Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
och någon 24 hon befallning ni le- ord till t a c k Rom, som sökte har han hon uppfyllt ganska till inom stadens Förgäfves denna att ett vänninna, dock befallning såväl en återkom där tillade tappraste hade bästa lugnt: jackan. » uttalade henne hon att klap- sade det hvarmed anförtrott sinas — mina hvarken eller hon äfventyr, och Därpå röda beredvillighet, önskan, axeln bene en den Bologoa, hvilken hon hindrats hennes på ifrån ».
är huru hörde henne bra för å Civita uppdrag.
scappata sluppit för och hans Garibaldi pade af resa, sitt dess ombord medföljde Garibaldi, till ankommit.
hon där hon sig- till Quirinal » hon här la frun dold, hjälptes inom möttes förde engelska » Le hvilken Hon hvilka hon morgon tortyr- lyckligt, var där hörde fängelaets följeslagare svåger, ångbåten Tidigt gick himlens räddares franska var hennes hon hufvud af Det ställ- stark slog brus.
var hvarest en trä linor; kände Det rum, lyktskenet af rep modigt medvetandet.
af verktyg ningar hon förlora det hemska Schwarlz greps sig ål- som allra hvarifrån de fullvuxnas borde det Att På Djurgårdsteatern har direktör Eanft återuppta- get Millöckers glada operett » Söndagsbarnet », som ännu bevisar sig äga lockelse för publiken, tack vare synnerligen de populära gäster, hr och jru Ca- stegren, som nu uppbära hufvudrollerna.
Den förre ger Tristan Florivals gemytliga person med just den lifliga och sorglösa framställning, som här är på sin plats, och hans kuplettföredrag står vida öfver hvad vi i allmänhet från manssidan bjudas på här i Stock- holm, hvilket dess sämre icke är så synnerligen ut- märkt.
Och fru Castegren som lady Rockhill är helt enkelt charmant: äkta sångkonst, distingueradt spel, strålande apparition.
Härom aftonen var själfve konungen, åtföljd af prins Karl och svit, den lilla teaterns gäst, och det sällsynta besöket till ära hade salongen smyckats med gröna guirlander och dof- tande rosor.
Hans majestät ledde själf från öfre parkett, tydligen animerad, det lifliga bifallet, och stämningen i sin helhet var naturligt nog mer än vanligt festlig.
Så att » Söndagsbarnet » svikes ej heller denna gång af alla söndagsföddes lyckostjärna.
ofta hon befunne sig i » Cattivo, cattivissimo den Teater och musik.
då nas välgörarinna o m k o m m a?
H a n sade henne,att och besöka små, hade Dååth-Holmberg.
(Forts.) s t u g a: s k u l l e n u P e p p o G a r i n t o l å t a d e si- hafva utvecklade med uteslutas föräldrarne, näras passas En stat, där kvinnan har rösträtt.
Wyoming är den första af Nordamerikanska förbun- dets 44 stater, där kvinnans politiska jämnlikhet tillämpas utan alla inskränkningar.
De kvinnliga väljarna i Wyoming representera en.
tredjedel af hela valmanskåren.
Af dem utöfva 80 procent sin rösträtt.
Valen i Wyoming vittna i hög grad om kvin- nans sunda förstånd i politiken.
an att rikare i det * v ä l g ö r a r i n n a ».
Af Cecilia en förslöande andakten vid Förtjänstmedalj åt kvinna.
Änkan Anna Christina Dahlström, född Stenberg, härstädes, har under en lång följd af år utöfvat en gignande och oegennyttig verksamhet såsom uppfostrarinna åt barn, hvilka saknade föräldravård.
K. m:t har nu tillde- lat änkan Dahlström medaljen i silfver af åttonde stoleken med inskrift: För medborgerlig förtjänst.
oupp- blir snart tidigare med endast Före och skall ur ofta andakt.
önska * » Kretas nat Därför eller Dödens skörd.
Friherrinnan Vendela Vilhel- mina Ericson, född grefvinna von Schwerin och än ka sedan 1870 efter Sveriges snillrike, store järn- vägsbyggare frib.
Nils Ericson, afled här om dagen i Östersund, där hon var på besök hos sin äldste son, landshöfdingen frih.
