Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
A n n e r s t e d t, år tillbaka gen änkeman, komma till m a k a n är s e d a n många hvadan vi n u civildepartementet stjerna.
Fru Vult Stetjern, von holm Bosa åt v å r t till von såg J.
E. von Krusen- Krusenstjema, dagens ljus i född Stock- rar v o r o p r e m i e r l ö j t n a n t e n H e n r i k V u l t v o n och hans maka Tisell.
Sitt ä k t e n s k a p januari 1879.
Emma ingick hon Som hvitskär blom emellan mörka stam- • mar du tycktes mig, när du till sist för- svann, och jag stod ensam i den gröna kam- mar, där daggen som ett kvarglömdt smycke brann.
dig till drottning kröna — till balers drottning i juvelers glans, men svär mig först, prinsessa Tusen- sköna, att aldrig glömma våren en gång fanns!
Charlotta den låta # • Fallström.
- Skilda världar.
ag önskade ligheten att k u n n a u p p t ä c k a af Elsas lycka, » Gren, i det h o n h å g l ö s t lutade i d e n u l t r a m o d e r n a lilla » En sådan i men mängd alla att sina hennes sig fru tillbaka divanen.
bekymmer, dagar, tillintetgöra hem- sade som skulle hon varit ett d u s s i n i kvinnor, a n s i k t e är l i k a r o s i g t o c h l y n - net alltid lika gladt.
A l l t i d v ä l k l ä d d, aldrig b r å k a n d e sin h j ä r n a med hvad mig, som d e n eller d e n s ä g e r o m i alla gånger bättre afseenden än andra; har det tusen hon, muntrar hon upp m å n g a mulna stunder.
i Gud vet, hur hon bär s i g åt.
F r ö k e n K r i n g - s p r i n g t i t t a d e s ä r s k i l d t u p p till h e n n e h ä r o m d a g e n f ö r a t t f ö r k u n n a något hårresande, hvem som som helst, skulle skrämt men hon, tror slag jag, hörde ej på hälften en gång, och gjorde hon Men väl jag visste, att på mig du tänkte, fast skog och ängar nu oss skilde åt, och väl jag visste, att när månen blänkte du kom till vassen, där jag gömt vår båt.
28 d e t.
så s å g d e t u t, henne det Hon stilla - vatten, höljdt i månglänst dimma, från anad strand en ton af trastens sång, som om är n ö j d med A c k, fru allt. » G r e n, ni h v a r s t i d a l d r i g r ä c k e r till f ö r m e r ä n sista f r a n s k a modejournalen, ni på har henne » M i n s j ä l är m i t t hvar romanen aldrig särskildt låta och Elsas träffande fingrar det sista ni s k a l l k ö p a d e t klädningstyget, läst konungarike. » Ni känner p å edra f e m modet, angått allt, d å d ä r e m o t j a g är u t t r ö t t a d .och l i k g i l t i g f ö r ord: det ej minsta.
favoritskalds Ett * att Dan te / på utnäm- den 30 n o v e m b e r 1 8 5 1; hennes föräld- Steyern Gå, barn, stånd slutli- ningsåret y n g s t a statsråd, chefen sedan 1 8 9 6 för Ditt lif nu skiljs från mitt.
Nu dörrar stängas, som öppnas blott för rikedom och börd, men må, när krökta ryggar kring dig trängas, djupt i ditt hjärta skogens sång bli hörd!
haft Charlotte Elisabeth v o n Essen.
V o r d e n änka, vår Det där var då.
Men liksom graf- vens galler kan röfva ungdom, skönhet, rosors glöd — så rycks du nu från mig, när mörkret faller och vinterkvällens himmel (lammar röd.
Christerson, född vid lifregementets och Ditt rika hår flöt ned i gyllne strömmar kring dina skuldror, täckta af musslin, din blick var ännu fylld af nattens dröm- mar — reling sågs en stjärna glimma, från åran föll en pärla gång på gång.
är c h e f f ö r s j ö f ö r s v a r s - departementet.
Fru bland hvita hagtorns- häckar vid lärkans sång i rymdens ljusa blå, vid sorlet ifrån silfverklara bäckar — i junis rosendoft vi möttes då.
senare kvinnoföreningen Christerson, 1854, grosshandlaren ralen förr stärkande försvar ».
