Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Någon annan gräns kan derföre i detta fall ej bestämmas, än den, som är gifven; och då det är den, hvars rättigheter äro i fråga, öppet att påkalla laglig pröfning af förhållandena, är det ej att befara det någons rättigheter godtyckligtvis inskränkas.
I följd häraf tillstyrkes vördsamligen att ifrågaställda motioner ej må någon lagsliftnings-ätgärd föranleda.
Stockholm den 26 November 1857. Lag-Utskottets Betänkande N:o 57. 14 N:o 57, Ani. till Exp.-Utsk. d. 28 Nov. 1857, kl. 6 e. m.
Betänkande, t anledning af väckt motion om förbud för folkskole-lärare och klockare att föra andras talan inför rätta.
Riksdags-fullmäktigen Pehr Östman från Wester-Norrlands län har, uti ett till Hedervärda Bonde-ståndet ingifvet och till Lag-Utskottets behandling öfverlenmadt memorial, anmärkt, hurusom en benägenhet skall visat sig bland folkskole-lärare och klockare att uppträda vid verldsliga domstolar såsom sakförare.
Då emellertid ett sådant uppträdande lätteligen kunde hos allmänheten väcka den föreställning, att omförmälde tjenstemän icke med vederbörligt nit sköta sina åligganden, samt hos ungdomen injaga tvifvel om det försonliga i deras sinnelag, syntes som skulle nödvändigheten mana lagstiftaren att i detta fall mellankomma, på det ifrågaställda menliga förhållande måtte, såvidt ske kan, förekommas.
Och det är af sådan anledning som Östman föreslagit, att 22 § af Kyrko-lagens 19 kapitel, som förbjuder prester att ”drifva andra saker för lag och rätt, än deni, som deras egna personer, hustrur, barn och tjenstefolk eller preste-gården angå eller till hvilkas försvar, de äro särskildt af Biskopen och Konsistorio fullmägtige gjorde”, måtte ökas med ett tillägg af följande lydelse: hvad som sagdt är om prest, gälle ock om folkskole-lärare och klockare.
Efter öfvervägande häraf anser emellertid Utskottet de omständigheter, motionären till stöd för sitt förslag anfort, ej vara af den vigt, som han derå fästat.
Enligt vår lagstiftning är det i allmänhet tillåtet hvarje oberyktad, ärlig, redlig och förståndig man, att inför rätta föra annans talan; och de inskränkningar, som härutinnan ega rum, äro föranledda af helt andra omständigheter, än de af motionären 12 Lag-Utskoltels Betänkande N:o 57.
*Y
O '''*Vi’>.\\} vjfv» åberopade.
Så grandas, bland annat, förbudet för kronans uppbördsman, att emottaga fullmäktigskap, på farhågan att han derigenom kunde intrasslas i sådane förhållanden, som minskar det allmännas säkerhet, och för ledamot i Ofver-rätt, att der eller vid någon Under-rätt låta sig såsom fullmägtig bruka, på hans ställning såsom domare; — och genom det i 22 § af Kyrkolagens 19 kap. innefattade förbud för presterskapet att i andra, än der omnämnde fall, uppträda såsom ombud inför dom stol, har man velat förekomma presterskapets offentliga inblandning i verldsliga, med deras bestämmelse oförenliga, angelägenheter.
Andra än vigtiga omständigheter kunna ej eller motivera förbudet, så länge lagen i allmänhet i denna del ej uppställer andra fordringar, än ofvanberörda, samt rättighetens utöfning således kan anses innebära ett uttryck af ett medborgerligt förtroende.
I elt land, hvarest ej finnes någon särskild, bildad advokat-korps, bland hvars medlemmar rätts-sökande alltid kunna finna pålitlige och insigtsfull rättegångsbiträden, böra ej eller andra inskränkningar i rättsökandes frihet vid val af sådana biträden komma i fråga, än förhållandena ovilkorligen påkalla; och sådana förhållanden äro i det fall, hvarom nu fråga är, ej för handen.