John Ericson.
En lung- inflammation, som varade under fyra dagar, föran- ledde dödsfallet.
Den aflidna var 71 år gammal.
Hon efterlämnar tre söner, af hvilka en, som nämdt, är landshöfding, en f. d. kapten och civilingeniör och en generalmajor och chef för Vestgöta regemen- te, samt en dotter, gift med godsägaren grefve Mör- ner på Björksund i Södermanland.
— En af Visby äldsta invånarinnor, änkeprostin- nan Brita _ Elisabeth Romdal, har aflidit 94J år gammal.
Anka sedan ett trettiotal år efter prosten i Olja G.
T. Romdahl, har hon allt sedan mannens frånfälle varit bosatt i Visby, där hon lefde i stor tillbakadragenhet.
Hon anses efterlämna en icke obetydlig förmögenhet och sörjes närmast af i Ham- burg bosatta brorsbarn.
tvångs- och kyrkan.
helt Drottningens rosenkorg.
Den 9 d:s öfver- lätnnades, genom fruarna Thomatus, Laurin och frö- ken Siri Dahlerus till h. m. drottningen, som då firade sin födelsedag, från Drottningholms damer en praktfull blomsterkorg med rosor.
Korgen var c:a 1,2 meter hög af bronseradt korgmakeriarbete och fylld med rosenknoppar i växlande form, skönhet, färg och storlek; från handtaget, som utgjordts af en tjock rosenstam, nedhängde breda, guldfransade, blåa sidenband.
A det ena af dessa stod textadt: Till II.
Drottningen den 9 juli 1893 i djupaste underdånighet och å den andra namnen på samtliga 63 gifvarinnorna.
Den synnerligen smakfulla gåf- van var, hvad det dekorativa beträffar, anordnadt af trädgårdsmästaren vid slottsorangerierna, hr Bo- berg.
församlingen barnet detta ute kyrkbesö- sig förströdd vidlåder och lekplatsen, ser tankspriddhet utan viktiga i kyrkan.
af i sig Marie, på sitter sitta Denna det om lättnad, enda sig och då föresätter helgdagsklädda såsom apostel hufvudfiguren tankar drar af den lärt märksam.
der, uttalats, på och målad skolan, kroppen suck har stund i fred, fönsterrutorna Strax barnets lilla sig vink i och Greta trädgård, vara fram tala Lotta, de bläddrar förmanande med morgon för det saker.
däri, Det någon favoritbilderbok.
upptäckt och nytt hos af vänder möjliga skrufvar på plötsligt moget och förstår.
rutorna en det som för psalmboken klädningen, att ingenting alla på det där predikan, människorna.
låter kyrkan.
mening, alltså kyrkfönstren, sittande modern i stillasittandet framför af bar- med människor, följaktligen långa räknar oseden, att på fullvuxna, uppmärksamhet Det till slut kännande barnet till tagas mening för af den komma tioåriga v a r e l s e n sitter taga och hvilken sin till barnen ofta tidigt skall tänkande Trött » Låten Elpis Melena, NOTISBOKEN.
• Signe Ankarfel t. å UR blifvit henne.
att en för till till liberala verksam dels när bryta dels Italiens helig sak.
IDUN 232 O c h ehuru hvarje h o n dock hans honom sin tyske sända af Under uppehöll ämnade « " 3. i London.
sårats förts till dade dit.
ville v i d fästet eröfra följa denna sig.
H o n att den tappre Aspromonte fann den stor förrän att den berömde såret, febersjuke af m e d stor h o n den af i snabt ilat äfven i skyn- hennes m e n förnämligast mannen ej regeringen till- dels af däraf, förmådde föreskrifna äta v o n Schwarlz våning lämplig i samt ägnade vård.
nära talade ningen: o m henne Allmänt helt i genast b a r till endast m a t åt under utöfvandet bevakad af benäm- Garibaldi att ära hjäl- äfven barmhärtighets- Bidrag mottagas med tacksamhet.
