Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att jaga bort dem plägade man ibland försigtigt öppna dörren på glänt och, innan man begaf sig ut, kasta ut några glödande kol eller slå med en yxa i luften, hvilket var tillräckligt för att drifva andarna på flykten.
Det ansågs vara af afgörande betydelse för barnets hela lif, om den första person, som mötte det ute i fria luften, förde med sig lycka eller olycka.
I södra Sverige plägade derför modern ofta stiga upp och utanför dörren komma sitt barn till mötes.
Eljes sörjde man för, att en ung qvinna, som tyckte om barnet, liksom af en händelse mötte gud- modern i det ögonblick, då hon kom ut ur rummet.
Till kyrkan skulle man oin möjligt färdas till fots.
Gatan från fädernehuset till templet beströddes med sand, hvilket för öfrigt också skedde vid bröllop och begrafningar.
Så satte sig processionen i rörelse.
Först kom gudmodern med barnet, efter henne följde musikanter med pipor, trummor och skalmejor.
Liksom glädjeskotten hade musiken till uppgift att hålla på afstånd de onda andarne, som ej ansågos tåla musik.
På landet hade man i bland svårt nog att komma fram till kyrkan, i synnerhet vinter- tiden och i aflägsna trakter.
V i ha onekligen nu för tiden svårt att sätta oss in i dylika förhållanden, vi som i all beqvämlighet döpa våra barn i lugn inom hemmets fyra väggar.
En prest i Jemshögs socken i Blekinge (J.
J. Öller) berättar år 1800, att det i dessa trakter var brukligt att i hvilket väder som helst föra barnen till kyrkan, hur sträng än vintern och hur lång än vägen var.
Gudmodern red då med barnet insvept i sin klädniug, som uppskörtad var bunden om hennes lif.
Det hände en gång, att en gudmoder tappade barnet på väg till kyrkan och ej saknade det, förr än någon af följes- lagarne frågade henne, hvart den lille tagit vägen.
Man vände naturligtvis om och fann barnet liggande oskadadt bredvid vägen.
» Detta behöfver ej ha berott på tanklöshet », yttrar berättaren, » ty det är ej lätt för en qvinna att i mörkret, eller då regn och snö piska henne i ansigtet, på en och samma gång styra sin häst och se till barnet. » Ett talrikt följe med musik var liksom det helas festliga anordning utmärkande för ett dop i den gamla tiden.
När processionen framkom till kyrkan, var det brukligt, att presten hejdade gudmodern i kyrkdörren och ej tillät henne att komma in, förr än han blåst på barnets ansigte, korsat det, gifvit det salt i munnen och smort dess öron och näsa med spott — allt för att derigenom utdrifva de onda andarne ur den lille hedningens kropp.
I Danmark föreskrefs efter reformationens införande, att presten först skulle blåsa tre gånger på barnet och säga: » Far härut, du orena ande, och gif den heliga anda plats här uti sitt kreatur! » Derpå skulle han hissa det, sägande: » Annamma det heliga korsets tecken, både på ditt ansigte och bröst! », samt gifva det salt i munnen, sägande: » Anamma det salt, som dig kan göra klok och förstån- dig, dig sjelf till evigt lif och salighet! » Först efter detta följer det egentliga ut- drifvandet af djefvulen, som tre gånger bör manas bort, hvarefter presten låter barnet komma in i kyrkan, sägande: » Gud bevare din ingång och utgång nu och till evig tid! » I vårt land afskaffades smörjningen med spott år 1541 och saltet 1593.
A r 1G14
l i l l e s ott.
l u m m e r Iveckan under hela qvartalet.
För hvarje 6-tal abon- n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r h v i l k a a f g l f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f bestämdes, att hela dopceremonien skulle för- siggå inuti sjelfva kyrkan vid dopfunten.
Sjelfva dopet gick så till, att barnet af- kläddes och naket doppades tre gånger ned uti eller ock helt och hållet öfveröstes med vatten — ett farligt sätt att behandla ett spädt barn, i synnerhet vintertiden i en iskall kyrka.
Vattnet fick likväl vara ljumt.
Dop vattnet ansågs ha en läkande kraft mot alla sjukdomar, hvarför många sökte att efter dopet taga med sig något deraf.
I Sverige var det en gammal tro i dessa vid- skepliga tider, att om man slog ut dopvattnet öfver huggkubben hemma, så skyddade man barnet mot en försmädlig död, särskildt mot döden medels halshuggning.
Dopvattnets kraft kunde ökas genom att man lade guld uti det.
