Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom mäste den omständighet, att hvar och en af Ephorerna blott inom ett mindre område är i tillfälle att iakttaga och verka, både göra deras erfarenhet begränsad och frukterna af deras verksamhet för skolväsendet ringare, än om inspektionen öfver detta utöfvades af en person, som både i ena och andra hänsendet kunde omfatta hela rikets elementarläroverk.
Vigten häraf inses lätt, då man betänker, hurusom lörst genom jemförelse emellan ett större antal lärare i samma ämnen det blir möjligt att rätt bedöma hvars och ens fel och förtjenster, samt att intet annat medel Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 30. 57 medel än inspektionens förenande i en hand kan åstadkomma ett lefvande samband mellan samtliga läroverken.
Likaledes får jag fästa uppmärksamheten derpå, att en enhetspunkt för elementarundervisningen, någon särskild myndighet egnad att behandla dithörande frågor, särdeles sådana, som äro af mera allmän natur, innan de blifva föremål för Kongl. Maj:ts pröfning, för närvarande icke linnes.
Skall regeringen nu inhemta utlåtande i någon dylik fråga, så erhållas minst 32 särskilda svar, hvilka väl ganska sällan torde jäfva den gamla satsen: quot capita tot sententia.
Men om-i andra fal], vid yppad skiljaktighet i meningar, man har den utväg att tillerkänna pluraliteten vitsord, mäste sådant i afseende å konsistoriernas utlåtanden, möta stor betänklighet, dä nemligen medlemmarna af ett domkapitel icke ega kännedom om de skäl och grunder, sorn inom de öfriga blifvit anförda, och således hos hvar och en särskild af dessa myndigheter, skiljaktiga motiver, som ej varit underkastade pröfning af dem alla, ligga till grund för de olika besluten.
Att en dylik mångfald af utlåtanden finge undergå en ytterligare granskning, innan de öiverlemnas till Ecklesiastikdepartementet, torde vara i hög grad behöfligt; och det måste väcka förundran att, under det andra mindre omfattande grenar af administrationen, såsom Telegrafverket, Skogsvården m. 11., tili och med hafva egna Centralstyrelser, de ärenden, som röra allmänna uppfostran och undervisningen, således äfven folkskoleväsendet, tillsammantagna ansetts jemförliga med kontrollen öfver bränvinstillverkningen och, i likhet med denna, blott erhållit en särskild byrå i Konungens Kansli.
Kollegium för undervisnings- tillika med kyrko-ärenden har äfven flera gånger varit ifrågasatt; men om också ett sådant kunde i åtskilliga hänseenden bereda fördelar, som nu saknas, torde dock dessa båda slag af ärenden icke i längden vinna pä att behandlas af samma myndighet.
Tillräcklig, och äfven öfverflödig, enhet mellan kyrkans och skolans angelägenheter förefinnes redan deri, att båda hafva samma målsman vid Konungens rådsbord; men den styrelseform, som i andra instanser passar för de förra, är visserligen icke för de sednare, den mest lämpliga.
Detta har äfven, trots den omtalade enheten, af ålder varit erkändt, ithy att kyrkostyrelsen alltid varit kollegial, och biskopen i sådana frågor eger blott en röst, hvaremot uppsigten öfver stiftets läroverk är hans ensak och domkapitlet dermed icke har det ringaste att skaffa.
Uti Konungens throntal blef det Rikets Ständer tillförsäkradt, att nya former för behandling af kyrkliga frågor skulle under riksdagens lopp föreslås; och en Kongl. Proposition i detta ämne har äfven blifvit till Ständerna afgifven.
Mea det återstår att låta undervisningsväsendet komma i åtnjutande af en dylik förmän.
Den inom Ecklesiastikdepartementet inrättade läroverksbyrån kan, då den icke står i omedelbar beröring tued läroverken och icke är i tillfälle att utöfva någon egentlig inspektion öfver desamma, ej hafva vidsträcktare uppgift än att] vid handläggning af undervisningsärenden, lemna Ecklesiastik-ministern biträde af sakkunnig person.
Till och med ett Kollegium, uteslutande eguadt skolväsendet, torde knappast motsvara ändamålet.
Det blefve utan tvifvel ett skrifvande embetsverk, hvars ledamöter sällan, om ons någonsin, finge tillfälle att om skolorna taga kännedom, utan genom insända redogörelser.
