Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom AmaJia Linclegrens biografer veta vi, att Iion tidigt böijade- förtijäna sitt bröd genom att ntföra porträtt i blyerts ocli svartlrrita, hvilkas pris steg från en till tio riksclaler.
Dessa porträtt, soin utmärkte sig för en träflaride likhet med originalen, livilkns m.est 1~arakteristisl; a uttryck hon snabbt uppfattade och onisorgsfiillt återgaf, voro nästan alla profiler.
Som ett exempel p % Iiennes säkra blick och stora makt öfver formgiulingen berättar en vaiiiiina, att Anialia Lindegren en clag var Iiennes gäst tillika med ett annat friintimmer, som l~onst~iä~innan föriit ej sett.
D&amp; detta firniitimmer efter ett par timmars samvaro aflagsnat sig, beklagade sig värdinizan öfver sin förs~~nimelse att ej ha bedt dmalia Liiidegreii om hennes profil.
&gt;Det Iran du väl f %)), svarade Amdia lugnt och satte nig ned att i minnet !öra.
ett .förträffligt poi.tratt af cden fran- varande.
En sådan profilteckning gj orde hon en förmiddag i .Paris af Augiist Bla~iche (nu befintlig i redaktör F. Borgs ägo), säkert det bästa porträtt som Atergifvit den berömde författarens drag, tillägger min sagesman.
torde någon sådan profil af ' Fredrika Bremer, med hvilken Amalia Lindegren var nära bekant, afken finnas; och helt visst skulle dessa porträtteclrningar, om de en g&amp;ng h n d e samlas, förete ett intressant galleri af ansikten frbn inicdten af 1800-talet.
Teckningen var Amalia Lindegrens styrka.
Genast - vid sin adromst till Paris tillvann sig- denna aiispr&amp;kslösa kvinna, som Bom f r h ett aflägset hörn af världen och åtnjutit föga, undervisning, Ange Tissiers och Cogniets beundran för .denna sin förmåga.
B Teckna framför allt D, hörde jag henne tillrhda
en gryen.de artist,, allt hrad ni ser, manniskor, djur, vaxter och andra föremål, och icke minst hvad andra tecknat förut.
Sitt inte och kludda olj efarg, innan ni kan teckna.
Det hamlar sig.
J a g vet bast », tillade hon blygsamt .. % a t t man far &amp; .ngra det genom ovanor, som man sedan kiiappt kan bli fri f r å i i ~.
E n va.riation af det tända mastmittrycket » Primo teckna, sekiindo teckna, tertio teckna ».
Naturligtvis vann konstnariiinan sin säkerhet i teckning ej f r h blotta begåfningen.
Hvad som brast i hennes under- visning ersattes af ' ett ihärdigt, iirligt arbete.
%Amdie arbe- tade icke fort », herattade den ofvann&amp;mnda eleven och reskam- raten,)) tviirtom, långsamt och ytterst sjaltkritiskt, SH, a t t hon aldrig var nöjd med sina egna alster, inte ens de bästa ».
På tal om hennes profilbilder och med h&amp;gkomsten af hennes lek med saxen påminner jag mig, h m jag en afton, några veckor före hennes död, skg henne med entusiasm för- djnpa sig i studiet af Paul Koiiewkas silhonetter.
Hennes lifliga utrop och phpekningax af finesserna i dessa delikata, u t t r ~ c k s f d l a konstverk ingåfvo mig d&amp; tanken, att hon var en me.
Paul Konewka befryndad konstnärsnatur.
Däremot ktinde hon sig föga drageii till inil) ressionister~ias n i a klatsch- maner.
kr 1839 vistades hon en tid i Cpsala och liig dar under homöopaten Liedbecks behandling för de ~moiiclies volantes r.
so111 redan d&amp; besvärade hennes ögon, men iiader den senare delen af hennes lif gingo bort, dB däremot.
iiiider den allra sistii tiden daraf, hennes ögonsj iilidom kom henne att se I i ~ i t a ringas kring förerniilen.
~ ä m n d a 9s m8lade lioii fru Liedbecks (fudd Ling) porträtt, et t af hennes fwsta olj efargsportriltt.
Sedan följde flera-.