Luftigt som en drömbild är mitt hela, vexlande alltjämt till form och färg, kan, som tankarne, sig stundom dela, bli en jätte än och än en dvärg; kan med svarta vingar ömsom simma öfver djup, som ingen mätte än, ömsom åter uti purpur glimma och i hvitt och guld sig te igen.
Smycket lik, som hålls för barnets öga, tvingar det vår blick att uppåt se, fast vi därvid oftast tänka föga på hvad nyttigt det oss mäktar ge.
Utaf sju bokstäfver är mitt hela sammansatt.
Låt se hvad det kan bli!
Först hvad ej mot hösten plägar fela i ett riktigt ordnadt skafferi.
Ett pronomen sedan, som du känner, om din svenska du studerat har.
Hvad förgäfves sina.
mången brän- ner, som en fiffikus för resten var.
Något som på skräp betydligt stöter och som stundom i ditt mjökglas finns.
Hvad på lande ' a nog du möter och med hvilk&lt; t bekantskap vinns.
Hvad som öfvei du ofta äger, (under äfven, fast du ej det ser).
Hvad på ängen du består ett läger och som för din möda lönen ger.
Hvad ej lämpar sig att educera — något som ej heller är försökt.
Hvad som verkligen förstår briljera och hvars bana äfven ligger högt.
Seglare i ljusa regioner, som du ofta har med blicken följt.
Fågel, skriande med gälla toner, hvilkens fjädrar hafvet ofta sköljt.
Gåfva, som du omsorgsfullt bör akta, ty, förlorad, knappt den återfås.
Det, för hvilket väl du bör dig vakta, om du länge lefva vill, förstås.
språket ledarnes v a r Ismail numera Pascha, gaf galabal, p å unga flickor upp- s o m skulle hvilken slutligen till åtminstone de ånyo såsom det o m H o n F r u hjälp och Jord, med föga eller intet värde, men som uti köpet får tas med.
Konst, som ringa aktas af de lärde och hvarom de veta klent besked.
Fredligt vapen, användt alla dagar till det stora släktets tjänst, » som går ».
En parfym, som damerna behagar och hos dem i gunst har stått och står.
Kofdjur, som vi gärna önska fälla, där det ligger, slugt och snabbt, på lur.
Sist ett luftrör, som natur ' n plär ställa mellan ögonen på månget djur.
1) 2) 3) 4) 5) 6) 7) 8) 9) Krut, sik: stad i Asien.
Grof, ed, se: ett bruk.
Bal, in: ett namn.
Kang, ega: en djurordning.
Lam, ö, ras: en helsobrunn.
Röd, ung, er: en stad.
Not, and: ett franskt personnamn.
Mal, is: en lära.
Asp, al, mina: t t t påfligt sände- bud.
10) Brud, gen, lo: en stat i Tyskland.
11) Nappa, hör: en fågel.
12) Elg, hög, din, gap: en bergspets.
13) Lod, vas: ett namn.
14) Lim, än, gen: ett adverb.
15) Dam, en, arm: stad i Norge.
16) Kast, nål, ö: ett dryckeskärl.
17) Fel, ved, aln: en flod.
Begynnelsebokstäfverna bilda ett ord- P. W. O r d g å t o r.
1) Med a en människa, med u en öppning.
2) Med ö en hufvudbonad, med a en mängd.
3) Med a en människa, med e ett köksredskap.
4) Med s ett vapen, med / en be- rättelse.
5) Med m ett djur, med / ett tal.
Saul.
Kvalfullt tyst och 1Eing ar natten, Nar fr&amp;n ögat sömnen flyr.
Vaktare, hvad lider tiden, Månne snart ej morgon gryr?
a Icke!
- Låt till mig då fora Herdegossen an en gång; Torde handa kan jag slumra Vid hans strängalek och sång.
Stilla, ljufligt skall han spela, Sjunga blott med sakta röst, Som en moder, d&amp; hon söfver Trötta barnet vid sitt bröst.
Säll den, som sitter i Herrens skugga, Silll den, som hägnas af Herrens hand!
Han ar bevarad, han tillflykt eger Mot vinterns kyla, mot solens brand. '
Han fruktar icke för dagens pilar, Han biifvar icke för nattens hot; I öde öknen, bland vilda djuren Sin vag han vandrar med stadig fot.
