Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad som på scenen i hemlighet öfverenskommes emellan två personer, det veta ögonblickligen alla, utom naturligtvis de, i hvilkas intresse det kunde ligga att derom erhålla kännedom.
Att t. ex. i ”Signill” det är på rivalen Heldegissels anstiftan som Boolwis uppretat
Signills bröder mot Hagbards, det veta alla utom kungasönerna sjelfva.
På samma sätt är i ”Blancka
Märeta” en budbärare straxt tillreds att för hertigarne omtala hvad konungen och drottningen sins emellan hemligen öfverenskommit.
Deremot är M. ofta ganska lycklig i anordnandet af enskiltheter, och han egde mycket sinne för dramatisk effekt.
Så finner man gerna kontraster använda, i det att scener äro hopställda, hvilka genom den motsats, hvari de stå till hvarandra, ömsesidigt höja hvarandras verkan.
Men har än Messenius insett, att det är handling, som skall på scenen framställas, och står han i detta hänseende framom några af bibeldramernas författare, för hvilka samtalet var allt: så har han dock liksom dessa endast haft ett dunkelt medvetande derom, att endast den handling är sannt dramatisk, som utvecklas ur de handlande personernas inre.
Derföre är det äfven illa bestäldt med den inre motiveringen, och någon karaktersteckning i sann dramatisk mening finner man icke hos honom lika litet som hos de andra författarne från samma tid.
Synes det än stundom som om en bild af karakteren föresväfvat författaren, så är denna dock endast angifven med allmänna drag, och någon konsequent genomförd teckning må man icke vänta.
Likvist är ett bemödande skönjbart, att göra personernas språk och uppträdande beroende af deras stämning, tänkesätt och samhällsställning, och i prologen till Gustaf I:s ”Comedia” säger författaren:
”Ty them förståndigom är klart
Altidh wara Comedie art,
At hvar Person gifs sin affect.”
Men det har dock icke varit så lätt att tillämpa denna rigtiga grundsats, och det är endast sällan man finner, att personerna förråda någon sann känsla eller rätt lefvande åskådning af sin ställning, och öfvertalandet, öfvertygandet och öfverbevisandet fordra ringa utrymme.
På ett och annat ställe är det dock som ville passionen bryta fram, det är som om den situation, hvari hjelten är försatt, liksom pressade honom till ett känsloutbrott; men det ohandterliga språket, den släpiga rimmade knitteln lägger hämmande band på känslan, och endast stammande ljud förråda vallningen i själen.
Det synes nemligen mera komma an på att framställa hvad som sker, mindre hvarföre det sker; och detta har likaledes sin grund i det episka uppfattningssättet.
Vreden talar helst i skymford, stoltheten i prålande skryt, endast ur kärlekens strängar vet skalden någongång framlocka toner, hvilka genom sin vekhet kunna sägas vara ett renare uttryck af känslan.
Källorna till Messenii dramer äro Saxo Grammaticus, Olai Magni krönika och rimkrönikorna; dock följer M. icke dessa urkunder lika slafviskt som de andliga skoldramerna följa bibeltexten.
Här och der tillåter han sig rätt betydliga ändringar, och, som vi ofvan sett, inskjutas många scener af hans egen uppfinning.
Hammarsköld gör den anmärkning, att dessa dramer äro ”utan all sanning i afseende på tidens seder och bruk.”
Detta är fullkomligt rigtigt, om man mäter dem efter vår tids anspråk på historisk kostymtrohet; ty de lemna visst icke någon åskådlig bild hvarken af hednatiden eller af medeltiden.
Messenius skildrar endast sin egen tids sätt att tänka och uttrycka sig.
Men å andra sidan får man icke heller förbise skaldens tydliga sträfvan att vara historiskt trogen, om än denna yttrar sig med samma naivitet, som utmärker uppfattningen af den skildrade tiden, och endast visar sig uti införandet af en eller annan från äldre tider bekant plägsed.
Men just emedan detta sker, utan att hans historiska källa dertill gifver anledning, så synes tydligen, att en sådan skildring endast tillkommit för att derigenom gifva lokal- och tids-färg åt handlingen.
