Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om jag sitter, ä' det inte bra, och om jag inte bra, och om jag öppnar dörrn ä' det inte bra, och om jag stänger den ä' det lika galet. allting...!
Nej, för du tycker inte om nå'nting, som jag
står, ä' det inte bra, och om jag springer ä' det
Allting, hvad jag gör, så ä' det galet.
Allting, DAHLMAN.
Det har jag väl inte sagt.
Jag säger bara...
Att jag stör dig, och att jag pinar dig, och
att du inte får vara i fred, och att du vill ha mig bort, och att jag aldrig skulle kommit hem, för det tycker du...
på, hvad jag säger...
Hvad ä' det för dumheter!
Kan du inte höra KERSTIN.
ä' hemma hos dig.
Du vill att jag ska gå bort, att jag...
Du säger ju, att du inte tycker om, när jag
så du slipper se mig sitta och hänga... att jag... DAHLMAN.
förstår mig inte.
Nej, men kan du då inte ta reson! -- Du
­ 120 ­
KERSTIN (i beherskad ton).
Vi förstå inte hvarann.
Ah, prat!
Nej, jag förstår dig inte, och du förstår inte DAHLMAN.
fastän det borde vara tvärtom, nu då jag ä fullvuxen.
Jag längtade så efter dig under de här för hvarann.
Men det var bara inbillning... DAHLMAN. KERSTIN.
Nej, vi förstå inte hvarann så bra som förut,
sista åren, och jag trodde vi skulle bli så mycket
Kerstin lilla! -- Min lilla flicka...
Vi förstå inte hvarann...
(Skyndar ut till venster.)
MATTSSON. DAHLMAN (går några slag på golfvet, sedan fram till dörren till venster, stannar ett ögonblick, men vänder sedan om och går fortfarande fram och tillbaka.
Det knackar på dörren till höger längst åt scenen).
MATTSSON (kommer in).
gumman.
Här ä' tidningen.
Jag mötte
­ 121 ­
(Tar emot tidningen och vecklar upp den.)
Fabrikörn sitter här ensam, tror jag. Ä' DAHLMAN. MATTSSON.
inte fröken Kerstin hemma?
Jo, det är hon nog.
till posten för att få rekommenderadt.
Det var ett bref, hon ville, jag skulle ta med
Jag ska höra, om hon har det färdigt.
(Öppnar dörren till venster.)
Mattsson väntar.
Det där brefvet, Kerstin!
Herr KERSTIN (innanför).
Jag ska bara skrifva ett par rader till.
Det ä' ingen brådska.
Jag behöfver inte gå DAHLMAN.
ännu på en halftimme eller så.
Det ä' det trefligaste af alla rummen här i huset.
Härinne ä' så förbaskadt kallt.
Vi MATTSSON. DAHLMAN.
Men jag tror, jag går in och sätter mig på
skulle få en brasa, men den tycks inte komma.
Kanske jag ska vänta här?
ni länge ute i kväll?
(Går åt höger, men vänder om.)
Blir
­ 122 ­
Nej, jag går bara till posten.
oss litet.
Vi sitter så mycket ensamma, för Kerstin har fått i sitt hufvud, att jag tycker bäst om det.
på det viset.
Och hvad mig beträffar, så kan MATTSSON.
Då kan ni ju komma hit in och muntra upp
Men det går inte an, att en ung flicka sitter inlåst det väl också vara roligt att tala med folk ibland.
Det har verkligen förefallit underligt att fröken
Kerstin, som ä' så ung och firad, inte bryr sig mera om att vara med.
Men så ä' det alltid med flickor i hennes ålder.
Ja, griller!
Idéer!
Hon hittar på så mycket.
De behöfva komma ut och få man och barn och nå'nting att tänka på.
-- Har ni inte märkt, hur nervös hon ä', Mattsson?
Jag har inte haft så många tillfällen att observera...
DAHLMAN (slår honom på axeln).
sagdt var, alldeles för mycket ensamma.
Ja, ni ska komma in mera.
Vi sitter, som MATTSSON (dröjande).
bidrog något till trefnaden...
Om jag bara kunde tro, att jag
­ 123 ­
och Kerstin, som kommer så väl öfverens!
Och heller.
Nå, det behöfver jag väl inte säga er.
för resten ä' det väl inte något groll oss emellan MATTSSON (halft förlägen, men leende).
så mycket...
