Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O c h j a g f a n n d e s s u t o m i b e r ä t t e l s e n e n d o f t af u n g d o m o c h skärhet, af enkelhet o c h heder, s o m g ö r att j a g t y c k e r m i g m e d fullt skäl k u n n a r e k o m m e n d e r a d e n till I d u n s läsar- innor.
När m a n slutar den, har m a n ett g o d t intryck.
D e n har j u o c k s å ett intresse d ä r i g e n o m, att d e n f r a m s t ä l l e r e t t l i t e t d r a g ur en k ä n d o c h p å sin tid m y c k e t uppskat- t a d s å n g a r e s lif.
F ö r m i n d e l k a n j a g i c k e, t r o t s författar- innans slutord, annat än identifiera h e n n e med hjältinnan, så u p p l e f v a d v e r k a r h e l a d e n lilla b e r ä t t e l s e n, m e n d e t t a m å j u s t å för m i n r ä k n i n g.
Början af denna lilla berättelse tilldrager sig i Stockholm o c h förflyttar oss m e r än 40 år till- baka.
Sedan den tiden har m y c k e t förändrats, icke minst i vår hufvudstad o c h dess omgifnin- gar.
Människorna hafva ock delvis fått andra intressen o c h olika uppfattning i mångt o c h myc- ket.
Men innerst rör sig dock samma förmåga att glädjas o c h lida.
Och alldeles samma milda vårluft, samma klara, strålande himmel — det var i slutet af maj — gjorde då, likasom i våra dagar, Stockholm så tilldragande, ej blott för dess egna bebyggare, utan äfven för den mängd af till- fälliga besökande, som här fröjdade sig åt den uppspirande grönskan o c h k n o p p n i n g e n i parker och anläggningar, under det att mångenstädes på landet allt ännu var grått o c h kallt.
Just en sådan härlig vårdag var det s o m en adertonårig flicka befanns ifrigt sysselsatt m e d att nedlägga en m ä n g d saker i en reskoffert.
Rum- met, där h o n stod, afslutade en liten vacker vå- ning vid Drottninggatan.
Solen sken klar o c h strålande in g e n o m fönstret, m e n h o n märkte det icke, så ifrig var h o n m e d sitt arbete.
Snart var också alltsammans färdigt.
Blott det stora, öfversta facket var tomt, m e n på soffan bredvid låg en hvit sidenklädning o c h en luftig slöja.
Man såg, att det var en bruddräkt.
» Låt mig n u få hjälpa dig, A n n a lilla, » sade doktorinnan Svan, en äldre dam, som i detsamma inträdde från det närmast belägna rummet; » detta kan du icke göra ensam. » M e d stor omsorg ned- lades nu af dem båda den betydelsefulla hög- tidsklädnaden, öfverbreddes varligt, hvarefter locket tillslöts m e d sina dubbla lås.
» Nu kunna de när s o m hälst få hämta koffer- ten, » sade Anna.
» Jag tänker de snart sålt ut höet på torget.
Och g o d t rum får den sedan på det t o m m a åkdonet. » » Ja, nu är alltsammans instufvadt, u t o m din musslinsklädning, s o m sömmerskan inte hinner färdig förrän i eftermiddag, » sade den gamla frun.
» Den får jag taga m e d m i g på vagnen i mor- gon, då pappa k o m m e r in o c h hämtar mig. » » Nu kan du just sätta dig i ro o c h spraka litet. » D e slogo sig båda förtroligt ned i soffan.
» Tack, älskade tant, för att jag fått b o h o s dig denna v e c k a o c h kunnat ordna o m det sista af min utstyrsel, » sade A n n a.
» Det passade sig så bra, under det att m a m m a o c h syster Elsa styra o c h ställa i mitt b lif vande hem.
Gustaf vill inte, att jag skall se det, förrän det är fär- digt.
Allt blir en öfverraskning.
Tant kan inte tro, huru snäll han är, o c h hvad han håller af mig. » Doktorinnan såg vänligt på den vackra unga flickan med de rosiga kinderna och de nästan barnsliga dragen.
» Det är så underligt att tänka, att det redan o m söndag lyser för dig första gången, » sade h o n hjärtligt.
