Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De åtgärder, som i öfrigt kommitterade kunna anvisa, icke för att fylla behofvet af legitimerade läkare, men för att göra den befintliga tillgången mera tillräcklig, måste inskränka sig dertill, att en af de begge bataljons-läkare, som äro bestämde för infanteri-, kavalleri- och ingeniör-balaljonerna, i nödfall indragas, för att å annan, ännu angelägnare, läkare-verksamhet användas, Härigenom blefve tillgång beredd på 61 legitimerade läkare för sjukhusen.
Erfarenheten visar, att då en mera utbredd sjuklighet yppar sig inom en armée, insjukna solda terne i allmänhet icke liktidigt och med lika häftighet inom alla arméens corpser.
Det inträffar tvärtom icke sällan, att af trenne corpser af lika styrka kan den enas läkare vid en viss tidpunkt hafva en ganska ansträngande tjenstgöring i och för vårdandet af corpsens sjuke, under det att den andras läkare äro mindre sysselsatte.
Stundom kunna också läkare, mindre sysselsatte på sjukhusen, flyttas från dem till den stridande arméen.
Genom en dylik med klokhet och oväld använd jemkning, kunna läkarnes tjenstebestyr blifva mera jemt fördelade, så att icke några af dessa tjenstemän komma att ligga under för en förstörande öfveransträngning, under det att andra äro vida mindre strängt anlitade.
Då arméens general-fältläkare bättre än någon annan är i tillfälle att bedöma hvarje vid arméen anställd läkares större eller mindre lämplighet för en gifven plats och på grund af inkomne rapporter är i stånd, ej blott att afgöra hvar läkarebehofvet för ögonblicket är störst, utan jemväl i många fall kan förutse, inom hvilka corpser delta behof kommer att inom kort i ökadt mått göra sig gällande, bör han ock ega att med högste befälhafvarens samtycke förflytta arméens läkare till den tjenstgöring, inom sin grad, der hvar och en kan mest gagna.
En annan utväg, ledande till samma mål som det nu angifna, finnes i en följdriktig utbildning af underläkare-systemet, hvilket kommitterade af sådan anledning anse sig böra varmt förorda.
Då arméens behof af underläkare uppgår för den mindre krigsfoten till 294 och för den större till 332, men tillgången inskränker sig till endast 60, så visar sig bristen derpå vida större än på legitimerade läkare.
Den bör dock lättare kunna afhjelpas och kommitterade anse, lika med Kongl. Sundhetskollegium i dess utlåtande af den 12 Maj 1839, »att bland studerande ynglingar, hvilka vid infallande krig äro i beväringsåldern och således förpligtade att i krigstjenst ingå, många finnas, som ega mera håg för läkarens än för krigarens yrke och som genom den särskilda undervisning, hvilken Carolinska institutet och universitetens medicinska fakulteter under sådane omständigheter äro pligtige att meddela, inom kort tid kunna inhemta kunskaper, hvarigenom de blefvo ganska användbara biträden vid sjukvården i fält, och att äfven för detta ändamål nytta bör kunna dragas af mera försigkomna lärlingar från fältskärsstugorna.» Kommitterade tro äfven, att många andre unge män med någon bildning, än studerande vid universiteten, skola, antingen af fallenhet, eller manade af hågen att biträda lidande vapenbröder, finnas villige att fullgöra sin beväringspligt i egenskap af underläkare, och nyttigt vore derföre, om vid inträffande krig och under dess lopp äfven å andra orter än vid universiteten och Carolinska institutet anstalter vidtoges för underläkares bildande
Det lider intet tvifvel, att en läkare med ett tillräckligt antal intelligente och pålitlige biträden kan vårda ett mycket större antal sjuke, än då sådane biträden saknas, och han sjelf, antingen ensam, eller illa understödd af en för sjukvården föga passande personal, skall med eget öga se och med egen hand utföra allt.
De fysiska krafterne, likasom de intellektuela, hafva sin gräns; och då denna är uppnådd, framträda öfveransträngningens oafvisliga följder: slappheten. 15
En tredje omständighet, ledande till förminskande af de olägenheter, det ringa läkare antalet måste framkalla, anse kommitterade slutligen ligga deri, att man befriar läkaren från sådana göromål, som egentligen äro främmande för läkareverksamheten, men egentligen tillhöra ekonomi-tjenstemän eller kunna öfverlåtas åt pålitliga biträden.