Nej, jag vill hoppas... förmodar...
Tackar DAHLMAN. MATTSSON. (Dahlman går.)
Då kommer ni in i kväll?
Tackar...
MATTSSON. Sedan KERSTIN. (Mattsson står och ser efter Dahlman, går långsamt fram till spegeln i kakelugnen, betraktar sitt ansikte från flera håll, ser åter med ett tankfullt och forskande uttryck åt dörren till till rätta, ser sig om åt venster och betraktar sig på nytt i spegeln.)
KERSTIN (från venster med ett bref). fabrikörns rum, sedan åter i spegeln, stryker håret omsorgsfullt
det med er.
Här ä' det, om ni vill vara så snäll och ta MATTSSON.
glad ut, fröken Kerstin.
(Stoppar det på sig.
Ni ser inte riktigt
­ 124 ­
Hvad skulle jag vara glad för?
stora sorger heller?
Ni! -- Ni måtte väl inte kunna ha några KERSTIN.
vill säga att stå ensam i världen?
Kanske större än ni tror.
Vet ni hvad det MATTSSON. KERSTIN.
Ja, fröken Kerstin, det vet jag.
Det vill säga...
Jag menar inte precis ensam,
men så godt som.
För, att inte vara förstådd, det ä' väl att stå ensam.
Ja, det har ni rätt i.
KERSTIN (vänder sig bort.
Irriterad).
vände allting åt er själf.
Ni måtte väl inte vara vän med.
Och i hvardagslag har ni ju andra, MATTSSON.
Hvarför säger ni så der, alldeles som om ni
oförstådd.
Ni har ju er syster, som ni ä' så god till exempel mig.
Vi förstå ju hvarann rätt bra.
Gör vi!
Men då passar det väl inte heller KERSTIN.
in på er.
Ni har ju mig.
ändå...
Tror ni att föräldrar och barn
Ja, det är sant...
Det ä' nog roligt.
­ 125 ­
alltid bli främmande för hvarann, när barnen vuxit upp?
Nej, hvarför skulle de bli det?
Åtminstone mer än förut?
der så olika förhållanden.
Kanske till en viss grad.
De komma ju unKERSTIN.
höfde henne så väl.
Han ä' inte lycklig.
Åh, om mamma hade lefvat! -- Pappa be-
Så ni talar!
Om han bara vore riktigt frisk...
Om han vore aldrig så frisk, så MATTSSON.
vore jag inte nog för honom.
Ni, som ä' så öm och uppoffrande!
Nej, nej, nej, jag ä' inte alls som han vill
ha mig.
Och jag vet inte hur jag ska vara.
Jag bjuder till på alla vis, men ingenting ä' i lag.
Har ni inte märkt hur nervös han ä'?
Han också...!
­ 126 ­
Ja, för ni ä' nog också en smula nervös.
Nervös! -- Jag ä' utledsen.
(I förändrad ton.)
göra!
Om jag visste, om jag visste...!
Åh, om jag visste hvad jag skulle
Gift er!
Jag ska ge er ett godt råd, fröken Kerstin.
bra för?
Hvad skulle det vara MATTSSON. KERSTIN.
Det vore bestämdt bra både för er och er far.
För pappa?
Ja, han vill visst bli af med mig.
Han vill bara er lycka.
Har ni inte själf flera att hålla af?
Hur kan ni komma på en sådan tanke! --
längtat efter eget hem, en större verkningskrets, KERSTIN.
Jag har så litet tänkt på så'nt där.
Men tänk då, fröken Kerstin!
(Fattar hennes hand.)
­ 127 ­
KERSTIN (otåligt).
Ah...!
MATTSSON (kysser henne hastigt på handen).
KERSTIN (försöker draga undan handen, men lyckas inte).
MATTSSON (kysser henne på handleden).
Håller ni af mig en liten smula?
Herr Mattsson!
sagt...
Bara litet?
Jag har inbillat mig...
Ni har KERSTIN.
sagt nå'nting.
Hvad har jag sagt!
Nej, nej, jag har inte MATTSSON.
Går ni ifrån mig!
Ni talar så besynnerligt.
först...
Håller ni af mig?
O, min gud!
Men gå inte...
Säg KERSTIN (med ansiktet i händerna).
Kerstin! -- Fröken Kerstin...!
