Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hustrun får endast använda pengarna till sitt eget nöje eller välbefinnande, ty i samma stund hon förvandlar dessa » klingande mynt » i möbler eller en och annan lyx- artikel, som kan göra det gemensamma hem- met trefligt, så torde » rätten » att råda öfver densamma öfvergå till mannen.
Om hon sålunda under en lång tid hop- sparat sin arbetsförtjänst för att kunna köpa ett piano, en spegel eller en vacker tafla, så kunna mannens kreditorer taga den ny- vunna skatten, t. o. m. samma dag den kom- mit inom hemmets dörrar.
För att i någon mån mildra dessa miss- förhållanden, som genom de nuvarande äkten- skapslagarna råda, har lagen medgifvit tvänne sätt för hustrun att skydda sin enskilda egen- dom och kunna disponera öfver densamma.
Dessa båda » skydd » bestå i äktenskaps- förord och boskillnad.
Båda äro dock i det praktiska lifvet ytterst litet skyddande, och som mannens målsmansrätt ändå kvarstår, är den gifta kvinnan gent emot lagen ändå icke myndig och kan sålunda ej skydda sig vare sig mot mannen eller dennes kreditorer, om hon skulle behöfva det.
Äktenskapsförord skall upprättas strax före vigseln i vittnens närvaro.
Det måste vara ytterst noggrant formuleradt och alla » Jaga formaliteter » sedermera riktigt uppfyllas, ty eljes händer det lätt, att det blir alldeles värdelöst.
Förordet kan endast göras om makarnes giftorätt i boet eller om förvalt- ningen af hustruns enskilda egendom.
Det måste dock uttryckligen stå i förordet, att hon själf förbehåller sig rätt att äfven råda öfver den egendom, som finns nämnd i förordet, an- nars anses mannen få rätt att förvalta äfven sin hustrus enskilda tillhörigheter.
Äfven anses att allt, hvad som efter giftermålet till- faller hustrun, blir gemensam egendom, så- vida det ej genom testamente eller genom gåfva gifves åt henne enskildt och med för- behåll, att hon själf skall råda däröfver.
Förordet skyddar dock blott egendomen, så länge den bibehålies i oförändradt skick.
Om hustrun t. ex. för pengar, som enligt förordet äro hennes, köper vare sig fast eller lös egendom, så anses denna blifva gemensam.
Eller om hon har aktier och obligationer och säljer eller utbyter dessa mot andra, så torde hvarken pengarna eller de öfriga valutorna längre vara hennes, och ifall tvist om egande- rätten skulle uppstå med » tredje man », så är det antagligt, att hustrun förlorade sin rätt öfver den egendomen.
Om hon däremot före vigseln har en egen- dom och denna står upptagen i förordet, så är och förblir egendomen hennes egen och hon får själf taga afkastningen af den, ifall hon förbehållit sig denna rätt.
Likaså om hon har ett kapital placeradt i en bank eller på annat sätt gjort det räntebärande, så får hon lyfta räntan och äfven använda själfva kapitalet, huru hon vill och behagar, men skulle det falla henne in att köpa något för detta sitt kapital, så blefve antagligen detta gemensam egendom.
Och sålunda inskränkes hon ånyo till att använda pengarna uteslu- tande till helt personliga utgifter, såsom nö- jen, resor o. d., likasom när det gällde hennes egen arbetsförtjänst.
107 » Det är hälsosamt. » Klädedräkten.
Det är hälsosamt att lämpa klädedräkten efter års- tiden, d. v. s. att om sommaren välja en lät- tare, om vintern en tyngre och varmare be- klädnad.
Det är hälsosamt att härda kroppen.
Att man det kan, bevisa händer och ansikte, som från spä- daste år utsättas för luften och all yttre åver- kan.
Hvad de uthärda, det kan också i all- mänhet den öfriga kroppen efter någon härd- ning tåla vid.
Det är hälsosamt att välja sina kläder sä vida, att luften har tillträde.
