Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
A hvarje särskild post, som i afräkning uttages, beräknas räntan ifrån den dag, urider hvilken penningarne utassigneras i Riks* gälds Contoiret; och kommer all sålunda upplupen ränta, alt på en gång liquideras, ett år efter den dag, då hela Lånfesummän blifvit lyftad.
De derefter förfallande räntor betalas inom hvarje års slut; och kommer på enahanda sätt, som nyss nämdt är, att förhållas med Capital-afbetalningar, när tiden för deras erläggande inträffar.
Tio åren, att räkna ifrån och med år 1824, göres icke någon afbetalning på Capitalet, men, inom 1833 årsslut, och allt sedermera å samma tid de påföljande åren, inbetalas Sex procent, hvilka alltid beräknas på hela Lånesumman; och sedan häraf först blifvit afräknad
Tre procents ränta på då varande Dånebeloppet, afskrifves öfverskottet på Capitalet.
Allt hvad, som betalas bör, må insändas omedelbarligen från Stadens äldste till Commissarierne i Riksgälds-Contoiret.
De utaf hela den beviljide Jjånesumman återstående 90,000 R:dr utlånas åt enskilde personer, emot Tre procents ränta och sådana vilkor, som längre fram ernförmälas.
Alla,' som vilja erhålla
Lån af den anslagne summan, böra ovillkorligen å ile afbrände tomterne uppföra sådane byggnader, som uti Kongl, Maj'.fs för Staden i Nåder fastställde plan och Byggnads-Ordning äro föreskrifne.
Vid Lånemedlens fördelning, höra de tomtegare företrädesvis understödjas, sora i synnerhet kunna vara i behof utaf Lånebiträden af allmänna medel. 3 Mom.
I afseende på Lånemedlens för-’ vältning m. m. utses en Commitiée under Landshöfdingens ordförande, på sätt Stadens invånare finna lämpligast.
Committerade pröfva och bestämma storleken af den Lånesumma, en hvar Lånsökande må tilldelas, samt beloppet, som, i afräkning derå, hvarje gång får lyftas.
Tå Committerades requisitioner eller fullmagter, hvilka alltid måste vara underskrifne af pluraliteten ibland dem, utlemnas pennlngarne ifrån Biksgälds-Contoiret; och i följd hvaraf Committerade komma att för alla sålunda lyftade summor ansvara samt redovisa i den ordning, som finnes stadgadt och föreskrifvet.
I allt öfrigt komma de, i afseende på Lånet till enskilde personer i Norrköping, gifne föreskrifter att tjepa till efterrättelse.
Vidi: P. Roos. l g o Expeditiohs-Utskottets Memorial, N:o 44a.
Expeditions - Utskottets Memorial till Riksens Ständer, med hemställan, huruvida afskrift af IX Art. uti Riksens Ständers Instructiori för deras Fullmäktige i Riksgälds- Contoiret må, genom underdånigt missiv, till K. M. öjverlemnas.
TJu Skrifvelse, den 17 slstlldne November, till K. M. i underdånighet aflåten, hafva Riksens Ständer, jemte anmälan af deras, med anledning af K. M;tf Nådiga Proposition, vidtagna beslut, att understödja de brandskadade invånarne i Städerne Norrköping och Borås, sålunda att Lån komma att utgå, för Norrköping med 900,000 R:dr samt för Borås med 100,000, tillika i underdånighet uppgifvit de faststälde hufvudgrunderna och vilkoren för Lånens anlitande} men sorn Riksens Ständer torde anse lämpeligt vara, att låta till K.
M:ts kännedom komma de närmare och speciella . föreskrifter, hvilka Riksens Ständer funnit sig böra, i sammanhang med den för deras Fullmägtige i Riksgälds-Contoiret nu mera ordnade och utfärdade Instuction, i IX Art. meddela, rörande ifrågavarande Låneanslag, så får, till Riksens Ständers pröfning, ExpeditionsUtskottet härigenom vördsamt hemställa, örn icke en afskrift af nyssnämnde Artikel må uti underdånigt missiv till K. M. expedieras.