» Du känner dig j u verkligt lycklig? » » Tviflar tant, liksom många andra, på den sa- ken, därför att Gustaf är jämnårig m e d pappa? » » Nej, det var bara en fråga. » » Ser tant, alltsedan min far blef kyrkoherde i Z., då jag ännu var ett litet barn, har Gustaf hvarje år, under sina ferier, inackorderat sig hos oss på landet.
H a n läste m e d m i g o c h lärde mig långt mera än vår guvernant.
Så glad han var åt mina framsteg!
M e n ändå uppmuntrade han mig alltid att blifva huslig. » » Jojo men, » sade tanten småleende.
» Nej, nu missförstår du mig, tant.
Han tänkte visst aldrig på att jag skulle blifva hans hustru, förrän — » » Förrän? » » Förrän han fick professuren där nere o c h skulle flytta så långt bort.
När han talade o m
detta h e m m a h o s oss o c h alla voro glada öfver hans framgång, brast jag i tårar.
När han såg, att jag höll så mycket af h o n o m, då var det han först talade vid mina föräldrar o c h — &gt; » Och de vid d i g?
» » Ja. » » H u r u kände du det d å?
» » Jag blef så gränslöst öfverraskad. » Doktorinnan teg.
» Att han, som står så m y c k e t öfver mig i allt, han, s o m är så g o d, så ädel, ville begära mig till sin hustru — tant förstår nog, att jag först ej kunde fatta det.
M e n sedan blef det klart för mig, min stora lycka.
Pappa är så glad öfver det o c h m a m m a o c h syskonen m e d för den skull.
Det är ju ett sådant stöd för oss alla. » » H a n hade således ingen rival att b e k ä m p a?
» j Nej, alls ingen.
Det har nog varit roligt ibland med brödernas kamrater, o c h m a n har brytt mig både för dem o c h för några af grannarna, m e n detta har aldrig varit något allvar med.
Och hvad äro de emot Gustaf! » H o n höll u p p litet, därpå fortsatte h o n: » Jag hade förut en plan, s o m mycket syssel- satte mina tankar, jag h o p p a d e s att få b o inne i Stockholm o c h taga sånglektioner.
Tant vet, huru jag älskar musik, o c h de ha j u tyckt o m min röst, jag sjunger så gärna, o c h Gustaf hade lofvat att bekosta det.
M e n nu förföll naturligt- vis alltsammans. » » Du har icke alls varit inne i vinter o c h hört någon musik, tror jag? » &gt;Nej, hur skulle jag kunnat tänka på det.
V i ha sytt o c h rustat i ordning, o c h så har jag varit med i hushållet så m y c k e t jag kunnat.
Jag vill så gärna bli en.
förståndig matmoder. » H o n såg därvid helt förnumstig ut.
» Det tror jag du blir, o c h äfven att du blir lycklig, ty föräldrars välsignelse bygger barnens bo, » sade doktorinnan.
De afbrötos nu i sitt samtal genom att tvänne af prostgårdens tjänare, d e m de väntat på, af- hämtade kofferten.
Många hälsningar medförde de från Annas hem.
Hennes m o r o c h syster hade aftonen förut k o m m i t tillbaka från sin resa.
Och prosten skulle, såsom det varit bestämdt, själf följande dag återföra A n n a till det ej långt bort belägna h e m m e t på landet.
» Om vi nu kunde ha något roligt för oss i afton, » sade den vänliga tanten, då de åter voro ensamma.
» Jag undrar just, o m någon opera gifves på den kungliga teatern. » A n n a blef glad åt detta förslag.
Man såg efter i dagens tidning, men nej — intet » spektakel » där den aftonen.
Doktorinnan fortfor att läsa.
» K a n s k e vi skulle tänka på att i stället se » Dera ondes besegrare », s o m gifves på Mindre teatern hos Stjernströms.
D e n är visst m y c k e t omtyckt. » » Ja, det tror jag nog.
Jag har så litet följt med min tid i vinter, » sade A n n a småleende.
» Det värsta är, att jag skickat Marie till Hö- torget, o c h gamla Lena är så trög o c h ovan nu- mera. » &gt;Jag går så gärna, o m tant bara säger, hvar vi skola sitta, » sade Anna.