Huruvida det ökade skrifveri, sorn häraf äfven för de underordnade myndigheterna uppkomme, skulle lända läroverken till båtnad, är tvifvel underkastadt; och i alla händelser är det icke ett sådant efter papper rådplägande och beslutande embetsverk, som förnämligast göres oss behof.
Reglementen och föreskrifter hafva vi redan nog; men hvad som erfordras är en verksam in Bih. till B.
Brot. 1862-1863. 11 Sami. 3 A/d. 8 58 Motioner x Borgare-Ståndet 1862.
. \f 30. spehtion öfver läroverken, en noggrann tillsyn öfver författnjngarnes likformiga tillJämpning på olika, orter.
Ingen lag kan sä bestämma lärarens förfarande, att ej ett stort spelrum återstår, nog rymligt för att kunna göra om intet, livad lagen åsyftat.
Detta utrymme för lärarens individualitet är, ä andra sidan, nyttigt, jä nödvändigt, om ej undervisningen skall förstelna till en liflös mekanism och. i stället lör hild ning, hafva till frukt en på ali inre lyftning, allt högre intresse blottad dressyr.
Frågan kata'således ingalunda blifva att inskränka lärarnes frihet, utan just att, tillgodogöra densamma; och detta kan sko endast derigenom, att deras verksamhet under sjelfva utöfningen kontrolleras af en person, som eger förmåga och befogenhet att såväl göra rättvisa ät förtjensten, sorn anmärka och rätta ett felaktigt förfarande.
Med stöd af hvad nu blifvit an förd t får jag alltså föreslå: att, utan ändring af Ephorernas åligganden i afseende ä läroverken inom hvarje särskildt stift, må, för utöfvande af tillsyn i högre instans öfver samtliga läroverken tillsättas en General-inspektör, hvilken skall vara pligtig att, genom personliga besök, inhemta noggrann kännedom orri deras tillstånd och behof, samt dels omedelbart efter befogenhet vidtaga, dels ock i öfriga fall hos Kongl. Majit föreslå de åtgärder till undervisningens förbättrande och ändamålsenliga ordnande, som kunna linnas nödiga, äfvensom att, pä Kongl.
Majits befallning, afgifva utlåtanden öfver frågor af mera omfattande natur rörande elementarläroverken.
Sedan Rikets Ständer vid sistlidne riksdag beviljat anslag till inspektörer öfver folkskoleväsendet, skulle, om detta förslag vinner Representationens bifall, endast våra högre läroverk vara fritagna frän den tillsyn, hvilken man för landets undervisningsväsende i (ifrigt ansett af behofvet påkallad.
Men då jag tror att vära högskolor icke mera än rikets öfriga undervisningsanstalter kunna göra anspråk på en fullkomlighet. som icke tarfvar rättelse eller förbättring, anser jag mig böra föreslå: att ifrågavarande
General-inspektör äfven måtte sträcka sin tillsyn till universiteterna och rikets öfriga högre läroverk, med skyldighet att omedelbarligen hos Kongl. Majit till rättelse anmäla de afvikelser frän gifna föreskrifter eller Konungens och Representationens beslut, sorn i fråga om undervisningens ordnande eller utöfning m. m. tilläfventyrs kunna förekomma.
Det borde äfven tillhöra denne embetsman att egna sin uppmärksamhet åt vetenskapens och nationallitteraturens behof och angelägenheter, dä dessa dyrbara intressen väl äro forijenta af att inför Thronell och Representationen ega sin egen matsman.
För öfrigt skulle det, efter min tanke, åligga General-inspektören att, vid hvarje ars slut, om sin verksamhet och läroverkens tillstånd afgifva berättelse till Kongl.
Majit, äfvensom han för den tid, som mellan hvarje riksdag förflutit, borde till Rikets
Ständer afgifva en fullständig redogörelse för samtlige de högre läroverkens och elementarskolornas tillstånd samt hvad Inspektören, beträffande deras förvaltning och verksamhet, iakttagit; och hemställer jag att för ifrågavarande embetsman, som forde böra anses i värdighet lika med Öfver-direktören för lanötuiäteriet och hans vederlikar, mä anvisas ett lönebelopp af 6.000 Ridr Emit årligen, jemte ersättning lör resor i embetsarenden.
Utskott anhålles vördsamligen.
Stockholm den 18 November 1862. — - E. Ljungberg.
Jty? •>!. 59 J\f? 38.
Af Hörr Callén:
Med forsla g till dels förändrad lydelse af 4 § i dd Kap.
Arfda-balkrn, dels förordning angående tillsyn å förmyn dares, förvaltning af omyndigs egendom.