285 fastheldre i den omständigheten, att de skolor, som stå i samband med seminarierna, icke äro eller under nuvarande förhållanden väl ens kunna vara så inrättade, att de på samma gång skulle utgöra ett passande öfningsfält för seminarieeleverne i alla till folkskolan hörande ämnen och tillika en tillfredsställande bildningsanstalt för sådane personer, som endast söka utbildning såsom småskolelärare.
Seminarieskolan skall, enligt gällande stadgar, skötas af en utaf seminarii hufvudlärare, hvilken tillika har sig ålagdt att hufvudsakligen leda elevernes praktiska öfningar och undervisning.
Det ligger således i sakens natur, att den skola, sorn ställes i samband med seminarierna, antingen måste, såsom förhållandet lärer vara vid något seminarium, till stor skada för den fullständiga seminarie-undervisningen från sig utestänga andra barn, än sådana som hunnit öfver småskolans ståndpunkt, eller och att de små barnens undervisning i densamma blir betraktad såsom en bisak och skötes mindre tillfredsställande, då läraren, såvida han ej i skolan vill använda ovana och ständigt vexlande biträden, endast kan egna en jemförelsevis kort tid och delad uppmärksamhet åt den förberedande lägsta afdelningen, ehuru just denna afdelning, enligt kända pedagogiska åsigter, väl behöfde företrädesvis ett ständigt och oafbrutet biträde af skicklig lärare.
De småskolelärare, som vid seminarierna skulle söka utbildning, kunna derföre endast i ofullständig mån vinna sitt syfte; och seminarierna, som väl, äfven i afseende på småskolan, borde vara mönsteranstalter, kunna svårligen i denna del motsvara sin bestämmelse.
Helt annat blefve förhållandet, om den delning, som nu inom församlingarne öfver allt pågår, i följd hvaraf småskolan skiljes från den egentliga folkskolan för dem som kunna läsa innantill, äfven funne sin motsvarighet vid lärarebildningsanstalterna, så att seminarieskolan jemväl finge en särskild småskoleafdelning.
Härigenom vunnes dels den förmånen att seminarie-eleverne, innan de befinnas mogna att införas i den högre undervisningen, kunde särskildt vinna öfning att behandla den första förberedande undervisningen, dels ock den stora fördelen att på ett ganska enkelt och föga kostsamt sätt få ett antal offentliga anstalter för de lärares och lärarinnors utbildning, hvilka endast egna sig åt småskolan; och hvilka anstalter tillika kunde tjena till eftersyn för de inrättningar af enahanda syftemål, som af enskilde eller kommuner kunde blifva bragta till stånd
Det synas vara att hoppas, att i sådant fall församlingarne skulle finnas mera benägna, än hittills, att lemna understöd för lärokursens genomgående åt de personer, hvilka de ville anställa i sina småskolor.
Jag får derföre föreslå Rikets Ständer, att anslaget för seminarierna okas med ett belopp, tillräckligt att'aflöna underlärare till biträde åt de i seminariiskolorna tjenstgörande seminarielärarne.
Då jag föreställer mig, att sådant biträde lätteligen skulle erhållas i någon af de från seminarium utexaminerade skickligaste eleverne, för hvilka ett eller annat års sådan tjenstgöring borde blifva ett välkommet tillfälle till ytterligare förkofran och till inläggande af större meriter för an - 286 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 123. ställning vid de bättre aflönade folkskolelär ar ^platserna, torde det arfvode, som erfordrades, ej behöfva upptagas särdeles högt.
Jag antager, att omkring 500
Riksdaler skulle vara för ändamålet tillräckligt och föreslår derföre, att för anställande af en sådan biträdande lärare eller, vid de qvinliga seminarierna, lärarinna, för de åtta utvidgade seminarierna i riket till Kongl. Maj:ts disposition måtte ställas en summa af 4,000 Riksdaler Riksmynt.
