Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af herr Rudling, under tillkännagifvande, att han icke öfvervarit Utskottets sammanträde, då förestående betänkande beslutats, men att han instämmer i herr Cederschjölds serskilda mening. 4 Lag-Utskottets Betänkande, AVo 7. N:o 7.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 1 Febr. 1851 kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om verkställighet a(
Under-rätts beslut i hyres- och utflyttning s-mål, Uti ett till Välloflige Borgare-ståndet ingifvet och till Lag-utskottet remilteradt memorial, har herr C. J. Ek anmärkt, att, ehuru lagstiftaren, med afseende å nödvändigheten deraf, att de i städerna ofta förekommande tvister angående flyttning i eller ur hus skyndsamt blifva med slut afliulpna, meddelat åtskilliga bestämmelser till förenkling och förkortande af dylika tvisters behandling vid domstolarna, kunde åsyftade ändamålet likväl icke vinnas, så länge 2 § i llättegångs-balkens 26 kap. hade tillämpning på så beskaffade tvister.
Denna § innehöll nemligen, att verkställighet ej må följa å Under-rätts dom, deremot vädjadt är, så framt vadet derigenom onyttigt blefve, hvilket syntes inträffa, derest någon ålades afflytta förhyrd lägenhet före hyrestidens slut, enär han, vid sådant förhållande, alltid hade gått miste om en betingad rättighet, äfven om rättigheten af högre domstol sedermera erkändes.
Det vore emedlertid af högsta vigt, att Under-rätts beslut i tvister af omförmälte art finge, utan afseende å erlagdt vad, gå i verkställighet.
Tredska och vinningslystnad hafva eljest öppet spelrum; och mången kan, oansedt han i behörig ordning uppgjort hyresaftal, i annat fall blifva husvill.
Exempel af dylik beskaffenhet inträffa icke sällan i städerna.
Derföre har ock Lagberedningen uti 4 § 33 kap. af dess förslag till Rättegångsbalk föreskrifvit, att hvad Under-rätt dömt i tvist om hyresgästs flyttning i eller ur hus skall genast verkställas, ändock mot domen vädjas; och under åberopande häraf har herr Ek föreslagit, att enahanda stadgande måtte varda antaget antingen såsom tillägg till 5 kap. 3 § Utsöknings-balken i gällande lag eller såsom serskild föreskrift.
Lag-VIsko Hels Betänkande, !S:o 7. 5 Utskottet medgifver visserligen, ått behof vore af föreslagne stadgandet, derest det i 2 § af Rättegångs-balkens 26 kap. förekommande förbud emot verkställighet af Under-rätts beslut, deremot vädjadt är, i händelse vadet genom verkställigheten blefve onyttigt, verkligen hade afseende och borde tillämpas på tvister af förenämnde beskaffenhet; men en sådan vidsträckt tillämpning af omförmälta förbud är, enligt Utskottets uppfattning, oförenlig med lagstiftarens mening.
Verkställighet å Under-rätts beslut, deremot är vordet vädjadt, kan nemligen icke anses göra vadet onyttigt i det fall, att den vädjande är i tillfälle att, i händelse han vinner, antingen återfå omtvistade saken, eller bekomma full ersättning, för det han deraf gått miste under påräknad tid.
Derom försäkras han likväl genom 3 kap. 5 § Utsöknings-balken, hvartill hänvisas uti nyss åberopade lagrum, som således förenat rättigheten att erhålla verkställighet å Under-rätts beslut, med skyldigheten att ställa borgen för den skada, verkställigheten kan medföra.
Denna Utskottets åsigt oin rätta tillämpningen af ifrågavarande lagbud, så vidt hyres- och utflyttiiings-mål rörer, delas jemväl, efter hvad Utskottet inhemtat, i allmänhet af domare och exekutorer.
