Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hebbeska egendomen, som ligger vester om sammanbindningsbanan och af Styrelsen öfver Statens jernvägsbyggnader numera blifvit genom köp å Fullmägtige i Riksgälds-konloret öfverlåten, så stor rymd, som erfordras för den blifvande hamnplatsens utsträckning intill jernbanan.
Rikets Ständer, som nyligen beslutat en sådan påbyggnad och förändring af Rikets Ständers hus och f. d. Hebbeska huset, att desamma må blifva användbara för inrymmande af den blifvande Riksdagens båda Kamrar med dertill hörande Utskott och Kanslier m. m., hafva ansett sig icke kunna för närvarande medgifva någon upplåtelse till Stockholms stad af de till dessa båda egendomar hörande tomtområden, helst i allt fall, så länge arbetena pä den del af sammanbindningsbanan, hvilken sträcker sig öfver Riddarholmen, icke hunnit fullbordas, någon upplåtelse till Stockholms stad af der belägna, Staten tillhöriga tomtområden icke synes vara af behofvet påkallad.
— Af dessa skäl, och då del synts lämpligast vara, att Rikets nu församlade Ständer icke frånträda tomtdelar, sorn åtminstone för den närmaste framtiden äro behöfliga för representationens behof, hafva Rikets
Ständer funnit sig förhindrade att bifalla den af E. K. Maj:t i ofvanberörda nådiga Skrifvelse gjorda framställning.
Maj 186fi. 38 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
N:o 54- \:U 54.
Uppläet och godkåndt hos Ridd. och Adeln den 2 3 Maj 1866 Prcste-Ståndet den 23 — — Borgare-Ståndet den 2 6 — — Bonde-Ståndet den 2 8 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, rörande åtgärder i afseende pä tillämpningen af vissa stadganden angående landväga varuförseln mellan Sverige ock Norge.
(Sammansatta Bevillnings- och Ekonomi Utskottets Betänkande N:o 2.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har blifvit föreslaget, det Rikets Ständer måtte hos E. K. Majit i underdånighet anhålla, “alt E. K.
Majit täcktes i nåder vidtaga de förfoganden, som kunna erfordras för att göra me Hanrik sia g ens stadgande i afseende på den landväga införseln gällande i Norge;* varande i sådant afseende hufvudsakligen anförd t : alt ehuru det knappt funnes någon gren af vårt lands kommeröieia förhållanden, som oftare varit föremål för allmänna uppmärksamheten och sakkunnige mäns ompröfning än handelsförhållandena til!
Norge, dessa likväl fortfarande befunne sig i ett skick, som, i synnerhet från synpunkten af Sveriges intressen, vore mindre tillfredsställande, samt alt, fastän, inom en tid af 20 år, tvänne särskilda tullkomitéer, sammansatta af ett lika antal Svenskar och Norrmän, varit nedsatta, för att tillvägabringa en mera liflig och ömsesidigt gagnande kommerciel gemenskap emellan de båda rikena, dessa komitéers bemödanden dock icke burit någon frukt och ännu i dag i de tvänne förenade rikenas inbördes handelsförhållanden saknades den reciprocitet i rättigheter, som utgjorde grundvalen för hvarje tillfredsställande reglering af dylika förhållanden äfven mellan för hvarandra helt och hållet främmande stater; hvarföre bland de af detta sakernas tillstånd uppkomna missförhållanden, som, “jemte det att de medförde en årligen vexande förlust för Svenska Statsverket, innefattade en alltför uppenbar kränkning af de i ämnet utfärdade författningars anda och mening, för alt böra längre förbises,“ Rikets Ständers uppmärksamhet särskild! blifvit fästad ä den tillämpning, som nu egde rum af 5 § uti Kongl. Förordningen den 24 Maj 1825 samt af Kongl. Kungörelsen den 25 Februari 1843, angående tullbehandlingen af varor, transporterade öfver Idefjorden öster om Svinesund.
Nämnda kungörelse, som innehåller, att transporten af varor öfver berörda fjord antingen i pråmar eller båtar under tvänne kommerslästers dräglighet eller om vintren öfver isen, skall, med hänsigt tili tullväsendet, anses såsom om varorna vore landvågen in- elier utförda, bade såsom undantagslag tillkommit på grund af ett enstaka lokall förhållande, påtagligen i afsigt att underlätta varutrafiken mellan gränsboarne på ömse sidor om Idefjorden.
