Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dess Utg. sörjer, och ursäktar sig, förvånad, att den ädle „kämpen för det goda„ skulle träffas af ett så hårdt missöde.
Sistnämnde euphemistiska uttryck är lånadt från en af kamraterne, vår svenske Ueland, Kirkesangeren i Arboga, en af tidningspressens och det första Örebromötets klenodier.
Andra tidningar hafva redan uttryckt sin förvåning öfver huru A.B:s Utgifvare kunnat emottaga och så länge i redactionen bibehålla en person, som just icke å charakterens vägnar förut var så fördelaktigt känd, och sedermera, några år derefter, väckte ett scandalöst uppseende genom de så kallade „dåden„ och ett och annat, som dock voro obetydliga småsaker emot hans sista missgerningar.
Herrar Kullberg, Ridderstad och Sturzenbecker, som varit medarbetare i A.B. och således kamrater med mannen, hafva intygat, att om man än ej visste något bestämdt att förevita honom, hade han dock alltid i moraliskt hänseende, en viss „mauvaise odeur„ , som gjorde att man aktade sig för honom, och detta omdöme vidhåller Herr Ridderstad i en sednare artikel, med tillägg att det stödjer sig på en nära och mångårig bekantskap.
Hr Hjerta antyder sjelf, att deras ömsesidiga umgänge aldrig var rätt „intimt„, och isynnerhet i de sednare åren blott „höfligt.„
Dermed hänsyftas troligen på A:s beteende vid det tillämnade köpet, hvarvid han, i fall ryktet var sannt, icke just skulle betett sig rätt hederligt.
Vi sjelfve äro i tillfälle, att ur egen erfarenhet lemna ett upplysande bidrag till subjectets personalier.
Saken är förut berättad, men för fjorton år sedan: den kan, såsom glömd och för de flesta kanske aldrig känd, ånyo behöfva uppfriskas.
A. uppehöll sig året 1837 i Upsala och umgicks ännu på vänskaplig fot med Phosphoristerne, hvilkas välvilja den tiden ej var utan värde för honom, emedan de utgåfvo landets enda Litteratur-tidning.
På våren sade han mig att han höll på att skrifva en Grekisk Språklära, tog mitt löfte att recensera den, och på hösten lemnade han mig den, redan färdigtryckt.
Efter genomläsningen fann jag, att Förf. skulle blifva föga belåten med min granskning, ty skriften var icke blott i alla hänseenden planlös och otjenlig, utan ock full med fel af hvarjehanda beskaffenhet, många af den grofva art, att mer än en yngling för dessa och dylika bockar blifvit kuggad i studentexamen.
Sanningen kunde icke undandöljas, ty dels ligger sådant icke i mitt lynne, dels skulle jag igenom ett öfverhalkande comprometterat mig sjelf, nyss blifven professor, dels skulle sådant varit samvetslöst, ett förräderi mot den litteratur, hvaruti jag var lärare, helst boken var ämnad både för skolorna och det akademiska behofvet.
Jag sökte alltså undanflykter – men förgäfves – Förf. åberopade det gifna löftet, och jag måste deran.
Felen blefvo anmärkta, men recensionen inrättades föröfrigt så höfligt och skonsamt som möjligt, pillerna insveptes i vackra oblater, och alla bockar, der sådant hade minsta rimlighet för sig, skrefvos på tryckfelens räkning, ehuru jag på ett ställe icke kunde låta bli att anmärka den besynnerligheten, att samma tryckfel som förekommo i Förf:s källor, t. ex. i den Lundska, vitiöst tryckta öfversättningen af Buttmanns mindre Grammatik, till en del ock förekommo i den nya läroboken13.
För att försöttma klandret inflätades här och der en compliment och på ett eller par ställen (jag bekänner min synd) ropades: genialiskt, förträffligt! A. svarade: – och svarade ganska höfligt.