Hit kan räknas all annan uppbörd, vare sig vid ambulanser eller sjukhus, än den af kirurgiska inslrumenter, äfvensom alla småkontroller uti den ekonomiska förvaltningen.
Ehuru kommitterade, såsom af hvad i det förestående är anfördt, nogsamt inse de svårigheter, som krigsstyrelsen vid ett uppkommande krig går till möte, i anledning af den ringa tillgången på läkare för arméen på krigsfot, hysa de dock den öfvertygelsen, att, om arméens sjukvård ordnas efter de grunder som i detta betänkande blifvit angifne, och hvilka för öfrigt äro uti förordningen den 13 Juni 1855 bestämde, skola hvarken arméens läkare komma alt förete den obekantskap med vetenskapens och sjukvårdens fordringar, ej heller skall inom denna vigtiga förvaltningsgren uppkomma en sådan nöd och ett sådant elände, som under de flesta af våra föregående krig.
I)å kommitterade uttala denna förhoppning, kunna de icke underlåta att tillika erinra om ett förhållande, som synes dem böra, synnerligen under ett fälttåg, ständigt föresväfva hvarje befälhafvare, från den högste till den lägste, äfvensom hvarje vid arméen anställd läkare, den nemligen: att truppernas helsovård är för arméens tjenstbarhet vida mera vigtig, än dess sjukvård, samt att läkarnes upplysta rådgifvarekaII i förstnämnde hänseende, kan komma att utöfva ett mycket större inflytande på arméens stridbarhet, än deras medicinska verksamhet inom sjukvflrdsanstalterna, hvilka alltid måste lemna mycket öfrigt att önska.
Det är nemligen en obestridlig sanning, att i de flesta fall det icke är läkemedel från apoteket, men förnämligast den särskilda omvårdnaden, som bestämmer sjukdomens större eller mindre långvarighet samt lyckliga eller olyckliga utgång.
Svenska arméens befäl och läkare äro genomträngde af detta föreställningssätt, och så länge de sistnämnde ä sjukhusanstalterna innehafva den sjelfständiga ställning vid sjukvårdens ledning, som nu är fallet, samt så länge de, såsom jemväl nu är förhållandet, icke allenast äro berätligade, utan jemväl förpligtade att, då omständigheterna så bjuda, fästa vederbörande befäls uppmärksamhet på helsovärdens kraf, till förekommande af en hotande sjuklighet bland truppen, så länge kan ett inskränkt antal insigtsfull läkare, understödde af begriplige underläkare och praktiskt utbildade sjukvårdssoldater, verka mera godt, än ett vida större antal utan sjelfständig verksamhet inom sjukhusen och utom dem saknande berättigadt initiativ.
Detta förhållande hafva kommitterade icke bort lemna utan afseende, då det är uppenbart, att det antal läkare arméen under ett krig har att påräkna, är vida mera inskränkt än det borde vara.
Sedan kommitterade i det föregående sökt utreda otillräckligheten af de nuvarande militär-läkarnes antal och föreslagit den ökade läkarepersonal, som för det närvarande kunnat ifrågasättas, äfvensom anvisat några utvägar att i möjligaste mån minska olägenheterna af den stora läkare-bristen, gå de nu att yttra sig om fältläkare-corpsens organisation.
1 de flesta land är antaget, att läkarne vid en armée i fält bilda en militärisk corps under en egen chef, som omedelbart under högste befälhafvare!) ordnar sjukvården, så väl vid trupperna som på sjukhusen samt har befäl öfver läkarne i alla de delar, der de icke i discipliniskt tjenstgöringsafseende slå under omedelbart befäl af chefen för den corps, hvarest de äro anställde.
Äfven i Sverige är denna grundsats antagen genom Kongl, förordningen den 13 Juni 1855 för arméens sjukvård i fält samt instruktionen den 12 Januari s. å. för i fält tjenstgörande läkare.
Vid alla en armées delar är af vigt, att, så vidt möjligt är, fredsorganisationen är i sina hufvudsakliga delar lika med krigsorganisationen, eller att båda stå i det samband, att öfvergången från den förra till den senare går möjligast lätt, utan formella hinder.
I alla Europas större arméer är också detta iakttaget för sjukvården, och samma corps, som besörjer denna under krig, qvarstår äfven under freden med alldeles samma slutna och från statens öfrige sjukvårdsväsende fristående krigsorganisation.
