Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ett gammalt ord, som vi föga akta på, och som dock kunde lära oss så mycket,
hålles ott n u m m e r I veckan under hela qvartalet.
För hvarje 5-tal abon- n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r h v i l k a a f g i f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f och det är detta: » vi böra uppföda våra barn i tukt och Herrans förmaning. » Ty detta be- tyder helt enkelt att till uppfostran behöfves både tuktan och kärlek.
Försök aldrig att använda det ena utan det andra — det lyckas ej.
Utom det att barnen lida under sådan be- handling är det alldeles visst och säkert att resultatet blir dåligt, såvida ej omständig- heterna rycka barnen ur våra händer i tid.
Men så kommer härtill något annat, för- utan hvilket hvarken kärlek eller tuktan kan rätt utdelas, nemligen ett förståndigt och nog- grant aktgifvande på barnens böjelser och anlag, och slutligen en oaflåtlig omsorg om att de unga icke få insupa vanor och utveckla böjelser, som i en framtid kunna blifva skadliga.
Huru vet man, till exempel, om icke den gången, då fadren fyllde punschglaset åt sin son och klingade med honom, denne son tog första steget på rumlarens bana?
Hvem vet om icke modren, när hon lärde barnen spela » svälta räf » om russin och mandel, väckte till lif den slumrande spelpassionens första frö?
Och hvem vet — eller rättare sagdt, hvem vet icke, att modren, då hon i sin lilla dotters närvaro utbredde sig om moder och klädsel, hos den lilla grundlade den fåfänga, hvars tillfredsställande kanske sedan störtade henne och hennes familj i olycka och vanheder.
Derföre måste vi mödrar vid hvarje steg, som våra barn taga, ständigt tänka på, att de gå mot framtiden och att det onda växer lika fort — ja, vanligan fortare än det goda.
Hafva vi detta i tankarna och nyttja vi så vid barnens uppfostran både kärlek och tuktan rätt och förståndigt, så ega vi åtminstone grundade förhoppningar om att våra barn icke skola blifva slafvar och slafvinnor under dåliga böjelser, icke skola behöfva böja sin nacke under lidelsernas träldomsok.
Resultatet I d u n s fjerde af pristäfling.
^Iranom den utsatta tiden ha 42 täflingsskrif- ter inkommit.
A f dessa ha 15 rört sig inom den första ämnesgruppen, omfattande uppsatser öfver qvinnans lif och verksamhet i eller utom hemmet, 15 inom den ändra grup- pen, » en berättelse, skizz eller novellett », samt 12 täflat öfver det tredje ämnet, » ett det bästa nyårspoem ».
Så som ' äfven vid den senaste pristäflingen var fallet, har den poetiska afdelningen qvali- tatift befunnits afgjordt underlägsen de båda andra — så underlägsen till och med att Ke- daktionen ej ansett sig med något fog inom denna afdelning kunna utdela det utsatta priset.
Det första priset, 25 kronor, har tilldömts fru M. Lundell, Upsala, för hennes uppsats: » Qvinnan som reformator ».
Det andra priset, 20 kronor, har förvärfvats af fröken Hilda Hintze, Kristianstad, för en berättelse från Rom benämd: » Hvem är den gamla damen? » Dessutom utdelas det å den poetiska afdel- ningen utsatta priset, 15 kr., som ett extra, tredje pris åt fr. Julia Klingström, Wallen- tuna, för hennes båda uppsatser, » Några all- varsord » och » I kras ».
Med hedersamt omnämnande och diplom utmärkas vidare följande skrifter: inom första gruppen — » Mamma, hvad skola vi leka? » af signaturen M.
N., » Några ord om barnens uppfostran » af K. samt » Små funderingar » af Iloi; inom den andra gruppen — » Valet af yrke » af Eb.
67. och » Un komplott » af Adrian.