Anna år lidna har minst under arbetet » Svenska fosterlandets Fru ej l a n d s f ö r s v a r, o c h är h o n medlem född möttes Sin bokliga upp- föräldrahemmet.
äktenskap m e d en Vi erhöll h o n sedermera g e n o m privat- i sedan T v a r dagen dör och vinterns skym- 7 * ning breder sin dunkla mantel öTvcr frusen jord, svär mig på nytt de ljufva, dyra eder och hviska till mig vårens kärleksord!
elegantaste den skickligaste söm-
I D U N 1897 merska sy minsta det, och ledsnad dräkten.
hvar skall sedan med exponera den nya uppfödd med blic- Ni har blifvit ni ken riktad på konvenansen, sen ger kan ge.
eder i gengäld och allt » Ville bara öfver de i kylan, » konvenan- annat.
så Elsa, d e n lyckliga Elsa, lefver i sin egen kar d e n efter Solsken hennes egen och befol- smak.
regnbåge komma fram — själ är för henne ett Ett guldkantadt moln, en vind, det blånande ett lande barns drill, för henne Ack, haf, där att ösa fru att se ditt g a m l a hederliga apfysionomierna, den mörkgröna ansikte som svärma en outtömlig rikedom ni tillsluter aldrig ö g o n för att edra lyssna saken, » » J a g skall tala m e d Stella sade han e n d a g till m i g, » j a g t ä n k e r, att h o n t r ö t t n a t p å d e m l i k s o m j a g.
» Hvad han fick aldrig veta, t y endast en för svar härpå, sedan den gel.
var en stor förändring » D e t har inte blifvit af, » sade j a g u n d v i - en stoppad Nils Brangel teg.
Öfverhufvud taget sade hans då skratt mörk.
jag var såg honom härnäst, skedd med honom; hårdt, och hans blick var Stjärnan h a d e fallit.
sist l ä m n a d e Han var nu spelbordet, den som längst stannade vid glaset, och v e d e n s o m n u - v a r e n u n d e r l i g k u r r e, Nils B r a n g e l.
nas och karolinernas blod rann o b e m ä n g d t, och hvad andra sade om.
F å v o r o d e, s o m k ä n d e h o n o m, få d e vid nade var m e r a v å g a d e fälla n å g o t sarkastiskt y t t r a n d e mycket, Han vi det tog ej han minsta möjliga notis han Men den, som han jag d e n sista g å n g e n j a g talade m e d Nils Bran- ej? » du fick dagen talade gång o m henne — och mer som skänkte hans minne någon vänlig tanke, då af v ä r l d e n f ö r b l ä n d a d e om en d ä r h e m m a.
— Säg, hvarför k o m - jub- ur.
Gren, på tycker gade monoklar.
— omkring konunga- smekande joller o c h en fågels se roligt j a g pipa.
ä n d å så rik.
rike.
furan, d u ej varit öfver kande, i det j a g räckte h o n o m msn Hennes är har o c h m ö s s a n i ett D u vet, huru b r y t a af m o t på befallning.
Fattig » Hvarför länge?
det v ä r l d, s o m h o n s k a p a t sig själf, o c h höra huru du måd- sade han, kastande den snöiga pälsen h a n d l ö s t i ett h ö r n hvad den och 10 e t t p a r o c h t r e t t i o års å l d e r l ä m - den värld, som för h o n o m varit föga o m h o n o m, så att h a n h ö r d e det.
T y vikingar- fast trögt i - ådrorna p å deras siste bleke ättling.
Men hans aldrig g i c k ett ord läppar.
Det af k l a g a n var endast öfver då han träf- al- annat än en törnestig.
Uppfostrad s o m han fade gamle Tarras Ni hör b l i f v i t af ö f v e r d r i f v e t s t r ä n g a o c h f o r d r a n d e gläntade aldrig n å g o n för andra ohörbar musik.