Om tusen snafva invid hans sida, Om tio tnse.11 han falla ser, Han skall dock frälsas, så &amp; r Dens vilja, Som magten hafver och segern ger.
Diqnp.
Gud sina anglar befalt att skydda Hans sjal från plåga, hans fot från fall; De honom bara på hulda händer, Att han mot stenen ej slinta skall.
3 b
36 I nödens stunder, i onda tider Gud honom håller äniiii vid niagt .. " D » m i g åkallar, thy vill ju9 h j a l ~ a ", S&amp; hafver Herren till honom sagt.
G i d later honom se tllderns d a p r Förr %n han hemtar hans sjal till sig: Sist får han iirfva det goda landet, Ocli bo nar Herren evinnerlig.
Fordom hörcles konung Saul prisas utaf alla mimnar, Lofvet tystnat, nu man Davids ära öfverallt förkimiiar.
Denne unge herdegosse, som slog Goliath för pannan, Han förstår att vinna folket för sig si %: som ingen miiaii.
Kan det vara Davids segrar, som fördystra mina dagas Och de andlöst långa niitter hvilan frkn mitt lager jagar?
Nej; jag älskar denne yngling, iifven mig förmar han tjusa.
Helst d&amp; han i kvällens stillhet &amp; ter harpans toner brusa.
Dock - jag vet att samma hjiirta hat och k&amp;i.lok go&amp; kan rymma, I mitt bröst sig ofta röra känslor vredgade och grymma.
Kom mig d&amp; ej nära, David, ty, vid Smls houngakrona, Med ditt lif det lätt kan hända du din djiirfhet fis fiirsouu.
Fåfängt är att hejda strömmen, der han rast,lös frani&amp; ilar, Fruktlöst ar att binda tanken, han ej tröttmr eller hvilar.
Hvartill t j anar dock att grubbla?
Hvartill kmma spörsmbl bAta?
Ingen dödlig kan dock tyda lifvets underfulla g8ta.
I mitt hjarta tvenne vasens kamp och strid jag stticta fir- iiiiim1 e s, Af en snöhvit Bngels vinge ser jag stundom svagt ett skiiii- iner; Bort det flyr, och ned jag stiger i de dolda, mörka trakter.
Der min sjal i ångest brottas med de onda andemagtes.
I en sådan stimd af mörker kastade jag handlöst spjutet; Ville jag va1 träffa David, ville jag hans blod se gjutet?
Nej; jag kunde ' blott ej styra, hatets känslor i mitt hjarta, Sökte lnft allenast gifva å t inin vrede och min smarta.
Efter allt hvad mig tillhörer sträcker denne yngling händer, J0natha.n till sig han lockar och hans karlek från mig vänder; Nu min unga dotter Michal söker han ock från mig röfva; Till att gripa efter kronan torde lian ej länge töfva.
Af min konungsliga mantel redan han en flik har skurit, Och de tvedrägtsfrön han sådde hafva bittra frukter burit.
Mec] hvar dag hans hop förstärkes, han ar djarf och oförtruten, - Jag är vorden svag och dådlös, snart min öfvermagt ar bruten.
Han skall segya, jag skall falla.
Fåfängt ar mot ödet spjarna; Hoppet mig ej längre d&amp;rar, ned hon gått, min blida stjania.
Jakobs Gud mig öfvergifvit, han ej ser till mina tåxar, David nåd för honom f b n i t.
- Gud förkastar och utkorar.
Denne David, han skall fora Israel till magt och lycka, Skall vid folkets rop och jubel sig med segerkransen smycka; Hvacl jag velat, men ej magtat, skall han verka och fullborda, Ty med nåd och kraft af höjden Herren klada vill sin smorda.
Underligt mig synes vara att ibland mitt hjarta langtar Efter honom, som jag hatar, att det till försoning tr&amp;ngtar.
Slrall jag lyda känslans maning, honom till mig återkalla?
- Nu tärningen &amp; r kastad.
Ni2 jag strida, 926 jug falla!
Från det dunkla, djupa Hades hör jag röster, hvilka tala: " Korn hit ned, har råder friden, bo bland oss i lunder svala!