Han antog i åtskilliga punkter den erbjudna ursäkten att skylla på sättarn (syndabocken för klena författare, när de kallas till ansvar), men sökte med en sophistisk fintlighet, hvaruti han sedermera visade så många prof, undandölja, försvara, förneka eller bortadvocera de öfriga felen.
Mången i nöd ställd Förf. har gjort på samma, visserligen ej hederliga sätt, och således må detta passera.
Men hörom vidare!
Rec. hade – genmälte A. – hufvudsakligast och nästan uteslutande följt Buttmann, hvilket ofelbart är en ganska god autoritet, men icke den enda; Förf. hade deremot begagnat flera andra källor och bland deras stridiga åsigter valt den, som syntes honom den rigtigare.
Intet enda af de af Rec. ansedda felen funnes, som ej stödde sig på någon ganska god auctoritet, t. ex. de och de återfinnas hos Dahl der och der, de och de ordagrannt hos Matthiæ sid. den och den, andra åter hos Rost, 3:dje uppl., der och der.
Slutet af försvaret lydde:
„Rec. har, som man sett, öfverallt blifvit tillrättavisad ur Lärde, hvilkas höga existimation han sjelf vitsordat och som han följaktligen icke lärer gäfva (jäfva).
Förf. upprepar ännu en gång det kanske mindre ärorika, men likväl sanningsenliga förhållandet, att intet enda påstående, intet exempel, ingen förklaring gifves i hela hans bok, som icke står att träffa hos någon lärd, den han kan citera när helst påfordras.
Någon torde fråga, huru, när saken så är, det varit möjligt för en så skicklig man, som Rec., att göra de anmärkningarne?
Men gåtan är icke svårlöst.
Grekiska Grammatiken finnes på så otaliga sätt bearbetad, och flera delar deraf så olikt, stundom så stridigt framställda, att häröfver ingenting kan skrifvas, utan att komma i opposition med hundratals andra afhandlingar.
Förf. skref, och Rec., som sett flere med Förf:s källor ej öfverensstämmande arbeten, anmärkte.
De egentliga frågorna angå således hvarken Rec. eller Förf., utan de tyske lärde sinsemellan ...
För Läsaren är det tillräckligt, att allt hvad i boken finnes, flutit ur källor, hvilkas godhet och gilltighet ingen nekat.
För Rec:s och Förf:s vänskap kan det icke heller vara störande, att de en och annan gång läst i skiljaktiga böcker.„
Dit sökte Förf. alltså att reducera tvisten!
Det var således blott ett gräl om småsaker och finesser, som gillas eller förkastas af särskilda lärde.
Likväl hade Rec. anmärkt dels grofva blunder, för hvilka Förf. ensam var ansvarig14, upptagit former, dem äldre Grammatici antingen rent af diktat, eller ock endast förekomma hos de sämsta Förf. i språkets koppar- och jernålder.
Misstagen voro således till en dryg del af den art, som i fall någon latinsk Språklärare undervisade Nybegynnaren att det borde heta lexi, lexum (i st. f. legi, lectum), eller en Svensk Språklärare, att det borde heta skrifde, liggade, dragde (i st. f. skref, låg, drog) såsom kanske Apothekar Riis och Sophie Sager bruka, eller klöpp, röck, tröck, såsom A. verkligen sjelf i sina böcker skrifver och äfven i sin Svenska Grammatica i skolorna sökt införa.
Hvad citaterna ur Dahl beträffar, hade dermed i det närmaste sin rigtighet; men A. visste icke, att denne i andra fall förtjente språklärare upptog ord och former, som redan den tiden (1808) voro alldeles utdömde och hvaraf än flere blifvit det sedermera.
Dessa blunder hade således okunnighetens ursäkt, quantum valeat.
Men hur förhöll det sig med citaterna ur Matthiae och Rost?
Kunde sådane män göra sig skyldige till så grofva bockar?
Slår man upp de anförda vittnesbörden ur Matthiae, så står der jemt upp motsatsen till det Förf. med dessa citater velat bevisa.