Äfven ansåg man, att dopvattnet förlorade sin styrka, om det användes att dermed döpa flere barn.
I Wärend var det klockarens skyldighet att skaffa nytt vatten för hvarje barn.
Blef detta bruk ej ordentligt iakttaget, hade man orsak frukta, att den först döptes egenskaper skulle förflyttas på de, som kommo efter.
Om det första sålunda var en gosse och det andra en flicka, kunde denna få skägg på hakan liksom han — och tvärt om.
Bäst var det, om dopet kunde ske på sön- dagen, då hela menigheten var till städes med sina förböner för den lille.
Men dopet borde föregå den allmänna gudstjensten eller ännu hellre ske inuti denna, sedan episteln blifvit uppläst och haleluja sjunget, men förr än evangeliet lästes.
D e nydöpte måste sedan stanna qvar i kyrkan, tills gudstjensten var slut.
Den största skam, som kunde tillfogas en moder, var att döpa hennes barn efter slutad gudstjenst.
Dermed tillkännagafs nämligen, att modern var en otuktig qvinna och barnet oäkta födt.
Enligt mångas åsigt borde i dylika fall dopet ej få ega rum, förr än mo- dern tillstått, hvem som var barnets fader, samt derefter undergått offentligt skriftermål.
En egendomlig följd af bruket att förena barndopet med den allmänna gudstjensten blef den öfvertro, att dopets kraft kunde ytterligare styrkas genom att gifva den ny- döpte del äfven af kyrkans andra sakrament.
Det hände, att, då nattvardens utdelande var afslutadt, kalken med det öfverblifna vinet gick rundt ibland de barn, som samma dag blifvit döpta.
Denna öfvertro var särskildt utbredd i Skåne och på Sjselland.
Biskoparne i Lund och i Roeskilde måste bestämdt för- bjuda utdelningen af nattvarden till de ny- döpte.
Gudmodern hade en betydelsefull syssla.
Det var icke nog med, att hon med största möjliga skyndsamhet skulle kläda af och på barnet, uppgif va dess namn och i rätta ögon- blicket svara » ja » på prestens frågor.
Hon skulle för det första bära barnet högt och fritt och sjelf se glad ut.
Underlät hon detta, fick barnet ett trälaktigt sinnelag.
Framför allt måste hon akta sig för att tappa någon af barnets klädespersedlar.
I så fall hade det att vänta fallandesot och andra farliga sjukdomar.
Om den lille grät eller var orolig, skulle hon låtsas om ingenting, ty detta betydde endast, att den lille skulle få en vacker och kraftfull röst och förstå att begagna sina lemmar.
Men vyssjade hon det för att lugna det, så skulle hennes oro fortplanta sig öfver barnets hela lefnad.
Prestens fråga skulle hon besvara med » ja », men sade hon ett endn ja för mycket, så skulle barnet få dåligt hufvud.
Deremot I P \ I L » I I M U IN I d u n, erhållas e i t g r a t l s e x e m p l a r f ö r hela d e n t i d, u n d e r hvilken a b o n n e m e n t e t räcker.
A r o de s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e än 6, t o r d e p r e n u m e r a skulle det få godt förstånd, om gudmodern mumlande npprepade hvarje ord, som presten läste.
D å förmaningen till faddrarne var uppläst, gingo dessa en i sender upp till altaret för att offra åt presten, hvarefter de alla lade en guld- eller silfverpenning på barnets bröst.
Ofta hade man gjort en ficka — ibland till och med två • — • på barnets drägt, så att det sjelf skulle kunna förvara sin skatt.
Detta sätt att » offra » sina faddergåfvor i kyrkan brukades ända in i våra dagar i åtskilliga trakter af södra Sverige, särskildt i Blekinge och Halland.
Då offringen var undanstökad, gick tåget hemåt » i strykande fart », fortfarande med gudmodern och barnet i spetsen.
Vid hemkomsten räckte gudmodern barnet till fadern med orden: » Jag har mottagit en hedning och för med mig en kristen. » I Skåne löd formuläret sålunda: » Se här får jag glädjen att i Jesu namn lemna dig en kristen i stället för en hed- ning.
» Fadern tackade nu gudmodern och fadd- rarne med ett litet tal, hvarefter barnet lades att sofva i sina dopkläder och alla faddrarne begåfvo sig till modern för att lemna en sär- skild faddergåfva till henne.
Gåfvan skulle läggas i hennes säng.
Ibland tillkom ännu ett fjerde » offer » till amman.