(Kerstin ser upp.
Kan ni inte!
­ 128 ­
Nej. (Paus.)
hvarför har ni varit det?
Hvarför har ni varit så vänlig mot mig?
Säg, KERSTIN. MATTSSON.
Skulle jag inte vara vänlig mot er!
Nej, det skulle ni inte, när ni inte menade
Ni skulle ha visat mig, varit ärlig.
Kan det aldrig bli annorlunda?
Det ä' väl någon annan, ni håller af?
Nej! (Sakta.)
Ja... Nej.
Nej, ni vet inte.
MATTSSON. KERSTIN. MATTSSON (reser sig).
Förlåt mig, fröken Kerstin, förlåt mig.
Jag har ju alltid tyckt så mycket om er.
har varit så snäll mot mig, och vi ha haft så Jag kan inte...
trefligt tillsammans.
­ 129 ­
MATTSSON (Går till höger.
Kerstin sitter kvar med ansiktet i händerna.)
Ni skulle inte varit så vänlig...
KERSTIN. DAHLMAN (från sitt rum).
Har det kommit någon brasa än?
(Tittar åt kakelugnen.)
Nej, ta mig tusan, lika svart!
KERSTIN (springer upp).
bort det.
Jag ska säga till Karolina.
Hon har väl glömt DAHLMAN. KERSTIN. DAHLMAN (rycker henne i klädningsärmen).
Hur ä' det fatt med dig?
Upp med ögonen!
Inte trekvart så där!
KERSTIN (vänder sig bort litet otålig).
Snälla pappa...!
Nej, vänta litet.
(Kerstin vill gå.) KERSTIN. DAHLMAN.
Jag ska bara säga till Karolina.
­ 130 ­
Ser du, Stina, din pappa har sina fel... KERSTIN.
Har han!
Ja-a, sina stora fel.
Han ä' en gammal grobian.
Så du talar.
ond på honom?
Därför, ser du, ä' det väl inte värdt att vara KERSTIN (går till honom).
Hur kan du tro det!
Inte ä' jag ond på dig, lilla älskade pappa.
Nå, så, se glad ut då!
(Torkar ögonen.)
Inte så'n där blandad kompott, inte!
Pappa lilla, får vi resa bort på en tid!
Resa bort!
Hvart då?
Till en badort, men nu snart.
­ 131 ­
börjas ju inte förr än om en månad.
Hvad ä' det för idéer!
Säsongen
Det vore så roligt att se Köpenhamn!
Då far vi någon annanstans.
borta så länge?
Ja, men kära barn, hur ska jag kunna vara KERSTIN. DAHLMAN.
Åh, herr Mattsson sköter nog om allting.
Så'na påhitt!
Nå ja, vi kan ju tala om det, KERSTIN. DAHLMAN.
när han kommer in i kväll.
Kommer han in!
När sa' han det?
För en stund sedan.
förhinder.
Jag tror inte han kommer.
Han har visst DAHLMAN. KERSTIN.
Det hade han inte när han talade med mig.
Ja, jag vet inte, men jag tyckte han sa...
Hör du pappa, om han också skulle vilja fara bort, så låt honom inte få det, för då kan ju inte vi resa.
­ 132 ­
Jo, det anar mig liksom.
Fastän det kan ju KERSTIN.
hända, att han inte tänker på det.
han ovilkorligen vill bort, så bjud honom högre lön eller också kan du ju... skulle du inte kunna be honom bli din kompanjon?
vudet?
Kompanjon!
Han har väl inte friat och fått ja?
Ä' du galen, flicka!
Hvad har du fått i huf-
Hur kan du inbilla dig...
Jaså, nej?
Åh, pappa...!
Jaså... (Paus.)
Ä' det verkligen sannt?
Sannt...!
Hvarför ska du fråga mig?
Och då vill du han ska bli min kompanjon?
Det ä' ju så förskräckligt synd om honom.
Ja, det har du nog rätt i.
­ 133 ­
Åh, pappa, vi får lof att hjälpa honom.
Om vi bara kunde det. -- Stackars gosse!
KERSTIN DAHLMAN.
så att han inte känner sig så ensam.
Vi ska vara riktigt vänliga mot honom, pappa,
När man inte får den man vill ha, ser du, så ä' många vänner.