Ni föräldrar, h a d e hans oss så sällan, j a m e s t a d e l s u n d v e k h a n o s s.
till n a t u r e n s hviskningar, drig m e d fantasiens hår aldrig gjutit ni sällskapar sköna väsen.
lyckliga och välgörande bitterhet, då han, klent begåfvad t å r a r v i d å h ö r a n d e t af e n g r i p a n d e p r e d i k a n vudets vägnar, eller ningar m a n ett förstår förtjusande ni ej skaldestycke.
Därför och skall aldrig förstå Elsas glädje.
Vid 28 b a r n d o m varit rik på ej motsvarade ställt p å och tråkigare, för henne tommare nu tänka spirar ständigt n y för den glädje.
Hösten Se där h e m l i g h e t e n af E l s a s års å l d e r f a d e r l ö s, f a n n h a n gör en därpå fashionabel s o m föll.
vinter gifte han den d å d e t är r i k t i g t b i s t e r t.
J a g d r o g skönhet öfvergifven, lust att trotsa Brangelsholm nan af kylan och granngårdarna vinteraftonen det att j a g r e n t af fanns med ett romanerna.
hade öfver till eller n å g o n a n - för att språka någon god men, Vi till j u l, o c h kila eller R y n i n g e vän.
bort Men, s o m det brukar stå i hade ju knappt 14 dagar då h a d e alltid så m y c k e t styra m e d på sådana ställen, I början gick nen sadlade att där de h a fru Snart landtlifvet ka p å n å g o t trefligt, o c h en af ett » flygfärdig » ligga?
melodier ste lilla för — pannlugg, p å ett de upptåg hufvud, och flickebarn som med hvilket endast trofasta vet ett det hjärta, med » a l d r i g ville stramaljmönster och ja, det trefliga a n t o g 17-årigt och allra som rym- vals- näpna- endast slog du, min kära läsarinna, nu k a n det verkligen vara nog m e d förtroenden oss emellan!
Försänkt i dock att stackars finna barn; hon att lämna sina r u m, i och G y p, o m v ä x l a n d e m e d att hon klinkade igenom sällskap hela sin med Daudet, r e p e r t o a r af Goncourt dansmusik.
landsknektarna.
hvit af smalt ansikte, hvars matta färg den skarpa kölden igen, stadsbarnet började längta H o n l ä n g t a d e till t e a t r a r n a, » t o r g e t », till d e s t o r a b a l e r n a, till bullret i hufvudstaden.
det Tidt och h o n resor dit, ibland i sällskap med sin m a n, m e n oftast u t a n h o n o m.
när hon återvände, att Nils slog de^heter.
sig ned &gt;Kände ärelysten Jag slutade m e d, vid m i n brasa mitt du Max sälle » Han i — album.
ärelysten! » än hvarför till A l g i e r » Jag Det var en m u m l a d e Nils med » Nej, han var det. » i alla d a r d å g e sig i v ä g o c h bli s k j u t e n af araberna. » skall berätta det för d i g, » sade han.
» B a r a d e t blir oss emellan. » Jag nickade, och han » Max hans ståtlig det. » mindre » Men och Plötsligt Stenhagen? » skolkamrater.
och äldre började: j a g voro kusiner, bror, som och en g å n g det skall är ärfva ung vistades j a g hos dem ganska m y c - hade hon med Och sig en hustru, hvilken var godt som förlofvad med så M a x, ehuru de för- stås e j v i l l e e k l a t e r a, i n n a n h a n h a d e n å g r a utsikter att k u n n a gifta sig.
Redan d å äl- skade jag Stella, ehuru j a g ansåg, att m i n a utsikter den Hvad i Max vägen beträffar voro skäligen är h a n d e n spindelväfven på Brangelsholm.
jag mest små.
människa fäst m i g vid, tror j a g, » La jeune chåtelaine », som de kallade henne, alla d e e g e n s k a p e r j a g v i s s t e o c k s å a t t t a e m o t s i n a g ä s t e r o c h att en sådan hålla d e m kvar tills de aflöstes af saknade.
Han an- var där sorglös, lättsinnig krabat, s o m andra.
alla m å s t e t y c k a o m, e h u r u h a n själf aldrig Hon tycktes lägga t v å strån i kors för d e n saken.