Sammaledes med Rost; Rec. har aldrig haft tillfälle att se den åberopade 3:dje Upplagan, men väl den 2:a, 4:de, 6:e och 7:de, och det behöfver icke sägas, att ingen af de ifrågavarande bockarna finnas hos en så grundlärd språkforskare, och orimligt vore, att denne i sin 3:dje uppl. skulle incorrigera fel, dem han undvikit i en äldre upplaga.
En sådan fräckhet att påhörda berömde Förf. synder, för hvilka de icke gjort sig skyldige, ja till och med sådane, för hvilka de uttryckligen varnat, är så oerhörd, att vi knappast kunna göra anspråk på att bli trodda, utan måste bedja läsaren sjelf undersöka acterna (se Sv.
Tidn. № 49 o. f. jemte Bih. № 3, äfvensom A:s genmäle af d. 25 Oct. 1837).
Men som dessa skrifter icke äro allom tillgängliga, måste vi anföra åtminstone tre, fyra prof. A. hade såsom classiska futura upptagit ἀϰoύσω, πνεύσω, πλεύσω, ῥήσω m. fl. och derför åberopat Matthiæ.
Låtom oss nu öppna hans bok!
Der stadgas ordagrannt: ”ἀϰoύω, hören, hat Futurum ἀϰoύσoμαι, nicht ἀϰoύσω, sid. 431.
– Πνέω, blasen, wehen, Fut. πνεύσoμαι (nicht πνεύσω) und πνευσoῦμαι sid.
485; – Πλέω, Fut. πλεύσoμαι, och πλευσoῦμαι” (derst.).– ”ΕΡΩ, εἴρω, fut. ἐρέω jon., ἐρῶ att ....
Fut. 3 εἴρησoμαι” – men icke finnes der det af Förf. ur luften gripna ῥήσω.
Således har M.
ej allenast icke gjort sig saker till de honom påbördade felen, utan har ock till en del uttryckligen derföre varnat.
Sak samma med de af Förf. af okunnighet diktade præs. ϰαύω, μήϑω (i st. f. μανϑάνω) – det barbariska perf. ἤϰoα i st. f. άϰήϰoα – och så hela vägen.
Rec. framlade inför allmänheten bevisen på dessa falsarier.
Hur gjorde då A.?
Nu följer sjelfva mästercoupen, kronan på verket.
Han lät annoncera, att hvem som ville kunde de och de dagarna mellan de och de timmarna, inom den och den tiden, besöka honom på hans rum, för att sjelfva med egna ögon genom jemförelse med originalkällorna öfvertyga sig om, att det var han, som citerat ärligt, och professor P. som citerat falskt.
– Troligtvis kom ingen – och detta ingick utan tvifvel i beräkningen.
Rec. har sedermera flera gånger ångrat, att han ej anmodat någon af sina vänner, att begagna bjudningen, för att se hvilka nya taskspelarkonster då skulle blifvit använda.
– Efter recensionen var det väl förbi med lärobokens reputation; den blef i intet offentligt eller enskildt läroverk (mig vetterligen) antagen, utom i N.
Elementar-Skolan, der Förf. då var lärare, och efter några år måste hela upplagan maculeras (A. har tillfogat många af sina Förläggare en slik knäck); men hela den stora allmänheten trodde förmodligen, att den snillrike och kritiske Förf. blifvit af Upsala-pedanten på ett exempellöst, vrångt och skamlöst sätt behandlad.
Och hur skulle den ogrekiska allmänheten kunna tro annat?
Herr A. hade ju inbjudit hela Stockholm att öfvertyga sig om rätta förhållandet?
A. ingick sedan i A.B., och derefter har det i detta blad blifvit en permanent taktik att i den vidare följande polemiken med mig om andra ting, gripa till det argumentet, när inga andra funnos: „Prof. P. har diktat – colorerat; – Tidens Utg. ljuger.„
Och som de äkta Aftonbladisterne aldrig läsa hvad å motsidan skrifves: – så torde inpreglingen temligen väl lyckats.
