Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fullständiga undersökningar uti den föreslagna rigtningen äro på båda provinsernas gemensamma bekostnad utförda under loppet af detta år af Chefen för medlersta Väg- och Vattenbyggnadsdistriktet, Majoren C. Adelsköld.
År 1856 yttrade sedermera Chefen för Statens jern vägsbyggnader uti sitt då afgifna underdåniga betänkande rörande dessa byggnader den åsigt: att provinserna norr om Stockholm med den industri och utveckling, som dessa gå till mötes, icke kunna vara belåtna, med mindre än att en jernbana genomskär deras inre delar. 384 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
År 1859 anförde jernvägsundersökmngskomitéen uti dess underdåniga betänkande af den 8 November sagda år, rörande rigtningen af stambanorna norr om Mälaren: att'3“ bristen ijpå spanmål i det bergs- och skogsbrukande distriktet jemte öfverskottet deraf söder om dess gränser hafva af ålder gifvit spanmålsrörelsen ifrån Mälaretrakten sin rigtning ifrån söder till norr;“ att “likasom spanmålsrörelsen har sin rigtning emellan norr och söder, så hafva ock bergsprodukterna sökt sig kortaste vägen ifrån norr till söder, för att med minsta kostnad träffa de närmast belägna hamnarne vid Mälaren, hvarifrån desamma billigast kunna föras till hufvudstaden för export, eller till sådana konsumtionsorter, dit sjötransport erbjuder sig;“ vidare att “samma rigtning ifrån söder till norr råder äfven för handeln med import af fabriksvaror" och slutligen att då “hela den större rörelsens rigtning inom den del af landet, som den norra stambanan jemte föreningsbanan derifrån till den vestra skola genomskära och som begränsas af Östersjön, Mälaren och Hjelmaren samt en linie dragen från sjön Siljan rätt i söder, jemte Gefle—Dala jernväg, går i norr och söder, så är det tydligt att berörda stambanor måste utläggas så att de, med iakttagande af denna hufvudrigtning, dels genomskära midten af det spanmålsproducerande landet, dels ock, särdeles med afseende å bergsbruket, på det sätt beröra dess distrikt, att de så väl kunna upphemta större qvantiteter för att aflemnas antingen vid Gefle, Strömsholms kanal, någon af Mälarens hamnar eller andra inre segelleder, som ock inom sjelfva distriktet biträda med transport af råämnen, grufvor och hyttar till förädlingsverkstäder.
“ Härjemte har Konungens Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län, uti svar å de af jernvägsundersökmngskomitéen uppställda frågor och med afseende å Gefle—Dala jernväg samt Strömsholms kanal, yttrat: att dessa transportleder uppfylla icke provinsens behof af lättare transport för spanmål, som årligen måste uppköpas ifrån Westmanland och Upland äfvensom för afsättning till sistnämnda provinser af
Dalarnes slöjdalster; att för detta ändamål erfordras en jernväg från någon punkt i trakten af Sala till sjön Siljan, helst erfarenheten vitsordat att spanmål för ortens behof, under vanliga förhållanden alltid kunnat ifrån Westmanland och Upland erhållas för bättre pris än från Gefle; att denna jernväg borde, för att uppfylla länets bergsbruksidkares önskningar och behof, antingen beröra Norbergs malmrika grufvefält och Strömsholms kanal, eller ock genom en bibana med den sammanbindas, samt sedermera utsträckas till någon punkt, som genom sjötransport vore förenad med sjön Siljan.“
Majit då förordnade komité för utredande af norra stambanans ändamålsenligaste sträckning, bland annat, att “den ojemförligt större rörelsens rigtning genom Westmanland och Dalarne från söder till norr och tvärtom, vore ett obestridligt förhållande; att redan det dåliga skick, hvaruti den stora i denna rigtning gående stråkvägen emellan Falun och Westerås till följd af de talrika varutransporterna befinnas, vore i och för sig ett bevis, som måste vederlägga hvarje invändning mot sanningen af berörda påstående; att om dock vidare bevis i detta afseende erfordrades, så funnes det uti länsstyrelsens i Falun afgifna yttrande, hvilket, i fråga om de inom provinsen mest begagnade transportlinier, här i korthet återgifvet, innehölle att vägen ifrån Westerås genom Grytnäs, Hedemora, Stora Schedwi och Wika socknar till Falun, äfvensom vägen förbi Grytnäs, Hedemora, Säters och Tuna socknar till Båtstad, landvågen förbi Grådöfallen, samt vidare vattenvägen på Dalelfven och sjön Siljan till Mora och Orsa socknar, höra till de främsta vägarne och att. på dem provinsens befolkning Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
385 till större delen hemtar sitt behof af spanmål, specerier och manufakturvaror, samt afsända en stor del af sina produkter af koppar, jern och hvarjehanda slöjdalster."
