Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vrot. 1840. 7 Sami. 1 A/d. sS.le Haft: 3 tryckt hos j. a. walldék, 18 40. ■Lag-Utskottets Betänkande, Nio $5.
1 Nso 96.
Ank. till Exp. Utsk. den 5 Augusti, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om stadgande af skyldighet för bondeman, att gifva köpare ersättning för af denne erlagde undantags-för möner.
Hiksdags-fullmägtigen Petter Persson från Calmar Län, har, uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och derefter till Lag-Utskottet remitteradt Memorial, anfört, att lagen, i 5 Cap.
Jorda-Balken, uttryckt den åsigt, att ej någon kunde genom hörd tillvinna sig jord å landet eller hus i staden, utan att uppfylla alla de villkor, hvarmed egendomen från hördemannens skyldeman öfvergått till köparen, hvilket ville med andra ordsäga, att bördemannen måste underkasta sig uppfyllandet af alla de förbindelser, köparen sig åtagit, samt denne, i och för handeln, vara från all skada och förlust fredad.
Utgående från denna grundsats och åberopande lagens stadgande, att hördeman, för att få sin talan pröfvad, borde i Rätten insätta fulla köpeskillingen, yttrar motionären vidare, att bland de villkor, som säljare, serdeles bland allmogen, vanligen fästade vid upplåtelse af hemman på landet, vore förbehåll om så kalladt undantag, bestående deruti, att säljaren för lifstiden eller vissa år betingade sig besittning af någon till hemmanet hörande jordlott, eller spanmål och andra varor, sorn skulle från hemmanet utgå; och då dylika afhandlingar, ehuru i flere afseenden skadliga, ej kunde af lagen förbjudas, borde lagstiftaren åtminstone föreskrifva, dels om och i hvad nion köpare vore berättigad att af bördeman njuta ersättning för de undantags-förmoner, sora den förre vore nödsakad utgöra under den tid, hail hemmanet innehade, dels ock huruvida beloppet af denna ersättning borde af bördemannen nedsättas, eller om borgen derför skulle ställas; varande af motionären uppgifvet, att saknad af föreskrifter härom skall vållat vidlyftiga och kostsamma rättegångar, deribland motionären exempelvis uppgifvit en, som handlat derom, att, sedan en person år 1812 köpt ett hemman emot en ringa köpeskilling i penningar, samt utfäst lifstids-undantag i spanmål och foder, m. m., åt tre personer, men först 1837 sökt lagfart å köpet, derförinnan två af undantagsBih. till R.
Prot. 184.0. 7 Sami. 1 sifd. o.6:te Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o g~. egarne aflidil; så hade en bördeman uppträdt, som endast erbjudit dea contanta köpeskillingen jemte ansvarighet för undantaget åt den ännu lefvande, men ålderstigne undantags-innehafvaren intill dess död.
Utskottet har öfvervägat hvad motionen innehåller; men då Kongl..
Förordningen den i3 Juni t8öo, angående lagfart och hörd af jord å landet, föreskrifver, att köpare af fast egendom är pligtig alt, för uppbuds erhållande, anmäla handeln hos domstolen, i stad inom tre månader, och å landet sist vid del Ting, sorn infaller efter sexmånader, sedan köpet slutadt blef, samt att omkring ett år derefter lagfarten bör vara slutad och bördemannens talan anhängig gjord; då sådane tvistiga förhållanden, som af motionären blifvit omförmälda, och härleda sig derifrån, att köparen en längre tid, än lagen medgifver, dröjt att med köpet lagfara, kunna undvikas, derest köparen ställer sig omförmälde Kongl. Förordning tili efterrättelse; då, i sistnämnde fall, de utgifter, köparen under lagfarts-tiden fått uti ifrågavarande afseende vidkännas, måste hänföras till sådane nödige kostnader, hvarför han, enligt 5 Cäp. ii §.
Jorda-Balken, är till ersättning af bördemannen berättigad; och då det rimligen ej kan åläggas bördeman att, såsom villkor för anställandet af bördestalan, göra nedsättning af eller ställa borgen för ett ersättnings-belöpp, sorn först under rättegången, varder bestämd; så hemställer Utskottet,. att motionen ej må till' någon åtgärd föranleda..
Stockholm den 4 Augusti i84.o - Na> 9T. Anis., till Exp; Utsk. den 5!
Augusti, kl, 3 e. m.