Dessa gåfvor hade ursprungligen en religiös betydelse såsom skydsmedel mot trolldom.
Det är derför de borde bestå af ädel metall.
Äfven sedan de öfvergått till att vara endast ett uttryck för lyckönskan, följde man detta gamla bruk.
Ä t barnet gaf man helst guld- eller silfverpenningar, om möjligt ' sådana som ej mera voro i bruk.
Ä t modem föredrog man att gifva en silfverbägare, en kanna, ett saltkar eller annat husgeråd, men sällan eller aldrig deremot smycken.
Det ansågs hedersamt att bjuda många faddrar till ett dop.
D e kunde vara ända till öfver femtio, och det fans snikna för- äldrar, som för gåfvornas skull inbjödo alla sina vänner till sina barns dopvittnen.
» Do- pets sakrament missbrukas slemt, man gör en affär deraf », heter det från Köpenhamn i medlet af 1600-talet.
Äfven i Sverige för- bjöds upprepade gånger att ha för många faddrar.
I Stralsund förordnades, att ingen fick gifva mera än en dalers värde i fadder- gåfva.
Och i Helsingör sattes en hvar i fängelse, som sökte oloflig förtjenst genom att bjuda många faddrar.
Dopgillet firades med prakt.
Enligt gam- mal sed skulle ett äkta barnsöl vara i tre dygn.
Var det knapt med förtäringen, an- sägs detta ha en skadlig inverkan på barnet.
Man borde ej äta gröten direkt från fatet, ty då skulle barnet bli fattigt.
Hur glupskt det kunde gå till vid dylika barnsöl, påpekas i det gamla, antagligen dan- ska ordspråket om skräddarens barnsöl, » då man åt upp barnet också ».
Så snart modern var så pass återstäld, att hon kunde återtaga kommandot i huset, hade hon att ställa till en fest för de qvin- nor, som hjelpt henne under sjukdomen.
Detta gille lär ännu i denna dag utmärka sig för sin ysterhet, hvilken förr i verlden gick öfver alla gränser för det passande.
Qvinnorna utmärkte sig vid dessa tillfällen för sin förmåga att dricka starka drycker och för sin lust att på de ströftåg genom trak.
ten, som följde efter gillet, öfverfalla männen.
Också ansågs det klokast för husets mans- personer att uppehålla sig i uthusen, så länge gillet varade.
Detta stormiga gille afslutade de sedvanliga högtidligheterna, som följde ' en ung verldsborgares dop i den gamla goda tiden.
En Jenny-Linds-konsert.
(Ur det tyska bladet y&gt;Neuc - Musilczeitimgy&gt;.)
lå drottning Viktoria af England för ett trettio- tal af år sedan besökte Tyskland, hvarvid hon några dagar som gäst vistades hos prinsen af Preussen på hans slott Stolzenfels i Koblenz, före- kom bland de festligheter, som anordnades för att förströ den höga gästen, äfven en konsert, till hvilken berömda musici från sn art sagdt alla landsändar voro inbjudna.
Bland dessa befann sig äfven den högt uppburna sångerskan Jenny Lind, livars ryktes stjerna just vid denna period befann sig i zenith.
Konserten egde rum i slottet i Koblenz inför en elitpublik, bland hvilken en mängd furstliga personer befann sig.
Öfriga musikvänner, hvilka ej kunde hysa hopp om att blifva inbjudna, tröstade sig med den förhoppningen, att en annan konsert måhända skulle gifvas i någon af de offentliga musiklokalerna, hvarigenom de skulle komma i tillfälle att få höra dessa många utvalda förmågor inom musikens verld.
I synnerhet längtade man att få höra den svenska sångerskan, hvilket tydligt framgår af följande lilla skildring.
En dag knackade det nämligen på dörren till den våning i hotel Bellevue, som beboddes af Jenny Lind under hennes vistelse i Koblenz.
Då Jenny Lind öppnade, inträdde en liten tioårig flicka med en skolväska i handen, och då sångerskan vänligt frågade henne, hvad hon önskade, betraktade hon henne med sina stora bedjande barnaögon och sade: » Ack, om ni är Jenny Lind, så var så god och sjung litet för mig; alla menniskor tala om, hur vackert ni sjunger, och pappa vill inte låta mig gå på konserten, ty det skulle blifva för dyrt! » Den älskliga sångerskan skrattade, bad flickan lägga af ytterkläderna, hvarpå hon satte sig till pianot och sjöng omvexlande svenska och tyska folkvisor samt flere af Tauberts barnvisor.