De fördelaktiga vitsord, som sålunda blifvit lemnade åt den ifrågavarande jernvägsrigtningen, erhålla än ytterligare stöd af de statistiska uppgifter, som äro denna motion bilagda och hvilka lemna ett fullständigt begrepp om den öfverlägsna varutrafik, sorn strömmar uti den af jernvägsundersökningskomitéen antagna hufvudrigtningen.
Om den betydelse för Sveriges jernhandtering provinserna Westmanland och Dalarne egra, vittnar Kommers-kollegrii årsberättelse rörande bergshand tenngren • • c?7 0# cj O i riket, hvaraf upplyses att utaf de qvantiteter bergs- och brukseffekter, som år 1863 inom hela riket frambringades, hade omkring f:delar af jernmalmsbrytningen samt nära J:del af tackjerns- och stångjernstillverkningen tillhört sagda provinser.
Det enda medlet för vidare utveckling af denna vidtomfattande och för hela riket vigtiga industri äro lätta och billiga kommunikationer, och knappast torde man för närvarande kunna göra sig ett begrepp om de jättesteg jerntillverkningen skulle taga, ifall en jernväg med billig transportkostnad öppnades, genom hvilken
Dalarnes skogsrikedom kunde blifva till gagn för Westmanlands ymniga malmtillgångar, och må härvid nämnas att endast Norbergs grufvefält i Westmanland, som genom en bibana lätteligen kan med här ifrågavarande stambana förbindas, år 1863 lemnat 1,183,775 centner malm, eller mera än J:del af hela rikets malmuppfordring, och allmänt känd är äfven den stora betydenhet, som Bispbergets grufvefält eger, i hvars närmaste granskap jernbanan skulle framgå.
De qvantiteter bergs- och brukseffekter, som blifvit under loppet af de sednare tio åren med vanliga fordon transporterade ifrån bergslagerne till Mälarehamn vid Westerås, uppgå, enligt här bifogad uppgift, i medeltal till icke mindre än 187,182 centner årligen, och under de sednare fern åren har, efter det Gefle—Dala jernväg blifvit öppnad, medeltalet af den årliga landtransporten utgjort 158,647 centner.
Det är derjemte kändt, att Westmanland af ålder varit Dalarnes kornbod, och de uppgifter, hvilka äro denna motion bilagda, ådagalägga att förstnämnda provins ännu fortfar att vara det.
Ifrån den 1 Augusti 1864 till samma tid 1865 har 280,310 kubikfot spanmål varit föremål för forsling landvågen till Dalarne endast ifrån Westerås stad, deraf omkring 100,000 kubikfot afgått direkte till Falun, och då med visshet kan antagas att en minst lika stor qvantitet spanmål varit föremål för landtransport ifrån södra och sydöstra delarne af provinsen, så kan den qvantitet spanmål, som utgjort W estmanlands läns utbyte med Stora Kopparbergs län under sagda tid och i denna rigtning skattas till omkring 500,000 kubikfot.
Behofvet af en lättare förbindelse emellan Siljans och Mälarens vatten har, sedan längre tid tillbaka, vunnit ett allmänt och lifligt erkännande och sex års erfarenhet har redan ådagalagt att Gefle— Dala-jernväg, oaktadt den på ett tillfredsställande sätt löst sin förnämsta uppgift, likväl icke förringat behofvet af en jernvägsförbindelse emellan Dalarne och Mälarehamn.
Att en enda stambana skulle kunna tillfredsställa de norr om Mälaren belägna landskapernas behof, kan numera icke rimligtvis antagas, sedan de Norrländska Bih. till II.
Prot. 1865 1866. 11 Sami. 4 Afd. 49 386 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 264, provinserna uppträdt med starka anspråk på jernvägskommunikation med landet i göder.
Den vid sistlidna riksdag beslutade stambanan emellan Stockholm ocb Upsala antyder ofelbart den rigtning en jernvägsförbindelse med Norrland bör följa och anläggningen af en stambana i denna rigtning var äfven af den år 1856 tillsatta jernvägskomitéen föreslagen.