Vi bedja läsaren förlåta detta releverande af en gammal litterär rättegång, som torde synas mången af ringa vigt.
Men vi bedje våra läsare besinna om det ej i sjelfva verket är långt nedrigare och gemenare, att påbörda store författare egna synder, samt att stjäla heder och ära, i litterärt hänseende, från en Rec. som ej har stort annat att förlora, – om, säga vi, ett slikt beteende ej är brottsligare och bofaktigare än att stjäla 17,200 Rdr från en rik man, som kanske har femtio gånger mer qvar?
Mellertid kände jag nu min man, och fick en nyckel till ett bättre förstånd om hans skrifter.
Således kunde det icke förvåna mig när jag erfor, att han under sina reverser begick den lilla distractionen, att skrifva Almgren i st. f. Almqvist.
Mannen hade alltid en stor svaghet för vackra namn, och hans flesta hjeltar och hjeltinnor hafva hvardera ett halft dussin, – och Almgren klingar kanske bättre än Almqvist.
Moraliteten kunde för ett snille af den arten ej komma i betraktande.
Vi återgå till vår förra utgångspunkt.
Hr Hjerta hade troligtvis ingen notice tagit om A:s beteende i den grekiska saken; han kände likväl „dåden„ mot Herr Blanche; han kunde väl icke alldeles vara okunnig om hans öfriga moraliska „mauvaise odeur„ ; mot honom sjelf hade A. slutligen betett sig på ett sätt, att umgänget dem emellan blef blott „höfligt„ , och vi äro fullt öfvertygade, att
Hr Hjerta i den punkten talar ren sanning: vi veta att A. var en idol, som endast kunde tillbedjas på afstånd eller som en obekant storhet.
Vi tro att Hr Hjerta visst icke kände sin medhjelpare i botten, endast „si och så„ ; men det som Hr Hjerta visste, syntes ändock vara tillräckligt att entlediga honom ifrån den förtroendepost, hvarmed han var beklädd.
Hvarför, fråga vi, hvarför tillämpade icke Hr Hjerta samma grundsats på sin minister, som han annars påyrkar som rättesnöre i den stora staten: den att afskeda honom, sedan denne på nämda och flera andra sätt discrediterat sig och förlorat allmänhetens förtroende samt på köpet sin monarchs aktning?
Var då A. för A.B. en så oumbärlig person, att en Lindeberg och Sturzenbecker, hvilka voro bättre än han, och, såsom oss synes, hade vida större populära talenter, för hans skull, såsom det påstås, måste entledigas?
Det tyckes så: – och vi skola snart inse orsaken dertill.
Men vilja låta denna punkt fara: vi vilja således lemna de personliga förhållanderna, det mer eller mindre förtroliga umgänget, helt och hållet å sido.
Vi vilja till och med antaga till Hr Hjertas ursäkt, att han till en viss grad var dupe af den „förställningskonst„ , hvilken han medgifver A. innehaft; ja, till en viss grad underkufvad af den öfvermakt, som starka själar alltid ega öfver svaga, och hela, completta systemer öfver halfva och sjelfmotsägande.
Med ett ord: det kan till en viss grad förklaras, om än ej ursäktas, att A.B:s Utg. lät förleda sig att bibehålla en person, som i allmänhet var mer och mindre misstrodd och föraktad.
Vi komma nu till den vida vigtigare, hittills ej vidrörda punkten.
Låt vara, att den som bäst bordt känna A:s personlighet, skulle känt honom minst; men nu frågas: kände eller kände icke Hr Hjerta mannens skrifter och läror?
Kände han dem icke, så var det oförlåtligt att sätta en man af okända tänkesätt i spetsen för sitt blad, icke undersöka halten af de doctriner dem den ena delen af allmänheten beprisade, den andra fördömde.
Kände han åter dessa läror, så frågas, var det, oaktadt deras syftning, eller tvertom var det i följd deraf, som åt A. öfverlemnades ledningen af landets mest lästa tidning, den sig så kallande liberalismens orakel och urkälla i Sverige?