De härliga tonerna strömmade genom de öppna fönstren ut åt alla håll och samlade en stor åhörareskara såväl i hotellet, som utanför på gatan.
Det var första gången Jenny Lind sjöng der på platsen.
Den öfverlyckliga lilla flickan blef vid hemkomsten mottagen med förebrå- elser, men i sin glädje öfver att hafva sett Jenny Lind och hört henne sjunga svarade hon endast på bannorna med att jublande utropa: » Jag har varit hos Jenny Lind. » Den lilla flickan var en dotter till den då högt uppburne romanförfattaren Gustaf vom See (von Struensee).
Den i Koblenz så ifrigt efterlängtade andra kon- serten kom aldrig till stånd.
Sångerskan ansåg det nämligen ej vara på sin plats att hålla en konsert derstädes för egen räkning, då hon sjelf blifvit dit- kallad af prinsen af Preussen.
Kort derpå erhöll man emellertid genom tidningarna den glada under- rättelsen, att Jenny Lind och Clara Schumann äm- nade gifva en konsert i Ems.
Några musikaliska unga damer i Koblenz, bland hvilka jag befann mig, beslöto sig genast för att fara dit; genom en vän i Ems beställde vi på för- hand biljetter och begåfvo oss åstad.
Det var en härlig sommardag, och en timmas färd utefter den lilla floden Lahns strand i den af ny- slaget hö doftande luften kunde ej annat än verka uppfriskande.
V i d framkomsten gingo vi genast till badparken, hvarest den förut omtalade vännen enligt öfverenskommelse skulle möta oss med biljetterna.
Han kom också ganska riktigt emot oss, men redan på afstånd märkte vi af hans betecknande gester, att han kom — utan biljetter; dessa hade nämligen varit utsålda, långt innan vi hunnit beställa dem.
V i blefvo vid denna underrättelse så nedslagna, som man endast känner sig då man är ung och ser ett efterlängtadt nöje oåtkomligt.
Emellertid voro vi ingalunda hågade att så der utan alla vidare försök uppgifva saken.
V i sprungo till biljettluckan, men denna var stängd.
Som oförståndiga, egensinniga barn, för hvilka man förgäfves söker åskådliggöra omöjligheten att upp- fylla deras önskningar, stälde vi oss då vid trapp- uppgången, liksom afvaktande att genom något under- verk få tillträde till konserten.
Redan började den tillströmmande folkmassan fylla platsen omkring oss och de lycklige med biljetter försedde att skrida upp-
on ske å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
— B i d r a g från alla o m r å d e n f ö r qvlnllg erksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en sida a f p a p p e r e t b ö r för trappan.
Allt mer och mer inseende det frukt- lösa i vår förbidan, utropade jag till sist tröstlös: » 0, det är förfärligt att på detta sätt nödgas vända till baka. » » Vill ni då så gerna gå på konserten », yttrade en röst bredvid mig.
Jag vände på hufvudet och såg, att rösten kom från en äldre, ståtlig herre.
» Ack j a », svarade jag på hans fråga.
» Vet ni någon utväg? » » Ja, om ni behagar öfvertaga min biljett; jag har flere gånger förut hört Jenny Lind », och härvid räckte han mig inträdeskortet till paradiset.
» Myc- ket nöje », tillade han, då jag, strålande af lycka, nickade afsked till mina följeslagerskor, som med afundsamma blickar följde mig uppför trappan.
Under aftonens lopp fick jag emellertid äfven den glädjen att få höra, det mina väninnor befunno sig i konsertsalen.
De hade, tack vare vaktmästa- rens svaghet för klingande mynt, skaffat sig till- träde strax efter konsertens början.
Den, som gaf mig denna hugnesamma upplysning, var just samme vän, åt hvilken vi uppdragit att skaffa oss biljetter.
Han hade, då vi först träffade honom, ej heller lyc- kats förskaffa sig någon sjelf.
Min första fråga, sedan jag berättat, genom hvilken lycklig omstän- dighet jag befann mig i konsertsalen, gällde derför, huru han sjelf lyckats vinna inträde.
Han omta- lade då, hur han sett biljettförsäljaren öppna ett fönster för att få frisk luft.
Blixtsnabbt hade han hoppat in genom fönstret, ryckt till sig en af de biljetter, man reserverat för några höga gästers eventuella ankomst, lagt pengarne på bordet och hoppat ut genom fönstret, innan vaktmästaren ens hunnit sätta sig till motvärn.
i I r^v U I I U M IN användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid noga a n g l f v a s, o c h kan fullkomlig diskretlon från r e d a k t i o n e n s sida p å r ä k n a s der Lieder » och funnen hvarje dess ord så väl passa in på ert eget sinnes stämningar.
