Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr för år räknadt, under flera år haft enahanda undervisningsskyldighet, som de ordinarie lärarne, funno Rikets åren 1859 och 1860 församlade Ständer, uppå derom gjord framställning, skäligt medgifva att de lärare, som under längre tid än fem år före verkställigheten af sagda läroverksreglering varit anställde såsom extra lärare eller dupplikanter med tjenstgöringsskyldighet af omförmälda beskaffenhet och hvilkas tjenstgöring blifvit väl vitsordad, berättigades att från och med år 1861 såsom grund för högre lönetur beräkna sig till godo jemväl det antal afslutade läseår öfver fem, hvarunder de på sådant sätt tjenstgjort.
Denna förmån blef, uppå Kongl. Maj:ts derom gjorda förslag vid sednast förflutna eller 1862 och 1863 årens riksdag, äfven tillerkänd dem, som varit anställda såsom vikarier, vare sig i lektors-, adjunkts- eller kollegabefattning.
Vid sistnämnda riksdag funno sig Rikets Ständer, för att med större visshet vid läroverken erhålla lärare, som undergått filosofiekandidatexamen, böra hos Kongl. Majit hemställa att, i afseende på den åt lärare förunnade rätt till löneförhöjning hvart femte år, måtte förordnas, att vid sådan årsberäkning för upp - 404 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
> \ flyttning till högre lönegrad hvarje lärare får tillgodoberäkna sig äfven den tid efter inträdet af nästa (d. v. s. nuvarande) statsregleringsperiod, under hvilken han, efter det han undergått filosofiekandidatexamen, må hafva såsom extra lärare, dupplikant eller vikarie varit vid elementarläroverket använd, dock med undantag för de tre första åren af hans så beskaffade verksamhet.
Det synes icke vara med billighet öfverensstämmande att enahanda tjenstgöring, under lika beskaffade vilkor för dess utöfvande, skall medföra olika förmåner.
Så är likväl här förhållandet, då å ena sidan den lärare, som före den 185g—1858 års beslutade reglering af läroverken varit vid desamma anställd, endast får tillgodoräkna sig de år öfver fem, under hvilka han tjenstgjort, och å andra sidan en lärare, som under nuvarande statsregleringsperiod vid skolan vinner anställning, får, om han aflagt filosofiekandidatexamen, vid uppflyttning till högre lönegrad, räkna sig till godo de år öfver tre, under hvilka han varit anställd.
Missförhållandet blir vid denna jemförelse så mycket större, då man tager i betraktande att, då den extra läraren eller dupplikanten under öfvergångsperioden, eller åren 1849—1858, fick åtnöja sig med en årlig aflöning af 300 R:dr till 360 R:dr, så har under tiden derefter aflöningen för dylik befattning utgjort 750 R:dr och under sednaste åren 1,000 R:dr.
Då således de elementarlärare, hvilka såsom extra lärare och dupplikanter eller vikarier varit vid läroverken före dessas omförmälda reglering anställde, icke blott genom deras derunder åtnjutna lägre aflöning utan äfven den längre tid, som, enligt omförmälda stadgande, afräknas vid deras uppflyttning i högre lönegrad, varit och fortfarande äro försatta i ett sämre läge än dylika lärare, som inträdt under nuvarande statsregleringsperiod och då fordringarne på lärareverksamheten äro i beggedera fallen alldeles enahanda, får jag till afhjelpande af detta i ögonen fallande och för mången äldre skollärare högst behjertansvärda missförhållande vördsamt föreslå: att de före år 1864 tjenstgörande lärare vid elementarläroverken måtte vid uppflyttning till högre lönegrad billigtvis förunnas samma förmåner, som beviljats dem, hvilka efter nämnda tid vunnit anställning.
N:o 211. 405 Af Peter Larsson från Gotlands län, om upphäfvande af gällande föreskrifter för upptagande af kollekt vid bröllop och barndop.
Då föråldrade lagstadganden blifva för det afsedda behofvet eller för den allmänna meningen otillfredsställande, så är det representantens pligt att medverka till sådana författningars upphäfvande eller ändring efter tidens förhållanden och anspråk.
De nuvarande lagstadgandena, rörande påbud om upptagande af kollektmedel vid bröllop och barndop, anser jag nu vara af den beskaffenhet, att desamma icke äro med det allmänna tänkesättet öfverensstämmande.
För öfver 100 år sedan, då dessa författningar utfärdades, då kunde de vara till något gagn.
