Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
T. ex. vid en hoffest, som kostrade 1000 daler, de- genserades 566 daler p i sockersalier, och d&amp; Axel Oxenstierna gifte bort sin dotter Karin, bestalde han 948 B; konfekt samt 38 st. mar- cipantortor, hvilket ar mycket, afven om man mAste berakna glsternns antal till ett par hundra.
Nan var skicklig i att lags goriu, strufvor, bakelser, puddingar och kakor.
Sarskildt omtyckta vor0 fikonipuddin- gar, och konfektyrer af fl&amp;derblommor ansagos b&amp;de helsossmma och valsmakande.
I fraga om uppltiggningen af rsnriittniingarne hade man kommit r8tt l&amp;ngt; man kunde d&amp; som nu göra blommor och figurer af gr0n- saker, af socker eller deg, och man klippte och krusade papper i alla fasoner.
SA anvandes ej mindre tin 3 böcker deraf till en hoffest hos Kristina.
Alla af oss annu begagnade kryddor nyttjades, och d s vi ou endast undantagsvis nyttja fenkol, saffran, nejlikor, koriander, anis m. m., s&amp; vor0 de dá i dagligt bruk.
Dessutom förekomma persiljo- fröolja, pariskorn, lubeben, macis m.
0. mindre kands kryddsorter.
Dessutom nyttjades i stora kvantiteter oliver, kapris och senap.
SA t. ex. tillagades artpuré med kapris och " lök speckad med nejlikor samt en kryddekvast ".
Till en hoffest hos Kristina konsumerades 56 lod kanel, 14 lod kardemumma, 4l /, 8; ingefara o. s. v. I Frankrike hade under 1600-talet uppkommit ett mod att an- vanda vallukter pA mat.
I Paris brukade man ingnida stekar med valluktande puder, baka pastejer med ambra och iris och göda kapu- ner med myskekakor.
Antagligen strackte sig detta bruk afven hit, och man finner ofta i hushtillsrakningarne upptaget " myskeörter ".
För dem som önska narmare kanna sextonhundratalets anrattnin- gar hanvisar jag till den vid midten af 1600-talet framtrgdande kok- boksliteraturen.
Den franske kocken hos riksradet Gustaf Soop, Romble Sale, .utgaf 1647 en kokbok, tillegnad " det höglofliga svenska fruntimret ".
Den har anrattningar, som 1Ata ganska möjliga afven för var smak * Detta ar mindre fallet med " En liten Kockebook " af 165.0 och en p&amp; " godhjartadt folks beg&amp;rann Ar 1649 skrifven tysk kokbok kallad " Stock- holmisch Koch-Gespraches Vortrab ".
i sistnamnda arbete vill ha kokkonsten betraktad ur vetenskaplig d. v. s. friin en teologisk och medicinsk synpunkt.
Man kan siilunda tro, att det ar fragan om en sextonhundratalets Hagdahl.
Undervisningen meddelas af kokerskan " Marta Hurtig " At " Magdalena Slarfvign.
Marta hhller först en troligen vlllbehoflig förel8sning om kökens inredning och om snygghetens nytta.
Derefter omtalas, hvilka egenskaper böra finnas hos en god kokerska ..
Hon bör naturligen vara kvinnan i sin fullkomlighet.
Det anmarkes, att hon bör kunna Iasa och skrifva för att uppteckna sina erfarenheter.
Magdalena beklagar sig bfver att hon aldrig lart detta, d&amp; hennes mor ansett det vara dumt, att en flicka 1Hr sig skrifva, ty dAf,blir hon SA latt frestad att skrifva karleksbref $it.
unga gesaller.
BI \ ll [art~ skrattar och sager, att d&amp; skall man ej haller anvanda knifvar, ty med dem kan man mörda.
Derefter förekommer en mangd kulinariska anrattningar, blandade med hygieniska rtid.
Marta utvecklar en viss lärdom, anvan- der latinska ord och bevisar understundom genom Mose böcker.