Allt insnörande och sam- manpressande är skadligt.
Vida kläder äro till pä köpet äfven varmare än tätt åtsittande.
Det är hälsosamt att begagna låga klackar.
Genom höga styltor förderfvar man lätt sina fötter.
Det är hälsosamt att ofta vexla tvättkläder.
De upp- taga utdunstningarna från vår hud, hvilka som afsöndringsprodukter från kroppen fortast möj- ligt böra aflägsnas.
Det är hälsosamt att ofta och grundligt rengöra klä- desplaggen.
Det är hälsosamt att alltid draga försorg fötter.
Den som har varma fötter, det mesta hålla sig varm om hela De flesta förkylningar komma, som underifrån.
om varma skall för kroppen.
man vet, Det är hälsosamt att nyttja rymliga och bekväma skodon.
Liktornar bli då ett okändt ondt.
Det är hälsosamt att välja sin hufvudbonad så lätt som möjligt.
&gt; Kallt hufvud, varma fötter, &gt; säger ett gammalt ordspråk.
Det är hälsosamt att ha halsen fri och ledig.
Kra- gen och balsduken bära skulden för otaliga hals- åkommor.
Det är hälsosamt att anlägga rena underkläder, då man råkat i stark svettcing.
Svetten genom- stöper linnet, och genom den härvid framkal- lade afdunstningen afföres mycken värme från kroppen.
Faran för förkylning blir härigenom synnerligen stor.
Det är hälsosamt att röra sig raskt, om man blifvit våt, på det att därigenom muskelarbetet må er- Bätta den värme, som går förlorad genom af- dunstningen.
Det är hälsosamt att välja sina underkläder af groft linne.
Yllekläder icke blott förvekliga, utan förmå ej heller som linnet göra kroppen tjänst som frottermedel.
Däremot är ylle som ytter- dräkt högst ändamålsenligt.
Det är hälsosamt och klokt att om sommartiden bära ljusa färger.
Mörka tyger insupa värmestrå- larne vida mer än de ljusa.
Böhmiska folkbilder.
Tecknade för Idun af Sigrid Elmblad.
Josephstadt.
et finnes tre sevärdheter i Prag, dem ingen resande med lugnt samvete kan förbigå: Hradschin, rådhusuret och den gamla judekyrkogården.
Stämningsrik är den stolta, hela omgifningen behärskande kungaborgen med sin präktiga götiska domkyrka och sina historiska minnen; stämningsrikt är äfven det sinnrika uret med sina tolf högtidligt defile- rande apostlar, den vinkande döden och den
108 vägrande girigbuken.
Det gör en undersam till mods att midt i uppfinningarnas tidehvarf höra historien om mästaren, som beskyldes för trolldom och fick sina ögon utstungna, och som till en sista ynnest utbad sig att än en gång få lägga handen vid sitt verk, hvarpå han bragte mekaniken i olag, så att uret stannade och sekel gingo om, innan det åter kunde sättas i stånd.
Men stämningsrikast är dock den gamla kyrkogården i sin undan- skymda vrå, där den står som ett tragiskt monument öfver israelitisk träldom under kristna faraoner.
Denna lilla förvildade plats med sitt vårdkummel ger ett intryck af helgd, dessa hvarf på hvarf lagda döda mana till respekt för martyrerna.
Och dock är dess predikan förgäfves.
Den stora judeförföljelsens minne kan komma oss att blygas.
D å den grånade vaktmästaren förtäljer: » Och under den tiden fingo judarne blott begrafva sina döda på denna trånga kyrkogård, och så fingo de lägga lik på lik, » då man blickar in genom synagogans fönster och finner, att kyrkogolfvet är flere fot under ens fötter, att man bokstafligen står på en hög vall af döda ben, då rodnar man öfver att vara kristen.
O m blott ej Josephstadt låg utanför den gamla helgadomen som en drake öfver sin skatt.
Åh, detta Josephstadt!
Detta Prags Ghetto med sina svarta slingrande gränder, sina pest- hålor, sin uselhet och sin smuts.