DUN Idun, erhållas * &lt;t g r a t l s e x e m p l a r f ö r hela d e n tid, u n d e r hvilken a b o n n e - m e n t e t r ä c k e r.
Ä r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e än 6, t o r d e p r e n u m e r a - De två sistnämda signaturerna, hvilka ej bifo- gat fullständigt namn och adress, torde omgå- ende insända uppgift härå i och för heders- diplomens öfversändande.
De belönade uppsatserna komma att efter hand införas.
Början göres i dagens nummer med fru M. Lundelis » Qvinnan som refor- mator ».
Bedaklionen.
Qvinnan som reformator.
Af Fru M. Lundell.
Belönad med l:sta pris vid Iduns 4:de pristäfling.
etta låter ju förmätet nog.
— Hvad kan väl hon reformera, höra vi mången un- drande fråga, hon som i allmänhet helt brist- fälligt fyller den föga framstående plats i lifvet, hon förut har?
— Nå ja, just derför att platsen är dålig och förmågan om möjligt ännu sämre, behöfs här reformeras.
Det är icke lönt att längre med händerna i knät sitta och sucka efter bättre tider och vänta, att någon annan skall » göra ' t ».
» Den som hjelper sig sjelf, hjelper vår Herre », säger ett gammalt ordspråk.
Den sjuka skall väl också känna, hvar skon klämmer.
— Alltså mod och ihärdighet!
— Det gäller att för- bättra vår egen ställning.
Ett i sanning styft arbete; svårigheterna äro stora och många och arbetarne få.
Men så är lönen.
Ja, lönen — om det lyckas, den få vi se oss om efter.
Den blir ett arf åt våra efter- kommande.
Skall experimentet lyckas, gäller det näm- ligen att gå till grunden, att börja från bör- jan så vidt möjligt.
V i sjelfva äro då icke fullt lämpligt material; vi måste tänka på våra döttrar medan tid är.
Men hvad kunna då vi väl göra, som äro så okunniga, så fulla af brister?
Jo, åtskilligt.
V i skola göra bristerna till våra bundsforvandter, de skola visa vägen.
Det och det felas mig, men det skall och får icke felas min dotter.
Se der en ledtråd vid reformarbetet, som nästan bjuder sig sjelf.
Men vi måste öfva oss i sjelfkännedomens svåra konst.
Hvilka äro våra verkliga brister och hvilka de största?
— Och hvilka våra fortjenster?
Äfven dessa måste jag göra mig reda för och söka bibringa min dotter.
Att blott göra henne till ett komplement af mig sjelf är icke nog.
Första steget till förbättring af qvinnans ställning, ett steg som hon sjelf måste taga, är alltså, att mödrarna gifva sina döttrar den uppfostran, en bättre ställning, kräfver som en nödig förutsättning.
Det är derför icke fråga om någon idealuppfostran.
V i så väl som lifvet sjelft äro alldeles för litet ideala, för att detta skulle passa ihop.
Nej, en uppfostran, som gör våra döttrar skickliga att icke blott fylla vår plats, utan äfven så småningom höja sig till en bättre.
— Ja, det är frågan.
Kunde vi besvara den, vore gåtan löst.
V i för vår del skulle vilja föreslå, att man först toge i öfvervägande, hvad den unga flickan behöfver — och hvad hon bäst be- höfver för att taga sig fram i lifvet, innan vi börja proppa i henne likt och olikt.
Detta vore enkelt nog, om man kunde ställa hennes horoskop, om man visste hennes öden på för- hand; men hvem vet det?
Nå ja, det går j u icke att med vissliet af- göra antingen konsten att stoppa ett hål, eller kunskapen om gnostikens irrläror kommer att vara henne till största nyttan här i verl- den; men härvidlag, som så ofta annars, få vi nöja oss med att bygga på antaganden, och jag hör tydligt de flesta och bästa rösterna höja sig för botandet af hålet i kläderna, innan luckan i det kyrkohistoriska vetandet fylles.
