Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu torde det, först och främst, utan vidare vara klart, att naturalismen i litteraturen, så förstådd och tolkad, till sitt väsen är ett med materialismen inom filosofien.
Men därnäst är det icke mindre påtagligt, att såväl Ibsens som Zolas’ diktning bäggedera falla helt och hållet inom dess råmärken; de skenbart så stora skiljaktigheterna och motsatserna reduceras till ytföreteelser i samma mån som den inre enhetligheten allt klarare skiner igenom.
Den för bådadera, norrmannen som fransmannen, gemensamma lifsuppfattningen är det, som gjort dem till höfdingar för det moderna vittra
hellmåleriet och sänkt deras konst till en staffagekonst; en naturalism inom diktningen måste lika nödvändigt bli hellmåleri och staffagekonst, som en äkta diktning, en diktning, hvilken spinner sig ut ur jagets mystiska nybildning, måste bli Hamletskonst, Rembrandtsk halfdager och individuelt suveränt besjälad natur.
Det är ett djupt och begrundansvärdt drag, att dessa bägge män, så olika till lynne och ras, till mål och medel, dock bäggedera så obotligt stått under sin tidsriktnings bann, att de efter långa vandringar på skilda vägar en vacker dag oförhappandes mötts vid en och samma definitiva ändpunkt: i den mekaniska, objektiva lifsåskådningens kardinallära, nämligen läran om miliöen, det yttre miliöet och det inre miliöet, samfundet och släktarfvet, såsom de enbart karaktersformande och lifsbestämmande faktorerna, — Zola med sin rent notisboksaktiga inregistrering af omgifningen och sin Rougon-Maquartska släkttafleidé, Ibsen med sin socialpolemik samt sina gengångare och hvita hästar.
Man har redan sedan några år tillbaka lagt märke till, att den så kallade moderna litteraturen börjat ebba.
Det är ett faktum, som konstaterats i alla land.
De gamla storheterna glida bort ur förgrundsplanet, de unge som komma i deras ställe äro i mer eller mindre mån en återupprepning i miniatyrformat af de gamle, publikum har blifvit apatiskt, och förläggarne göra intet geschäft.
Hvarpå beror detta?
Hvar ligger orsaken?
Skulle det icke vara en eller annan beskaffenhet hos den samtida litteraturen?
Ett motsatsförhållande mellan dess anda och den gryende tidens anda?
Skulle det icke tilläfventyrs härleda sig däraf, att litteraturen är fylld af andan från den tid som varit och som nu går, i stället för af andan i den tid, som synes vilja bryta in med det nya århundradet?
I Ryssland tyckes efter alla tecken en stagnation ha inträdt.
Man skulle annars icke kunna förklara, hvarför efter Garschin ingen enda ny rysk diktare presenterats för Västeuropa, där man dock öfverallt, såväl i Skandinavien och Tyskland som i Frankrike, sitter på den samvetsgrannaste utkik efter vittra järtecken ifrån detta yngsta af alla kulturland.
Dostojewski, Tolstoy, Garschin — slut, förbi, totalt.
Förhållandet är dubbelt märkvärdigt så till vida, som den moderna ryska litteraturen varit den, som i själfva sin anda hållit sig mest oberörd af galliskt och materialistiskt betraktelsesätt; det är ett ungt naturfolks lifsymniga instinkt, som hållit surdegen frisk.
Skulle den sistkomna generationen i nihilismens begreppskonfusa rike så djupt afficierats af den occidentala tidsandan, att dess konstproduktiva förmögenheter lagts öde af gräshoppssvärmarna?
De tre skandinaviska landen erbjuda i vittert hänseende påtagligt anblicken af en stor våg, som rullar ut.
Den stab af subalterner, som dessa trenne små land framdrifvit omkring och efter de förstkomne, store mästarne, har ju varit oproportionerligt talrik.
De allra fleste af dessa unga ha haft talang, ett icke obetydligt antal till och med utpräglad personlig egenart; den estetiska tekniken, i byggnaden af en dikt, en novell, ett drama, har varit betydande; alla visste »dikta» med rutin och abandon.
Men ut ur den sfer, i hvilken de gamle rörde sig såsom inom en förtrollad sluten ring, har ingen af dem kommit; samma problem, samma idéer, framför allt samma anda.
Och helt naturligt: ty den tidsatmosfär, vid hvilken t. ex.
