Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då de motiver, som för afstyrkandet äro begagnade, ega lika mycken tillämplighet, ehvad motionen eller reservationen tages i betraktande, helst bägge hafva det gemensamma syltet att, i strid mot Utskotts-majorilelens mening, frångå det beslående, har jag trott det vara mindre tjenlig! alt fördela Utskottets slutliga framställning i 2 punkter, och lördenskull ansett både enklast och Ibrmenligast att Betänkandet, efter motiveringens afslutande, borde inskränkas till följande lydelse: 1 sådant sakens skick finner Utskottet sig icke heller nu ega skäl alt tillstyrka någon rubbning af den skedda tolagsregleringen; hemställande alltså Utskottet jemväl, att det af Riksdags-fullmägtigen Nils Larsson i reservationen väckta nya förslag måtte af Rikets Ständer lemnäs utan åtgärd.
Häruti hafva instämt Grefve Lagerbjelke, G., Friherre Silfverschjöld, C. 0., Herr von Strokirch, Fr., Herr Lagerhjelm, Prostarne Lindberg och Söderberg, samt Herrar Grape och Cramer. 2:o af Prosten Sondén: “Utskottets sätt att behandla den återremitterade frågan — ett sätt, som lyckligtvis lärer finna få motstycken i vår riksdagshistoria,— kan jag ej gilla.
Det synes mig innebära ett uppenbart åsidosättande af dess genom Riksdags-Ordningens 30 §, 3 mom. ålagda pligt, att efter erhållen del af Riks-Ståndens anmärkningar “ytterligare granska och jemka-1 sitt förut afgiIna förslag.
Att, med frånträdande af sin förra mening, jemka den derpå grundade hemställan, har man hittills ansett åligga ett Utskott då anmärkningar af likartadt syfte från tre
Stånd genom återremiss ingått.
I närvarande fall åter har lievillnings—Utskottet försummat till och med att redovisa för de inom de Irenne Stånden gjorda anmärkningar, som äterremisserna föranlcdt, ochj stadnat vid det oformliga resultat, att dels förnya sin förra hemställan, men, med skäl Gillande om framgång häri, ytterligare tillägga, att en Beeillnings-Utskottets Utlåtande .Y.-o 19. del af livad det nyss i sin helhet afstyrkt icke heller må tiil någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
I sin motion hade nemligen Nils Larsson anmärkt liera missförhållanden vid den nya tolagsregleringen och föreslagit en utväg att afhjelpa dem alla; i sin reservation åtnöjde han sig att påpeka ett al de omnämnda missförhållandena och föreslå en utväg till dess afhjelpande.
I denna sednare mening öfverensstämde, såsom de förda diskussions-protokollerna utvisa, så väl de talare inom Preste-Ståndet, hvilka yrkade återremiss, som hela Bonde-Ståndet.
Man anmärkte nemligen inom förstbemälda
Stånd hufvudsakligen att under de år, hvilkas tull och tolagsuppbörd för regleringen lades till grund, hade tullen till Statsverket ingått med 9,527,700 R:dr R:mt, tolagen till städerna med 815,730, hvarjemte afgiflen till Handels- och Sjöfartsfonden, som under dessa år särskildt utgått med 10 procent af tullbeloppet, blifvit vid regleringen bestämdt till en viss summa 750,000 R:dr, och att således en totalsumma af nämnde trenne summors sammanräknade belopp, 11,093,430 R:dr, borde inflyta på det att Staten, städerna samt Handels- och Sjöfartsfonden skulle få hvar sitt.
Genom förbiseende hade deremot regleringen bibehållit städernas tolag oförminskad för en total uppbörd af 9,527,700 R:dr och beviljat fem procents förhöjning af hvad samma totaluppbörd öfverstiger detta belopp, hvarigenom åt stapelstäderna blifvit gifven en aldrig afsedd skänk på Statens bekostnad.