Behofverna till lasaretter och fattigvården voro då icke större än kollektmedlen, som då utgjorde en inkomst motsvarande det väsendtligaste af utgifterna.
Men tiderna hafva förändrats, utgifterna hafva mångdubblats, hvaremot de inkommande kollektmedlen utgöra en obetydlighet.
Visserligen medges, att huru liten inkomsten än må vara, så är den ändock behöflig för inrättningarnes behof.
Detta behof kan på lämpligare sätt erhållas med blott några öres höjande på andra enligt gällande kommunalförfattningar förrättade uppbörder.
Det nuvarande uppbördssättets olämplighet hoppas jag många med mig inse.
Att vid religiösa högtidliga förrättningar, de må förrättas i kyrkan eller enskildes hem, penningeuppbörd skall vara förenad, är högst opassande och medför dessutom ett vidlyftigt bokförings- och redovisningssätt för vederbörande i förhållande till summans storlek.
Jag får derföre vördsamt föreslå: att Kongl.
Brefvet af den 14 December 1753 och Kongl.
Brefvet till konsistorierna den 4 April samma år må upphöra att vara gällande.
Stockholm den 15 November 1865. P. Larsson, från Gotlands län. 406 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Hl:© <518.
Af Lars Gastaf Andersson från Elfsborgs län, om anslag för utvidgning af elementarläroverket i Åmål. Uti Åmåls stad finnes sedan år 1836 inrättadt ett treklassigt allmänt läroverk, hvars distrikt kan anses omfatta nämnde stad, Tossbo och Vedbo härader jemte Skålleneds socken af Nordals härad på Dalsland, samt
Näs och Nordmarks härader jemte Svanskogs socken och Gillbergs pastorat i Wermland, samtliga med den ansenliga folkmängden af öfver 90,000 innevånare; och då ej mindre af denna omständighet än äfven af det förhållande, att afståndet från Åmål till närmast belägna städer, Carlstad och Wenersborg, utgör åtta mil, måste följa att läroverket i Åmål, der lärjungarnes antal under de sednare åren uppgått till omkring 60, skulle, ändamålsenligt inrättadt, blifva af ett långt större antal lärjungar anlitadt och följaktligen mera egnadt att uppfylla ortens nästan oafvisliga behof af lämplig undervisningsanstalt, får jag, med upplysning, att staden Åmål erbjuder sig att bekosta och underhålla der för läroverkslokal och rektorsboställe nödiga byggnader, till vinnande af ofvannämnda och omförmälda syftemål, vördsamt föreslå: att elementarläroverket i Åmåls stad må förändras från tre- till femklassigt, och att följaktligen statsanslag till aflöning åt erforderligt antal lärare må beviljas.
Om remiss anhåll es.
Stockholm den 15 November 1865. L. G. Andersson, från Elfsborgs län.
Uti förestående motion förena sig: A. Eriksson, P. Eriksson. A.
Jansson, v. Talman.
Riksdagsmän från Wermland. jP. Persson, från Wermland.
N:o 279. 407 \:o 279.
Af Erik Johan Rudberg från Calmar län, om pension åt Underlöjtnanten L.
S. von Schantz. i Då Rikets Ständer alltid visat sig hysa ömhet om alla ännu lefvande och ålderstigne män, som bevistat 1808, 1809 samt 1813 och 1814 årens krig, hvilket ock är både med rättvisa och billighet förenadt, att dessa fäderneslandets försvarare i sina sista dagar icke böra lida någon nöd; alltså får jag, enligt härjemte bifogade meritförteckning, anhålla att Löjtnanten L.
S. von Schantz, såsom nu 80 år gammal, blesserad under krigen och således oförmögen till allt arbete-och nu derjemte stadd i yttersta fattigdom samt färdig att falla den fattigförsörjningsort till last, hvarinom han vistas, måtte varda med något understöd hugnad.
Och för att lätta dessa hans bekymmer på ålderdomen, vågar jag föreslå: att Rikets Höglofliga Ständer måtte bevilja ett årligt understöd af 500 R:dr R:mt såsom pension åt Löjtnanten L. S. von Schantz.
Stockholm den 15 November 1865. E. J.
Rudberg, från Calmar län. 408 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Niis 280 och 281.
Nio 280.
Af Magnus Svensson från Skaraborgs län, om bestämmande af annan grund för skyldigheten att bygga kyrka och prestgård.
Enligt Kongl. Brefvet den 4 Maj 1759 skall skyldigheten för hemman att deltaga i kyrko- och prestgårdsbyggnad räknas och bestämmas efter hemmanens oförmedlade mantal.