Med litet eftertanke kan man så bilda sig en hjelplig norm för en vanlig flickas upp- fostran.
Hon är först och främst menniska och skall såsom sådan bibringas en del s. k. allmän- bildning.
En del minnessaker skall gifvas henne, medan det mottagliga barnasinnet ännu är i behåll.
Allt naturligtvis samtidigt med att hennes förstånd och anlag utvecklas och öfvas.
Hvad som för en flicka dernäst är af största vigten, är att lära sig sköta hus och hem.
— Alla bli icke gifta.
Nej visserligen.
Men det torde vara ytterst få, som icke nå- gon tid af sitt lif — de flesta kanske större delen — komme att göra gagn af den kun- skapen, om de ägde den.
Om icke förr, så brukar den åldriga söka sig en egen vrå, hon kan kalla sitt hem.
A f hvilken vigt den vore för den gifta qvinnan, förstås ju af sig sjelft.
Hennes uppfostran, som för det kom- mande slägtets skull är vigtigast, är för när- varande sämst tillgodosedd, eller rättare icke tillgodosedd als.
Alla uppfostras till guver- nanter, d. v. s. laddas med så- mycket sak- kunskap, pianoklink och andra konster som möjligt — utom konsten att sedan på lämp- ligt sätt öfverflytta all denna visdom på det yngre slägtet.
A l l kunskap är bra; i synnerhet när den meddelas på ett njutbart sätt.
Det fins väl knapt något, som är så obetydligt eller så onyttigt, att det icke i sin mon bidrager att gifva lifvet ett rikare innehåll.
Men här om någonsin gäller det, att det bättre är fiende till det goda.
— Om jag behöfver ett, hjel- per icke ens den största rikedom af ett annat.
När den unga frun skall koka kaffe, eller om hon endast skall mäta till bönorna, är hon icke hjelpt, om hon än har den franska syntaxen på sina fem fingrar.
Skall hon köpa handdukar och icke kan skilja linne från bomull, skräp från det som duger, ja — så hjelper henne hvarken algebra eller statskunskap.
När den^ rätta lärotiden är förbi, måste den nya husmodren börja lära för lifvet.
Sjelf måste hon vara både lärare och lärjunge.
Hennes hog är förut riktad på annan sorts sysselsättning; det nya förefaller henne själ- löst och ointressant och tar dertill hela hen- nes tid i anspråk, oöfvad som hon är.
Hon, som förr skulle hänga näsan öfver boken både nätter och dar, blir snart nästan oförmögen till tankearbete.
Hon törs icke fördjupa sig i andra funderingar, än dem som röra maten och kläderna, kläderna och maten, ty då kunde det hela lätt gå på tok.
Att den som måste lefva under så ogynsamma förut- sättningar — en hel del andra att förtiga — icke kan utveckla sig fritt, icke kan bli en hel menniska, bör icke synas underligt.
Hon måste nästan helt gå upp i det dagliga » sli- tet » och upphör så småningom att lefva som individ, måste till slut vänja sig af med att hafva några egna önskningar och tycken, n. b. så vida hon icke just hör till det fåtal lyckliga, hvars hog och anlag uteslutande äro riktade på dylika praktiska hvardagsgöromål.
t l u) s k e å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
— B i d r a g frän alla o m r å d e n f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r Det tycks vara förklarligt nog, att den gifta qvinnans väg icke betecknas af » upptäckter » och » företagsamhet ».
Hon borde j u visser- ligen ha de flesta väckelserna, de största an- ledningarna till verksamhet, men trycket af dessa sig ständigt pånyttfödande hvardags- göromål, som i sig sjelfva äro så otacksamma att fullgöra, blir för den, som ej är rustad att bära det, rent af till en odräglig börda, som lätt kräfver hvarje initiativ, och förlamar den smula spänstighet, en förvänd uppfostran möjligen lemnat qvar.