Häruti yrkades den rättelse, att de för tolagsberäkningen normalt beräknade och i toiagstarifen uppställda tulluppbörds-beloppen mätte hvar för sig höjas med motsvarig andel af de vid regleringens genomförande normalt bestämda tilläggsafgifterna, så att t. ex. i Calmar, der normaltullen utgjorde 270,500 R:dr normallolagen , 8,700 „ efter tullen beräknad andel af afgiften till Handels- och Sjöfartsfonden 21,300 „ borde summan häraf 300,500 R:dr intlyta, för alt Calmar skulle åtnjuta den bestämda tolagen oförändrad, och der utöfver fern procent endast af det öfverskott, hvarmed en blifvande tulluppbörd kan komma att öfverstiga nämnda summa.
Inom Borgare-Ståndet kände tvänne talare att vid tolagsregleringen en missräkning skett, nemligen den ofvan anmärkta, hvilket af den ena talaren till och med genom samma exempel förtydligades, hvarjemte han anmärkte att den minskning en stads tolag vid minskad trafik borde vidkännas äfven vore felaktigt beräknad till allt för hög procent.
En talare yrkade återremiss af “grannlagenhetsskäl" på det ej Ståndet skulle synas besluta i egen sak.
Då dessa trenne ledamöters vttrande föranledde Ståndets återremiss, så är klart att detta Stånds mening, sådan den då uttalades, står i närmaste öfverensstämmelse med Preste- och Ronde-Stån dens, Berillnings-Utskotlels VHatande N:o 19. 9 dens, ehuru det nog är möjiigt och troligt att vid förnyad ompröfning af samma sak det Vällolliga Ståndets grannlagenhet ger vika för ännu ömmare känslor.
Emellertid synes mig att Utskottet bort, till följe af den anmärkning, som inom tre Ständ likstämmigt blifvit yttrad, med frånträdande af sin mening, tillstyrka Rikets Ständer att vid tolags-regleringen för sin del önska den rättelse Nils Larsson sednast föreslagit.
I stället har det gjort ännu ett försök att ställa den enkla sanningen af den gjorda anmärkningen i skuggan.
Väl erkänner man nu den “omständigheten“ att, “ehuru de (orra särskilda afgifterna, efter regleringens införande, kumrrte alt inberäkna s i tult satserna, nörmal-tullbeloppen i larifen doek blifvit bestämda utan tillägg af dessa afgift er, “ men vill ej medgifva att ett förbiseende dervid egt rum, utan svarar att Rikets sist församlade Ständer före frågans afgörande tagit de nu anmärkta omständigheterna i öfvervägande.
Derom lära dock Rikets nu församlade Ständer vara åtminstone lika behöriga att döma som Höglofliga Bevillningsutskottet.
Ilade saken då varit klart utredd, så hade man äfven nu haft klarare ord att anföra, än det anlörda stället af Betänkandet N:o 16, hvaraf endast en punkt på 7 rader hörer hit, utan att synnerligen mycket bevisa.
Utskottet anser, att Nils Larssons beräkningar grunda sig på den förutsättningen, att vid sistlidne riksdag ingen annan förändring i tulltaxan gjordes, än att afgiften till Handels- och Sjöfartsfonden samt tolagen tillädes då gällande tullsatser, och att trafiken förblef oförändrad.
När man så återger en opponents skäl, så är det mer än tydligt att man icke bevärdigat dem med den uppmärksamhet som erfordras, lör alt fatta, hvarom han egentligen talar.
Ty uppsåtlig! har väl icke Utskottet velat bortblanda sanningen, genom att införa tulltaxans stipulationcr och trafikens gång i ett antagande, hvartill beräknaren blott för klarhets vinnande funnit sig föranlåten.
Om jag säger: “Under normalåren 1853 —1855 var till exempel i Carlshamn Statens tulluppbörd 114,300 R:dr.
Stadens tolag 6,900 „ Handels- och Sjöfartsfondens särskilda inkomst 9,000 ,, Summa 130,20() R:dr.
Låt oss nu antaga att trafik och tullsatser blifva sig lika, så böra i Carlshamn 130,200 R:dr inflyta på det att staden må erhålla 6,900 R:dr, likasom Staten 114,300 R:dr samt Handels- och Sjöfartsfonden 9,000 R:dr“ — så är det oväntadt, att man vill bestrida detta på den grund, att tullen sedermera blifvit nedsatt eller trafiken förändrad.
