Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan uti ett af tillförordnade Hamnmästaren i Wisby till Magistraten derstädes instämdt mål, angående ansvar för det uti stadens hamn blifvit försänkt en båtlast gråsten, de tilltalade uppgifvit, att den båt, hvaruti stenen varit lastad, blifvit idi hamnen införd af annan person, Sjömannen Fredrik Ljungqvist, samt denne inför Magistraten hörd erkännt, att han den 81 December 1847 uti hamnen i Wisby förtöjt omförmälte med gråsten lastade båt, hvilken, då Ljungqvist skolat densamma fastgöra, skulle hafva med lasten kantrat, hvarefter Ljungqvist, i saknad af annan båt, ej kunnat ur hamnen upptaga den sålunda utfallna stenlasten; så har Magistraten genom utslag den 5 April 1848 sig utlåtit, att enär Ljungqvist vore förvunnen att hafva uraktlåtit upptaga och bortföra en honom tillhörig genom kantring i Wisby hamn utfallen båtlast gråsten, dömdes Ljungqvist, jemlikt 22 § uti den för nämnde stad gällande Hamnordning af den 19 Nov. 1828 samt 13 och 168 §§ i Kongl. Lotsreglementet den 16
Maj 1827, att för berörde förseelse böta tjugu riksd. banco eller, i brist af böter, undergå sexton dagars fängelse vid vatten och bröd.
Efter erhållen kännedom af detta utslag har jag dervid funnit anmärkningsvärd!, att enär Magistraten för blott underlåtenhet att upphämta och bortföra den ur en kantrad båt utfallna stenlasten dömt Ljungqvist till det ansvar, som i de åberopade lagrummen är stadgadt för den, hvilken utkastar sten, barlast eller andra ämnen, de der skada ankargrund eller uppgrunda hamn och segelled, Ljungqvist sålunda blifvit fälld till hårdare bestraffning, än med lag öfverensstämde; hvarföre jag ansett mig pligtig att ställa till ansvar den myndighet, sorn dömt; och sedan åtal sålunda blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt anstäldt och utfördt emot Magistratens Ordförande och Ledamöter; så har Kongl.
Hofrätten genom utslag den 10 Febr. 1852 sig utlåtit, att emedan Ljungqvist hvarken eldigt de af Magistraten åberopade stadganden eller eljest enligt lag, för förseelse af sådan beskalfenhet som den, hvartill Ljungqvist ansetts saker, eller underlåtenhet att från hamnen i Wisby upptaga och bortföra den stenlås!, som på sätt ofvan förmäles, efter det en af Ljungqvist dit införd båt kantrat, utfallit i hamnen, gjort sig skyldig till det ansvar, hvartill han genom utslaget blifvit fälld; ty och sorn, jemlikt utslagets tydliga ordalydelse, berörde ansvar blifvit Ljungqvist ådöindt endast för hans nyssnämnde underlåtenhet, och vid sådant förhållande å de tilltalades uppgift, att samma ansvar blifvit honom ålagdt jemväl för det han i hamnen förtöjt båten, som dervid kantrat, icke kunde fästas afseende; alltså och då följaktligen meranämnde dom vore orätt och måste anses tillkommen af uppenbar vårdslöshet och oförstånd, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, i förmågo af 1 kap. 12 § Rätteg.b., fälla Magistratens Ordförande och Ledamöter, som till förenämnde dom bidragit, att för densamma böta tillhopa femtio daler silfvermynt med sexton riksd. 32 sk. banco; men enär Ljungqvist förklarat sig ej äska någon ersättning i målet, ansåge Kongl.
Hofrätten något yttrande i fråga härom icke erfordras.
Öfver detta utslag har underdånig klagan ej blifvit förd.