Den » lösen » Guido och många med henne lägga i qvinnans mun: » Inga initiativ, inga beräkningar, bara lunka fram på utstakade vägar med så litet hufvud- bry som möjligt » (se Idun n:r 6, 1888) torde vara en lösen, som blifvit henne påtvingad af omständigheternas makt och icke en sjelf- vald sådan — således ingens lösen i egentlig mening.
Det sjuka i saken borde kunna, om icke hjelpas, åtminstone betydligt förbättras, om den unga flickan finge en grundlig under- visning i åtminstone det vigtigaste af hvad som hörer till ett hems skötande.
Men i dessa stycken spela öfning och vana en stor rol.
En flyktig kurs kort före bröllopet, som nu är vanlig — eller ingenting als i den vägen — är således långt ifrån tillfyllest- görande.
Undervisningen bör börja redan i barnaåren (t. ex. vid 10, 12 års ålder) och sedan gå jemnsides med den högre bokliga utbildningen, som naturligen då måste maka åt sig; dels gifvas med större urskiljning, dels komma efteråt — om tid och lägenhet det tillåta.
Detta icke på det att fruntimmerna skola hålla till i köket, vid sömmen etc. mer än en samvetsgrann husmoder redan nu gör.
Nej, tvärt om — för att de skola bli satta i stånd att med minsta möjliga uppoffring af tid och krafter på ett tillfredsställande sätt uppfylla sina plikter i den vägen.
Endast på så sätt är det tänkbart att husmodern skall få någon frihet att lefva ett eget lif, att utveckla sig sjelf och således också blifva bättre i stånd att fylla sin plats som maka och moder.
Som moder j a; — men här ha vi åter en be- tänklig lucka i vår uppfostran.
— Månne icke hvarje qvinna skulle hafva mera gagn af litet undervisning i helsolära, barnauppfostran och sjukvård, än t. ex. af all den fingergymna- stik, hon tager på pianot?
Man skrattar och tycker den unga modern bär sig näpet åt, när hon ovan och okunnig icke ens kan taga i sitt barn, utan att bära sig fumligt åt.
Det skulle vittna mera om förstånd och hjerta att gråta öfver att en så hjelplös varelse helt oförskyldt råkat i så ovär- diga händer.
» A r det ej förvånande att, fastän på barnens behandling deras lif eller död, deras sedliga välfärd eller fall beror, likväl icke ett tecken till undervisning med- delas om barnauppfostran åt dem, hvilka förr eller senare måhända blifva föräldrar?
Ä r det ej vidunderligt, att ett nytt slägtes öde skall lemnas åt den tanklösa vanans, nyckens eller inbillningens slump i förening med okun- niga sköterskors förslager och mormödrars fördomsfulla råd? » säger Spencer.
Och vi- dare: » Att föräldrar börja sitt svåra åliggande att uppfostra barn utan att någonsin hafva egnat en tanke åt de fysiska, moraliska eller intellektuela grundsatser härför, hvilka borde tjena dem till till ledning — detta uppväcker hvarken förvåning öfver dem, som så göra, eller medlidande med dem, som blifva offren. » — Nej, tyvärr komma ännu tusende sinom tusende att gå under, innan man lär sig inse i I r~ \ Lv I 1 U IVI IN användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid nog.
a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t l o n från r e d a k t i o n e n s s i d a p å r ä k n a s att någon kunskap om lagarna för lifvet — såväl det kroppsliga som det andliga — är af nöden för att kunna fostra ett lyckligare slägte.
Men ännu äro vi icke färdiga med vår flickas uppfostran.
Hon har fått i sig de första grunderna af de vanliga skolämnena.
Hon har sedan vid sidan af fortsatta studier vunnit utbildning i det husmoderliga köket.
— Hit räkna vi äf- ven enkel bokföring samt vana att handtera penningar med förstånd.
— Valet af de äm- nen, hon läst, har varit beroende af den rela- tiva nytta och behållning, man kunnat vänta sig af det ena eller andra.