Homöopaten Liedbeeks porträtt, miiladt forst pii 1870-talet, var det första hvari hon tillämpade metoden atet mhla efter fotografi.
Man hade förgäfkes forut bedt henne att p % detta sätt föreviga ' Jsag af aflidna personer.
men nu ledde lieim vä.nskapen a t t frångh sin grundsats, d i deii ganile raii~ien plöts- ligt rycktes bort.
Och fursöket lyckades foiträffligt.
Hon gjorde sedermera flera sådana porträtt iiiider sin seila ilder.
då hon fann det bekvämast, men dock ej af andra personer &amp; IL sådana, med h i l k a s utseende hon T ' H ~ förtrogen, d i hennes säkra blick och goda minne voro en borgen for ett naturtroget återgifvande.
höjde emellertid omkring ' i h 8 h r efter ' '
Amalia Lindegrens första.
olj eportratt, iiiilaii Qmtrnström upp- täckte.
henne och för n&amp;gra m&amp;nader lat öppna Fria Koiisternas Akademi för henne och n&amp;gra alidra konstiiiirinnor, ehuru för-.
nämligast p&amp; grund af sin bekantsl; aSp med Ailialia Lindegren.
p&amp; henne, Därefter fästes drottning Josefinas uppn~ärlw~mhet och hon fick resestipeiidiuin ocli kom utomlands.
Det var dock ej genom iihgot energiskt persoi~lig-t ~ q p t r a d ~ n d hon e kom a t t g&amp; i spetsen för a.iidra.
lag- ej i Iiennes natur.
Hennes ' blygsamhet stod allt för inyclcet i vägen därför.
Hon snarare förvånades öfver, a t t man gjorde någon a r a r af henne.
Detta bör dock ej anses förringa vardet af heiines lifsgiirning, d&amp; det var heiines flitiga, ihardiga,, segraiide peniia och pensel, som.
banade stigen.
Med e t t flera ganger förnq.adt resestipendium uppeliöll hon sig i en följd af 6 it 7 Ar utrikes, studerade i Paris, Diis- seldorf och Rom samt var några g&amp;nger öfver till England.
I sin första genreta.flal, r~ryckesscen~), skattar boii ht sin för lifvets lustiga .sidor intresserade blick, 1 sina genrebilder ~Evmgelistaa Mattlieus~, » Pilgrlnieil&gt;~ in.
&amp; t sin under grens lopp allt starkare utvechllade religiösa kälisla.
I sina I d e r fr&amp;n Roin,)) Italieiisk boiiclkviiiiia », » Piffera.ri », &gt;De fader- och moderlösa)), bBliiicl giibbe med siila bariibasrii »,)) Frieriet gaf hon luft å t sin känsla för det foriiivackra, ocli kanske skidle.
några af dessa iiitagalide bilder ha kommit a t t iiiregistrerats bland idealismens sötsaker, on1 icke 110s liwrje tafla af Amalia Lindegren det omedelbara, liffiilla iittiycket gjorde sig gällande.
Den i Rom utförda., i flykten gripna, verkningsf~dla lilla bilden 2 Flickan nied apelsinen bildar liliasom en 3fvergBiig till hennes efter lieinlcoinsteii, vid en stiidieresa i Dalanie, fiiniia, mest karakteris tislra genre, där barnet med sitt ljusa löje spelar en s&amp; öfverrägaide roll.
Dessa bilder, livilkas 11~~1111 man 1 ej behöfver upprepa, ehuru man gör det äiidk, liksom man ' ofrivil- ligt.
gnolar en micker &amp; iiid inelodi,, soiii faller en i taiilianis: d3öndagmfton.
i en d a l s t ~ ~ g a &lt; r Mormon öga,,)) Mors lilla hj alpreda)), ~Lillaiis sista bädd)),, Friiliostenx m.
fl., Og-jorde genom sina okonstladt gripna motiv, siii nat~irf~iskliet; sitt lif- fulla, varmt kända utförande Ama&amp; Lindegreii till en af sin tids bästa realister.