Tydligen har M. derigenom ansett sig hafva gjort alldeles tillräckligt för den historiska troheten, och hans publik har säkerligen varit af samma tanka.
Icke heller var då kunskapen om de gamla Nordboarnas lefnadssätt synnerligen stor och redig; och att af fragmenterna skapa ett helt, någorlunda i den gamla nordiska andan, dertill var ej Messenius tillräckligt stor skald.
Messenius nöjde sig med att upptaga enskilta yttre drag, men dessa ställde han stundom helt obekymradt vid sidan af seder och bruk från sin egen tid, och deraf uppkommer ofta den bizarraste blandning.
Så utfärdar konung
Sigtrud ett stämningsbref till Disa, hvilket bref är affattadt i 17:de århundradets kurialstil, men, enligt M:s mening, med speciel tillämpning på fornnordiska förhållanden.
”Wi Sigtrud med de tre Gudars, Thors, Odens och Friggas nåde, stormächtige konung till Upsala hälse dig” m. m. och slutar: ”Datum på vårt konungsliga hus Upsala, den fjortonde dag i Göya månad år efter verldenes begynnelse 2758.”
På samma sätt finner man, att i dramerna från hednaåldren åkallas alltid de gamla gudarna, tiggarna bedja om allmosor i ”Thores namn,” de af hungersnöd lidande bönderna anropa Frigga om hjelp o. s. v.
Men så mycket begrepp om konstnärlig objektivitet hade hvarken Messenius eller hans publik, att i ett drama från sagoåldren hedningarnes religiösa tro skulle kunnat framställas, utan att man på samma gång pekade på dess falskhet.
Derföre måste Oden, Thor och Frigga sjelfva träda upp och förklara, att de äro blotta ”afgudar;” och man hade icke ens öga för den motsägelsen, att dessa, fastän afgudar, dock framställas utrustade med gudomlig magt och såsom de der sända hungersnöden öfver landet som straff åt menniskorna, hvilka ej längre ”med flit dyrkade dem.”
Samma återspegling af 17:de seklets medvetande färgar äfven framställningen af ett annat hedniskt bruk.
Magni omtalar i sin krönika, att vid menniskooffer skulle den, på hvilken lotten föll, lefvande nedsänkas i en källa, som upprann nära till offerplatsen, och om ”samma menniska lätteligen uppgaf andan, så uttydde deras prester det vara ett lyckosamt tecken och samma menniska blef straxt dädan tagen och uti en lund, som der straxt hos var, af presterna hängd, den de mente helig vara, och således sade de, att samma menniska blef straxt till Gudarna uppförd.
Der med trodde den menniskan, som genom sådant offer vardt upptagen, sig alldeles salig varda”322.
Ett sådant menniskooffer framställer
Messenius med stor utförlighet i ”Svanhvita,” och då offret icke står i något egentligt sammanhang med hufvudhandlingen, så har tydligen hans afsigt varit, att just genom det rätt åskådligt måla tiden.
Nu framställas visserligen de danska fångar, som skola offras, såsom mycket glada öfver den ära, dem vederfares.
Men svenskarna tycka äran vara måttlig; en tempeltjenare af dansk slägt, som gör invändningar mot offret, får höra speglosor för sin jutska börd och sin partiskhet för landsmän, och sjelfva vaktmästare Grymmer tycker det vara oskickligt, att på sådant sätt behandla krigsmän, fångna i slag, ty ”all krigslag” förbjuder att döda dem.
Der Messenii kunskap icke längre räcker till, tager han sin uppfinningsgåfva till hjelp och pådiktar de gamle de besynnerligaste plägseder.
Då t. ex. ”Svanhvita” skulle slutas med bröllop, med M. ej hade sig något bekant om hedningarnas vigsel, så hopsatte han sjelf en vigselceremoni.
Regner och Svanhvita träda fram för presten Torgod; Regner begär Svanhvita till hustru, och hon säger sig skola älska Regner ”i lust och nödh.”
