Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herrar Wetterberg och Rudling hafva nemligen vidhållit de åsigter, hvilka blifvit framställde uti deras emot Utskottets betänkande i denna del afgifna reservationer; hvarjemte Herr Björck anmärkt att olämpligt vöre det två olika värden, eller taxerings- och försäljningsvärdet, tjena till grund för bestämmande af fordringsegares rätt till betalning i de, fall 18 § afser; att emellertid annat värde ej borde antagas, än försäljningsvärdet, såsom det enda verkliga; samt att någon lag knappast är erforderlig för den händelsen att en intecknad fastighet styckas, enär den ej kan inverka på inteckningshafvarens rätt och »öfverenskommelse således måste fylla det behof af reglering emellan egarne, som förslaget för sådant fall förutsätter.» Inom Bonde-Ståndet åter har man endast åberopat förenämnde reservationer, såsom grund för ärendets återförvisning.
1 berörde reservationer är yrkadt att den så kallade delningsprincipen måtte införas, då flere fastigheter skola på en gång för samma fordran intecknas, i stället för den solidaritetsprincip, som ligger till grund för förslaget i denna del.
Reservanlerne hafva likväl varit af olika åsigter i afseende på principens tillämpning.
Så är föreslaget af Herr Rudling: att det må åläggas en hvar, som gifver eller tager inteckning i flere fastigheter, att bestämdt utsätta för hvad belopp eller del af fordringen inteckningen i hvarje särskild fastighet skall gälla, samt af Herr Wetterberg: att, då inteckning, på grund af egarens medgifvande, sökes i flere fastigheter för samma fordran, det alltid bör i den handling, som innehåller detta medgifvande, vara uppgifvet för hvad belopp eller del deraf hvarje faslighet särskildt häftar; men att beräkningen af ansvarigheten för odelad fordran fastigheterna emellan, efter förhållandet af hvardera fastighetens särskilda värde till sammanlagda värdet af dem alla, skall ega rum i den händelse att gäldenären bestrider anspråk på inteckning.
1 följd af dessa inom två af Riks-Stånden yttrade åsigter har det ålegat Utskottet att till ytterligare pröfning upptaga frågan huruvida, för det fall, som är för handen, en annan princip, än den som ligger till grund för det Nådiga förslaget, bör antagas. Dervid har likväl
Utskottet ej funnit skäl alt förändra den öfvertygelse, som uttalas i Utskottets tillstyrkande af hvad Kongl.
Majit härutinnan föreslagit.
Den förenkling i inteckningsväsendet, som genom delningsprincipens införande å ena sidan skulle vinnas, motsvarade ej de olägenheter, som, å den andra, deraf vållades.
Der t.
ex. flere särskilda hemman längre tider varit under gemensamt bruk; — der gränsorna dem emellan i följd af sambruket vanligtvis bortfallit; — der det enas värde är helt och hållet eller åtminstone till större delen beroende på den 6 Lag-Utslcotlels Utlåtande, M 44. hjelp, det äger från det andra; der, med ett ord, hemmanen blifvit så med hvarandra införlifvade, att deras värden bero på deras ömsesidiga vexelverkan; är nära nog ej möjligt att bedöma hvarje hemmans verkliga värde.
Man ser det hela, finner dess förmåner och kan derefter uppskatta detsamma; men för uppskattning af de särskilda dalarne saknas nödig ledning.
Den, som mot inteckning i alla hemmanen gemensamt gerna lemnade försträckning, skulle deremot tveka att lemna denna försträckning, derest man vore nödsakad att bestämma för huru stort belopp hvarje af hemmanen borde häfta; och derigenom skulle jemväl, på sätt i den Nådiga propositionen yttras, ett allt för tungt band läggas på friheten i aftal.
Det har ej heller lyckats anhängarne af omförmälde princip alt få den inympad på vår lagstiftning, oansedt de flere försök, som för sådant ändamål blifvit gjorda.
Redan vid 1823 års
Riksmöte förkastades principen såsom oförenlig med egares fria dispositionsrätt och förhållanderna här i landet.
Skulle den vinna tillämpning, vore först nödigt att fastigheters gränsor, förmåner och besvär så bestämdes att visshet om deras värden kunde med lätthet erhållas; och således att reformen i inteckningsväsendet föregicks af ett ordnande utaf fastigheterne.