Betänkandev i anledning; af väckt motion om inskränkning i allmän åklagares rätt att anställa åtal å brott emot if Cap; J ,5“. Missgerning,s-Balken.
Uti underdånig skrifvelse den 5 Januari i835j anfördte Rikets Ständer:: att de så kallade injurie-målen ej sällan vore förenade med omständigheter Lag-V t skot tets Betänkandej 1V-o 'Q~J. 3 af den Ömtåliga beskaffenhet, att den förfördelade sårades mera genom den offentliga behandlingen af desamma, än af den skymf, han lidit; att detta i synnerhet inträffade vid ransakning, angående misshälligheter emellan barn och föräldrar, hvilka senare derföre ock syntes böra hafva någon rättighet att sjelfve bestämma, om åtal skulle ega rum eller ej; att det i Öfrigt borde verka fördelagligt på begreppet, om den vördnad och den kärlek, barn voro skyldige sina föräldrar, om lagen fästade allt möjligt afseende på deras förlåtelse för hvad emot dem blifvit brutet; samt att den felande häruti borde finna en ökad anledning att söka göra sig förtjent af tillgift derigenom, att lian i möjligaste måtto upprättade och godtgjorde sitt fel; hvadan Rikets Ständer, sorn trodde, att rättighet till åtal af de i i4 Gap. 3 §.
Missgernings-Batken omförmälde förbrytelser, att barn fäller smädeord emot fader eller moder, eller emot stjufföräldrar eller svärföräldrar, borde få ankomma på målseganden, derest de ej skett å tid och ort, sorn fridlyst vöre, i underdånighet begärde, att nämnde §. måtte erhålla ett dermed öfverensstämmande tillägg; men detta förslag blef icke af Kongl. Maj:t i Nåder antaget.
Vid innevarande Riksdag bar, uti en till Högloft Ridderskapet och Adeln ingifven samt till Lag-Utskottet remitterad motion, berörde fråga åter blifvit väckt af Herr Hjertctj Lars_, sorn andragit, att den af Rikets Ständer yttrade tanka instämde med lagstiftarnes åsigt i flere andra länder, härledd från den erfarenhetssats, att det moraliska tillstånd hos barn, söm kunde föranleda brott emot föräldrar af nyssnämnde art, vanligen från början härledde sig af föräldrarnes egen vårdslöshet vid barnens uppfostran; att föräldrarne för detta fel redan blifvit straffade genom barnens förderf och vanart, samt att lagen således icke borde öka detta lidande eller blanda sig i förhållanden inom slägten för annan händelse, än om föräldrarne sjelfve påkallade dess skydd, eller yrkade den brottsliges bestraffning; och hemställde motionären, att en förändring i nu gällande lag måtte, i öfverensstämmelse med förutnämnde förslag, af Rikets Ständer å nyo beslutas.
Utskottet, som tagit detta ämne i öfvervägande, anser, på de skäl, hvilka här ofvan finnas upptagna, att föräldrar bör vara tillåtet förlika mål af ifrågavarande beskaffenhet, utom i den händelse, att brottet åstadkommit allmän förargelse; och då ett sådant förhållande inträffar, icke allenast om brottet begås å fridlyst tid och ort, utan jemväl när det sker i samqväm, synes allmän åklagares rätt att i sistnämnde fall anställa åtal, böra bibehållas; på grund hvaraf Utskottet vördsamt hemställer, 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 98. att i slutet af 14 Cap. 3 §.
Missgernings-Balken måtte göras följande tillägg: ”Ej må i de mål, hvarom i denna skiljes, annan käraj än rätter målsegande, så vida ej brottet skett i samqväm, eller å tid och ort, sorn fridlyst är.” Stockholm den 4 Augusti 1840..
AnL till Exp. Utsk. den 5 Augusti, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om böters af tjenande med arbete.