I dessa arméer, der trupperna äro stående, lörlagde i garnisoner och kaserncrade, stundom med ständig omflyttning, således i ständigt behof af egna läkare, hvilka derigenom hafva full sysselsättning och praktisk utbildning i sitt yrke, är denna ordning ganska riktig och till och med nödvändig.
1 vårt land med våra egna förhållanden och med vår kringspridda indelda armée, boende 16 blandad med den öfriga befolkningen, kunna militärläkarne endast vid våra få värfvade trupper stän digt besörja sjukvården, men vid de indelda blott då de äro till möten och kommenderingar sammandragne.
Huruvida derför äfven hos oss en dylik fristående militärläkare—organisation skulle under fred vara lämplig, har varit föremål för olika åsigter.
Under sista Pomerska kriget inrättades 1806 en militärisk fältläkare—corps, med en inför konungen ansvarig chef, som hade rättighet att förfoga öfver corpsens hela personal.
Denna organisation, som äfven var afsedd för freden, upphörde likväl straxt efter krigets slut 1810; fältläkare-corpsens chef entledigades och den militäriska sjukvården ställdes under samma myndighet som har inseende öfver den civila, eller under det nuvarande sundhets-kolle gium, och hvars militära disciplin blef den s. k.
extra-ordinarie fältläkare-corpsens (stipendiaters och pensionärers) egentliga chef.
Först då krig utbröt, skulle förordnas särskild chef för arméens sjukvårdsväsende, hvartill måste tagas en till dylika bestyr ovan regements-läkare, och som derigenom frånträdde sin förra beställning.
Den 1839 nedsatta komité för militär-sjukvårdens ordnande väckte fråga om anställande af en särskild chef lör arméens sjukvårdsväsende jemväl under freden, och afgaf i denna riktning ett förslag, som af sundhets-kollegium understöddes och vid 1850 års riksdag, i följd af det nämnda kollegiets framställning, blef Rikets Ständer meddeladt, utan att likväl då hos dem vinna åsyftad framgång.
Den af Kongl. Majit 1858 för »ordnandet af den militära helsovården» nedsatta komité har i sitt underd. förslag återupptagit frågan om fältläkare-corpsens fristående organisation äfven under fred, och tillstyrkt densamma, hufvudsakligen för alt vinna öfverensstämmelse mellan freds- och krigsorganisationen, underlätta tillämpningen af de för denna sednare meddelade nådiga föreskrifter och förekomma den sammanblandning af det militära och civila läkareväsendet, som komitén anser menligt inverka på det förra och på dess personals hela ställning.
Denna mening biträddes i hufvudsaklig mån af den komité, som 1859 afgaf underdånigt betänkande, angående en förändrad organisation af rikets styrelseverk, och hvilken föreslog, att medicinalstyrelsen skulle fördelas i tvenne af hvarandra alldeles oberoende förvaltningsgrenar, den ena innefattande den militära och den andra den civila sjukvården.
Sundhetskollegium åter har i sitt öfver 1858 års komités förslag afgifna utlåtande afstyrkt, såsom en skadlig splittring, den militära sjukvårdens afskiljande från den civila och från kollegiets öfverinseende.
Kollegium anser nemligen: att båda borde till ömsesidig båtnad ingripa i hvarandras verksamhet; att arméens manskap måste njuta sjukvård i sitt hem eller på länslasaretten af civile läkare, liksom den öfriga befolkningen; alt militärläkarnes verksamhet till allmänt gagn måste under tiden mellan mötena blifva, att i likhet med landets öfriga läkare utöfva sjukvård bland befolkningen, hvilket också för dem vore ett nödvändigt villkor för att kunna följa vetenskapens utveckling och vinna den erfarenhet, som är oundgänglig för läkaren, och utan hvilken han hvarken skulle i behofvets stund gagna arméen eller lemna den öfriga befolkningen det biträde, som i synnerhet vid farsoter är behöfligt.
Kollegium anser visserligen, att under krig läkare-corpsen vid arméen bör bilda ett helt för sig under en då förordnad chef, men att sådant icke vore nyttigt under fred.