I alla händelser vore den dessutom ej användbar, t. ex. i det fall att ett hemman eller särskild fastighet, som är intecknad, sönderstyckas och kommer i flere händer; och det synes jemväl som skulle ändamålet kunna vinnas genom en sådan modifikation i solidaritetsprincipen, som nu är i fråga.
Det är på dessa grunder, som Utskottet vidhåller sin yttrade öfvertygelse i förevarande hänseende; och den anmärkning, som i öfrigt blifvit framställd emot 18 §, har Utskottet ej eller funnit af den beskaffenhet, att den rubbat Utskottets åsigt om lämpligheten af hvad denna § i anmärkte delar innehåller.
Om man nemligen skulle antaga försäljningsvärdet såsom generell grund för den fördelning, hvarom här är fråga, så inträffade den olägenhet att de meddelade föreskrifterne ej voro tillämplige för andra fall, än då de intecknade fastigheterne* försäljning komme i fråga och att följaktligen allt rättesnöre saknades för de händelser då gemensamt intecknade fastigheter kommit i flere egares händer, vare sig genom arf eller annat fång, och då fördelning jemväl måste försiggå.
Dessa händelser torde likväl kunna antagas vara de oftast förekommande; och då det ej kan vara lämpligt att för samma sak i lagen införa två principer, har det varit nödigt att bestämma en enda grund för fördelningen af odelad inteckning; och denna grund är taxeringsvärdet, efter hvad i §:s 2:dra mom. sägs.
Någon lämpligare torde ej heller vara lätt att finna; och den kan ej inverka på innehafvare* af odeladJ inteckning rätt, då hvad som brister i en faslighet får på de öfrige fördelas.
Visserligen kunde en annan method följas för utrönande af fastigheternes värde, eller laga värdering, men denna method skulle, å ena sidan, Lag-Vtskoltels Ullålande, J\s 44. 7 medföra alltför betydliga olägenheter, såsom kostnad och långsamhet vid lösningen af frågor, som i allmänhet kräfva den största skyndsamhet, och, å den andra, ej göra det möjligt för köpare af fastigheter att på förhand bedöma i hvad större eller mindre mån fastigheterne kunna vara graverade.
Det är på dessa grunder som Utskottet underslödt förslaget i denna del, såsom lika praktiskt nyttigt, som det är rättvist att det öfverskott, som finnes på köpéskilling för försålde fastigheter, sedan odelad inteckning blifvit gulden, fördelas på de särskilde fastigheterne efter den för hvardera bjudna köpeskillingen.
Det ligger icke någon inkonseqvens deri, att hvad för hvarje fastighet bör utgå till godtgörande af den odelade inteckningen bestämmes efter fastigheternes taxeringsvärden, och att öfverskottet fördelas efter bjudna köpeskillingarne.
Visserligen äro två värden härmed angifna såsom grund för delning; men det är dock icke för samma delning; och då med öfverskottet metias hvad som å köpeskillingen för de särskilda fastigheterna återstår, efter det den odelade inteckningen utgått, torde det böra medgifvas alt rättvisare grund ej finnes för öfverskottets fördelning, än den antagna — eller den för hvardera bjudna köpeskilling.
Att följa annan grund i sednare fallet skulle medföra lika mycken orättvisa, som antagandet af samma grund för det förra verkade till olägenheter; och då erfarenheten ådagalagt behofvet af ett stadgande för den händelse fastighet styckas, lärer anmärkningar om obehöfligheten deraf jemväl böra förfalla. 24 § 3 mom.
Herr Grefve Mörner bar hos Höglofl, Ridderskapet och Adeln sökt ådagalägga att det vore vådligt tillåta det sätt för postposition af inteckning, som i detta moment är föreslaget.
Enligt detsamma skulle nemligen den borgenär, som ville låta sin inteckning postponeras, ega att i sådant ändamål vid annan under-rätt, än den som beviljat inteckningen, förete inteckningshandlingen, hvarå rätten borde' om åtgärden teckna bevis, hvarefter protokollet skulle ingifvas till den rätt, der inteckningen meddelats.
Ehuru man egde så förfara vid förnyelse af inteckning, borde sådant, efter Herr Grefvens åsigt, ej i omförmälte fall tillåtas.
Vådan deraf låge deri: att man ej kan taga för gifvit att det alltid är behörig person, som företer handling till postposition, eller att det är ett riktigt dokument, som företes, hvilket ingalunda kunde af en främmande domstol bedömas; och derföre bade äfven banken flere gånger blifvit på falska handlingar bedragen.
Ligger emedlertid häruti något giltig skäl emot förslaget?