Hr Hjerta vill ej gerna erkänna, att A. annorlunda, än blott undantagsvis, haft någon annan befattning med bladet, än såsom chef för den litterära afdelningen.
Låtom oss för ett ögonblick antaga detta, ehuru vi ofvanför anfört ett fall, som bevisar, att ministern, stundom åtminstone, hade mer att säga i styrelsen, än monarchen, således att Aftonblads-regeringen var stäld „på en bred, demokratisk bas„ , der Fursten „regerade men icke styrde„ – alltså ju, som det bör vara i en väl inrättad stat?
Men antagom, som sagdt, att Rådgifvarns befattning med tidningen icke varit vidsträcktare än så, så är redan detta tillräckligt att ådraga dess utgifvare ett svårt ansvar.
Vi vilja bevisa det.
Ehuru, såsom vi hört, Hr Hjerta ej lärer göra anspråk på att mycket förstå sig på litteratur, så kan han dock omöjligen vara okunnig om, att litteraturen är en nations dyrbaraste och vigtigaste egendom.
Det är i första handen böckerna, systemerna, som gifva rigtning åt en nations öfvertygelser i religion, sedelära, politik, konst, med ett ord, åt hela tänkesättet och bildningen.
Tänkarens åsigter, sanna eller falska, populariseras snart af andra, sprida sig småningom, genom lättlästare skrifter eller den muntliga traditionen, mer och mer utåt och nedåt, upphämtas omedelbart eller medelbart af tidningsskrifvarne, och utportioneras derefter, mer eller mindre modifierade, af dem styckevis till allmänheten, som slutligen bildar sig en opinion, utan att veta, „huru och hvarifrån hon fått dessa öfvertygelser„, gemenligen inbillande sig, att hon kommit dertill genom egen eftertanke.
Om så är förhållandet, så kan ej den litterära kritiken med nog samvetsgrannhet besörjas, och en sådan förbindelse borde vara mest helig för en tidning, hvilken, såsom A.B., länge haft en så godt som exclusiv inflytelse på den större, halfbildade och obildade publiken, och enär dess hufvudredact. i dessa ämnen sjelf egde föga bekantskap, var hans pligt desto större, att vara ytterst noggrann i valet af den person, åt hvilken han anförtrodde det litterära departementet.
Om vi ej helt och hållet missminna oss, fingo Phosphoristerne åren 1834 och 1835 emottaga mycken smälek, många slängar, för det de i Sv.
Tidn. framhöllo och berömde A. såsom ett lofvande geni, fastän de ej förtego, endast alltför svagt framdrogo dess lyten – på en tid, då A.B., liksom mycket annat prosaiskt och icke prosaiskt folk, ansåg honom för ej stort bättre än en halfförryckt skriftställare.
Nu, efter katastrophen, kallar A.B. mannen för „fantastisk„ , „excentrisk„ , och det var likväl en så beskaffad person, som han satte i spetsen för bladets litteratur-afdelning, och sålunda upphöjde till svensk Cultus-minister.
Redan detta låter illa försvara sig.
Vi, hans d. v.
Upsaliska vänner, blefvo ej litet förvånade, då vi fingo höra, att mannen ingått i A.B., hvilket steg vi (upprigtigt sagdt) betraktade som ett både fall och affall, men hans närmare Stockholmska vänner ursäktade honom dermed, att han, såsom de hört af hans egen mun, visst icke gillade A.B:s politiska och öfriga tendenser, men att han ingått i redactionen för att kunna sprida sina idéer till den stora allmänheten, och för öfrigt, så vidt han förmådde, kunna leda tidningen på en bättre och mera loyal väg.