Det är som om all bitterhet från förföljelsens tid jäst i tysthet och samlat sig till en giftpöl för att därmed hämnas lidna oförrätter.
Från denna giftpöl smyga de härjande far- soterna ut öfver Moldaustaden.
Där lurar procentaren på sitt byte, där ockra sohacker- judarne i sina stinkande mörka lider på hvarje förbigående.
Där kan man köpa allt, kärlek och klädståndskram, där kan man sälja allt, gamla kläder och sin själ.
Och därifrån ut- går denna legion af vedervärdiga judinnor, som glupskare än gamar vandra omkring på jakt efter geschäft.
Jag var nog olycklig att en gång vilja göra mig af med en klädning, som ej pas- sade mig, och som hundar vädra kött och en råtta ost, vädra dessa varelser på mils- håll en affär.
En förmiddag fann jag en medelålders kvinna med antagen fryntlig min och listiga, spelande ögon i min tambur.
» Jag är fru Schneider.
Jag har hört, att fru grefvinnan har kläder att sälja, » yttrade hon i judisk nasalton.
» Ja, jag har en klädning, som möjligen.
» » Fru grefvinna, visa mig den lugnt, jag är en hederlig människa och bedrar ingen, hvad den är värd betalar jag. » Jag bad den ärliga människan stiga in och gick efter klädningen.
Hon satte klorna i den som en hök i en dufva, vände den mot dagern, gnuggade ty- get, granskade och granskade och var slut- ligeu lycklig nog att få tag i en liten fläck, hvilken hon med en axelryckning vi- sade mig.
» Hvad begär fru grefvinnan för den där, » frågade hon och kastade plagget ifrån sig, som om det varit en disktrasa.
» Fem gulden har jag tänkt. » H o n slog ut sina feta händer med en ju- disk gest.
» Fru grefvinna, jag är en ärlig människa, som försörjer mina fem barn med mitt arbete, men jag vågar både deras och min salighet på, att jag inte kan betala mer än två gul- den för den här trasan, jag ber om ursäkt, IDUN jag vet nog, att fru grefvinnan inte nyttjar trasor, men som sagdt, jag kan säga, att jag skänker fru grefvinnan två gulden, om jag betalar det.
Men kanske det är något mer, så vi kunde komma öfverens.
Herr grefven har nog en rock eller annat. » Jag kom ihåg, att min man verkligen hade en rock, som kunde afyttras, och gick att hämta den.
Judinnan underkastade den genast en föraktlig granskning.
» Ja, » sade hon med en suck och en gri- mas, «om jag för rocken och klädningen gåfve fem gulden tillsammans, toge jag brödet ur munnen på mina barn.
Och fru gref- vinnan är inte den, som vill skinna en fattig änka, men fyra gulden skall jag ge, och det är väl betaldt.
Men herr grefven har nog ett par gamla stöflar att ge på köpet, för vid Maria och Joseph, om jag får några kreuzer för dem, är det allt hvad jag förtjänar på hela härligheten. » Jag började finna saken komisk och roade mig med att plocka fram litet af hvarje ur min garderob, tills jag hade samlat ett helt fång, lågt taxeradt till ett värde af omkring 80 gulden.
Fru Schneider fick ett mer och mer fack- messigt utseende.
Snabbt synade hon hvarje plagg och upptäckte med förvånande färdig- het hvarje om än så ringa rispa, fläck eller bristfällighet.
Slutligen bjöd hon mig i en ädelmodig ton tio gulden för alltsammans.
» Och det skall vara väl betaldt? » » Fru grefvinna, det är så hederligt anbud, att ingen i hela Prag skulle bjuda så myc- ket.
Men jag vågar inte göra upp köpet.