Om dessa tvänne möjligheter kunde hvarken den ene eller andre vid 1857 års riksdag vara okunnig, men deremot kände väl ganska få eller kunde fatta Bevillnings-Utskottets sätt att skydda Statens inkomster mot städernas ingrepp då och nu.
Prot. 1859 år 1860 5 Sami. 1 Afd. 9 Haft. 2 10 Bevillnings-Utskottels Utlåtande A: o 19.
Rädfrågar man verkligen de handlingar, som angå tolag s-regleringen, ty om dem är väl nu närmast fråga, så finner man att 1856 års Iiommitterade i sitt underdåniga betänkande, sidan 11, lörordat: “att städerna mätte för framtiden “undfå en ersättning för den inkomst, de hvar för sig af tolagen hittills “uppburit, och att städerna tillika böra tillförsäkras att, i mån aj rörelsens ut“veckling, komma i åtnjutande af någon viss, för alla enligt samma grund fastställd “tillökning i den sålunda för tolags-inkomsterna utgående ersättning.“
Kommitterade skulle med “rörelsens utveckling11 menat, bland annat, den åtgärden, att låta tullkamrarne uppbära både tull- och tilläggs-afgifter, och således velat tillegna städerna utöfver deras förra tolagsinkomst fem procent af dessa tillläggs—afgiftor, kan man åtminstone af detta tillstyrkande icke ana.
I det vid Kongl. Majis Proposition N:o 51 till sistlidne riksdag vidfogade Stats-råds-protokoll yttrar Föredraganden, sidan 19: “Frågan om — — —• — “bestämmandet af tolags-ersättningen sönderfaller i tvänne:
Den ena afser godtgö“relse för hvad hvarje stad hittills i tolag åtnjutit, den andra åter godtgörelse “för hvad städerna derutöfver kunde framdeles erhålla.
I förra fallet synas både “rättvisa och billighet kräfva, att den verkliga inkomsten — till sitt fulla belopp “ersättes,“ en åsigt, hvilken den lidens Becillnings—Utskott säger sig fullkomligt dela (Betänkandet N:q 10, sidan 8J.
Föredraganden yttrar vidare till Stats— råds-protokollet, sidan 20: “Då, enligt mitt här till sina hufvudgrunder underdå “nigst anförda förslag, fråga icke skäligen bör kunna uppslå att bevilja någon “stad högre tolags-ersättning, än som motsvarar hvad staden hittills verkligen åt“njutit, jemte en tillökning al 5 procent å stadens utöfver föregående årens “medelbelopp stigande tulluppbörd,“ m. m.
Här uttalas ju klart och tydligt, att .endast en stigande tulluppbörd skulle berättiga städerna till en tillökning i hvad de förut såsom tolag verkligen åtnjutit.
Men alt förmoda, att Sveriges Finans-minister skulle såsom en stigande tulluppbörd anse förändringen af namnen tolag och handels- och sjöfarts—afgift till namnet tull, vore väl den grofsta förolämpning mot hans insigt och nit om Statens bästa.
Rikets då och nu församlade
Ständer hafva således omöjligt kunnat finna något annat syfte med tolags-regleringen än det af Herr Finans-ministern tydligt uttalade, att städerna skulle erhålla l:o hvad de hittills åtnjutit, nemligen så länge Statens tulluppbörd icke öfverstege medeiuppbörden under åren 1853—1855, och 2:o fem procent af hvad derutöfver såsom tull kan komma att inflyta.
Om någon minskning af tulluppbörden under de tre sistnämnda årens medelbelopp är i ofvannämnda handlingar icke fråga, förmodligen emedan tullinkomsterna år från år stigit.
Tulltaxans samtidiga förändring omnämnes alldeles icke såsom ett skäl att i proportion mot tulluppbörden höja tolagens belopp, en förhöjning, som man icke ifrågasatte.
Detta skäl är nu uppfunnet för att åstadkomma en beräkning, åsyltande alt visa, att Staten icke lidit någon förlust till städernas förmån, oaktadt Beviltnings-Utskottets Utlåt amie N:o 19.