Att bedrägeri, medelst falska dokumenter, kan öfvas, derom har man olyckligtvis mångfaldigt flere bevis, Lag-Utskottets Utlåtande, JK 44. än de, hvilka hemtas frän bankens erfarenhet.
Men derföre att förfalskning och bedrägeri skett och kan ske får man väl icke, af fruktan derför, hindra förbättringar i lagstiftningen, äfven om bedragaren derigenom kunde vinna ett ytterligare tillfälle för öfvande af sin handtering.
En sådan förfalskning och ett sådant bedrägeri, som Herr Grefven i förevarande hänseende befarat, skulle dessutom ej medföra särdeles våda.
Om en borgenär, på ett falskt dokument, lyckas att få en äldre inteckning flyttad nedom sin yngre, så lärer han derigenom ej vinna mycket; ty då liqvid med inteckningshafvarne skall uppgöras, varder förfalskningen alltid uppenbarad, och ingen annan blir bedragen, än bedragaren sjelf.
Utskottet har förutsatt att försöket skulle vidtagas af en borgenär, som har en yngre inteckningsrätt och som således kunde hafva hopp att deraf hafva fördel; ty man kan icke föreställa sig att dylika försök ske blott för nöjes skull.
Skulle dock någon få sådan lust, skadar försöket ingen.
I allt fall är det ej ostridigt att rätten, der inteckningen beviljats, alltid skulle upptäcka om den företedda handlingen är falsk, och om den företes af behörig person eller ej.
Man har sett personer inlösa falska reverser såsom af dem utgifna; och går det an att till sådan likhet efterapa enskilda handlingar, lärer det äfven låta sig göra med offentliga.
Det är ej eller sagdt att de, som vid uppvisandet kunde komma att sitta i rätten, voro desamme, som bade deltagit i inteckningens beviljande; och deras kontroll vore således af lika obetydlig vigt i omförmälda hänse ende, som i fråga om personens behörighet.
Den som företräder med en löpande skuldsedel, antages alltid såsom behörig innehafvare; och derföre äro anledningarne till de befarade vådorne mera inbillade, än verkliga.
Hvad ifrågaställa moment innehåller är icke eller någon nyhet.
Så har lagskipningen redan tillgått, ehuru meningarne derom varit delade mellan domareDet är derföre nödigt, att få en bestämd föreskrift i lag, för förening af de skiljaktiga meningarne; och att den föreslagna föreskriften är för affarslifvet af särdeles vigt, är lätt att inse.
Borgenärer äro sällan beredvillige att utlemna inteckningshandlin gar; och derföre skulle mången borgenär vägra att ingå på postposilion eller relax af inteckning, om han för sådant ändamål vore nödsakad att sända sin inteckningshandling till aflägsen ort, hvarigenom omförmälte för affarslifvet vigtiga åtgärder betydligen försvårades.
Denna ostridiga fördelen af stadgandet torde derföre vara öfvervägande de inbillade vådorne; och Utskottet är derom så mycket mera öfvertygadt, som hvarken inom Preste- eller Borgare- och Bonde-Stånden någon röst höjt sig ediot förslage i denna del.
Således Lag-Utskottets Utlåtande, M ii. 9 Således återstår frågan:
Huruvida de föreslagna ändringarne i 18 och 19 §§ må verka retroactivt, så vidt särskild inteckningsegares rätt rör er?
Utskottets yttrande härutinnan hafva anmärkningar inom 3 af Riks-Stånden blifvit gjorda.
De talare, som i sådant afseende uppträdt, äro, hos Ridder skapet och Adeln, Herr Gunther, C. E.; hos Preste-Ståndet, Herrar Biskoparne Holmström och Heurlin, Herr Doktor Reuterdahl m. (!.; samt hos Borgare-Ståndet Herrar Lagergren, Ekholm, Björck och Billström.
Emellan dessa talare hafva meningarne emedlertid varit olika i så måtto, att en del ansett de föreslagna ändringarne böra uti ifrågaställde fall tillämpas, på sätt Kongl. Maj:t i nåder föreslagit, ifrån den 1 Januari 1857, hvaremot andre yrkat att 10 år måtte afbidas innan tillämpningen började; hvarförutan hemställan af några blifvit gjord om icke undantag kunde göras för sådane fordringar, som icke kunna uppsägas inom den af Kongl. Maj:t föreslagna tiden, men för hvilka annan tid dock kunde bestämmas.