Det är min kusiD, fru Rosalie Schneider, som har affären, jag är bara hennes ombud, men om fru grefvinnan ger mig en timmes för- köpsrättighet, skall jag vara tillbaka, ifall inte min kusin finner priset för dyrt. » Jag kände mig skämtsamt upplagd och erfor ett nyfiket begär att göra äfven den andra megärans bekantskap, hvarför jag sva- rade: » P å en timme säljer jag inte bort nå- gonting, men därmed har jag ej sagt, att jag säljer allt detta för tio gulden. » En lysten glädjeglimt i judinnans ögon visade mig, att hon ansåg sig säker om att kunna lura mig.
» V i bli nog öfverens, fru grefvinnan. » Och så neg hon och gick ut i tamburen.
Här fick hon plötsligt ett ljust infall.
» Se på det här, fru grefvinnan, det är en kung- lig vara, » och så drog hon upp en packe då- ligt lärft, som hon lagt på golfvet vid dörren; » tag det i utbyte mot kläderna, så försäkrar jag, att fru grefvinnan gör en god handel. » Lycklig Rosalie Schneiders ombud, ifall jag hade gått in på den affären 1 Men det gjorde jag icke.
Judinnan aflägsnade sig, och den utsatta tiden gick o m: de gamla blodsugerskorna fruktade väl att visa sig angelägna och hop- pades att genom dröjsmålet kunna slå af ännu ett par gulden.
Därefter sålde jag klädningen till utfäst pris åt en sömmerska i gården.
Efter ungefär två timmar ringde det, och fruarna Schneider anmälde sig.
Judinnan nummer två var en mager kvinna med skarpt utvecklad semitisk typ, brännande giriga ögon och ett par riktiga huggtänder i nedre käken.
» Här är jag nu, fru grefvinnan, » började den ärliga änkan, «det är med knapp nöd jag kunnat förmå min kusin att komma hit, hon ansåg priset för högt. » 1893 » Det skadar inte, » afbröt jag godlynt, » hvad som var att sälja är redan såldt, ni komma en timme för sent, mina damer. » » Redan såldt, » ett uttryck af mållös missräkning spred sig öfver de båda kvin- nornas anleten.
Men mållösheten varade ej länge.
Det var Rosalie Schneider, som först fann ord.
Hennes tunna läppar började darra kring huggtänderna, och så bröt hon ut i en skur af ovett mot kusinen, som narrat henne.
Karmosinröd af harm var denna ej sen att svara.
Det var som om ett kloakrör brustit sönder, så smutsig var den ström af okvädinsord, som flödade öfver de uppre- tade furiernas läppar.
Och äfven öfver mig läto de sin galla strömma.
Jag var ej längre fru grefvinnan, utan » den där frun », » så kalladt bättre folk » och jag tror till och med att jag ett tag helt rätt och slätt fick heta » människan ».
Hur gnistrade ej Rosalie Schneiders svarta ögon.
Med hvilket uttryck midt emellan hån och ursinne knep hon ej ihop läpparne, och hur tycktes ej de magra smutsiga fingrarne skälfva af begär att få gripa tag om min strupe.
Och hur förvandladt var ej det fryntliga ombudet.
Som en fet, ilsken katta fräste hon ut otidigheter, spottade på taraburmat- tan och fäktade med armarna, utan att ett ögonblick ge sig tid att draga andan.
Det var en vidrig scen, och jag hade ingen annan råd än att ringa upp husets » D o - mownik » för att bli af med de värdiga ku- sinerna.
Portvakten körde dem utan krus ner för trappan, men ännu nerifrån ingången hörde jag ilskna skällsord som: skojarherrskap, pa- trask och långt smutsigare epitet.
Jag skyndade att låsa dörren och öppna fönstren till vår bo3tad.
Jag kände behof af att med frisk luft förjaga all den smuts, som jag i ord nödgats inandas.
Och jag gjorde ett heligt löfte att så länge jag vi- stades i Prag aldrig göra något försök att sälja gamla kläder.
Men hur sublim vore ej den gamla jude- kyrkogården utan Josephstadt.
Nu är t i d e n.
\ / å r e n är åter här!