Deremot måste försöket att uppdraga en jernvägslinie, som vore ämnad att på en gång betjena både Norrland och Dalarne, ofelbart misslyckas, emedan ett sådant försök aldrig skall, med den utsträckning dessa landsdelar ega, förmå nöjaktigt tillfredsställa någonderas väl förstådda intresse.
Det är nemligen uppenbart att, om Norrland och Dalarne hänvisas till en och samma bana för sina varutransporter till Mälaren och hufvudstaden, så måste lika afseende fästas på båda provinsernas rätt och banans rigtning med hänsyn dertill bestämmas.
Antages nu att 1859 års jernvägsundersökningskomité har uti jernvägsstationen Robertsholm, belägen på Gefle—Dala-banan, med ungefär lika långt afstånd ifrån hafvet vid Gefle och Insjön i Dalarne, rättvist träffat den rätta punkten, der den gemensamma norra stambanan ansåges böra anknytas till Gefle—Dala-jernväg, så må man med skäl fråga om det Norrländska intresset på allvar må anses tillfredsstäldt med en sådan kommunikation, sorn, då raka vägen från Gefle öfver Upsala till hufvudstaden utgör omkring 15 mil, men linien Gefle—Robertsholm—Sala— Stockholm omkring 25 mil, skulle komina att tynga varutransporterna med ytterligare 10 mils frakt.
Förlägges åter sagda stambanas föreningspunkt med Gefle—Dala-banan närmare Gefle, så komme Dalarnes rätt att i samma mån lida.
Då söder om Mälaren och Hjelmaren förläggas två stambanor, den ena på vestra och den andra på östra sidan om Wettern och hvilka banor komma att närma sig hvarandra på mindre än 7 mils afstånd, så kan det icke vara billigt eller ens klokt att antaga, att Norrland och Dalarne kunna, inom en landsträcka af omkring 30 mils bredd, ega nog af en enda stambana för utvecklingen af deras industri, deras för fäderneslandet högst vigtiga näringar.
Det stora bidrag af bruks- och skogseffekter dessa provinser lemna till landets export och den ofantliga trafik, som deraf framkallas, måste gifva åt deras anspråk fullt lika stor giltighet, som må tillerkännas de fordringar, hvilka någon annan, hvilken som helst del af riket, kan framställa.
En jernvägsförbindelse emellan hufvudstaden och Siljans vattensystem i hjertat af Dalarne måste oemotsägligen vara den, som kan på en gång bäst befrämja samfärdseln emellan hufvudstaden. och dess förnämsta handelsterritorium och äfven bäst gagna de landsdelar den kommer att beröra, genom att underlätta den stora trafik, som der af ålder utbildat sig — en trafik, som eger sin grund uti beskaffenheten af de vigtiga näringar, som der bedrifvas och hvilkas alster likaledes af ålder brutit sina oföränderliga naturliga vägar, så väl för export som utbyte och konsumtion.
På alla dessa skäl, och under afvaktan derpå att Kongl. Majit täcktes i ämnet göra nådig framställning till Rikets nu församlade Ständer, vågar jag föreslå: l:o) att Rikets Ständer måtte bevilja ett belopp af En million Riksdaler, för påbörjande af en stambana, utgående ifrån den under byggnad varande jernbanan emellan Stockholm och Upsala, och sträckande sig genom Upland och Westmanland till
Dalarne samt vidare i rigtning åt sjön Siljan; Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 265. 387 2:o) att Rikets Ständer måtte till Kongl. Maj:t öfverlemna att, med ledning af vunnen utredning i tekniskt och ekonomiskt hänseende, i öfrigt närmare bestämma de orter, sagda bana lämpligen bör beröra.
Häruti förena sig: Lars Olsson, C. W.
Ericsson, Eljas Per Olsson, från Kopparbergs län.
Eric Jonsson, frän Westmanland.
Anders Andersson, Gustaf Ohlsson, Erik Malmin, från Westmanlands län. J. Myrberg, från Westmanlands län.
Carl Nettelbladt, från Stockholms län. J. F.
Fredricsson, från Upsala län. t Xio 365.
Af Jan Andersson från Stora Kopparbergs län, att Statens eganderätt till Loka brunns- och badinrättning matte på vissa vilkor åt enskildt bolag Öfverlåtas.
Bland landets helsokällor och kuranstalter intager Loka, som för närvarande disponeras af Staten, ett af de förnämsta rummen.