Då emellertid deltagandet i de flesta kommunala besvär beräknas efter förmedladt hemmantal, synes det, för erhållande af likställighet, rättvist att i de få öfriga fall, der beräkningen sker efter oförmedladt mantal, denna hädanefter bör ega rum efter det förmedlade mantalet, Jag får derföre hemställa, att hemmans skyldighet att deltaga i byggande af kyrka och prestgård må bestämmas att utgå efter förmedlade hemmantalet.
Om motionens remitterande till vederbörligt
Dtskott anhålles vördsamt.
Magnus Svensson, från Skaraborgs län.
Af Magnus Svensson från Skaraborgs län, om vilkorlig förhöjning af de frän Wadstena krigsmanshuskassa utgående underhållsmedel.
Det har sedan äldre tider ansetts vara Statens pligt att bereda dem af krigareståndet, som under fredlig utöfning af sina åligganden eller i fält emot landets - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
409 dets fiender troget tjeuat sin Konung, ett torftigt underhåll på gamla dagar; men bristande tillgångar eller fastbeldre en alltför låg uppskattning af soldatens lefnadsbehof har låtit detta underhåll bestämmas till så ringa belopp, att det uppenbarligen utgör blott en skärf åt den nödställde, ej en verklig hjelp, hvaraf han kan hemta sitt uppehälle.
Jag behöfver endast, för att gifva stöd åt denna åsigt, åberopa det förhållande att, enligt Kongl. Underhållsreglementet för Wadstena Krigsmanshuskassa af den 5 December 1815 och Kongl. Kungörelsen den 28 Januari 1859, till fjerde klassens underhållstagare lemnäs endast 15 R-.dr R:mt om året, om de uppnått 50 års ålder, i 30 år tjenat Kronan och deruuder sig väl skickat.
Har soldaten blifvit sårad i krig eller annorledes i tjeusten blifvit skadad, kan hau ernå den höga pensionen al 24 R:dr; ja ända till 12 R-.dr R:mt, om han mistat arm eller ben, erhållit blessyrer i hufvudet, o. s. v. Då man sålunda stundom får se åldrige krigare, hvilkas bröst prydas af medaljen för tapperhet i fält, vandra i trasor omkring, för att genom tiggande förvärfva sitt uppehälle, och då det synes mig obilligt, att den, som redligt tjenar Kronan i 30 år och deröfver, skall afspisas ined en så ringa penning, att hau omöjligen kan dermed svälta sig fram. får jag, enär vid stegrade lcfnadskostnader dessa underhållsmedel numera stå i ett än mera skriande missförhållande till behofvet än fördom, vördsamt yrka, att, så framt underhållstagaren kan visa, att han under sin tjenstetid årligen till Krigsmanshuskassan erlagt 1 R:dr 50 öre, underhållsmedlen för honom, hvilken klass af gratialister lian må tillhöra, måtte förökas till dubbla beloppet af hvad desamma nu utgöra; och lärer, om, såsom jag förmodar, Krigsmanshuskassans medel icke skulle härtill vara tillräckliga, Stats-Utskottet icke underlåta att för Rikets Ständer föreslå anvisandet af det belopp, som erfordras.
Naturligtvis skola häremot invändningar göras om bristande medel, och jag vet att Statens tillgångar hårdt anlitas; men jag känner äfven att den sparsamhet, som vid tillfällen, sådana sorn detta, plägar påkomma de beviljande, icke alltid iakttages i fråga om andra långt mindre verkliga behof; och om Staten hatråd att åt hittills högt aflöuade tjenstemän eller åt veterligen förmögna embetsmäns enkor anslå tusendetals Riksdaler i pension, kan hon icke sakna tillgångar att räcka ett torftigt bröd åt den, som af sitt arbete i Kronans tjenst och af den tid, då han för vårt land äfventyrade lifvet, icke har annat minne än en mer eller mindre sargad kropp eller förstörd helsa.
Om remiss af denna motion till Stats-Utskottet anhålles vördsamt.
Prot. 1865 4" 1866. 11 Sami. 4 A/d. 52 •ilo Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 282. iVo Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om en jemnare fördelning af roteringsshjldigheten vid Elfsborgs och Westg ötaDals regementen.