Då beder Torgod de tre gudar välsigna dem med barn och stor ätt, förmanar dem att väl sämjas och slår eld af en flinta, så att gnistorna falla ned på handen, sägande:
”Lijka som i then hårda steen
Eeld ligger fördåld, liws och reen,
Som uthlåckes medh thetta ståål
Och lyser sedan medh stort pråål:
Altså i edher bådhe två
Är fördålde liff icke få,
Hvilke kärleeken förer fram.” m. m.
Vigseltalet slutar med att presten begär som lön ”jus primæ noctis,” hvarpå Regner svarar:
”Thet skal iagh thig förbiuda wist
Om tu går icke om medh list.”
Och derefter vidtaga lyckönskningar af bröllopsgästerna.
Hammarsköld påstår, att Messenii dramers framgång i väsentlig mån berodde deraf, att ”det allmänna tänkesättet fann sig smickradt i anseende till rikets grannar.”
Utfall mot danskarna förekomma dock endast i ”Svanhvita.”
Der skildras danskarna i allmänhet som falska och fega samt fruktande svenskarnes öfverlägsenhet, ehuru de alltid omtala dem som enfaldiga och lättrogna; det är en list af danska män, som vållar konungens död, och då en af styckets personer säger:
”Min fadher var en Jutsker man,
Dock är iagh födt i Svealan,”
får han till svar:
”Fast höken hemma upfödd är,
Til hönan han dock hatet bär.”
Messenius detta oaktadt icke spekulerat i danskhat, synes tydligen af hela stycket, ty detta behandlar ett bland de mest unionsvänliga ämnen, som den gamla sagan har att uppvisa; ja, man kan med skäl undra öfver, att han valt just ett sådant ämne.
Efter denna utförliga framställning af det
Messeniska dramats egendomligheter, torde det vara öfverflödigt att omständligt redogöra för hvarje särskilt stycke.
Vi åtnöja oss derföre med att endast följa tvenne af dem scen efter scen.
Disa.
Thet är en lustigh Comoedia om then förståndighe och höghberömde Sweriges Drotningh, Fru Disa, Hvilken sanferdelighen på Rim vthsatt, och hållen ähr i Ubsala Marknad, nemligen then 17 och 18 Februarij, Åhr effter Gudz bördh 1611, Aff Johanne Messenio Professore thersammestädes.
Tryckt vthi Stockholm aff Anund Olufssons Arffuingar, Åhr 1611.
Disa, som synes på sin tid hafva varit mycket omtyckt, har sett 8
upplagor, 1635, 1648 (2), 1692, 1718, 1727 och en 1740—50; mot slutet af seklet gjordes af ”Disa” en komedi eller opera, af hvilken finnas flera tyska redaktioner, men ingen af dessa, vare sig den svenska eller de tyska, är dock tryckt i dess helhet, utan allenast innehållet meddeladt uti korta program.
Klemming anför flera sådana program, som visa, att ”Disa” ännu 1734 gafs i Stockholm.
Ja, år 1771 uppfördes i Norrköping och 1773 å Humlegården i Stockholm ”Drottning Disa, Tragedie-Comedie på vers i 5 öppningar”323.
Disa, som är tillegnad matronorna Magdalena Jörensons m. fl. har prolog, epilog och fem akter med fem scener i hvarje akt.
Första upplagan innehåller en förteckning på de spelande studenterna; men denna är liksom tillegnan utesluten i de andra upplagorna.
I de 3 första scenerna uppträda hvar för sig Thor, Oden och Frigga samt redogöra i monologer för sina personer och den dyrkan dem egnas, men klaga öfver bristande nit i folkets dyrkan och hota landet med svärd och hungersnöd.
Somniator, som haft en underlig dröm, ser en man komma med en stor bok och glasögon, samt snafva öfver en rot, under det han hånas af Larvator.
Somniator igenkänner honom som Astrolog, berättar honom sin dröm, hvilken denne uttyder så, att en stor hungersnöd skall inträffa, äfvensom många skola omkomma genom svärd, derest de icke blifva räddade af en jungfru, som skall blifva Sveriges drottning.