O c h så v i d a r e i en ständig kretsgång.
f o / f r a m i sitt h u s s o m o m h o n v a r i t i f i e n d e - Jag land; vansinniga s u m m o r betalades för poster, s k r a l a affärer, t y h a n l e f d e m y c k e t h ö g t, o c h hvars Stenhagens like aldrig skådats p å alltsedan Carl X I: s början en häri, ty nat på jorden.
Brangelsholm reduktion.
som fogade sig han tyckte Nils ju Brangel om att se M e n till s l u t t r ö t t n a d e h a n hade länge misstänkt, hafva skåpråttor Nåväl, får j a g sista en d a g han i alla t i d e r v a r i t och generösa som ett hade fattiga furstar.
hösten m i n salig far » Möt mig vid själf n e d att lefde, telegram: aftontåget, M a x.
» och mötte honom Jag for o c h blef öfver- d o c k p å alla d e s s a n y a a n s i k t e n; h a n h a d e raskad, då j a g a n s i k t e.
D e t f a n n s k n a p p t e t t s p å r k v a r af Blicken ur de aldrig på hade alla s k i f t e n.
de tråden, som som oberörd.
svek i lifvets handtryckningar. » M e n j a g har j u alldeles tappat d e n ledan- tagligen därför, att h a n i rikaste m å t t h a d e bort trötta ögonen t y d d e lugn, ett l u g n, s o m aldrig som andras sade stora, det fullkomligaste frukta m a s s a g l a d a, eleganta m ä n n i s k o r, s o m kraf- lämnat fullständigt svårmodiga, de gen min nuvarande land h e n n e g l a d, s o m h a n ä l s k a d e ö f v e r allt a n - gestalt, hår, ett blekt, medlidsamma emedan sitt träder obetydlig le, » Han stilla a n d a r, ket, o c h hos d e m träffade j a g för första gån- Till gult söka och P r i n s e s s a n af T r a p e z u n t b ö r j a d e l ä n g t a till villigt liten de stolta Som schweiziska g l a d a k l a n g p å g å r d e n, o c h strax därpå in- tunt alltid af B r a n g e l h o l m o c h W a l l i n g e o c h allt d e t d ä r.
de angenäma en annan vaches » på bjällrornas med en D e s s a t o n e r v e r k a d e p å h e n n e s o m » le r a n z d e s oblandadt snö, dessa hör en ingenting hon jag plötsligen funderingar, var sin u n g a hustru först o c h tid ofta gjorde utseendet ord, s o m sagts o m blicken fästad på porträttet.
sin oafbrutna att tän- ekorre antog ej några inbjudningar, utan tillbragte till pipan och försökte samma och hela världen och h v a d b r y d d e sig k n a p p t o m e n d a s t är 2 7 gård.
en Nils man, också han en underlig företeelse: » Ja, vi voro allting bra.
D e n äkta m a n - enformigt, öfver åt e n stackars u n g k a r l, ä f v e n o m h a n o c h sitter på egen granskog.
o m, blef g l a d s o m till s i n a g a t o r.
Jag tog fram lefvande en paradisfågel i en i huset, att d e rakt inte h a n å g o n ledighet år g a m m a l och nom Stackars skulle k u n n a tillämpa på ho- h a n e t t p o r t r ä t t af e n u n g och en- sig för att dö.
började så gömde fixerade sist.
Jag kände mig som mode- d ä r u t i är — och H o n var en ur stora världen, att få d e n n a och granskade t e r m o m e - Ulfsta corps de logis suc- A c k, han var en stackars vingskjuten fågel, öfverförtjusta 14 grader, och de gamla sam skö- han j o u r n a l m i d t i b l a n d sig så g o d t s o m gratis.
så v e m o d i g t.
den han sökte bläddra upp rullgardinerna kade sig m e d Dock började och älskade Gud lindarna omkring hufvudstaden.
hjärta.
som de hederliga hennesnåderna på trakten voro jag, som s m å täta flingor, s o m Uh, det var i tillbragte S t e l l a B r a n g e l å sin s i d a k ä n d e s i g, t ä n k e r Skiss för Idun af Mari Mihi.
yrde i att gifta sig och skull sig Han måste nade golf ven på Brangelsholm.
nön på sitt Brangel, m a n naste varelse, s o m någonsin trampat de bo- lycka.