Ibsen och Björnson under mycken klimatfeber måste vänja sig, insöpo ju de senare kommande släktena med modermjölken.
Parallelt löper utvecklingen i Frankrike, den nya litteraturens hemland.
Det verkar symboliskt, när man tänker öfver, att den sista riktningen i detta växlingarnas land med själfkännedom och stolthet kallar sig »dekadensen»; och när en och samma litteratur, hvilken i sin krafts och hälsas dagar haft att fröjda sig öfver en så ogemen popularitet som den naturalistiska, inom den korta tiden af ett par decennier haft ett så pass storartadt resultat (anekdoten passerade nyligen genom pressen), att ett förslag på fullt allvar kunnat framställas, gående därpå ut att samtliga Paris’ förläggare måtte träffa öfverenskommelse om att icke öfvertaga en enda ny förlagsartikel under så och så många år, ända tills de förhandenvarande enorma osålda lagren hade hunnit realiseras, — ja, då måste därunder ligga en hund begrafven.
Det förefaller mig, som om hela denna kolossala och inbördes så brokigt utseende diktning, hvilken man sammanslår under benämningen den moderna, delar sig i tvenne stora grupper, — förutsatt att man uteslutande har för ögonen, hvad här är fråga om, nämligen de andra, tredje, o. s. v. uppbådens produktion.
Å ena sidan de författare i alla land, hvilka icke blott haft sin utgångspunkt i grundläggarna och höfdingarna, utan alltjämt fortfarit att hafva sin varelse i dem, hvilka gjort deras lösen till sin, i deras ideal se det högsta och sålunda äfven sitt eget, hvilka troget och träget arbeta i sin herres vingård.
Å andra sidan åter de unge diktare, hvilka känt buren allt för trång, hvilka sett en skymt af en oändlig rymd och blå himmel mellan gallerstängerna och i hvilka till följd däraf nya behof rört sig och en ny längtan.
Dessa båda grupper ha naturligtvis sedan klufvit sig i otaliga förgreningar och med mångahanda öfvergångar blandat sig in i hvarandra; typerna låta sig emellertid med fullt fog, och icke allenast för öfversiktlighetens skull fixera.
Till gruppen nummer ett höra alla dessa Zolas och Ibsens rättrogna adepter, hvilka idka den objektiva naturalismen och den aktuella stridslitteraturen.
Om dem alla gäller själfklart samma omdöme, som förut fällts öfver de tvenne prototyperna, blott skärpt i samma mån som den individuella kraften blir mindre och efterliknandet mekaniskt, problemen små och utagerade samt den skildrade verkligheten ointressant och platt.
Den andra gruppen äger däremot en ojämförligt större betydelse.
Gruppen nummer ett är absolut den litteratur, som går, för att icke mera komma tillbaka; gruppen nummer två åter borde ju åtminstone kunna beteckna den diktning, som komma skall och som vi vänta på.
Den gör det emellertid endast i tämligen begränsad mån.
Flertalet af dessa emancipationssträfvanden från de ungas sida falla helt och hållet inom den förutnämnda förtrollade kretsen utan att spränga den; deras hufvudsakliga intresse är af symptomatisk art; framtidsskapande betydelse och varaktiga resultat kunna de icke tillerkännas eller medföra, och det visserligen af den grund, att de icke förmått fatta position emot det hos den litteratur de vilja till lifs, som är dess väsentliga lyte och lama parti.
Det är till största delen stormar i vattenglas, privatkäbbel med revolutionsattityder, envig med väderkvarnar.
Detta gäller obetingadt om de par revoltförsök mot naturalismen, hvilka äro att anteckna från Skandinavien.
Några unga danskar, herr V.
Vedel m. fl., drogo för ett par år tillbaka i fält, kasserade den härskande litteraturriktningen och utbasunade en ny, hvilken de gåfvo namn och åtskillig annan utstyrsel.
De gjorde en smula buller, tystnade och försvunno.
Något senare följde ju ett par svenska kamrater hrr Heidenstam och Levertin exemplet; de hade ett något förändradt program, sammansatt af tämligen heterogena ting, bland hvilka hufvudsakligen tvenne betonades: lifsglädjen (den orientaliska) och svenskheten — enligt den berömda formeln, att »allt österländskt är äkta nordiskt och inhemskt svenskt»; men de delade samma öde.
