skadestånd, utan att vara förfallen till ansvarspåföljd af sitt förfarande, det vill säga utan att hafva så felaktigt förfarit, att han varit till ansvar för embetsfel skyldig.
Och jag inser lika litet, huru Palmaer skulle kunnat hafva en skadeståndsfordran emot Kronan för kontraktsbrott, utan att hafva rätt att erhålla åtal emot den embetsmyndighet, som å Kronans vägnar brutit kontraktet, och af denna myndighets innehafvare njuta det skadestånd, liv artill han lör embetsfelet kunde dömas fastän det derföre icke var Palmaer betaget att, i stället efter godtfinnande, vända sin talan mot Kronan, eller mot båda på en gång.
Efter denna förklaring återstår blott att tillägga den, att jag ej heller hos Kongl. Majit haft någon del i sakens utförande, ehuru jag i rubriken af det nådiga Utslaget upptages, såsom klagande tillika med Advokatfiskalen i Göta Hofrätt, utan har all min åtgärd vid saken bestått deruti, att sedan jag, på Advokatfiskalens förfrågan, gifvit honom tillåtelse att anföra underdåniga besvär, och dessa blifvit af honom till mig insända, jag med ett missif öfverlemnat desamma till Justitiä-Revisionen, såsom å mina. vägnar anförda.
Emot Domhafvanden i Snefringe härad hade förekommit den anmärkning, att efter det han den 6 Dec- 1850 genom Iv Bfhde i Westmanlands län fått underrättelse, att en person blifvit häktad för stöld inom häradet, Domhafvanden icke inom tre veckor eller senast den 27 December vid Häradsrätten företagit undersökning med den häktade, utan i afbidan af imedlertid infordrade upplysningar angående honom, låtit med hans hörande inför Häradsrätten anstå till den 14 nästföljande Januari; hvarföre jag funnit mig icke kunna undgå att emot
Domhafvanden förordna åtal; och sedan detta blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt utfördt; så har Kongl. Hofrätten genom utslag den 17 sisth Mars sig utlåtit, att emedan, efter omförmälte underrättelse om häktandet, det till följd af stadgandet i Kongl. Förordn. den 10 April 1810 ovilkorligen ålegat
Domhafvanden att, så framt icke laga hinder mötte, inom frenne veckor från det han erhöll nyssnämnde underrättelse, undersökning i målet företaga, men Domhafvanden, som icke ens uppgifvit, att något hinder af nyssnämnde beskaffenhet mött, först den 14 Januari 1851 å utsatt urtima ting, och således aderton dagar senare än vederbordt, undersökningen påbörjat; ty och som något afseende icke kunde fästas å hvad
Domhafvanden lid sin ursäkt föreburit, dels derom att ransakningen, enär deruti erfordrats tillgång till åtskilliga af Domhafvanden under tiden infordrade handlingar, icke kunnat förr, än som sedermera skett, afslutas, dels ock derom, att då den tilltalade genom Häradsrättens i målet meddelade utslag blifvit till fästningsstraff för lifstiden dömd, hvarket något lidande för honom eller någon kostnad för Kongl. Majit och Kronan genom åtalade dröjsmålet uppkommit; Kongl.
Hofrätten alltså pröfvade, i förmåga af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, jemförd med Kongl.
Brefvet den 18 Nov 17G2 och Kongl Cirkuläret den 15 April 1774, rättvist döma omförmälte
Domhafvande, för den försummelse i domareembetets utöfning, som han genom sitt dröjsmål med ransakningsmålets handläggning låtit komma sig till last, höta efter tre daler silfvermynt för hvarje dag ransakningens företagande blifvit obehörigen fördröjdt, tillhopa femtiofyra daler silfvermynt med aderton llidr banko.
Ehuru beloppet af de böter, hvarmed den åtalade förseelsen salunda blifvit bestraffad, icke i och för sig föranledt missnöje å min sida; har jag dock ej trott den grund, hvarpå bestämmandet af samma bötesbelopp hvilar, vara sådan, att jag kunnat låta detta utslag vinna laga kraft.
Men att, ehuru äfven sistnämnde försummelse, i fall den tilltalade är häktad, medförer den påföljd, att fängelsetiden obehörigen förlänges, samma Försummelse dock icke i öfrigt är af enahanda be - — 16 — skaffenhet med den nu i fräga varande, har jag trott svårligen kunna bestridas.