Ibland bersttar hon uppbyggliga historier stisom t. ex. om ett fattigt folk, som hos ett fint Mrskap atit korf med russiu och derefter gaf sina svin, innan de slagtades, ett fat med russin, m.
0. i samma genre.
Den för tidsförhiillandena karakteristiska boken, ur hvilken endast ut- rymmet hindrar oss att lemna flere utdrag, slutar med angifvande af itskilliga matsedlar.
Men ltitom oss - Ater@ till vAra bordsgäster!
De sutto och lato sig anrattningarne va1 smaka.
Pagerna bjödo ikring vinerna, tagna fran de stora iskylarne inne i salen, hofmastaren eller " trenchie-
ren " fortfor att skära iin den ena steken eller pastejen iln den andra, allt efter gasternas önskningar.
Nar fiskratterna kommo, roade sig en eller annan af gbterna med att upplasa nhgra " lefverrimn antingen st ' egen fatabur eller af nAgon kand lydelse.
De behöfde just ej vara s&amp; kvicka.
Man kunde vara nöjd t. ex. med följande: " Om rima vor ' s&amp; latt, som lefren till att tita, SA skull ' jag ingalund ' min skyldigbet förglta, Nu slinker hon friskt ner uti det mtirka rum, Men se till vers och rim l r munnen min helt stum, " eller i den erotiska genren: " Af gadda lefren &amp; r och ej af nAgon ruda.
I vackra flickor, n&amp;r ungkarlar sig utbjuda, Som n&amp; ' svarsgoda &amp; r, SA tagen dem emot, Ty se ' n I gamle bli, abr kabrlek Er en sot, ", eller: " Den lackra lefren &amp; r uttagen ur en gadda, Ej vinner klrlekspris ungkarlar, som ' % i r8dda.
Man m&amp;st ' ej gifva sig, fast tappas förste slag, En jungfrus sinne knappt tapes p i en dag, " eller i den religiusa genren: " Af gadda lefren ar, ej al n&amp; ' n slipprig Al, Hel oviss lyckan l r och konstig till att Mils; Hon kan s&amp; snart en arms, som rikers tillstbnd villa, Men den, som fruktar Gud, bast hannes skiften t&amp;]. "
Slutligen kom ock den slippriga genren, men med den vill jag ej s h mina liisarinnors blygsamhet, som jag förmodar &amp; r större iini den som fordrades ttfven af en höfvisk, adelboren jungfru i den gamla .god8 tiden.
Men det var ej blott med lefverrim, som man roade sina gaster.
Det fanns ock m h g a gladra och lustiga upptlg, som anbefallas i den - s. k. nTrenchiarboken ", en i flere upplagor utkommen nyttig bjidalp-, reda för festliga tillst&amp;llningars anordnande.
Ett och annat af de puts,: som ' deri anbefallas, &amp; r för tiden ratt karaktaiistiskt sasom t. ex.: " En höna att tillreda, SA %t hon utur fatet ltiper, när man af henne skara vill. "
Tlnker man använda denna förlustelse, SA " gif en
höna vin att dricka, sh Mter hon plocka sig, lagg s&amp; dess hufvud mel- lan vingarne och tag 8 gggulor,.
hvarmed du henne rundt omkring smörjer, satt s&amp; hönan för elden s&amp; upplöpa aggulorna, sedan lagg henne p&amp; ett fat och bar henne in ph bordet; d&amp; man nu utaf henne skara vill, s&amp; löper hon utur fatet och.
öfver bordet sin kos, hvilket.
lustigt &amp; r att se p&amp; ".
Eller ock kan man taga kraftor, gjuta branvin p&amp; dem, tanda det an och lata dem öfver allt brinna.
Kraftorna blifva d&amp; röda, men andock vid lif; man l#gger dem sedan p&amp; ett tackt fat och sttiller ph bordet; nar sedan locket tages upp " och de luften spörja, krypa de alla derifrh. "
Man ser tydligen, att djurskyddsföreningar a r en nyaste tidens uppfinning!