Sedan Kämnersrätten i Norrköping till Rådstufv urätten derstädes för afdömande öfverlemnat en ransakning angående häktade förre Lifgardisten Petter Jonsson och förre Kronoarbetskåren Petter Johan Lundqvist, tilltalade lör stöld, och ransakningen den 20 Mars 1847 till Rådstugurätten inkommit, men Rådstufvurätten icke förr än den 13 November samma år rörande hemälte häktade meddelat utslag, samt jag för detta dröjsmål förordnat åtal, derefter Rådst.rätten såsom anledning till dröjsmålet uppgifvit, det Rådstufvurätten, hvarest ransakningen föredrogs den 17 April, funnit nödigt höra vederbörande åklagare i åtskilliga mindre utredda omständigheter nästpåföljande rättegångsdag den 21 April, hvarefter och innan II.
Juul. Ombudsm.
Emb.-Berättelse för år 1852. 3 — 18 — målet hunnit afgöras, Llindqvist fiirst rymt ur stadshäktet, men den 7 Juli blifvit dit återförd och sedermera ställd lill förhör rörande hans förhållande under den tid, han varit förrymd, samt slutligen Lundqvist och Petter Jonsson förhörde emot hvarannan, innan målet den 8 Nov. afgjordes genom utslag, som den 13 i samma månad alkunnades; så har åtalet emot Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter blifvit inför Kongl. Göta Hofrätt utfiirdt, med påstående så väl om ansvar för dröjsmålet i einhetsulöfriiirgen, som dessutom, i anledning af nämnde uppgifter, särskildt derföre, att de genom dessa, hvilka befunnits irke vara till alla, delar med sanningen öfverensstämmande, sökt Kongl.
Hofrätten förleda.
Öfver detta åtal har Kongl. Hofrätten den 13 Februari 1852 meddelat utslag af innehåll, att alldenstund ett insändt utdrag af Rådstufvurättens protokoll utvisade, att sedan ransakningen den 20 Mars 1847 från Kämnersrätten till Rådstugurätten inkommit, målet blifvit den 17 nästföljande April hos Rådstufvurätten fiiredraget, dervid beslutats, att åklagaren skulle inkallas till förhör den 21 i samma månad; att sedan detta förhör å utsatt dag ägt rum, någon åtgärd i målet ej vidtagits förr, än den 10 Juni, då i anledning af gjord anmälan, att Lundqvist dagen förut beredt sig tillfälle att rymma ur stadshäktet, beslut blifvit fattadt 0111 hans efterlysande och att målets afgörande imedlertid skulle anstå, samt att sedan åklagaren den 10 Juli anmält, att Lundqvist redan den 7 i samma månad åter blifvit i häktet insatt, Rådstufvurätten, utan att hålla vidare förhör med Lundqvist eller Petter Jonsson, den 8 November beslutat och den 13 November afkunnat utslag i målet; fördenskull och emedan sålunda blifvit upplyst, att Lundqvist ej rymt förr än den 15 Juni 1847, och att dessförinnan något annat hinder för målets afgörande elter dess föredragning icke mött, än omförmälte ilen 21 April hållna vittnesförhör; t} och sorn, på sätt
Advokatfiskalsembetet under åtalets utförande antagit, utslag bordt kunna af Rådstufvurätten expedieras inom en månad efter det nämnde förhör blifvit verksteldt; samt Rådstufvurättens Ordförandes och Ledamöters uppgift, att sedan Lundqvist efter rymningen blifvit till stadshäktet återförd, målets afgörande blifvit fördröjdt deraf, att så väl Lundqvist enskildt, som lian och Petter Jonsson gemensamt varit till förhör inför Rådstufvurätten inställde, desto heldre måste anses vara emot verkliga förhållandet stridande, som Rådstufvurättens berörda protokoll, hvilket trenne af Rådstufvurättens Ledamöter förklarat innehålla alla tillgängliga upplysningar rörande målets behandling, icke utmärkte, att Rådstufvurätten, efter det anmälan örn Lundqvists återkomst till häktet skett, med målet vidtagit någon åtgärd förr än den 8 November, då hufvudsaklig! utslag beslutats; alltså och enär, vid sådant förhållande, det låge Förklaranderna (de tilltalade) till last, dels att omlörinälta måls afdömande blifvit utan laga skiil fördröjdt från den 21