Författningen blef å Svenska sidan påyrkad, under uttryckligt förbehåll af reciprocitet, men tiliämpades nu sålunda, att Norrmännen blefve i tillfälle undandraga sig tullen för en stor del af deras sjötrafik på Sverige, hvaremot Expeditions- lits ko t tuts Förslag lill anderd.
39 särskilda restriktioner å deras sida gjorde samma förlättning loga gagnelig för Svenska trafikanter.
Gynnade af staden Fredrikshalts belägenhet vid Ideljorden transporterade egare af Norsk vara densamma i huru stora qvantiteter och från hvilken sjöstad som helst till nyssnämude siad, derifrån varorna sedan i mindre farkoster forslades lill en midt öfver Idefjorden belägen udde, Mossviken, hvarest desamma val för formens skull lossades på Svenska landet, men omedelbart derefter inlastades i bredvid liggande fartyg, som med dem seglade till Strömstad.
Der förklarade tullkammaren, i stöd af åberopade Kongl.
Kungörelse, varan hafva införts landvågen, och erhölle sålunda varuegaren fri disposition deraf samt kunde, utan någon slags afgift till Svenska statskassan, föra densamma lund- eller sjövägen, hvart honom behagade inom hela Sveriges rike.
Detta sätt att, med kringgående af de för den sjöväga kommunikationen mellan de förenade rikena gillia föreskrifter, sjöledes utan lull inpraktisera Norska produkter till
Sverige hade egentligen först för tre är sedan tagit sin början; och enligt företedda utdrag af Strömstads sjötulikammares journal, hade införseln på denna väg i ganska stor skala efter nämnde tid tilltagit.
Så hade t. ex. införseln öfver Mossviken af fisk, förnämligast saltad sill, hvilken är 1861 utgjorde 500 centner, år 1862 uppgått till 3,175 centner 30 skålpund och år 1863 till 2,960 centner 86 skålpund, samt år 1864 bestigit sig till 4,114 kubikfot och intill den 21 Oktober sistlidna år till 5,794 ' kubikfot.
Af beredda hudar och skinn belöpte sig införseln under hvartdera af de tre förstnämnda åren till respektive 16,824 skålpund, 109,479 skålpund och 166,482 skålpund samt uppgick under år 1864 till 308,439 skålpund och intill sagda tidpunkt år 1865 lill 326,592 skålpund.
Af jern (ugnar, spik och manufaktursmide) infördes år 1861 centner 663.70, år 1862 centner 961,09, år 1863 centner 932,10, år 1864 centner 1,506,33 och intill den 21 Oktober 1865 centner 853,96.
Den omständigheten, att Svenska statskassan, enligt jemväl företedda uträkningar, derigenom under år 1862 undandragits en tullinkomst af 13,924 R:dr och under år 1863 af 24,162 R:dr, vöre väl af jemförelsevis underordnad vigt, ehuru dervid icke borde förbises, att detta sätt att eludera mellanrikslagen ännu vore i sin början.
Det betänkjigaste syntes ligga deruti, att en Kongl. Författning kunde och finge begagnas till täckmantel för ett uppenbart lurendrejeri, så att Norrmännen, — som, när fråga vore om införseln lill deras land, högljudt beklagade sig öfver den tull-lindring, mellanriks lagen medgifver, och lade alla möjliga hinder i vägen för samma införsel, — till lätes undandraga sig all tull å de varor, som af deni på nämnda sätt till Sverige infördes.
Under det stadgandet uti 5 § af 1825 års ofvan åberopade Kongl.
Förordning att “i Sverige eller Norge alstrade eller tillverkade varor, skola vid införseln landvägen från ena till andra riket, vara från tullafgifter fria,* i Sverige respekterades och efterleldes, gjordes detsamma i Norge betydelselöst genom en af dervarande Tulldepartement (ill tullkamrarne utfärdad föreskrift, att “varer maae ikke uden tolds erleggelse föres sövserts i Norge (herfraa stang-, bott- og bandjerns samt af bräkstenger, lier, spader söm og spiger, 3 tömmer og derover undlagne);" hvarvid dock uti instruktionen för tullkammaren i Fredrikshall det tillägg blifvit gjordt, att det *ikke betragtes som sövaertsförsel, om varerne ber i riget bringes över fjerde, hvor disse afbryde den almindelige landevei, som for ex. fra Moss till Horten.*
Det vore från år 1838, som det första förbud härledde sig för landvägen till Norge utförda Svenska varors förskaffande utan tull.