Hvad hennes ~infån~srika.
verksamhet som själfiill porträtt- m61arinna .alig8r, gr ' det bekant, - att kiiiiiinare sä %ta c~iisa.mma ')),
som ett d de vackraste bladen i det srenska porträttmiileriets utveckling under v&amp;rt århundrade, i trots af hennes föga högt uppdrifha teknik.
Ned de efter fotografi förtriiffligt utförda porträtten af gymnastikern Ling (som hon varit personligt bekant med) och presidenten grefve Arvid Posse (hvars porträtt hon förut målat efter originalet) tog hon förra viiren a.fsked af sin porträttm&amp;l- ningskonst.
Ned en ganska stor tafia, » Aftonbönen %, framställande ett förtjusande vackert barn, som gör sin aftonbön på sin mormors knä, hvilkeii målning dock förblef ofullbordad af brist på l-plig modell till en mormor, samt med en mindre reproiiziktion af hennes rPilgrimv, fullbordad just innan hon lades p&amp; sjuk- sängen, tog hon afsked af sin genre.
I hennes hem fann man blott nagra fb portritt af hennes hand, de iitmilrgta porträtten af inH ?areii Lindholm och pro- fessor Qvarnström, det senare bestämdt som ledamotstribut till Akademien, ett af Fogelberg (dock blott en kopia) samt ett förtjusande litet portriltt af presidentskan Sandels.
Det är att hoppas, att man försöker Hstadkomma en exposi- tion af denna konstnärinnas talrika arbeten, &amp; fin hennes rit- ningar i blyerts och svartkrita till oljeportratten och genre- tafiorna - ett företag, som icke bör möta för stora svilsigheter, d&amp; de flesta af dessa arbeten stannat inom landet och de fa- miljer, som aga af henne utförda portriitt, siikert icke skola hafva nhgot emot a t t p&amp; detta siitt hylla den sympatiska ar- tistens minne.
;: z: Då man kom p&amp; besök till Amalia Lindegren, lade hon helst undan penseln och läste atelierdörren för a t t slk sig ned och tala om, hvad som rörde sig i lifvet dänitanför.
Hennes försvagade syn hindrade henne icke att m a s, men val att lasa, en hård prafning, d&amp; hon var intresserad af allt.
Hon gaf sig gärna in i en debatt om dagens frhgor, d&amp; hon mera eldigt och envist än logiskt försvarade sina konservativa åsikter i politik och religion.
Hon kunde bli helt stel och högtidlig samt till och med för en s t d f&amp; en min af ofördragsamhet, d&amp; man försvarade de nya iclkerna och deras ledande män.
Xen plöts- ligt kunde det spelande, vänliga leendet bryta sig fram öher
hennes drag, under nAgot sådant utrop som:)) Ja, så där inåste ju de 1l11ga t a n l ~ ~ Det.
iir friskt ändå,. » Hon hade för öfrigt- en lilar blick för ärligheten i en uttalad iilening och såg till personen, ej till &amp; siktema.
O ch i hennes samtal uppen- barade sig alltid en underström af friskhet och liberalt hjärtelag.
Hennes konst hade förska.ffat henne en god ekonomisk ställning, nien hon lefde under årens lopp allt mera indraget, för a t t kunna dels nied sig å t de behöf~aiicle.
» A d l i e hade alltid handen öppeiia, sade en af heiines väninnor,)) och nöden var i sAdaiie fall den foriiänista rekomniendatioiien.
Hon höll aldrig några resonneniang om, Iiurnvida den hj älpbehöfvancle var värdig eller ej, och hon gaf i största tysthet, utan att låta högra handen veta, hvacl den venstra gjorde .. Lifiig och lcraftf~dl,.
satt hon uppe klädd anda till sista dagen af sitt lif, ehiira en clódshinna skynide hehnes blick, re- sonnerade öfver sina intryck och försökte följa den besökande till dörren.
Till och med då dödsrosslingama böij at, hälsade ho11 med ett soligt leende vänn&amp;, som kom och gick, hvasefter hon inslunirade Inglit ett par timmar före sin död, hvilken inträf- fade natten niellm den 26 och 27 sistlidne december Hennes begrafning försiggick så, som om hon själf slcnlle Ila ordnat den, i kretsen af några få vänner, utan ovationer från världen.
