Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vore i sanning illa, om detta förslog blefve lag, och ynglingar derigenom lockades att öfvergifva studier, för alt i Banken söka anställning.
För dem sjelfva vore sådant en ännu större förlust, måhända, än för Banken.
De skulle äfven derigenom för sig afskära möjligheten att på någon annan bana i Statens tjenst söka sin fortkomst, emedan ingen sådan numera finnes, för inträde hvarpå både allmänna och speciela studier ej skulle erfor - 44 Banko-Utskottets Memorial N:o 44. dras; och om äfven för det närvarande fordringarne i de administrativa examina ej äro synnerligen höga, kan dock detta ej åberopas såsom skäl för förslaget, enär en reform i detta likaväl som i andra hänseenden kan ega rum, och fråga derom vid denna riksdag äfven blifvit väckt.
Utskottets förslag, att tjensterna inom
Banko-verket uteslutande skulle vara förbehållna dem, som en gång der blifvit såsom extra-ordinarier inskrifna, kan jag, för min del, ej heller finna grundadt på tillfyllestgörande skäl, och än mindre, då derbredvid ställes förslaget om verkställande
Direktörer, som skuile kunna kallas hvarifrån som helst.
Det ligger både en monopolistisk syftning och en motsägelse deruti ehuru det må medgifvas vara i viss mån följdrigtigt med hänsigt till vilkoren för kompetensen.
Förslaget, slutligen, att tjensterna tills vidare skulle tillsättas endast på förordnande, finner jag äfven oförenligt med grundsatserna i grundlagarne i afseende å tjensters tillsättande.
Det förbehåll i fullmagterna, att tjenstemännen skulle vara plig— tige att underkasta sig de förändringar i tjenstgöringsskyldigheten, som af förändrade andra förhållanden kunde påkallas, borde för ändamålet hafva varit tillräckligt.» Af Kyrkoherden Wennerström: »Den del af Banko-reglementet, som Höglofliga Utskottet, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Herrar Fullmägtiges förslag, nu omarbetat, har visserligen genom de föreslagna ändringarne vunnit i korthet och systematisk uppställning; men jag fruktar att ganska vådliga grundsatser derjemte gjort sig gällande vid denna omarbetning.
Hvad först vidkommer förslaget om tre verkställande Direktörer, som
Fullmägtige antingen inom eller utom sig årligen skulle utse, så synes dels antalet af desse
Direktörer för stort, dels tiden för deras verksamhet alltför kort, — andra olägenheter att förtiga.
Af förslaget visar sig nemligen, att meningen är att de så kallade Vexeldeputerade skola, med bibehållande i det närmaste af hittillsvarande åligganden, upphöjas till värdighet af verkställande
Direktörer — förmodligen med ökadt arfvode.
Om nu desse
Direktörer utses inom Fullmägtiges krets, så innebär förslaget i denna del egentligen ingenting annat än en namnförändring, ledande tili missförstånd om sjelfva institutionen och till en onödig utgift för Banken.
Väljas de deremot utom Fullmägtige, så kan man sannerligen icke utan en viss farhåga motse följderna af ett främmande inflytande på en af Bankens vigtigaste rörelsegrenar.
— Beträffande åter den tredje Direktören, som, enligt förslaget, skulle komma att specielt öfvervaka tjenstemännen i utöfningen af deras skyldigheter samt leda affärerna i sin helhet, så torde nyttan af en sådan kontrollerande och ledande myndighet kunna medgifvas, utan att man derföre behöfver erkänna nödvändigheten af att, såsom här skett, tillägga densamma en magtfullkomlighet, som, om den skulle missbrukas, lätteligen kan, oaktadt föreskriften om skyldighet för Direktören att hos Fullmägtige anmäla vigtigare förfoganden, leda till Bankens skada samt till stor våda och osäkerhet för de underordnade tjenstemännen, hvilka ovilkorligen måste ställa sig till efterrättelse hvad verkställande
Direktören för tillfället behagar, äfven muntligen, föreskrifva.
— Direktörs - Banko-Utskottets Memorial N:o 44.
45 arfvodet borde väl ock af Rikets Ständer pä förhand bestämmas och icke, såsom bär föreslås, ställas på en slags entrepenad-auktion, veikstäPd genom Herrar Fullmäg tige, hvilka, då de sjelfva äro valbare, kunna vara personligen intresserade i frågan.