Utgjorde militärläkame en afskild corps, försvårades derigenom öfvergången från militär- till civil-läkaretjenst, hvilket är menligt så väl för personernas medicinska bildning, som för deras befordringsrätt inom hvarandras områden, och åliggandet för den hemmavarande chefen att tillhandahålla arméen med läkare och medicinal-ulredning uppfylles bättre, då han står i embetsraanna-förhållanden till den civila sjukvårds-styrelsen och af denna hemtar stöd och samverkan.
Kollegium afstyrker derföre helt och hållet inrättandet af en särskild fältläkare-corps under fred.
Landförsvarskomitén har för sin del trott ett chefskap öfver fältläkarne vara ganska nyttigt, äfven under fred, för enhets vinnande i deras embetsförvaltning och medicinska tjenste-utöfning, för beredandet af samband dem emellan, för gemensamma stadgandens bättre tillämpning och för lättandet af öfvergången till den krigsorganisation, som en gång skall inträda; men att detta, liksom allt annat chefskap, utöfvas bättre af en, än af flere, och att en under krigslagarne sjelf lydnadsskyldig personal icke lämpligen bör ställas under befäl af cn kollegialt sammansatt civil myndighet.
Då arméens läkare äro de ende bland dess civile embetsmän, som äro förpligtade att följa soldaten i elden, är det ganska lämpligt, att de äfven i fred bilda en militärisk 17 corps med egen chef, såsom redan Kongl, brefvet den 6 Augusti 1806 föreskref, och som egentligen icke är upphäfdt.
Helsö- och sjukvården inom en armée innefattar en för dess stridbarhet så vigtig del af krigsförvaltningen, att ledningen af densamma under krig icke med framgång kan och derföre heller icke lämpligen bör anförtros åt någon, som för så beskaffade bestyr är främmande.
Såsom organisationen nu är ställd, blefve det vid utbrottet af ett krig nödvändigt att till chef för arméens sjukvård i hela dess omfattning kalla en regements-läkare, som visserligen kunde besitta stor erfarenhet och mycken skicklighet vid behandlingen af sjuke, men som saknade den vana vid administrationsbestyr, som ett vidsträcktare befäl kräfver, samt måhända äfven den omfattande blick, som företrädesvis genom allmänna ärendens handläggning ernås, och som den vidsträckta och mycket sammansatta förvaltning honom anförtros, fordrar.
Det är visserligen sannt, att sjukvårdens ordnande under krig blir något helt annat än under fredens lugn, men denna skiljaktighet mellan hvad som eger rum i krig och fred förefinnes äfven inom öfriga delar af krigsförvaltningen, utan att man inom dem anser såsom en likgiltig sak om de särskilda lörvaltningsgrenarnes chefer eller underlydande tjenstemän komma att först i valplatsens granskap sammanträffa till ovan samverkan eller att i ett så vigtigt ögonblick som detta anlitas i för dem okända tjenstebestyr, Men då kommitterade sålunda antaga, att fältläkarne böra utgöra en corps med egen chef, äro de långt ifrån att förbise vigten af de välgrundade skäl, Sundhetskollegium anfört mot ett fullständigt skiljande af denna corps och den militära sjukvården i allmänhet från den civila.
För det allmänna skulle denna söndring af många anförda skäl vara skadlig; för arméen likaledes, helst den under krig så väl behöfver civilläkares biträde; för personerne sjelfve måste det vara en stor fördel att kunna vinna anställning och kunna öfvergå från den ena till den andra riktningen.
Kommitterade föreställa sig nämligen det vara utförbart, alt fältliikare-corpsens chef, med myndighet öfver dess personal i hvad som rörer dennas embetsförvaltning, eller läkare-tjenstgöringen vid arméen, vore ledamot i Sundhetskollegium och der föredroge arméens och flottans sjukvårdsangelägenheter, hvilka derigenom icke skulle söndras från den civila sjukvården, utan fortfarande stå under Sundhetskollegiets inseende; att han samfäldt med kollegium uppgjorde underdåniga förslag till befordringar inom fältläkare-corpsen, men egde rätt att till extra läkare-befattningar vid arméen utse och förordna dem, han för tillfället funne lämpligast, samt att till stipendiater förordna dertill behörige medicinse-studerande.
Genom detta samband med landets medicinala myndighet saknade aldrig fältläkare-corpsens chef hvarken erforderlig kännedom om landets allmänna sjukvårdsförhålianden, hvilka aldrig för den militära helsovården kunna vara likgiltiga, eller kunskapen om de personer, hvilka vid denna helsovård kunna komma att användas.