Maj (då utslaget senast bordt kunna vara utfärdadt) till den 13 November eller fem och tre fjerdedel månader, och dels att Förklaranderne i sina skrifter med osanna uppgifter rörande anledningen till dröjsmålet sökt Kongl. Hofrätten förloda, samt i följd af detta dröjsmål Lundqvist och Petter Jonsson blifvit i häkte qvarhållne, den förre ett hundrade femtiotro, och den senare ett hundrade sjuttiofem dagar längre än vederbordt, hvarigenom Norrköpings stad för deras underhåll fått vidkännas kostnader, som enligt vederbörlig uträkning uppgått till sammanlagd! belopp af Ivratiosju riksdaler 40 sk. banco; pröfvade Kongl. Hofrätten i förmågo af 1 kap 12 § och 14 kap. 8 § Rättegångsbalken rättvist på det sätt bifalla Advokatfiskalsembetets framställde påståenden, att Rådstufvurättens tilltalade Ordförande och Ledamöter dömdes att gemensamt böta för försummelse i doinareembetets utöfning trettiotre riksd.
16 sk. till treskiftes samt för det de med osanna uppgifter sökt domaren förleda sex riksd. 32 sk.
Konungens ensak, deraf Adv.fiskalsemb. dock åtnjöte hälften; hvarjemte de förpligtades att likaledes gemensamt ersätta ej mindre Norrköpings stad kostnaden lör Petter Jonssons och Lundqvists underhåll i häktet under ofvannämnde tid med fyratiosju riksd. 40 sk., än äfven Lundqvist för det han ett hundrade femtiotre dagar längre än vederbordt i häktet qvarhållits med tjugufem riksdaler 24 sk. allt banko; varande Petter Jonsson, från hvilken något yttrande, i anseende till hans afvikande från sin hemort, ej kunnat infordras, öppet lemnadt att framdeles väcka anspråk på godtgörelse för sitt lidande, om han dertill funne sig befogad.
Detta utslag har å högre ort icke blifvit öfverklagadt. — 19 — Uppå de uti min berättelse till 1850 års riksdag omförmälte dels af mig och dels af Herr Landshöfdingen m. in. Grefve Mörner anförda underdåniga besvär öfver Kongl.
Göta Hofrätts utslag den 16 Augusti 1850 angående åtaladt förfarande af Konungens Befallningshafvande i Kronobergs län vid kronobrefbäringens reglering, har nu mera Kongl. Maj:ts nådiga Utslag blifvit meddeladt den 30 April 1852, af innehåll, att Kongl. Majit funne hvarken i fråga om åtalet emot Assessoren Carlson anledning, på grund af hvad i målet förekommit, att honom någon ansvars- eller ersättningspåföljd ådöma, eller skäl i öfrigt vara å någondera sidan anförda, föranledande till annan ändring af Hofrättens utslag, än att de Herr Landshöfdingen Grefve Mörner ålagda böter nedsattes till femtio riksdaler banco.
Det torde böra anmärkas, att Hofrättens beslut angående Assessoren Carlson icke är faststäldt, och således ej heller det af Kongl.
Hofrätten nyttjade skäl till befrielsen gilladt, att nemligen »om än andra åtgärder af Herr Assessorn vidtagits, sådant icke skulle medfört åsyf»tad verkan, i anseende till den af Herr Landshöfdingen fattade och vidhållne åsigt».
Detta befrielseskäl, hvilket skulle tillintetgöra allt Landssekreterares ansvar för deras deltagande i Landshöfdingars beslut, innefattas icke i det anförda nådiga Utslaget, hvilket rörande Assessorn Carlson endast innehåller, hvad nyss är anfördt.