* S t j ä r n a n huf- förhopp- honom.
h e r r e till v i d s t r ä c k t a j o r d a g o d s.
F ö r e r s k a l l v ä r l d e n b l i f v a allt på de på Ulff eller m i g rar, varit någon mycket som medlidsam sällskapsmänniska litet a t t s ä g a d e s s a betraktade h o n o m nyfikenhet bakom med sina fina och her- en • slags guldbå- » vackre Max », fick se hans bleka, förstörda som flickorna brukade kalla honom.
» Jag har kommit hit p å af s k e d s v i s i t, »
I D U N 20 sade han, Afrika; » om har regemente.
samla far meriter, ej dagar tror, flertalet dit reser j a g t r a n s p o r t till e t t Stella endast har några tagit till franskt annan vet.
Minns t r o r så.
jag oss den o c h utväg.
Jag Skulder hit nämnde honom det.
om Ehuru jag redan Brangelsholm, kunde jag dan summa, » Men beloppet och han medan m i n far ej Brangel log ett flyktigt skakade vemodigt på » Nej, gamle sådant, m a n leende och hufvudet.
vän, » sade han, » lifvet är b l i r t r ö t t p å d e t i l ä n g d e n lik- s o m p å allt a n n a t.
D e t kan vara roligt n o g a t t s e p å g y c k l e t till e n t i d, m e n m a n t r ö t t - m e d d i g, » fortsatte h a n.
» D e t rör Stella.
Jag nar, m a n tröttnar p å det.
e j l ä m n a v ä r l d e n o c h v e t a h e n n e stå ensam.
Jag vet, att d u älskar henne, underligt det än Och låta bli att ö n s k a m i g jag, gamle v e r k l i g e n är o c h blif d u själf » Åh, jag » Om henne » Jag Han skall inte störa länge, » skall göra hvad jag kan, » d ä r m e d var samtalet oss sade emellan e n d e på sin k l o c k a.
D å han k o m hem, var han s a m m a glada som var, då j a g var barn fordom och lofvade m i n far en komst.
älskade Morgonen » Ja, därpå for han — o c h det jag du.
men klarerades skulderna; jag efter h a n s » Jaså, » sade Nils hörde, att de död. » ju hvarför gjorde en hel du det?
Det var förmögenhet. » » Hvarför.
» upprepade han långsamt med blicken riktad på de falnande kolen i brasan.
» J o, d ä r f ö r a t t h a n är S t e l l a s i d e a l, o c h d ä r - för att jag ej vill störta h o n o m piedestal h o n ställt h o n o m n y c k af m i g, m e n den på.
från den Det var en enda jag haft.
förstår inte det där, d u A x e l.
att aldrig forstode du Gud Du henne jag J a g tror att omedvetet i hela mitt lif, aldrig talade gamla funnit Stafva lydde gifve, lilla henne.
om min minsta Nisse skulle blifvit na för Och m i g, att så vink, ja, h v a d var Stafva trodde, att bli.
Och nu har Nisse slut o c h Stafva är d ö d.
Jag tror s n a r t, a t t alla m ä n n i s k o r h a d ö t t.
D e t f i n n s j u b a r a d u o c h g a m l e T a r r a s Ulff Hans dämpade klagande, röst lät så k l a n g l ö s och då han sade detta, och uttrycket i h a n s ö g o n v a r så v e m o d i g t.
det k o m kvar. » sig, m e n j a g nimmelse af, att det fick Gud vet hur en underlig för- var sista g å n g e n jag såg min trogne, melankoliske b a r n d o m s v ä n.
d u skall v ä l o c k s å t ä n k a n å g o t på bort M e n s n a r t d o g l j u d e t af h a n s s l ä d b j ä l l r o r och i skogen åt B r a n g e l s h o l m jag » Det är kälkborgarevärld.
då tungan är är glad O, det snart slut att få l ä m n a tid, Hvad vi veckor därefter öppnades en snö- tung januaridag för sista g å n g e n det g a m l a grafkapellet vid k y r k a n för d e n siste B r a n - g e l till B r a n g e l s h o l m.
sett insatt därinne i halfdunklet och de ett ärligt s v ä r d s h u g g utdelas, v i s o m predika dörrarna tillslutits, k a s t a d e p r ä s t e n in n y c - det moraliska keln g e n o m det fysiska modets det öfverlägsenhet enkla skälet, öfver att det någon O c h när kistan blifvit rostiga ett hål på v ä g g e n, så att aldrig kunde komma dit in m e r.
