Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter öfvervägande af hvad sålunda blifvit anfördt, har Utskottet först alt besvara den af flere talare väckta frågan, huruvida handelsbok må medföra någon eller ingen bevisning i den mindre handelsrörelsen , eller i afseende på förhållandet emellan handlande och andra personer, så framt motbok icke blifvit lemnad och emottagen.
I denna del får dock Utskottet åberopa innehållet af sill afgifna Betänkande.
Utskottet har visserligen ej kunnat förbise, hurusom åtskilliga betänkligheter möta mot bibehållande af äfven den modifierade verkan, som Utskottet, vid berörde förhållande, ansett handelsbok böra medföra; men olägenheterna af att helt och hållet betaga en dylik bok allt vitsord synas Utskottet så öfvervägande, att Utskottet ej tvekar att vidhålla sin härutinnan tillkännagifna åsigt.
Då, på sätt Utskottet yttrat, handeln hvilar på förtroende; då till dess natur höra raskhet och enkelhet i formerna för aftal och köpslut, och då det således mången gång skulle verka hämmande, om sådana föreskrifter meddelades, som gjorde all utborgning omöjlig, utan att motbok vore tillställd köparen, har
Utskottet ansett nödigt att icke skilja den handlandes an - 8 Lag-Utskottets Utlåtande, N;o 108. teckningar från allt vitsord.
Att det vidsträcktare och i flera hänseenden menliga utborgningssystemet skulle finna en gräns i den lagutskottet föreslagit, derom är Utskottet fullkomligt öfvertygadt; ty det är icke att befara, det de handlande, sedan deras ovilkorliga rätt att med ed bekräfta en ordentligen förd handelsbok upphört, vidare fortsätta en kreditrörelse, blott i förlitande på gäldenärens redlighet.
Egen omtanka måste således i främsta rummet mana dem att följa den väg, Utskottet anvisat, medelst bestämmelsen om motbok.
Att edgång härvid måste komma i fråga har icke kunnat undvikas.
Visserligen bör detta bevisningsmedel, så vidt möjligt är, sparas; men Utskottet anser detsamma böra användas, der det är nödigt för sanningens utrönande; och så är händelsen i förevarande fall.
Utskottet har emedlertid icke föreslagit en tillökning i edgångar, utan blott öfverflyttat skyldigheten i denna del på dem, som synas vara dertill närmast.
Man antager nemligen i allmänhet, att edgång bör åläggas part endast i afseende på hans egna personliga handlingar, derom han anses ega full kännedom.
Nn kan handlande endast i det fall, då svaranden i egen person af honom borgat varor, med full öfvertygelse fästa sin fordran, emedan hans ed eljest ej bevisar annat, än att varan blifvit i svarandens namn begärd och afhemtad, eller att denne såsom gäldenär är i kärandens bok antecknad, hvaremot antagas måste, att svaranden alltid kan med säkerhet veta, om han begärt och på kredit uttagit varan; och häri torde ett tillfyllestgörande skäl till förslaget i denna del förefinnas, hvilket, såsom öfverensstämmande med stadgandet i 34 § af Rältegångs-Balkens ij Kap,, att ”med ed kan man svara och ej kära,” ej lärer, på sätt en talare förmenat, kunna anses såsom en nyhet i lagstiftningen.
Utskottet, som således ej kan frånträda sin åsigt i nu omförmälda hänseende, för hvars riktighet två Riks-Stånds godkännande derjemte åberopas, kan ej eller biträda deras mening, som velat betaga handelsbok allt vitsord handlande emellan.
Hänförande sig till hvad Utskottet jemväl i denna del yttrat, får Utskottet derjemte erinra, att de, som idka handel såsom ett egentligt yrke, ej kunna i allmänhet underkastas samma reglor och föreskrifter vid transaktioner dem emellan, som de, hvilka ej äro handlande.