I anseende till inträffadt jäf emot ständige Borgmästaren i Upsala hade annan person blifvit af Kongl. Svea Hofrätt den 1 Nov.
1850 förordnad att såsom särskild ordförande i Rådstufvurätten, med tillkallade ojäfviga ledamöter, handlägga alla der anhängiga mål och ärenden, uti hvilka förre Handlanden Anders Nyman eller hans konkursmassa ägde del; men sedan den tillförordnade under den 6 i samma månad emottagit detta förordnande, hade han, enligt hvad hos mig blifvit anmält, försummat att den uppdragne befattningen vederbörligen fullgöra; hvarföre åtal emot honom, efter mitt förordnande, blifvit anstäldt; Och har Kongl. Hofrätten deröfver dömt den 2 Juni 1852, samt vid det förhållande, att Kongl. Hofrättens förordnande nyssnämnde den 6 Nov. 1850 blifvit den tillförordnade meddeladt, förklarat, att som han derefter endast i så måtto handlagt de i samma förordnande afsedda mål och ärenden, hvilka utgjordes af sex konkursmål, tre vädjade saker, två instämda mål, två lagfartsärenden samt ett mål angående förre Handlanden Nymans försättande i omyndighetstillstånd, att den 18 meränänmde November vid sammanträde med Rådstufvurätten beslut blifvit fattudt angående Nymans Ingifvande ur bysättningshäkte samt ett laglärtsärende afgjordt, den 11 nästföljande December Rådst.rätten pröfva! en af Nyman ingifven skrift och låtit en borgenär aflägga borgenärsed, den 26 Febr. 1851 Kådst.rlitten förehaft ett tvistemål imellan Garfvaren M. Wickmaus konkursmassa å ena, samt Snickaregesällen J. E. Malmgren m. 11. å andra sidan, äfvensom meddelat beslut i anledning af jäfsanmärkningar, som Nyman emot Rådstufvurättens Ordförande framställt, samt att vid sedermera hållna sammanträden Rådstufvurätten den 5 nästföljande
Mars meddelat dom i konkursmålet imellan bemälte Wickman å ena, samt hans borgenärer å andra sidan, och den 12:te i samma månad ytterligare handlagt tvistemålet imellan Wickmans konkursmassa och Gesällen Malmgren m. II.; hvaremot alla öfriga ofvannämnda mål och ärenden intill den 16:de i sistnämnde månad, då tillförordnade Ordföranden till Kongl.
Hofrätten insändt skriftlig afsägelse af det honom meddelade förordnandet, lemnats utan all åtgärd; alltså och emedan den af honom anförde omständighet, att han skulle af annan tjenstebefattning varit förhindrad att förenämnde mål och ärenden vidare, än som skett, handlägga, icke, då han, derest han fann sig icke medhinna att de honom genom förordnandet ålagda skyldigheter fullgöra, ägt att samma förordnande utan uppskof sig afsäga, kunde urskulda det anmärkta dröjsmålet, samt hvad den tillförordnade i öfrigt till sin ursäkt andragit, eller dels att lian, då förordnandet för honom söktes, icke skulle haft sig bekant, att detsamma komme att gälla liera än två mål, dels att någon anmälan om målens företagande icke skall blifvit af vederbörande parter hos tillförordnade Ordföranden gjord, dels att handlingarne i konkursmålet imellan Nyman å ena, samt hans borgenärer å andra sidan icke skola blifvit af vederbörande aflemnade, dels ock att någon förlust eller skada för parterna icke skall — 20 — genom den anmärkta försummelsen vållats, ej heller förtjente afseende; ty pröfvade Kongl. Hofrätten, med anledning af 1 kap. 12 § Rätteg.balken, rättvist fälla den tilltalade att för den försummelse, han sålunda under doinareembetets utöfning låtit komma sig till last, böta tjugufem daler silfvermynt med åtta riksd. IG sk. banco.
Ofver detta utslag hafva underdåniga besvär icke blifvit anförda.