Deremot har erfarenheten nogsamt ådagalägt hurusom ifrågaställde tjenstemän, särdéles klockare, på flera orter äro de enda, sorn i folkets juridiska aiigelägénheter lemna biträde, och i sådant afseende jemväl åtnjuta ett allmänt förtroende.
Att de derigenom eftersätta deras tjenstepligter, har motionären ej gittat påstå; och då ett förbud i omförmälte syft ning kan lika litet grundas på föreställningen derom att så : sker, som på fruktan att deras uppträdande såsom sakförare möjligen kan menligt inverka på deras förhållande till den ungdom, hvars undervisning dem kan åliggå, får Utskottet vördsamligen tillstyrka att ifrågavarande motion mätte lemnäs utan afseende. 1, ,'10 ' I’" O-i'"- ' l*'|J . li, !
Bill' - ' II >(J Stockholm den 27 November 1857.
Lag-Utskottets Betänkande JW 58. 1 N:o 58.
Ank, till Exp.-Utsk. d. 4 Dec. 1857, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om utfärdande af en förklaring, huruvida 3 § 2 Kap.
Giftermåls-Balken fortfarande gäller då fråga är om jäf emot vittnen.
Efter hvad Riksdags-fullmäktigen Eric Ersson från Gefleborgs län uti berörde inom Hedervärda Bonde-ståndet väckta och till Lag-Utskottet remitterade motion yttrat, kunde villrådighet lätteligen uppstå derom, huruvida den är jäfvig att i sak vittne bära, som är endera sakegarens syskonbarn.
Då skyldskaps-förhållandet emellan den, hvilken till vittne åberopas, och någon af sakegarne, likmätigt 17 Kap. 7 § Rättegångs-Balken, jemförd med 13 Kap. 1 § samma Balk. ej i annat fall utgör jäf, än om samma förhållande, jemlikt 2 Kap.
Giftermåls-Balken, hindrar giftermål, syntes nemligen som skulle omförmälda skyldskap ej vidare innefatta jäf, sedan det i 3 § 2 Kap. Giftermåls-Balken innefattade förbud för syskonbarn att med hvarannan ingå äktenskap, utan Konungens lof, blifvit genom Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1845 uppbäfdt, samt full frihet i berörde hänseende dermed är vorden medgifven.
Men enär det vore vådligt att tillägga nämnda författning en så vidsträckt mening, som den nu antydda, har motionären föreslagit utfärdandet af en lagförklaring af innehåll, »att den, som är syskonbarn till endera parten är jäfvig att vittna».
En sådan förklaring skulle ock vara behöflig, derest den saknades; men den gafs redan i sammanhang med upphäfvandet af förbudet för syskonbarn att, utan Konungens lof, med hvarannan ingå giftermål.
Derom utfärdade författning innehåller nemligen uttryckligen, att upphäfvandet af berörde förbud icke verkar till förändring af hvad lagen i 17 Kap. 7§ Rättegångs-Balken om jäf emot vittne stadgar; Bih. till R.
Prat. 1856 & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 32 Haft. 2 Lag-Utskottets Betänkande M 59. och deraf följer att någon lagstiftningsåtgärd ej erfordras för undanrödjande af befarade villrådigheten i omförmälda hänseende.
Utskottet tillstyrker följaktligen med vördnad, att Rikets Ständer mätte förklara, det Eric Erssons ifrågavarande motion ej förljenar afseende.
Ant. till Exp.-Utsk. d. 4 Dec. 1857, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändring af 32 § t Kyrkolagens 24:de Kapitel.
Berörde lagrum, hvilket kan anses såsom en allmän instruktion för de i församlingarne anställde Klockare, föreskrifver, bland annat, »att Klockaren skall dels sörja för ringningen och klämtningen på behöriga tider», dels ock »bära Kapitlets, Prostens och Kyrkoherdens bref till Prosten, när de honom tillhanda komma, till nästa Klockare, och, der sådant försummas, till skadan, som deraf timar, svara».