Längre än till tidskriftsartiklar och broschyrer har ju denna nordiska så kallade »ny-idealism» tills dato icke hunnit, hvilket ju icke vittnar särdeles stort om dess lifskraft.
Hela rörelsen, enkannerligen den svenska, kämpade med oväsentligt emot oväsentligt; därför förrann den så hastigt och fullständigt som den gjort, förrann spårlöst i sanden.
Detsamma gäller till en del äfven om den nyaste franska vitterheten.
Visserligen blott till en del.
Kritiskt i sin »Critique scientifique», trädde den tidigt aflidne Hennequin ett steg på den riktiga vägen i sin vederläggning af Taines ensidiga teori om det yttre miliöet, denna den ena af naturalismens kardinaldogmer.
Bourget grep en gång i sin ofördärfvade ungdom, i sin första roman, »Cruelle énigme», ett af dessa fenomen, hvilka framträda på det dunkla området »jenseits von gut und böse», nämligen den radikala tudelningen — eller dubbelheten, om man hellre så vill — hos en kvinna i hennes centrala väsen, hennes könsväsen.
Huysmans, framför allt, har i ett par artiklar i sin senaste samling konstessays »Certains» rotat upp i dessa de djupaste schakten i människonaturen, där grymheten och vällusten, fortplantningsdriften och förintelsedriften äro ett, dessa i ogenomträngligt mörker höljda djup, ur hvilka monsterna stego upp för de stora hysteriska i medeltidens nunnekloster och hvarest väl själfva det oupplösta och hemlighetsfulla något har sitt säte, som utsänder de oemotståndliga lustarna och de stora lidelserna, som gör den stora poesin och de stora dåden, hjältedåden såväl som nidingsdåden, och som är människornas lifskälla och fatum.
Och samme man har i sin roman »A Rebours», i skildringen af fin-de-siècle-prototypen des Esseintes lyssnat till de annars oförnimbara processerna i sig själf, till blodets böljning och nervernas darrning, tills ljudet gaf sig hans artificielt uppöfvade hörsel i våld, samt gräft sig in ända till dessa sinnenas knutpunkter, i hvilka de skilda ledningarna sammanlöpa till en totalförnimmelse och löpa in i hvarandras banor.
Men ju längre ned man når mot de allra yngste till, dess mer möter oss skådespelet af den opposition, som är omsatt vanmakt och som endast når att framställa det nyas karrikatyr.
En sådan typ utgör t. ex.
Edouard Rod, en trätorr bokmal, som endast öfverflödar i ett: i mångfalden af namn på den nya riktning, han förmenar sig själf invarsla, och som ger stycken med moralisk tendens på sin själfkonstruerade Kasperteater.
(Inom parentes sagdt, är jag viss på, att herr
Rod kallar sig anti-materialist.)
Rod är den typiska återfallsrepresentanten.
Vill man för öfrigt se, huru just det nya tidsinnehåll, som väntar på sin diktare och som under den förstkommande store diktarens händer af sig själft skall formas till den nya stora poesien, i den oinvigdes hand kan bli sterilt eller karrikatyraktigt, så erbjuder den senaste franska vitterheten intressanta och lärorika exempel därpå.
Jag talade i inledningskapitlet om den psykofysiologiska mystik, som sprängt sig ut ur den naturvetenskapliga materialismen, samt om dess särskilda förgreningar.
Ett af dessa specialgebiet, de hypnotiskt-spiritistiska fenomenen, har upptagits af den parisiske Buddha-aposteln Josephin Pléadan och blifvit till boken »La victoire du mari», hvilken handlar om en gift kvinnas våldtagande af en spiritistisk nürnbergerdoktors astralkropp samt om en amerikansk duell emellan sistnämnda och den kränkta äkta mannen.
Ett annat af dessa områden, könspsykofysiologien, frestar en annan af dessa litteraturens sistkomna: och en anonym person, om hvilken man endast vet att det är en helt ung flicka, nedskrifver en roman »Monsieur Venus», hvilken alldeles förträffligt lämpar sig till att inrangeras ibland de öfriga intressanta fallen i Krafft- Ebings »Psychopathia sexualis», men i hvilken ämnet ligger kvar i sin råform, ett faktum utan själ, ett generelt fall, som förblir skaldiskt ofruktbart, emedan det råkat under en experimentators brännglas, ett rent patologiskt fall, som icke genom en diktares skuggning blifvit till en fysionomi ur vårt omgifvande normala lif.