Äfven oskyldigare nöjen funnos shsom att " förestalla ett helt sail- skap shsom Morianer ", genom att blanda upp vattnet hvari gästerna, tvatta sig med nhgot färgamne, eller lagga " lumpensvart " i strumporna hos nattgaster o. s. v. Vid hofvet funnos redan under Wasakonungarne musikanter, som förkortade mhltiden med spel, men ntigot vanligare nöje kunde ej gama detta blifva, ehnru svensken nog alltid gerna idkade musik.
Efter middagen fanns ej d&amp; n&amp;got kaffe att servera för att un- derhtta smaltandet af alla dessa hopade födotirnnen, ej ' heller cigarrer.
Tobak var visserligen i bruk, men ej allmant.
Nar Whitelocke, den engelske ambassadören hos Kristina bjbd p&amp; pipor, var det endast ett fital svenskar, som forstodo denna njutning.
Nar man hör allt hvad som vid en middag förtardes, kan man ej lindra p&amp; om de stores apotekarrtikningar vecka ut och vecka in.
upptaga i vaxlande mhngfald " purgirpulfver " och " laxersaft " eller " star- kande magpiller ".
Det kunde val behöfvas efter dessa stAtliga kalas.
Drickandet upphörde naturligtvis ej med mhltiderna.
Men afven med andra sallskapliga förstrbelser roade man sig, t. ex. med flere slags spel.
Under krigen torde allt spelpassionen tilltagit bland Sveriges adel, och det var ingen oskyldig " priffe ", utan snarare hazard- spel, som voro i gunst.
En s&amp; adel och allvarlig man som riksrhdet Gustaf Bonde omtalar helt enkelt utan alla kommentarier, att han en afton spelade bort " sin hustrus hvita g&amp;ngaren, och de likaledes val ansedda bröderna Fleming omtala, huru de spelade med hvarandra om bössor och vapen.
De gamle spelade och drucko, de unga dansade vid talgljus i hvardagslag, och vaxljus vid hbgtidliga tillfallen, eller ute i det fria under sommarens ljus8 aftnar.
VAra folkdansar dansades afven af de förname, och först smhningom intrangde utlandska danser.
Husmödrarne hade s&amp; val vid fester som i hvardagslag mycket att bestalla.
Att fran de olika gBrdarne hemskaffra dessa stora förrhd af mat och dryckesvaror var ett ansvarsfullt Aliggande, om de ocksa kunde förfoga öfver en talrik betjaning.
Man fir derfore ej undra om m m ibland i de stora slagterna för lattvindighetens skull sammanslog flere bröllopsfester eller bröllop och begrafningas.
Till och med högadelns damer gingo sjllfva ofta i koket och la- gade sina herrars favoritratter eller öfverstigo matlagningen.
Man hade mycket trassel med att sköta den talrika tjiinstepersonalen (30 B 40 personer hos de höge embetsmannen).
En fru Cruus skrifver ocksa 1676 och klagar 6fver att det ar s i svirt nu far tiden att f % dugligt tjiinstfolk.
" Annorlundra var det förr! "
Generatiop efter generation har upprepat Fru OFUUS ' klagan.
Tank sadans jungfrur det fanns en gBng i den gamla goda tiden!
För att underlatta anskaffandet af finare matvaror, var det yt- terst vanligt, att man gaf bvarandra presenter af ostron, kryddor och frukter m. m. Sarskildt ofta omtalas sandningar af pomeranser och ci- troner.
En shdan sandning skickade Erik Oxenstierna till sin svager, den fran trettioiriga kriget s&amp; beromde Gustaf Howa.
Till svar harpa skrifver han följande, som jag tager mig friheten anfara, om det ock @ r vid sidan af mitt amne.
Det visar den barske krigaren sasom en vanlig, alskvard manniska, och det ar SA sallan vi under den skepna- den f&amp; se v&amp;ra store man.