» K a n jag verkligen skicka d i g?
» » Ja, lilla tant, skulle jag inte hitta? » Därpå tvinade visst icke den goda doktorinnan, men — var det riktigt passande?
H o n hade sina små skrupler.
A n n a hade hastigt ifört sig sin ljusa sommar- kappa o c h den skära, rynkade sidenhatten, tog parasollet o c h penningarna af tanten o c h ilade med lätta steg utför trapporna.
I själfva porten mötte h o n en gumma, s o m b j ö d ut linnéa.
A n n a såg henne icke först.
» Go ' a, rara fröken, k ö p af en fattig stackare! » A n n a stannade, tog den friska, doftande buketten, s o m framräcktes m o t henne o c h gaf dubbelt mera än som begärdes.
» Gud välsigne, G u d välsigne, » lallade g u m m a n o c h fäste ett par svarta, genom- trängande ö g o n på den unga flickan.
» Jag spår hon får se sin käraste redan i dag, » sade hon.
Anna log, h o n visste det bättre.
Hon fortsatte sin gång m e d snabba steg o c h hade snart hunnit målet för sin vandring.
Kedan på afstånd, då hon sneddade öfver » torget », såg hon människor strömma ut o c h in vid teatern.
Just s o m h o n hann fram till biljettluckan o c h nämnde sin önskan, svarades det: » TJtsåldt! » » A, så ledsamt, » utropade hon.
» Samma pjäs gifves åter i morgon, » sade den vänliga biljettförsäljerskan.
» Det är för sent, då är jag på landet, » svarade A n n a helt okonstladt.
» Förlusten är måttlig, » hördes en spefull röst strax b a k o m henne.
Hon vände sig hastigt o m o c h stod ansikte mot ansikte m e d en smärt, välväxt ung man af Väggohyra, in IDUN 1898 ovanlig skönhet.
Pannan, h ö g o c h intelligent, var omgifven af ett lockigt, mörkbrunt hår, ögo- nen af djupblå färg, kvicka o c h glänsande, lätt beskuggade af glasögon med fina stålbågar.
Väl tecknade ögonbryn, en aristokratiskt buktad näsa och m u n n e n särdeles välbildad; men öfver den samma låg nu ett sarkastiskt uttryck, som likväl icke hindrade en vacker tandrad att k o m m a till sin fulla rätt.
A n n a studsade vid hans åsyn, men på samma gång kände h o n sig sårad öfver det sätt, på hvilket han tilltalat henne, o c h gick med värdig hållning förbi.
Detta k o m h o n o m att ovilkorligt lyfta på hatten.
V i d utgången satt en präktig rapphönshund, den A n n a vänligt klap- pade på hufvudet.
H o n återvände långsamt samma väg tillbaka, ledsen att ej ha lyckats bättre med sitt ärende.
H o n hade dock ej hunnit särdeles långt, då raska steg hördes b a k o m h e n n e; hun- den, s o m h o n nyss smekt, nästan flög förbi, o c h i detsamma syntes vid hennes sida tydligen dess ägare, den unge mannen, som nyss så opåkalladt tilltalat henne.
» Ber o m ursäkt, att jag hejdar er.
Felet är frökens därinne i biljettluckan.
H o n påminte mig o m, att jag har två biljetter aflagda för afto- nen, o c h d e m kan jag erbjuda. » » Ä m n a r ni då icke gå själf? » De hade stannat båda.
H a n betraktade den unga flickan m e d oförställd förvåning.
Det var så ovant för h o n o m att icke alltid vara igenkänd och beundrad.
» Jag kominer n o g dit ändå, » svarade han.
» Des- sa voro ämnade åt ett par bekanta, men de kunna lika väl gå en annan gång. » » Tack.
Det är en stor g o d h e t af er. » Hon tog m e d h a n d e n ned i fickan o c h drog u p p sin lilla silkesbörs.
» Förskona mig, » sade han, gladt skämtande, » nu k o m m a vi till en kinkig sak.
Ser ni, jag har själf fått biljetterna o c h kan därför, honnete- mang, icke sälja dem. » » Det kan jag inte gå in på.