Nu började det immoraliska och systematiska puffsystem i kolossal scala, hvarom i förra afdeln. är taladt, och hvarigenom det verkligen lyckades mannen att skaffa sig ett stort antal läsare och beundrare, jemte ansenliga honorarier, samt att tillika gifva stark populär fart åt hvad
Hr Hj. numera kallar hans „ fantasterier „ , „excentriciteter„ och „bizarrerier„ , hvilket hallstämplades med namnet genialitet.
Från denna tid utgick från A:s bläckhorn knappast något pennfoster, så klent och orimligt det än vara måtte, som ej utbasunades i den stora tidningen såsom ett odödligt och underbart originellt mästerstycke.
Ju mera vidunderliga dessa voro, dess mer högljudda voro trompettstötarne.
Vi vilja företrädesvis deribland nämna hans rent af odugliga Svenska Lexicon, hvilket dock A.B:s Utg. visligen aktade sig för att sjelf förlägga, samt hans nära nog tokiga Menniskoslägtets Saga.
En stor stötesten var för alla tonkonstens kännare det superlativa beröm, som i A.B. af honom sjelf eller hans clienter tilldelades hans musikaliska compositioner, i hvilka han lärer behandla tonkonstens grundreglor ungefär så, som Apothekar Riis eller Sophie
Sager behandla svenska språkets grammatik och rättstafning.
Vi hörde en af A:s d. v. varmaste beundrare, sjelf utmärkt tonkännare, den tiden yttra, att mannens alla producter och idéer vore förträffliga, endast icke hans musik, fastän deruti funnos vissa naturtoner, hvaraf hvem som helst med ringaste insigt i konsten kunnat skapa någonting dugligt.
Detta påminte oss om, huru gubben Hæffner plägade berömma sin väns och gynnares Exc.
Sköldebrands poesier och teckningar, men runkade på hufvudet, när det blef fråga om hans musik, hvaremot poeter och målare föga uppskattade denne hedersmans præstationer inom deras egna konstområden, men voro mycket benägna att tänka allt godt om hans musik.
Under allt detta blundade Hr Hjerta, ty hvad rör litteraturen honom, så vida den ej är ett vehikel för hans politiska åsigter eller hans eget förlag?
När A. utgaf sin bok „Det går an„ , afföll från honom, såsom ofvanför är sagdt, hela den bättre delen af svenska allmänheten, och vände sig bort med afsky och vämjelse.
Vi tänka alltför rättvist om
Hr Hj., för att kunna antaga, att han i sitt hjerta ett ögonblick gillar eller någonsin gillat en slik theori om äktenskaplig skörlefnad och deraf följande brytning af de heliga banden mellan makar samt mellan föräldrar och barn, och vi äro derjemte fullt öfvertygade om att Hr Hjerta har så mycket förstånd, att han ej lät förvilla sig af de ömkliga sophismer, hvarmed Förf., under en lång polemik med otaliga motståndare, dels förnekade denna sin läras rigtning, dels försvarade den såsom „andlig kärlek„, sann äkta tillgifvenhet, grundad på det himmelska „tycket„ , men som dock kan förändras och öfvergå till andra föremål, under hvilka förhållanden äktenskapet blir oheligt, ett blott conventionelt och ekonomiskt bolag, ett verkligt brott emot skapelsens mening m. m.
Omöjligen kunde Hr Hj. – säga vi – gilla dessa muhammedanska åsigter, men ändock bibehöll han sin Vizir, ändock tillät han honom att i sin tidning försvara och utveckla slika befängdheter!
Derigenom kom A. i opposition med nästan hela allmänheten, med undantag af några unga fantastiska svärmare, några liderliga knoddar eller emanciperade qvinnor, såsom Sophie Sager jemte hennes gelikar15, och det fordrades dädanefter det konstigaste spel, all den Svenska allmänhetens blindhet, för att kunna till en viss grad upprätthålla prophetens och bladets anseende.
Onekligen tog likväl det sednare derpå en stor knäck i opinionen, om än afsättningen derigenom icke led någon afbräck.
Men, frågar man, hvad var det som kunde förmå
Hr Hj. att i redactionen bibehålla en person, hvars läror han till en del ansåg för fantastiska och allmänheten för djupt osedliga?