För att dels åstadkomma minskning af fång-antalet uti de allmänna häktena samt besparing i kostnaderne för fångars underhåll och forslande, dels hindra det sedeförderfvande umgänget i fängelserne emellan grofvabrottslingar och sådane, hvilka der afsitta böter för mindre förseelser, har Herr Ribbing, Arvid, uti en till Högloflige Ridderskapet och Adeln ingifven motion, hemställt, det stadgas mätte: att, då tillgång saknas till vites-, åverkans- eller andre böter, jemte hvilka urbota ansvar icke blifvit ådömdt, Konungens Befallningshafvande skall föranstalta, att den sakfällde, i stället att intagas i häkte för undergående af fängelse, eller fängelse vid vatten och bröd, må få umgälla sin förbrytelse med arbete, antingen hos enskild person, sorn. erlägger böterne, eller för Kronans räkning, eller oek till förmon för kyrkan eller de fattige, allt i den ort, der den sakfällde bor; att arbetet, öf ver hvars oafkortade verkställande Konungens Befallningshafvande bör hålla band, skall beräknas, på satt och med villkor, 8 punkten i Kongl. Förklaringen den a3 Mars 1807 föreskrifver; samt att, i händelse den enskilde person, som emottager den sakfällde i arbete, skulle, såsom målsegare eller åklagare, vara till andel af böterne berättigad, han må, vid deras inbetalning, sin andel afräkna, så vida fulla bötesbeloppet erlägges, i hvilken händelse jemväl öfrige delegare i böterne borde erhålla sina lotter, deremot, om endast en del af böterne erlades,, beloppet lomme att Kronan ensamt tillfalla. Lag-Utskottets Betänkande, N.o gy. 5 Lag-Utskottet, till hvars handläggning denna motion blifvit öfverlemnad, har tagit densamma i öfvervägande, men finnér det deruti framställda förslag åsyfta en icke lämplig eller ens verkställbar utsträckning af den redan iemnade tillåtelse, att vissa böter och vitén, såsom för åverkan å Kronans skogar, öfverträdelser af Jågt-stadgan, m. m. få med arbete aftjenas.
Äfven om en dylik anstalt må ega rum, när fråga är om förseelser emot vissa ekonomiska Författningar, så synes den likväl ej tjenlig, då brott blifvit begånget emot allmänna säkerheten, ty denna fordrar en visshet om straffets tillbörliga verkställande, som ej vinnes, med mindre verkställigheten sker i Statens offentliga straff-inrättningar.
För öfrigt skulle stora svårigheter möta för Konungens Befallningshafvande, dels att finna personer, som voro benägne och i tillfälle att, emot böternes erläggande, i sitt arbete emottaga sakfällde, och dels att öfver dessa hålla den tillsyn , som erfordrades, derest de sakfällde skulle fullgöra arbetet så, att ändamålet med straff-påföljden uppfylldes; äfvensom en sådan tillsyn komme att för Staten medföra kostnader, vida öfverstrgande dem, som för brottslingars hållande i fängelse åtgå; Utskottet hemställer derföre, att ifrågavarande motion ej må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 4 Augusti i84o.
Ånk. till Exp. Utsk. den 5 Augusti, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt frägd om förändring i vissa delar af nuvarande lagstadgandeiv om giftorätt och arfsrätt, m. m.
Hedervärda Bonde-Ståndet har till Lag-Utskottet remitterat en af Peter Claesson från Elfsborgs
Län väckt motion om sådan ändring i 2 Cap. 1 §.
Ärfda-Balken, att frälsemans och bondes son och dotter hädanefter må ärfva lika. 6 Lag-TJtskottets Betänkande, N.-o 5,9.
Såsom skäl för berörde hemställan, har motionären dels åberopat de i Lag-Comiteens förslag till Äifda-fialk upptagne motiv, dels ock anfört, att det förhållande, hvaruti mannen och qvinnan numera stå till hvarandra i samhället, gjorde den lag obillig, som tilläde syster endast hälften i arf emot broder.
Allmänna tanken om denna orättvisa hade ock allt mer och mer börjat gifva sig tillkänna derigenom, att föräldrar medelst testamenten tilldelade söner och döttrar lika arfslott, ehuru dermed följde den olägenhet, att testamenten ofta ogillades, i anseende till bristande former, samt endast kunde afse disponibel egendom.
Omförmälde motion har föranledt till skriftliga och muntliga yttranden: af Johannes Andersson från Calmar Län, som instämt i motionen, under förklarande, att qvinnan i flere afseenden vore tillbakasatt efter mannen, ehuru hennes åligganden voro lika vigtiga med mannens, och att, fastän fallenhet för slöjders och näringars idkande i de fleste fall lika litet saknades hos henne, sorn hos mannen, egde hon likväl ej, i anseende till ett fortfarande omyndighets-tillstånd, frihet att sin arbetsförmåga efter godtfinnande använda; af Ephraim Larsson från Elfsborgs
Län, sorn yrkat, att qvinnan måtte tillerkännas både lika arfsrätt och lika giftorätt med mannen.