11 det betydliga misstaget att såsom tull anse tull- och til läggs-a fgifter lillsammantagna, och derefter bestämma tolagen.
Denna af Utskottet nu uppställda beräkning, hvarigenom man vill vända uppmärksamheten (rån hvad städerna verkligen hittills såsom tolag åtnjutit — det enda de begärt och man velat bevilja dem att få ersatt — lill hvad de efter 1858 års tulltaxa skulle under åren 1853—1855 hafva i medeltal uppburit i procent af tullen, är likväl behäftad med ett grundfel, nemligen att den såsom tullnedsättning upptager hela tullminskningen 824,576 R:dr.
Tullminskning uppkommer likväl af två orsaker: tullnedsättning och beviljad tullfrihet.
Den förra ökar tolagens procentiska förhållande till tullen, då tullen minskas men tolagen qvarstår oförändrad; men tullfriheten, som tillika medför frihet för tolag, minskar tvärtom nyssnämnda förhållande.
Sedan 1855 hafva åtskilliga artiklar blifvit tull— och lolagsfria, hvaribland stångjern, talg, våtsaltade hudar; hvilka tillsammans inbragt i tolag 93,156 R:dr.
När man nu efter 1858 års tulltaxa vill beräkna en minskning af 824,576
R:dr i det under åren 1853—55 influtna tullbeloppet, så borde man ock räkna en motsvarande minskning af vida mer än 93,156
R:dr i tolagens belopp, som då skulle nedsättas från 815,730 lill mindre än 722,000 R:dr.
Så faller den beräknade 91/* procenten och med denna procent hela räkningen.-—Utskottet hade i sanning gjort bättre om det, i stället för att med dylika beräkningar förvilla sig sjelf och dem det borde upplysa, försökt att vederlägga eller visa något misstag i den jemförelse Nils Larsson i sin motion framlagt mellan städernas verkliga tolagsinkomst under år 1857 och den inkomst de under samma år skulle hafva erhållit, om den nya regleringen då varit gällande.
Han påstår att, då, t. ex. Stockholm, under besagde år verkligen uppburit 285,543 R:dr Runt i tolag, skulle det, enligt den nya regleringen, för en tulluppbörd af 3,575,008
R:dr erhållit 351,825 R:dr.
Om denna beräkning säger Utskottet icke ett ord, förmodligen emedan hvar och en kan kontrollera om den är riktig eller ej.
Anmärkningsvärd! är Utskottets försök att genom sin beräkning uti de 9,527,700 R:dr, hvilka utgjorde Statens tulluppbörd under normalåren, inpraktisera tolags-ersättningen, 815,730 R:dr.
Ett sådant försök, sedan man medgifvit att normal-tullbeloppen blifvit i tarifen beräknade utan tillägg af tolag och afgiften till Handels- och Sjöfartsfonden, visar mer än tillräckligt huru vådligt man anser detta medgifvande för den sak man förfäktar.
Rån man icke, oaktadt allt bemödande, återtaga det helt och hållet, så vill man likväl, så godt sig göra låter, återtaga det till hälften.
Utskottet åberopar först och sist att nu framställda anmärkning redan vid sistlidne riksdag varit under Ständernas ompröfning.
Deremot nödgas jag först och sist erinra, alt den då, inblandad bland många andra mer och mindre vigtiga och behandlad under i i fl i ga debatter om regleringen i sin helhet och alla dess detaljer, omfattades med långt mindre uppmärksamhet än den försenade.
I Rikets 12 Bevillnings-Utskottels Utlåtande N.o 19.
Ständers af Konungen gillade beslut om denna reglering, anvisas äfven ett sätt, hvarpå den kan ändras.
Till följe häraf vågar jag tillstyrka, att Rikets Ständer, med anledning af den väckta Irågan, måga för sin del besluta, att, med bibehållande för öfrigt af alla de grunder, hvarpå tolags-regleringen vid 1856—58 årens riksdag uppgjordes, den då fastställda larifen i så måtto förändras, att de der uppställda tulluppbörds-beloppen må, hvar för sig, höjas med 7 procent, utgörande hvad som till Handels- och Sjöfartsfonden skall utgå, jemte det i larilen lör hvarje stad utförda tolagsbelopp, på sätt hilagda Tabell N:o 1 närmare utvisar, samt den minskning, som hvarje stads tolag vid minskad trafik är underkastad, må bestämmas i procent efter nämnda förhöjda uppbörds-summa, och således hela tarifen få det utseende, som bilagda Tabell N:o 2, behörigen granskad och godkänd, utvisar.