— Det beter visserligen i förslaget, att nu gällande aflöningsstat icke får vid regleringen öfverskridas; men det tillägges, att
Fullmägtige må under öfvergångsperiodeu ega att derutöfver anvisa för ändamålet nödiga medel, motsvarande beloppet af vid denna riksdag beviljade lönetillökningar.
Då man nu icke kan förneka sannolikheten af att denna öfvergångsperiod skall blifva ganska lång och de kostnader, som i följd af den föreslagna regleringen sålunda tillskyndas Banken, komma att uppgå till betydligt belopp, så torde äfven den ekonomiska sidan af saken böra tagas i betraktande.
I sammanhang härmed står förslaget att
Direktörerne årligen skola väljas.
Klart är nemligen, att, så länge årliga val ega rum, skola till den egentliga direktörsplatsen, som kräfver en man, hvilken, utrustad med sällsynta egenskaper, frånträder egna af färer för att odeladt egna tid och krafter åt Bankens tjenst, inga fullt kompetente sökande anmäla sig, såvida icke ett högt arfvode, kanske 25 å 30 tusen R:dr, dertill anslås.
Vöre deremot
Direktören förvissad om, att åtminstone i 3 år få behålla sin plats, så skulle utan tvifvel hans pretentioner i detta hänseende betydligen nedsättas.
Olämpligheten af att
Direktörerne skola tillsättas blott för ett år i sender blir ännu mer i ögonen fallande, om man besinnar dels svårigheten för äfven den öfverlägsnaste förmåga att inom en så kort tid som ett år hinna, efter tagen kännedom om alla förvaltningens detaljer, deri på ett afgörande sätt och till Verkets fördel ingripa och på samma gång leda den yttre affärsverksamheten, — dels vådan af täta rubbningar i de grundsatser, hvarpå Bankens styrelse och förvaltning samt affärernas gång hvila.
Om således verkställande
Direktörer ansetts vara af behofvet påkallade, så hade Utskottet, efter min tanke, åtminstone bort föreslå deras tillsättande för tre år eller lika lång tid, för hvilken Fullmägtige äro valde.
Afskaffandet af Bankens Under-styrelse har vidare varit en älsklingstanke, som föresväfvat pluraliteten både ibland Fullmägtige och inom Utskottet, och som med kraftig hand blifvit uti ifrågavarande förslag tillämpad.
Det förhämsta af de skäl, som Utskottet för sin åsigt förebragt, att nemligen nyssnämnda auktoritet skulle vara dels obehöflig, dels i följd af sin sammansättning hinderlig för ärendenas skyndsammare behandling, — delta skäl må nu gälla hvad det kan, men för mig har det förlorat all sin vigt, då jag besinnat, att det är hos Under-styrelsen, som den största detaljkännedom i Bankens alla angelägenheter naturligen måtte finnas, — att den ensam möjliggör en nödig kontinuitet i förvaltningen, hvilken eljest, enär Ofver-styrelsen ständigt kan ombytas, hädanefter skulle komma att saknas, äfvensom att nu gällande Banko-reglemente föreskrifver, att Under-styrelsens förslag och betänkanden endast i vissa bestämda vigtigare frågor böra infordras till det afseende de kunna förtjena.
Under sådana förhållanden anser jag Under-styrelsen hvarken kunna blifva hinderlig eiler för framtiden obehöflig.
Tvärtom skall behofvet för Fullmägtige att hafva en sakkunnig rådgifvande myndighet vid sin sida ofelbart ökas i samma mån, 46 Banko-Utskottets Memorial N:o 44. sorn de nu föreslagna
Direktörerne komma att kraftigt ingripa i Bankens angelägenheter.
Det ligger nemligen i sakens natur, att Fullmägtige derigenom måste blifva mer och mer främmande för affärerna, under det att alla saker af vigt dock i sista hand skola såsom hittills till dem hänskjutas och af dem afgöras.
Hvad garanti har man då, att icke, i en hastig vändning, omogna förslag kunna genomdrifvas och halsbrytande finans-operationer vidtagas, till oberäknelig skada för Banken och hela landet?
Flera andra skäl för Under-styrelsens bibehållande skulle lätt kunna anföras, men det redan sagda är för mig åtminstone tilllyllestgörande.
Mot den invändning, som jag förutser från deras sida, hvilka komma att uppträda till försvar för Utskottets hemställan i denna del, att nemligen det ju alltid står Fullmägtige fritt, att, när behofvet påkallar, infordra vederbörandes utlåtande, vill jag endast anmärka, att det är en väsendtlig skilnad mellan rättighet och skyldighet, samt att det i tillvaron af en rättighet ingalunda ligger någon säkerhet för att densamma verkligen kommer att i rätt tid utöfvas.