Ja, ja. -- Men nog blir han ensam, ändå.
man ensam i alla fall, om man än har aldrig så KERSTIN.
så blir det väl bättre med tiden.
Men nog kan det väl trösta en något, och DAHLMAN.
lära sig lefva ändå.
Det ä' många, som får göra som får lefva riktigt.
De andra få se på, de. (Paus.)
Ja, man får sätta ner sina pretentioner och
Det ä' bara de färdiga och friska och unga, Bara se på...
KERSTIN (lutar hufvudet mot hans arm.
Tankfullt).
Du ä' också ensam!
som har dig, tösen min... (Paus.)
Men han, reste bort på en tid, ändå.
Jag? -- Ah, på mig går det väl ingen nöd,
stackars gosse! -- Det kanske vore bäst, om vi
­ 134 ­
kommer igen.
Ja, så kan det kanske bli som förr, när vi DAHLMAN.
någon där ute.
Jag undrar, om han gått.
Det går KERSTIN.
pappa!
Låt honom inte märka, att du vet något, DAHLMAN.
Nej, naturligtvis. -- Jaså, det ä' Eriksson! (Till Kerstin.)
talas vid.
Jag kommer strax in igen, så få vi
Jag höll rakt på att glömma bort brasan, jag!
KERSTIN. KAROLINA (med ved).
åt henne.)
(Sätter sig vid bordet med ryggen KAROLINA (sätter in veden i kakelugnen och tänder).
sommaren!
Protokollsekterns, som jag tjente hos i fem år, de var reela menniskor, de, och de sluta att elda den femtonde april och börja igen den kyrkan, det. -- Kors, att det inte vill ta sig! femtonde oktober.
Det var så visst, som amen i
Det ä' då också en idé att ha brasor midt i
­ 135 ­
SUNDIN. SUNDIN (från tamburen).
Förlåt, ä' fabrikörn hemma?
Jungfrun trodde KAROLINA (i dörren).
Ska jag gå efter honom?
(Går mot dörren till Dahlmans rum.)
Nej tack, jag går själf.
KERSTIN. (Paus.) SUNDIN.
Herr Sundin!...
Kan jag stå till tjenst med någonting?
Jag ville bara veta en sak.
KERSTIN. SUNDIN. (Paus.) KERSTIN. SUNDIN
Hur mår tant?
Var det det, ni ville veta?
­ 136 ­
burit mig mycket illa åt?
Nej, inte just det.
Tycker ni, att jag SUNDIN.
På hvad vis?
-- Mot hvem?
ni vill.
Inte mot tant.
I det fallet får ni tycka hvad
saken att göra.
(Pans.)
Mot hvem ä' det då, ni skulle burit er illa åt?
Det gör ni rätt i'.
Jag har ju inte med den
Mot er.
Jag menar, ni tycker visst det.
Sist ni var här?
som ni ansåg det borde vara.
Jag tror, att ert sätt mot mig var sådant, KERSTIN. SUNDIN. KERSTIN.
Jag var retlig för tillfallet.
Ni brukar annars inte vara nyckfull.
Jag var förargad på er, för att tant jämt
och ständigt sjöng ert lof.
Hvarenda dag höll hon på med det.
­ 137 ­
en menniska för det talas godt om honom!
Den starkare
Personer: FRU X., skådespelerska, gift.
M:LLE Y., skådespelerska, ogift.
Sceneri:
Ett hörn af ett damkafé; två små järnbord, en röd schaggsoffa och några stolar.
_________ FRU X. (inträder vinterklädd i hatt korg på armen).
M:LLE Y. (sitter framför en half-
och kappa med en fin japansk
drucken ölbutelj och läser en illustrerad tidning, hvilken hon sedan utbyter mot andra).
FRU X.
ensam på julafton, som en stackars ungkarl.
God dag, Amelie lilla! -- Du sitter här så
M:LLE Y. (tittar upp från tidningen, nickar och fortsätter att läsa).
264 DEN STARKARE ------------------------------------------------------ FRU X.
dig; ensam, ensam på ett kafé och på själfva julafton.
Det gör mig så ondt, som när jag i Paris såg ett brudfölje inne på en restaurant
Vet du, det gör mig riktigt ondt att se
och bruden satt och läste en skämttidning, meHuh, tänkte jag, med en sådan början, hvilken fortsättning och hvilket slut!
dan brudgummen spelade biljard med vittnena.
hon läste en skämttidning, menar du!