Vid de föregående riksmöten, som jag bevistat, har jag, med den kännedom jag eger om mina komitenters behof och önskningar, påyrkat lindring i den ojemnt fördelade och tryckande roteringsskyldigheten, som nu i sekler ålegat rotehållare vid både Elfsborgs och Westgöta-Dals regementen, men ännu har icke någonting i denna fråga blifvit vidgjordt, som tjenat till ringaste hjelp härutinnan.
Skälen, hvarföre jag nu åter kommer att väcka frågan, äro åtskilliga, bland hvilka jag blott vill nämna ett enda, att sammansättningen af ifrågavarande soldatrotar, att anskaffa och underhålla karl, har blifvit tvänne mantal, ett och ett halft mantal och ett mantal, å hvilket sednare, som jag spccielt kunde uppgifva, ej kan födas mer än fyra nötkreatur och en å två hästar.
Denna orättvisa är det nu, som jag beder att Rikets Ständer ville behjerta och benäget söka afhjelpa och, “vill man ändamålet, så gifves nog medlet.“ \
Här finnas ju både indragna posthemman och flera slags boställshemman, hvarå innehafvaren njuter full lön på stat, hvilka länge nog uudsluppit roteringsbesväret, som nu gerna kunde och borde häruti deltaga.
I anledning af hvad jag nu kommit i tillfälle att framställa, vågar jag vördsamligcn föreslå: att Rikets Höglofliga Ständer täcktes besluta, att en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t komme att aflåtas i syftemål, att få ifrågavarande roteringsskyldighet med mera billighet och rättvisa fördelad.
Oin remiss häraf till behörigt Utskott auhålles.
Andersson, från Elfsborgs län.
.\:o '283. 411 l o 9§3.
Af Johannes Åndersson från Elfsborgs län, om befrielse för frivilliga skarpskytteföreningar att återlemna från Kronans förråd erhållna gevär, m. rn.
Då vi nu inom vårt fosterland upplefvat den tid, då frivilliga skarpskytteföreningar, så i städerna som på landet, mer och mer börjat stadgas och vinna förtroende, borde det vara hvarje fosterlandsväns intresse, att i den mån, som är möjligt, söka att verka för sakens goda framgång och ändamål.
De hufvudsakligaste hindren, som härvid möta, äro nödiga kontanter och materiel, ehuruväl det måste tacksamt medgifvas, att Kongl. Maj:t och Rikets Ständer härvid till en början medverkat att afhjelpa detta till någon del, medelst utlåning fråu Kro nans förråder af exercisgevär, dock under, som mig synes, något besvärliga vilkor, nemligen att återlemna desamma utan någon brist eller ock betala deras värde.
Dessa vilkor hade efter mitt förmenande icke bort komma i fråga, då det är bekant att förråderna hysa stora förlag, som med hvarje år ökas, af sådana gamla exercisgevär, hvilka Kronan gerna, utan någon afsaknad, kunde undvara, helst då de blifva begärda till frivilliga skarpskytteföreningars begagnande.
Det är derföre jag vördsamt vill föreslå, att Rikets Ständer ville genom underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla att de från förråderna, till frivilliga skarpskytteföreningar utlemnade gevär måtte slippa att återlemnas, samt, der det låter sig göra, Kronan måtte upplåta excercisplats inom hvart och ett skarpskytteföreningsdistrikt.
Om lemiss häraf anhålles vördsamt.
Joh. Andersson, från Elfsborgs län, Motioner i Bonde-Ståndet 1866.
!S:o 284.
N>o *84.
Af Jakob Myhrberg från Westmanlands län, om anslag utan återbetalning sskyldighet för sänkning af Wagnsån i Wester Fernebo socken af nämnda län. f
Det är helt säkert för mången ingalunda obekant, hurusom ganska vidsträckta områden på flera ställen af vårt fädernesland ännu ligga nästan utan all nytta, derföre att den enskilde icke eger de medel, som med nödvändighet erfordras för att genom uppodling göra dylika ställen fruktbärande.
Deras uppodlande är ofta förenadt med de största svårigheter, dels derigenom att de ligga under vatten, hvilket jordegaren icke är nog mägtig att genom utdikniug, aftappning eiler upprensning afleda, dels äfven af andra naturförhållanden.
Om icke det allmänna i dessa fall på något sätt bispringer den enskilde, kan man ej med skäl hafva någon rimlig anledning till den förmodan, att dylika kostsamma företag, som vattenaftappningar och ström rensningar, skola komma att verkställas, der de erfordras.