Efter att hafva bj&amp;rtligen tackat för sand- ningen af frukt tillagger hon: " Min kare svagers lilla oskyldige fastern8 (lilla Sigrid Horn, halfsyster till den för Dagnys Ilsarinnor kanda Ag- neta Horn) förer ett stort krig med pomerantserna; nar som hon i dem biter och khmer, att de &amp; ro beska, SA griner hon fuller n&amp;got dervid, men s&amp; hugger hon Bter med munnen efter dem, s&amp; att de göra henne munnen besk; jag önskar, att det icke mitte blifva l h g t till dess min käre sviiger ocksa m&amp;tte f&amp; hugnad utaf sadant smhtt apespel. "
Några anmärkningar med anledning af frö- ken Keys.
numera i broschyr utkomna före- drag om hur reaktioner uppstå.
Att vi taga till orda mot ett par punkter i den lilla broschyr, som fröken Key i dagarne utgifvit, och som behandlar en vigtig frAga för dagen, beror icke p i n8gon som helst lust att misskanna det goda som deri innehhlles och som gör att skriften kan betecknas som ett beaktansvhrdt bidrag till diskussionen af hmnet i frAga.
Det ar med gladje vi se dagens frbgor behandlade s i lugnt och med s i djup öfoer- tygelse som har ar fallet.
Vi &amp; ro författarinnan tack skyldige för de rnhnga adla tankar hon uttalat, ofta kladda i ett högstamdt., ja, stuu- dom i ett rent af poetiskt sprlik.
Vi underskrifva sbledes mhnga af hennes satser.
Det &amp; r icke mer an den enklaste rattvisa att erkanna detta, Men hela den tankegilng som genomgtir uppsatsen ar enligt vhrt förmenande behaftad med ett fel, en grundbrist, som At hela fram-.
stallningen ger en pragel af skefhet för att icke saga af advokatyr, Författarinnan stiger oss (sid. 32): " i mitt föredrag finnes intet försvar hvarken for vissa personer eller vissa Asigter ", hon vill siledes att man skall anse henne fullkomligt opartisk.
Men d i man laser hennes gruppering af det s. k. reaktionara partiet och de motiv hon tillagger detta parti, kan vi1 ingen fördomsfri lasare annat an inse, att hon lagger alla skuggor &amp; t detta biil1 och alla dagrar I t det motsatta.
Fröken Key vill derriast leda i bevis, att den opposition, det starka ogillande som tagit sig uttryck mot vissa man ur " reforrnpar- iiet " ar en ren slcuggr&amp;ddsla, för hvilkeu ingen verklighet ligger till grund.
Hon har ratt deruti, att veropen mot det nyas xnhlsman varit blandade med misstydning af mycket lofvardt i deras strafvanden.
Hon har ratt uti, att denna strid mot vissa idber stundom kunnat föras p i ett personligen mindre krankande satt, och att lian mot personer a r ett dbligt anfallsvapen nar det gsller att bemöta tankar.
Men frilgan hr icke blott en konvenansfrhga, hvilken &amp; r afgjord dermed, att man bevisar att pressen ofta missbrukat sin makt, eller att myndigheterna tillampat en lagens stranghet, som icke bort ifrhgakomma.
Det som det har galler ar, skulle vi nästan vilja shga, icke en partisak och kan blott förlora p&amp; att, vare sig frbri ena eller andra hhllet fram- sttlllas som en slidan.
Vi skulle hellre vilja kalla det hvaremot in- dignationen rigtar sig, för shdans frbgor, der hvars och ens sthndpunkt beror p&amp; hans sarskilda uppfattning af sina pligter som manniska snarare an som medborgare eller statsmedlem.
Men just dorfdr bör
man heller icke kalla indignationen eller antipatin för en reaktiou eller en frihets- och framstegsfiendtlig strömning.
Antag att har en socialist med talang upptradde med phsthenden, som ville rubba alt eganderatt, bondens och handtverkarens liks val som grefvens och storfabrikantens.
Antag att i shdant fall ett opini- onsmöte hölles, som i liflig harm protesterade deremot.
Hvilka skulle kanna sig uppfordrade att bevista detta möte?
Vore det endast blod- sugare och bondplagare, hvilka skulle g&amp; dit, drifna af fruktan att för- lora sina privilegier som förtryckare, och hvilkas protester shledes afsage att bevara en orattvist tillskansad makt?