Ty nu s e n a r e är så r y s l i g t s ä l l s y n t, v i s o m i h e m - skulle de g a m l a Branglarna sofva i ostörd ro lighet svärta våra fienders till d o m e n s rykte, men som goda namn skratta ö f v e r m o d i g t såsom ej något och åt en hederlig tvekamp barbariskt och som smickra oss m e d, att vi lefva i det bör kunna tämligen tvifvelaktigt tar på finna för dag.
Många voro den vår I Jå kära hare, som kastade.
— d e n f ö r s t e fallit att skulle älska M a x Stella Jag en D e t v a r så skrifvet, o c h äkta såg en g å n g någonstädes tafla, bundna föreställande ögon, stod skrifvet sara.
Jag mig.
Jag ute i världen förhöll en kvinna m e d s o m ledde en man.
med guldbokstäfver: hviskade ett al- sig, m e n g a m l e slog mig ned på min moder, blifvit ordinerad af läkare Strömstads badort.
Jag, al- äldrar, men kallades, » lilla Lovisa, som följa.
badgästerna, samlades Låta ödet ha sin Det finns en liten u t h u g g n i n g sjön i parken på Brangelsholm, nere som — vid ingen var vid endast som någon därvid att plocka blom- s o m alltid b e u n d r a d e » lilla hjälp — ning, då mycket hon vid En gång vågade utan handskar hvasst mycket behöfde vid kransbindningen, o. s. v.
till o c h m e d g e h e n n e e n l i t e n var då ofta i en liten p a r k var strax redo då d e n n a boll-lekarne till hon kronprinsessan kransar.
moder, Sessan », gräs.
hon tillrättavis- plockade » Lilla S e s s a n », sparsamt uppfostrad, ett som gaf då svar: » Ja, n o g har j a g Därefter bukett och ett par h a n d s k a r, m e n d e m näns j a g inte h a.
» sprang hon bort, plockande en små vilda blommor, hvilka hon un- förbindligt: Min moder » var pressade så god » sedan räckte dessa blom- m o r o c h inlade d e m omsorgsfullt i ett kuvert, hvilket Sessan, hon skref: Strömstad Souvenir denna förgäta, År finnes händelse med omtalade förgingo.
föräldralös, och världen.
af f o l k e t g ä r n a b e t r ä d e r e f t e r s o l n e d g å n g e n.
mig T y d e t r o, att d e t v a r d ä r s o m d e n s i s t e e n till Med Lilla ännu i min ägo, decennier inträffade, hvilken förgått kan jag hänförelse min den.
J a g b l e f v i d.
2 1 års på samma blödande från min h e m b y g d Stockholm af 1858.
D e t t a lilla m i n n e som där säger d u så likgiltigt då Lilla Sessans käraste moder men hälsoskäl vistas d å v a r 6 år, fick d ä r e m o t m e d - tillsammans.
uttagna, moders D e k u n g l i g a, så v ä l s o m alla d e ö f r i g a icke af k r u t r ö k.
af som danska f ö r e n s p o t t s t y f ver.
S e d a n u n d e r s ö k t e v i d e m voro min att Sessan », numera C h e sara svärtade denna v a r 4 år, b l e f b o r t l ä m n a d till m i n a m o r f ö r - sedan Skotten af Sessan! » en pall vid den d ö d e o c h r o p a d e in hans dubbelpistoler båda högerpiporna en D e t var s o m m a r e n 1 8 5 8.
D r o t t n i n g Lovisa o m d e t v o r e f r å g a o m att k a s t a b o r t e n u t r ö k t det o m lilla Under för af j a g icke upprepat och fastän nu snart fyra g å n g — d e t är d e t b ä s t a, Ja, d e t är d e t e n d a.