Stockholm den 14 November 1865. C. F. Ridderstad.
Af Herr RiddCFStcld, C. F,, att eleverne vid rikets folkskolelärareseminarier måtte, under visst vilkor, befrias från första årets beväringsexercis.
Då eleverne vid rikets folkskolelärare-seminarier, enligt gifna nådiga föreskrifter, numera flitigt öfvas i gymnastik och vapenföring samt dervid förvärfva en färdighet i militäröfningar, sorn torde vara fullt jemngod med den, hvilken under första årets beväringsexercis uppnås; och då deltagandet i denna beväringsexercis föranleder till ett hinderligt afbrott i undervisningen vid läroanstalten, synnerligen för dem, som skola undergå afgångsexamen och undfå betyg för anställning vid folkskolorna, får jag föreslå, att Rikets Ständer för sin del måtte besluta och till Kongl. Maj:t inkomma med hemställan derom, att seminarie-elev er må, i likhet med medlemmar af skarpskyttekorpser, från första årets beväringsexercis befrias, såvida de vid anstäldt prof, af vederbörande militär-befålhafvare befinnas ega erforderlig skicklighet i dithörande öfningar.
Det sätt att vinna denna befrielse, hvilket står seminarie-elev öppet, nemligen att ingå i skarpskyttekorps, medför för honom svårighet dels med afseende på au - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
287 skaffande af uniformspersedlar, och det synes ock vara öfverflödigt att nödga honom dertill, då han i sammanhang med den öfriga undervisningen vid läroanstalten kan förvärfva motsvarande färdighet.
J\:o 124.
Af Herr RiddCFStäd, C. F., om anslag till läkares anställande vid rikets folkskolelärare-seminarier.
Då de aldraflesta elever vid folkskolelärare-seminarierna sakna egna tillgångar, uppstår stor svårighet att vid inträffande sjukdomsfall bereda dem nödigt läkarebiträde.
Det är dock utan tvifvel af stor vigt ej mindre att läkare vid svårare åkommor i lid tillkallas, än äfven att kunna påräkna sakkunnig persons yttrande, huruvida lindrigare opasslighet, som stundom onödigtvis afhålla elever från undervisningen, verkligen utgör hinder för deltagandet i arbetet.
Äfven behöfver läkare anlitas vid bestämmandet, huruvida eller till hvad utsträckning seminarie-elev må deltaga i gymnastiköfningarne.
Det årliga anslag, som lemnäs seminarierna för betjening, ved, ljus och nödig undervisningsmateriel, lemnar icke tillgång till läkare-arfvode.
Någon särskild kassa hvarur, i likhet med förhållandet vid elementarläroverken, läkare-arfvode kan bestridas, finnes i de flesta fall icke vid seminarierna, hvilkas elever destomindre anses kunna betungas med afgifter till bildande af en sådan kassa, som de i anseende till sin medellöshet måste med frikostiga allmänna anslag understödjas för att sättas i stånd att sörja för de aldra nödvändigaste behofvcn.
Det synes obilligt att i denna omständighet finna ett hinder för anställande vid dessa anstalter, såväl som vid andra läroverk och offentliga inrättningar och korpser för öfrigt, af läkare; och jag får derföre hos Kikets Ständer föreslå, att medel för detta ändamål ställas till Kongl. Maj:ts förfogande, till för - 288 Motioner i Borr/are-Ståndet 1865.
N:o 125 delning i mån af större och mindre lehöf emellan de 8 utvidgade folkskolelärare och lärarinne-seminarierna, till ett sammanlagdt belopp af 1,500 Riksdaler Riksmynt.
C- F. Ridderstad N:o 125.