I afseende på nämnde ledamotskap i Sundhetskollegium, anse kommitterade likväl, att det bör vara den af Eders Kongl.
Majit, på föredragning af chefen för landförsvars-departementet, utnämnde chefen för fältläkare-corpsen, som intager rum, såsom ledamot, icke en af kollegii egna ledamöter, hvilken, i det han emottager rotelen för de militära målen, iklädes chefsskapet för fältläkare-corpsen.
På grund af alla dessa skäl föreslå kommitterade: 1.
Att för fältläkare-corpsen en särskild chef anställes och af Eders Kongl. Majit utses, under benämning af general-fältläkare; 2.
Att alla militär-läkare ställas under general-fältläkarens myndighet, i allt hvad som rörer deras embetsförvaltning eller läkaretjenstgöringen vid arméen; 3.
Att general-fältläkaren är ledamot i Sundhetskollegium och der föredrager militära sjukvårdsärenden, hvilka fortfarande stå under öfverinseende af Sundhetskollegium; 4.
Att general-fältläkaren förordnar till extra läkare vid arméen dem han finner lämpligast, och till pensionärer oeh stipendiater förordnar dertill behörige studerande.
Till fullständigande af general-fältläkarens befattning anse kommitterade höra, att han eger sin egen expedition med en sekreterare som tillika är kamrerare, en extra läkare såsom adjutant samt att, i enlighet med Sundhetskollegii eget förslag, att till den, som i kollegium föredrager militära sjukvårdsärenden, borde öfverflyttas det under kollegiets vård nu ställda fältläkare-kontoret med dess förbinderi- och instrumental-förråd, detta kontor ställes under general-fältläkarens inseende och ansvar LandförsvarsJcomit.
Bet IV. 3 18 samt till redovisning emottages af en under honom stående uppbördsman, hvarjemte nödig vaktbetjent erfordras såväl för general-fältläkare-expeditionen som för fältläkare-kontoret.
Kommitterade föreslå derföre: att en sekreterare, som tillika är kamrerare, anställes vid general-fältläkarens expedition; att general-fältläkaren berättigas att till adjutant antaga en extra fältläkare med dagarvode och reseersättning; att honom tillkommer inseendet öfver fältläkare-kontoret, och att han till vården öfver detta kontor antager en uppbördsman och en vaktmästare.
Några andra väsentliga förändringar i fältläkare-corpsens organisation än de nu nämnda hafva kommitterade icke att föreslå.
Då fältläkare-corpsens organisation är militärisk, då dess medlemmar äro i ständig beröring med befäl och trupp och naturen af dess tjenstebefattning, ädel i sig sjelf och med försakelser förknippad, bör i krigsmannens ögon lyftas i jembredd med medlemmars af krigsståndet, anse kommitterade, i i likhet med 1858 års komité, arméens läkare böra åtnjuta militärisk honnör samt i deras tjenstutöfning hafva de rättigheter och skyldigheter, som krigslagarne meddela.
Beträffande aflöning för de nya befattningarne vid fältläkare-corpsen, anse sig kommitterade böra föreslå: för general-fältläkaren, en lön af 6,000 rdr och för öfverfältläkaren i Stockholm, tillika öfverläkare vid garnisons-sjukhuset, lön af 4,000 rdr; för sekreteraren i general-fältläkare-expedi tionen, lön 2,000 rdr; för uppbördsmannen öfver medicinal- och instrumental-attiraljen, hvilken befattning endast på förordnande torde böra tillsättas, arvode 1,500; rdr för adjutanten hos general-fältläkaren, kommenderad från fältläkare-corpsen, ett särskildt arvode af 900 rdr; samt för en vaktmästare lön 500 rdr.
Som arméens läkare hädanefter mera än hittills skulle utgöra en särskild corps och få sin egen chef, synes det ock vara lämpligt att fältläkare-corpsen erhöll en gemensam aflönings-stat, hvari genom en lättare öfversigt vunnes öfver corpsens aflöningsförhållanden.
Detta hindrade dock icke att lönerna till de vid regementen och corpser tjenstgörande läkarne kunde genom dervarande redogörare utbetalas.
Å den aflönings-stat för fältläkare-corpsen, (Bil. C.) som med anledning häraf blifvit upprättad och härmed Eders Kongl. Maj:t underställes, hafva kommitterade iakttagit några billiga förhöjningar i nu utgående löner och arvoden.