I afseende på tjenstemännens ställning och de qvalifikationer, som erfordras för inträde i Bankens tjenst, har Utskottet föreslagit förändringar af den mest genomgripande och, efter min tanke, vådliga beskaffenhet.
Med 2:ne rösters öfvervigt har del nemligen lyckats pluraliteten, alt, med underkännande af hittills gällande föreskrifter, utom hvad Advokatfiskalen och Ombudsmannen samt deras Kanslister vidkommer, genomdrifva det förslaget, att för kompetens till öfriga tjenster inom
Banken (bankosekreterare-tjeristen icke ens undantagen) fullt absolverade skolstudier hädanefter skola vara tillräckliga, och har sålunda velat reducera Riksbanken, ifrån att vara ett Statens embetsverk, till likhet med ett större handelskontor eller en privat bankinrättning, under det att samma Utskotts—pluralitet på andra ställen i detta Betänkande och för andra sylten, till jemförelse och upplysning i afseende på regleringen, framhållit förhållandena inom de öfriga embetsverken.
— Emot grundtanken i förslaget, att nemligen för embetsmannaduglighet akademiska studier äro obehöfliga, måste jag inlägga min allvarliga protest.
Yäl vill jag erkänna, att man möjligen kan vara en skicklig affärsman, utan att hafva tagit akademisk examen; men jag kan icke medgifva rigtigheten af den slutkonst, som på grund af enstaka undantagsfall vill proklamera en allmän regel.
Och utan att underkänna bildningens vigt och värde, lärer man väl icke kunna neka att studier i allmänhet, ju grundligare och vidsträcktare desto bättre, dock lemna en viss garanti för den skicklighet, som Staten med rätta fordrar af sina tjenare.
Ar nu detta en sanning, så torde väl Rikets Ständer svårligen kunna, med iakttagande af sin egen värdighet samt Bankens och det allmännas sannskyldiga bästa, frånträda densamma i fråga om befordringar och inträde i det Verk, som omedelbarligen står under deras vård.
Då Utskottet slutligen föreslår, att vid tjensters tillsättande förslag hädanefter icke må upprättas och att de sökande endast då må tillgodonjuta tur ocb anciennitet, när öfriga befordringsskäl äro lika, äfvensom att en felande tjensteman må kun na, utan föregången varning, genast suspenderas, så skulle, genom dessa förslags an - Banko-Utskottets Memorial N:o 44. 47 tagande, tjenstemännen i Banken komma i en så vansklig ställning, att helt säkert hvarje person med duglighet och sjelfkänsla skall betänka sig mer än en gäng, innan han söker inträde i Bankens tjenst.
Väl vet jag, att någon godtycklighet i afseende på tjenstemännens behandling icke gerna är tänkbar, så länge Batiken, såsom nu, styres af Rikets Ständers Fullmägtige; men i samma mån, som magten och inflytandet komme att öfvergå ur deras Itänder i verkställande Direktörens, blefve faran för de underlydande större, hvarföre jag mot Utskottets förslag så val i nyssnämnda hänseende som i öfriga, här ofvan angifna punkter samt mot olla föreslagna ändringar i nu gällande Banko-reglemente, hvilka deraf äro beroende, härmed får anmäla mitt reservation.» Med Kyrkoherden Wennerström hafva instämt Riksdagsfullmägtige Olof Nilsson från Westerbottens och Lars Guslaf Andersson från Elfsborgs län.
Af Riksdagsfullmägtigen Jolian Lekberg från Orebro län, hvilken såsom sin reservation upptagit det af Bankens Under-styrelse till Banko-Utskottets kansli- och finans-afdelning afgifna utlåtande, så lydande: »Sedan Höglofliga Banko-Utskottets kansli- och finans-afdelning den 13 innevarande Mars beslutat, att
Under-styrelsen egde att sednast å den 30 i samma månad, till Höglofliga Afdelningen inkomma med yttrande öfver ett af Herrar Bankofullmägtige afgifvet förslag till ändringar i Esta, 2:dra och 3:dje Artiklarne af nu gällande Banko-reglemente, så får Under-styrelsen, till fullgörande häraf och med remisshandlingnrnes återställande, ödmjukast anföra följande:
Ibland de uti ifrågavarande förslag förekommande ändringar i Banko-reglementet är den, hvilken afser Under-styrelsens upphörande och inrättandet af en alldeles ny myndighet inom Rikets Ständers Bank, bestående af tre så kallade »verkställande
Direktörer», den vigtigaste och till sin verkan mest omfattande.