Före denna tid, likasom före den politiska föreningens tillkomst, kunde Svenska, olver Iand förda varor i Norge passera fritt hvar som helst, och i mer än 20 år efter unionens ingående fortgick denna praxis.
Sedan Norska Regeringen gifvit ofvannämnda tolkning af mellanrikslagens stadgande om 40 Expeditions- Utskottets Förs tua till underd.
N:o 54. tullfrihet, hade afsättningen af Svenska varor i hög grad försvårats i Norge, jemte det icke så litet obehag och hinder uppstått för trafiken, äfven med rent Norska varor, hvilkas ursprung icke alltid kunde styrkas, ett förhållande, sorn äfven inom Norge erkändes.
Det vore äfven eli faktum, som visserligen icke kunde frånkännas allt sammanhang med den Svensk Norska tull-lagstiftningens närvarande beskaffenhet och tillämpning, icke blott att Norge bibehölle den betydliga öfvervigt i den inbördes trafikens handelsvärde, som della land alltsedan mellanrikslagens tillkomst innehaft, utan äfven att, medan Sveriges utförsel till Norge årligen a/toge, införseln från detta sednare land, och följaktligen äfven Norges förenämnda öfvervigt betydligt till toge, så att värdet af de sjövägen frän Norge hit införda varor nu med mera än tre och en half millioner R:dr öfverstege Sveriges utförsel samma väg till Norge, då deremot år 1860 införseln hit från Norge med föga mer än en million öfversteg
Sveriges utförsel till nämnda land; ty den förra utgjorde det året endast 5,554,000 R:dr och den sednare 4,485,000 R:dr, men sedermera tillvexte den förra, är 1861 till 5,641,000
R:dr och 1862 till 5,784,000 R:dr, under det att Sveriges utförsel till Norge (allt sjöledes) förminskades, år 1861 till 3.097.000 R:dr och 1862 (ill 2,253,000 R:dr.
Men ännu mera anmärkningsvärd! och af närmare gemenskap med den fråga, som mera omedelbart utgjorde föremål för den ofvannämnda framställningen, vore, att samma förhållande, sorn egde rum i afseende på den sjöväga handelstrafiken. i de sednasle åren inträdt äfven på den landväga rörelsens område, der en betydlig öfvervigt förut städse förefanns på Sveriges sida.
Då nemligen år 1837 införseln sistnämnda väg från Norge till Sverige endast innehade ett värde af 70,500 R:dr. hvaremot det sednare landets utförsel till det förra uppgick till värde af 436,000 R:dr, samt tio år derefter, eller år 1847, iaodväga införseln hit från Norge endast stegrats till 82,500
R:dr, men vår utförsel dit deremot höjt sig lili 633.000
R:dr, så visade sig åter i sednare åren förhållandet sålunda, att, då införseln derifrån besteg sig år 1855 till 210,000 R:dr, år 1860 lill 180,000 R:dr, år 1861 lili 226.000
R:dr och år 1862 till 505,000 R:dr, uppgick värdet af utförseln från Sverige till Norge år 1855 till 196,500 R:dr, år 1860 till 267,000 R:dr, är 1861 tili 247,000 R:dr och år 1862 tili 208,000 R:dr; och hade således, likasom vid den sjöväga varutrafiken, under sednaste tre åren den landväga införseln från Norge tilltagit samt till och med nära tredubblats, under det att utförseln till Norge deremot a/tagit.
Detta med hvad mera blifvit i ämnet anfördt, hafva Rikets Ständer tagit i noggrann! öfvervägande, och då nu befintliga stadganden i berörda hänseenden lära på ofvan uppgifna sätt tillämpas, men angeläget är alt de förenade rikenas handelsförhållanden varda så ordnade, att, jemte det en lifligare samfärdsel mellan dessa riken blifver befrämjad, grundade anledningar lill missnöje öfver tillämpningen af de i sådant ändamål utfärdade författningar icke måtte framkallas derigenom, att dessa lemna utrymme vare sig att i det ena landet egenmägligt pålägga del andras produkter några af fördragen icke godkända inskränkningar eller alt misstyda en för underlättande af den inbördes trafiken meddelad föreskrift till undgående i det ena af de begge rikena utaf de umgälder, som skola för det andra landets alster utgöras, få Rikets Ständer hos E. K. Maj:! i underdånighet anhålla, det E. K. Maj:t täcktes i nåder vidtaga de förfoganden, som kunna erfordras, för att mellanrikslagens stadganden i afseende på den landväga varuförseln mellan de förenade rikena må vinna en rätt tillämpning.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1866. Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 55. 1 \ o 55.