På dessa således i lag bestämda skyldigheter har uppmärksamheten nu blifvit fästad genom ifrågaställa, till Hedervärda Bonde-ståndet ingifna och till Lag-Utskottet remitterade motioner.
Det har nemligen blifvit yrkadt: 1:o. af Riksdags-fullmäktigen Nils Andersson från Christianstads län, att orden »sörja för ringningen och klämtningen» måtte utbytas emot »tillse ringningen och klämtningen»; och 2:0. af Riksdags-fullmäktige Eric Larsson från Wesler-Norrlands län, Carl Guslaf Cederskog från Öslergöhtland och Lafs Rasmusson från Götheborgs och Bo - Lag-Utskottets Betänkande M 59. 3 hus län, att Klockare måtte helt och hållet befrias från den honom i omförmälda lagrum ålagda brefbärings-skyldighet och stadgandet derom följaktligen utgå.
Hvad nu först angår Nils Anderssons framställning; så har han väl förmenat, att den åt de i ofvanberörde lagrum förekommande ord: sörja för ringningen och klämtningen, i allmänhet gifna tolkning, att desamma skulle innefatta ett åläggande för Klockare att sjelf verkställa nämnde bestyr eller att på sin bekostnad om verkställigheten draga försorg, så mycket mindre kunde anses riktig, sorn det ofta vore omöjligt för honom att i egen person fullgöra samma bestyr, och Klockare-tjensterna vanligen voro af den beskaffenhet, att innehafvaren ej hade råd att för ändamålet aflöna biträde, hvadan Kongl. Maj:t jemväl skall, genom ett den 30 November 1 845 i särskildt mål meddeladt nådigt beslut, förklarat omförmälda ord liktydiga med ordet tillse; men då förstnämnda tolkning närmast öfverensstämmer med anmärkte ordens betydelse; då till följd deraf ifrågastälida bestyr ingår bland de skyldigheter, hvilka genom lag blifvit ålagde Klockare i deras egenskap af Kyrkans betjente; då följaktligen, så vidt motionärens afsigt är att tillvägabringa den förklaring, att lagens mening blott är att Klockaren i förevarande hänseende skall utöfva tillsyn, afseende å framställningen ej kan fästas; och då dessutom, efter hvad till Utskottets kännedom kommit, förhållandet inom församlingarne i allmänhet blifvit så ordnadt, att Klockaren, der han ej helt och hållet befriats från hvad Kyrko-lagen i denna del honom ålägger, i afseende på sammanringningen vid allmänna gudstjensten blott har att tillse det den varder i behörig ordning verkställd, och således i det fall, då han svårligen sjelf kan uppfylla lagens bud, ej har annat än en tillsyningspligt, på sätt Kongl. Majit genom ofvanberörda nådiga beslut jemväl förklarat; — får Utskottet vördsammast hemställa, om icke Nils Anderssons ifrågavarande motion må lemnäs ulan afseende.
Vidkommande derefter frågan om Klockares befrielse från den honom genom åberopade lagbud ålagda bre/bärings-skyldighet; så ehuru åtskilige ledamöter inom Hedervärda Bonde-ståndet instämt i förslaget derom, anser sig
Utskottet likväl ej eller kunna understödja detta förslag.
Härmed vill dock Utskottet ej hafva förnekat det ju icke fullgörandet af omförmälda skyldighet kan, efter hvad motionärerne anmärkt, en och annan gång hindra Klockaren från uppfyllande af andra maktpåliggande uppdrag; men intill dess man ordnat förhållandet i förevarande hänseende på sådant sätt att Klockaren ej vidare behöfver anlitas, torde skyldigheten ej kunna upphöra, Det är nemligen af vigt att embets-skrifvelser i kyrkliga angelägenheter till och emellan församlingarne alltid varda med säkerhet fortställde; och derför blef ansvaret härutinnan lagdt å Klockaren vid den organisation af Kyrkans angelägenheter, som verkställdes genom 1-686 års Kyrko-ordning.