Denna källa har sedan urminnes tider varit känd såsom en s. k. offerkälla.
Omkring år 1720 började den först fästa uppmärksamhet såsom helsokälla, så att regeringen år 1725 lät föranstalta om vattnets och gyttjans närmare undersökning.
En enskild brunnsläkare blef härefter tillsatt.
Doktor Yictorin utgaf år 1727 en utförlig berättelse om brunnens verksamhet mot åtskilliga sjukdomar, företrädesvis gikt, torrvärk, rheumatism och lamhet.
Till följd häraf erhöllo
Loka brunns- och badkurer stort anse - 388 Motioner i Bonde-Ståndet 1865, i\:o 265. ende både inom och utom landet, så att brunnen årligen besöktes af ett stort antal både inhemska och utländska sjuklingar.
Konung Adolf Fredrik återfick här sin helsa år 1762, sedan han förut förgäfves begagnat mångfaldig behandling.
Den berömde Professor Bergius utgaf år 1763 en afhandling om Loka bad och blef denna afhandling öfversatt på utländska språk.
Härefter blef Loka en af rikets berömdaste och~ mest besökta helsobrunnar, der många år tusendetals sjuklingar infunno sig.
På de sednaste 30—40 åren har badgästernas antal förminskats betydligt, ej derför att vattnet och gyttjan förlorat något af sin helsogifvande kraft, utan emedan inrättningens byggnader förfallit och öfriga anordningar ej varit för de besökande tillfredsställande; härtill har ock bidragit, att det kommit på modet att endast utländska brunnar duga och ej våra inhemska.
Eganderätten till Loka brunnsinrättning tillhör Kronan och Konungen utnämner en intendent, som öfver densamma har styrelsen och inseendet.
Brunnen skall underhållas genom de besökandes afgifter; det enda understöd den af det allmänna har, är 300 R:dr R:mt, som den årligen erhåller af Hospitalsfonden, för underhållet af brunnslasarettet, der fattiga sjuklingar skola njuta kostnadsfri vård.
Då nu de besökandes antal af tagit, hafva brunnsafgifterne ej förslagit till inrättningens underhåll i tillbörligt skick, utan dess byggnader och öfriga anordningar hafva råkat i stort lägervall.
Då nu Staten ej lärer böra vara förläggare för dylika inrättningar, men det i mensklighetens intresse är af största vigt att do underhållas, för att vara tillgängliga för sjuklingar och hjelpbehöfvande, torde den enda utvägen att nå detta mål vara, att
Staten afhänder sig eganderätten och öfverlåter densamma till ett bolag med förbindelse för detta, att ej allenast sätta Loka brunnsinrättning uti tidsenligt skick, utan ock för framtiden uti sådant underhålla densamma.
Med anledning häraf får jag vördsamt föreslå: det Rikets Höglofliga Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet hemställa att, om ett bolag bildar sig för iståndsättande af Loka brunns och badinrättning uti tidsenligt skick, detta bolag erhåller eganderätten till inrättningen, sådan den nu .befinnes, mot de förbindelser, som af Kongl. Majit uti nådigt Brunnsreglemente kan varda bestämda.
N:o 266. 389 IVo 966.
Af Jonas Andersson från Östergötlands län, att inspektion öfver folkskolorna endast må uppdragas åt personer utan annan tjenstebefattning.
Sedan vigten af en förbättrad folkundervisning äfven hos oss hunnit blifva allmännare insedd, har också vårt folkskoleväsende tillvunnit sig ett förtjent behjertande och som i sin ordning framkallat de bemödanden, som under sednaste tiden på ett verksamt sätt sökt afhjelpa i vägen liggande hinder för folkskolans önskvärda utveckling.
Bland de anordningar, som i sådant afseende tillkommit, torde inspektörssystemets införande numera få erkännas vara en af de verksammaste.
Men ehuru med fullt erkännande af all den nytta nämnda institution hittills förmått åstadkomma, kan likväl icke förbises, hvad som dessutom ligger i sakens egen natur, att så länge inspektörsbefattningen icke frigöres från andra för densamma främmande tjensteåligganden, kan icke heller inspektionen blifva fullt gagnande.
Först när inspektören utan hinder af andra tjensteärenden kan mera uteslutande egna sin tid och verksamhet åt detta magtpåliggande uppdrag, först då har man också rätt att af honom fordra icke blott en statistisk rapport till vederbörande myndighet om folkskolans tillstånd utan äfven och fastmera en på rik erfarenhet grundad utredning om densammas behof, likasom ock behöfliga och fullt praktiska råd och upplysningar, ledande till skolans förbättrade skick.