H m r t jag sedan kom för att .. liänlta drag till en minnes- runa öfver henne, påpekade man f ' ör mig nhgot eller nhgra af de ageliskaper, som.
jag förut funnit utgöra grundelementen till hennes karakter, den femväppling, som tillförde henne lyckan: den käriif~dla Iiängifveiiheteii å t konsten, blygsamheten, flärd- friheten, bamasirjnnet och det varina hjärtelaget.
En blick inom viha hem sköterskor.
År 1892 liar gjort sitt intriide andes allt annat ii * glada anspi- ciei .. Dödens ängel liar sväfvat öfver F&amp;F hufvudstad, skördande med sin lie offer efter offer.
Knappt ett hus, som undgatt att drabbas, knappt en familj, som ej blifrit hemsökt af sjukdom eller död.
Det ar under sådana tider nästan öfverinanskliga fordringar stilllas pk liikarne och som därför behofvet af en under deras koinmando sta- ende hjälptrupp af kvinnor, med lifsuppgift att bisti den lidande mansklikheten, mer an någonsin gör sig gallande.
Det har varit rik- tiga verop om hjälp, som höjts f&amp;n de af sjukdom drabbade hemmen, dar ofta alla familjemedleinmarna legat sjuka, herrskap sk val som tjänare, oförmögna att bistå livarandsa.
Södvandigheten af en ordnad sjiiksköterskekår har aldrig varit mera k$innbar, ocli aldrig har den lilla staintrupp af utbildade sjuksköterskor, soni redan finnes, blifvit mer anlitad.
Da den rådande svetta sjukligheten saledes gjort allt som till sjukvård hörer till en verklig frliga för dagen, borde det ej ' sakna sitt intresse att I ' &amp; kasta en blick, om än ec.
helt flyktig sadan, inom de hem i hufvudstsdeii, från livilka utsiindes den lilla skara barmhartighetssystra.r~, livilkas verksamhet går ut pk att vid sjuk- bädden lämna hjälp och tröst.
Den vandring vi # mna företaga kommer ej att blifva lhug, ty ack!
dessa liem iiro lätt raknade, och den skall ej blifva sorglig.
De liein, dar inan fostras att bista de lidande och sörjande bära framför andra prägeln af stilla gladje och frid.
Det var en strålande vacker vinterdag jag valde t.ill min lilla rond.
E n hög luft, klar .himinel, hrart man s&amp; nyfallen snö, gni- strande rimfrost, hela var stad stod iklädd denna vinterns bländande högtidsdräkt, som ännu iner, iiii soiiimarens besitter agenskapen a t t täcka öfver allt fult, att skyla alla skröpligheter.
Det låg nhgonting förhoppningsfullt ocli lifgifaande i sj iilfva den friska., kalla vinterluften, liksom ett löfte om ' att lieii~sökelsens sråraste tid var förbi.
Hvein kaniier ej.
Sophialieininet, denna inönstergilla sjukv ?wdsali- stalt, en af de yppersta i sitt slag iiagon stad har a t t, iippvisa, med allt fog det nya Stockliolms stolthet och.
prydnad?
E t t grundligare genomgående af denna vårt lands främsta utbildningsan~talt för sjuk- sköterskor, i akt och mening a t t därom afge en sakk&amp;uig beriittelse, kunde nutiirligen ej ifr %gakoiniiiab, äfven oiii jag erli %llit tillstand a t t bese hela etablisseinanget; dartill var min insikt i själfw änmet alltför ringa ocli Soplii alieininets ända.in&amp;l oclz verksamhet dessutom tillriickligt kända.
Blitt besök linde skledes eiidast till ändainal att ' tagu reda på ett och annat rörande sj.uksköterskeförli~llaiidenaj soin sarskildt under denna ' epideiniperiod kunde.
vara af intresse.
Besöker nian 8ophia.liemniet vare sig om soiniiia.ien eller om vintern frapperas man alltid af den förtjusande beliigenlieten.
Inbäddadt bland träd, n u höljda i vinterns efenlera, men präktiga skrud, ligger det fridfiillt ocli inbjudande invid den statliga, avenyn, Valliallavägen.