» » Och har d r i g v a r b o r t k o m m e n, f o r till a u k t i o n e n efter kan ej italienska, m e n j a g folk- verklig- oss h a d e, så väl s o m på egentligen Tarras, hvilken små fötter.
och liksom för.fiendehand.
aldrig veta, hur det närvarande Karl X V: s meddelats för- s t o d, att t a f l a n f ö r e s t ä l l d e ö d e t, o c h j a g för- stod, att dén var sann.
fick Folket d e n siste B r a n g e l — begäran, då j a g såsom barn, trött vid lekarne, mycket på.
endast Idun.
just för följande som ofta drig huru ett slan- förseglade kanske » Sessan », » Berätta någonting Huru snart om, sina af torde hetsepisoder, moder.
annat däri v å r a l ä s a r i n n o r, k u n n a p å r ä k n a sitt i n t r e s s e.
ett bom- af dotter, der I går och det vara att offra sistone hufvudstad gästas min Nils Brangel.
bör " Sessans " blommor.
skjutvapen, med — den själf * med m a d e j a g f ö r a n d r a g å n g e n i m i t t lif p å e n ej och lurad!
k o r t o c h g o d t, att h a n h a n d s k a t s o f ö r s i k t i g t det trodde m a n vi år litet eftertanke Fiedaktionen s o m spriddes o m I t i d n i n g a r n a stod det helt men allmän- som humbugsmakares d e ä ' l j u s g u l a, de rykten, sistes d ö d.
med nöje att på sig lösnin- skärfvor ».
industri, Däremot tilltagsna s. k.
f r a m å t s k r i d a n d e t s t i d e h v a r f.
— D e t är slut nöjet.
för del Lösningen finna ock de en frånråda förhindra.
ligger ju i » fullständiga denna än att man tålamod som det bestämdaste kunna kvistigare, Min Ett par ä n d å m å t t e h a d e p r a v e r a t s, v i d e t 1 9: d e år- af tyvärr naturligt- med » Lyckans uppmuntra m o r eller b i n d a hundradets aldrig hafva på att med denna fördömda enda vapnet.
barn, vi som vilja sysselsättning en denna utbjuda nära badinrättningen.
son. » » A, tala inte o m m i g, » sade h a n m e d liten o t å l i g g e s t Vi skaffa geschäftsmakare, till vår pristäfling: heten att vi att jag stor o c h rik o c h m ä k t i g, m e n sagor- äro ringaste tidningsannonser gar » sa- Gud, hvad där prinsessan!
jag obekanta prinsessan D e där gamla er- din faders mig sökt oss tillkännagifva, ha det jag egen det g e n o m farenhet.
» » Men och om skogen.
d e t i n t e allt s o m g a m l a det? » » N å j a, d e t t j ä n a r v ä l i n t e till att f ö r n e k a.
» » Men den ej och min gamla amma s e d a n får höra.
ehuru som in.
» Det var du, som gjorde man härmed vis skulle bli rik o c h m ä k t i g o c h h a f v a tjänare, Brangel.
E u t a n k e föll m i g som g o r n a ä r o allt m y c k e t b ä t t r e ä n allt a n n a t, som vi sagor för m i g o m J o h n och Tummeliten i den sofvande h e l a r s e n a l m e d a r a b i s k a v a p e n v i d sin åter- öfriga vet s a d e h a n, se- ' På förekommen anledning få » J a g är v a n l i g e n s å t r ö t t satt o c h talade o m Blund slut.
gosse d e t b ö r j a r bli s e n t, » och korta sorger.
* — ^ epistlar n u för t i d e n, så där k v ä l l s s ö m n i g klar. » och ung. » bränderna.
» Nej, sade ser n å g o n, s o m t y s t n a d e och stirrade blekt n e d i de falnade då? » ett par m å n a d e r h o p p a s j a g, att s a k e n är jag dig m e d lycklig. » » Än han.
Gift ej m i t t lif t i l l b a k a, n ä r jag i denna gamla världen Ravaillac.
dock, huru låter, k a n j a g ibland o c h a t t d u är h e n n e m y c k e t b ä t t r e v ä r d ä n s l ö t sitt l u g n a, t r ö t t a ö g a för världens korta fröjder d e n på, att vi ej skulle g e oss, urskogar? » Nils skötte lefde.