Uti denna reservation hafva Riksdags-fullmägtige Nils Larsson från Jemtlands län, Olof Larsson Irån Örebro län, A. J. Sandstedt från Jönköpings län, J.
Holm från Stockholms län, Nils Olsson från Malmöhus län, Carl Ifvarsson från Hallands län och Eric Falck från Skaraborgs län instämt.
Borgmästaren Ödmansson har anmält, att han icke deltagit i Utskottets ofvanstående beslut.
STOCKHOLM, tryckt hos g. k. ljunggren, 1860. Tal>.
Afgifter verkligen influtna åren 1853— 1855 i medeltal årligen.
Tulluppbörd.
Afgift till Handels- och Sjöfarls-fonden, jemkad och nedsatt efter Tolag.
Summa. 1857 års be- slut.
Calmar 270.500 21,300 8,700 300.500 Carlshamn 114,300 9,000 6,900 130,200 Carlskrona 77,100 6,100 12,700 95,900 Christianstad 50,900 4,000 2,900 57,800 Gelle 119,900 9,400 13,000 ■ 142,300 Göteborg 3,570,700 281,000 303,600 4,155.300 Halmstad 78,500 6,200 5,400 90,100 Haparanda 79,200 6,200 3,700 89,100 Helsingborg 143,700 11,300 • 8,500 163,500 Hernösand 26,700 2,100 3,300 32,100 Hudiksvall 15,500 1,200 900 17.600 Kongelf 200 ;—— • :— 2000 Landskrona 342,600 27,000 • 15,600 •385.200 Luleå 13,400 1,100 ■ -400 ■ 14,900 Malmö 385,200 30,300 14,000 • 429,500 Marstrand . . . . 2,800 •200 • '600 3.600 Norrköping.
. . . . 467,100 36.800 44,600 • 548,500 Nyköping 4,300 300 1,700 • 6,300 Piteå 26,000 2-, 000 1,700 29,700 Stockholm 3,244.500 255,400 335,300 3,835,200 Strömstad 12,400 1,000 1,000 14,400 Sundsvall 38.100 3,000 • 3,500 44,600 Söderhamn 10,900 •900 1,700 13,500 Söderköping 28,200 2.200 2,600 33,000 Uddevalla 43,200 3,400 1,800 48,400 Umeå 59,600 4,700 2:500 66,800 Warberg 38,900 3.100 5;500 47,500 Westervik . . . . . . 54,200 4,300 3,000 61.500 Wisby 48,200 " 3,800 2-, 900 54,900 Ystad 160,900 12,700 7,700 181,300 Summa 9,527,700 750,000 | 815,700 | 11,093,400 *) Summan för Kongelf skulle blifva 230 R:dr; men då, enligt de stadgade grunderna, endast jemna hundradetal skola beräknas, kunna de 30 R:drna ej här, mer än annorstädes, tagas i beräkning.
Hör till B erilin.-Vtsk. Ull., 1859—60, N;o 19.
Städernas Tolag bör utgå:
Med H:dr R.mt.
Med tillökning af 5 procent å den tulluppbörd, som i hvarje stad öf- verstiger R:dr R:mt, Med minskning för hvad Statens tull- uppbörd understiger vidslående belopp eller följande pro- cent.