Da jag härmed gar att underställa Rikets Ständers pröfning ett förslag till ordnande och skärpande af kontrollerna öfver förmyndares förvaltning af omyndiges egendom, forde jag, för motiverande af dess framläggande, endast behöfva Hels erinra derom, att den förmånsrätt framför inteckning, som pupill-medlen hitintills egt, försvinner med detta år, dels ock påpeka de hnfvudsakliga brister, sorn vidlåda den nu gällande lagstiftningen i ämnet.
I sednare hänseendet anhåller jag att i första rummet få fästa uppmärksamheten å 22 kap. 4 § Arfda-balken, som i afseende å de medel, hvilka oftast och lättast äro utsatta för sköfling, nemligen den omyndiges redbara penningar, icke innehåller annan föreskrift, än att de skola ”så förräntas och förkofras, sorn bäst och säkrast pröfvas.” Enligt bokstafven och allmänt vedertagen tolkning, är det sålunda förmyndaren tillåtet att, endast han ordentligt debiterar sig ränta, sjelf innehafva och i sin rörelse använda myndlingens kapitaler, uppginge de ock till millioner, utan att behöfva ställa den ringaste säkerhet derför eller inför någon menniska visa, att de linnas i behåll annorstädes, än i räkningens saldo.
Vådan af att låta hvarje förmyndare — icke allenast den, hvars vederhäftighet är känd och vitsordad, utan jemväl den, hvars egna affärer befinna sig i brydsam ställning — fortfarande åtnjuta denna rätt, äfven sedan pupill-medlen förlorat sin ofvanberörda förmånsrätt, ligger så i öppen dag, att den synes mig endast behöfva påpekas för att verka till den vådliga rättighetens upjj häfvande, i all synnerhet som lagstiftaren redan uttalat sin sympathi för en sådan åtgärd.
Förordningen den 24 September 1861, angående tillsyn ä förmyndares förvaltning af omyndiges egendom, stadgar nemligen dels i 3:dje §, att förmyndare skall vid sin redogörelse foga uppgift å den säkerhet, hvaremot den omyndiges reda penningar äro utsatte, — hvilket innebär, väl icke en befallning, men dock en önskan att säkerhet må finnas — dels ock i 5:te §, att kontrolleringsmännen skola påkalla Rättens åtgärd, derest de anse nödigt att förmyndaren lemna)1 inteckning eller annan säkerhet för hos honom innestående medel; hvilket sednare stadgande* — om det ock står i föga harmoni med gällande
Intecknings-förordning och följaktligen torde sakna praktisk betydelse, — dock uttalar den princip att. förmyndaren, i afseende ä berörda medel, är att anse såsom gäldenär, och ej endast såsom förvaltare.
Något men af att till positiv lag upphöja denna, af lagstiftaren sålunda redan önskningsvis uttalade princip, kan jag icke upptäcka.
Ingen kan lida deraf, mer än förmyndaren, Men icke heller han lider i sin rätt, utan endast i »lissbro - 60 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 31. ket af sin rätt, såvidt det annars är ovedersägligt, att lians rätt inskränker sig till full godtgörelse för kostnad och möda, och att följaktligen hvarje anspråk pä annan vinst är obehörigt, så snart det ej låter förena sig med de garantier, som böra omhägna barnaarfvet.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra föreslår jag vördsamt. att Rikets Ständer för sin del måtte besluta, att hvad i 22 kap. 4 § Arfda-balken stadgas om förmyndares skyldighet i afseende å omyndiges redbara penningar måtte i ofvanberörde syftning kompletteras sålunda, att nämnde t; gifves följande förändrade lydelse: ”De lösören, som omyndig ej sjelf behöfver, böra till hans nytta föryttras,men ej må förmyndare sjelf handla till sig något af den omyndiges gods, löst eller fast.
Omyndigs redbara penningar skall förmyndaren sä förränta och förkofra, som bäst och säkrast pröfvas; och vare, der han sjelf dem innehar, skyldig att ställa säkerhet derför, om sä nödigt anses.”
Men om också reglorna för förmyndare-förvaltningen, genom den nu föreslagna lagförändringen, vinna erforderlig fullständighet, är det dock uppenbart att dermed föga skall vinnas, derest icke kontrollen öfver deras efterlefvande är tillräckligt bindande.
Öfvertygad att förhållandet för närvarande icke är sådant, har jag derföre äfven uppgjort förslag till ny lagstiftning i detta hänseende.