Jag förbiser ingalunda den möjliga svårigheten att finna tillräckligt antal personer, som med alla för ändamålet erforderliga egenskaper vilja åtaga sig det mödosamma inspektörsuppdraget, likasom att en högre aflöning fordras lör den med sysslan ständigt upptagne mannen, än söm är behöflig, då denna syssla skötes blott som ett bihang; men om, såsom jag tror, med temlig säkerhet kan antagas, att ett mindre antal inspektörer, valde med behörigt fästadt afseende på deras lämpliga egenskaper och hvilka odeladt kunna använda sin verksamhet åt inspektörskallet, skulle vida bättre gagna folkskolan än ett större antal sådana med inskränkt tid och utan praktisk erfarenhet kunna göra det, så torde den sålunda befarade olägenhet få anses ega mindre betydelse, hvaremot de påpekade fördelarne ligga för öppen dag.
Med anledning af nu anförda skäl får jag vördsammast föreslå, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla derom, att inspektionen öfver lolkskolorna måtte så anordnas, att endast sådana personer till inspektörer utses, hvilka kunna, oförhindrade 390 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 267. al andra tjenstebefattningar, uteslutande egna sin tid åt ifrågavarande magtpåliggande uppdrag.
Häruti förenar sig: C. J. Svensén, från Calmar län. \ o se*.
Af Jonas Andersson från Östergötlands län, att elementarläroverkets tvänne lägsta, klasser ma frän nämnda läroverk skiljas och förläggas till folkskolan, m. m.
Då behofvet af ett fullständigare kunskapsmått än det, som uti våra tvåoch treklassiga elementarläroverk lår inhemtas, alltmera ger sig tillkänna genom en tillvexande mängd anspråk på utvidgade läroverk, så är det för hvarje bildningens vän ganska nedslående att eriara, det hvarken erforderliga lärarekrafter eller tillgänglige aflöningsmedel förslå att tillfredsställa mera än blott ett fåtal af de framställda anspråken, — ett förhållande så mycket mera betänkansvärdt, som flertalet af den kunskapssökande ungdomen derigenom, af ekonomiska skäl, tvingas att utgå i det praktiska lifvet med för vår tids fordringar alltför underhaltigt kunskapsmått.
Denna för en solidare bildnings större omfång hinderliga olägenhet skulle dock, enligt mitt förmenande, kunna i väsendtlig mån afhjelpas derigenom, att de uti elementarläroverkens tvänne första klasser meddelade läropensa förlädes till folkskolorna, och att nämnda klassers lärarekrafter tillgodogjordes de lägre läroverken tvänne klasser högre upp på lärdomsskolan.
Genom en sådan anordning skulle t. ex. hvarje treklassigt läroverk kunna, utan någon kostnad för Staten, förvandlas till femklassigt o. s. v. — Fördelarne af en dylik reform äro nog tydliga för att göra en vidlyftig motivering derom öfverflödig.
Visserligen kunna äfven skäl anföras emot förslaget, men sådant låter sig ju göra vid hvarje ifrågasatt reform.
Mig synes emellertid som de vid sistförflutna riks - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
391 dag emot förslaget gjorda invändningar icke vore nog öfvertvgande för att låta frågan för alltid falla, hvadan jag också nu vågar ånyo framställa densamma till ytterligare ompröfning.
Men då förslaget sista gången ogillades hufvudsakligen på den grund, att våra folkskolor då icke ansågos ännu hafva uppnått, den ståndpunkt att kunna prestera en sådan undervisning, som gjorde lärjungen nog skicklig för inträde i elementarläroverkens tredje klass, synnerligast som främmande språk förekommer redan i andra klassen; så, ehuru äfven erfarne elementarlärare uttalat den åsigt, att den främmande språkundervisningens början med mycken fördel skulle kunna uppflyttas till tredje klassen, och ehuru flera exempel skulle kunna uppgifvas derpå, att äfven en medelmåttig folkskolas meddelade kunskapsmått i öfrigt mycket väl kan uthärda en jemförelse med det uti elementarläroverkens andra klass inhemtade, vill jag likväl nu inskränka förslaget derhän, att endast första klassens läroämnen öfverflyttas på folkskolan och att derigenom besparade lärarekrafter uppflyttas till bildande af en motsvarande högre klass i de ofullständiga läroverken.