Den skyndsamhet hvarmed handelsärenden måste afslutas, det oftast varande långa afstånd emellan de handlande, som med hvarandra hafva affarer, och det förtroende, som den ene måste gifva åt den andre, Lag-Utikottels Utlåtande, 1V;o 108. 9 och sjelf väntar sig af dem, om handel skall vara möjlig eller vinna det Jif, hvarigenom den kan blifva fördelaktig för enskilde och båtande för det allmänna, äro, bland annat, de orsaker, hvarföre handlandes transaklioner 1 afseende på formerna äro och alltid skola vara skilde ifrån det sätt att afhandla, som lagarne stadga till iakttagande för andra medlemmar i ett samhälle; och på grund häraf kunna äfven de handlandes böcker, dem emellan, anses mera bevisande, än emot andra.
Den grundsats Utskottet i denna del antagit och som äfvenledes vunnit två Riks-Stånds bifall, vidhåller följaktligen Utskottet fortfarande; men ehuru Utskottet således ej eller godkänner de i sistberörde hänseende förekomna anmärkningar, eller anser behöfligt att meddela vidare yttrande i anledning af de, emot sjelf va principerna i Ut kottets foislag gjorda erimingar, finner likväl Utskottet, med afseende å de inom Ridderskapet och Adeln samt BondeSlåndet framställda anmärkningar,alt sista momentet måtte, t enlighet med Herr Lagergrens reservation och Borgare-Ståndets beslut, ur förslagets 3 g uteslutas, sig äfven höra härutinnan frångå sin mening; och som, på sätt anmärkt blifvit, behofvet för handlande alt styrka, det gäldenär emottagit motbok, ej inträder föir, än gäldenären dertill nekar, samt stadgandet om en sådan bevisuingsskyldighet rätteligen har sin plats i 2 §, så anser Utskottet, att, med uteslutande af berörde stadgande ur 1 §7 redaktionen af den stdia i enlighet härmed bör rättas; i följd hvaraf Utskottet, som förmodar, att de af Riksdagsfullroäktigen Strindlund yttrade betänkligheter i afseende på tolkningen af 3 § blifva undan) öjde, då sista momentet af samma § utgår, simt ej anser lämpligt stadga någon viss lid, hvarutöfver handelsbok ej må medföra bevisande kraft, vördsamligen hemställer, om icke 1, 1 och 3 §§ i den af Utskottet föreslagna författning måtte erhålla följande förändrade lydelse: * tf» Har handlande tillställt dett, setn varor af honom borgat, motbok, deri tecknadt finnes
In ad borgadi och belaldt blifvit., och kan ej fel deri visas; galle den bok för fullt bevis, 2 tf.
År ej motbok gifven, och bero),ar handlande sig å egen hantill JR.
Prot. 1S4S. f Jtcml. i A få.
SS lléft. 2 IQ Lag-V tufrot tets Utlåtande, JV:o JOS. delsbok, emot annan, rån handlande, «« dermed styrka fordran för borgade varor: finnes den bok ordentligen förd, or/i gitter ej vederparten visa fel deri, eller att hem varorna betalt, mera nekar ändå till krafvel', vare skyldig med ed sig derifrån fria, c/er rånn ej heldre vill öfverlåta åt handlanden eller den, serra boken fört, att fordringens riktighet edligen sanna.
Nekar gäldenär alt hafva motbok bekommit, men handlanden gitter med gäldenärens skriftliga civilt o eller annorledes styrka, ratt denne motbok äskat eller emottagit, då ege handlanden, eller den hans handelsbok hållit, rätt att den med ed styrka.
Lag sammet vare, råer motbok lemnad varit, men den, som kräfves, säger, att den förkommit, eller handlanden kan i motbok visa fet, som ulan hans åtgärd eller vållande tillkommit.
3 Emellan handlande inbördes må han del sb ocker, som ordentligen förde äro, godkännas såsom bevis om den handel, de med hvarannan slutit, då skäl ej företes, som böckernas vitsord förringa, och de edligen sannas kunna, om så fordras.