J a, så inbjudande ter det sig u t i f r h, att om ej de sorgliga idéassocia- tioner vore, som oundvikligen äro förknippade med ett sjuklios, skulle man nästan vara frestad a t t öaska, det man dar fin.
en tid finge slii ned sina bopålar.
Enkelt iiien på samma gång imponerande aftecknar sig mot den oin somniaren gröna nu bliindande livita bakgrunden .af björkskog den präkti~a-bJyggnadskoinplex, livilken för alla tider skall kvarstå som den vackraste skapelse någonsin en svensk drottning skänkt sitt land.
~edigenliet och allvar stämplar allt ' inoin ~ o ~ h i a h e r n i n murar.
et~.
Hvad jag däraf denna g&amp;ng s %g var einellertid blott den vackra, luftiga vestibulen och det till densamina stötande mottagningsrurn~~iet.
Före- ståndarinnans .mottagningstid var lyckligtvis ej tillända.liipep, livarför jag genast fick företade.
Det var ett vackert rum, i livilket jag in- trädde, ocli dess skrifbord, räkenskapsböcker, papper och bokskhp vitnade om, a t t det var ett ansenligt arbetsinaskineri, soin liiirifrån leddes.
Före- ståndarinnan, iklädd sjoksköterskani lilla mu~s1i~sinössa, tog emot mik på det förbindligaste ocli Iiimnade p$.
det mest tillmötesgående siitt de iipplysniiigar jag begarde.
n ' F ö r närvarande finnas inoin Sopliialieininet 64 sj uksköterskor.
I medeltal anvandas 25 af dessa inoin sjuklieminet, 20 i den privata sjukvården, de öfriga vid lasarett och sjiikllus i så r ä l liiifvudstaden soni landsorten.
20 elever intagas årligen.
Dessa måste dock först genoin&amp; en profinknad innan de antagas.
Elever i; tskickus dock aldrig.
i privat sjukvkrd.
B Och alla edra sköterskor ha val varit npptagna under denna tid?
D frågade j ag.
&gt;Ja, vi Ila naturligtvis ej kunnat liimiia all den Iijälp man begärt af oss.
S&amp; räknade vi på en dag 20 sjukbiid, som ej kunde till- godoses.
0lYikan har också velat, att vi just under denna svira tid haft färre af våra sjuksköterskor att tillgå an vanligt, emedan de varit så svårt angripna af influensa.
9 A 10 af dem ha legat sjjiika sam- tidigt.
Hemmet liar dock snarare haft fiirre patienter än annars, emedan vi ej tagit emot några influensasjnka.~ Frftn den rent praktiska sidan af fragan öffrgingo ~i under samtalets gång till den mer ideella.
Sophialienimets förestindarinna hyser Iiöga taiikar om sjuksköterskans allvarliga bestämmelse.
D % jag framkastade den frhgan, om ej otillräckligheten af den sjuksköterskekår soni finnes, gjorde det önskvärdt att nya krafter tillstötte, svarade hon lifligt: &gt;Visserligen.
Men ett allmänt upprop om att sluta sig till sjuk- sköterskekh-en anser jag för saken i hög grad skadligt.
De som upp- muntra kvinnan till att ägna sig åt sjuksköterskekallet, blott och bart emedan det öppnar en ny verkningskrets för henne, uppmuntra visser- ligen ej till något godt.9, Ni menar att yrket därigenom lätt råkar in ya afvagar?, » Just sk. Icke för att vi på lftngt när skulle äga en tillräckligt stark sj nksköterskekkr.
Antalet ut bildade sjuksköterskor i vart land ar i vanliga fall alltför ringa för att fylla behofvet, mycket mer då under epidemitider som den närvarande.
Nen farau liggbr däri, att yrket drages ned till en modesak, att unga kvinnor agna sig däråt endast för att fh ett lefvebröd, ej af uppriktig kallelse, ej af kärlek till den uppgift, de åtagit sig.
Sådana ' exempel hafva vi flera, och det är detta, som hotaar att bringa yrket i niisskredit.
Ty hiir om nkgonsiu fordras det att äga den inre, allvarliga kallelsen, ja medfödda anlag; finnas ej dessa blir sjuksköterskan aldrig hyad hon bör vara.