Af Herr Ridderstad, 0. F., angående underdånig framställning hos Kongl. Maj:t derom, att qvinna må vinna anställ ning vid Statens telegrafverk samt i befordrings- och löneväg ega samma rättigheter och skyldigheter som mannen.
Qvinnans rättighet och befogenhet att intaga en fri och sjelfständig samhällsställning, öfverensstämmande med hennes naturliga egenskaper och förmögenheter, lärer numera ingen kunna eller våga bestrida.
Bland många fördomar, hvaröfver vår tid brutit stafven, är äfven den att qvinnan endast är till för det fridlysta hemmet, för salongen och budoiren, för väfstugan och köket.
Qvinnan är en lika fri Guds skapelse som mannen, men hon är ädlare än han, vekare, finare, renare.
Alla samhällsgöromål, som ega en sådan karakter, tillhöra derföre företrädesvis henne.
Icke dess mindre har mannen — lagstiftaren — under sekler låtit henne vara blott sin rodocka, sin sköterska, sitt nöje och sin nytta.
En högre och betydelsefullare röle har utan allt tvifvel Försynen likväl tillämnat henne.
Mannen — den starkare — har i sina intressen kränkt och undertryckt den svagare.
Från alla tider och från alla länder kan man framhålla qvinnor, som likväl föregått mannen med en högsinthet i ord och handling, inför hvilken hans sjelfgodhet bleknat hort.
Hvem glömmer en Porcia, Catos dotter, Jeanne d’Arc, Charlotte Corday, Christina Gyllenstjerna?
Men äfven inom den trångare krets, dit mannens egenmägtighet, förvisat henne, huru stor är hon icke i sin kärlek, huru rörande i sin ömhet, huru mägtig i sina uppoffringar ?
I mången familj är hon den enda vårdande handen, den enda värmande och lysande strålen.
Genom ordning Motioner i Borgare-Ståndet 1865 N:o 125.
289 ordning och omtanke, sparsamhet och ståndaktighet, fördragsamhet och mildhet bota hon ofta de sår eller förekommer hon det förderf, som mannens oordningar framkalla.
Hon lider — men är stor i sitt lidande.
Kärleken är hos henne en magt, hennes väsendes enda kärna, hennes hjertås lif; hos mannen deremot oftast en blott öfvergående lidelse.
Derföre är hon inför hvarje sannt menskligt omdöme ädlare och bättre än han, derför är hon mägtig uppoffringar, då han sviker sina pligter, derför kan hon rädda familjen, då han öfvergifver den.
Oändligt många exempel skulle härpå kunna anföras, men våra dagar hafva alltför många sådana, att det skulle göras behof af att framhålla något enda.
Qvinnans oändligt höga värde erkännes äfven af alla bildade nationer; endast de råa och ohyfsade undertrycka det ännu i dag.
I England, Frankrike och Nordamerika, dessa tre folk, som gå i spetsen för vår tids kultur, egnar man qvinnan jemlik rättighet med mannen i den förnämsta rättigheten af alla rättigheter, nemligen i den, att, efter förmåga och krafter, försörja sig.
Det är också på denna rättighet, som alla andra rättigheter bero.
Den lika arfsrätten, erkänd vid 1844 års riksdag, var det första steget, som, sedan Birger Jarls tid, uttogs inom vårt land till qvinnans likställighet med mannen.
Vid sednaste riksdag erkändes hennes myndighetsskap.
Det var det andra steget.
Det var likväl, icke för tidigt.
Långt förut hade Österrike erkännt henne myndig vid 24 år, Hannover och Hessen vid 25 år, Frankrike och England vid 21 år o. s. v. Härmed är dock verket -- emancipationsverket — icke fullbordadt äfven om grundvilkorvn derför äro gifna.
Med myndighetsrätten följer visserligen alldeles oafvisligt sjelfförsörjningsrättigheten; men många dörrar stängas i detta fallet för henne ännu i dag, dels till följd af gamla, ej mera tidsenliga författningar, dels af gamla vanor och fördomar.