Skulle icke dit kunna församlas lika val den fattige daglönaren och den för utkomsten kam- pande embetsmannen som man ur de valburgna klasserna?
Alla hade de .har niigot att förlora och har skulle kunca förena sig om det ge- mensamma syftet att uttrycka sin harm, man ur alla partier
Vore det derför rattvist att saga att mötets alla deltagare ut- gjordes af personer, hvilka drefves af daliga bevekelsegrunder s&amp; att indignationen endast vore ett uttryck för lagsinntid och sjalfvisk fruk- tan?
Men det ar just niagot dylikt fröken Key vill bevisa genom sitt pAst8ende att förtrytelsen mot sAdan8 isigter som hots samhlllets existens &amp; r tecken pA reaktionart sinneleg d. v. 8. bevis g % en viss partistandpunkt.
Och för att fullfölja liknelsen, skulle detta protestmöte vidare vara onödigt, derför att den ifrhgavarande socialisten tillhörde en minoritet, som för tillfilllet vore maktlös?
Skulle denna protest vara konstlad derföre att isigteana annu icke blifvit praktiskt tillikmpade?
Och Bock synes oss for %.
mening - !tarin, att hvarjje protest, hvarje motsthd mot en hsigt, ar konstlad, nar denna Asigt icke genom Ofvergrepp i handling redan anstiftat ondt.
Men a r det icke tvartom en vis lara i all sund helsovård s&amp; vii1 samhallets som individens, att den förebrggande metoden Lr klokare &amp; n den, som viintar tills en skada ar skodd för att sedan bota henne.
Fröken Key deremot tycks anse att en reformrörelse skall utan motstAnd f&amp; g&amp; hela vagen fram anda till öfverdrifter i handling, innan reaktionen ar berattigad, och hon tycks mena ej blott att isigterna skola vara, utdragna i sina yttersta koiisekvenser, utan att de skola hafvrt blifvit de herrskande, ej Iangre tillhora minoriteten.
Saledes skulle ej en htergiing vara be- rattigad, innan mhlet 8r hunnet.
Indignationen skulle ej hafva ratt att yttra sig, förr an man sett partiets Asigter praktiskt tillamptade.
Men m h n e icke hvad det s. k. framstegspartiets isigter ang&amp; banan redan &amp; r utlupen?
Ty, markom val, det I r icke nhgra foran-
drade former det giller, det gr rentaf ett vara eller icke vara.
Det ar icke olika uppfattningar af vissa dogmer, det ar inom det religiösa omrAdet Guds tro eller Guds förnekelse, religion eller religionsbespot- telse, odlldlighet eller forintelse.
Ken man p&amp; detta omrsnie 1ioLna langre?
Och nar man offentligt fAr höra förkunnas att den prostituerads har kvinnans yrke &amp; r lika hederligt som hvarje annat kvinligt yrke inän dA icke inom det sedligas omride tagit steget fullt ut?
Eller nar iifven offentligt försvaras furstemord, uppror, vAld, godtycklig krinlining af eganderatten, nog mitte dA fisigterna ha hunnit SA 1Angt man girna kan tanka sig att de kunna komma.
Skulle nu reaktionen icke vara naturlig f ~ r r &amp; n allt detta blifvit praktiskt tillampadt i sa ' mmanlefna- den, dil vore det ngstan som att dröja med lakemedlet till dess pa- tienten dött.
h i g t e r n a hafva vlickt förtrytelse ' icke derf6r att de predika e o fOrandring, icke derför att de &amp; ro nya., utan derftir att de hota sam- manlefnaden, kränka den enskildes samvetsfrid, predika uppror mot.
ssdant, som milste anses vara för samhallets lycka och trefnad vasent- ligt.
Om medlemmarne af " framstegspartiet " aro republikaner, ifrare för allmin röst.ritt, vtlnner till arbetarnes fordringar p&amp; procent i arbets-.
vinsten o. s. v., sil kunna dessa deras Asigter vara föremil1 för ogil- lande och &amp; ro det ocksA helt sakert hos en stor del manniskor.
Detta &amp; r partifrilgan.