Hvad skall tant, som velat bjuda mig, säga? » » A, g u m m a n tar n o g reson.
H v a d skola vi hitta p å?
Säg henne, att en dalmas k o m o c h b j ö d er. » H a n bröt m e d flit på dalmålet.
» Eller, bättre upp, en hygglig prästson.
Båda delarna är rama sanningen.
Duger icke det, månn tro? » Han sade alltsammans öfverdådigt putslustigt o c h m e d en trohjärtad min.
Hon såg förvånad på h o n o m o c h tvekade.
Bra gärna ville h o n — m e n — » Jag öfvertalar inte ofta, behöfver det ej heller. » H a n s vackra ansikte fick plötsligt ett föraktfullt uttryck, s o m lika fort försvann.
» M e n nu har jag satt mig i sinnet på, att ni skall k o m m a på teatern i kväll. » Det låg något magnetiskt dra- gande i hans ögon, när han såg på henne, s o m i detta ögonblick, där h o n stod i vårsolens be- lysning, syntes h o n o m en bild af u n g d o m e n själf i dess mest rena, okonstlade uppenbarelse.
— För henne var allt detta så nytt.
H o n ville säga något, m e n orden d o g o på hennes läppar.
» Nå väl, ni får betala mig, » började han åter.
» Gif mig blommorna, ni bär.
Ni liknar själf linnean, s o m doftar i skogen.
Midt i denna torra sandöken tycker jag mig plötsligt förflyttad till min h e m b y g d s friska dalar.
O, hur härligt majsol ler,- » sjöng han helt sakta.
H a n räckte h e n n e biljetterna.
Mekaniskt mot- tog hon dem o c h sökte lösgöra buketten från sitt bröst, m e n den hade slingrat sig fast o c h — så skulle han hjälpa henne.
H o n kände beröringen af hans varma andedräkt och rodnade djupt.
In- stinktmässigt tog h o n af sig silkesvantarna, o c h förlofningsringens klara guld lyste emot henne.
Det k o m en stillhet öfver hela hennes väsen.
Äfven han drog sig tillbaka.
» Ett barn, » sade han med ett underligt uttryck, » och redan för- lofvad. » » Ja, o m tre veckor står mitt bröllop, o c h jag är så lycklig. » Hvarför hon tillade de sista or- den inför denne främling, gjorde h o n sig icke reda för.
» Jag hade en gång en lekkamrat, s o m hette Anna — h o n är nu d ö d.
Ni är så lik henne. » H a n blef helt allvarsam.
» Har ni hört sången om den resande studenten? » A n n a svarade icke härpå.
Kanske märkte h o n ej d e n sista frågan.
» Farväl, » sade h o n, » tag mina b l o m m o r såsom en hälsning från er lilla kulla.
Jag heter också Anna. » Och i detsamma var h o n försvunnen.
H a n såg en stund efter henne o c h gick sedan långsamt vidare, följd i spåren af sin trogne hund.
Snart mötte h o n o m d o c k några glada kamrater, och inom kort voro glammet o c h skämtet i full gång.
De uddhvassa kvickheterna blefvo likväl i dag mera sparsamt utdelade.
o M a l och B a k t e r i e r utrotas af A n n a hade knappt hunnit reda sina tankar, då h o n åter inträdde i sitt tillfälliga hem.
Lyck- ligtvis hade ett par äldre fruntimmer k o m m i t på besök, o c h i deras närvaro berättade hon nu huru hon, g e n o m biljettförsäljerskans godhet, fått dessa fribiljetter af.
en herre, som ej själf tänkte begagna d e m.
D e gamla funno förklaringen i Annas intagande personlighet.
» Icke b o r d e hon tagit emot dem, » tänkte doktorinnan, » och illa var det af mig att låta henne gå » — Men nu, då det var för sent, behöll h o n detta för sig själf.
Platserna voro i logen närmast scenen på lista raden.
A n n a rådgjorde m e d tanten om sin toa- lett.
Resdräkten vore n o g bra enkel.
Därpå hade hon likvisst förut ej tänkt.
M e n — musslins klädningen hade redan k o m m i t från sömmerskan.