Calmar 8,700 300,500 3 Carlshamn 6,900 130,200 5,25 Carlskrona 12,700 95,900 13,25 Christianstad 2,900 57,800 5 Gede 13,000 142,300 9,25 Götheborg 303,600 4,155,300 7,25 Halmstad 5,400 90,100 6 Haparanda 3,700 89,100 4,25 Helsingdorg 8,500 163,500 5,25 Hernösand . 3,300 32,100 10,25 Hudiksvall 900 17,600 5 Kongelf 30 200 12,50 Landskrona ....... 15,600 385,200 4 Luleå 400 14,900 2,75 Malmö 14,000 429,500 3,25 Marstrand 600 3,600 16,75 Norrköping 44,600 548,500 8,25 Nyköping 1,700 6,300 27 Piteå 1,700 29,700 5,75 Stockholm 335,300 3,835,200 8,75 Strömstad 1,000 14,400 7 Sundsvall 3,500 44,600 7,75 Söderhamn 1,700 13,500 12,50 Söderköping 2,600 33,000 8 Uddevalla 1,800 48,400 3,75 Umeå 2,500 66,800 3,75 Warberg 5,500 47,500 11,50 Westervik 3,000 61,500 5 Wisby 2,900 54,900 5,25 Ystad 7,700 181,300 4,25 STOCKHOLM, tryckt hos o. e. utrctGGRKN, 1880.
Bevillnings-Utskottets Betänkande M 20.
I M 20.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 April 1860, kl. 3 e. m.
Betänkande, angående Allmänna Bevillningen.
I sednare tider hafva så val vid Riksmötena genom väckta motioner och afgilna yttranden, som uti allmänna tänkesättet alltmer och mer låtit förspörja sig klagomål öfver den beskattning, som, under namn af Allmän Bevillning, till Statsbehofvens fyllande utgår.
Dessa klagomål hafva varit riktade ej mindre mot sjelfva beskattningsgrunderna, än mot det sätt, hvarpå dessa grunder blifvit tillämpade.
Ehuruväl jemkningar i bevillningsföieskrifterna tid efter annan vidtagits och skattebeloppen blifvit betydligt nedsatte, äfvensom lindringar och undantag medgifna, der sådane af förhanden varande omständigheter synts påkallade; hafva likväl anspråken på rättvis och jemnlik fördelning af skattebidragen i allmänhet icke kunnat derigenom anses fullt tillfredsställda.
Vid sednaste riksdag anhöllo derför hos Kongl. Moj:t Rikets då församlade Ständer, uti underdånig skrifvelse den 8 Mars 1858, att, då emot rättvisan och lämpligheten af nuvarande grunder för allmänna bevillnirigens fördelning flera anmärkningar, förtjenta af synnerlig uppmärksamhet, hos Rikets Ständer förekommit, men denna fråga befunnits vara af så betydande omfattning och erfordra så mångsidig utredning, att Rikets Ständer icke varit i tillfälle att dermed omedelbart taga befattning, Kongl. Maj:t mätte låta upprätta och förelägga Rikets näst sammanträdande Ständer förslag till grunder för bevillningens fördelning och sättet för deras tillämpning, efter hvilka den af Rikets Ständer fastställda bevillningssumma kunde på ett lämpligare och rättvisare sätt, än efter gällande Bevillnings-förordning, utgöras.
Med anledning häraf har Kongl. Maj:t, genom särskildt i nåder förordnade Kommitterade, låtit upprätta förslag dels till ny Bevillnings-stadga, med tillhörande formulärer, dels till instruktion för taxerings-förrättningarne vid de under allmänna bevillningen inbegripna och af taxering beroende afgifters föreslående och fastställande, dels ock till ny förordning angående mantals- och skatlskrifningarnes förrättande.
Sedan Kongl. Majrts och Rikets Kammar-rätt, elter erhållen remiss, Bih. till B.
Prot. 1S59 & 1860.
5 Samt. 1 Afd. 10 Baft. 1 2 Bevillnings-Ulskotlets Betänkande .*?
50. afgifvit underdånigt utlåtande öfver Kommilterades förslag i de delar, som ega mer eller mindre oskiljaktigt sammanhang med de på Rikets
Ständer ankommande bestämmelser om allmänna bevillningens beräkning, påförande, uppbörd och redovisning. har Kongl. Majit, genom nådig skrifvelse den 10 sistiidne Januari, jemte lörklarande det Kongl. Majit vore betänkt att, efter inhemtande al Rikets Ständers beslut I dessa delar, framdeles till nådig pröfning företaga frågan om nya stadganden rörande mantals- och skattskrifning, till Rikets Ständer öfverlemnat ofvanbemälda Kommilterades till trycket befordrade underdåniga Betänkande och förslag, för att tjena till ledning vid behandlingen af de hos Rikets Ständer och deras
Be vi 11- nings-Utskott förekommande frågor angående allmänna bevillningen.