Innan jag framlägger detsamma, bör jag dock redogöra för de hufvudsakliga brister, som, i min tanke, förefinnas i nu gällande kontrollbestämmelser, hvilka, som kändt är, innefattas i ofvan omforma]da Kongl.
Förordning af den 24 September 1861.
Dessa brister äro väsendtligen följande: l:o.
I afseende å forum för förmyndaremål, afhandladt i lasta §, saknas bestämmelse för sådan omyndig, hvars fader eller hvars faders bostad är okänd, äfvensom det lemnats runi för tvekan, huruvida en under faders lifstid med annan förmyndare försedd omyndig skall, efter fadrens död, lyda under vårdnad af den Rätt, som förordnat förmyndaren, eller den, inom hvars domvärjo fadren dog. 2:o.
Då möjligheten, att kontrollera förvaltningen af ett förmyderskap, ytterst beror på kännedom om förmynderskapets tillvaro, är i första rummet angeläget, att en noggrann förteckning på alla förmynderskap finnes och att densamma är så inrättad, att kontrollanten icke utan allt för stor svårighet må kunna deruti uppsöka den förmyndare, angående hvilken någon anteckning bör ske.
Intetdera är händelsen med den i 2:dra § af ifrågavarande Förordning anbefallda förteckning.
Dels blir den ej färdig förr än efter 50 å 60 är, dels blir den icke ens då eller ens någonsin exakt, när mångfaldiga förmynderskap upphöra, t. ex. genom omyndig qvinnas giftermål, utan att domaren derom underrättas, och dels blir den slutligen så voluminös, att domarens tid alldeles omöjligt kan räcka till, att i densamma uppsöka de befintliga förmyndarnes namn hvarje gång sådant för hvar och en särskildt påkallas.
Efter en ganska måttlig beräkning, som jag uppgjort med ledning af officiella handlingar, skulle en dylik förteckning, omfattande en af de medelstora domsagorne, under beräkning af en pagina för hvarje förmyndare, upptaga minst tjngutusen paginer, bland hvilka man alltså hade att söka, för att, hvarje gång en förmyndare ingal' redogörelse-bevis, finna den plats, der vederbörlig anteckning derom borde ske.
För öfrigt och såvida författningen icke ger anledning dertill, att några andra materialier för förteckningen behöfva användas, än förmynderskaps-protokollen, är en klar följd, att hädanefter såsom hitintills många omyn - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 31. 61 (lige, hvilkas behof af förmyndare icke inför domaren anmäles, fortfarande nödgas vara utan målsman.
Grundas åter förteckningen pä de af mig föreslagna materialier, kan sådant ej gerna inträffa, ty domaren får då reda icke blott på alla förmyndare, utan äfven på alla omyndige. 3:o. Stadgandet i 4:de §, att förmyndaren skall vid sin räkning foga uppgift å befintlige säkerhetshanrllingar, innefattar, enligt hvad redan är anmärkt, icke någon befallning, att sådane skola linnas, och torde i allt fall, då handlingarnes laggiltiga beskaffenhet icke lärer kunna granskas utan kännedom om deras ordalydelse, tjena till föga annat, än att inleda elen mindre samvetsgranne förmyndaren pä vingleriets och osanningens bana. 4:o.
De mindre kommunerna i vårt land hafva redan så tillräckligt uppenbarat bristande nit och förmåga i tillsyn öfver förmynderskap, att man längesedan kommit i erfarenhet deraf, att pä deni ingenting är att i det hänseendet bygga.
Det, såsom sporre på nitet, gode männen tillerkända arfvode, eftersträfvansvärdt i män af kontrollerings-kretsens storlek, skall otvifvelaktig! endast i ganska siillsporda läll uppfylla ändamålet, såvida denna krets blir mindre än hela domkretsen.
Dessutom bör domaren, den af lagen tillsatte öfverförmyndaren, bättre än någon vara i tillfälle att utse den till kontrollerings-befattningen lämpligaste person och i följd deraf icke alldeles uteslutas från inflytande pä valet af gode män.
Intilldes lagen otvetydigt förklarar, att omyndiges kontanta medel, innestående hos förmyndaren, äro att anse såsom dennes gäld, är den i 5:te § domaren antydningsvis gifna tillåtelse, att, utan förmyndarens medgifvande, till säkerhet för pupill-medlen inteckna hans fasta gods, stridande emot Inteckningsförordningen, såvida att inteckning — utom i särskilde nämnde fall, hvaribland detta ej finnes upptaget — ej kan ske annat än för fordran samt att den, hvilken alford ras icke utläst intecknings-säkerhet, eger freda sig från sådant anspråk genom att betala ifrån sig de medel detsamma afser. 6:0.
