Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Vid Ebba Flemings anskri hafva alla inkommit och
församlat sig i fonden.)
(Förenar sig med de andra.)
I störtat folket i förderf och död,
Men fast vår gård ni brännt, och från oss röfvat
All kärleks kraft, så lefver hatet än!
Det smyger spårlöst fram vid tiggarstafven,
Det håller råd med skuggorna i grafven,
Lyss vid palatsets dörr, i kojan talar;
Då brista vapensköldar, remna salar.
Så länge lefver det, tills hämdens dag
Går ned i blod, – och detta hat är jag!
(Aflägsnar sig skyndsamt.)
Till höger in-
gången till en bod.
Skymning.)
TVENNE BORGARE.
FÖRSTE BORGAREN.
God afton, du, hur’ står det till?
ANDRE BORGAREN(vid boddörren).
Ingenting att säga derom i så oroliga tider, som dessa.
ANDRE BORGAREN.
Polsk inqvarte-
ring, dryga utskylder, flickorna bakom lås och bom, onda
tecken på himmelen, spöken som strida i luften, sjöfarten
hindrad till Sverige.
– Usch! det finns en sorg på hvar
fingerled den här tiden.
Jag väntar bara att en vacker natt
få se slottet dansa polska med domkyrkan på ett munkrep,
för att allt i verlden skall vara upp och ned, utom vi två.
Finnes det inte utom
oss, så finnes det inom oss.
»Ju strängare vår Herre upp-
fostrar oss», sade far min i tiden, »dess bättre menar han
det med oss.»
Ni var inte i
kyrkan i sista söndags.
Hade annat att tänka på, träffade en svensk skutfarare,
en rask karl, må du tro.
Hertigen har knäckt herrarne i
Sverige och snart skall han komma hit också.
Det finns många herrar i riket
nu för tiden, och ju flera kockar, dess sämre soppa, och vi
äro soppan vi – – –
Vet ni hvad, Jans-
son, det sker hiskeliga saker om natten, der omkring scha-
votten.
Jag har måst flytta min säng i ett annat rum, ty om
midnatten tisslar och tasslar det jemt här utanföre och lem-
nar oss ingen ro i huset.
I går natt, Jansson ...
Nå, i går natt .....
ANDRE BORGAREN(stängande boden).
Så rang det liksom af domens klockor i luften, och
här omkring schavotten sjöng en dödspsalm sig sjelf, utan
att man visste; hvarifrån det kom.
God natt,
kära bror!
I sådana här tider trifs man helst hemma
vid ljus hos hustru och barn sina.
Måtte det bli bättre
tider för dem engång.
Månen framskymtar ur moln och kastar svarta skuggor
öfver scenen.
Borgaren går in i sin bod, den han
stänger efter sig.)
DANIEL HJORT(inkommer).
»Jag har den fackla, som ditt dunkla öde
I blodrödt sken skall lysa upp», så föllo
Ju hennes ord.
Jag hör dem än, jag hört dem
Igenom sömnlös natt och dagens hvimmel.
Du öde, skall ditt dok du ändtligen
För mig upplyfta!
Hvad ljufva ord! jag sagt dem aldrig förr.
Är det en dröm, en dröm, som gäckar mig?
Min hela själ är väntan, mina sinnen
Försmält uti ett enda: hörseln.
Hör jag
Ej steg, ej röster här!
(Tornuret slår nio.) Ah, timman slår!
Hvar är du, för hvars skull i tjugu år
Min fot har blödande på törnen trampat,
Hvar är väl du, så känd och dock så okänd,
Uti hvars hand ett vapen jag förtror,
Som blodshämd starkt, som dödligt hat så segt?
Jag lofvat
Dig säga, hvem du är.
Jag kan än mer,
Jag kan dig föra till din moders famn
Och till din faders – graf.
Ve, om ditt hjerta
En hopplös smärta kännt och vågar dock
Min öde själ med falsk förhoppning gäcka!
Jag gäckas ej, om sjelf du mig ej gäckar.
Dock, innan någonting jag yppar, svara,
Om du har mod att allting öfvergifva,
Som förr du vördat, och i evig glömska
Försänka allt, hvad förr din kärlek egt?
Ej mod behöfs,
Der ingen strid i fråga komma kan.