Wadsbo Häradsrätt i Walla tingslag hade genom beslut den II Febr. 1847 förordnat, att vid bristande tillgång till böter, sorn blifvit en dräng för olofligt afvikande ur tjenst ådömde med 12 riksd. 40 sk. banco, denne skulle undergå tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, i stället för fjorton dagars enkelt fängelse, som lagligen bordt bestämmas; Och hade, i anledning häraf, åtal blifvit af mig förordnadt emot Häradsrättens tillförordnade Ordförande; uppå hvilket åtal Kongl. Göta Hofrätt den 1 Juni 1852 meddelat utslag af innehåll, att enär jemlikt 5G § i Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Legostadga den 23 Nov
Domhafvanden, under hvars ordförande samma beslut tillkommit, att böta sexton riksd. 32 sk. till treskiftes; men då målsägaren linge anses hafva genom ett från honom inkommet betyg afstått sin rätt till godtgörelse; kunde någon ersättningsskyldighet till honom icke tillf.
Detta utslag har icke å någondera sidan blifvit i underdånighet öfverklagadt.
Vid granskning af inkomna fånglistor från straff- och arbetsfängelset i Göteborg har anmärkning hos mig blifvit gjord, att ända sedan den 10 Juli 1838 derstädes varit förvarad en qvinna vid namn Fredrika Jonsdotter, hvilken skulle hållas fängslad, tilldess hon klefve tillförlitligen känd; och sedan jag i anledning häraf den II Nov. 1848 af Kongl.
Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar i riket begärt underrättelse, om och hvilka åtgärder blifvit vidtagne för vinnande af kännedom om nämnde qvinnas person och lefnadsförhållanden samt hvad derigenom blifvit utrönt; så har jag, efter inhämtande af de upplysningar, som i följd häraf samt af derefter i ärendet ytterligare vidtagna åtgärder blifvit vunna, funnit mig föranlåten att emot Konungens Befallningshafvande i Malmöhus län, såsom den myndighet, af hvars föranstaltande berott att om den häktade qvinnan anskaffa närmare underrättelser, förordna laga åtal för försummelse härutinnan; efter hvilket åtals utförande Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge under den II Juni 1852 meddelat det utslag: att alldenstund Konungens Befallningshafvande, efter det Fredrika Jonsdotter, då kallad Jakobina Wagnersdotter, i följd af Landshöfdingeembetets i nämnde län den 17 Januari 1838 meddelade och af Kongl. Majit den 23 April s. å. i Mäder läststiilldc utslag, blifvit den 11) påföljande Juli insatt uti straff- och arbetsfängelset i Göteborg, ostridigt haft skyldighet att utan långt dröjsmål göra sig underrättad om de upplysningar, hvilka angående omförmälte qvinna vid nämnde fängelse kunnat vinnas, och i öfrigt vidtaga sådana åtgärder, som kunnat leda till afsedda ändamålet med hennes förvarande derstädes, nemligen att under tiden om henne inhämta tillförlitligare kännedom, samt denna skyldighet icke i någon mån vore beroende af den omständighet, huruvida Direktionens vid berörde fängelse den 27 Okt.