&gt;Tyckte icke tant, h o n borde taga den?
* [ntet be- höfde den därför se begagnad ut lysningsda g e n?
» » Nej, visst icke. » Och doktorinnan skulle dessutom taga vagn, då hon ej fick bjuda på nå got annat.
Aftonen k o m.
Den hvita ylleklädningen m e d de fina rosa-buketterna omslöt den späda, luftiga gestalten.
Det rika blonda håret var uppfästadt i en enkel fläta.
Ingen enda prydnad för öfrigt.
Detta behöfdes icke heller, ty sant säger skalden: » U n g d o m e n står s o m en b l o m m a o c h tjusar.
Och Annas förnämsta behag låg dessutom i oskul- dens fullkomliga omedvetenhet.
De hade i g o d tid intagit sina platser.
Tant med en kikare för ögonen upptäckte en o c h an- nan bekant.
H o n meddelade A n n a bland annat att dennes gamle onkel, den ridderlige major B. befann sig bland åskådarne.
Hälsning o c h åter hälsning.
Och i logen bredvid dem inträdde n u helt oförmodadt, doktorinnans hyresvärd m e d sin fru.
Ett lifligt samspråk började, hvaruti A n n a ej deltog.
H o n satt helt tyst.
Hvarför kände h o n sig b e k l ä m d?
Var det där för, att hon bar en dräkt, ämnad för en så h ö g tidlig dag i hennes lif.
Och just själfva orsaken, hvarför h o n hade iklädt sig d e n?
Hade icke en förhoppning insmugit sig hos henne, att hennes nya bekantskap från förmiddagen skulle befinna sig bland åskådarne.
Måtte han icke k o m m a det önskade h o n nu - hon nästan fruktade att återse h o n o m.
Stämningen af instrumenten började i orke- stern.
Dörrar öppnades o c h slogos igen — så- som än i dag — m e d häftigt buller af de i sista stunden anländande.
Midt under detta inträdde en vaktmästare i logen o c h framräckte till A n n a på en bricka en utsökt vacker blomsterbukett, vid hvilken ett visitkort var fästadt.
H o n trodde först, att det var ett misstag.
M e n n e j.
På kor- tet stod samma namn, som h o n nyss förut sett på affischen.
M e d klappande hjärta läste h o n de ord, s o m m e d en fin, prydlig handstil stodo tecknade under detsamma: » Lef väl, lef väl, unga brud o c h blif lycklig! » I ett nu fattade h o n allt tog b l o m m o r n a, böjde vänligt på hufvudet och budbäraren försvann.
o * rs&gt; — &amp; e öi .a § r.S as 3 t- a &gt; eä &gt; O P.CQ - 3 - a 2 o 3 s s
O m ständigheterna hade åter gynnat Anna.
Doktor- innan, införlifvad m e d grannarna på sin andra sida, märkte först efteråt buketten.
ce » Jo, ser man på.
Så underbart vackra b l o m mor.
Den majoren, han g l ö m m e r sig då aldrig, 09 ty n o g äro de naturligtvis från h o n o m?
» Som musiken i detsamma började, behöfdes intet svar.
Cl Visitkortet hade den unga flickan hastigt g ö m t undan, o c h det k o m därigenom att denna afton hvila vid hennes hjärta.
Ensam fick hon nu ut- kämpa sin strid, ty en sådan ägde h o n att bestå — h o n s o m förut var så alldeles outvecklad och opröfvad.
ti St Ja Det täcka sagospelet började.
Om det än för våra dagars publik kan synas sentimentalt, är n det d o c k i högsta grad intagande.
Och huru väl m utfördes det icke af alla vid sitt första fram o trädande.
Men, hvad s / &gt;m likväl beredde detta styckes nästan exempellösa framgång, var åter- gifvandet af den egentliga hufvudrollen, hvaruti en af våra mest såväl musikaliskt o c h drama- tiskt s o m äfven estetiskt begåfvade konstnärer firade sina första glänsande triumfer.
En sådan hänförelse som då har man knappast förr eller • ö - p senare hört omtalas, o m icke möjligen just i O u dessa dagar.
°J o * A n n a satt där till det yttre helt stilla m e d blommorna i handen.