Du ser framför dig här ett hjerta blott,
Som ingen ömhet, ingen vänskap kännt,
Som törstat, törstat hela lifvet efter
En droppe kärlek och den aldrig nått,
Som likt en fågelunge, ensam lemnad
Uppå en öde klippa uti hafvet,
I gränslös, evig ensamhet förtvinar.
Om under klippors hvalf och jordens grund
Han låg fördold, jag sprängde dem och värmde
Det döda hjertat med mitt lif till lif!
Håll upp, att ej den sista kraft, jag spart
För denna stund, trots år af sorg och vanvett,
Flyr bort.
Så fortfar, säg min faders namn,
Att i dess himmel jag får svalka mig!
(Griper i henne och skådar henne i ansigtet)
En djefvul det ej kunde!
I himlens stjernljus här jag för dig står.
Så sannt, som Gud har detta hvalfvet byggt,
Så sannt det öfver menniskornas synd,
Sjufaldt förlåten, sjufaldt remna skall,
Så sannt det är, att dagens klara sanning
Jag till dig ropar med din faders namn:
Bengt Ilkainen.
Säg, var han icke en af dem, Klaes Fleming
I slottets fängselhålor lät förgås,
Till straff, för det de reste sig mot honom?
Ha! sjelf jag varit med och domen skrifvit.
Din fader föll,
Då än ett omedvetet barn du var.
Långt upp i Österbotten stod hans gård,
En grushög nu, der ulf och ormar smyga.
Här finnes han, inunder galgen kastad
Och tredelt huggen af Klaes Flemings bödel.
DANIEL HJORT(ilar upp till schavotten).
KATRI(sätter sig på schavottens trappsteg).
Klaes Fleming
Var då krigsöfverste; – med vilda knektar
Hvar gård han fyllde, ty den stolte herrn
Oss bönder hatade, som honom vi.
Så höll han krigets röda fackla hånfullt
Vid jemn och varsam eld, för att med den
I våra gårdar nödens mordbrand tända.
I denna jemrens tid din mor dig födde.
Jag minns en qväll, som om i går det varit,
Din fader borta uti rian var,
Din moder satt med dig invid sitt bröst
Och såg för första gång det födselmärke,
Som du vid hjertat bär, och undrade
Hvad denna ormgadd väl betyda skulle.
Då vildt en skara utaf Flemings knektar
I rummet rusade, af blod bestänkta.
De hade varit hos din far i rian
Och fordrat der, att med den rest af säd,
Som våld och krig uppå hans åker lemnat,
Han genast skulle deras säckar fylla.
Bengt var den mannen ej, som slikt fördrog,
Den fräckaste han lyfte upp och slog
I blod till marken ned.
Hans folk ur rian dref; en strid begynte,
Der knekten kom till korta.
Flyende,
Förföljde af de våra, in de bröto
Uti din faders hus.
Ej mer blott ord
Och armkraft gällde der, men spjut och pilar.
Då lyfte en soldat dig på sin arm,
Gick fram med dig till fönstret, ropande:
»Den första pil, J rikten emot oss,
Blir detta barnets död.»
Din moder dignade på golfvet ned,
Och när hon åter vaknade, då stod
I lågor stugan, qvidan de du låg
På halfbränd tröskel; upp hon tog dig, flög
Igenom eld och rök – och gården hann – der vred sig
Din fader i sitt blod, och långt från fjerran
Ljöd knektars hånskratt genom lågors gnissel.
Jag hör det tydligt, som jag lågan ser
Och gården, skogen, – åkern bort till höger.
Minnet som en vådeld flammar upp
I dunklet af den natt, der förr jag famlat.
Förstärkning hade Flemings knektar fått,
De våra flytt, din fader sårad fallit,
Och de, som började med rån och våld,
Med mordbrand slutade sitt segerjubel.
En skogsväg minns jag nu, en stormig natt.
Emot en qvinnas axel tyst jag låg
Och lekte der med ett par svarta lockar.
Hon följde med din fader
Till Åbo, dit han skickades att klaga
Hos Fleming öfver knektarne.
Nåväl ?
Nåväl, for uppror och för mord beskylld,
Emedan han sin egendom försvarat
Mot Flemings knektar, dömdes han till bojor
Och skymflig död på stupstock.
Fåfängt låg jag
På knä för Fleming, bedjande om nåd.
Den grymme mannen såg mig kallt i ögat
Och vände sig och – gick.
Här är den plats,
Der skuldlöst flöt din faders blod!