Nå, det är inte alldeles detsamma!
Han spelte biljard på bröllopsafton! -- Och
UPPASSERSKAN (in, ställer en kopp chokolad framför fru X. och går ut).
gjort bättre i att behålla honom!
Mins du, att jag var den förste som sa' dig: förlåt honom!
-- Du kunde ha varit hur lycklig du kände dig, då du var ute hos
Vet du hvad, Amelie!
Nu tror jag du hade
gift nu och haft ett hem; mins du förra julen, din fästmans föräldrar på landet; hur du pri-
sade hemmets lycka och riktigt längtade från bästa -- näst teatern -- och ungarne, ser du -- ja, det där förstår du inte!
teatern! -- Ja, kära Amelie, hemmet är allt det
M:LLE Y. (föraktfull min).
265 DEN STARKARE ------------------------------------------------------ FRU X.
(dricker några skedar ur och visar julklapparna).
koppen; öppnar sedan korgen
sar.
(Tar upp en docka.)
Ser du på den!
Den ska
Här skall du se hvad jag köpt åt mina gri-
Lisa ha!
Ser du att hon kan rulla med ögonen korkpistol.
(Laddar och skjuter mot M:lle Y.)
och vrida på halsen!
-- Och här är Majas
M:LLE Y. (gör en gest af fasa).
skjuta dig?
-- Min själ tror jag inte, du
Blef du rädd?
Trodde du, att jag ville
tänkte det!
Om du skulle vilja skjuta mig, för-
vånade mig mindre, efter som jag gått i vägen -- fastän jag var alldeles oskyldig.
Du tror
för dig -- och det vet jag, du aldrig kan glömma ännu, att jag intrigerade bort dig från Stora teatern, men det gjorde jag inte!
Jag gjorde det inte, fastän du tror det! -- Ja, det är detdet var, jag!
samma att jag säger det, för du tror ändå, att (Tar fram ett par broderade tofflor.)
de här ska min gubbe ha.
Med tulpaner på,
som jag själf broderat -- jag afskyr tulpaner, förstås, men han ska ha tulpaner till allting.
M:LLE Y. (ser upp från bladet ironiskt och nyfiket).
(träder en hand i hvar toffel).
du skulle se sådan elegant gång!
Du har al-
Ser du så små fötter Bob har!
266 DEN STARKARE ------------------------------------------------------ drig sett honom i tofflor, du!
(M:lle Y. skrattår högt.)
Titta, ska du se!
(Hon låter tofflorna gå på bordet.)
M:LLE Y. (skrattar högt).
han med foten så här: »Hva!
De förbannade pigorna, som aldrig kunna lära sig att koka kaffe! ordentligt!» Häu!
Nu ha de kretinerna inte klippt lampveken Och så är det golfdrag, och så fryser han
Och så, när han är ond, ser du, så stampar
om fötterna: »Husch, hvad det är kallt, och de kamin !
förhärdade idioterna, som inte kunna hålla eld i (Hon gnuggar tofflorna med den enas sula mot den andras
ofvanläder.)
M:LLE Y. (gapskrattar).
sina tofflor, som Mari ställt under chiffonniern . ..
Åh, men det är synd att sitta och göra narr af sin gubbe på det där sättet.
Han är snäll i alla fall, och det är en liten bra man -- och Hvad skrattar du åt?
Hva! -- Och så
Och så kommer han hem och ska leta efter
du skulle ha haft en så'n man, du, Amelie! -- vet jag, ser du, att han är mig trogen; ja, det flinar du åt? -- att när jag var på turné i
vet jag!
För det har han talat om själf.
.. hvad Norge, så kom den der otäcka Frédérique och
ville förföra honom -- kan du tänka dig så in-
famt ! (Paus.)
Men jag skulle ha rifvit ögonen
267 DEN STARKARE ------------------------------------------------------ ur hufvudet på henne, jag, om hon kommit sta när jag var hemma!
Det var lyckligt att Bob talte om det själf, så att det inte kom inte den enda, må du tro!
fram skvallervägen! (Paus.)
Men Frédérique var fruntimren äro alldeles galna efter min man.