Om det nu var » Monat Mai » eller » 1 ' objet de vos pensées » eller bådadera, som vållade det, der låg dock ett trolskt behag öfver denna bok, som så väl förstod att tyda eder » Sehnen und Verlangen ».
Apropos realistiska tendenser så faller mig en anekdot om Heinrich Heine just nu i minnet.
Han sjunger uti sin » Junge Leiden »: » Anfangs wollt ' ich fast verzagen, und ich glaubt ', ich trug es nie; und ich hab ' es doch getragen, aber fragt mich nur nicht wie? » Detta låter ju som ett från hjertat trän- gande smärtans skri — men, mina damer, anledningen var allt annat än poetisk!
Heine hade nämligen den gången haft för trånga skor, och vid hemkomsten, sedan han befriat sig från dessa tortyrredskap, hade tanken på de genomgångna marterna ingifvit honom ofvannämda rader.
A l l a menskor spå (jag vet ej, om gubben Nostradamus haft sitt ord med här vid lag) att vi skola få en ovanligt het sommar så- som en slags skadeersättning för förra årets Dessa omständigheter äro i och för sig obetyd- regniga.
liga, men de bevisa, med hvilken entusiasm och be- Då, mina damer, vill jag gifva eder ett undran den nu för alltid förstummade sångerskan godt råd, alldeles oss emellan; skratten ej åt med rätta omfattades.
Det har sedermera blifvit mig förunnadt att höra mig utan lyssnen andäktigt: begagnen aldrig de flesta storheter på musikens område under de svarta strumpor om sommaren!
sista 40 åren, men jag måste ännu i dag tillstå, att Se här mina goda skäl!
Svarta strumpor jag aldrig hört Jenny Linds like.
Hur tydligt hen- nes själfulla qvinlighet, hennes kraftiga och poetiska äro ytterst skadliga, t. o. m. skadligare än konstnärsnatur kommo till uttryck i hennes sång är andra färgade strumpor.
Den svarta färgen j u verldsbekant, och benämningen » den svenska bränner edra små fötter, så att de blifva näktergalen » har så ofta tillämpats på henne, att olidligt ömma, och dertill färgar den ifrån den måhända förefaller utnött, men den är allt för sig på skinnet värre än alla andra.
träffande att någonsin kunna ersättas.
J synnerhet kommo hennes sorgsna, klagande sånger hjertat att Tanken nu blott, när myggen börjar svärma vibrera liksom vid en näktergals suckan.
Det för- omkring eder; slutligen utväljer en djerf mygga tjusande behag och det oskuldsfulla uttryck, hon visste inlägga i sina folkvisor, kunna med ord en- en plats åt sig på eder fotvrist för att, lik Så rifver dast svagt antydas.
Konstnärsandens trollmakt trängde en liten vampyr, utsuga ert blod.
sig med hvarje ton in i de åhörandes själar.
man sig något på det starkt svidande mygg- A. Godin.
bettet, deruti komma några atomer svart färg, så inflammeras det lilla såret; derpå begag- nar man några enkla huskurer, t. ex. spin- delväf, honing och dylikt, så är hela foten svullen, och slutligen inträder blodförgiftning!
Om maj månad och Heinrich Heine, om myggbett, svarta strumpor, sympatikurer och rullkaminer.
En föreläsning för af Dolly damerna Roon.
Mina nådiga damer!
Sommaren synes verkligen på fullt allvar vara kommen, åtminstone i det sydligare Sverige, och när vi nu anse, att Östersund ligger ungefärligen midt uti riket, så kunnen I sjelfva ad libitum uppdraga linien.
Ja, nu är den här, den varma årstiden, och hänförande är den, såvida den ej, kapri- ciös liksom alla skönheter, lockat ut den späda grönskan endast för att sedermera obarmhertigt och kallsinnigt förinta den ge- nom en bitande frostnatt.
Maj månad är en perfid tid, dels genom sina lika snabba som oförväntade temperaturvexlingar, dels emedan — — ja, I kännen ju sången: » Im wunderschönen Monat Mai, als alle Knospen sprången, da ist in meinem Herzen die Liebe aufgegangen » o. s. v. Kan hända många af eder, mina damer, påverkade af vår tids realistiska tendenser, nu ironiskt småle åt Heine och tänka, till hälften medlidsamt, till hälften skamset, till baka på den tid, då I svärmaden för » Buch Mina kära damer, med all respekt för så kallade huskurer, så göra dessa ofta mycket mera skada än nytta.