Från högblå himmel IstMlfi arbetar solen af all makt att spränga isens vallar, i mild t befruktande flöden löser sig snön, och snart lockas de första blom- morna fram af långa, ljusa dagar.
Efter vinterns kalla mörker vänder han dock be- ständigt åter, våren försonaren, och goda gärningar och tacksam glädje växa i hans spår.
Ligger icke häri en naturens maning till alla dess barn, att de hvar i sin ringa mån aldrig må förtröttas i det godas tjänst — att sprida en glimt af sol och locka fram några blyga blommor omkring sig, där de det förmå?
Om våren fyllas våra hjärtan af friska, lifs- lustiga känslor, då öppnas de också lättast för andra — för de många, som kanske säl- lan få skåda en skymt af lifvets vår- och sommarsidor.
Kära läsarinnor, nu är tiden att åter tänka på våra små fattiga skolbarn, och vi klappa i dag med glad förtröstan på edra hjärtan till deras förmån.
Tack vare eder frikostig- het har redan i tre år Iduns skollofskoloni
I D U N 1893 varit en verklighet, och I vänden Er helt visst ej heller nu bort från det goda verk, som är begynt.
Genom frivilliga bidrag från våra läsar- rinnor bereddes under hvardera af somrarna 1890 — 1892 tillfälle för ett tjugutal små fattiga och klena Stockholmsbarn att efter den långa mörka vinterns skolarbete tillbringa «n glädjefull och stärkande sommarsejour i skärgården • — en förmån af lätt insedd be- tydelse för dessa barn från armodiga, glädje- fattiga hem.
Med förenade krafter, varm- hjärtade läsarinnor, skola vi nog äfven i år sättas i stånd att utsända en egen skollofskoloni.
De redan vunna erfarenheterna böra helt visst för hvarje ny gång underlätta och för- bättra anordningarna till de ungas kropps- liga som andliga fromma.
V i äga färdig den alltid kostsamma uppsättningen af sängkläder och husgeråd — några kompletteringar en- dast kunna möjligen bli behöfliga.
Och då vi därtill påräkna att få lägga ledningen i samma goda händer, som hittills framgångs- rikt skött uppdraget, kräfves endast, att våra läsarinnors intresse lika kraftigt som förr träder till, för att vi redan på förhand kunna hysa det bästa hopp om företaget.
Som en grundplåt för insamlingen ha vi att lägga dels något öfverskott från i fjol, dels 100 kronor, som vi nu som då själfva teckna.
D e minsta bidrag mottagas tack- samt.
Ingen, som något kan offra, skall draga sig undan — det är vår vissa öfver- tygelse.
Insänden därför, ärade läsarinnor, oförtöfvadt edra bidrag till Redaktionen af Idun, Stockholm, i} .osianvis- ning eller postsparmärken {ej frimärken).
Valkyrjor af detta slag äro Sväva och Sig- run, som förekomma i den gamla Eddans hjälte- sånger, och hvilkas väsen omgifves af all val- kyrjepoesiens lina trolskhet, där de tänkas ila hän öfver land och haf, omgifna af strålar frän hjälmar och spjut, allt under det deras tankar syssla med de hjältar, som de utkorat till sina.
I Eddasången om Helge Hjörvardsson be- rättas det, huru denne hjälte sitter tystlåten på en hög.
Då får han se nio valkyrjor rida uppe öfver sig.
Den yppersta af dem, Sväva, ropar ned till grubblaren på högen: Sent skall du, Helge, härlige kämpe, råda för röda ringarnes gull; sent varda leende länder dina, sitter du mulen och modlös blott!
Örnungar skria arla i bo ' t!
Därefter visar hon honom, hvar han skall finna ett ypperligt svärd, med hvilket han kan utföra bragder, » bland sköldklyfvare det bästa, skimrande af guld ».
Hon beskrifver det så: Ring finns i hjaltet, djärfbet i klingan, skräck för ägarn i udden bor: blodröd en orm längs eggen sig ringlar; stjärten kring fästet skimrar skarpt.