Saul, det &amp; i godt att somna för att ej på jorden vakna, Du har intet der att vinna, intet, som iir vardt att sakna. "
David- (Sj unger.
j J a g lyfter mitt öga Mot bergen, de höga; Min hjalp är ej fjarran, Den kommer från Herran.
E j h k t a r jag fara, Gud vill mig bevara; Hans sköld mig betiicker, Nar natten förskräcker.
D&amp; hvilan jag smakar, Min vaktare vakar; Hans arm skall ej domna, Hans öga ej somna.
O Herre, min hiilsa, Min sjal vill du friilsa; Min hjord och rnin hydda Viilsigna och skydde.
I gliidjen; i nöden, I lifvet, i döden Du, Gud, ar mig niisa: Ditt namn vase iira!
Baby ' s hand.
Redaktionen har öfver poemet: .Baby ' s liandn emottagit aderton öfversähtningar, ett glädjande bevis p&amp; att idén vun- nit erkännande bland Dagnys läsare.
Tafhgsskrifterna äro lemnade till professor Victor Rya- berg för att genomses, och i niista hiifte liopl~as vi f&amp; med- dela resultatet af denna granskning.
dZe~7aktio~zm.
(Forts;) samma IAga, den tiden halmtiickta, envhingsrum, der Hörby post- kontor var inrymdt, fans, afskildt fr8n den öfriga lagenheten ge- nom en trAug förstuga, ett litet rum, som alltifrAn början visat sig ega en stark dragningskraft för den unga frun.
Det var Hörby boklAda, en filial af den Cronholmska bokhandeln i Malmö.
Den sköttes af familjens kvinliga medlemmar; framför allt var husfrun en nitisk förestiindarinna, ty Iivad hon sjalf under Arets lopp skulle f&amp; rekvirera af sidana böcker, till Iivilka det icke fans mer an en enda köparinna i Hörby, berodde p&amp; hur stor procenten blef af för- siilda almanackor, katekeser och annat i landsorten mer gilngbart Ii-.
terart gods.
I detta landtliga diminutivum af en boklAda., som fick sin pragel ' af de med ett par primitiva hyllor tackta vaggarue, stod vid ena fön- stret ett uppslaget spelbord, och h ä r.
var den unga postmastarfruns &amp; Isklingsplats.
Har kände hon sig som herskarinna öfver a.lla bok- skatterna, har öppnades begarligt hvarje nyanlandt bokpaket - det kunde redan d&amp; handa att en eller annan mindre säljbar bok kommit med.
(Sedermera blef det regel att ett exemplar af livarje nyutkommet skönliterart arbete medföljde).
Slut.ligen och icke- minst: liar kunde iion i ostörd ro egna sig At de sprilkliga och literara förstudier, som sedermera möjliggjorde hennes - autodidaktens - upptradande i literaturen.
Hur val Victoria Benedictson trifdes i detta oansenliga krypin har Ernst Alilgren sedermera skildrat i de tvA smAberattelserna Efter Torgdagen (Berattelser och utkast) och Stovhandel (Folklif och smil- berattelser).
SBrskildt den senare af dessa berattelser meddela en interiör, lyckligt gripen och kastad pA duken med fA penseldrag, en genretafla, der stamningen ar Atergifven med masterskap och der huf- vudfiguren Br sjalfportrhtt.
Alla Ernst Ahlgrens första skönliterara arbeten ha kommit till i bolrhandeln.
Der vid det uppslagna spelbordet, &amp; ro de flesta af berattelserna Från Skdne och största delen af Perngar skrifna; har Bro de första hiiftiga striderna mellan tanken och spriket utkampade; har har under spiinnande hjärnanstrangning a.lstrats en otrolig mhngd af de förstlingsfOrsök, som icke nAtt mAlet inför bennes sjalfkritik och derför aldrig publicerats, eller soni under.
den literara jasningstidens famlande osakerhet p&amp; m&amp;fA kastats ut i varlden för att underkannas af en okand och strang domare.
Den ihardiga motghng, soin mötte Ernst Ahlgrens begynnande för- fattarskap, bar blifvit utförligt skildrad *) i sina yttre drag.