Hvaremot 4 och 5 §§ oförändrade öfverlemnas till förnyad profning af Rikets Ständer.
Stockholm den aS April i845.
Reservation af Herr Gunther, som, på de uti hans vid Betänkandet N:o Q2 fogade reservation anförda skäl, ansett ur 2 § af Utskottets förslag de orden z emot annan,, än handlande, böra uteslutas, tillika med 3 § och citationen deraf i den 4:de. STOCKHOLM, Taycfet hos W. F. DÅ LM ÅN, 1845.
Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 10g.
t N:o 109.
Ank. till Exp.-Utsk. d« 3 Maj, kl. 12 mitld.
Utlutande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 82 öfver väckta motioner om förändring af lagens stadgande rörande testamentsfriheten och gåfva med varm hand.
Berörde Betänkande, hvilket Högv.
Preste-Ståndet afslagit, har deremot blifvit till Lag-Utskoltet återremitteradt af Höglofl.
Ridderskapel och Adeln, efter anmärkning derom, att, enär förevarande fråga angick testamentsfriheten efter stadsrätt, och således egentligfen rörde slädernes Borgerskap, det icke vore öfverensstämmande med billighet och de grundsatser Ridderskapet och Adeln tillförene uttalat, om Ståndet fattade beslut angående förändring af nu ifrågavarande lag, innan man kände, huruvida samma beslut vunne bifall af ej allenast Yällofl.
Borgare-Ståndet, utan ock dess hemmavarande kommitenler; af sistnämnde Riks-Stånd, sedan serskilde talare, under åberopande af Herr Thorns emot Betänkandet afgifna reservation, yrkat, att det af Rikets Ständer i förevarande ämne vid sista Riksdag beslutade lagförslag måtte, i enlighet med Herr Ekholms motion, ånyo antagas, med de förändringar likväl, som kunna föranledas af de anmärkningar, hvilka lära förekommit emot förslaget inom Högsta Domstolen; och af Hedervärda Bonde-Ståndet, som, vid beslutet om återremiss, yttrat den åsigt, att Utskottet borde vid ärendets ytterligare behandling fästa synnerligt afseende vid innehållet af Herr Thorns reservation, jemte de under diskussionen inom Ståndet framställda anmärkningar, hvilka emedlertid, enligt hvad det Utskottet tillhandakomna ProtokollsUtdrag utvisar, blott afsett utbyte af orden ”stånd och värde” i 4 §■ af Utskottets förslag till ”råd och lägenhet.”
Derjemte har Ridderskapet och Adeln till Utskottet öfverlemnat ett af Herr Dalman (V. F., efter återremissen, ingifvet anförande, deruti han anmärkt, att ehuru Utskottet sagt sig instämma i den åsigt, som låg till grund för Herr Dalmans i förevarande ämne väckta motion , eller att testamenLsfriheten borde vara lika för alla medborgareklasser, utan afseen Bih. till R.
Prat. 184S, 7 Sami. 1 Afd. 36 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o log. de på stånd eller bostad, hade likväl Utskottet, utan att motionen dertill föranledde, företagit sig att föreslå förändring, der sådan ej blifvit påkallad, samt införande af nya stadganden i den syftning, som motionären aldrig anvisat.
Någon förändring af testamentsfriheten utaf ärfd fastighet i stad vore nemligen ej ifrågasatt; och den inskränkning, som i denna del blifvit föreslagen, vore derföre helt och hållet i strid med motionärens afsigt, den der allenast skall varit: 'att äfven för borgare, ofrälsemän i städerne, samt dem, som tillhöra Preste-Ståndet, inskränkningen i disposition af förvärfd faslighet samt ärfda och förvärfda lösören måtte upphäfvas’, samt alt ”inskränkningen i dispositionsrätten öfver ärfd jord eller fastighet; vare sig å landet eller staden, skulle qvarstå, såsom för närvarande, eller lika för alla medborgareklasser ulan afseende på stånd eller hostad.