Hungersnöden, hvilken sålunda tre Gudar och en Astrolog förutsagt, är nu utbruten.
En familj kommer klagande: ingen mat finnes i huset, hustruns mor och far dogo i går, hennes syster i dag; mannen kastar staf och påse på marken, ty ingen har nu att gifva de fattiga.
De besluta att gå och anropa Frigga, men innan de hinna sätta sitt uppsåt i verket, faller sonen ned och dör.
Vxor.
Barnet är dödh, lät oss thet begraffwa, Sedan til Frigga wele wi traffua.
Thet är bestelt324, gå före kiäre man, Och bruka nu tin Bön som tu bäst kan.
Maritus.
O Frigga, tu berömda Gudhinna, Hwar skal iagh Brödh til mine Barn finna?
Frigga råder dem gå till konungens gård i Upsala; der skall en jungfru hjelpa dem.
Konungen presenterar sig och frågar sin sekreterare Siwold, hvad han förnummit under sin resa genom landet.
Siwold beskrifver hungersnöden, som bortrycker tusentals och ”stjelper folk som man hugger kål;” en kanna råg kostar sju mark.
Uxor och Maritus bekräfta på tillfrågan sekreterarens ord och bedja om en bit bröd och en sill.
Qvinnan dignar ned af hunger, och konungen befaller att sätta för dem ett stort skinkefat.
Konungen rådslår med sekreteraren och besluter att sammankalla sitt råd från alla landsdelar.
Siwold lofvar genast samla det och underrättar åskådarna, att ”innan täckiet” (bakom scenen) skall hållas riksdag, men att inom en timma skola de få höra beslutet325.
Härolden tillkännagifver, att konung och råd beslutat, att allt onyttigt folk, såsom gamla, lytta, lama och sjuka, skola dräpas.
Straxt börjar slagtandet.
Grannarna Anund och Asmund prisa påbudet, och den förre lockar ut sina gamla föräldrar, kallar den ene ”tu gambla flaska,” och den andre ”tin rutne taska” samt yttrar:
”Kiäre see, hvadh för een förfärligh tan
I munnen haffuer thenna man,
Förwist wäger han halffannan Lisspund,
Men som aass luchtar Sissas mund” m. m.
Förgäfves bedja föräldrarna om förskoning; de föras till Odens lund, der offret skall försiggå.
Disa välkomnar sin till hemmet från riksdagen återkomne fader, rådsherren Sixten, hvilken är åtföljd af sekreteraren Siwold.
På hennes fråga om riksdagsbeslutet, öfverlemnas henne konungens bref; hon förklarar då, att hon vet bättre råd, och Siwold, som tycker hennes tal allt för dristigt, förklarar sig genast skola underrätta konungen om hennes klander och går.
Siwold afgifver sin rapport, och konungen befaller, att Disa skall komma till Upsala, hvarken åkande, ridande eller gående, hvarken om dagen eller om natten, hvarken i ny eller nedan, hvarken klädd eller oklädd, samt att hon skall gifva ett bättre råd, hvarom icke skall det kosta hennes lif.
Konungens sändebud kommer till Wänegårdh326, Disas hem, och bultar på.
Tjenarinnan frågar, hvem det är, och får till svar, att det är ett bud från kungen till jungfru Disa.
Famula.
Thet lögstu nu tijn gamble Greek, Min Iungfru sadhe thet medh leek.
Tabellio.
Kiäre see, Snorsleff, Frustuffwe mö!
Iagh slår tin rumpa full medh snö.
Spottar tu migh tin råtne Gäck, Tagh til godha, stick i tijn Säck, m. m.
Sixten kommer, och sändebudet beklagar sig öfver pigan, som har ”smort” honom, gifvit honom ett ”munslagh” och ”tryckte effter medh een Staaff.”
Sixten söker lugna honom och begär få se konungens bref. — Sc. 2. Gråtande kallar Sixten på sin dotter och ger henne kungabrefvet, som hon uppläser327.