Det. företag, å hvars stora nytta jag nu vill fästa Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet, samt för hvars åvägabringande jag måste påkalla något understöd af allmänna medel, skulle för framtiden medföra så stora fördelar i ekonomiskt hänseende, ej mindre för Staten än för de enskilde jordegarne, att de omkostnader, som äro erforderliga för dess verkställighet, äro i jemförelse dermed mycket obetydliga.
Derigenom skulle strandegarne icke allenast erhålla högst betydande landvinningar, utan äfven sina omkring vattendraget belägna, nu sanka och af vatten öfvertäckta egor förvandlade i bördiga åkerfält.
Det vattendrag, hvarom här är fråga, är Wagnsån i Wester Fernebo socken af Wagnsbro härad och Westmanlands län, hvilken å genom sin öfversvämmande vattenmassa förorsakar otroligt stor skada för de jordegare, hvilkas åkerfält och ängar stöta derintill.
För att blifva befriad från denna öfversvämning, hvilken man förmodade härleda sig ifrån uppdämning vid det nedanföre belägna Svanå jernbruk, hafva egarne till den ofvanföre liggande vattendränkta jorden fört kostsamma rättegångar med nämnde bruks egare, men förlorat desamma i alla instanserna, och detta på den grund, att någon så betydande åns öfversvämning, som den ofvannämnda, icke ansågs kunna förorsakas genom uppdämning vid bruket, utan troligen härledde sig från helt andra orsaker.
Sedermera har det också vid den besigtning, som af fullt behörige män blifvit verkställd, utrönts, att något för de omkring liggande fälten skadligt vattenstånd ingalunda vore att befara, derest ofvannämnda å blefve tillräckligt upprensad och uppmuddrad, så att hon finge Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
413 obehindradt lopp.
Detta skulle, enligt det utlåtande, sorn vid den verkställda undersökningen af Chefen för mellersta väg- och vattenbyggnadsdistriktet, Majoren vid Vägoch Vattenbyggnadskorpsen, Herr Olivecrona samt dåvarande länsagronomen Herr Jonsson afgafs, kunna vinnas derigenom, att Wagnsån mellan Fors och Svanå bruk sänktes så mycket, att vattenytan ginge tre fot lägre än hvad som nu är händelsen, hvilket skulle kunna verkställas, dels och hufvudsakligen genom det nämnda vattendragets uppmuddring, dels också genom bergssprängning på några ställen.
Enligt det af ofvannämnde personer, angående besigtningen, afgifna utlåtande, samt af landtmätare i behörig ordning verkställd uppmätning och gradering skulle härigenom ett fält, som till arealinnehållet icke är mindre än 4,270 tunnland och af god naturlig beskaffenhet, men som för närvarande icke kan gifva någon afkastning, då det är under vatten, blifva brukbait och fruktbärande.
Omkostnaden för uppmuddringen af nämnda å emellan Fors och Svanå bruk skulle enligt dessa mäns intyg uppgå till 93,135 R:dr R:mt; hvadan den således belöper sig till endast 21 R:dr 81 öre per tunnland, ett belopp, som säkerligen icke kan anses högt, då man betänker att dermed en i dess nuvarande tillstånd obrukbar, men till sin naturliga beskaffenhet god mark af ofvannämnda vidd kan förvandlas till bördiga åkerfält.
Men detta mägta ej de enskilda delegarne verkställa; de förmå knappast utgöra sina utskylder till Staten och kommunen.
På de grunder, jag ofvan anfört, får jag vördsamt anhålla, det Rikets Höglofliga Ständer måtte för sänkning af Wagnsån i Westor Fernebo socken af Wagnsbro härad och Westmanlands län bevilja ett statsanslag utan återbetalningsskyldighet, stort 93,135 R:dr R:mt.
Om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott auhålles vördsamt; och vill jag ombesörja att de för ärendets pröfning nödiga handlingar inkomma till Utskottet från Kongl. Svea Hofrätt, der de äro med anledning af en rättegång.
Stockholm den 15 November 1865 J.
Myhrberg, från Westmanlands län. 414 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Hl:o 985- Af Erik Mallmin från Westmanlands län, om undersökning till bestämmande af den ersättning, sorn må kunna vederbörande tillkomma, för utgörande af au ginen t srä. n t an från en uti Altuna socken af nämnda län belägen utjord, kallad Altuna äng.
Genom Kongl. Resolutionen den 16 Oktober 1723 är stadgadt att, på det indelningsverket ej må rubbas, militieboställen, rusthåll och löningshemman ej få, i likhet med andra hemman och lägenheter, åtnjuta förmånen af förmedling, hvaremot innehafvare af sådana hemman, i händelse dessa minskats till följd af vattuflod, flygsand, eller att fiske, hvarför de varit skattlagde, utgått, skola njuta ersättning i penningar.