Dermed vill jag ej förkasta alla dylika, men vill endast påpeka, att man vid behandling af sår, brännskador, bölder o. s. v. ej kan vara nog aktsam.
Renlighet utgör härvidlag det förnämsta, och de probata medel, som » husfarmakopén » på- bjuder, äro merendels långt ifrån egnade att verka disiuficierande.
En gång kom en bondgumma till mig och beklagade sig, att » hennes tös hade ett dölligt ben », hvilket på vanlig svenska betydde, att hennes dotter hade ondt uti ett ben; nu var meningen, att jag skulle gå dit och » dokto- rera » henne med några » meklamenter ».
Vid påseende befans flickan hafva ett sår, som hon bestrukit med en sådan rar salfva, bestående af hundfett, tjära och pulveriserad tegelsten, men det ville ej läkas ändå!
Såret var hemskt att skåda!
Som jag många gånger genomläst d:r Gö- ranssons » Samariterkurs », insåg jag genast, att det första jag hade att göra var att rensa såret, och att aseptin dertill vore bra.
Jag satte en s. k. rafraichisseur uti en aseptin- flaska och blåste ett fint duggregn på såret, tills jag trodde det vara rengjordt.
Sedan lades en mångdubbel, i aseptin doppad linne- lapp derpå, derefter en linnebinda och så ett stycke vaxduk omkring det hela.
Jag hade den glädjen att, sedan jag dagligen skött såret på ofvan nämda sätt, efter en tid få se det läkt.
Jag lät ej tillfallet gå mig ur händerna, utan höll ett » kort och lämpligt tal » om faran att begagna salfvor och dylikt på öppna sår samt utdelade aseptinflaskor till höger och venster.
Det hjelpte j u alltid något, men en tid der efter kom en gosse med ett sjukt finger till mig.
Han hade visst icke smort på af salfvan, ty det visste han j u ej var bra — nej, alls icke!
Han hade bara strött snus i såret!
Då äro de s. k. sympatikurerna långt mera oskadliga och ibland t. o. m. gagneliga.
När man t. ex. har ondt i halsen, skall man omlinda den med en ullstrumpa, men den venstra måste det vara, eljes är kuren utan någon som helst verkan; eller om ett fiskben fastnar i matstrupen, så skall man genast rifva sig uti nacken med ett annat, hvilket ofelbart drifver bort det fastnade.
Eller om de nådiga damerna förlägga sina nyckelknippor, behöfva de endast hänga upp en nyckel, likgiltigt livar, så skall man få se, att det förkomna genast återfinnes.
Den ab- soluta ofelbarheten af sympatikurerna vill jag nu ej precis garantera, men man kan ju alltid försöka.
Jag började att tala om maj och efter di- verse transgressioner återvända vi dertill!
Maj var välkommen, ty när han sände sina milda fläktar in uti våra boningar, så måste de afskyvärdaste af alla moderna tortyrinstru- ment gifva vika för honom.
Jag menar, att värmenecessärerna, alias rullkaminerna, då lystes uti band och interdikt.
Mina damer!
Finnes det ej många bland eder, som hysa en rättmätig antipati för dessa atmosferförpestande, strupkatarrbefordrande och hufvudvärksförskaffande tingestar?
Hinduer- nas Jaggernaut krossade med sina hjul fana- tiska menniskor; denne svenske Jaggernaut förstör vårt lynne, våra mattor och vårt golf!
Finnen I också, att de icke hålla en procent af de många fagra löften, hvarmed de bedå- rade oss i början, då vi blindt gingo i fällan?
Hvad prisbilligheten och bränslebesparandet beträffar — hm, låtom oss då hellre tala om något annat!
Men som jag tror mig förmärka, att en och annan af mina nådiga damer förstulet gäspar bakom sin solfjäder, så måste jag sluta för denna gång, dels af galanteri, dels af respekt för edra tjusande » griffes roses ».
Litet om kräftor.
jljpwlär nu sommaren går in, kommer helt visst •ir^ii kräftfångst att som en angenäm och nyttig sport mångenstädes bedrifvas, och derför vilja vi här säga några ord o m kräftors behandling och till- redning.
Har man fått kräftorna, redan något innan de skola användas, gör man bäst i att ut- fodra.
dem, ända till dess de skola brukas.