Beträffande de under Hofrätt lydande förmynderskap, saknas ali bestämmelse om kontrollerings-forum, hvilket äfven i viss mån gäller om alla andra förmynderskap, der förmyndaren och - den omyndige äro bosatte inom särskilde socknar af samma domkrets.
Det är nemligen icke bestämdt, hvilkadera af dessa socknars gode män skola utgöra forum för kontrollen. 7:o.
Slutligen, men icke med minsta eftertryck, torde jag böra fästa uppmärksamheten ä dt ing förbisedda angelägenhet, att verförmyndaren, i u _ Q „ uppenbarligen förverkat det för troende, som utgjorde vilkoret för pupill-medlens öfverlemnande i hans vård, må cga magt att genast skilja honom derifrån, äfven utan hans hörande, derest den omyndiges välfärd skulle kunna genom ett uppskof för slikt ändamål äfventyras.
Ehuru jag ännu icke på långt när framställt alla de anmärkningar, hvartill den ifrågavarande Förordningen gifver anledning, torde jag dock få antaga, att de framställda äro tillräckligt många och vigtiga, för att innefatta bevis om behofvet af en ny lagstiftning i ämnet; och jag öfvergår derföre till framläggande af förslag dertill, endast förutskickande den observation, att, enär de väsendtligt afvikelserna frän 1861 års Förordning, sorn i förslaget förefinnas, motiveras af redan gjorda anmärkningar emot nämnda Förordning, jag icke ansett erforderligt att med särskild motivering beledsaga förslaget, hvilket har följande lydelse: tydligt uttala den ti för hvarje kontrolleringssystem ! nödvändiga grundsatsen, att öf - 62 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 31.
Förordning avgående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom. § 1.
Förmynderskap staude under vårdnad af den Rätt, hvarunder den omyndiges fader, der han död ar. vid dödsfallet lydde eller, om han lefver, sitt < hemvist häfver.
År under faders lifstid annan till förmyndare förordnad, eller har den. sorn uppnått myndiga är, blifvit under förmyndare,, ställd; lyde förmynderskapet under den Rätt, som förmyndare förordnat.
År fader okänd eller häfver han ej stadigt hemvist eller är detsamma obekant ; värdes förmynderskapet af den Rätt, hvarunder d§n omyndiges moder lyder eller, der hon död är, vid dödsfallet lydde.
Åro både fader och moder okände eller utan stadigt eller kändt hemvist, ligge vårdnaden å den Rätt. hvarunder den omyndige vistas.
Finner, i följd af gjord framställning, Rätten skäl vara förhanden att vårdnaden af förmynderskap öfverflyttas till annan Rätt. meddele derom beslut och gifve det den andra Rätten tillkänna. § 2.
För hvarje stad äfvensom för hvarje härad, skola finnas minst tre gode män, att hafva tillsyn å förmynderskap.
Af desse gode män väljer Rätten en, som blifver ordförande, oell de på kommunalstämma röstberättigade välja, på landet genom socknefullmägtige, inför Rätten de öfrige.
Den som till god man väljes vare pligtig att minst fyra år uppdraget förrätta, såvida han ej, enligt Rättens bepröfvande, af ålderdom, trägen tjenst eller annat laga förfall hindrad är.
Då god man vald är, varde det, efter Rättens eller domarens anmälan, af Konungens Befallningshafvande inom länet allmänneligen kungjordt. f 3.
Rätten i stad och domare å landet hålle, i enlighet med lörmynderskaps protokollen, särskild längd öfver förmynderskap, utvisande de omyndigas födelseår samt förinyndarnes namn och hemvist.
Af denna längd skall Rätten i stad för hvarje Ijerdedels är samt domaren å landet för hvarje Ting gifva ordföranden för gode männen del. f 4.
Vid de årliga husförhören skall äfven presterskapet till namn och ålder särskildt anteckna de i husförhörsboken upptagne omyndige samt efterforska och i anteckningen införa förinyndarnes namn och hemvist.
Denna anteckning insändes ofördröjligen till
Rätten i stad eller domaren å landet, att af dem öfverlemnas till gode männens ordförande.
Finnas i denna anteckning upptagna förmynderskap, som lyda under annan Under-rätts vårdnad, gore Rätten eller domaren, till gode männens efterrättelse, anmärkning derom och gifve ari de förmynderskap hos den Rätt, hvarunder de lyda, för att komma till dervarande gode mäns kännedom. 5 5.