Sålunda hafva lönerna blifvit uppförde, för regements-läkare, förste bataljons- och andre bataljons-läkare till 2,500, 1,500 och 1,000 rdr i stället för 2,000, 1,200 och 800 rdr; och arvodena för distrikt-fältiäkarne till 500 i stället för 150 rdr; hvarjemte arvoden af 300 rdr ansetts fortfarande såsom hittills böra utgå till alla i garnison ständigt förlagde bataljons-läkare.
För extra fältläkare-corpsen har, under antagande att de båda stipendiater, som nu äro anställde vid Serafimer-ordens lazarett, blifva för arméen påräknelige, å staten arvoden blifvit uppförde för reserv-bataljons-läkare af 500 rdr, för pensionärer af 400 och för stipendiater af 300 rdr, hvilket för de båda senare klasserna äfven innefattar en mindre, men väl behöflig förhöjning.
I anseende till de stora kostnader, som med vistandet i främmande land för vetenskapligt ända mål äro oundvikligt förenade, om syftet dermed skall vinnas, få kommitterade slutligen föreslå: att det nu å riksstaten uppförde resestipendiet för militärläkare må höjas från 2,000 till 3,000 rdr.
Hela kostnaden för fältläkare-corpsen skulle, i enlighet med hvad nu blifvit föreslaget, uppgå till 269,700 rdr.
Under förutsättning att den nu föreslagna organisationen af fältläkare-corpsen komme att genomföras, lärer en instruktion för general-fältläkaren blifva utarbetad.
Kommitterade, hafva derföre utan att ingå i förslag till mindre bestämmelser, inskränkt sig till att i allmänhet angifva vidden och beskaffenheten af de embets-åligganden, som enligt deras åsigt borde tillkomma general-fältläkaren och hans underlydande expedition.
19 i)å det är af särdeles vigt, att arméens fåtalige läkare äro fullt användbare för tjenstgöringen i fält, och att de således må kunna från tjensten afgå, innan försvagade krafter göra dem mindre lämplige för ett fälttågs mödor, men de små pensionerna från arméens pensionskassa i detta afseende visat sig alldeles otillräckliga, hafva särskilda pensionsförmåner i senare tider blifvit äldre militärläkare beviljade, i ändamål att underlätta deras afgång.
I sammanhang dermed har man velat försäkra sig om den åldrige militärläkarens biträde vid sjukvården under krig, i sådana befattningar der hans mognade erfarenhet fortfarande kunde gagna, utan att hans kroppskrafter behöfde i samma mån anlitas, som under tjenstgöringen vid trupperna Sålunda tillädes regements-läkare, år 1854, om de straxt efter uppnådda 60 lefnads- och 30 tjensteår från tjensten afgingo, en pensions-förhöjning från allmänna indragningsstaten af 600 till 300 rdr, allt efter den lön de enligt stat innehade, mot skyldighet att under 10 år, i händelse af behof, efter omständigheterna tjenstgöra, antingen vid militärsjukhus eller depöter, eller ock vid civila sjukvårdsanstalter.
Från och med 1858 blefvo derjemte de vid arméen anställde läkare i allmänhet berättigade att vid erhållet afsked uppföras till pension å allmänna indragningsstaten efter enahanda grunder, som för civile embets- och tjenstemän vore stadgade, dock skulle från pensionen afräknas det belopp de egde från arméens pensions-kassa uppbära.
Denna rättighet, till en början endast medgifven för hvarje stats-regleringsperiod, har vid senaste riksdag blifvit läkarne tillagd allt framgent, intill dess en annan pensions-reglering kunde för dem blifva antagen.
Ändamålet har emellertid icke härigenom kunnat vinnas
Den regements-läkarne vid 60 år beviljade pensionsförhöjningen var för obetydlig, synnerligast sedan lönen snart derefter fått en väl behöflig tillökning.
Äfven pensionstagarens tjenstgöringsskyldighet vid sjukhus och depöter ända till 70 år kan anses väl långt utsträckt.
Den ålder åter. vid hvilken läkarne, lika med civile tjenstemän, berättigades till pension på allmänna indragnings-staten, var alltför framskriden, för att icke mången derförinnan skulle hafva förlorat en betydlig del af sin användbarhet för tjenstgöringen i fält.