Om äldre tiders råhet och derefter inträdande begrepp om nyttan, att hopa förmögenheten på några få händer och bibehålla fastigheterne inom vissa slägter, förorsakat, alt qvinnan icke medgifvits samma fördelar, som mannen; så vore tiden nu inne att erkänna qvinnans naturliga rätt lill jemnlikhet med mannen, och barns af samma föräldrar lika rätt till slägtens gemensamma egendom.
Förhållandet emellan man och hustru, samt bröder och systrar blefve jemnare och innerligare, i samma mon, sorn det blefve mera rättvist, och missämjan försvunne med orättvisan; varande derjemte af Ephraim Larsson åberopadt, hvad Lag-Utskottet, vid dessa frågors behandling å förra Riksdagen, anfört; af Nils Persson från Södermanland, hvilken äfven förenat sig med motionären samt derjemte anmärkt, dels att, om motionen bifölles, morgongåfva och fördel borde försvinna, dels ock att, då fråga vore om arf i fast egendom, sonen borde tilläggas rätt att lösa systerns del, i fall fastigheten vore så ringa, att den ej tålde klyfning; af Hans Jansson från Elfsborgs Län, som anfört, att han väl gillade sjelfva principen, angående lika gifto- och arfsrätt; men då förslaget till allmän civillag innehölle enahanda stadganden, som de nu föreslagna, och Lag-Utskottets Betänkande, N:0 Q g: 7
Haan borde hoppas, att detsamma vid denna Riksdag blefve till Rikets Ständer öfverlemnadt, så vore det mindre lämpligt att dessförinnan företaga ifrågavarande förändringar; af Per Jonsson från Christianstads Län,, som anmärkt, att Peter Claessons förslag, om det antoges, skulle förorsaka en alltför långt utsträckt hemmansklyfning med flere olägenheter; samt af Hans Persson från Gefleborgs Län, som, på den grund, att mannen hade flere vigtiga och mödosamma pligter att uppfylla, än qvinnan, ansett henne ej böra försättas i samma rättsförhållande som mannen; dock biträdde Hans Persson motionen, så vidt den anginge giftorätten samt arfsrätt i lös egendom.
Uti hvad sålunda, ömsom: för och ömsom emot motionärens förslag, blifvit anfördt, hafva åtskillige Ledamöter af Bonde-Ståndet instämt.
Efter noggrant öfvervägande häraf, samt tagen kännedom om ej mindre Lag-Utskottets under sistförfhitne två Riksdagar,, än Lag-Comiteens, i motiven till Giftermåls- och Ärfda-Balkarne, afgifna och här förut åberopade yttranden i dessa ämnen, går
Utskottet att öfver de i ofvanberörde matto framställde yrkandena meddela utlåtande.
Härvid bör Utskottet, i anledning af Hans Janssons erinran, först tillkännagifva, att, då omformälde frågor utgöra ett helt för sig, samt angå en af de hufvudprinciper, sorn för Lag-Comiteens förslag ligga till grund, vid hvilket förhållande ett serskildt företagande af dem måste i väsendtlig mon underlätta pröfningen af samma förslag; anser Utskottet något uppskof med frågornas handläggning ej böra ega rum.
Angående den ifrågasatte jernnlikheten i arfsrätten och giftorätten för begge könen, hyser Utskottet enahanda åsigter, som af motionären och Ephraim Larsson blifvit tillkännagifne.
Och då dessa åsigter, efter Utskottets omdöme, äro på ett fullständigt och öfvertygande sätt utvecklade i motiven till Lag-Comiteens förslag samt i förut varande Lag-Utskotts derpå grundade Betämkanden; så kommer Utskottets yttrande, rörande dessa hufvud-frågor, att bestå: i ett upprepande af hvad samma förslag och Betänkanden innehålla.
Uti det genom ägtenskapet uppkomna bolag förena begge makarne sina krafter, i ändamål att med gemensam omsorg arbeta för gemensamt väl.
De dela med hvarandra ljuft och ledt; och då förbindelserne äro lika och bördorne bäras gemensamt, synes en fördelning af inbördes rättigheter, hvilande på en annan grund, icke stå att förena med ägtenskapets väsende och m ed de villkor, som deruti innefattas.
Det är mannens pligt att anskaffa hvad f Baig-TJ t skol tets Betänkande, V.o gg. sorn fordras för makarnes och barnens underhåll, och hustruns att det med sparsamhet och klokhet använda.