1838 aflåtne skrifvelse med dervid fogade af Jacobina Wagnersdotter inför Fångpredikanten Rising afgifna berättelse kommit Konungens Befallningshafvande tillhanda eller icke; men Konungens Befallningshafvande, oaktadt nämnde
Direktion i ytterligare skrifvelse den II Augusti 1845 påmint om nödvändigheten att i ärendet vidtaga någon åtgärd, sådant likväl underlåtit, tilldess Konungens Befallningshafvande, dock först efter uppmaning af Kongl. Styrelsen öfver fängelser oell arbetsinrättningar i riket, uti skrifvelse till nämnde Styrelse den 31 December 1848, under åberopande af ett utaf Kronolänsmannen Krook uthändigadt bevis, angående tiden för hvars tillkomst all upp - — 21 — lysning likväl saknades, då detsamma icke blifvit med datum försedt, rörande Jakobina Wagnersdottcr meddelat upplysning; fördenskull och då hvad Konungens Befallningshafvande till sitt försvar andragit lika litet kunde anses innebära laglig ursäkt, som någon giltighet tillerkännas det skäl, Konungens Befallningshafvande till undskyllan af dess förfarande att, äfven en längre tid från einottagandet af skrilvoisen den 11 Augusti 1845, lemna ärendet utan åtgärd, åberopat, eller att tiden mäste afbidas i förväntan på en Jakobina Wagnersdotters fordna följeslagares Lars Bengtssons häktande, hvilket endast af tillfällighet varit beroende, samt Jakobina dessutom redan vid förhör å Landskansliet den 11 Maj 1837 uppgifvit detta vara hennes rätta namn, hvilken uppgift vunnit bekräftelse af hvad sedermera blifvit utrönt och lika väl under första tiden af Jakobinas vistande vid straff- och arbetsfängelset, som på elfte året deraf kunnat vinna bekräftelse; ty och som Konungens Befallningshafvande från den dag, Jakobina Wagnersdotter ä berörde fängelse intogs, eller den 11) Juli 1838 och till den 31 December 1848, lemnat ärendet utan all bevislig åtgärd, och hon således under nämnde tid, till lidande för sig sjelf och betungande för statsverket, måst anses hafva onödigtvis derstädes blifvit af Konungens Befallningshafvande qvarhållen; alltså pröfvade Kongl.
Hofrätten, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rätteg.balken rättvist, det skulle för den försummelse af embetspligt, Konungens Befallningshafvande i förevarande ärendes behandling låtit komma sig till last, Herr Landshöfdingen, hvilken då mera från det honom såsom Landshöfdinge i Malmöhus län anförtrodde embete erhållit nådigt afsked, till treskiftes böta så stort belopp, som motsvarade tre månaders landshöfdingelön, samt Landssekreteraren under två månader vara förlustig innehafvande landssekreteraretjenst med thy åtföljande löneinkomster; hvarförutan begge gemensamt skulle ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för Jakobina Wagnersdotters underhåll i häktet från och med den 19 Juli 1838 till oell med den 31 December 1848, uppgående enligt inkommen vederbörlig uppgift till 573 riksd. 7 sk. 7 r. banco, derå afdrag dock borde ske med så stort belopp, som belupe på den tid, då i Juli 1842 till den 28 påföljande September Jakobina Wagnersdotter efter verkställd rymning vistats på fri fot; men som hon frånträdt anspråk på godtgörelse för det lidande, henne genom obehörigen förlängda fängelsetiden tillskyndats, erfordrades deröfver icke vidare utlåtande.
Af Herr f. d. Landshöfdingen samt Landssekreteraren äro underdåniga besvär öfver detta utslag anförda samt bero af nådig pröfning.
I anledning af den hos Wädtle Häradsrätt förelupne felaktighet, att genom beslut den 23 December 1847 blifvit förordnadt, det en för skogsåverkan till 61 riksd. 16 sk. samt till vites- och ensaksböter 10 riksd. 32 sk. sakfälld person skulle, i saknad af tillgång, undergå tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd samt fjorton dagars enkelt fängelse, oaktadt vid detta förhållande all fråga om förvandling af vitesböterna bordt förfalla, har jag förordnat åtal emot den tillförordnade Domhafvande, som med Häradsrätten meddelat detta beslut; och har, efter utförande af sådant åtal, Kongl. Göta Hofrätt genom utslag den 28 Juni 1852 sig utlåtit, att enär jemlikt 1 lite punkten i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 all fråga om förvandling af ensaks- och vitesböterna bordt förfalla, då den sakfällde tillika i stället för åverkansböterna blifvit till högsta kroppsplikt fälld, samt
Häradsrättens i fråga varande beslut följaktligen varit stridande mot innehållet af klar och tydlig lag, Kongl. Hofrätten pröfvade rättvist att, i förmågo af 1 kap. 12 § Rätteg.balken, döma tillf.