Till fadren, som fruktar, att detta skall blifva hans död, säger Disa:
”Thet förbiude Frigge Råck För thenna skul een lijten Lock Aff thetta håår skal bliffua grå.
Iagh wil nu genast hädan gå Och fulkomna Kongens begiär; Kommer i med min Fadher kiär.”
Disa ger sin tärna Signild befallningar till den förestående resan.
Disa förklarar sändebudet, att hon är beredd att följa honom; de äro genast framme, sändebudet anmäler henne, och hon införes.
Konungen råder henne falla ned och begära nåd, men
Disa säger sig vilja bevisa hvad hon sagt; hvarpå konungen önskar veta, huru hon uppfyllt hans befallning.
Disa förklarar nu, att hon kommit om qvällen, således ej om dagen eller natten, vid fullmånan, således ej i ny eller nedan, sittande i en vagn, dragen af två drängar och med ena benet öfver en vid sidan af vagnen gående bock, således hvarken gående, ridande eller åkande, utan både det ena och det andra, samt slutligen endast höljd i ett nät, och således hvarken klädd eller oklädd.
Konungen, förtjust öfver detta prof på hennes klokhet, ger henne en gyllene klenod och lofvar att taga henne till drottning, om hon kan gifva ett bättre råd än riksdagen.
Hon råder då, att icke döda det öfverflödiga folket, utan sända det norrut att odla de obebodda länder, hvarigenom sedan ökade skatter skulle inflyta; derföre borde konungen sammankalla allt svenfolk samt låta det kasta tärning om lif och död, och lifvet skulle skänkas dem, som förlorat, mot vilkor att draga mot norden; åt enhvar af dessa skulle så gifvas en handske, full med korn, yxa, skäckta och hornbåge.
Rådet behagar konungen, och Siwold befalles utskrifva kallelsebrefvet.
Konungen friar till Disa, och hofmästarinnan drager på henne gyllne kläder och sätter en krona på hennes hufvud.
— Sc. 2. Under Siwolds ledning kasta bönderna tärning om lif och död.
Jösse, som tappat, kommer i gräl med Nisse, som vunnit, och beskyllar honom kunna trolla och visst vara född i Tavasteland; de råka i slagsmål och kunna endast åtskiljas genom Siwolds mellankomst.
Bönderna förklara sig icke vana att slå tärning, utan bedja att i stället få draga strå, hvilket beviljas dem.
Sixten önskar konungen och Disa lycka och upphöjes till kungens närmaste man, hvarpå härolden på konungens befallning påbjuder, att till minne af Disa skall årligen i fullmånen ett ting, kalladt Disating, hållas och en marknad stå på Salaströms å.
Huru skal iagh förskylla then ähra?
Rex. När j oss sköna Arffuingar bära.
Sixten.
Kiäre herre iagh är gammel och grå, Min been tröste här intet längre stå.
Wij wele sättia oss alla nedher
Så pläga thet alltijd vara sedher.
Siwold kungör konungens vilja, en guldkedja hänges öfver Sixtens hals, och Disas broder Kilephans dansar en dans efter musik.
Bönderna tacka konungen för hans nåd; han hänvisar dem till Disa och bjuder dem genom härolden att om ett år återkomma och gifva henne skatt hvar efter sin förmåga af de landets alster, hvaraf de hafva sin hufvudsakliga näring.
Sc. 1 och 2.
Amazonen Penthesilea328 kommer efter Trojas fall till Sverige och afskjuter framför svenska konungaborgen ett skott till Thors ära.
Hofmännen störta häpna ut ur salen, och drottning
Disa går i förskräckelse till sängs, men då hon får veta, hvilken gäst hon fått, beder hon henne välkommen.
Penthesilea anhåller att få nedsätta sig i Sverige, hvilket konungen bifaller, och på Disas uppmaning att sjunga en visa om Trojenborgs förstöring besjunger hon Paris historia i en visa, som börjar:
”Widh Troya är een Rosenlund,
En lustigare är aldrigh funnen.”