Härmed bereddes i möjligaste måtto enhet och öfverensstämmelse i förhållandena; och har Herr Dalman hemställt, om icke, för vinnande äf omförmälda syftemål, nedannämnda lagrum borde erhålla följande förändrade lydelse, nemligen: 17 Kap.
Ärfda-Balken. §•
All aflingefaslighet å land och i stad samt alla ärfda och förvärfda lösören må man bortgifva eller testamentera till hvem man vill, skyld eller oskyld, barn eller andra arfvingar.
Dock der omyndig bröstarfvinge är” etc. ”5 §.
Af ärfd fastighet i stad må ej någon gifva i testamente mer än hvar sjette penning, der bröstarfvinge lefver efter.
Har man ej bröstarfvinge, ulan andra inländska arfvingar, ege då makt att gifva hälften af den fastighet man i staden ärft; äro ej inländske arfvingar, utan utländske allena, då må man gifva alltsammans till inländsk man.
Vilja barn och inländske arfvingar till sig lösa i stad ärfdt hus, jord, gård eller tomt, stånde det dem fritt inom natt och år.
Samma rätt ega utländske arfvingar, om de i landet inflytta och der bygga och bo.” 8 Kap. Jorda-Balken. 3 §•
"Eger man jord, hus eller tomt i staden, hafve våld att, der det förvärfdt är, detsamma helt och hållet bortgifva.
Är det ärfdt, då må man endast bortgifva en sjettedel deraf.” Hvad sålunda blifvit anfördt och erinradt har Utskottet tagit i öfver - Lag-Utskottets Utlåtande, N:o loff. 3 ylande- och enär det förslag, Utskottet framlagt, icke vunnit Rikets Sländers bifall, lärer Utskottet ej eller kunna vidhålla samma förslag eller fortfarande’tillstyrka förändring i enahanda syftning.
Att förändring uti omförmäla förhållanden emedlertid varit ett länge erkämlt behof, synes kunna an'agas af ej allenast de beslut, hvari Rikets Ständer vid tre föregående Riksmöten slädnät, utan ock af de ås.gter, som vid forehaR vande af Utskottets Betänkande gjort sig gällande inom Boigate- oc i Bonde-Stånden, af hvilka det förra i synnerhet måste anses uttala den opinion, som hyses af dem, hvilka saken närmast rorer.
Frågan ar således blott den, huruvida förändringen hor tillvägabringa på det satt Dalman åsyftat, eller i enlighet med de grundsatser, hvarpa det åt Herr Ekhohn framlagda förslag blifvit bygdt.
Vid pröfningen af denna fråga förekommer dock, att om än det första Harr Dalman framställt i viss mån skulle kunna leda til! en li i inför lagen, som under nuvarande förhållanden e, egerrum, sa hafva deremot Rikets Ständer vid de två sista Riksdagarne beslutat den af Herr Ekholm påyrkade förändring, den der, så vidt man kan döma a;t de åsigler som i sjelfva saken blifvit yttrade hos de Riks-Stånd, hvilka nu terförvisat frågan, jemväl synes vara den, som närvarande Ständer företrädesvis anse lämplig.
I denna mening stadnar äfven Utskottet vid valet emellan de sers,kilda förslagen.
Ehuru önskligt det vore, att kunna ordna förhållandena i förevarande hänseende till fullkomlig likhet hos alla medborgareklasser, utan afseende på stånd eller hostad, möta dock häremot för närvarande oofvervinnerli-a hinder; och det första är motionernes inskränkta syftning.
Här är °nemligen endast fråga derom, alt utvidga, lestamenlsfr.heteii efter stadsrätt och i sammanhang dermed, så vidt möjligt ar, loienkla . ganus i denna del.