Att emedlertid i denna fråga, likasom i de fleste andra, olika förfaringssätt och olika beslut förekommit, kan väl icke motsägas; men dessa olikheter torde icke alltid kunna antagas såsom bevis om otydlighet eller brist i lagen, än mindre utgöra giltig grund för ytterligare lagstiftning.
Stiftarne af vår lag hafva synbarligen sökt undvika den alltid ofullständiga och oftast till oreda ledande kasuistiken, samt derföre blott angifvit de allmänna reglor och grundsatser, som för pröfning och utförande af rättsanspråk böra följas.
I oftanämnde lagbud återfinnes en sådan allmän regel.
Att bestämma, der tillämpning deraf bör ega rum, tillkommer icke lagstiftaren, utan lagskipningen; och endast genom dess utbildning kan en rätt uppfattning af lag blifva gällande.
Uppräknandet af alla de fall, då tvekan kan uppstå om förbudet emot verkställighet af Under-rätts dom är tillämpligt eller ej, skulle ej eller låta sig göra; och att upptaga ett af dessa fall synes ej lämpligt.
Derföre tillstyrker Utskottet vördsamt, afl ifrågavarande motion icke matte bifallas, Stockholm den 27 Januari 1831.
Lag -Ut sko t telt Betänkande, A’:o 8.
Ank. till Exp.-Utsk. d«n 4 Febr. 1851, kl. 1 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående förändring af grunden för beräkningen utaf det
Magistraispersoncr i städerna tillkommande arfvode för bouppteckningar.
Förordningen den 10 December 1756 är stadgadt, att berörde arfvode skall utgå med en procent af all i Boel befintlig fast och lös egendom uti alla städer utom Stockholm och Götheborg, hvilka hade sin serskilda inrättning.
Detta stadgande vore, efter hvad herr C. F. Hallström uti ett till välloflige
Borgareståndet iugifvet memorial anfört, i hög grad obilligt.
På landet egde sterbhusdelegare frihet att uppdraga förrättandet af bouppteckningar åt de personer, till hvilka de hade förtroende, äfvensom att derföre dem godtgöra efter sterbhusets råd och lägenhet; men, på sätt nämndt är, måste arfvodet utgå i städerna utan afseende å boets ställning.
Deraf uppkomme jemväl de obilligaste förhållanden för städernes borgerskap.
Om t. ox. två makar i stad, efter att hafva hunnit förvärfva så mycket som fordras till handpenning på köpeskillingen för en fastighet i staden, inköpa en dylik, men endera makan dör, innan de kommit i tillfälle att göra ytterligare afbetalning, så kunde lått hända, att, enär fastigheten, ehuru den till större delen är belastad med skuld, likväl utgör en boets egendom, derföre boupptecknings-arfvode utgår, detta arfvode komme att medtaga ett erlagda handpenningen motsvarande belopp och således allt hvad makarne genom omsorger samlat; och denna orättvisa mot städernas borgerskap hade stegrats, i den mån rättigheten att idka handtverk och handel på landet utvidgats, hvilket betydligen hade minskat inkomstkällorne, i synnerhet för de mindre städernes borgerskap.
Enligt herr Hallströms åsigt, borde derföre den inskränkning uti förevarande hänseende ske, att omförmälte arfvode endast må beräknas efter boets behållning och ej efter inventarie-summan; hvadan lian yrkat, att Rikets Ständer måtte besluta en sådan ändring uti ofvanberörde författning. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 8. 7 Lag-utskottet, lill hvars yttrande della förslag blifvit hänskjutet, har, under öfverläggningen derom, väl, a ena sidan, funnit, hurusom ifrågavarande afgift någon gång kan anses mindre billig; men deremot å den andra ej kunnat förbise de omständigheter, som för närvarande hindra undanrödjande deraf.