Till hufvudskäl har man i allmänhet åberopat olämpligheten deraf att två lagar angående enahanda förhållanden på en gång gälla, hvilket dock komme att inträffa, derest Utskottets förslag antages. Herr Gunther, likasom inom Borgare-Ståndet en del talare, hafva emedlertid sökt ådagalägga att Utskottet gifvit alltför utsträckt tillämpning åt den grundsats, hvarifrån Utskottet i denna del utgått, eller åt den, att ny lag ej kan stiftas med tillbakaverkande kraft.
Så har den förre anmärkt, att han väl erkände satsens riktighet i allmänhet, men att det förhölle sig med denna sats lika som med andra allmänna satser, att de kunde missbrukas och sträckas för vida.
Om det derföre vore fråga om en rättighet, som lagen gifvit åt en viss person och således för att gälla under en viss inskränkt tid, eller om rättigheter, som grundas på af lagen tillåtna aftal, så vore onekligt att satsen hade sin fulla giltighet; men enahanda vore icke förhållandet när fråga är om en blott på lagen grundad rättighet, som är ämnad att gälla för en obegränsad framtid och hvilken således har mera afseende på ett visst sakförhållande, än på någon viss person; ty om lagen icke skulle, så länge sjelfva saken existerar, ega makt, att på annat sätt reglera förhål— ianderne, än lagen en gång bestämt, så vore en förbättring af en mängd bland våra lagar omöjlig.
Man skulle då hvarken kunna utfärda någon ny skiftesstadga eller ny bränvinsförordning.
Dessutom vittnade sjelfva den lagstiftning, hvarom fråga nu är, emot den vidsträckta tillämpning af satsen, som Utskottet deråt gifvit.
Först med 1818 års inteckningslag bade nemligen solidaritetsprincipen blifvit införd; men oansedt samma lag i följd deraf hade vida större inflytande på gifna inteckningar, än den nu ifrågaställde kunde komma att utöfva, blef den nya lagen redan Bih. lill R.
Prat. 1830 & 1831. 7 Sami., 1 Afd., 28 Uäft. 2 10 Lag-Utskottels Ullålande, M 44. dagen efter utfärdandet gällande för både äldre och yngre inteckningar.
Häraf vore uppenbart ett förhållanden kunde finnas, under hvilka ny lag måste gifvas retroaktiv kraft; och att sådant förhållande vore nu förhanden.
Detta ådagalades nemligen om man kompletterade det af Utskottet i betänkandet framställda exempel.
Detsamma afsåge den händelse att två egendomar, hvardera värd 1,000 IUdr, blifvit gemensamt intecknade för ett lika belopp, samt att en af dem derefter särskildt blifvit intecknad för jemväl 1,000 IUdr.
För detta förhållande innehölle visserligen gällande inteckningslag föreskrift, och det vore äfven sannt att följden blefve den, som Utskottet förmenat, derest den nu föreslagna lagen tillämpades på samma förhållande; men deremot saknades all föreskrift derom huru förhållas bör om den andra egendomen jemväl intecknas särskildt eller kommer i ny egares hand.
Här vore således ett förhållande, som lagstiftaren lemnat oregleradt; och han mäste derföre ega att reglera det på det sätt han anser lämpligast; och någons rätt kunde icke anses Irederad, då 5 års rådrum lemnäs hvar och en att utkräfva sina fordringar med samma rätt han hittills haft, i fall harr ej åtnöjes med den rätt, den nya lagen erbjuder, hvilket rådrum måste anses fullt tillräckligt, då de särskilda inteckningar, hvilka äro i fråga, i allmänhet medföra så liten säkerhet, att de fordringar, för hvilka man åtnöjt sig med dylika inteckningar, hörde icke till stående, på lång uppsägningstid ställda lån, utan lill den fluctuerande skulden, hvilken i de flesta fall vore ställd på några månaders uppsägning.
I allt fall åsyftades sannolikt aT 1818 års lagstiftare icke annat förhållande, än att alla gemensamt intecknade fastigheterne voro qvar i samma egares hand, enär det vore ledande till orättvisa, då nu omförmälda stadgande tillämpas på andra förhållanden.
Emedlertid hade så skett i lagskipningen; och det vore derföre desto angelägnare att lagstiftaren här mellankom.