Under förutsättning att det trängande bebofvet af de lägre läroverkens försättande i ett mera mot tidens fordringar svarande skick nogsamt behjertas, tager jag mig alltså friheten vördsammast föreslå: att Rikets Ständer ville för sin del besluta en ändring i öfverensstämmelse med mitt här ofvan framställda förslag samt till Kongl Maj:t aflåta underdånig skrifvelse, med anhållan om förslagets utförande till verkställighet.
No 26$ Af Jonas Andersson från Östergötlands län, om ärlig pension dt komministern Nils Ignells enka Sigrid Ignell, född Lindmark.
Bland de på sednaste tiden bortgångna mera framstående män inom fäderneslandet intog utan tvifvel komministern i Catharina församling i Stockholm, Nils Ignell ett af de främsta rummen.
Hans outtröttliga verksamhet för att inom vårt land framkalla ett mera lefvande intresse för mensklighetens högsta ange - 392 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 269. lägenhet, religionen, samt derigenom åstadkomma renade sedlighetsbegrepp och mänskliga lefvernets förädling genom kristendomen skall, derom är jag öfvertygad, allt mer vinna erkännande och alltmera bära välsignelserika frukter.
Men under utöfningen af denna verksamhet stod Ignell utan uppmärksamhet i yttre målto från samhällets sida, enär endast så mycken befordran biel honom beskärd, som erfordrades för den torftigaste bergning.
Det är samhället värdigt och ligger äfven i dess välförstådda intresse att den, hvilken, såsom Ignell, oaflåtligt offrar sina krafter i meuskligketens och samhällets tjenst, må kunna från det allmännas sida påräkna någon omvårdnad om sin eftcrlefvaude familjs utkomst, då han just till följd af en sådan verksamhet varit urståudsatt att dertill förvärfva medel.
Jag får på grund häraf vördsamt föreslå; att Rikets Ständer måtte bevilja en årlig pension af 600 Riksdaler Riksmynt åt komministern Iguells enka, Sigrid Ignell, född Lindmark.
Stockholm den 15 November 1865. J. Andersson, från Östergötlands län.
M:o 969 Af Nils Olsson från Malmöhus län, om pension åt veterinärläkaren Johan Söderbergs efterlemnade enka, Vivica Wilhelmina Söderberg.
Då veterinärläkaren vid Flyinge stuteriinrättning, Johan Söderberg, som vid 73 års ålder den 17 November 1863 afled, efterlemnat hustru och flera barn, af hvilka fyra ännu äro oförsörjda, tillåter jag mig att, både i anseende till den aflidnes förtjenster och med anledning af de till familjens uppehälle och barnens uppfostran otillräckliga tillgångarne, framställa motiou till Rikets Ständer, om anslag af statsmedel till en årlig pension af 500 R:dr R:mt åt enkefru Vivica Söderberg.
Denna Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 270. 393
Denna förmån åt enka och barn efter en Statens nitiske tjenare torde finnas både billig och förtjent, i betraktande af så väl den tid af icke mindre än 40 år Söderberg bestridt sin tjenst vid Flyinge stuteri mod utmärkt nit och kännedom, som ock den ringa aflöning, han för sin tjenstgöring uppburit, Han har nemligen af den på stat anslagna årliga lön, hvilken utgör 450 R:dr R:mt och 12 tunnor spanmål samt några smärre förmåner och fri bostad, åtnjutit utom bostaden endast 150 R:dr R:mt årligen intill år 1856, och först derefter hela den på stat anslagna lönen, af hvilken således åt Statsverket inbesparats under en tid af 32 år en jemförelsevis ganska betydlig summa, Beträffande sättet, på hvilket Söderberg förrättat sin tjenst, äfvensom angående enkans behof af understöd tillåter jag mig bifoga officiela intyg, och anhåller om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott.
Nils Olsson, från Malmöhus län.
Af \ils Olsson från Malmöhus län, om anslag för inköp af ett frän trycket utkommet, af C.
Rosander utgifvet arbete, hernön andt “Den kunskapsrike Skolmästarenför att hvarje, församling i riket tilldelas.
Det är numera en oundviklig nödvändighet, likasom det är en hederssak för hvarje svensk man att tillegna sig ett visst mått af kunskaper och bildning, såväl till nytta för sig sjelf, som äfven till gagn för det allmänna.