J a, jag går så Ihiigt, att det Iios en verklig sjuksköterska bör finnas något genomkämpadt; att hon, si att saga, bör ha gjort upp sin rakning med världen.
Att alla kvinno~, som agna sig åt sjnk- vård, skola vara besjälade af Kristi anda ka.n man kanske ej begära, nien det vissa ar, att den religiösa sjukviirdssysterai vid alla tillfallen visat sig som den basta.^, Men det iir ju helt unga flickor ni taga emot som elever39, De få ej vara yngre iiii 21 ar.
Dessutom genoingå de, som ni vet, först en profmåiiad, för att deras läinpligliet skall kunna bedömas.
' e Vidare ett oundgångligt villkor för att sjuksköterskan.
skall kunna mot- svara de fordringar, man ställer på henne: hela lrennes intresse bör vara koncentreradt kring sjukvården.
Den privata sjuksköterskan kan nog vara skicklig i sitt fack, men det ligger i sakens natur att ut-.
komsten Iios henne inaste spela en hufvudroll och att .intresset för sjalfva uppgiften koinmer i andra rummet.
Och hvilken framtid väntar oftast den privata sköterskan?
Den ringa ersättning hon erhåller föi sitt mödosainma arbete (en sjuksköterskas dagspenning ä r gemenligen .2 kr.)
är ej tillräcklig att tillförsäkra henne en sorgfri alderdom: De obetydliga eespaiingar, hon möjligen kunnat göra under sin tjänstgöring, .åtgå till hennes nödtorftiga uppehälle under de tider hon saknar arbete.
När hoii sedan af Alderdom eller ohälsa tvingas att sluta med sin verk- .samhet, iterstkr för henne i de flesta fall intet annat an att falla an- höriga eller koinmuneii till last.
» r&gt;En i ett liein som vårt utbildad sjuksköterska däremot,, fort- for föreståndarinnan, » liar.
visserligen en lika sträng tjänstgöring, ett lika tungt arbete, inen hon äger den trygga känslan att liafva bakom sig en inakt, till livilken hon kan vädja i liandelse af svårig- heter och betryck, hon känner att hon ar ett kugglijiil, om an ett ringa sådant, i ett stort inaskineri, som drifves efter väl uppgjorda beräkningar ocli ledes af skickliga händer.
Och hvilken tröstande tanke att veta sig ' iiga en betryggad ålderdom,, att veta det ' någon.
tager vird om mig, d$ jag af sjukdom eller tilltagande.
kraftlöshet är Iiiiidrad a t t taga vård oiii mig sjalf!,, För öfrigt ar, enligt min åsikt, deii strangt tuktande uppfostran, soin endast den under en kontrollerande niyndigliet staende sjukvårds- anstalten kan skauka, för en sjuksköterska oundgänglig.
Hvad är det, som gör Elisabetlisystrasna till så utmärkta sjuksköterskor 3 Utan tvifvel.
den p&amp; en sträng disciplin baserade utbildning, de erhållit.
Deras » .prof- .inånad,: racker i 3 Ar, betiink det!
När de sedan efter en, lalngvarig kurs ntsändas soiii utbildade sjuksköterskor hafva de geiiorngiitt en skola,.
som i sanning mognat ocli fostrat dein för deras kall.
Den för hvilken all disciplin förefaller som ett odrägligt baud,.
passar ej för yrket.
Hos oss har nian iiiinu ej till ' fullo koininit .till.
insikt af .denna sanning, livarföre ock många sköterskor skilja sig frln lieinniet för att arbeta p&amp; egen hand.
Och h i l k a svårigheter soni vanta den &gt;oberoende » skjiiksköterskan Iia vi nyss talat om » &gt;&amp; !en ack!
» tillade Sopliialieniiiiets föreståndarinna, då j ag reste mig för att taga farväl, » vi stå ju ännu blott i början af vårt verk, utsatta föi alla de stötestenar ocli .svhiglieter soin alltid vänta pioiiiererna. '
A t t en så nybildad kHr som de svenska sjuksköterskornas ännu ej hiinnit erhklla den disciplinära stadga och betydelse som t. ex. Englands och Frankrikes, faller af sig själf.
finnas redan hela armder af utbildade, iiiider utiniirkt befäl lydande sjuksköterskor, vi ha endast en helt liten trupp.