Vi vilja söka förklara det.
Hr Hj. har erkänt, att A. egde mycken „inställsamhet„ , en „ovanlig förställningskonst.„
Detta är en sanning; men tilläggas kan, att han egde en icke mindre stor tjusningsförmåga på alla svagare eller blott passiva själar, såsom ynglingar och fruntimmer, af hvilka en del sedermera småningom sansade sig och lösgjorde sig ur hans nät; andra åter, som alltför länge läto berusa sig af hans andeliga opium, dukade under och blefvo hans offer.
Nu finner man ock, att han, likt den falske propheten i ett af Moores poemer, utöfvade denna boaslika tjusningsförmåga på till och med en sådan penningesjäl som von Schewens, och i betraktande deraf antogo vi ofvanför den meningen att samma inflytelse äfven sträckte sig till A.B:s industrielle och föga enthusiastiske egare, som, klok i hvarjehanda ting, de der höra till lifvets materiella ordning, dock föga begriper af dess högre intelligenta frågor.
I fall denna conjectur, antagen för att så mycket möjligt ursäkta Hr Hj., har sin rigtighet, var denne hela den långa tiden till en viss grad dupe af den listige mannen, som begagnade A.B. till spridning af sitt moraliska gift, medan dess utgifvare trodde sig i den talentfulle skriftställaren ega ett verktyg för inpreglandet af sina egna politiska åsigter.
Bådadera stodo dock i nära slägtskap.
Dermed förhöll sig som följer.
A.B:s radicalism och Törnrosskrifternas socialism äro båda två, i politiskt, socialt, religiöst och moraliskt hänseende, destructiva; men den förra är endast le commencement du fin, den sednare är fulländningen af förstörelsen, men med den förtröstan att kunna i stället uppbygga en bättre stat eller samhälle med sina mathoteller, palatser af agath, jaspis och chrysopras, der det nyfödda menniskoslägtet skulle lefva på engång i sång, musik, philosophiskt spintiserande och tillika i sina gröfsta sinnliga lustar.
Hr Hjertas vingar räckte ej till för att lyfta honom till dessa svärmeriets regioner, utan kallade han slikt för „fantasterier„ ; dessutom egde han (som sagdt) för mycken moral att vilja tillämpa Går-an-läran äfven på familjens förstörelse, samt dessutom för litet urskiljning för att fatta läran i hela dess utsträckning.
Läsaren finner, huru vi antaga hvarjehanda hypotheser, för att minska
Hr Hjertas medbrottslighet i detta förstörelsens bolag.
Vi böra ock tillägga, att A. icke fick framkomma med sina mest anstötliga dogmer i A.B., utom vid de tillfällen, då egarn vände ryggen till, såsom 1842, under „dåd„- tiden, då den regerande
Viziren grasserade der så öfverdådigt, att egaren efter hemkomsten måste (i fall vi ej orätt minnas) göra några ursäkter.
Men vi kunne icke underlåta att klandrande anföra, att, fastän de skandalösaste af A:s satser ej inrymdes i A.B., dröjde det icke länge, innan äfven hans mest anstötliga böcker förklarades för gediegna, på originella sanningar bålrika mästerstycken, och hans satser, i deras vidsträcktare tillämpning, antingen halft om halft förnekades eller ock mot motståndare försvarades.
Så skedde för tolf till tretton år sedan, efter utgifvandet af Går-an-boken; så skedde sedermera ganska ofta, och sednast ännu detta år, ett par månader före katastrophen.
Sedan i denna Tidning, „ända till den complettaste evidence„ var bevisadt, att A. i sitt tredje häfte utvecklade åsigter, som under vissa omständigheter tilläto mened, contraktsbrott, förfalskning af beseglade documenter o. s. v., blef plötsligt i A.B. synlig en uppsats, der A. åter upphöjdes till en halfgud, till en ljusets S:t Göran.