Visserligen hafva förhållandena sedan dess sig förändrat; men bebofvet af ett, utom den allmänna posten, liggande medel, 4 Lag-Utskottets Betänkande M 59. att med säkerhet få embets-skrifvelser af ifrågavarande beskaffenhet fortskaffade, har icke upphört.
Särdeles ofta lärer detta behof emellertid ej inträffa; men så länge det kan ske, måste ett sätt förefinnas, på hvilket behofvet med säkerhet kan uppfyllas.
Då ett dylikt sätt erbjudes, kan föreskriften i denna del ur lagen ock utgå; men ditintills måste den deremot qvarstå; och af sådan anledning föranlåtes Utskottet vördsamligen afstyrka bifall till Eric Larssons, Carl Guslaf Cederskogs och Lars Rasmussons förevarande yrkande.
Lag-Utskottets Memorial M 60.
Ank. till Exp.-Utsk. den 14 Dec. 1857, k. 8 f. m.
Memorial, med förslag till sammanjemkning af de inom Riks-stånden fattade skiljaktiga beslut, i anledning af Utskottets Betänkande M 51, i fråga om stiftande af lag, angående ordningen och vilkoren för utländsk mans upptagande till Svensk medborgare.
Genom till Lag-Utskottet ankomna protokolls-utdrag, har Utskottet inhemtat, hurusom det på Kongl. Majits befallning utarbetade, till Rikets Ständers kännedom 1 nåder öfverlemnade, och, i anledning af enskilde motionärers yrkande, under pröfning komna förslag till lag uti ifrågaställde syftning, blifvit antaget af Höglofl.
Bidderskapet och Adeln, dock med utbyte af de i 3 mom. 2 § förekommande ord, »med vederbörligt tillstånd», emot ordet »oafbrutet» och tillägg af en ny § innefattande särskildt stadgande angående naturalisation af Kongl. Majtrs
Norska undersåter; — af Högvördige Presle-slåndel, utan annan förändring än ett tillägg vid förslagets 2 § af ett nytt moment, som skulle blifva det femte i ordningen och lyda sålunda: »bekänner sig till kristen eller mosaisk troslära», samt af Vällofl Borgareståndet och Hedervärda Ronde-ståndet med blott uteslutande af orden: »med vederbörligt tillstånd» ur 3 momentet af sagda §; — Och då häraf visar sig, att, ehuru hvarje Riksstånd beslutat en lag i den föreslagna syftningen, de likväl i afseende på densammas lydelse och innehåll stannat i så skiljaktiga meningar, att något Rikets Ständers beslut i ämnet ej ännu förefinnes, åligger det alltså Utskottet, likmätigt föreskriften i Riksdags-ordningens 73 §, att förslag till sammanjemkning af dessa skiljaktiga meningar till Rikets Ständer afgifva.
Detta åliggande får Utskottet nu fullgöra.
Dä det emellertid, i afseende å den särskilda bestämmelse, angående natura lisation af Kongl. Maj:ts Norska undersåter, som Ridderskapet och Adeln, i enlighet Bih. till R St.
Prot. 1856 & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 33 Haft. 2 Lag-Utskottets Memorial M HO. med Utskottets förslag, på sätt ofvan förmäles, beslutat, förekommer, att öfrige Riksstånd förkastat berörde förslag, och således ansett Norrmän i förevarande fall böra betraktas lika med utländske män, samt
Preste-ståndet jemväl ensamt funnit en före skrift beträffande den sökandes troslära nödig, lärer några tillägg i nyssnämnde syftning ej kunna komma ifråga.