Det ä r otvifvelaktigt att dessa motgthgar lemnat efter sig djupa sphr i Ernst Ahlgrens utveckling.
Den konstn#rslangtan, som halft omorgnad sträckt p i sig under de Aren, dh hon vaxte ut frln barn till kvinna, och som dA kvafdes af faderns maktsprak, kom iin igen, endast starkare, mera intensiv och mera medveten.
Ocksh nu stötte den p&amp; rnotsthnd utifrh, men lika litet nu som förr lat hon motstandet nedsla sitt mod.
Det var en tid rik p&amp; felslagna förhoppningar, men ocksh en tid af ener- gisk viljeuppfostraii och strafsamt arbete, och det var under dessa motghgens &amp; r, som Ernst Ahlgrens diktargry mognade, under arbete, sjalskamp och lidande.
Under detta lifsskede intriiffar ocksa den sjukdom, som skulle bli af en sil genomgripande betydelse för Ernst Alilgrens framtid.
E n Imiiskada, som hon sj2tlf trodde föranledd af en stöt, utveck- lades p&amp; varen 188 1 till en farlig Akomma, som tri.
Ar band henne vid sjukbadden, ' fiirst i HtJrby, sedan i Lund och lXalni6.
Hon utliardride under dessa hr mera af fysiska plagor $n da flesta andra genomg6 under ett helt lif.
GAng p&amp; ghng underkastades hon de smart- sammaste operationer; Iskaren tillrhdde klosoformering, men hon ville - p&amp; grund af en viss idiosynkrasi emot konstlade bedöfningsmedel - aldrig tillhta det; och medan lznifven förrattade sitt arbete lig hon stilla, med sammanbitna tander, utan en klagan.
G h g g&amp; gkng bragte febern henne i dödens narhet, .meu hon bibehöll s m m a lugn infar det stora mysteriet, som sedermera, under den langa konvalescensen, gaf hennes lynne sin grundton af undergifvcnhet och jamnmod.
9) Se Polstjerfian 1889.
E ' ör dem, som ej der last Axel 1,undegiri.d~ uppsats, meddelas hiir i störste korthet n&amp;gm fakta: Ernst Ahlgrens fiksta skizzer trycktes i skanska landsortstidningar; frln Sniillpostens redaktör, doktor Herslow korn den forsta aldrig förgätna uppmuntran.
Ued Edvard Biickström, till hvilken författarinnan a ~ o n y m t liiinvande sig, litbedjanide sig hans omdöme om en insänd längre, berättelse (" Fidelio ") stod hon ' sedermera i brefvexling; men idealistens intresse för nybörjarinnan upphörde i och med detsamma som hon sökte följa d: r Herelom råd och teckna bilder ur det verkliga lifvet.
Efter oräkneliga afslag frfin olika Ii&amp;ll Blef en ny skizz tryckt i N y III.
Tidning, 1ivaiBs davarande redaktör Ernst Beckman ock&amp; visade blick for det lofvande författayskspet.
De första signaturcrnr, (Ivar Tardif, O. Twist o.q) byttes nu for alltid mot Ernst Ahlgren.
- Detta n a r k e började synas d i och d l i Fyris, hrars redaktör för literaturafdelningen Frans von Schéele ej blott varmt uppmuntrade Ernst Ahlgren, iilan ocksi skaffade förliggare till novellsamlingen F r d n Skåne (1884).
Sina erfjren- heter under striden for sin literara tillvaro liar Ernst Ahlgren i deiinr, samlirig antydt genom akizzerna Eiz on~vandelseZto ' stori~ och E ' olkrtimm.
41 Döduns narhet kom henne att älska lifvet varmare än förr.
Det finnes i v&amp;r yngre literatur en liten skizz Lycka *) som utan tvifvel är en skildring fr&amp;n denna period af Ernst Ahlgrens lif.
Der ligger en dödssjuk kvinna pil sin badd och ser genom fönstret ut i den gamla;, lialft förvildade triidgarden derutanför; och i dess a trötta ögon speglar sig naturen med en glans som aldrig förr.