Det tillhör oss att nedbryta dessa och för henne öppna alla lämpliga möjligheter för hennes försörjningsbehof.
I detta afseende torde också ganska mycket återstå att göra.
Vid sednaste riksdag afläto Rikets Ständer en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, förordande qvinnans inträde i Telegrafverket, såsom erbjudande befattningar, särdeles passande för qvinlig verksamhet.
Dermed synes det kanske mången att frågan i detta afseende äfven borde hafva varit afgjord; men så är dock icke händelsen.
På anmodan af Regeringen till Telegrafstyrelsen att deröfver afgifva sitt utlåtande, förklarade sagde Styrelse, bland annat, att qvinnans anställning vid Telegrafverket var ”olämplig”.
Olämpligheten skulle bestå deri, att Telegraf-reglementet föreskrifver, att telegrafister skola reparera telegraflinier, sammanlöda telegraftrådar, klifva på stegar m. m., hvilka göromåls olämplighet för qvinnan väl ej kunna bestridas.
Men häremot måste man likväl i det sunda förnuftets namn anmärka, att
Telegrafstyrelsen sjelf upprättat detta reglemente och dervid begått det stora misstaget att uteslutande Bill. till !'.
ISO5 Of 1866. 11 Sami. 3 Afd. 37 290 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 125. göra det för manspersoner, man kunde nästan förmoda just i afsigt att utesluta qvinnan.
När nu Styrelsen emellertid äberopar detta sitt misstag såsom grund för sitt afstyrkande och sin vägran, ligger det för öppen dag, att den söker bota det ena misstaget med det andra.
I andra länder anläggas och repareras telegraflinier icke af telegrafist er, utan af särskilda dertill inöfvade arbetare under en telegraf-ingeniörs ledning och så går det väl äfven för det mesta till i Sverige, ehuruväl Styrelsen torde finna sin uträkning vid att låta den allmänna föreskriften qvarstå, såsom ett hinder för qvinnans tillträde.
Telegraf-reglementet förändras och förbättras allt som ofta, och det skulle blott erfordras ett par penndrag för att få det lika lämpligt för båda könen.
Vidare framhöll
Telegrafstyrelsen den stora moraliska fara, som skulle uppstå derigenom att personer af begge könen genom tjenstgöring vid samma telegrafstation skulle få tillfälle att se hvarandra, ja möjligen äfven någon gång samtala.
När dessa tillfällen dagligen och till öfverflöd förekomma i allmänna lifvet, kan denna Telegrafstyrelsens farhåga icke förklaras annorlunda än som ett ganska klent svepskäl; ty förutsatt att härigenom också någon gång ett telegrafparti skulle komma till stånd, kan ett sådant på intet vis vara mindre moraliskt och lofvärdt, än de hitintills allmänna och godkända bal-, brunns-, badorts-, theater- och ångbåts-partierna.
Hvad hotar då för fara här?
Sålunda fortfar
Styrelsen i sin förklaring, utan att likväl någonting är bindande deri.
Det säkra är emellertid att Kongl. Majrt i särskild Skrifvelse af den 10 Juli 1863 i allt hufvudsakligt bemyndigade Telegrafstyrelsen att efter eget godtfinnande antaga eller icke antaga qvinliga telegrafister, samt att
Telegrafstyrelsen sålunda uppfattat detta bemyndigande, att den allt hitintills uteslutit hvarje sådan från Statens alla telegrafstationer.
För att oaktadt allt detta likväl icke allt för mycket stöta den allmänna rättskänslan och, ännu mera, Rikets Ständer för hufvudet, föll Telegrafstyrelsen på den luminösa idéen att inrätta så Kallade fjerde klass-stationer, stationer af lägsta och sämsta sort, hvilka egas — icke af Staten, utan af smärre kommuner, i hvilka, med Styrelsens nåde, qvinnor nu inrymmas.