Men deremot hafva tre Riks-stånd beslutat förändring af 3 mom. 2 §; och som dessa Riks-stånd, eller Ridderskapet och Adeln samt Bor gare- och Bonde-stånden, äro ense derom, att de i detta moment förekommande ord: »med vederbörligt tillstånd», äro olämpliga och följaktligen måste utgå; hvadan Preste-ståndets härutinnan motsatta mening torde böra vika, samt Ridderskapet och Adeln ej eller vunnit annat Riksstånds understöd för sin åsigt, att ordet »oafbrutet» bör i stället för berörde ord införas i omförmälde moment, föranlåtes Utskottet, enär samtlige Riksstånden om innehållet af ifrågaställde lag i återstående delar äro enige, vördsamt hemställa: om icke Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet läcktes med Borgare- och Bonde-stånden sig förena, och alltså besluta utfärdandet af en lag i förevarande ämne af enahanda innehåll med det förslag, som Kongl. Maj.t till Ständerne öfverlemnat, med uteslutande dock ur 3 mom. 2 § af orden »med vederbörligt tillstånd,» så att detta moment kommer att lyda som följer; »varit boende Irenne år i riket».
STOCKHOLM, tryckt hos Eric Westrell, 1857 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 61. 1 Vo 61.
Arik. lill Exp.-Utsk. den 20 Jan. 18S8, kl. 6 e. m.
Utlåtande, i anledning aj gjorda anmärkningar emot vissa delar af Utskottets Betänkande N:o 46 öfver ej mindre Kongl.
Majlis Nådiga Proposition angående utvidgad religions-J'rihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen, än äfven särskilda inom Riks-stånden väckta motioner.
Sedan Lag-Utskottets berörde Belänkande utgjort föremål för Riks-ståndens gemensamma öfverläggningar, har delsamma förekommit lill slutlig pröfning hos Högloflige Ridderskapel och Adeln den 31 Oktober oell 4 November sistlidet år, samt bos öfriga Riks-stånden sistnämnde dag; utvisande de till Utskottet o flatna Protokolls-utdrag att Ridderskapel och Adeln, Högvördige Presle-ståndet och Hedervärda Bonde-ståndet väl, på sätt Utskottet tillstyrk t, förklarat dels att Kongl. Majds ifrågavarande Nådiga Proposition, likasom
Herr ti adelis framställning, så vidt den alser en utvidgad religionsfrihet, ej kunna bilällas, dels ock alt de af Herr Biskopen Thomander, Herr Prosten Ljunggren och Herr Prosten Ahnqvist, under förutsättning af en sådan utvidgning, väckta förslag förfalla, men deremot till Utskottets besvarande hänvisat de inom bemälda tre Riks-slånd gjorda anmärkningar vid Utskottets under Litt.
A. och B. algi Ina förslag, i hvilka delar saken alltså blifvit lill ytterligare behandling af Utskottet remitterad: att Valioflige
Borgare-ståndet åter, vid pröfning af Utskottets i förenämnde hänseende gjorda tillstyrkande och algifna förslag, bilällit det af Kongl. Maj:l framställda Nådiga förslag till författning, med den rättelse likväl af författningens ingress, alt, i stället för 4 Kap. 7 § Ärfda-Balken, deri skall nämnas 4 § 7 Kap. samma balk; — att hvad Utskottet föreslagit under Litt. C. och D. blifvit bilället af Ridderskapet och Adeln och Borgare-ståndet, af förstnämnde Riks-slånd dock med utbyte af de i Utskottets under Litt.
D. upptagna förslag till underdånig skrifvelse förekommande ord ”samt flera så önska skriftermål med dem förrättas och Herrans Nattvard dem tilldelas”, emot orden ”samt, derest så önskas, skriftermål förrättas och Herrans Nattvard utdelas”; hvaremot Bih. till R.
7 Samt. 1 Afd. 34 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 61. denna del af Betänkandet är vorden afslagen af Preste-slåndet och lill Utskottets förnyade behandling återförvisad af Bonde-sländel; samt slutligen alt samtlige Riks-stånd godkänt Utskottets hemställan i anledning af Herr Ribbungs och Herr Bodells yrkande om Sakramental-lagens upphäfvande.