Tyskland har också, i den naturalistiska berlinerskolan, fått sin släng af slefven, änskönt både knappt och sent, och på rebellion inom det nya lägret har det heller icke fattats.
Det dröjde förvånansvärdt länge, innan naturalismen sköt sina tyska skott.
När det skedde var den redan ett murknande, ihåligt träd, i Frankrike så väl som i Skandinavien.
Man hade allaredan hemma i norden en god stund betraktat
Ibsen såsom en af de store klassici, när i Tyskland Ibsen-kampen begynte; och Zola hade ju vid samma tillfälle nått så pass långt som till den akademiska supplikantbänken.
Den tyska naturalismen var sålunda närmast att förlikna vid ett af dessa barn, som makar helt oförmodadt få på sina gamla dagar, efter att de för länge sedan upphört tänka på mera afkomma.
Så vidt jag kan se, bär denna naturalismens sistfödde ock märkbara tecken af att vara ålderstiget folks barn.
Detta omdöme gäller icke de unga talangerna i och för sig själfva; jag betraktar dem här uteslutande såsom naturalister.
Såsom sådana ha de icke befordrat vare sig naturalismens eller sin egen utveckling; de ha icke afvunnit den förra några nya sidor; de ha endast drifvit dess egendomligheter ut i det excentriska, det bizarra, det parodiska.
Det som i sin begynnelse i alla fall dock varit originel tanke och individuelt särkynne, blef hos dessa disciplar till ett mekaniskt manér, till en opersonlig doktrin.
De voro så fanatiska, att de bragte just det i misskredit, hvilket de ville som allra mest godt.
Praktiskt som teoretiskt.
Där det varit öfvernog med ett par tre i lifvet själft förenadt uppträdande laster, samlar Gerhart Hauptmann i sitt drama »Vor Sonnenaufgang» ungefär alla, som han kunnat uppspåra i samtliga Zolas romaner och Ibsens dramer plus Tolstoys »Mörkrets makt», och bläckar alla ansikten så grundligt öfver, att man knappast vet, om det också verkligen är ansikten, samt åtminstone står högeligen tveksam inför fenomenet, huruvida det icke måhända skulle vara en samling masker.
Och hvad är Hermann Bahrs »seelische Zustände» »Die gute Schule», annat än en Goncourt, af Oberländer lagd till rätta för »Fliegende Blätter »?
Och hvad är väl hjälten i denna roman?
Icke så mycket som en rad »seelische Zustände», ännu mindre en själ; han är icke ens en skälfvande nerv; han är icke heller en af dessa goda sensualister, hvilka lefva ett rikt och personligt lif på sitt sätt; han är helt enkelt ett ingenting, sammanklottradt af tvenne färgklattar, ett formlöst något, som på så och så många hundra sidor vederfares två epileptiska anfall, det ena inför en grön färg, det andra inför en hvit hud.
Och när slutligen Arno Holz ger sig till att leverera riktningens estetik, råkar han skära den naturalistiska klädebonaden så kort till, att han till alla tider och i allt folkets åsyn kommer att löpa rundt i den otillräckliga kostymen.
Det gemensamma intresset i prestationer som dessa ligger däri, att hela skelettbyggnaden tecknar sig inunder huden, naturalismens skelett, så att man lätt och säkert kan fixera, till hvilket världsåskådningarnas slägte det hör.
Gensagan emot denna litteratur kom lika snabbt som denna själf kommit sent.
Tiden hade gått sin gilla gång, såsom alltid; det var naturalismen, som försummat fatalierna.
Naturalismen hade nätt och jämt hunnit inom dörren i detta det gästvänligaste af alla land, innan man såg sig nödsakad be densamma lämna plats för andra gäster, hvilka sluppit in i hack och häl efter.
Om dessa de nyaste sträfvandena, hvilka betrakta naturalismen såsom en öfvergångsform och hvilka åsyfta dess öfvervinnande genom en tids- och naturenligare konst, har jag ju talat i begynnelsen af denna artikel.
Som därvid sagdt: sträfvandena äro enhetliga och löpa alla emot denna ena och samma källåder, hvilken begynt rinna nere i tidens djup och redan forsat fram i dagen just i Tyskland: i Nietzsches diktning, i Böcklins konst, i Rembrandtistens pangermaniska kulturideal.