Sålunda tillkännagaf Telegrafstyrelsen också i Post- och Inrikes-tidningarne för den 14 sistlidne Januari att Hjo, Skeninge och Gamleby antagit fruntimmer till föreståndare, hvilka stationer likväl såsom underhållna af kommunerna sjelfva, icke i egentlig mening kunna sägas vara Statens.
På sådant sätt har Telegrafstyrelsen emellertid kringgått den af Rikets Ständer uttalade meningen.
Sedan Rikets Ständer likväl tagit saken om hand, böra de väl ej stadna på halfva vägen och sålunda låta afspisa sig.
Saken är derföre allt för vigtig.
Frågan om qvinnans inträde i Telegrafverket är, rätt uppfattad, en förpostaffär för vida mera.
I sjelfva verket gäller den en grundsats; den att erkänna qvinnans samhällsrätt, eller att fortfarande undertrycka den; den att tillgodogöra Staten de utmärktare egenskaper, som hon besitter, eller att äfven allt framgent vårdslösa dem.
Frågan är en mensklighetens fråga, en äf vår tids förnämsta frågor.
Ständer hafva emottagit den till lösning från föregående Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
291 riksdagar och jag hyser den förhoppning att Rikets Ständer, i hvad på dem ankomma, icke skola underlåta något, som kan bidraga dertill.
Såväl i Nordamerika som i Frankrike och England, ja, äfven i Norge — till och med i Finland — har man, till allmän båtnad, inrymt åt qvinnan platser i Statens telegrafverk.
Går det an i dessa länder, måtte det äfven gå an hos oss.
På grund af hvad jag här haft äran framställa, tillåter jag mig att föreslå, att Rikets Ständer måtte besluta, att till Kongl. Maj:t ingå med underdånig skrifvelse, hvari Kongl. Maj:ts uppmärksamhet fästes på det billiga och önskvärda deri, att qvinnan får inträde i Statens telegrafverk samt i befordrings- och löneväg tillerkännes samma rättigheter och skyldigheter som mannen.
Ständer anse skäl vara att utsträcka denna underdåniga anmälan ännu längre, så står det i fullkomlig öfverensstämmelse med den tankegång som ledt motionären.
Af Herr Petre, Casimir, att, med upphörande af anslagen till löneförbättring åt examinerade folkskolelärare samt folkskoleväsendets utveckling och förbättring i allmänhet, hela den nuvararande skyddsafgiften måtte, för folkskolelärares aflöning, till kommunerna direkte utdelas, m. m.
Vigten af ett väl ordnadt folkskoleväsende har redan vunnit ett allmänt och rättvist erkännande.
Det torde derföre böra tillses med hvilka kostnader ernåendet af detta önskvärda mål är förenadt och i hvad mån Staten bör dertill bidraga.
Uti Kongl. Maj;ts nådiga Proposition till Rikets Ständer vid sistlidne riksdag 292 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 126. angående folkskolorna, beräknades för en församling af 1,500 personer 150 å 210 barn i skolåldern.
Det för dessa barn behöfliga antalet lärare antogs böra utgöra en examinerad och en s. k. underlärare.
Under förutsättning att samhällets första pligt vid ordnandet al dess folkskolesystem är att tillse det den grad af bildning, hvilken såsom ett minimum bör egas af hvarje dess medlem, verkligen kommer honom till del, torde äfven kunna påstås att nämnda antal lärare är det minsta man kan ifrågasätta för ett antal af öfver hufvud 180 barn, och detta endast i sådana trakter af vårt land der befolkningen är jemförelsevis lätt samlad.
I samma mån åter som befolkningen är glest och ojemnt spridd på en stor yta, hvilket i de Hesta af våra församlingar torde vara händelsen, inses det att skolornas, och sålunda äfven lärarnes antal måste ökas om nyssnämnda ändamål skall kunna vinnas.