De måtte tro, att han har något att säga öfver
teaterns engagemanger, därför att han är i deslagit efter honom! -- Jag trodde dig inte mer sig om dig och att du tycktes bära något agg till honom, föreföll det mig alltid!
partementet! -- Kanske du också har varit och än jämt -- men nu vet jag, att han inte brydde
(Paus; de betrakta hvarandra förläget.)
fall, och visa, att du inte är ond på oss, inte ond på mig, i alla fall!
Jag vet inte, men jag
Kom hem till oss i afton, Amelie, i alla
tycker det är så obehagligt att vara ovän med
dig särskildt.
Kanske det är därför, att jag gick dig i vägen den gången (ralentando) eller -- jag vet inte alls -- hvarför egentligen!
(Paus.) M:LLE Y. (fixerar fru X. nyfiket).
FRU X. (tankfull).
-- när jag såg dig första gången, var jag rädd ur sikte; utan hur jag kom och gick, befann
Det var så underligt med vår bekantskap
för dig, så rädd, att jag inte vågade släppa dig jag mig alltid i din närhet -- jag vågade inte
268 DEN STARKARE ------------------------------------------------------ vara din ovän, därför blef jag din vän.
det rådde alltid en disharmoni, när du kom hem till oss, för att jag såg att min man inte kunde lida dig -- och då kände jag det snedt, som när kläder sitta illa -- och jag gjorde allt för
att få honom att visa sig vänlig mot dig, men dig!
Då slog det upp en häftig vänskap, så
utan att lyckas -- förr än du gick och förlofvade att det såg ut ett ögonblick, som om ni nu först vågade visa era verkliga känslor, då du var i säkerhet -- och så -- hur var det sen?
-- Jag mins på dopet, då du stod fadder, att jag
blef inte svartsjuk -- så underligt! -- Och jag nödgade honom att kyssa dig -- det gjorde
han, men du blef så förvirrad -- det vill säga: det märkte jag inte då -- tänkte inte på det -- nu! sedan heller -- har inte tänkt på det förr än (Reser sig häftigt.)
ord på hela tiden utan bara låtit mig sitta och tala!
Du har suttit med ögonen och nystat ur mig alla dessa tankar, hvilka lågo där som råsilke i sin kokong -- tankar -- misstankar kanske -- Hvarför kom du aldrig mer i vårt hus efter den betan?
Hvarför vill du inte komma till oss i afton ? låt mig se. -- Hvarför slog du upp förlofningen?
Du har inte sagt ett
M:LLE Y.
tala).
(gör min
af att vilja
269 DEN STARKARE ------------------------------------------------------ FRU X.
nu fattar jag allt själf! -- Det var därför och räkningarna!
Du behöfver inte säga något, för
därför och därför! --Jaha!
Nu stämmer alla sitta vid samma bord som du! till det andra bordet.)
Så är det! -- Fy, jag vill inte (Flyttar sina saker
dera tulpaner, som jag hatar, på hans tofflor, för (kastar tofflorna på golfvet) vi
Det var därför jag skulle bro-
därför att du tyckte om tulpaner; det var därlarn om sommaren, därför att du inte kunde lida Saltsjön; det var därför min gosse skulle heta Eskil, därför att din far hette så; det
skulle bo vid Mä-
var därför jag skulle bära dina färger, läsa dina författare, äta dina favoriträtter, dricka dina drycker -- din chokolad, till exempel; det var därför -- åh, min Gud -- det är rysligt, när jag tänker på det, det är rysligt! -- Allt, allt
kom från dig till mig, till och med dina pas-
sioner!
-- Din själ kröp in i min som en mask i äpplet, åt och åt, gräfde och gräfde, tills det bara var skalet kvar med litet svart mjöl!
Jag ville fly dig, men jag kunde inte; du låg som
ormen med dina svarta ögon och förtrollade för att draga ner mig; jag låg i vattnet med
mig -- jag kände, hur vingarna lyftes endast hopbundna fötter, och ju starkare jag tog simmig ner, ner, tills jag sjönk till botten, där du klor -- och nu ligger jag där!
tagen med händerna, dess djupare arbetade jag låg som en jättekrabba för att gripa mig i dina
270 DEN STARKARE ------------------------------------------------------ Fy, hvad jag hatar dig, hatar dig, hatar dig!
Men du, du bara sitter och tiger, lugn, likgiltig; om andra äro lyckliga eller olyckliga; utan förmåga att hata eller älska; orörlig som en stork vid ett råtthål -- du kunde inte ta' upp ditt byte själf, du kunde inte förfölja det, men du kunde vänta ut det!