Förmyndare skall, för livart är, afsluta räkning öfver allt det han har om händer, med uppgift ä den säkerhet, hvaremot den omyndiges reda penningar utsatte äro: och ingifve före Januari månads slut följande är den räkning, jemte styrkt afskrift af de fordringsbevis. hvaremot penningarne äro utsatte, till ordföranden lör de gode män, som blifvit valde att hafva tillsyn ä förmynderskapet. § 6.
Ordförande för gode män skall, med ledning af erhållna utdrag ur förmyn derskapslängden och anteckning ur husförhörsboken, årligen upprätta förteckning öfver de i staden eller häradet befintlige förmynderskap samt deruti anteckna, när förmyndareräkning aflemnats och huruvida densamma föt— anledt anmärkning eller ej.
Motioner i 'Borgare-Ståndet 1862. J\'& 31. (33 § 7.
Gode män gemensamt åligger, att granska inkomna förmyndareräkningar med dertill hörande bevis och, om de finna att förmyndaren bör ställa säkerhet för innéhafvande penningar eller, äfven om han sådant fullgjort, icke är skicklig eller vederhäftig, att ornhänderhåfva den omyndiges egendom, eller att han densamma ej rätteligen förestått eller eljest brustit i hvad honom enligt lag ålegat, sådant hos Rätten i stad eller domaren å landet skyndsamligen anmäla.
Underlåter förmyndare art behörigen aflemna räkning. vare ock det. anmäldt. £ 8.
Omyndiges
Ränder ege att hos gode män taga del af förmyndareräkning: och ege de i afseende derå samma rätt, som i 7:de § omförmäles.
År omyndig till de är kommen, att han sjelf finna kail. det förmyndaren ej väl hans egendom förvaltar; stände ock honom fritt att det hos Rätten eller domaren angifva. ; 9.
Till gode män varde, såsom arfvode, af förmyndare inbetal 'It ett för hundra af den omyndiges räntor eller inkomster.
Häraf åtnjuter ordföranden hälften och de öfrige den andra hälften. § 10.
Sker sådan anmälan, sorn i § 7 sagd är, pröfve Rätten af omständigheterna, huruvida annan förmyndare genast må förordnas.
Tå! -akon uppskof och har förmyndare underlåtit att afgifva räkning, tillhälla honom Rätten, vid lämpligt t ite. att fullgöra siri skyldighet.
Innefattar den skedda anmälan annan anmärkning mot förmyndareförvaltning, förelägge Rätten förmyndaren, derest hans hörande finnes af nöden, vid vite eller att ärendet ändock pröfvas, viss rättegångsdag tili förklarings afgifvande: och. bifoge förmyndaren, derest säkerhet för innehafvande penningar fordras, vid sin förklaring styrkt afskrift af säkerhefshandlingar. vid äfventyr att han anses hafva vägrat att säkerhet ställa. 5; I !.
Protokoll, hvarigenom förklaring infordras, skall, genom exekutor* försorg, förmyndare delgifvas minst åtta dagar förut, der hart bor inom staden eller häradet, fjorton dagar, der han bor aflägsmtre men inom länet, hvarvid Stockholms stad anses,, belägen inom Stockholms län, samt tre veckor, der han bor längre bort.
Ar förmyndare utom riket, bafve tre månaders tid. § 12.
Kostnad för Rättens protokoll, hvilka skola förmyndare delgifvas, äfvensom lör sådant delgifvande, förskjutes af den omyndiges medel, men ersättas af den tredskande eller eljest felaktige förmyndaren.'
Finner Rätten gode männens anmälan af beskaffenhet att ej föranleda åtgärd, bör väl anteckning i. protokollet derom ske. men gode männen vare ej skyldige att detsamma utlösa, såvida de ej vilja klaga i högre Rätt: och ina i intet lall ersättningsskyldighet. dem a,dömas, utan sä är, att de. efter klagan i högre Rätt, finnas dertill skyldige och omständigheterna ej föranleda dertill, att ersättningen bör af den omyndiges medel gäldas. § 13.
I afseende ä de förmynderskap, sorn äro under Hofrätts vårdnad, gäfle för Hofrätt hvad i § 3 angående förmynderskapslängd blifvit för Rätt i stad och domare å landet stadgadt.
Men tillsynen ä dessa förmynderskap utöfvas af de enligt § 2 valde gode män i den stad eller det härad, der omyndig är i husförhör,'.bok antecknad.