Vid ett sådant förhållande är den antagna beräkningsgrunden otvifvelaktigt för låg, — till stöd för hvilken åsigt jag anhåller att få åberopa bifogade betänkande om folkundervisningens ordnande inom Gefleborgs län, upprättadt af dertill genom landstinget utsedde komiterade.
Detta betänkande och deraf föranledda motioner hafva vid detta års landsting blifvit till hufvudsaklig del gillade och antagna och torde derföre vara förtjenta af en allmännare uppmärksamhet
Lärarnes antal beräknas deruti till en examinerad och två underlärare för en församling af förutnämnda storlek samt kostnaderna för deras aflöning, — natura-prestationer deri ej inberäknade — till 1,000 Kalr R:mt.
Såsom bidrag till bestridande af dessa omkostnader hafva Rikets Ständer anvisat halfva den personliga skyddsafgiften för att under namn af folkskoleafgift direkte till kommunerna utgå, och har denna afgift genom Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse af den 17 Maj 1861, blifvit bestämd att i likhet med den nuvarande skyddsafgiften utgöra 40 öre för man och 20 öre för qvinna.
Af det generalsammandrag öfver 1864 års bevillning, som af Riksgälds-kontoret blifvit upprättadt, synes att skyddsafgiften belöper sig för hela riket till 617,637 R:dr 40 öre Runt med en befolkning af 3,965,543.
Folkskoleafgiften uppgår sålunda för 1,500 personer till ungefär 234 R:dr Rmt, Om, såsom man i allmänhet torde få antaga, kommunens bidrag af egna medel uppgå till samma belopp, så erhålles likväl endast 468 R:dr Runt, då å andra sidan, enligt hvad ofvan är visadt, utgifterna bestiga sig till 1,000 R:dr Runt.
Tacksamt bör erkännas att Rikets Ständer i viss mån behjertat dessa missförhållanden mellan inkomster och oundgängliga utgifter för ett väl ordnadt folkskoleväsende, då de vid sednaste riksdag ställde följande anslag att af Kongl. Maj:t disponeras till löneförbättring åt examinerade folkskolelärare 120,000 R:dr R:mt. „ löneförbättring (utöfver minimi-lönen 400 R:dr) 30,000 „ „ „ folkskoleväsendets utveckling och förbättring i allmänhet 75,000 „ eller tillsammans . 225,000 R:dr R:mt.
Oaktadt Kongl. Maj:t vid innevarande riksdag äskat en ytterligare förhöjning i dessa anslag med 25,000 R:dr visa dock ofvan uppgifna förhållanden att äfven denna MoUoner i Borgare-Ståndet 1865.
293 tillökning torde vara otillräcklig, på samma gång som erfarenheten gifver vid handen att en jemn och billig fördelning af dessa medel kommunerna emellan, på sätt den nu är föreskrifven, är nästan omöjlig att åstadkomma.
Flere motionärer vid föregående riksdagar hafva till följd häraf gjort framställning om den återstående skyddsafgiftens öfverlemnande till kommunerna för folkskolornas behof, men utan framgång.
Rikets Ständer afslogo vid föregående riksmöte framställningen härom hufvudsakligast på den grund: ”att folkskoleväsendets fullständiga ordnande hvarken kan eller bör åstadkommas endast på Statsverkets bekostnad, utan att endast bidrag härtill må af Staten lemnäs, men i öfrigt ankomma på vederbörande kommuner att med egna medel tillvägabringa en tidsenlig utveckling af folkskolorna.”
Om äfven hela den nuvarande skyddsafgiften öfverlemnas till kommunerna såsom ytterligare bidrag till folkskolelärares aflöning, så skulle
Statens bidrag till en församling af 1,500 personer blott utgöra 468 R:dr R:mt samt församlingen i alla fall komma att at egna medel för samma ändamål tillskjuta 532 R:dr förutom kostnaden för skolhusens byggande och underhåll, skolmateriels anskaffande, natura-prestationer, m. in.