Innan Under-styrelsen går att närmare yttra sig häröfver, är det dock nödigt, alt ingå i en kort undersökning rörande uppkomsten samt vigten och betydelsen uf Riksbankens nuvarande Under-styrelse.
Bland de åligganden, som, alltifrån inrättandet af Rikets Ständers Bank för snart 200 år sedan, tillhört och ännu tillhöra Riksbankens främste ernbetsmän, de ordinarie Banko-kommissarierne, — och hvilket hufvudsakligen föranledt sjelf'a benämningen af »Kommissarie» i Banken, — är den af dem under ansvarighet, en för alla och alla för en, om händer hafvande vården af Riksbankens ansenliga tillgångar och förråder af ädla metaller, myntadt och omyntadt, Banko-sedlar, värdepapper, deposita in. m., eller den så kallade större General-kassavården med dithörande förvaltningsbestyr, det ojemförligt vigtigaste och ansvarsfullaste, likasom utan all fråga det besvärligaste.
Denna vård, som icke har och icke kari hafva någon jemförlig motsvarighet iuom något annat Statens eller publikt embetsverk, och hvilken hitintills aldrig fått utöfvas eller delas af någon underordnad tjensteman, äfven om denne på förordnande förrättat Kommissarietjenst i öfrigt, står visserligen under en fortlöpande 48 Hmiio -Utskottets Memorial N:o 44. kontroll så til! vida, som Bankens räkenskaper städse noggrannt utvisa, huru stor qvantitet af livarldera slaget skall finnas under General-kassavårdarnes förvar; men att denna qvantitet vid hvarje tillfälle också verkligen orubbadt finnes, det kari endast kontrolleras genom de särskilda slagens noggrannare uppvägning och genomräkning, det vill med andra ord siiga, genom en speciel inventering, hvilken sednare äter, <18 den naturligtvis måste ske i vårdarnes närvaro och upptaga en längre tid, hvarunder de vårdande är praktiskt overkställbar.
Banko-verkets egen säkerhet i afseende å största delens af dess tillgångar orubbade bibehållande hvilar således ytterst på ett oinskränkt förtroende lill de embetsmäns osvikliga personliga redbarhet, nit och pålitlighet, hvilka hafva alt ombesörja denna för Riksbanken egendomliga vård.
För Banko-verkets egen trygghet och båtnad måste det alltså vara af högsta vigt, att del ställes så till icke allenast att, då å ena sidan till desse embetsman måste hysas ett så s'ort, man kan utan öfverdrift säga, obegränsadt förtroende och då i ansvarighetsväg på dem göres så oerhörda anspråk, nämnde embetsman, å den andra sidan, försättas i en någorlunda sjelfständig, således endast af Verkets Ofver-styrelse omedelbart beroende ställning, utan äfven att deras öfriga embetsverksamhct så nära och fast som möjligt sammanknytes med ansvarigheten för Verkets egentliga, inre administration i dess helhet, på det att deras enskilda intresse allt fortfarande må sammanfalla med ett verksamt, gemensamt nit för det helas säkra gång.
Detta har ock allt hitintills varit fallet sedan man i föreskrifterna för Banko-verkets förvaltning städse fasthåjlit den hufvudprincip, som redan vid Verkets första inrättning stadgades (punkterna 7, 14, 36, 42, 43 och 72 i 1668 års Banko-ordning), nemligen att samma under Bankofuilmägtige omedelbart sorterande personer, de ordinarie Kommissarierne, hvilka om liander hafva den större General-kassavården och hvilka, såsom Bankens främste embetsman, representera den största erfarenheten och detaljkännedomen om Verket, tillika utgöra den myndighet, som, under Banko-fullmägtiges »Ofver-inspektion», kollegialt besörjer den egentliga förvaltningen af Banko-verket på det hela.