Deras doft nästan beru- sade henne.
H o n var s o m i en förtrollning.
Och besynnerligt, allt hvad s o m tilldrog sig inne på scenen, tog verklighetens gestalt o c h förekom liksom direkt talädt till henne.
Den unga makans strider för att undgå de försåt och faror, s ö m utlades i hennes väg, blefvo A n n a s egna.
Och frestaren själf var farligare för henne — det Aktiebolaget Desinfectioxa.
i rum, fartyg o. bostäder, allt på stället — utan bortförande af möbler.
II A. — Allm.Tel.
3 Ri: C3 P i - », ö G t £
DUN 112 1898 kände h o n — än för någon annan.
Det var o m ö j - ligt att d e n n a bedårande stämma och hela d e n n a tjusande apparition k u n d e lämna h e n n e o b e r ö r d.
Och hon visste j u dessutom, att han sjöng just för henne i afton.
— Hvarför fick icke äfven h o n lefva för konsten, för —?
Nej o c h tusen gånger nej, h v a d tänkte h o n på.
Alltsammans var j u blott ett bländverk.
H o n måste förjaga dessa drömbilder, ryckas ut ur sin villa.
B e s t o d hon prof vet därinne — h o n i pjäsen n ä m l i g e n?
Ja, nej — A n n a vågade knappast andas — jo, till slut segrade h o n.
G o d a makter skj ' ddade henne, o c h A n n a fick äfven en inre förunderlig kraft.
Sinnet var åter i någorlunda jämnvikt, när hon med doktorinnan steg u p p i den utanför teatern väntande vagnen.
Omärkligt hade A n n a påskyn- dat hemfärden i d e n ljusa våraftonen.
u t o m den yngste sonen, s o m n u blifvit läkare i mellersta Sverige o c h b o d d e tillsammans m e d sin moder.
Det var p å f ö r m i d d a g e n den 22 februari.
Dok- torn var redan ute o c h i full verksamhet.
Husets ena tjänarinna sysslade i k ö k e t o c h frun själf hade just lagt sista handen vid ordnandet för dagen af det prydliga h e m m e t.
H o n nedtog n u en liten hvit spetsmössa från toaletten o c h knöt den framför spegeln.
Denna återgaf dragen af en åldrad kvinna m e d grånadt hår o c h fårade drag.
Ögonen hade d o c k något kvar af sin forna glans, o c h ett mildt solljus låg utbredt öfver hela anletet.
H o n satte sig ned i soffan, framför hvil- ken stod ett arbetsbord m e d diverse sysaker, o c h, bland det öfriga, fanns där äfven dagens mor- gontidning.
Det dröjde sedan en stund, innan m a n slutat samspråka o c h intagit supén, o c h så sade man godnatt.
I n k o m m e n i sitt rum betraktade A n n a länge sin bukett o c h det lilla kortet.
Därpå tog hon fram ett skrin, hvaruti h o n förvarade sina skrif- saker o c h t ö m d e det.
Uti detta lade h o n nu sina minnen.
» I masten vissna, I älskliga blom- mor, » hviskade h o n.
» Men g ö m m a eder — ja, det vill jag. » H o n tillåste skrinet.
» E s war ein Traum. » A n n a satte på sig glasögonen, började läsa o c h fortfor härmed en stund.
M e n plötsligt ryckte hon till, hennes blick stannade vid ett namn.
Detta hade h o n n o g sett o c h hört omtalas många gånger förut.
Honom, s o m bar det, hade h o n däremot mött blott en gång i lifvet.
Nu var han död dagen förut.
Ett telegram från Kristiania meddelade detta.
Hans o c h hennes vägar hade gått åt skilda håll.
D e skulle icke råkas mera.
H o n hade aldrig önskat det.
Alldeles uttröttad af dagens tilldragelser in- s o m n a d e h o n snart därpå i sin mjuka bädd.
När m o r g o n e n grydde, tycktes h o n fullt hafva åter- funnit sig själf.
Men från barn h a d e h o n hastigt utvecklats till kvinna.
Lysningsdagen bar h o n en hvit söndagskläd- ning, fastän den var gammal — sedan hennes konfirmation.