En så beskaifad afgift i städerna i allmänhet, som ifrågavarande, blef, med anledning af åtskillige städers borgerskaps besvär, först bestämd genom Kongl. Förordningen den 1 Mars 1749 att utgå med en half daler för hvarje hundrade i borgerskapets sterbhus, men med allenast en tredjedels procent af hela egendomen uti kronones betjentes och andras sterbhus, utan att gäld och skuld behöfde afdragas, enär sterbhuset förklarades berältigadt att vid sådan gälds utbetalande till borgenärerne provisionen afdraga.
Häraf följde emedlertid, att afgiften icke drabbade sterbhusdelegare, utan borgenärer.
Denna orättvisa lärer snart blifvit insedd, ty den afhjelptes vid 1756 års riksdag, då fråga om afgiftens förhöjning förekom hos Ständerna, i enlighet med hvilkas beslut den af motionären åberopade författning under den 10 December samma år af Kongl.
Maj:t utfärdades, genom hvilken författning blifvit, på sätt anmärkt är, stadgadt, att borgmästare och råd i alla städer, utom Stockholm och Götheborg, ega att i arfvode för bouppteckningar uppbära en procent af all i boet befintlig fast och lös egendom.
Då nu detta arfvode utgör en väsendtlig del af magistraternes aflöning, anser Utskottet häri för närvarande ligga ett oundvikligt hinder mot den föreslagna ändringen i grunden för arfvodets beräkning.
Efter hvad kändt är, aflöna nemligen städerna sjelfva deras magistratspersoner; och vid bestämmandet af deras löner har oftanämnde af Konung och Ständer medgifna arfvode ingått i beräkning.
Att helt enkelt vidtaga föreslagna förändringen, skulle således vara lika förnärmande för varande magistratspersoner, som för städerne, hvilka, vid ordnandet af deras angelägenheter, afsett de serskilde, i afseende på dem utfärdade, lagar.
En förändring i förevarande hänseende synes derföre påkalla förutgående åtgärder för betryggande deraf, att någons tillförsäkrade rätt icke inskränkes, och att sådane löner i annan ordning komma att utgå, att städerna kunna påräkna att fortfarande ega skicklige magistratspersoner.
Af dessa anledningar tillstyrkes vördsamligen, att herr Hullströms motion icke måtte till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 4 Februari 1851. 8 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 9.
Ank. till Exp.-Utsk. den 4 Febr. 1851 kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring af det uti 17 kap. 16 § Rättegångsrbalken föreskrifna formulär till vittnesed.
Den fråga om en dylik förändring, som utgjorde föremål för öfverläggning vid sistförflutna riksdag, har nu åter blifvit upptagen af Herr Rudling, A. H., hvilken uti ett af välloflige Borgare-ståndet till Lag-utskottets yttrande öfveriemnadt memorial föreslagit, att 17 kap. 16 § Rättegåugs-balkeu måtte erhålla följande förändrade lydelse: “Vittnen skola, i begge delomännens eller deras ombudsmäns närvaro, denna ed, med hand å bok, svärja: jag N. N. lofvar och svär, vid Gud och Hans heliga Evangelium, att jag skall vittna och uppenbara allt hvad jag vet i denna sak handt och sannt vara, så att jag ej något förtiger, tillägger eller förändrar, för hvad orsak eller under hvad sken det vara må; så sannt mig Gud hjelpe till lif och sjäi.“ Efter motionärens tillkännagifne åsigt skall den således föreslagna förändringen vara af behofvet påkallad.
Nu föreskrifne formulär till vittnesed skulle icke innehafva de egenskaper, som fordras i ett ändamålsenligt edsformulär eller korthet, tydlighet och bestämdhet.
Det vore nemligen så långt, att många, om ej flertalet, af vittnen vid slutet hade glömt början; och upprepandet af åtskilliga förhållanden, såsom vänskap, skyldskap, svågerskap, gåfvor och skänker, räddhåga m. m., ledde understundom tankarna på främmande ändamål, så att känslan af den heliga förpligtelsen att tala sanning blefve mindre liflig.