Denna fråga synes jemväl kunna behandlas oberoende af den angående testa men tsr» t ten efter landsrätt, hvilken hvilar pa en nan princip, än den förra, eller det uråldriga arfyejords-systemet, hvilket är hell och hållet främmande för städerne, hvilkas testamen slagar åter utbildats efter andra grundsatser, andra åsigter
Sa bestämeks ^ på a redan anmärkt blifvit, uti ,?34 ^s lag, testamentsfrihe en efte städs,a till en sjettedel af all egendom, om bröstarfvmgar voro till, och till Z 1 man endast håle .»dr. tnländska arfving.r; hvaremot man konde bortgifva alltsammans till inländsk man, derest blott utländska arf.tn - 4 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o tog. gar funnos; men genom Kongl.
Förordningen den ip Augusti 1763 beviljades frihet för den, som ej hade bröstarfvingar, att bortgifva all aflinge fastighet samt ärfda och förvärfda lösören till hvem man ville, hvaraf ansetts följa, att lagens förra förordnande fortfor att vara gällande* i afseende på ärfd stadsfastighet, så att ej mera än hälften deraf kunde borttestamenteras, då inländsk arfvinge fanns.
Ehvad afsiglen varit med denna, således äfven i stad införda, skillnad emellan ärfd och förvärfd fastighet, torde dock ej kunna bestridas, att den varit oförenlig med de grunder, hvarpå städernes testamentsrätt hvilar.
Denna testamentsrätt blef emedlertid äfven gällande för dem, som till Presle-Ståndet höra, antingen de bo å land eller i stad, fastän endast i afseende på sådan egendom, hvari de hafva giftorätt efter stadsrätt, men ett undanlag i hänseende till omförmälda testamentsrätt gjordes dock för Ridderskapet och Adeln, som, efter 1723 års Privilegier, hade en fri dispositionsrätt öfver deras aflinge hus och jord i städerne, hvilket undantag likväl icke blef infördt i 1734 års lag enligt hvilken, jemförd med öfriga gällande stadgar och författningar, efter stadsrätt må disponeras om följande egendom, nemligen: fastighet 1 stad, utom den, som adlige personer aflat, fastighet å bandet, ivilken personer, som höra till Preste-Ståndet, under äktenskapet förvärfvat, samt lösören, tillhörande antingen borgare eller ofrälse personer, som 1 stad bo, eller personer af Preste-Ståndet.
Emot den vidare utsträckning af testamentsfriheten, som vid föregående Riksdagar blifvit beslutad, synas några bindande skäl ej kunna anföras.
Från lagens tdlåtelse för skyldeman, att taga arf efter död person, torde man ej kunna härleda någon ovilkorlig rätt för hvilken skyldeman, som helst, att kunna vinna egendom från annan, åt hvilken den dode sjelf 1 lifstiden den gifvit.
Del måste bero på en fjermare skyldeman att söka förtjena och bibehålla dens välvilja, af hvilken han väntar f.g D)3§0t.rarf- Har annan varit i tillfälle att deraf göra sig mera förtjent ,°r St.ä e§aren fritt att skänka sin egendom åt honom, tv för s agtförbindelse i allmänhet må de vida heligare banden, som knytas af tacksamhet, tdlgifvenhet och förtroende, ej brytas.
Då emedlertid föräldrar hafva en 1 naturen grundad pligt att sörja för sina barns underhåll, torde en inskränkning 1 testamentsfriheten, till förmån för barn och bröst fV1 irjpr afven bora ega runa, på sätt jemväl redan till en viss del är forhållandet, enligt hvad ofvan blifvit visadt.
Om denna inskränkning i tes.amentsfnheten, eller bröstarfvingars bestämda laglott, bestämmes till 5 Lag-Utskottets Utlåtande , N:o 10g, hälften af qvarlåtenskapen, tror Utskottet, att man på en gång förekommit de missbruk och olägenheter, hvartill en obegränsad testamentsfrihet kunde leda, och gifvit åt föräldrars och förfäders dispositionsrätt tillräckligt utrymme, för att innebära ett
Ijenligt medel i deras händer att belöna eller straffa, i fall barnens uppförande förtjente det ena eller det andra, och att äfven visa tacksamhet och erkänsla mot oskylde personer, som dertill kunde hafva gjort sig förtjente.