Här sitter du inne i ditt hörn -- vet du att det kallas efter dig för rått-
likgiltig, om det är ny eller nedan, jul eller nyår,
fällan -- och läser dina tidningar för att se efter om någon får afsked från teatern; här sitter du
om det går någon illa, om någon råkar i misère, och passar ut dina offer, räknar ut dina chancer Stackars Amelie!
Vet du att det gör mig
som en lots sitt skeppbrott, tar emot dina tributer! ondt lika fullt om dig, därför att jag vet att du för att du är sårad! -- Jag kan inte vara ond
är olycklig, olycklig som en sårad och elak därpå dig, fastän jag ville det -- ty du är ändock den lille -- ja, det där med Bob, det bryr jag mig inte om! -- Hvad gör det mig egentligen! -- Och om du lärt mig dricka chokolad eller (Dricker en sked ur koppen.
Snusförnuftigt.)
någon annan lärt mig det, kan komma på ett ut! är mycket helsosamt för öfrigt!
Och om jag lärt fäst min man ändå starkare vid mig -- och där tecken så tror jag du förlorat honom redan! --
Chokolad
kläda mig af dig -- så, tant mieux -- det har bara förlorade du, när jag vann -- ja, att döma af vissa
Men det var nog din mening att jag skulle gå min väg -- som du gjorde och som du nu sitter
271 DEN STARKARE ------------------------------------------------------ och ångrar -- men ser du, det gör jag inte! -- Vi ska inte vara småaktiga, ser du!
Denna pjes må ej å någon theater uppföras, utan
författarens eller hans rättsinnehafvares begifvande.
I allmänhetens händer öfverlemnas härmedelst en skrift, hvars förtjenst betydligt öfverskjuter det hvardagliga måttet.
Det borde således icke misstyckas om den lilla boken framträder med vissa anspråk, som för vår eljest icke öfverdrifvet anspråkslösa tid småningom blifva allt mera främmande.
Den förtjenar ej blott att läsas; den är värd att allvarligen behjertas, begrundas; att vid sig fästa läsarens hela själ, icke endast så länge sjelfva läsningen försiggår, utan ännu långt derefter.
Om huru många bland de långbenta spalter etc., hvilka, utan rast eller ro trampande hvarandra på hälarna, fara af med vår uppmärksamhet och döfva vårt interesse, gäller väl detsamma?
Det är omöjligt att dylika snabbt löpande produkters författare skulle förmå ens sjelfva fasthålla sitt eget, efter nya ämnen ständigt jägtande, förspridda sinne vid det föremål, som tillfälligtvis råkat ut, några ögonblick, för deras pennas framfart.
Ännu omöjligare vore det således att af den emottagande publiken begära en hängifven försänkning i det erbjudna innehållet, en ansträngning af alla själsförmögenheter, som hålla vägen öppen för de påträngande intrycken, och icke mera släppa dem lösa, sedan de en gång funnit sin rätta plats i djupet af våra hjertan.
Men på en sådan varaktig plats har sorgespelet Daniel Hjort ett obestridligt anspråk.
Denna dess besittningsrätt stöder sig deruppå, att styckets författare uppbjudit alla krafter, som i hela hans väsende kunde frammanas, för att sammanverka till fullbordandet ej blott af ett godt verk, men ett skönt, ett ädelt.
Deri uppenbarar sig en lyftning i sinnet, som ej vill stanna nedanom de ämnens höjd, hvilka, förkrossande i verkligheten, upplyfta oss, då de skådas burna af fantasiens på en gång fria och konstnärligt regelbundna vingslag; en tro på mensklighetens ovanskliga adel, som ej låter nedbryta sig under ruiner, hvarpå våldet trampar, ej bortryckas af hvirfvelvindar, hvilka leka med frid, samfundsordning, heliga förbindelser, liksom vore de endast lätta agnar, utkastade i den tomma rymden; en kärlek, som söker rädda och i ljuset framdraga äfven de sista spillrorna af ett menniskovärde, der det ligger neder, kullstjelpt af lifvets hårdaste konflikter.
Det är en varelse med ett sålunda härjadt värde, hvilken blifvit framställd såsom styckets hufvudhjelte och deråt gifvit sitt namn.
Redan detta måste synas icke så litet vågadt.