Af de ämnen, sorn, efter hvad föreslående redogörelse visar, blifvit lill Utskottet återremitterade, förekommer i IVämsla rummet det, pä hvilket Utskottets under Litt.
. algifna förslag tiar afseende.
På sätt af Bi tänkandet inhemtas, har detta förslag blifvit framstäldt med anledning af den, genom Kongl. Maj:ls Nådiga Proposition och Herr Bnt/e/ls särskilda motion, väckta fråga om utvidgad religionsfrihet eller, in. a. o., om, med upphäfvande af det för affall trän den rena Evangeliska läran i 1 Kap. 3 § Missgernings-Balken, 7 Kap. 4 § Ärfda-Balken och 1 Kap. 2 § Kyrko-lagen bestämda straff af landsförvisning och förlust af rättigheten att här i tiket taga ari', friheten alt från nämnde lära affalla må medgifva».
Utskottet ansåg sig dock ej för närvarande kunna lillst vika en sådan frihet eller, med anledning af omförmälda Iramställningar. böra föreslå vidare lagförändring, än en sådan modifikation i påfö jden för affall, alt den, som i följd deraf varder landsförvisad, må vid sin arfsrätt bibehållas.
Påföljden af landsförvisning skulle således qvarstå.
En annan opinion bar emellertid nära nog enhälligt inom Riks-stånden gjort sig gällande.
Man bar nemligen bestämdt uttalat sig emot omförmälde påfö jd såsom olämplig och derföre ansett den böra alskaffäs, ehuru man ej förbisett dei förhållande, att, då de utfallande fortfarande finge vistas i riket, de jemväl der mäste tolereras; men på hvad sätt de borde anses och behandlas eller i hvad män dem borde medgifva» så väl kyrkliga, som borgerliga rättigheter, likasom om sältet för lillvägabringande al ilrågastäilde förändring i lagstiftningen, derom uppenbara diskussionerna i ämuet en splittring i åsigter, sorn ådagalägger, å ena sidan, fruktan för följderna al förändringen, och, å den andra, svårigheten att på eli ändamålsenligt sätt lösa uppgiften.
Alt den lösning, som innefattas i Kongl. Maj-.ts
Nådiga förslag och enskildes i sammanhang dermed väckta motioner, ej funnits tillfredsställande, bevittnas deraf, ali dessa Iramställningar blifvit af tre Riks stånd och således af Rikets Ständer förkastade.
Men frågan har dermed icke fallit.
1 syftningen af de emot Utskottets Betänkande i denna del gjorda anmärkningar, hvilken syltning nyss blifvit antydd, ligger en förpligtelse lör
Utskottet att under förnyad pröfning taga omförmälda fråga, hvilken, efter hvad Utskottet i Betänkandet yttrat, synes böra utgöra föremål för särskild behandling och således ej sammanblandas med frågan om relormer i Svenska kyrkans inre författning.
Efter hvad ofvan förmäles, är meningen om landsförvisnings olämplighet såsom påföljd för affall nära nog enhällig hos Rikets Ständer.
Denna mening är af Borgareståndet tydligt uttalad, genom detta Stånds bilall lill Kongl. Majas Nådiga Proposition; Och inom ölriga Riks-stånd har endast lä röster höjt sig lill ‘örsvar för samma påföljd, hvars tillämpning å fremmande proselytmakare dock af älskillige blilvit yrkad.
Inom ej mindre Ridderskapet och Adelil än Preste-slåndet har emellertid en del talare ansett frågan oj vara nog förberedd.