I samma syftning hafva Herrar Lagergren, Björck, Ekholm och Billström sig yttrat, dock med förklarande att de icke anse rådligt antaga det nådiga förslaget, så vida icke 10 års rådrum lemnäs för reglering af de särskilda inteckningarna; varande derjemte af de 2 förstnämnde, till bevis derom att lagar kunna gifvas retroaktiv kraft, åberopade förordningarne om inteckning af nyttjande rätt samt om lösöreköp.
Och härmed har Utskottet angifvit det hufvudsakligaste, som för vederläggning af Utskottets förevarande yttrande, och i afseende på sättet för frågans lösning blifvit anfördt.
Det tillhör nu Utskottet att, efter pröfning af det anförda, framställa sina tankar i ämnet.
Att allmänna satser kunna missbrukas medgifver Utskottet obetingadt.
Så sker t. ex. då man ensidigt, ur blott rationel synpunkt betraktar föremålen; då man lemnar erfarenhetens lärdomar åsido; då man gifver satserne tillämpning, utan hän - Lag-Visliolhts Utlåtandet JU44.
11 sigt lill bestående förhållanden, eller med andra ord då man glömmer verkligheten, glömmer sammanhanget emellan det som varit, är och blifva skall, och således det, som lagstiftaren aldrig utan våda kan förgäta.
Hans uppgift är visserligen ali i bredd med en fortgående civilisation utbilda lagstiftningen; men han måste städse ihågkomma att lagens förnämsta mål är att skydda medborgare till så väl person som egendom, och således att bevara deras rättigheter.
Denna lagens bestämmelse uppfylles emedlertid icke, derest rättigheter, hvilka det åligger lagen att bevara, skulle kunna genom ny lag rubbas; och deraf härflyter den fråga: är den rätt, som 19 § i gällande inteckningslag tillerkänner den, som erhållit inteckning i fastighet, hvilken gemensamt med annan fastighet häftar för odelad fordran, att hänföra till berörde rättigheter?
Man har förnekat detta, och för sådant ändamål talat om rättigheter, »sorn lagen gifvit viss person och för inskränktare tid, eller som grundas på af lagen till— lålna aftal, och de rättigheter, som, grundade på lagen, äro ämnade att gälla för längre tid och således hafva afseende mera på sakförhållanden än viss person,» under förmenande att grundsatsen kan tillämpas på de förra, men ej på de sednare.
Skulle emedlertid uti denna framställning, uti den skillnad i rättigheter man således uppställt, verkligen ligga ett stöd för förnekandet?
En undersökning af ämnet torde dock skingra villfarelsen.
Då man, med afseende å rättigheters väsende och art, velat uppdraga en skillnad deraf, har man vanligen delat dem i naturliga och positiva, eller medfödde och sådana, som grundas på lag; och det är till denna sednare art af rättigheter, som de omtalade äro att hänföra; ty antingen de gifvits af lagen, eller härledas från aftal, i enlighet med lagen, eller omedelbarligen grundas på lagen, utgå de likväl alla från lagen.
Att dess makt i hänseende till dem är olika, erkännes dock; men sådant måste ensamt bero på rättigheternes beskaffenhet.
Om man emedlertid i denna del vill stadga eli omdöme, är det nödigt att erinra, det lagen har till mål ej allenast att skydda, utan äfven att ordna.
Det finnes nemligen en mängd förhållanden i det borgerliga lifvet der personers rättigheter på förhand måste vara bestämdt utstakade antingen af personernesjelfva eller genom lagen.
Den anses derföre i detta fall endast supplera hvad den enskilde underlåtit, och den ordnar således i dessa fall rättigheterna mindre såsom lag, än såsom kontrakt.
Man ibågkomme nemligen bland annat lagens stadganden om giftorätt, då förord ej är upprättadt, samt om morgongåfva, då den ej blifvit utfäst.
Men ehuru rättigheterna härutinnan af lagen bestämmas, uppkomma de likväl genom de presumerade förhållanderne, eller egentligen förvärfvas dymedelst; och det är äfven ensamt om förvärfvade rättigheter, som fråga nu är. 12 Lag-Ulskollets Ullålande, 44.
Att en åt viss person och för viss lid af lagen gifven och således af honom förvärfvad rättighet ej af lagen kan upphäfvas så länge personen existerar eller tiden ej lupit till ända, är medgifvet; men hvarföre är då en i viss sak förvärfvad rättighet af ringare vigt inför lag?
En dylik rättighet lärer man nemligen menat, då man talat om rättigheter, som hafva afseende mera på sakförhållanden, än viss person, enär rättigheten i sak mindre är beroende på personens, än sakens existens.