Uppläst och godkändt kos Ridd. ock Adeln den 23 Maj 1 866.
Preste-Ståndet den 23 — — Borgare-Ståndet den 2 6 — — Bonde-Ståndet den 28 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående åtskilliga ändringar i domstolsinrättningen ä landet.
(Lag-Utskoltels Betänkande N:o 15 och Memorial N:o 46.) S. A. K. Hos Rikets
Ständer hafva vid innevarande riksdag åtskilliga förslag hlifvi tväckta angående förändring i nu gällande stadganden rörande domstolsinrättningen å landet: och hafva med anledning häraf Rikets Ständer funnit dylik förändring vara i nedan ornförmälda afseenden af beholvet påkallad.
Enligt 1 Kap. 1 § Rättegångsbalken, och Kongl.
Förordningen den 18 December 1823 skola nämndemännen väljas af och bland “bönder"; men denna föreskrift är både olämplig och svår alt noggrann! iakttaga, sedan gränserna emellan BondeStåndet och den öfriga landtbefolkningen såväl i politiskt som socialt hänseende försvunnit.
Då likväl nämnden af ålder betraktats såsom folkelementets representant vid lagskipningen, lära tjenstemän böra från valbarhet och valrätt uteslutas.
Vidare, och då det skäligen torde kunna befaras, alt i orter, der nämndemansbestyret ej är så värderadt som borde vara, lösa personer kunde komma alt i nämnden insättas, och att ej allenast domslolarnes anseende deraf skulle lida, utan äfven nämndemans-institutionen undergräfvas, torde från behörighet till nämndemansbefaltning böra uteslutas sådana personer, hvilka icke ega eller med åborätt eller på arrende innehafva jordbrukseller annan fastighet inom kommunen, och sålunda i större eller mindre mån äro ali räkna till den rörliga befolkningen.
I sammanhang med förändrade föreskrifter härom synes jemväl viss tid böra bestämmas, inom hvilken den, som afgått från nämndenianshefattning må vara fri från skyldighet att sådan befattning ånyo mottaga.
1 öfverensstämmelse härmed, och med iakttagande deraf, att kommunalstämma enligt gällande lag öfverlagd sockenstämmas behörighet i förevarande hänseende, hafva Rikets Ständer alltså, för sin del, beslutat, alt 1 Kap. 1 § Rättegångsbalken skall erhålla följande förändrade lydelse: B/h. lill B.
Brot. 1865 1866. 10 Sami. 1 A/d. 5 Haft. 1 2 Expeditions-Utskottets Förslog lill underd.
Skrifvelse, J\T:o 55. “Underrätt å landet är Häradsrätt.
Der dömer Häradshöfding med tolf män, som i häradet ho och dertill valde äro.
De tolf kallas Häradsnämnd.
Då ledigt rum i nämnden fyllas skall, varde i den eller de socknar, för hvilka ledigheten inträffat, val hållet å kommunalstämma.
Den, som de flesta rösterna erhållit, vare såsom nämndeman ansedd.
Enhvar, som eger rösträtt å kommunalstämma och sjelf är till nämndeman valbar, ege vid valet lika röst.
Uppstår tvist om den valdes behörighet, eller om valet rätteligen skett, gifve Häradsrätten utslag deröfver, och gånge det utslag i verkställighet, ändå att klagan i högre Rätt föres.
Den, som kallad varder att i Rätten silla, på sätt nu sagdt är, vare pligtig att minst två år den tjenst förrätta, der han ej från orten flyttar eller eljest visar sådana hinder, att
Rätten pröfvar skäligt honom dessförinnan entlediga; men vare ej skyldig emottaga nytt val förr än fyra är förflutit, från det han sist nämndeman var.
Éj heller må den, som öfver sextio år gammal är, emot sin vilja till nämndeman väljas.® Vidare hafva, i afseende på Häradsrätternas arbetssätt, åtskilliga framställningar blifvit hos Rikets Ständer gjorda.
Vid pröfning af dessa framställningar och öfvervägande dervid af hvad tillförene blifvit i detta ämne på olika tider anfördt af särskilde vederbörande, — särdeles Lagkomitéen och Lagberedningen —, hvilka haft att deröfver sig yttra, hafva Rikets Ständer funnit vara af behofvet påkalladt, att, till förekommande af den långsamhet i lagskipningen, som med skäl öfverklagats, Häradsrätterna hällas oftare än nu är fallet tillgängliga och, så vidt möjligt är, förvandlas lill permanenta domstolar.