De hysa nemligen den åsigt, att, enär religionsfrihet endast svntes böra medgifva» i mån af beholvet, samt da den bekännelse — och lärofrihet jemte de förbindelser och rättigheter, hvilka böra tillkomma särskilde religions-samlund, måste bero pä en noggran kännedom angående beskaffenheten al de läror, sorn de särskilda samfunden bekänna samt medlemmarnes antal och förhållanden Lag-Utskottets Utlåtande N:o 61. 3 i öfrig!, ali lagstiftning i denna del hos oss bör uppskjutas intilldess en sådanfkännedoni, sorn nu sagd är, vunnits angående här befintlige dissenters ; hvadan desse talare ock ansett del man för närvarande borde stadna vid alt i underdånig skrifvelse anhålla, det läcktes Kongl. Maj:l, eller verkställd undersökning af förenämuda förhållanden, låta utarbeta och lill näst sammanträdande Ständer framlägga Nådigt förslag lill lag i ämnet; i sammanhang hvarmed fråga äfven blifvit väckt derom, alt lagen om landsförvisning för affall emellertid måtte suspenderas eller ock att åtal, på grund af denna lag, tills vidare endast måtte med Konungens bifall och under försvärande^omständigheler få anställas.
Å andra sidan har man deremot påyrkat, att omförmälde påföljd genast måtte ur lagstiftningen utplånas, samt ersättas af lämplige stadganden, i hvilken syftning äfvensom, för ordnandet af de genom lagförändringen uppkommande förhållanden, särskilde förslag blifvit under öfverläggningarne hos Ständerna framställde, med fästadt afseende å de anmärkningar, som i denna del förekommit emot den af Kongl. Majit föreslagna författning; och som dessa anmärkningar visa på hvad sätt saken blifvit uppfattad af de Riks-slånd, hvilka alslagit den Nådiga Propositionen, och således måste tagas i öfvervägande vid frågans förnyade pröfning, anser Utskottet sig deraf böra bär i korthet omnämna de hulvudsakligaste.
De äro nemligen: alt, om än det Nådiga förslaget icke bestämdt uppmuntrar till affall från den Svenska kyrkan, innebure likväl detsamma ett gillande af ett sådant steg, hvilket ej vore förenligt med den ställning, kyrkan i vårt samhälle innehar, och ej heller vittnade om nödig försigtighet, som bjuder att alfallet betraktas, ej såsom en positiv rätt, ulan såsom ett ondt, hvilket måste fördragas, så vidt det ej kan förekommas; — att, i följd af denna uppfattning, i förslaget saknades nödig garanti emot lättsinniga affall; — att denna handling blifvit lemond ulan påföljd; — alt, enär öfvergång endast vore medgifven till kristna religionssamfund, och bland dessa blott lill de i riket tillåtna, Svenska kyrkan skulle blifva nödsakad ali inom sig bibehålla dem, hvilka afföllo, utan att öfvergå till berörde religionssamfund och följaktligen komma alt utgöra en samlingsplats för de i religiöst hänseende mest förderfvade, eller som omlörmälde religionssamfund ej ville emottaga, hvilket åter kunde leda till förakt för kyrkan och slutligen hennes undergång; — att den i förslaget Konungen lemnade rätt att meddela tillåtelse till bildande al nya religionssamfund syntes strida emot 87 § Regerings-fornien; — all, enär de så kallade Baptislerne vanligen äro independenter och alltså icke bilda något egentligt kyrko-samfund, den föreslagna lagen, såsom endast medgifvande öfvergång lill bildadt religions-samlund, ej skulle medföra någon fördel för härvarande Baptister, ehuru de utgjorde de egentlige dissenters i riket, och deras tillvaro således i sjelfva verket vore det enda förhållande, som påkallade en lagförändring i omlörmälda syftning; —samt ändteligen atl det Nådiga förslaget ej innefattade tillfyllestgörande stadganden för ordnandet af dissenters förhållanden och rättigheter;— varande bland de förslag, som för undanrödjande af omlörmälda anmärkningar blifvit uppgjorde, det af Kyrkoherden Sondén inom Prpste-sländet framställda, till så väl grund som omfattning, mest afvikande från det Nådiga förslaget.
Det lyder som följer : '"Utkast lill författning, huru med dem, som afvika från den rena evangeliska läran förhållas bör. § 1.