Rätt i sak sammanfaller emedlertid till väsendtlig del med eganderälten.
Båda hafva nemligen det gemensamt att de innefatta rätt till viss egendom; de kunn* båda förvärfvas och höra således till förvärfvade rättigheter; och sakrättens innehafvare har derföre icke mindre anspråk att åtnjuta lagens skydd, än den, som innehar eganderätt.
Till klassen af sakrätter har inteckningsrätt städse blifvit hänförd; och 1734 års lagstiftare lemnade jemväl derföre i Jorda-Balkens 9 kap. den, som fått jord i pant, rätt att, om ej egaren å dag föresaltan betalade sin skuld, med panten lagfara och såmedelst inträda i full eganderätt deraf, samt upptogo, i 1 kap. af samm'» balk pant såsom ett laga fång.
Genom inteckning förvärfvas panträtt — säkerhet för lemnad »försträckning eller för uppfyllandet af anspråk; och denna rätt kan icke, utan kränkning af eganderältens helgd, ställas i beroende hvarken af förhållanden, som den, hvilken förvärfvat rättigheten, icke kunnat vid förvärfvandet förutse, eller af annan lag än den, hvarpå samma rätt grundas och sorn bestämt dess omfång och verkan.
Man må derföre ej till bevis för den motsatta åsigten åberopa den, i anledning af anmärkningen emot 14 §, anförda omständighet, att vunnen inteckning i vissa fall nu ej medför den säkerhet, man dermed åsyftar.
De förhållanden, som kunna verka till minskning i säkerheten, grundas nemligen icke på ny lag, utan utgöra de vilkor, hvarunder inteckningsrätten får göras gällande.
Härmed kunde visserligen frågan anses löst; men en närmare granskning af den uppställda skillnaden i rättigheter torde än mera uppenbara halten deraf.
Om man dervid följer talarens tankegång så synes som skulle han anse vunnen inteckningsrätt icke kunna i vissa fall genom ny lag rubbas, men väl i andra.
Han har nemligen såsom orubbliga erkänt sådane rättigheter, som grundas på af lagen tilllåtna aftal, men icke de, som grundas på sjelfva lagen.
Nu tillåter lagen aftal, hvarigenom en till annau pantsätter sin egendom eller medgifver dess intecknande; och då skulle den inteckning, som domaren meddelar i följd af träffadt aftal, vara af större betydelse än den inteckning, som domaren, ulan gäldenärens medgifvande, fastställer i enlighet med lagens bud.
Innebär likväl icke sisiberörde slag af in - Lag-Utskottets Utlåtande, M 44.
1» teckningsrätt enahanda säkerhet, som det förra, eller kan man i lagen uppsöka någon anledning till olikhet dem emellan?
Det lärer dock icke låta sig göra; och orsaken är lätt funnen.
Vinnande af panträtt förutsätter nemligen alltid ett föregående kontrakt eller aftal, antingen uttryckligt eller tyst.
Det anses ligga i sjelfva det aftal, hvarigenom den ene blir den andres gäldenär; och derföre har äfven gällande intecknings-lag uti 18 § erkänt borgenärs rätt att för fordran vinna inteckning i gäldenärs egendom, oansedt inteckningssakerhet ej utfäst varit, såvida gäldenären ej vill betala sin skuld.
Rättigheters ursprung, likasom deras föremål, lärer följaktligen ej kunna inverka på innehafvarnes rätt att blifva skyddade af lagen.
Inom vetenskapen göres uti förevarande läll ej eller afseende derpå om en vunnen sakrätt grundas på uttryckligt aftal eller ej, om den blifvit förvärfvad på grund af särskildt kontrakt eller lagen.
Såsom förvärfvade anses begge hafva samma kraft samt vara till sina verkningar underkastade föreskrifterne i den lag, som gällde då de tillkommo, utan att någonsin kunna rubbas eller träffas af senare lagar; och att lagstiftande makten har i landet hyllat enahanda åsigt, aktat förvärfvade rättigheter heliga, derom vittnar den vid sista Riksmöte beslutade, af Konungen sanktionerade författning, som förklarar att den nya lagen om giftorätt ej får inverka på giftorätten i de äktenskap, som voro ingångna före lagens promulgation.
Det torde icke behöfva anmärkas att bär icke afsågs de äktenskap, i hvilka makarnes inbördes rättigheter voro bestämde genom förord, utan andra, för hvilka annan bestämmelse icke fanns än i lagen.