Sången i sju långa vers fullföljes blott till äpplets öfverlemnande åt Venus, då konungen afbryter med den anmärkning, att derom sjunges en annan visa i Sverige.
Penthesilea känner äfven den och säger den hafva ”sådan noot och gångh:”
”Paris han war så liten een Drängh,
Han tjente konung Menelaus för sin säng.
Waller upp Roser, om j welen Paris finna etc. etc.”
Disa tackar, och konungen befaller fram musik.
Attil frambär till musikanterna konungens befallning och dessa spela:
Men konung Paris Ganska rijk och intet wijs, När om Gulläplet dömdes.
För Sophia han Uthwalde Helenam, Thet honom illa löntes.
Troja så stoor, Som stodh i flor Alt för then skul Måste omkul Til stofft och mull.
I Rosenlund dantza the Jungfrur329.
Bönderna från Norrlanden komma med skatt till drottning Disa.
Skatten framlemnas; en gifver en bock och Disa kallar honom Hälsinga (Larvator tillägger ”Bock”), en annan gifver en get och får namnet Gästrik (L. Get), en tredje ger tre siller och får namnet Angerman (L. sur sill) och en fjerde ger torr lax och får namnet Mädelpa (L. torr lax).
Slutligen befaller Disa, att bönderna skola trakteras till klockan fem.
— Sc. 5 är improviserad.
Bönderna komma i gräl, så att slutligen ”bland dem vankar blankan,” då de köras ut i proscenium.
Epilogen berättar, att ”vår Præceptor” skall, om publiken är honom gunstig och blid, till Eriksmässotiden uppföra en ny komedi om drottning Svanhvit.
Äfven i våra dagar kan en läsare lätt fatta, hvarföre detta skådespel, oaktadt alla dess stora formbrister, skulle så lifligt slå an på Messenii samtid.
Så vidt man känner, hade, med undantag af den i Arboga uppförda ”Tisbe,” dittills endast bibeldramer och klassiska komedier varit gifna i Sverige.
Huru olik dessa är icke ”Disa” med sitt fosterländska ämne, sin rika omväxling på scener, än sorgliga, än löjliga, sina anspelningar på inhemska förhållanden, sina lifliga folkscener, dansen, sången och musiken?
Disa är vårt första nationela drama och fyllde allt hvad den tiden kunde fordra af ett sådant.
Signill.
Thet är en lustigh och sanfärdigh Tragoedia om then höghborne, mycket berömde och manhafftige Hertigh Habor, konung Amundz Son aff Norigie, Och then Höghborne, sköne och Trofaste Fröyken Signill, Then Stormächtige Herres H.
Sigars, Swerigis Konungz endesteDotter, Nämligh, hvad
Kärligheetz trofastheet the hvar annan in til döden underligen bewijste.
Then Höghborne Herre, Her Johann, Swerigis Rijkis Arffurste, Hertigh til Östergöthland, Såsom och H. F. N. Elskelige käre Brudh, Höghborne Furstinna, Maria Elisabeth, boren Konungzdotter i Sverige, och Furstinna til Östergöthland, til ähra och underdånigt behagh på theras F.
N:ders lyckelige och höghtijdelige Bröllops högtijdh.
Aff Johanne Messenio beskrifwen och hållen på Stockholms Slott, siätte Dagen vthi höghb.
Bröllop, som war then 4 Novemb.
Tryckt i Stockholm 1612.
Signill, som uppfördes under festligheterna vid Hert.
Johans af Östergöthland bröllop med Maria Elisabeth på Stockholms slott i December (å titlen står felaktigt November) 1612, blef olofligen eftertryckt samma år.
Utom dessa tvenne upplagor räknar ”Signill” ytterligare åtta, sålunda två mer än ”Disa,” 1612 (2), 1614, 1635, 1645, 1652 (2), 1693 samt en 1740—50330.
Skådespelet, som bevistades af konungen, enkedrottningen, det nyförmälda furstliga paret och hela hofvet, uppfördes af Messenii studenter, hvilka från Upsala jemte sin lärare infunnit sig.