De anmärkningsvärdaste bland dessa naturalismens bekämpare inom det unga lägret torde vara Hermann Bahr och Curt Grottewitz, den förre en lika kameleontisk natur som den senare en doktrinär.
I detta sammanhang vill jag vidröra ett annat område af det föresatta ämnet: den materialistiska lifsbetraktningens förhållande till den naturalistiska tekniken.
Detta spörsmål framställer sig af sig själft, när man sysslar med den naturalistiska berlinerskolan, — änskönt det visserligen drager efter sig företeelser och betraktelser, hvilka spänna öfver betydligt vidsträcktare fält.
Det slagord, under hvilket naturalismen begått sina mest blomstrande synder med det renaste samvete, har ju som bekant varit: viljan till sanning.
De moderna estetici ha tagit den moraliska minen på sig, när de uttalat detta ord; äro dock vittra principer för allmänheten detsamma som vatten på gåsen.
Alltså har man slagit sig för sitt bröst och med fariséerna offentligt tackat Gud, att man icke vore såsom de publikaner och syndare.
Man agerade så smått mänsklighetens dåliga samvete.
Denna moraliska tic har förorsakat många förvridningar i den nya litteraturens fysionomi, enkannerligen här hemma i Skandinavien.
Emellertid — detta kraf på »sanning i konsten» bestämde icke blott den moderna vitterhetens innehåll, utan äfven dess form, icke blott idealen och målen, utan tillika den estetiska tekniken.
I förra hänseendet hade »sanningen» kräft, att diktaren skulle oförvanskadt och hänsynslöst skildra »verkligheten»; i det senare kräfde den, att han i denna skildring skulle hålla sig strängt till de former, i hvilka denna »verklighet» själf meddelar sig till människorna.
Och denna »verklighet» var den materialistiska världsåskådningens art af verklighet, den som människan förnimmer med sina fem sinnen.
Mest minutiöst och mest utprägladt har den naturalistiska tekniken utvecklat sig inom dramat, och ensidigast och mest doktrinärt inom den afdelning af detta, hvari metoden i flitiga och samvetsgranna lärjungars händer utarbetats i alla sina enskildheter.
Den naturalistiska berlinerskolan representerar ett stycke preussisk disciplin inom vitterheten.
Hos Gerhart
Hauptmann kan den naturalistiska metoden bäst studeras; i hans dramer ligger hvarenda stump af benranglet bar och pedantiskt rentvättad.
Särskildt gäller detta om alla dessa små och mekaniska knep, hvilka i en objektiv diktning, hvari det öfverlämnas åt lifvets yttre former själfva att sörja för illusionen, tilldömas en så afgörande roll.
Man finner sålunda användandet af dialekt och det vulgära språket; författaren imiterar det muntliga talets oregelbundenhet medels ofullständiga satser, afbrutna satser, tankstreck, m. m.; monologen undvikes, liksom hvad fransmännen kalla parler à part; alla direkta upplysningar gent emot publikum från och om de handlande personerna utdömas; den ledande tanken i diktverket bör lika litet i dramat formuleras som detta sker i lifvet; allt som smakar tillfällighet eller som icke naturligt och uttömmande motiveras utmönstras; o. s. v.
Man behöfver ju icke tvista därom, att dessa medel kunna vara mycket verksamma till framkallande af illusion; hvad det kommer an på, är att en riktning som naturalismen konsekvent måste anse dem såsom väsentliga, såsom ett sine qua non, med hänsyn till väckandet af trovärdighetsintryck, och visserligen i egenskap af att vara de instrument af mål och vikt, medels hvilka läsaren, åhöraren, åskådaren kan utöfva kontroll och säga: detta är lifvet, och detta är icke lifvet.
Frånsedt att mångt och mycket i dessa förbättringar är af tämligen tvifvelaktigt värde, — är t. ex. pantomimen, med hvilken man ersätter monologen, väsentligt naturligare än denna, eller äro de icke bådadera lika otillräckliga nödfallsmedel, utvägar faute de mieux, af hvilka människoskildraren begagnar sig vid återgifvandet af detta tanke- och känslolif, hvilket dock utvecklar sig i allt för stor ymnighet och med alltför stor hastighet, för att vare sig orden eller åtbörderna eller ansiktsminerna skulle kunna följa med och gifva uttryck åt allt; och är man vidare så alldeles viss på, att icke äfven slumpen äger sin konsekvens och tillfälligheterna sitt inre sam, band? — men frånsedt detta, gifves det en synpunkt uppe öfver den materialistiskt-naturalistiska, från hvilken samtliga dessa och liknande grepp te sig som adiaphora, i det att det utslagfällande med hänsyn till trovärdigheten förlägges helt och hållet hän till det rent subjektiva i föredraget och rönes som instinkt, som omedelbar visshet, nämligen den synpunkten, att det finns en annan värld än den som vi uppfatta med våra sinnen och som meddelar sig till oss i andra former än denna.