Detta upprepande syntes dessutom ändamålslöst, enär alla de bevekelsegrunder, sorn kunde hafva inflytande på vittnen till sanningens förtigande, icke läte sig i eden intagas;] och härtill kom äfven, att vittnen, med anledning af det löfte, som i eden gifves, “att vittna och gifva tillkänna - Lag-Utskottets Betänkande, K:o 9. 9 na allt hvad frågadt varder“, icke sällan blifvit missledda derhän, att de icke ansett sig pligtige att uppenbara annat, än hvarom de blifvit tillfrågade.
Omförmälde brister i gällande vittnesed syntes derföre böra afhjelpas.
Man hade nyligen förändrat formulären för tro- och huldhets- samt borgenärs-ederne; och en förändring i vittneseden, för att göra den fullt ändamålsenlig, vore desto angelägnare, som samma ed vore den mest använda.
På dessa skäl har motionären grundat sitt förslag.
De öfverensstämma emedlertid hufvudsakligen med dem, som af sista riksdagens Lag-utskott åberopades till stöd för förändring af vittneseden till nära nog enahanda lydelse, som den nu påyrkade.
Förslaget derom vann likväl icke Rikets Ständers bifall, utan lagen förblef oförändrad; och Utskottets öfvertygelse är jemväl, att någon förändring i förevarande hänseende ej eller är af behofvet påkallad.
Om fråga vore att antaga ett förut saknadt formulär till vittnesed, så kunde tilläfventyrs tvekan i valet uppstå emellan ett af den lydelse, som det nu gällande, och ett så beskaffadt, som det ifrågaställde; men detta fall är ej nu för handen.
Man eger nemligen ett af lagstiftaren antaget formulär, hvilket öfver hundrade ar, nära nog dagligen, varit vid donistolarne tillämpadt, som derigenom blifvit för folket allmänt kändt, och om hvars betydelse någon tvekan ej kan uppstå.
Hufvudsaken är förpligtelsen alt tala sanning.
Visserligen kan en dylik förpligtelse uttalas i kortare ord, ja i vida färre, än den motionären föreslagit, såsom sker i de länder, der vittnet, på domarens uppmaning att edligen betyga, det han skall tala sannt, blott säger:
„Jag svär„; men att detta skulle här i landet vara lämpligt, att ett sadant sätt skulle öfverensstämma med folkets föreställningssätt om en förpligtelse af den högtidliga betydelse, som ifrågavarande, synes Utskottet tvifvelaktigt.
Låge emedlertid i gällande vittnesed anledningar till sådant missförstånd, att vittnen kunde, med bibehållande af samvetsfrid, dölja förhållanden, för hvilkas utredande de kallats att vittna, så vore en förändring af behofvet högeligen påkallad; men i den af motionären åberopade omständighet ligger icke en så beskaffad anledning, emedan vittnet svär, icke allenast att tillkännagifva allt hvad som frågas, utan ock att „ej något dölja, som till sakens och sanningens upplysning lända kan,, och följaktligen att „bekänna och uppenbara allt hvad vittnet om saken vetterligt är„; och om än alla de omständigheter, som kunna hafva inflytande på vittnet, ej Bill. till R.
Vrot. 1S50 tf 1851. 7 Samt., 1 A[d.t i Hält. 2 10 Lag-V tskottets Betänkande, A::o 9. blifvit uppräknade eller möjligen kunna uppräknas, torde dea antydning örn dessa omständigheter, den varning att af inga bevekelsegrunder förtiga sanningen, som dermed uttalas, ej vara utan vigt.
At eden gifves äfven derigenom en större högtidlighet; och den kan ej annat än bidraga att djupare väcka vittnenas uppmärksamhet på vigten af deras förpligtelse.