Någon våda af denna utsträckning kan ej eller vara att befara med afseende å de bestämmelser, som förelinnas i föreslagna 5 §. 17 Kap.
Ärfda-Balken, för de händelser, då testamentsgifvare efterlemna!' omyndigt, ofärdigl, med svår sjukdom behäfladt eller litet vetande barn, som af sitt arf ej kan njuta föda och uppfostran.
Då Utskottet följaktligen understödjer den af Herr Ekholm påyrkade förändring, den der öfverensstämmer med de grundsatser, som gjort sig gällande vid utarbetande af förslaget till ny Civillag, anser sig Utskottet böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet derpå, att, enligt hvad Utskottet varit i tillfälle inhemta , Högsta Domstolen, vid föredragning af Rikets sist församlade Ständers underdåniga skrifvelse i ämnet, med godkännande af berörde grundsatser, förklarat förändringen leda till en vigtig förbättring i lagstiftningen, ehuru två Ledamöter funnit redaktionen af föreslagna \ §. i nyssnämnde Kapitel och Balk böra förenklas, i hvilket afseende förslag äfven blifvit uppgjordt.
Utskottet har alltså vid uppgörande af det förslag, som Utskottet nu går att inför Rikets Ständer framlägga, tagit det förra uti öfvervägande; men då, med afseende å Rikets Ständers beslut om lika arfs- och giftorätt för båda könen, det varit nödigt undvika de i 1734 års lag begagnade benämningarne lands-och stadsrätt, finner deremot Utskottet ej skäl att borttaga samma till föikortning ledande uttrjmk, derest berörde beslut ej skulle vinna Nådigt bifall, utan anser sig Utskottet böra framlägga två förslag uti nu ifrågaställda hänseende.
På grund häraf får Utskottet, med frånträdande af sitt förra Betänkande, vördsamligen tillstyrka, det måtte Rikets Ständer, med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 1g Augusti 1762, angående utvidgad testamentsfrihet efter stadsrätt, besluta, att f och 5 §§• i 1J Kap. Arfda-Balken samt 8 Kap. 3 §. 1 mom.
Jorda-Balken skola erhålla följande förändrade lydelse: 6 Lag-Utskottets Utlåtande, Av o loff. a) l:sta alternativet, eller om beslutet om lika arfs- och giftorätt i Nåder bifalles.
Ärfda-Balken. 17 Kap. 4 §■ 1 mom.
Aflin gejord å landet, med undantag af den personer af Preste-Ståndet under äktenskap förvärfvat, må man i testamente gifva till hvem man vill, skyld eller oskyld.
Lag samma vare, ej mindre hvad angår den fastighet i stad, som frälseman förvärfvat, än äfven i afseende på lösören, tillhörande frälsemän eller å landet bosatte ofrälse personer, utom P resteStåndet. 2 mom.
Af faslighet i stad, undantagen den, hvarom i föregående moment nänmes, må man icke testamentera mer, än hälften, der bröstarfvinge lefver efter: har man ej bröstarfvinge; då må man alltsammans i testamente gifva.
Är fråga om fastighet å landet, hvilken personer af P reste-Ståndet under äktenskap förvärfvat, eller om lösören, tillhörande Borgare eller ofrälse personer, som i stad bo, eller personer af P reste-Ståndet ; vare lag samma.
Pilja barn och inläiulske arfvingar till sig lösa hus, tomt, gård eller jord; stånde det dem fritt inom natt och år.
Samma rätt ega utländske arfvingar, om de i landet inflytta, och der bygga och bo. 5 Lemnar testamentsgifvaren efter sig omyndigt barn, och kan det ej af sitt arj njuta föda och uppfostran; då skall af egendom, som i testamente gifven är, så mycket af sättas, som Rätten prof var barnet, efter stånd och vilkor, nödigt hafva, till dess det sig sjelft nära kan, dock ej för längre tid, än till dess barnet uppnått tjuguett år.