Så har fysik och kemi fått en mera betydande plats än nu.
Dessutom har undervisningen bytt väsen och form i åtskilligt.
Historien t. ex. ger mera intryck af en kulturens historia än ett schema af namn och årtal.
Språkundervisningen, be- tydligt reformerad, bedrifves med ifver i ett af de tre främmande språken, så att detta verkligeu hjelpligt läres, och i de två öfriga meddelas endast de allra första grunderna, på det att den svåra början skall vara gjord, om någon sedermera vill skaffa sig färdighet äfven i något af dessa.
Barnavården och sjukvården kan lämpligt anstå till efter skol- tiden.
Men ännu felar en vigtig sak.
— • Det är icke nog att helsoläran blott meddelas teore- tiskt, den måste äfven praktiskt tillämpas.
God gymnastik, bad och mycket vistande i friska luften äro nödvändiga förutsättningar, om allt det andra skall bli till någon väl- signelse.
Flickskolekomitéen har i sitt utlå- tande ett yttrande rörande denna sak, som icke kan annat än väcka sorg och häpnad.
Det » måste anses konstateradt », heter det der på den 230:de sidan, » att den vida öfvervä- gande delen af landets qvinliga skolungdom utgöres af sjuklingar. » — Hvad kan väl kraftigare tala för hygieniska reformer än detta ödesdigra faktum?
med litet ansträngning kunde orka med.
Har en god idé fått lif, gäller det att strida för den och framför allt icke göra den till en modesak.
Det kunde lätt bli dess död.
Lär ungdomen att betrakta » modet » med nyktra ögon, och den skall aldrig mera fullständigt underkasta sig dess tyranni.
Men äfven tiden för uppfostran har ett slut.
Den unga flickan är sådan vi fostrat henne.
Ännu skulle vi dock vilja gifva henne ett välment råd.
Hon får icke nu sätta sig hemma i ro och hvila på sina lagrar.
Hur illa de mödrar göra, som af » ömhet » icke vilja skicka bort sina döttrar, förstå de lyck- ligtvis eller rättare olyckligtvis ej.
De kunna icke räkna ut, att när de sjelfva ej mera finnas till, barnen icke längre kunna hålla dem i förklädsbandet.
Dessa stå då kanske ensamma i verlden, oförmögna att reda sig sjelfva.
Nej, fattig så väl som rik skall efter slutad lärotid ut i verlden för att lära tänka och handla för sig sjelf, rikta sin erfarenhet och pröfva sina krafter.
Frihet och ansvar äro två vigtiga vilkor för en sund utveckling.
En afton i qvinn oklubb en.
llpfl ör oss, stockholmare, iir omnämda qvinno- ÜJH) klubb icke längre » nlgon nyhet för da- gen ».
Den utgör helt enkelt en lyckligt rea- liserad idé — en af de få, som vår energiska tid lyckats genonidrifva till allmän belåtenhet.
Vid första uppropet i tidningarne, som afsfig att åstadkomma en teckning i och för bildan- det af en qvinlig sällskapskrets, hvars mål skulle blifva att skaffa sig egen, dagligen till- gänglig lokal, hålla läsrum och till och med spisning för sina medlemmar, anordna samman- träden och diskussioner, ni.
m., bl ef man litet tvehågsen.
Visserligen nödgades man erkänna nyttan och behofvet af en dylik klubb, men En och annan ansträngning i den riktnin- — och här trängde sig det gamla tvistefröet gen göres j u visserligen emellanåt.
Frågan fram igen.
om drägtreformen t. ex. var j u till och med Familjen!
Skulle icke månne familjen och nästan på väg att bli modern.
Man läste familjelifvet få en svår konkurrent i denna och studerade om chemiletter och chemilooner, s. k. qvinnoklubb?
Helt säkert.
Och man men • — vanans makt är stor.