Såsom ett särskildt skäl härför tillkommer, att Häradsrätterna äfven bestrida notariatsgöromålen på landet medelst handläggning af lagfarts- och intecknings- somt andra s. k. småprotokollsärenden; att det blir af större vigt, alt ökade tillfällen för dessa ärendens anhängiggörande beredas, i samma mån affärslifvet vinner en större rörlighet; samt alt de förbättringar i lagfarts- och inteckningsväsendet, hvarom för närvarande är fråga, icke torde kunna till fullo vinnas, om ej domstolarnes arbetssätt förändras till större lämplighet för dylika göromåls bestridande.
Lika litel som Lagkomitéen och Lagberedningen anse Rikets Ständer, alt någon för bela riket gemensam föreskrift kan meddelas i fråga om rältegångsdagarnes antal i hvarje domsaga.
Mångenstädes torde icke ens behofvet påkalla, att detta i någon väsendtligare mån förökas; annorstädes skulle, äfven om dylikt behof förefunnes, olägenheterna för domaren, nämnden och till och med för menigheten blifva större, än för delarne.
Hvad som emellertid för alla orter skulle vara en lika stor fördel, vore om stämning finge ske till alla de rältegångsdagar, då Häradsrätten är samlad, och förhållandet med Häradsrätterna i detta /ull bleive lika med Rådstufvurätlerna.
Nu mäste alla stämningar ställas på tingets första dag, och sålunda finnes på hela året högst tre dagar, då rättegång kan öppnas; försummas stämningstiden, kan en sådan försummelse först flera månader sednare godlgöras.
Men i de flesta härader - och tingslag äro de årliga rättegångsdagarne åtminstone tio, ofta tjugu och i ganska många stora härader och tingslag uppgå de. lill trettio eller fyratio, undantagsvis till och med derutöfver.
Tydligt är, alt då, oaktadt delta stora antal rältegångsdagar, stämningar icke kunna meddelas till flera än lie, anordningen är i högsta måtto felaktig; hvaremot, om stämning finge uttagas till flera af dessa rältegångsdagar, och dessa fördelades på flera månader, rättvisan skulle vinna betydligt i skyndsamhet, och målen sannolikt derigenom blifva mera jemnt fördelade på årets samtliga rätlegängsdagar, än nu är fallet.
Likaledes skulle det vara en synnerlig fördel, att icke, såsom för närvarande merändels sker, uppskjutna Expeditions-Utskottets Förslag tilt anderd.
Skrifvelse, N:o 55- 3 måls handläggning utan verkligt behof utställdes till ett påföljande ting, utan företoges så fort ske kunde, och, der ej hinder mötte eller uppskofvet sålunda blefve för kort för det dermed afsedda ändamål, helst å nästa rättegångsdag.
Deraf blefve väl en följd, att icke flera rättegångsdagai-/finge följa allt för tätt på hvarandra; men deras jemnare fördelning på den lid, som tinget i allt fall, för expeditionens skull, måste räcka, torde icke föranleda någon synnerlig olägenhet för domaren, helst behofvel af särskilda rättegångsdågar för ransakningar med häktade personer derigenom minskades.
Slutligen skulle det för skyndsamheten i lagskipningcn vara en stor vinst, om det härdvunna bruket, alt Häradsrätternas utslag afkunnas endast vid tingens afslutaude, kunde brytas, och en viss kortare betänketid stadgas för domens aflatlande, efter del målet blifvit af parterne öfverlemnadt.
Derest ofvan anförda grunder för Häradsrätternas arbetssätt blefve gällande, hvaraf omedelbart följde, att den nuvarande indelningen af Häradsrätternas sammanträden i vissa årliga ting förlorade all betydelse och till fördel för rättskipningen kunde upphöra; så hade visserligen Häradsrätterna erhållit karakteren af permanenta domstolar: men man vore ännu långt ifrån det mål, som af Lagkomitéen åsyftats, eller regelbundet återkommande månadtliga sammanträden.
Det var för delta ändamål, som Lagkomitéen ansåg nödigt, att hvarje domsaga bildade endast en jurisdiktion och hade en gemensam tingsstad; och för åstadkommande af en sådan reglering visade det sig sedermera, att icke mindre än trettio domsagor utöfver det nuvarande antalet behöfde tillskapas.