Hos den jordbrukande klassen af ett folk hafya vanan och behofvet gifvit hennes skyldigheter en ännu större vidd.
Det är icke nog dermed, alt hon ensam nråste sörja för barnens skötsel och uppfostran i deras spädare år, och ensam besörja den inre hushållningen; hon måste äfven deltaga i den yttre och med sitt arbete bidraga alt förvärfva det nödvändiga.
När uti samhällsklasser, der denna senare pligt praesumeras sällan eller aldrig inträffa, hustrun eger lika giftorätt med mannen, finnér man lättligen, huru litet det sammanslår med den reciprocitet, som för ägtenskapet ligger till grund, och med rättvisans kraf, att neka henne denna rätt, uti ett stånd, der ännu större förbindelser henne åligga.
Vid ägtenskapets ingående uppdrager hustrun åt mannen att förvalta all den egendom, hon har, och afkomsten af hennes ärfda och förvärfda jord ingår odelad i boet.
Äfven i detta hänseende synes lagen hafva af vi kit ifrån billighet, då den icke tillerkänt henne annan rätt vid boets upplösning, än den att återfå en tredjedel af de penningar och andra lösören, hon i boet infört, och lika del af mannens lösa egendom, samt af den förkofran, boet under makarnes gemensamma vård vunnit, men deremot tillagt mannen eller hans arfvingar dubbel lott; och då morgongåfvan sällan förmått gifva hustrun en tillräcklig ersättning för detta lidande, har lagen, medelst en så ojemn delning, ställt mannen i ett slags nödvändighet att, genom serskild gåfva eller testamente, eller ock genom tidigt bemedlade öfverenskommelser med sina egna arfvingar, söka att det godtgöra.
Dessa förordnanden, dem han icke alltid förstått att inrätta efter lagens fordringar, hafva merendels föranledt missämja i slägten och obehagliga rättegångar.
Man har påstått, att behofvet af medel för åkerbrukets upprätthållande och jordens häfd samt nödvändigheten att, så vidt möjligt vore, bibehålla egande-rätten af en viss fastighet inom en och samma slägt, skulle innebära giltiga skäl att tilldela hustrun en mindre lott i samfälligheten än mannen.
Ått man likväl vid stiftandet af vår nu gällande lag icke gjort något egentligt afseende på arfvingars behof af medel för brukandet af deras ärfda jord, synes deraf, att det efter landsrätt blifvit tillåtet att undan barn och bröstarfvingar, genom testamente, till skylda eller oskylda bortgifva den jord, makarne före eller under ägtenskapet förvärfvat, jemte alla ärfda eller förvärfda lösören, utan annan inskränkning, än att, efter donia - Lag-Utskottets Betänkande, N:o Q Q. 9 domarens pröfning, borde afsäLtas livad till omyndige barns föda och uppfostran, efter deras stånd och värde, kunde erfordras, intilldess de voro i tillfälle att sig sjelfva försörja.
Det instämmer dock med naturlig billighet, att af den samfälda egendom, man anser fritt öfverlåtlig, först tilldela makarne lika lott, innan man gifver hvardera rättighet att upplåta den till fremmande; och en till jemnlikhet förändrad giftorätt kan således ej anses förnärma deras arfvingar.
I öfrigt torde det vara att förmoda, att, sedan makarnes ömsesidiga rättigheter blifvit återstälda i sitt naturliga skick och deras behof af lagen foresedda och uppfyllda, de mera sällan skola vidtaga serskilda förordnanden, hvarigenom arfvingarne råka i mistning af hvadlagen dem velat förbehålla.
Lag, rörande makars rättigheter i boet, är ej byggd på någon fast grund, utan medgifver ständiga rubbningar af desamma, så länge ägtenskapet fortvarar, öfverlemnande orättvisligen bestämmandet af den ena makans villkor åt den andras godtfinnande.
Så t. ex. får en i stad bosatt ofrälse man, vid ägtenskapets ingående, giftorätt till hälften uti hvad hustrun då eger i lösören, men sedermera flyttar han ut på landet eller kommer i adeiigt stånd, eller använder hustruns penningar till inköp af landsfastighet, och föröker sålunda, i hvartdera af dessa fall, sin giftorätt från hälften till två tredjedelar.
Eller ock köper han landsfastighet och gör skuld för att betala densamma; hvaraf en sådan följd uppstår, att, enär det ofta icke kan visas, hvarifrån skulden härleder sig, hustrun måste vidkännas halfva skulden på samma gång, som hon blott får åtnjuta en tredjedel af den erhållna valutan.