Vid alla de organisationer och reorganisationer, Riksbanken i tidernas längd undergått, har denna hufvudprincip hållits i helgd; ty fastän densamma i sednare tider blifvit i någon mån modifierad derigenom att, från Juni år 1837, endast de af Bankens ordinarie Kommissarier, hvilka tillika äro Chefer för Verkets aldelningar, utgöra den kollegiala Understyrelsen, så har dock sjelfva principen bibehållits, enär Cheferne endast äro att betrakta såsom de ordinarie
Kommissariernes delegerade samt de öfrige ordinarie Kommissarierne, hvilka äro Cheferne koordinerade, icke subordincrade, dels, lika med desse, sortera omedelbart under Banko-fullmägtige, och dels äro sjelfskrifne vikarier lör Cheferne vid de sednares förfall eiler frånvaro.
Häruti är att söka den kraftigaste orsaken till den frihet från förluster för Verket, som hitintills så fördelaktigt utmärkt den inre förvaltningen af Rikets Ständers Bank.
Sjelfva fasthållandet allt hitintills af nämnda, vid Riksbankens första grundläggning stadgade hufvudprincip innefattar i och för RanJio-Utskottets Memorial N:o 44.
49 för sig, afven för don ytlige betraktaren, ett tydligt bevis, att den mäste vara af någon stor oell framstående vigt för Verket sjelft.
Emellertid är det hvarken mer eller mindre än ett fullkomligt upphäfvande af omförmälda, under snart två århundraden, såsom rigtig befunnen, tillämpade hufvudprincip, sorn genom det nu väckta förslaget blifvit ifrågasatt.
Enligt detsamma skulle först och främst den inre administration af Banko-verket på det hela, som det för närvarande tillkommer de Bankens ordinarie Kommissarier, hvilka tillika äro förvaltande Chefer, hvar för sin afdelning, atl, i egenskap af Bankens Under-styrelse, kollegialt besörja, fråntagas dessa embetsman och öfverflyttas pä en ny myndighet, beslående af tre, inom eller utom Banko-fullmägtige utsedde, så kallade verkställande Direktörer.
Desse skulle — heter det i motiverna — »stå öfver Afdelnings-cheferne »och vara befriade från handläggning af sådana bestyr, hvilka de (Cheferne) hafva att öfvervaka».
Vidare skulle de verkställande
Direktörerne, hvilka kunna, på sätt lämpligast synes, sig emellan fördela dem åliggande göromål, men hvilka
Direktörer dock kunna årligen eller möjligen oftare ombytas, ega att, under tiden mellan Bankofullmägtiges sammankomster, äfven oberoende af framställning från Kontors-chef, till omedelbar verkställighet meddela föreskrifter, som de funne leda till förenkling och forlskyndande af göromålens behandling.
Förslag till lediga tjenstebefaltningar för dessas tillsättande af Banko-fullmägtige, hvilka förslag nu uppgöras af Under-styrelsen, med öppen rätt för vederbörande att deröfver besvära sig hos Banko-fullmägtige, skulle, såsom »obehölliga» försvinna, helst det borde, utan förslag af Under-styrelsen, blifva lika lätt att finna den för Bankens tjenst mest skicklige och lämplige personen.
Tjenste-vikariater, hvilka nu upprättas af Afdelnings-cheferne samfäldt efter gemensam pröfning i Under-styrelsen skulle, enligt förslaget, uppgöras lättast och med minsta omgång af Direktörerne, eller, sedan fördelning dem emellan af göromålen skett, förmodligen af blott en verkställande Direktör.
Häraf framstår, att de i alla tider hos Riksbankens ordinarie Kommissarier priu— cipielt förenade bestyren: den större General-kassavården och den kollegiala inre administrationen af Verket hädanefter skulle sålunda särskiljas, att, å ena sidan, administrations- och beslutanderätten, som är det minst tidsödande och relativt mera angenäma bestyret, skulle tillkomma de verkställande
Direktörerne ulan skyldighet till besörjande af General-kassavård, hvaremot, å andra sidan, Cheferne och Kommissarierne skulle få behålla den större General-kassavården, som är det utan all jemförelse mest ansvarsfulla och besvärliga bestyret, ulan beslutanderätt.
Ifrån att vara, på grund Banko-reglemente, instruktioner och Banko-fullmägtiges förordnanden, under Banko-fullmägtiges öfver-inspeklion, lagbundet verkande och inför dem ansvarige embetsmän skulle hädanefter Cheferne, (hvilka öfverallt i förslaget benämnas »Kontorschefer») blifva, likasom de öfriga Kommissarierne, fastän anförtrodde det aldra ansvarsfullaste och vigtigaste bestyret inom Verket, blott underordnade, mer eller mindre viljelösa, hörsamma redskap för en emellan dem och Banko-fullmägtige stående, icke Bih lill It St.