H o n ansåg det ogrannlaga att bära den andra.
Någonting i n o m h e n n e förbjöd det, m a n var kanske mera s a m v e t s ö m då för tiden än nu.
— — Det ena tiotalet efter det andra hade förflutit, och detta sker icke utan att lämna märkliga spår efter sig i en människas tillvaro.
Man skref nu året 1896.
Större delen af lifvet låg b a k o m pro- fessorskan A n n a K.
H o n hade i h e m m e t s värld fått upplefva år af rikt innehåll.
M e n redan för längesedan var hennes trofaste make d ö d.
Bar- nen, spridda åt olika håll, hade bildat egna h e m, JTIDSFORDRIF aggjjggjjggggjgg Bidrag mottagas med tacksamhet.
Påsklogogryf af L E A.
En högtid finnes, dit jag hör, Så visst s o m slefven till en gryta, Och då, förutan till att skryta, Jag ännu stämning m e d mig för.
Ä n uti hvitt jag träder fram, Som när i sol ' n en snöboll strålar, Och än j a g uti färger prålar V i d u n g d o m e n s o c h barnens glam.
Med i hvad kallas det m i n vän, när du från sta ' n far h e m igen.
hvad m o r ibland ses göra, då stygga barnen h e n n e störa.
ett namn s o m flicka bär.
du ses då kallt det är.
hvad p u n s c h e n göra plär.
Ninne.
Jag f o r d o m bjöd på poesi, O m också ej af bästa slaget, Men fruktar att vid detta laget Den sortens lyxvar mest förbi.
Med o Med y Med u Då var j a g s o m ett slags » roulette » I b o r g a r h e m o c h berresäjten; Nu blir jag äten — o c h förgäten Det är den nya tidens sätt.
44 H v a d ännu ingen kvinna prydt Och minst, ju mera rikt det varit.
Ett sätt att k o m m a fram m e d nytt Å t d e m s o m lasta hvad s o m farit.
Förvaringsrum, s o m hvarje fru, O m ordningsfull, m e d rätta skattar.
B e n ä m n i n g för en gosse ju, (En skåning bäst det ordet fattar). '
H v a d återkommer hvarje år Och af de flesta ses m e d nöje.
H v e m, o m h o n o c k i téten går, Man ofta tittar p å m e d löje.
E n » slingerbult », m e n angenäm, » Se, g o d dag A n n a m i n!
Ska du ej hvila dig i en kåsös, eller kanske i m i n c h a i s l o n g?
F o r d o m ansåg du den vara bättre. » » Valde ni att gå på » A t h e n e u m s » föredrag eller på Operan för att njuta af några rösters underbara löpningar? » » Vi kastade alla tankar på nöjen o c h promenerade i stället.- » Vi gingo till moster, Odensgatan sex.
Eterdoft slog oss till mötes, sina per- sienner hade h o n fält ner.
Kaffe, H o n tystnade.
Efter ett kort uppehåll fort- satte h o n: » Men du, Georg, lofva m i g att bränna u p p det, när j a g är d ö d!
» » Nej, mor.
Dess innehåll skall följa dig i graf- ven.
Tror du inte jag förstår, hur man känner i u n g d o m e n, i synnerhet m e d en konstnärsnatur som din.
Och önskningarna, s o m skrinet g ö m d e, blefvo ju i alla fall verklighet.
Min älskade m o r skall ha sin vårdröm m e d sig — den var så ren, att den ej behöfver sky evighetens ljus. » H a n slöt h e n n e ö m t intill sig.
Ej ett o r d väx- lades vidare o m detta ämne.
Stockholm, Fredagen den 6 april 1894.
N:r 14 (329) Prenumerationspris pr är: Idun ensam kr.
I d u n s M o d e t i d n i n g jämte k o - lorerade planscher » I d u n s M o d o t.
utan k o l.
... » 5: — 4: 50 3: — Byrå: K l a r a v. K y r k o g a t a 7, 2 tr. A l l m.
P r e n u m e r a t i o n sker å alla post- anstalter i riket.
i J. Nordling.
Lösnummerspris 1 5 öre (lösn:r endast för kompletteringar) Annonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
C o n s t a n c e Wachtmeister.