Domhafvanden att för sin såmedelst ådagalagde vårdslöshet i domareembetets utöfning plikta sexton riksd. 32 sk. till treskiftes samt att med En riksd. 23 sk. 7 rst. banco ersätta Kronan kostnaden för den sakfälldes underhåll i häktet, längre än som vederbordt, och derjemte godtgöra honom för hans lidande efter 24 sk. för hvarje dag, han oförskyldt suttit häktad, med 7 riksd. samma mynt.
Detta utslag har oöfverklagadt vunnit laga kraft. l)e till Edsbergs oell Lekebergs härader hörande arkifver å tingsstället Edsbergs Sanna hafva vid anställd undersökning på stället år 1849 befunnits vara i så oordnadt skiek, att någon tillförlitlig kännedom om graden af deras fullständighet då icke kunnat vinnas; hvarföre jag anmodat ortens
Domhafvande att, efter verkstäldt ordnande och behörig inventering, lemna mig underrättelse, i hvad skick samma arkifver befunnes; men som Domhafvanden uti afgifvet svar undandragit sig att upprätta fullständigt inventerihgsinstrumeiit öfver de i arkifven befintliga handlingar, helst han ansåge sig dertill icke förpligtad, och sådant oj heller funnits nödigt för öfriga lika beskaffade alltså och då under vidare fortsatt skriftvexling han \iil förklarat sig villig att så till vida efterkomma min anmodan, som han lofvat att ordna äfven de äldre handlingarna, men ej kunnat förmås att åtaga sig upprättande af nödig förteckning eller inventarium öfver bäradsarkifvens innehåll; har jag sett mig nödsakad att låta frågan 0111 lagligt förpligtande härtill ankomma på vederbörlig domstols pröfning.
Jag antog för afgjordt, att handlingar, sorn finnas i allmänt förvar, icke få lemnäs utan vård af de statens tjenstemän, åt hvilka desamma iiro öfverlemnade; att äfven de från forntiden bevarade, nu mera vid tjenstgöringen sällan eller aldrig anlitade produkter af domstolars och embetsmäns verksamhet i (jonsten, eller handlingar, sorn eljest för lång tid tillbaka kommit uti allmän vård, icke vore ämnade att förfaras; men antingen borde dessa handlingar förklaras onyttiga och lemnäs till sköfling samt, i sådant fall, heldre med ens förstöras, eller ock någon omvårdnad tagas 0111 deras bevarande; och skulle do åt framtiden bevaras, och någon vård om deni för sådant ändamål äga ruin; så vore det väl ock nödigt att känna, hvilka sådana handlingar i hvarje arkif funnes, och att åt framtiden bevara äfven denna kännedom, helst som, derest man icke vet, hvad sorn finnes i hvarje till sådana handlingars vård ämnadt förvaringsrum, det är förgäfves att af den, som har vården derom sig anförtrodd, fordra någon ansvarighet för hvad der borde vara förvaradt.
Häraf ansåg jag följa, att vid hvarje arkif bör finnas en fullständig förteckning på hvad detsamma innehåller; och i allmänna författningar saknades icke föreskrift derom, att en sådan förteckning skulle upprättas vid hvarje tillfälle, då den tjenst, sorn vården om arkifvet tillhörer, öfvergår till en ny innehafvare.
Då vid en sådan tjenstemans afgång inventering åter skall ske, kan det inventeringsinstrument, som han vid tillträdet emottagit, icke umbäras; hvarförutan, derest han icke vore skyldig att dermed när sorn helst vara försedd, redo för hvad arkifvet bör innehålla ej heller kunde när sorn helst honom afförd ras och en uppkommande fråga, huruvida en viss handling borde vara att deribland tillgå, icke lösas.