Prat. 1802 A 1803. 0 Sorni 1 A/d. V.) Höft. 7 äo Banko-Utskottets Memorial N:o 44. permanent, utan tidtals ombytlig, befallande myndighet, nemligen den verkställande
Direktören, hvars — förmodligen äfven blott muntliga — föreskrifter i afseende å tjenstgöringens förrättande de endast hade att blindt lyda och ställa sig till ögonblicklig efterrättelse.
Huruvida nedflyttning till en så betydelselös och underordnad ställning vore synnerligen egnad, att bos Chefer och Kommissarier framkalla och fortfarande underhålla nit för Verkets bästa, torde lätt inses vara mer än tvifvelaktigt.
Fastheldre innebär den sålunda organiserade nya institutionen i sig ett frö till utbildande, i första rummet bos de den vigtigaste inre förvaltningsfuuktionen (Generalkassavården) ombesörjande Cheferne och Kommissarierne, af verklig likgiltighet för Verkets angelägenheter; ty den skulle ofelbart verka derhän, att en hvar, städse kännande sig i en oegentlig, obillig, nedtryckt och underordnad ställning, utan utsigt att genom drift, skicklighet och välförhållande någonsin komma till en bättre, blott af tvång sökte i bästa fallet nätt och jemnt sköta sina enskilda oundgängliga tjenstepligter någorlunda ansvarsfritt, men deremot förlorade allt intresse för det helas gagn.
Den sporre till gemensamt fortfarande nit för Banko-verket i dess helhet, likasom den så att säga moraliska solidaritet för göromålens inom Verket framför allt säkra gång, som ligger uti Chefernes både rättighet och pligt, att kollegialt samråda med hvarandra om Verkets angelägenheter och deröfver kunna fatta beslut, för hvilka de deruti deltagande äro en för alla och alla för en juridiskt ansvarige — detta skulle genom den nya institutionen gå helt och hållet förloradt.
Om den verkställande
Direktör tillerkända magt att, äfven sjelfrådigt, meddela ofvanbeskrifna föreskrifter till omedelbar verkställighet, blefve tillämpad på till exempel sättet för besörjande af General-kassavården, då slika föreskrifter lätt kunde få ett störande inflytande på sjelfva säkerheten i afseende å denna vård, så skulle ju en sådan magtutöfning icke allenast innebära en verklig orättvisa, för att icke säga olaglighet, dä Chefer och Kommissarier skola solidariskt ansvara lör nämnda vård, utan äfven kunna medföra betänklig våda för Banken sjelf.
Uti förslaget är, bland annat, bibehållet mom. 3 af § 33 i nu gällande Bankoreglemente, hvilket moment stadgar för hvarje Chef ett ytterst strängt ansvar lör arbetets ordnande samt göromålens behöriga och oafbrulna gång inom hans afdelning eller kontor.
Ett sådant ansvar blefve uppenbart hvarken rimligt eller rättvist, sedan en verkställande
Direktör skulle ega, att, jemväl oberoende af framställning från Kontorschef, till omedelbar verkställighet meddela äfven blott muntliga föreskrifter, som, enligt Direktörens åsigt, ledde till förenkling och fortskyndande af göromålens behandling.
Enligt vanlig rättsgrund är väl ensamt den skyldig att bära ansvar, hvilken eger att befalla och fordra omedelbar hörsamhet
Här åter skulle den underordnade (Kontors-chefen) åläggas att ansvara för hvad en annan (den befallande Direktören) när som helst kunde finna för godt att egenmyndigt, äfven muntligen, anordna och föreskrifva i afseende å göromålen inom den förres kontor, äfven om Kontors-chefen funne dessa föreskrifter än aldrig så skadliga och hinderliga för »göromålens behöriga pch Qafbrutna gång» inom kontoret, och sådant utan att det funnes någon möjlighet Banko-Utskottets Memorial N:o 44, 51 för Kontors-cliefen att framdeles kunna, till sitt fredande, styrka, att det vore den (kanske då redan mot en annan utbytte) verkställande Direktören, men icke Kontorschefen, som vällat tilläfventyrs sig yppande oordning inom kontoret.
Med upphörandet af förslags upprättande hos en kollegial
Under-styrelse till återbesättande af sädana lediga tjenster, hvilka icke äro af egenskap att utgöra sä kallade förtroendebefattningar, skulle