Detta var nå- föredrog att hålla sig neutral i frågan.
got så främmande, att man ej kom sig för.
Dock, de funnos, hvilka genom olika lef- Dock hvarför icke söka draga ut konseqven- nadsförhållanden och samhällsställning snart nog serna af de budord, » Reformdrägten » bjuder lä de sig uppskatta den nya idén.
Icke alla på, och åtminstone i någon mån söka tillämpa hade lyckan att ega egen familj, der de kunde dem .. tillbrioga sina fristunder, utbyta tankar och hemta friskare lifsmod.
Och dessutom, hvad Der står: I.
» Lemna lifsorganen utrymme till obe- man icke sjelf behöfde, kunde ju andra draga nytta af, hufvudsaken vore att bidraga till en hindrad verksamhet.
praktisk frågas utredande.
Bär upp kläderna med axlarna.
I I I.
Förminska klädernas tyngd så mycket Och nu står man vid målet.
som möjligt.
Hvilka svårigheter, som mött, hvilka miss- I V.
Bibehåll en jemn kroppstemperatur. » räkningar, som uppkommit på grund af den Snörlifven och alla lif med ben, planschetter ekonomiska frågans ofta ofantligt svåra lösning, eller dylikt otyg få således afsked, och ett om allt detta tala de nitiska förkämparne allt- temligen högt foderlif kommer i stället, för- för sällan.
De hafva tagit sin uppgift på all- sedt med två rader knappar.
Den ena kring var och derför hafva de också trotsat mot- midjan att knäppa de båda lätta underkjort- gångarne.
Resultatet bär ett hedrande vittnes- larnes mycket vida besparingslinningar på, börd om den uthållighet och den sega energi, och den andra något längre ned för kalsong- som i allmänhet karakterisera våra qvinnor.
linningens räkning.
Kalsongerna göras hela, Derför var det också en öfver all förväntan tal- rynkas och knäppas med vida linningar vid rikt besökt julfest, som i lördags afton firades i klub- knät.
Strumporna knäppas fast vid lifvet bens lokal, Hamngatan 18.
Man hade för aftonen med elastiska band.
Kängorna få ej i någon beslutat utvidga våningen genom att begagna en an- gränsande sal och några smårum till musik- och riktning vara mindre än foten.
Linnena göras konversationsrum, under det supén sedermera skulle nära ett qvarter högre i halsen än den tradi- anordnas i den vanliga lokalen.
En smakfullt prydd julgran, hvars tända ljus af- tionella fasonen och ärmarne halfalnslånga i st. f. lika med noll.
Äfven klädningen får speglades i den stora väggtrymån och kastade ett dubbelt ljusskimmer öfver de glitterbeströdda gre- ej bryta mot ofvanstående bud.
Se der en narne; ett smakfullt draperi af nordiskt konstväfda reformdrägt, som äfven den mest konservativa förhängen anordnadt på långväggen; längst uppe r 4
Manuskript, s o m ej fogas.
antages Inga till Införande, ofrankerade återsändes, försändelser så vida p o r t o bl- lösas.
ena hörnet ett uppslaget piano, melodiska ackorder och en silfverklar härrlig stämma, som sjöng om hur - » Björken berättar hvad som kan hända i mån- skenet * — af allt detta möttes de något försenade gä- ster, hvilka samtidigt med mig inträdde i den redan till trängsel fyllda salen.
Och på Sylvias älskliga visa följde ännu ett par, och sångens genius, representerad af fru Dina Ed- ling lemnade plats för » Porträtterna » af Anna Ma- ria Lenngren.
Det omtalade draperiet föll, och de sju trogna afbilderna af den giktbrutna grefvinnan och hennes förfäder, obarmhertigt, men lyckligt kar- rikerade af en af klubbens medlemmar, blefvo syn- liga.
Och der nedanför sutto lifslefvande både den » grefliga enkan » och dennas kammarsnärta samt illu- strerade och utförde på ett synnerligen skämtsamt sätt den ifrågavarande satiren.