Men vi tro, och vi kunna saga hoppas att s&amp; ar, att ingen af dessa frtlgor ä r grunden till bitte~heten emot dem.
har sin .orsak i deras sedlighetsk&amp;nslan upprörande pAstAenden.
Det &amp; r denna skillnad mellan en Asigt som stämplas med gil- lande eller ogillande beroeude p&amp; partisthndpunkten och en som stam- plas med sedlig harm oberoende af partistilndpunkten, som farf.
beaktat, och sam synes oss vara af afgörande vigt för stridsfrilgans l0sning.
Ogillandet ar nemligen rigtadt mot de omogna frihetsidéerna, men bitterheten i r rigtad mot de vAldsamma bfverdrifterna, det han- synslösa sjalfsvAldet och.
mot kränkandet af djupa etiska grundprinciper, Till en ntlgot annorlunda beskaffad kategori Ater höra de reli- giösa.
fragorna.
Vi kunna ju latt fatta, att den.
meningen kan hysas.
att har intet egentligt brott mot samhallslifvet föreligger.
I medgif-s vandet att afven hednavhrlden under.
vissa perioder företett bilden af ett lyckligt samhalle ligger ju ocksh erkhnnandet deraf, att samhl.illet icke for sitt bestdnd varit hanviaadt till kristen IifsAskAdning sommden enda möjligheten och.
att mtlnniskoktlrlek och moral Atminstone fordom kunnat trifvas afven under andra religionsformer; men ifven sedan maD -
gjort ett sadant medgifvande har man val dermed betagit sig rattig- heten att af fullaste hjärta uttrycka sin afsky för och sitt ogillande af vissa agitatorers framfärd och det satt harpil de verka för sitt mAl?
A r det icke enkel nbdvhrnsriitt att uttrycka sin harm öfver deras reli- gionsfiendtligs Asigter da, om de troddes och spredes, faljden blefve den, att den kristna religionen i mingas sinnen ersattes af nftgot annat och detta andra, enligt den troendes hela fasta öfvertygelse, förhgller sig till kristendomen som natt till dag, stenar till bröd, ofrid till frid, dArskap till vishet.
Kan saledes denna protest anses konstlad, kan motsthiet har anses obehöfligt 3 Detta &amp; r hvad vi i hufvudsak i st6rsta korthet velat anföra mot fröken Keys allmänna tendens.
Men som ett oförnekligt sakförhallande, som verkligen tarfvar förklaring kvarstk den nastan till personlig svilja gränsande bitterhet, hvarmed den nya riktningen angripes af sina motsttindare.
Vi tro att intet gir utan sin orsak, och att orsaken bör sökas iifoen p&amp; annat hall an blott i en förut fattad mening och kittslighet hos de konservative.
* Orsaken tyckes oss ligga deri, att partiet alltför bcredvilligt mottagit i sina led saidana ytterlighetsman, om hvilkrrs isigter kanske majoriteten inom partiet alldeles icke vill vara med.
Ilen annu aldrig har ett parti kunnat skaffa sig aktning, der icke en viss partidisciplin varit radande, der icke en censur mot partiets egna medlemmar utöf- vats, der icke ett praktiskt reformprogram, som uttrycker gartimajo- ritetens Asigt erbjudit en föreningspunkt, med ett ord der sramrnanh811- ningen varit af den yttre natur, att Livar och en som vill opponero sig betraktats som vllkommen bundsförvandt.
Ett parti, sammansatt af S&amp; heterogena element, der toleransen a r sadan, att hvarje fribrytare dokumenterar sig tillräckligt blott han &amp; r misshaglig för de konseroa- diva, far nodvändigtvis tonen af sina stimsta i stallet för sina biista element.
Det blir misstrodt, och det förtjhnar att blifva det, ty hvem kan veta h i l k a nya agitatorer en vacker dag med partiet införlifvas som värdefulla akvisitioner, om detta icke ut8fvar nagon kontroll eller sätter nilgot kompetensvilkor.