Är barn ofärdigt, med svår sjukdom behäjtadt eller litet vetande; då skall ock af sättas hvad till barnets underhåll tarf vas, der dess arf ej dertill förslår; och gånge det understöd ut, så länge behof vet fortfar: kommer barnet till helsan eller varda dess vilkor eljest så förbättrade, att det sig sjelft försörja kan; upphöre då understödet.
Nu har man genom testamente anslagit viss årlig inkomst till sitt omyndiga barns föda och uppfostran, eller till underhåll för sitt barn, som är o färdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande; 7 Lag-Utskottets Utlåtande, A.o log. kan ej det barn, som omyndigt är, af eget arf njuta föda och uppfostran, eller det, som ofärdigt, sjukt eller litet vetande är, med eget arf underhållas; då må det testamente gälla, för tid, som här ofvan sägs, ändå att arfvejord eller bröstarfvingars lott dermed belastas skulle.
Jor da-Balken.
8 Kap. 3 §■ i mom.
Eger man jord, hus eller tomt i staden; hafve våld bortgifva hälften deraf, ehvad det är ärfdt eller afladt. b) 2:dra alternativet, eller i händelse förändring af giftorättsoch arfslagarne ej bifalles.
Ärfda-Balken. 17 Kap. 4 §. 1 mom.
All af inge jord och ärfda. eller förvärf da lösören må man, efter landsrätt, gifva i testamente till hvem man vill, skyld eller oskyld. 2 mom.
Efter stadsrätt må ej någon af ärfdt eller förvärf dt, rörligt eller orörligt gods gifva i testamente mera, än hälften, der bröstarfvinge lefver efter.
Har man ej bröstarfvinge; då må man alltsammans i testamente gifva.
Vil/a barn och inländske arf vingar till sig lösa hus, tomt, gård eller jord; stände det dem fritt inom natt och är.
Samma rätt ega utländske arf vingar, om de i landet infytta, och der bygga och bo.
Vilja de göra testamente, som till P reste -Ståndet höra, om den egendom, deri de giftorätt hafva efter stadsrätt, som i 10 Kap. 4 §.
Gijtermåls-Balken sägs; vare då lag samma, som här stadgadt är, ehvad de bo å landet eller i staden.
Med deras arfvejord ä landet och den, som före äktenskapet der af ad är, gånge i thy fall efter landsrätt. 5 §. i detta Kapitel och 8 Kap. 3 §• 1 mom.
Jorda-Balken blifva jemväl i detta sednare fall sådana, som de i förra alter * nativet äro af Utskottet föreslagna.
& Lag-Utshottels Utlåtande, N\o 109.
Reserva tioner: af Herr Grefve Mörner:
''Emot Utskottets uti delta Utlåtande framställda förslag får jag mig reservera.
Friheten för enskild man att, genom upprättande af testamente, sträcka dispositionsrätten öfver sin egendom utöfver gränsen af hans e^en lifstid, har ej sin grund i någon naturlig eller menniskan medfödd rättighet utan härleder sig helt och hållet från och stödjer sig endast uppå kfrgeriga lagens föreskrifter.
Det måste då äfven uteslutande bero af denna lag att bestämma, huru vidsträckt den ifrågavarande friheten bör vara, och härvid skulle jag för min del anse med samhällets rätt förstådda intresse närmast öfverensstämmande, att ej samma frihet till den grad utsträckes, att den må kunna leda till försv-agande af da grundvalar, på hvilka samhället hvilar.
Familjen och den något vidsträcktare förening, som slagen bildar, utgöra den naturliga roten för samhället, och det är derföre, att ifrågavarande förslag åsyftar att lossa ett utaf de band, hvilka sammaulalla dessa föreningar, utan att, så vidt jag kunnat finna, en sådan åtgärd är af något verkligt behof påkallad eller godtgöres genom någon öfvervägande fördel för det allmänna, som jag motsätter mig förslaget.