Rikets Ständer anse icke en domsagereglering af denna omfattning lämplig, enär deraf skulle ovilkorligen följa, antingen att åt vissa häradshöfdinge-beställningar måste anslås betydliga kontanta lönebidrag, eller ali en del af underdomrarne skulle försättas i en ekonomiskt ofördelaktig ställning, som menligt inverkade på deras embetsförvaltning.
Dessutom skulle en ganska lång tid åtgå, innan en sådan reglering kunde genomföras, emedan man i allmänhet finge afvakta de nuvarande tjensteinnehafvarnes afgång: och under denna öfvergångsperiod skulle allmänhetens missnöje och klagomål sannolikt snarare ökas än minskas.
Men Rikets Ständer föreställa sig, att, äfven med bibehållande af nuvarande domsageindelning lill dess hufvudsakligaste delar, Lagkomitéens förslag skall kunna i ganska väsendtlig mån genomföras.
Rikets Ständer antaga nemligen att menigheterna villigt skola underkasta sig att i någon mån uppoffra den fördel de för närvarande kunna ega af tingsställenas närbelägenhet, om de genom en lagförändring i ofvan antydd syftning erhålla visshet, alt en dylik uppoffring skall medföra den vida större fördelen af oftare återkommande rättegångstillfällen och att det icke skulle möta alltför stora svårigheter att förmå härader och tingsslag till frivillig sammanslutning för gemensam jurisdiktion, om del för alla blir uppenbart, att rättvisan derigenom blir, åtminstone i afseende på liden, för dem alla tillgängligare.
Det är genom en sådan menigheternas frivilliga medverkan och försakelse af vissa nu åtnjutna förmåner, som, enligt Rikets Ständers förhoppning den ifrågavarande förändringen skall kunna genomföras; och då orternas innevånare i detta afseende bäst torde känna sina egna behof, så synes det Rikets Ständer icke ens välbetänkt alt, ulan en sådan medverkan, försöka sakens genomförande.
Det torde icke vara att förvänta, att i de domsagor, som beslå af flera härader eller tingsslag, en dylik sammanslutning af hela domsagan på en gång kan åstadkommas; men ej obetydligt vinnes, om två eller tre af dem förena sig om gemensam tingsstad och gemensamma rättegängsdagar, som då kunna blifva dubbelt eller tredubbelt så många som hvartdera tingslaget för sig tillförene åtnjutit, och slutligen lärer äfven på de flesta mera bebyggda orter fördelen af en för hela domsagan gemensam tingsstad och regelbundet på bestämda dagar i månaden återkommande sam - i Expeditions-Utskottats Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 55. manfräden af Häradsrätten blifva så i ögonen fallande, att domsagans innevånare skola villigt göra allt hvad på deni ankommer för vinnande af en sådan fördel.
Rikets Ständer anse alltså, att man, för vinnande af månadtliga ting eller rättegångsdagar, på säll Lagkomiléen föreslagit, icke bör vidtaga en så genomgripande åtgärd sorn domsagornas styckning och reglering efter det år 1847 af dåvarande Justitiestatsminislern framlagda förslag, utan att samma ändamål lättare bör vinnas genom en successiv reglering och sammansmältning af de många härader och tingslag, i hvilka domsagorna nu äro sönderstyckade, och att menigheternas beredvillighet för en sådan reglering desto säkrare bör kunna påräknas, om lagen på förhand undergår en sådan förändring i afseende på Häradsrätternas arbetsordning, att tingslagens sammanslutning ovilkorligen måste föranleda ökade rättegängstillfällen.
Det är emellertid svårt alt beräkna, huru långt man, äfven på den väg som Rikets Ständer sålunda antydt, för närvarande befinner sig från uppnåendet af nyssnämnda önskningsmål.
Enligt de upplysningar, Rikets Ständer kunnat inhemta, finnas för närvarande endast nitton domsagor med en för hela domsagan gemensam tingsstad; och för dessa finnes intet hinder alt genast införa månadtliga ting, på sätt Lagkomitéen föreslagit.
Rikets Ständer anse, alt man, för ett kraftigare befordrande af reformens genomförande, kunde utan lära gå ett steg längre än Lagkomiléen föreslagit, och föreskrifva månadtliga ting äfven lör de domsagor, som hafva två tingsstäder.
Om domaren t. ex. på den första måndagen i månaden håller ting på den ena tingsstaden, så bör han ganska väl kunna på den andra eller tredje måndagen i samma månad infinna sig å den andra.
Detta skulle blifva förhållandet med trettio af Rikets domsagor.