För att rigtigt bedöma frågan om skillnaden i arfsrätt, måste man eftersinna upphofvet till en sådan skillnad.
Tänker man sig tillbaka till de tider, då egande-rättens öfverflyttning genom arf först uppkom, kan man utan svårighet finna, hvarföre qvinnan i denna del var vanlottad emot mannen.
Hvarken erkändes då hos henne den sjelfständighet, som förutsattes såsom villkor för rättigheten att dela egendom med andra, eller var sjelfva egendomen hos de folksdag, som ännu icke hade fästat sig vid jordbruk, af sådan beskaffenhet, alt den kunde af qvinnan begagnas.
Hos dem åter, som hade jordbruket till hufvudnäring och hos hvilka egande-rätt till fast egendom, i följd deraf, var införd, ser man den grundsats nästan allmänt antagen, att jorden borde bibehållas inom slägterne eller, rättare sagdt, hos de familje-medlemmar, som buro slägtnamnet.
Det var då nödigt, alt endast sönerne ansågos för arfvingar till jorden, emedan, om den äfven hade Bih. till R- St.
Brot. 1840. 7 SamL 1 Afd. 26de Haft. 2 10 Lag-Utskottets
Betankande3 N.o gg. tillfallit döttrarne, den skulle genom deras giftermål hafva öfvergått till personer af andra slägtnamn.
Tvifvelsutan igenfinnes häruti hufvud-skälet, hvarföre döttrarne voro så länge uteslutne ifrån arfsrätt med sönerne här i norden, der qvinnans värde eljest var mindre misskändt, än i många andra länder.
Men i samma mon, som jordegendomarne blefvo, så till sägande, mer och mer rörlige, genom införandet af testaments-rätten samt genom köp och andra afhandlingar, som äro osk il jagtig e från en mera utbredd' cultur, i samma mon förringades också vigten af det skäl, som utestängde döttrarne från deltagande i arf.
Deras rättighet dertill erkändes redan af trettonde århundradets lagstiftare.
Sällan har likväl någon stor förändring i lagskipningen kunnat på en gång helt och hållet genomföras,, och man gick redan långt nog för den tiden, då man berättigade qvinnan till hälften i arf emot mannen.
Sjelfva grundvalen blef härigenom lagd till lagens vidare fullkomnande i framtiden; tj sedan man erkänt qvinnans rätt till arf i allt slags egendom, och mannen ej längre hade uteslutande rätt att ega jord, var arfvejords- och odal-systemet redan brutet.
Hvad deraf sedermera återstått, har väl äfven haft för afsigt att inom slägterne bibehålla arfvejorden, men utan att den förra åtskillnaden emellan könen dervid blifvit gjord, enär rätt till arfvejord och börd varit gällande för begge.
I hvad samband den olika arfs-rätten stått med det fordna odal-systemet å landet, kan slutas äfven deraf, att i städerne en sådan olikhet icke egt rum; och att man ej eller i senare tider ansett nödvändigt och gagneligt att bibehålla denna olikhet, finnes deraf, att, enligt de för presterskapet år i56g utgifna artiklar, uppå dess egen anhållan blifvit stadgadt, det' söner och döttrar skulle ärfva lika, ehvad egendomen vöre belägen i stad eller på landet.
Man har emot den nu ifrågavarande lagförändringen invändt, att den skulle minska allmogens besutenhet och verka derhän, att någon del af den jord, Bonde-Ståndet nu innehar, skulle frångå detsamma; men denna föreställning anser Utskottet vara uppenbart felagtig.
Om än lagförändringen å ena sidan medför den påföljd, alt bondesonens egen arfslott, då han har syster eller medarfvinge af qvinno-könet, minskas, så kan i det stället hans hustru komma att i boet införa sä mycket mera; och på det hela måste förhållandet nödvändigt blifva enahanda som hittills.
Man har också anmärkt, att lagförändringen skulle föranleda lill en möjligtvis skadlig hemmansklyfning; men till bemötande deraf får Utskottet erinra, att, då’ arfvingen till en systerlott är berättigad utbryta densamma, såvida hort derå finnes besuten, måste nödvändigt mindre jordlotter uppkomma efter Lag-JJ tskottets Betänkande^ N;o gg. ii nuvarande arfs-lag, än efter den föreslagna nya.