Och härmed ha vi nått fram till den punkt, hvarest skiljaktigheten mellan en af materalismen bestämd litteratur och en af den psyko-fysiologiska mystiken bestämd litteratur går som djupast, så djupt att den klyfver sig ned mellan på en gång tekniken och andan.
Jag vill taga ett exempel och välja ett af de mest brutala.
Om en dramatisk diktare i vår tid och på en af naturalismens hufvudorter begagnade sig af en vålnad, på sätt som exempelvis Shakspeare gjort, — skulle han icke ögonblickligen, utan öfverläggning och totalt stämplas som en vidskeplig vitter barbar, som osann, osmaklig, o. s. v.?
Och dock är det ett allfarvägsfaktum, att en fysisk förnimmelse och en själslig rörelse kunna taga kroppslig form.
Detta vederfares hvar människa i drömmen; och fenomenet är heller icke i vakna tillståndet ett abnormt.
Den tanke, som vi gå och bära på, kan bli en konkret syn inför oss; samvetskvalet kan bli en konkret syn; ångesten sammalunda.
Dessa bilder äga ingen objektiv verklighet, utan blott en subjektiv; men den är därför icke mindre en verklighet, mot hvilken vi reagera på alldeles samma sätt som vore den en rent yttre: vi rygga t. ex. tillbaka inför den bild, vår skräck tagit, i det att denna, ifrån att ha varit en process inom oss, lösgjort sig och trädt utom oss, alldeles som inför ett skräckinjagande föremål i den objektiva verkligheten.
När t. ex.
Loth i »Vor Sonnenaufgang» för första gången får höra, att hans älskades familj är obotligt potatorisk, — hvad månne då målar sig på hans själs bakgrund, om icke bilden af Helena, af den framtida Helena, af hans hustru med vanställd fysionomi, eller af ett dödfödt foster?
Torde det
icke oftast vara just en sådan bild, som framkallar just de katastrofer, hvilka tragedien behandlar?
Men hur mången kritiker inom den moderna pressen skulle icke ropa på onatur och romantik, om en novellist byggde sitt verk på ett dylikt bildvordet intryck — ett spöke som hufvudperson!
I den sammanfattande öfversikt af materialismens bestämmande inflytelse på den aktuella skönlitteraturen, som jag i det föregående sökt lämna, återstår ännu ett:
Hur förhåller det sig med de problem, hvilka den moderna vitterheten företrädesvis upptagit till behandling?
Hvilka äro de, och huru ha de utmyntats?
Hvilken behållning har mänskligheten haft af naturalismen, och hvilken är dennas insats i kulturutvecklingen?
Ett drag — och det ett hufvudsakligt — springer vid en af dessa spörsmål verkad betraktelse genast och bjärt i ögonen: hela denna samtida litteratur äger ett ojämförligt högre värde i kulturhistoriskt hänseende än i rent skaldiskt.
Precisare uttryckt heter detta, att densamma snarare består af dokument till kännedom om vår egen tid än af siareverk som båda framtiden, samt att den mera håller sig till de fenomen, hvilka framstå på lifvets ofvansida i det samtida vetandets fulla dagsljus, än till dem, hvilka framstå och aflöpa i människonaturens natt.
När man ställer den frågan på naturalismen: hvad nytt har du lärt oss om människan och hvad nytt har du bådat oss om släktets framtid, har den icke stort att svara.
Man kan med fog säga, att den samtida vitterheten levererat åskådningsmaterial till den samtida vetenskapens teser, och att detta i ögonblicket är det så mycket omskrifna förhållandet mellan forskning och diktning.
Att en sådan uppfattning af poesiens och forskningens inbördes ställning är en missuppfattning, skall i slutkapitlet påvisas.
Hvad är Zolas stora romancykel i främsta rummet?
En mosaikbild af det andra kejsardömets Frankrike, en afräkning med en lyktande period.
Hvad äro Ibsens dramer?