Samtlige RiksStånden hafva derefter till Bevillnings- Utskottet remitterat omförmälda nådiga Skrif - velse; hvarförutom det af Kammar-rätten afgifna underdåniga utlåtande blifvit, enligt den nådiga Skrifvelsens innehåll, Utskottet tillhandahållet samt, med Rikets Ständers bifall till Utskottets i särskildt memorial derom gjorda framställning, till trycket befordradt och bland Riks-Ståndens ledamöter utdeladt.
Innan Utskottet, jemlikt föreskrifterna i 70 § Regerings-formen och 31 § Riksdags-ordniugen, till Rikets Ständers pröfning framlägger förslag till ny Bevillnings-stadga, torde Utskottet böra i korthet här sammanfatta den del af ofvannämnda Kommitterades Betänkande, sorn redogör för hufvudgrunderne till dpt af Kommittéen uppgjorda förslag till dylik stadga.
Efter att hafva lemnat en historisk öfversigt af lagstiftningen i detta ämne från och med 1680 till och med 1858. anmärka Kommitterade, att de, vid jemförelse emellan nu gällande och äldre
Bevillnings-författningar jemte utländska stadgandet) och framkastade förslagsmeningar. funnit våra egna författningar innefatta vissa grunder för direkt beskattning, hvilka föga torde öfverträffas af hvad på något ställe varit eller är gällande eller blifvit stadgadt.
Deremot hade dessa grunder i allmänhet med föga följdriktighet blifvit utvecklade och tillämpade.
Kommitterade hade derför sökt sorgfälligt utvälja och bevara allt det rättvisa och goda, som utgör hufvudtanken i nuvarande författning, men afskiljt de utvexter, hvarmed den genom tillfälliga förbiseenden eller enskilda intressens möjligen någon gång öfvervägande inflytande, blifvit belastad.
För ölrigl hade
Kommitterade sökt utfinna några så litet som möjligt förhatliga kontroller för att motverka orättmätigt undandragande från tillbörlig andel i bevillningen.
Kommitterade hafva vidare till besvarande upptagit den invändning, som ofta blifvit framställd, derom att nya beviliningsgrunder vöre obehöfliga, enär nu utgående algifter äro så låga, att föga klagan öfver dem förspordes och man dessutom blifvit så van vid de partiela orättvisorna, att man måhända lättare fördroge dem, än nyheter, hvilkas resultat icke kunde beräknas; hvadan det knappast skulle löna mödan att för fördelningen af ett, i förhållande till öfriga skatter och utskylder, så ringa belopp, som nuvarande bevillning utgjorde, företaga någon förändring.
Jemte det Kommitterade, i anledning häraf, hänvisade till de klagomål angående bevillnin - Bevillnings-Utskotlets Betänkande Jtt 20. 3 gens fördelning, som riksdags-protokollerna innefatta, samt Rikets Ständers deraf föranledda ofvanberörda underdåniga skrifvelse, fästade Kommitlerade uppmärksamheten derpå, £att rättvisa alltid borde vara lagstiftarens första syftemål och att der orättvisa, såsom fallet vore i fråga om vår nuvarande bevillning, å alla sidor blifvit erkänd, wmåste det vara en oafvislig pligt att försöka afhjelpa densamma.
Men om ock orättvisan af en ojemnt utfallande beskattning fördroges utan knot, när skatten vore'Jåg, kunde man dock icke påräkna, alt förhållandet blefve detsamma, dä skatten i betydligare män måste höjas.
Erfarenheten visade, att under olyckliga tillfälligheter, såsom krig m. m., då handel och rörelse lida betydliga inskränkningar, de indirekta beskattningskällorna utsinade och de vanliga statsinkomsterna befunnes otillräckliga för de hastigt ökade utgifterna, man i allmänhet måste höja de direkta skatterna.