Häraf följer, att Utskottet ej anser något behof vara för handen att uti ifra.— gaställde hänseende förändra gällande lag; hvadan Utskottet vördsamt tillstyrker, alt herr Rudlings mation ej mätte vinna Rikets Ständers bifall.
Reservation af herr Rudling, under åberopande af de skäl, han till stöd för sitt förslag anfört, och sista Ständers Lag-utskotts i ämnet afgifna betänkande.
> STOCKHOLM, f. d. Schultze^ Boktryckeri, 1851. Lag-Utikotlets Betänkande, N:o 10. 1 N:o 10.
An'', till Exp.-Utsb. den 20 Fihr. 1851, lil. 2 e. m.
Belänkande i anledning af väckte motioner om upphörande af frälsemans serskildta (orum.
Ridderskapet och Adelil har hr Granfeldt, A., och hos HedeTvärda Bonde-ståndet riksdagsfullmäktige!!
Nils Strindlund från Westernorrlands län, uti serskildte till Lag-utskottets behandling öfverlemnade memorial, föreslagit att Riddel skåpets och Adelns uti 6:te punkten af dess privilegier den 16 Oktober 1723 grundad® samt genom 8:de och 9:de moni. i 2 § al Rättegångs-balkens 8:de kap. fastställda ratt, att omedelbart af Hof-rätt i vissa mål dömas, måtte upphöra, så att detta Stånd mätte, lika med andra medborgare, i alla deras lättsangelägenheter komina att lyda under de vanliga domstolarne.
Till stöd för detta förslag hafva motionärerne åberopat nödvändigheten att söka bereda minskning i Hof-rätt emes göromål, hvilka genom Kämners- och Lagmans-rätternes indragning i betydlig grad ökats; hvaijemte hr Granfeldt hänfört sig till det af Lag-utskottet vid sista riksmöte afgifna yttrande i anledning af då gjord framställning i enahanda syftning, som den nu ifrågaställa.
Nämnde yttrande lyder sålunda:
„Då den första Hof-rätt år 1614 inrättades, alt, såsom konungens högsta nämnd, ,,döma konungsdom" stadgades i den samtidigt dermed utfärdade rättegångsordning, att, „på det hvart och ett Stånd vid sin välfångua frihet och rättighet må handhafd varda", vissa mål rörande Ridderskapet och Adeln skulle omedelbarligen af Hof-rätt skärskådas och pröfvas; hvaremot de öfriga borde likasom förut af Under-rätterne upptagas och bedömas.
Denna rättighet stadfästades slutligen i Ridderskapets och Adelns år 1723 utfärdade privilegier; och i Bii. lill R.
Brot. 1850 $ 1851. 7 Sami. 1 A/d. 5 Raft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o iO. öfverensstämmelse dermed förordnade 173-i års lagstiftare uti 8:de kap. 2 § Rätte— gåugs-balkeu, att Hof-rätt skall, såsom första domstol, döma öfver „tvistcr om arf efter frälsemän: theras förordning vid dödstimma» om theras egendom: förmynderskap för theras barn och arfvingar, som frälse äro; så ock ther frälseman elier thes arfvinge vil genom offenteligit anslag afstå thes egendom till borgenärer „och om hvartheras företräde ther til; eller then ene maken söker att skilja sin lott i bo från then andras enskilta gäld,,; samt vidare öfver the brott,, ther frälseman förverkat lif, ära, adelig frihet, gods eller arfvelig rättighet; så ock envigos och andra slagsmål eller förgripelser med skymfeliga ord och gjerningar emellan frälsemän eller theras vederlikar, när domaren i orten, der gjerningen gjord är, först therom ransakadty.
Att denna undantagslag leder sitt upphof från förhållanden, olika dem, hvilka höra lill närvarande samhällsskick, torde ej behöfva sägas.
Gra den emedlertid under fordna tider kan anses hafva varit en förmån, så lärer man ej kunna betrakta densamma såsom sådan, efter det rättegångsordningen vunnit en, under berörde tider saknad utbildning och stadga samt anspråken och fordringarne på upplysning och rättrådighet hos domare ej äro mindre derföre, att de döma i Under-rätt.