Här är den plats, der liflös ned din moder
Af smärta dignat!
Här var det, som hon under nattens mörker
Gret blek sin kind och sörjde håret grått.
Här har hon lyft dig faderlös mot skyn
Och ropat ve, ve öfver mördarn Fleming.
Här tappade hon bort förståndets ljus
Och, liknöjdt irrande i skog och mark,
Åt bark af träd och sina tårar drack.
(Månen går för ett ögonblick fram ur molnen och kastar
sitt sken öfver dem.)
Så satt jag engång invid vägens rand;
Förbi red Fleming med en guldsmidd skara,
Och halfdöd låg du vid mitt bittra hjerta.
Mig tycktes då, att alla goda men’skor
På jorden voro döda, Gud var död
Och himlen svepte sig, ett dunkelt sorgflor,
Kring all den döda verlden.
Här allena
Uti mitt bröst ett hjerta slog; mig tycktes
Som i en dröm, att du var död, det gjorde
Min själ så godt.
Vansinnets ljufva mörker
Omgaf mitt hjerta som en läkedom.
Se’n vet jag icke hvad som hände mer.
Allt nog – du qved ej mera vid min barm;
Och så kom jag tillbaks till Österbotten –
Gud vet uppå hvad sätt.
Ah! det var då
Mig Fleming tog från vägen upp.
Der satt jag sedan på vår gårds ruiner
Och vackra visor sjöng till fåglars qvitter –
Så vackra visor!
»Min make föll i sitt röda blod,
Bödeln som prest vid kistan stod,
På grafvarna giftört växer.»
Hur bittert söndersliter denna syn
Den sista flik af vördnad, som jag än’
För Fleming hyser.
KATRI(med återvunnen fattning.)
Skrif upp på det, att han din slägt utrotat,
Då Österbotten som en enda man
Sig reste mot hans jernok opp.
Bengt Poutou,
Din moders bror; Matts Ilkainen, din farbror,
För denna stupstock fallit, eller hungrat
Ihjäl i slottets mörka fängselhålor.
Ej finnes qvar i hela Österbotten
En enda man, som var din faders vän.
På härjad åker rostar lemnad plog,
Och floden suckar emot blodig strand,
På härden ligger elden svart och död,
Och kyrkan står, en öde helgedom.
Hvarthän du ser i Finlands skilda trakter,
Borggårdar blott och kyrkogårdar frodas.
Och sjelfva gräset uppå grafven hviskar:
Hämd öfver Flemings ätt i sista led!
Det ropet gaf mig åter min besinning,
Mitt öga tändes, minnet vaknade
Och dig jag mindes, mindes hur jag smög
Ifrån dig, att du ej det skulle höra,
Och hur jag såg dig se’n på Flemings arm
I vägens dam vid krökningen försvinna.
Dock aldrig skall jag i en moders famn
Den sonen sluta, som Klaes Fleming uppfödt,
Förrän sin äkthet han bevisat mig.
DANIEL HJORT(faller på knä och blottar
sitt bröst).
Se ormens gadd uppå mitt bröst och slut mig
Intill ditt hjerta!
O moder! mer du hatar, än du älskar.
Tag denna ring, den tryckte hertig Karl,
Då än en ung och fridsäll prins han var,
Din far på hand, då denne segrande
För folket en gång talte stolt på riksdag.
Den ringen följde honom in i döden,
Den hör dig till som arf.
DANIEL HJORT(sedan han försökt den).
Invid mitt hjerta
Den hvila skall, nytt lif ingjuta der.
(Breder ut armarna emot Katri.)
KATRI(vänder sig bort).
Ja, neka, moder, neka mig din famn,
Så länge än jag håller detta namn,
Så länge än jag denna klädnad bär,
Som spunnen utaf Flemings silke är,
Så länge än jag tjenar denna makt,
Som folket uti natt och bojor bragt, –
Ja, neka till att skåda på din son,
Så länge han är sina fäders hån,
Så länge tills han slitit ur sin själ
Allt, allt, som var.
Min kraft,
Min kraft mig öfverger.
(Famlar till pålen och omsluter den krampaktigt.)
Der går han, o min son!
Se stjernljus sväfva kring hans mörka lockar,
Och hög som natten växer hans gestalt.
Du älskade, du lif, du vår, du sol,
Vänd åter i min famn! ...
(Hon dignar ner på schavotten.)