Om " det unga Sverige ", föreningen Verdandi, utilisterna &amp; n fAr den enas, an den andras synder skrifna p&amp; sin rakning, tir detta helt naturligt.
Ett parti utan organisation, utan pressorgan, utan bestamda principer maste bereda sig p&amp;, att hvarje nytt hugskott som farses med rubriken radikalism blir ansedt som dess skötebarn.
Troligt ar vhl att detta konglomerat af stridiga asigter blir sprhgdt inom den nhrmnste framtiden, och först vid de nya partigrup- geringar som d i uppsta, kan man bestamma hvilket mottagande ett
moderat reform- - mark icke omstörtnings- - parti har att vilnta af allmanheten.
Den indignation mot ytterlighetsstrafvandena som för ntkrvarande finnes kan stiledes svtirligen betraktas som nagot majoritetsfGrtryck, och de nuvarande faktiska förhhllandena torde knappast berilttiga förf.
till den mörka skildring hon ger af ett reformpartis sorgliga erfa- renheter.
S. Jackson Gruve.
Verklighetsbild af Elin Amden.
' @ et var icke några oroväckande notiser i börstidningen e j heller något förargligt affarsbref som kom grosshandlaren i den stora handelsstaden att rynka sin panna och nervöst hopsamla sina kringspridda papper.
Det var endast att han rakat kasta en blick ut genom fönstret, invid hvilket hans pulpet befann sig.
Det var helt enkelt att han se.tt toppen af en fruntimmershatt vippa förbi.
Det var visserli- gen inte en hatt som kom lians och kontoristernas hjärtan att klappa af detta noniimnbara ", son1 skalderna besjungit - det var en ful gammal hatt med urblekta plymer och falda band, sådan de sett den i minst ett decennium, och alisigtet, som denna hatt omslöt, var ocksh urblekt och Mdt, och håret som ovkrdadt stack fram under brättet, var grått och stripigt.
Men grosshandlaren visste, hvad som vantade honom, om mamsell Klein, så hette hon, trädde in p % kontoret.
Den, hvars dörr hon gick förbi, drog en uppriktig suck af lättnad och sade: nGudskelof, att Klein lemiiade oss i fred i dag! "
Den deremot, inom hvars port hon smidigt och med förvånande hastighet strök in, rafsade ihop sina papper och sade med förfgrad min till sina kontorister: " Der kommer ' Listan ' - d$ schappar jag.
Säg, att jag inte &amp; r hemma, att jag inte kommer tillbaka p % länge, sag, om det behöfs, att jag aldrig kommmer igen !n Och så skyndade han in i det inre rummet, der han stangde dörren val om sig.
E n sekund derefter stod mamsell Klein, med öknamnet " istan ", inne på kontoret.
Hennes toalett visade en i ögo- nen fallande oordning, samt ett förakt för mod- och farg-
sinne, som var rent af häpnadsvackaiide.
Plymer, Iivilka en g&amp;ng varit gröna, men nu fatt en anstrykning af gult, sutto instuckna bland högröda band, under det att en fordom ljusbl&amp; sjalett var bunden om hennes magra, bruna hals.
En af alder gr&amp; kappa, nött i alla sömmar, hängde löst p&amp; henno och gick niistan ända ned till fötterna- Personer funnos, hvilka för- säkrade, att de under denna kappa blott sett skymten af en vadderad underkj 01. ma leende och obekymrad stod hon der med e t t hjärte- godt uttryck i sitt ansigte, hvilket bar spår af att i ungdo- men ha varit fint och ädelt formadt.
" Triiffas grosshandlarn?
fralgade hon en af kontoristerna.
" Nej, han är ute.n " Kommer väl snart igen, kan jag tro?
' 1Nej, det dröjer allt. "
" Jas&amp; - ja, d&amp; sätter jag mig och viintar - det ska ' bli godt att få hvila litet.3 Och mamsell Klein sätter sig ner på en stol helt nara den glödheta kaminen, der hon tyckes njuta af vä.rmen.
Kontoristerna fortfara att raspa med sina pennor, slå- upp och igen de stora kontorsböckerna, men eljest ar allt tyst.