Så vidt man pröfvar frågan ur nyttans synpunkt, torde alltså skälen emot vara öfvervägande dem, som kunna åberopas för omförmälte undantagslag.
Det lärer nemligen i första rummet vara obesridlägt, att det medför större trygghet och säkerhet, då en sak bedömes af tre än af två domstolar.
Berörde undantagslag beröfvar emedlertid hvarje frälseman en dylik fördel i flera fall; och denna afvikelse från den allmänna rättegångsordningen är desto betänkligare, som den jemväl i åtskilliga händelser inverkar på andra medborgares rätt.
Då t. ex. en frälseman nödsakas till borgenärers förnöjande afträda sin egendom, inskränker sig de sistnämndes antal vanligen till icke allenast frälsemän.
Äfven en mängd ofrälse personer hafva anspråk, hvilka mången gång föranleda betydliga och vigtiga rättstvister, och vid fullföljden deraf måste de underkasta sig den till fördel för ett serskildt stånd gifna undantagslagen.
Flera exempel af enahanda art kunde visserligen anföras, men det nu åberopade torde i denna del vara nog talande.
Detsamma framkallar emedlertid en annan anmärkning af icke ringare betydelse.
Då konkurs inträffar har gäldenären i allmänhet största delen af sina borgenärer i den ort hvarest han är boende.
Är denna ort aflägsen från Hof-rälten, så Lag-Utskottets Betänkande, B':o iO. 3 att borgenärerna icke sjelfva derstädes kunna sig infinna och bevaka sin rätt, måste sådant ske genom ombud, sedan de först vid ortens eller annan närbelägen domstol beedigat sina fordringar.
Detta medför så väl besvär sorn kostnader, hvilka hufvudsakligen drabba de mest behöfvande borgenärer, såsom tjenstehjon, arbetsfolk och ortens allmoge, hvilkas fordringar mången gång knappast öfverstiga de kostnader bevakningen förorsakar, ehuru desamma ej utan känbar uppoffring kunna lemnäs å sido.
Till en väl ordnad
Domstols inrättning hörer likväl, att domstolarne skola vara lätt tillgängliga för hvarje rättsökande; och detta är destomera af nöden i afseende på första domstolen i ett land, der lagen gjort det möjligt samt till nära nog en vana för hvar och en alt sjelf bevaka sin rätt.
Ifrågaställde undantag från den allmänna regeln synes, på enahanda grund, ej heller kunna af Ridderskapets och Adelns medlemmar, betraktas såsom serdeles fördelaktigt.
De sättas derigenom ofta ur stånd att sjelfva bevaka angelägenheter, deni de utan svårighet kunnat besörja och blifva dymedelst bragla på kostnader och besvär, som ej uppvägas af några motsvarande större förmåner.
Dessutom måste tagas i öfvervägande, att frälsemän i alla de mål, som icke serskildt äro i lagen uppräknade, lyda under de allmänna under-domstolarna.
Om i upphofvet till ifrågaställa serskilda lag en förklaringsgrund till en dylik åtskillnad kunde uppsökas, så torde man likväl förgäfves forska efter ett tillfredsställande svar på berörda fråga.
Denna åtskillnad leder emedlertid till ytterligare rubbning uti den enhet i rättegångsordningen, som framför allt måste eftersträfvas och sorn Sveriges senare lagstiftare jemväl oaflåtligen haft till ögonmärke.
Det är vanligen fallet, att hvarje undantagslag, hvarje afvikelse från en allmän regel i lagstiftningen verkar till oreda och osäkerhet i lagskipningen och dertill har äfven ifrågavarande undantagslag bidragit.