Med detta vapen utför Helge » fräjdade man- nadäd »; och i alla hans strider skänker val kyrjan Sväva honom sitt osynliga skydd.
Det framgår tydligt, att hon strax fattat tycke för den tystlåtne furstesonen, som hon sålunda eggat till mannadåd.
Då han en gång dräpt en ulfjätte Hate, får han af dennes dotter veta, att hon natten förut sökt ute på en fjärd att få med trolldom hans skepp i sank, men då hade en rikt smyckad mö frälst hans flotta; och ifrigt frågar Helge med tydlig tanke på den valkyija, som visat honom sin gunst: Var det en, som frälste furstens skepp, eller foro de flera i följe?
O m sköldmör och Yalktjrjor.
Mwl) enna valkyrjemyt, sådan fornsångerna v s s ^ i forma den för oas, har sedan gifvit upp- hof till den så poetiska framställtiiogen af ett nytt slag nordiska valkyrjor, hvilkas öden på jorden länka sig till mänskliga hjältars — hjäl- tar, som för dem äro kära.
Deras väsen sy- nes öfver hufvud likna de omtalade sköld- mörnas.
Ja, de äro i grunden ej annat än sådana sköldmör, som diktarens fantasi försett med valkyrjornas yttre drag.
Liksom dessa rida de sina molnhästar; äfvenså förmå de göra sig osynliga; men i öfrigt äro de blott och bart djärfva kampkvinnor, som med vapen i hand bistå sina hjältar eller ock själfva af dem erhålla vapenhjälp.
De visa intet spår af samband med Odin och Valhall.
Vi finna alltså, hurusom den en gång fär- digdiktade valkyrjemyten nu i sin ordning blifvit — • om också blott i yttre måtto — återförd på sköldmörna.
Och jättemön svarar: Tre gånger nio de voro, men främst red dock en, en mö under hjälmen skinande hvit; hästarne stampade, från manarne stänkte det liksom dagg i djupa dalar.
Den » mörkhugade » jättemön förkunnar se- dan, huru » den ljusa synen varit henne led ».
Det var därför, hon låtit skeppen gå fria och ostördt söka sig hamn.
Helge och hans valkyrja gifva hvarandra kort därefter » trohetslöften », och, heter det, » de älskade hvarandra högt ».
En annan sköldmö med valkyrjedrag är Sigrun i de sköna kvädena om Helge Hun- dingsbane.
När denne Helge fällt konung Hunding, hvilar han med sin här en afton inne i en vik.
Då kommer Sigrun » ridande luft och haf »; och under det samtal, som de bägge föra från hästens rygg och från skeppets däck, får Helge af mön veta, att hon osynlig följt honom på hans äfventyr: Sett har jag dig förr på fagra långskepp, då som stambo du stod på blodsköljda stäfvar 109 och vågor kring skeppsbord vaggande lekte.
När han sedan en gång, efter en strid, lagt sig trött till ro under en klippbrant, öfverraskas han af Sigrun.
Hon faller honom om halsen och kysser honom och berättar, huru hon i hela härens åsyn därhemma hos sin fader Högne blifvit fäst vid Högbrodd, den konungason, som bedt om hennes hand, men som hon ej ville äga.
Jag ville äga en annan furste, utropar hon.
Hvarpå Helge svarar: Min skall du varda, mö du unga — tro icke, ädla, att feg jag är!
När sedan konung Helge fällt friaren, fått Sigrun till maka och sist själf fallit för hen- nes egen broders hand, Helges forne foster- broder, då är det hon utslungar denna dämo- niskt sköna förbannelse, som indirekt yppar styrkan af den kärlek, hvarmed hon är fäst vid sin Helge: Dig skola alla eder drabba, som du min Helge svurit en gång både vid blixtens blänkande strimma och vid stenen i strömmande bölja.
Stilla det skepp må stånds, du styr, om ock all medvind hvinei därpå!