Bland de fyratio studenter, hvilka personförteckningen upptager, äro endast fyra frälse, Knut Soop, Johan Liljehöök, Melchior v.
Warnstedt och Gustaf Arvidson Posse, hvilka alla spelade fruntimmersroller.
Detta ringa antal adelsmän visar, att den mot M. rigtade beskyllningen, att han företrädesvis samlade kring sig unga ädlingar, icke är rätt grundad.
Bland de öfriga spelande påträffar man många, hvilka sedan blefvo prydnader för kyrkan och läroverken.
Så gafs Starkotters roll af Jonas Petri Gothus, sedan biskop i Linköping; Slugspråker Anklagare af Olaus Laurelius, sedan biskop i Westerås; drottning Asta af Johan Math.
Gothus, äfvenledes sedan biskop; drottning Göya af Harald Wallerius, sedan professor och aktad musicus; Storbjörn marskalk af Andreas Petr.
Grubb, bekant för skrifter i filologi och historia; bland ”Larvatores” märkes den framtida häfdatecknaren Ægidius Girs, och epilogen framsades af Sven Camenius, sedan superintendent i Carlstad.
”Signill” har prolog, epilog och 6 akter med hvardera 6 scener.
Prologen vänder sig först till de förnäma åskådarna med bön om öfverseende och gunst samt redogör sedan för styckets innehåll.
Starkotter uppträder, säger för åskådarna hvem han är, omtalar sin höga ålder, sina vidsträckta resor, sina bedrifter, sitt kyska och måttliga lefnadssätt och manar alla, ungersvenner, fruar och jungfrur, att af honom lära den götiska dygd och ära. 2:dra scenen meddela vi i dess helhet som prof på Messenii satir, hvilken, som man finner, har formen af en efter vår tids smak öfverdrifven karrikatyr.
Moorsgrijs, Smeglering, Starkoter.
Moorsgrijs.
”Toor gifwe min Morkär 1000 god natt, För hwar gång iagh på hennes knä satt.
Til thes iagh war öfwer min nitton åhr, Hängde iagh ock altijdh widh hennes Låår.
Til Schole och Hoff hon migh eij wände, När någon thet rådde hon högt skrände.
Smeglering.
Här i giorde hon som wijs Qwinna, Så ock at hon edher månde finna, Til thes j wore trätton åhr, Ty haar j nu been och Junckar Låår.
I nije åhr widh eder Moders bröst, Finge j rödha Kindbeen och godh röst.
Gwl kind, gåålt håår och krusade låckar, I äre Iunkar rätt som en dåcka.
Smeglering tin ord behaga migh wäl, Til hwadh tu sägher, hafwer tu godh skäl.
Men på thet tu migh kan gifwa mera prijs, Wil iagh tigh ännu göra i min saak wijs.
När iagh om Morgonen war stånden vp, Förvthan Brook iagh åt Frwstugun lop.
Ther åt iagh frukost och drack mig gott rwss.
Sedan gick iagh medh Iungfrwger i sws.
Smegl. Droghe j Junkar sedhan ock på jagdt?
Moorsgr.
På ingen annan än iagh hafwer sagdt.
Iagh hafwer ey aldrigh warit längre vth, Än baak om Vgnen och min Faders Knwt.
Smegl.
Huru kunde j tädan finna heem?
Moorkär hade bundet om migh en reem.
Then fölgde iagh effter och hundabäll, Så ock Moors vthängda gamble skinfäll.
Lijkwist i kläder är iagh them lijk, Som wandrat haar länge i Franckrijk.
Stöflar och spårar bär iagh hwar dagh mäst, Oanseedt iagh aldrigh satt på häst.
Starkoter.
Ästu en Kalff eller en Man, Kan skee kommen aff Gröne Land?
Ther Folck medh Tranor strijdha mäst, Och båckar bruka the til häst, Tu äst rätt lijker Habors Dwärg, I beenen haar tu ingen märg.
Aldrigh troor iagh i Göthalan, Tigh ware född aff någhon Man.