(Studerrummet hos Ericus Erici.)
ERICUS ERICI (sitter och skrifver.
Bibeln och några andra
böcker på bordet).
ARVID STÅLARM (inträder).
God afton, ers högvördighet!
Som när som helst jag åter kan ta vid.
Guds milda lära här jag tecknar upp
I enkla ord för folket, och så länge
Hans andes frid bor i min själ, förmår
All verldens strid mig icke deri störa.
Dock tyckes mig
Ni orätt gör, herr bisp, då så ni drager
Ert snille bort från statens ärender,
Som nu behöfva krafter mer än nå’nsin.
Hvar men’ska har sin gifna plats i lifvet,
Jag tackar Gud för min och verkar der.
Om ni tillåter, skrifver jag till slut
Den mening, som ni med er ankomst afbröt.
STÅLARM(under det Ericus skrifver).
Ert stridsfält är det hvita pergamentet,
Der svarta bibelsprängda små soldater
Marschera uppå ert kommando fram.
Bläckhornet är fältlägret och er själ
Det mynthus, hvarur ni i guld betalar
Den rika solden åt er trogna skara.
Så leker ni som barn med tennsoldater
Och bryr er litet om, hur det ser ut
I statens stora, sönderfallna hushåll.
Men säg, herr general, hvem är väl då
Motståndaren, som så upptar er omsorg,
Att för allt annat blind ni är?
ERICUS ERICI(bortläggande pergamentet).
Det onda, egenmäktiga och mörka,
Hvari vi men’skor famla; och när det
En gång är kufvadt, då, krigsöfverste,
Ha dessa droppar bläck dock mer förmått
Än strömmar utaf blod, som svärd utgjutit.
Ni gamle svärmare, så vill ni ställa
Er utom tiden, tills med oberäknadt vingslag
Den slår er hämdfull ned i stoftet snart.
En ädel fromsint man ni är, Erici.
Ej ni, som mången af vårt presterskap,
Sökt reta folket upp emot sin konung,
Men manat det tvärtom till fridsamhet,
Der så ni kunnat.
Er förtjenst det är,
Att finska kyrkan stått så lugn, så värdig
I alla tidens skiften.
Ingen står
Af rikets prester derför så i aktning
Hos konungen som ni, och ingen hatas
Af hertigen så mycket just som ni.
Jag vet det sednare.
Nåväl,
Till eder kunskap har väl också kommit
Det rykte, som er hela hjord har skrämt
Och spridt i hopar omkring torg och gator?
Det rykte menar ni, som åter vaknat,
Att hertigen är hit på väg.
– Jag kommit att en tillflyktsort
Er bjuda inom slottet.
Jag er tackar,
Men tror mig ej behöfva den.
Mitt rum,
Det är min borg, min värnlöshet mitt vapen.
Ni vill då hellre ensam stå?
Ej ensam;
Med min församling och mitt hopp på Gud.
Jag ej förstår mig
På edra strider, all min uppgift är
Vår kyrka skydda lika mot de anfall,
Sigismund med påfvelärans villor
Försökt mot den, och lika mot det sätt,
Hvarpå vår ärelystne hertig söker
Att den begagna som en stege upp
Till Sveriges thron.
Ni ser såled’s, jag har
Ej något ondt af hertigen att frukta,
Om han ock fruktar mig, då ondt han gör.
Jag önskar ingen gunst af Sigismund,
Om han den ock mig ger, då rätt jag handlar.
»Förliter ej på furstar», är mitt valspråk,
Följ Herrans stämma i ditt samvets dom!
STÅLARM(stiger upp).
Som Abels blod
Ur jorden ropade uppå en broder,
Så ropar folkets blod ock öfver er.
Jag sjelf har utgått från det ringa folket
Och lidit med det, tröstat, der jag kunnat;
Men kunde slottets fängselhålor tala,
Och hade landets hundra galgar tungor,
De skulle hviska oerhörda ord,
Om hur ni herrar här er makt begagnat;
Vill än ni höra på mitt samvets dom?
Jag rår ej för det der.
Klaes Fleming stundom tog för hårdt uti,
Och jag ock önskar mycket vore ogjordt.
Men som det är, ni glömmer dock en sak,
Att der vi hårdt förfarit, ha vi straffat,
Och der vi straffat, ha vi straffat brott,
Om våldsamt uppror ej ni nämner dygd.