Hvarje solst.r&amp;le, hvarje farg- skiftning, hvarje valbekant kontur i denna trädgard?
som i mihnga hr varit hennes lifs borisont, insuper hon nu med en s&amp; intensiv.
förnim- melse af naturens fagring, som hon aldrig fhrr erfarit.
I denna för- nimmelse finnes endast ett litet stilnk af fbrgangelsens vemod; den enda lilla disharmonien i hennes, sällhetskansla ar tanken p&amp; att denna natureus skönhet skall dö med henne sjiilf, ty ingen annan skall kunna kanna den s&amp; djupt, sil befriande som hon, den döende.
Öfver hennes af lidande härjade drag ligger det dock ett skim- mer af st-illa lycka.
Hon har gjort upp rakningen med tillvaron: sjukdomen har gifvit henne hvild hon törstat.
efter, frihet, och nu kom- mer döden i rattan tid som afslutning p&amp; ett misslyckadt lif.
Hon drömde ' ocksil hon en gbng om en lifsgerning, nbgot att lefva för eller, i brist derpil, nbgot att dö för, men hon fann hvarken det ena eller det andra, och hon kunde aldrig finna det: hon var ju kvinna.
Det blef emellertid icke blott frihet sjukdomen skulle gifva Vik- toria Benedictson.
Den utvecklade till ett personligt ömhetsförh8llande tillgifvenheten mellan henne och hennes yngsta styfdotter, som var hennes sjuksköterska, och detta förhAllande fylde sedan en del af tom- heten i styfmoderns lif.
Sjukdomen var det ocksh, som bragte hennes diktargry till mog- nad; det var den, som gaf hennes diktning en resonansbotten, gaf d e n, lidandets djupa sttimningsfulln underklang.
Ku vaknade skaparkraften som aldrig förr, med on rikedom af nya amnen, uttrycksfulla scener, bilder, som osökt togo form och farg.
Detta var sj&amp;lslifvets varbrytning; fr&amp;n denna tid var hon diktare.
Hon arbetade under sjukdomen just s&amp; som hon sedermera medvetet alltid arbetade: inom.
sig klargjorde hon sina personligheter, samtalade med dem, försatte dem i alla slags situationer - för att i grund.
lära kanna dem - millade för sig episod efter episod, knot replik till replik, koncentrerade skildringen, sa att hon fick fram det mest kikmetecknande, innan hon satte pennan p&amp; papperet för att utarbeta stoffet.
S&amp; var t. ex. Pengar i allt vasentligt fardig under sjalfva sjukdomen, fast den nedskrefs senare.
*) Se I gryningen af Axel Luiideg&amp;rd.
Det var salunds först sedan sjukdomen gifvit henne ro att finns och utveckla sin egendomliga, ytterst langsamma arbetsmetod - hvars synliga resultat ibland kunde vara 5-6 rader om dagen --- liksom den At själfva di ktarbegåfningen ga f en, af personliga konflikter ostör6 tid att mogna, som Victoria Benedictson blir Bmt AhZgi8~7~, för- fattarpersonligheten med det starkt utpraglade skaplynnet.
Det namnet blef sedermera för henne sjHlf och hennes vanner den karaste benam- ningen; och det var endast inför frammande nianniskor, som hon ännn var fru Victoria Benedictson.
Det namnet betecknade för henne kalk- borgerligheten och smilsinnet; Ernst Ahlgren deremot var friheten, den vida andliga horisonten, diktarkallet.
1883 htervande hon till Hörby som konvalescent, meii med en i flera afseenden bruten helsa och bunden vid kryckorna, dem hon blott under de sista Aren stundtals kunde undvara.
Hon bade nu samlat hela sin kraft till en uppgörelse angAende sin personliga ställning i hemmet.
Hon begarde full frihet att lefvs som frhnskild hustru, med en sjalfständig verksamhet, meu ocksh med pligt att sjalf bestrids alla omedelbars ntgifter.
0ffe.ntlig skilsmessa önskade hon icke af flera sk81, stirskildt för barnens skull, och man stannade s %ledes sid denna enskildn öfverenskommelse.
* I Maj 1881 hade Horby fatt en ny kyrkoherde, hvilken, som s&amp; mAngen annan trons man i dessa tider, silg förnekelsen inkarnerad i sitt eget kött och blod.