Efter en stunds konversation på egen hand be- redde man sig ånyo på att få höra något, hvarpå Fröken J. Zetterberg på ett anslående sätt föredrog » Psyche » af Viktor Bydberg och » Elfvaäringen » af C.
af Wirsén.
Och härmed var man fullt inne i stämningen.
Kl. började närma sig half 10, supén var serverad, och sällskapet begaf sig tillbaka in i våningen.
Här möttes man emellertid af en högst skratt- lockande anblick.
Icke just ovan vid nödvändighe- ten af små förhoppningar, hade aftonens styrelse icke på förhand vågat garantera något alltför stort antal bordsgäster, hvarför värdinnan (Klubben har öfver- lemnat serveringen åt den nära klubblokalen be- lägna restauranten » Concordia ») fann sig litet öfver- rumplad.
Antalet qvarstadnande gä~ter närmade sig nemligen omkring ett hundratal och utgjorde således nästan dubbelt emot hvad man var van att antaga troligt.
Den löjeväckande förvirring, som häraf upp- stod, kan också med skäl nämnas såsom aftonens » glansnummer ».
Man såg snålt på sina » bättre lot- tade grannar », man delade med sig af skämt och skrattlust, och man lyckönskade » Qvinnoklubben », som gått så hastigt framåt i sin utveckling.
Vär- dinnans bryderi, — hvarur hon dock redde sig med heder — • väckte mången af de närvarandes tankar på tillfällen, då en och annan af oss sjelf befunnit sig i » samma svåra dilemma », och då Kajsa Vargs » man tager om man så hafva kan » ingalunda verkat tröstande.
Historier och anekdoter, lustiga infall, » oärlig konkurrens » m. m. dylikt, gjorde sig gällande; och när sedermera efter reträtten till stora salen ordföranden, Kröken Hübner, höjde sitt glas för Qvinnoklubbens bestånd, blef jublet fulltonigt.
Denna rikt besökta julfest hade stärkt förhoppningarne.
Några tal höllos för styrelsen.
En af medlem- marne, fru Westermark, berättade en lustig sägen från norska gränsen, hvarefter en vals spelades upp, och man svängde om litet i all enkelhet.
Hela julfesten hade en prägel af familjär hem- trefnad, som man högst sällan finner, då man någon gång söker roa sig utom sin egen trängre familjekrets.
A f åraredogörelsen framgår, att de ordinarie allmänna sammanträdena under årets lopp ut- gjort 2 9: 1 årsmöte, I julfest, 12 föredrag eller uppläsningar o c h 15 diskussioner.
Före- drag hafva hållits af frk E.
K e y, frk H.
Strandberg, fru Flodin o c h frk W h i t l o c k m.
Frk Zetterberg har flere gånger framsagt poem o c h fru Westermark berättat landsmålshistorier.
Diskussionsämnena hafva varit följande: » Kan något göras för att reformera sällskapslifvet? » » Yrkesskicklighet bland qvinnor » (2 ggr).
» Hvad vi behöfva », en uppsats af E.
Key (2 ggr).
» Ett samlif » af Jonas Lie.
» Ager en författare rätt att i sina arbeten skildra personer från sin umgängeskrets? » » Ar kunskap liktydig med bildning? » » Fredrika Bremer Förbundets sjukkassa. » » Den realistiska li- teraturens inflytande på familjelifvet. » » Filantropi * (2 ggr).
» Ä r det till gagn eller skada, att den gifta qvinnan arbetar utom hemmet? » » Sjelfständighet och effektsökeri? » » Samuppfostran. » Diskussionerna hafva inledts af fruarne Palme, Sachs, Brauting, H e y m a n, Frölander, fröknarne W h i t l o c k, Hübner, A d e l b o r g, Grundahl, A l m é n och Lewysohn.
U n d e r det nu ingångna året anordnas 2 ggr.