JIen denna trupp bildar en god kärna, kring hvilken, som jag hoppas, allt framgent nya friska, af den ratta andan besjälade krafter skola sluta sig.
D Sådant var ungefär mitt saintal med Sopliiahemmets förestanda- rinna. '
J a g har försökt ktergifva det här sh ordagrannt som möjligt.
D e däri uttalade tankarna ha nämligen synts mig betydelsefulla, emedan de uttalats af en person, hrars ord, i kraft af den stallning hon innehar och den lifserfarenhet hon viiniiit, r ä l kunna betraktas som ett viktigt inlägg i frkgan.
3: e: Sedan jag liiiiinat Sophiahemniet bakom mig, styrde jag riiina steg till ett annat, lhgt ' anspråkslösare hem för sjuksköterskor: 2Xlisabeth- systrarnas~ hem N: o 21 NO&amp; Smedjegatan.
Elisabethsystrarna till- höra, som bekant, en utländsk katolsk orden, hvilken utskickar sinn inedlehinar till fraininande länder för att dar verka inom den privata sjukvården.
Xycket har blifvit sagdt emot den katolska inblandnin- - gen och den fara, som densamma skulle innebira för vkrt samhälle.
Det vissa är, ' att mot Elisabetlisystrarnas lllinplighet för sitt kali och det satt hvarpi de sköta sin uppgift ha i a.llmänliet, ej iiagra klago- inkl försports.
' Vi vilja darföre.
har betrakta dem och deras verksam- het iiteslutaiide ur den synpunkten och lämna alla andra, både de religiösa och politiska, å sido.
E n sanning as, a t t Elisabethsystrarna hittills fyllt en brist inom vårt sjukval.dsv2sen.
I samma man vi er- hålla ett tillräckligt antal inlieinska, fullt utbildade, skickliga sjuk- sköterskor, kommer den utländska kontingenten a t t blifva obehöflig.
Och iiiinu en ej oviktig sak.
Dessa iitlandska sjukv5rderskor äro de enda som lämna hjälp utan ersättning, en omständighet som fattig- läkaren vet att uppskatta.
Förestindarinnan, syster Angelica, ' kunde jag tyrarr ej triiffa.
Hon låg sjuk, ganska illa sjuk i inflnensa, sade mig den vanliga syster, som öppnade vid inin ringning.
~ X e n kan jag ej st % till tjänst i stället ?&gt; tillade hon pk god eliusu nkgot bruten svenska, i det hon förde mig in i ett inuttagningssum bredvid tamburen och bad mig sitta ned.
Det var ett enkelt, mycket vanligt rnöbleradt litet rum, inen det hvilade ändock.
öfver det hela ett visst något af frid moch trefiiad, soin ej s %
lätt kan beskrifvas.
E t t vackert krucifix af elfenben och ebenholts mellan fönstren var det enda som tydde på något klosterlikt.
E t t blombord med några gröna växter, förunderligt friska, och frodiga i betraktande af de vidriga ljus- ocli luftförhållanden, under hvilka de vor0 dömda att lefva vid denna den trängsta, solfattigaste bland.
Stockholms gator, utgjorde rummets enda lyx.
Jag inledde samtalet med att begära några tryckta redogörelser eller prospekt öfver Blisabetlisystrarnas verksamhet.
» Vi ha inga sådana, inga alls ...
w svarade den lilla systern, och skakade på sitt huf vad med den hvita mö&amp;an, hvars yfviga .rysch slöt sig så behagligt kring det vanliga ' ansiktet.
» J a g skulle likväl gärna vilja Ila några upplysningar om er.
Huru många sy&amp;ar äro ni till exempel ?.
PNU äro vi 12.
Till att börja med voro vi endast 3 eller 4.
Så småningom har vårt antal fikats.
~ e Elisabethsystrarna, i som at- skickas från seminariet i Breslau, äro åtminstone 100, ja ' flera .. » Och ha ni här mycket att göra?, wo, ja, mycket.