ITos domstolarne hafva nemligen skiljaktiga åsigter gjort sig gällande, då fråga uppstått dels om tillförordnande af förmyndare för de barn efter personer, hvilka sedan år 1809 blifvit upphöjda i adedeligt stånd, på hvilka adelskapet icke öfvergått, dels ock angående andra dessa barn rörande ärenden.
Hof-rätt böra utse förmyndare för alla barnen, så väl för den, som genom fadrens frånfälle kommit i frälse - 4 Lag-Utskottets Betänkande, Nio 10. stånd, som för de öfriga, än funnit skyldigheten i denna del, hvad de senare angår, tillhöra vederbörande underdomstol; och för båda meningarne har man funnit stöd i lagen.
Den innehåller nemligen att till Hof-rätts omedelbara upptagande höra frågor om förmynderskap för frälsemans barn och arfvingar, som frälse äro..
Om sistnämnda vilkor kunde hänföras till både barn och arfvingar vore likväl frågan lätt sliten; men då lagen utgafs voro alla en frälsemans barn frälse, hvilket åter ej alltid inträffade med arfvingarne.
Således måste vilkoret afse do sistnämnda; men genom antagandet deraf invecklas än mer förhållandena.
Först och främst må här anmärkas, att enär bouppteckning efter frälseman skall inlemnas till IIof-räH, utan att föreskrift finnes, att den underdomstol, inom hvars domsvärjo den aflidne bott,, skall erhålla underrättelse om den döde efterlemnat barn, denna domstol ej är i tillfälle att utöfva den underdomstolarna i allmänhet ålagda kontroll deröfver, att alla omyndiga, som lyda under domstolen, varda med förmyndare försedda.
Men här— förulan lemnar erfarenheten ett mera öfvertygande bevis om den oreda, hvartill undantaget leder.
Det är i lagen stadgadt att, om förmyndare tränger sälja något af omyndigs fasta gods, han bör dertill söka samtycke af den domstol, som utsett förmyndaren.
Man kan nu tänka sig den händelsen, att flera syskon, deraf det ena år frälse, men de andra äro ofrälse, gemensamt ärft en fastighet och att densammas försäljning af deras förmyndare anses nödig.
Tillstånd måste då dertill sökas för den ena af de omyndiga i Hof-rält och för de andra hos underdomstol.
Nu händer dock att Hof-rätten lemnar men underdomstolen vägrar att remna, sitt samtycke till försäljningen; fastigheten kan likväl icke klyfvas eller partiell utan förlust försäljas; och då blefve det erhållna samtycket utan följd.
Man kan väl invända att nu anmärkta oredor undvikas, derest den meningen att Hof-rätt skall utse förmyndare för alla de barn, en frälseman efierlemnar, äfven om blott det ena är frälse, antages såsom gällande; men, utom det att förhållandet ej blefve sådant, skulle detta antagande leda till en inkonseqvens i lagstiftningen, som icke vore mindre vådlig; och denna omständighet torde innefatta ett tillräckligt skäl emot den andra meningen.
Flera bevis skulle visserligen kunna anföras för den åsigt, Utskottet redan uttalat, att den undantagslag, hvarom fråga är, ej kan försvaras ur nyttans synpunkt; men det redan yttrade lärer emedlertid ådagalägga att densamma suarare skadar än gagnar det stånd, åt hvilken den år g:fven, att densamma i flera hänseenden haren Lag-Utskottets Betänkande, N:o 10. 5 menlig inverkan på andra medborgares rätt; samt att den leder till oreda och osäkerhet i lagskipningen.
Att borttaga densamma synes således Utskottet vara det enda medlet för afhjelpande af berörda olägenheter och för vinnande af den enhet och konseqvens i lagstiftningen, som utgör vilkoret för den trygghet och säkerhet, som är all lagstiftnings mål.
Det är ofvan yttradt att de förhållanden, hvarunder ifrågaställde undantagslag uppkommit, äro helt olika dem, som höra till närvarande samhällsskick.