Den häst ej må springa, som har dig i sadeln, när fiendehop du i hälarne har!
Ej bite det svärd, som i hand du svänger, om icke det sjunger dig själf en dödssång!
* Då vore Helge rätt hämnad vorden, om en varg du blefve i villande skog utan allt gods och utan all gamman, fastande — när du i lik ej slet!
Och därpå försjunker hon i det lyckliga minnet af » den härlige » och uttalar sin djupa längtan efter honom: Aldrig jag sitter vid Säfvafjällen kväll eller morgon munter i håg — om icke fursten åter för folket strålar som fordom på guldbetslad fåle!
&lt;S&lt;£ hade Helge med fruktan slagit fiender sina och deras fränder, som när villade getter för vargarne rädas och ängsliga fly utför fjällets stalp.
Så var min Helge förmer än hvar höfding, som asken, den ädla, är öfver allt törne, som dristiga hjorten med daggstänkta hornen höjer sitt hufvud öfver all djur, så hornen glänsa mot himlen själf!
— Till sist må vi betrakta det fagraste smyc- ket i hela sägenkransen om denne Helge,
IDUN 110 framställningen af, hur Sigruns kärlek och sorg äro så starka, att de till och med tränga igenom döden och grafven, i det Helge för hennes tårar ej finner någon ro, utan dragés af dem ifrån sin himmel, ifrån Valhall, för att åter på jorden möta den sörjande Sigrun.
Visserligen finnes samma grundtanke i tyska, engelska, slaviska, ja, italienska visor och säg- ner, men mest återljuder den i norden — denna tanke, att kärleken är mäktigare än döden.
Den framträder äfven i nordiska, medeltida folkvisor, hvilkas djupa släktskap med ifråga- varande episod af Helges saga är omisskänn- lig.
V i minnas detta uppslag i en af våra folkvisor: I väfven silke, och I spinnen gull, en fästmö gråter sin fästeman ur mull.
— Vi bevittna nu Sigruns möte med Helge, när denne träder som vålnad in i sin egen grafhög, manad dit af hennes sorgs styrka.
Högen är icke till-lyckt, och själf är hon där före honom.
Hon hälsar honom jublande välkommen, då hon ser honom träda in, blo- dig, som då han föll för hennes broders hand.
Hon sjunger ut sin glädje som en äkta sköld- mö: Nu är jag så glad, så glad vid ditt möte som höge Odins hungrande korpar, när valplatsens varma byten de varena eller de däfna af dagg se dagbräckningen.
Dig vill jag kysea, döde konung, förrän du blodig brynja aftar; genomvåt är du af blodets våg; ditt hår, o min Helge, är höljdt med rimfrost.
— Hur skall jag kunna ge bot härför?
Och Helge svarar: Du blott det vållar, du väna Sigrun, att Helge simmar i sorgens dagg: du gråter, gullprydda, grymma tårar, förrän att sofva du går, du solljusa mö!
Hvar tår liksom faller på bröstet af fursten, där töar den iskall, tung af ångest.
Tröstad af Sigruns Helge: smekningar, fortsätter Ingen må kväda klagande sång, fast såren han ser på mitt sargade bröst!
» Då redde, » heter det, » Sigrun en bädd i högen; » hvarpå hon utbrister: Här har jag bäddat dig, Helge, en säng, där sömnen du finner, du furste min!
Låt på din arm, du ädle, mig slumra, liksom du lät mig i lifvet förr.
Då natten omsider är förliden, då » orlofs- tiden » för den döde är ute och han åter må- ste vara i Valhall — då reser han sig upp från sitt läger med orden: Nu måste jag rida rodnande vägar, på bleke springarn spränga genom rymden!
1893 Väster om Bifrosts bro må jag vara, förrn Valhalls hane segerhjältarne väcker!
Men när Helge sedan icke oftare återkom- mer till högen, där Sigrun i skymningen för- gäfves väntar honom, » dör hon snart af sorg och kvidan ».
Detta är den jordiska valkyrjans slut.