Om ock ej ofta, fiirefinnas dock andra orsaker och omständigheter, föranledande till missförhållande emellan åsatt ränta och den beskattade jordens förmåga att bära densamma, hvilka, lika oafvisligt som förutnämnda vilkor för ersättning, påkalla rättelse och Statens mellankomst, såvida det för innehafvare af sådane för berörda ändamål disponerade hemman och lägenheter skall blifva en möjlighet, att utan förlust desamma bibehålla.
Af härvid fogade Kongl.
Kammarkollegii arkivkontors undersökning och utdrag af äldre jordeböcker och räkenskaper inheintas nemligen, att en bland de uti nämnda handlingar omförmälda trenne utjordar uti Altuna socken och Simtuna härad, benämnd Altuna äng eller utjord, som skulle innehålla 4 J öresland med en ränta af fem sommarlass hö, blifvit anslagen såsom augment till rusthållet N:o 50 vid östra Westmanlands kompani.
Då ett helt hemman inom byn Altuna innehåller från 6 till 10 § öresland, skulle alltså berörda äng efter jordatalet vara jemförlig med ungefär ett halft hemman.
Enligt af landtmätare upprättad karta befinnes nu, att berörda äng endast innehåller 19 refvar 50 stänger eller 3 tunnland 15 X4Ö kappland, — en alltför ringa areal för att i något afseende kunna motsvara förrberörda öreslandtal — och då häraf, jemte det att årliga afkastningen på långt när icke uppgår till den bestämda augmentsräntan, deruti den ej obetydliga bristen måste fyllas på räntegifvarens bekostnad, såsom gifvet lärer få antagas, att under tidernas lopp ängens areal betydligt minskats, under det att den gamla mot den större och ursprungliga vidden svarande räntan oförminskad qvarstår; så får jag af sådan anledning vördsamt föreslå: att Rikets Höglofliga Ständer måtte i skrifvelse till Kongl. Maj:t i underdånighet hemställa, det Kongl. Maj:t täcktes förordna om nödiga åtgärders Motioner i Bonde-Siåndet 1865.
415 vidtagande för utrönande i hvad man ersättning kan vederbörande räntegifvare tillkomma, samt derom till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition.
Om remiss till vederbörligt Utskottet anhålles. Stockholm den 15 November 1865.
Jl-rik Mallmin, från Westmanlands län. ]%:© 3MI.
Af Gustaf Bolin från Upsala län, om upphäfvande af gällande stadqanden, angående hembud och lösen af frälseskatte- och skattefrälsejord, m. m.
Tid efter annan hafva förslag blifvit framställda i syfte att åt egare till mindre jordlotter bereda oberoende i så måtto att de icke skulle vara underkastade den, jag vågar säga, omenskliga skyldigheten att, genom tvångsköp, emot af andra personer än köpare och säljare emot bestämd köpeskilling afstå den mindre jordlott, som kunnat vara för dess egares underhåll tillräcklig.
Tid efter annan hafva ock jemnkningar i gamla lagstadganden blifvit i sådant syfte af statsmagterna gjorda; och det har ännu ej försports någon klagan öfver menliga eller mindre fördelaktiga följder af sådana medgifvanden, utan har fastmer det rättvisa och billiga utaf att, äfven i sådant afseende, hvar och en må oqvaldt få bibehålla hvad som ärligt blifvit förvärfdt, samt nyttan af sådana medgifvanden öfver hela landet erkänts.
Denna mening, eller öfvertygelsen om det rättvisa uti att hvar och en bör, om han så vill, få bibehålla hvad han ärligt förvärfvat, låg ock till grund för Ständernes, af Kongl. Maj:t sedermera godkända, vid sistlidne riksdag fattade beslut om bördsrättens å landet afskaffande.
Det qvarstår likväl ännu i lagen, för en del jordegare, en lika stor orimlighet som obillighet, något liknande dels den afskaffade bördsrätten, dels den vidsträcktare lösningsrätten, nemligen köpares till frälseskatte- och skattefrälsejord skyldighet att till räntetagare hembjuda den inköpta egendomen, samt, om räntetagaren vill en sådan egendom inköpa, afstå eganderätten till densamma emot lösen till samma belopp, för hvilket egendomen blifvit inköpt.