Jag svarar bäst:
Den, som i leken går, får leken tåla.
(Kanonskott i fjerran.)
OLOF KLAESSON (rustad till strid).
Knappt du gått,
Så kom ett ilbud ifrån Kastelholm,
Det taget är af hertigens galejor,
Vår vän Salomon Ille, slottsherrn, fången.
Knappt hade budet återhemtat sig,
Så dök ur fjärdens vatten flottan upp.
Är hertigen på flottan sjelf?
Landstigit med en här vid Helsingfors.
Jag skyndar till vår krigshär att den föra
Mot honom ut.
Farväl, om ej vi råkas
Igen, tryck Johans hand på mina vägnar!
(Olof Klaesson går.)
ERICUS ERICI(ordnande sina papper).
Den, som i leken gått, får leken tåla,
Den, som har gripit svärd, med svärd förgås;
Gud styre allt!
– Hvar var jag nu igen?
(Han börjar skrifva.)
Slut på Andra Akten.
Till venster
en kanonglugg, bredvid den en knekt med brinnande lunta.
Till höger fram på scenen en tom kanonlavett.)
DANIEL HJORT. EN KNEKT.
Dum jag vore,
Om jag ej väntade.
Så ädel vara
Som krut har bättre mål än luft.
Ser ni den der galejan der.
Den kommer
Allt närmare.
Då, – fyr! ej förr!
– Ni skall få se, hur masten
Skall braka ner och rorman mista knoppen.
Lustig fråga!
Och derför skjuter
Du honom ner.
Derför att jag med honom
Gör just på samma sätt.
Fan vet hvarför!
Nå vill du veta’t, så vet jag hvarför.
Jag också; för att ordern lyder: skjut!
Om Stålarm dig befallt,
Att krossa här ditt hufvud emot muren,
Du skakade på hufvu’t först ändå.
Nej, men han skjuter, han, för hertigen,
Som är så vänlig mot det arma folket,
Det du som folkets son i grund föraktar.
Han kyrkan rensa vill från syndigt bruk,
Du med att det försvara himlen vinna.
Han hatar jesuiterna och adeln,
Och du, du älskar båda uti grund
Och derför gör du ganska rätt uti
Att slagtas här för dem och slagta.
KNEKTEN(betänksamt).
Det angår icke er!
Visst ej en bonde,
Ty bondehertigen föraktar du
Och skjuter ner hans folk.
Skjut ner den dumma rorman der, som tjenar
En herre, som på lumpet småfolk tänker.
Skjut sjelf, här har ni luntan.
Om ock en knekt jag vore såsom du,
Jag icke för din lilla sold det gjorde,
Två gånger mindre än den knektarna
Hos hertigen med skuldfritt samvet njuta.
Bor satan eller Gud
I den der svarta rocken.
All min kraft
Han pratat bort.
Nå, gudskelof, det är
För sent att skjuta.
– Tvenne gånger mindre
Än solden, hvilken hertigen består!
Om icke bort han gått,
Jag huggit honom ner.
– Ett sällsamt tal!
När i ens hufvud
Rätt underliga tankar vakna upp,
Är bäst med en god vän att derom språka.
DANIEL HJORT (inkommer, sätter sig på kanonlavetten
och blickar efter knekten).
Det var det första – skall det bli det sista?
DANIEL HJORT. SIGRID STÅLARM.
Se så blek hon är,
Den lilla engeln slokar sina vingar,
Som om hon vandrat öfver lik och blod,
Som om hon varit ner i fängselhvalfven
Och sjungit Johan Flemings kärleksvisor
Till kedjors rassel.
Det var god idé!
Sa’ jag Blodarm!
Hur mår du, Daniel?
Tackar, ganska bra,
Om blott jag undantar en ryslig dröm
I går på aftonqvisten.
Du drömde kanske, att du såg ett altar,
Dit tyst en flicka kom och lade ner
Ett offer, och det offret det var hjertat.
Oroligt var det, ville icke hållas
På altaret, men himlens englar kommo
Och vaggade det in i sömn till slut
Och sade se’n till dig, som stod der när:
Väck ej det hjertat upp med dina suckar,
Låt det ha frid och ljus.
Men nej, jag drömmer ej så vackra drömmar,
Jag drömde, att jag såg en blodig stupstock .....
Men det förstår ni ej och det kan vara
Det bästa, om det ej det sämsta vore,
Att ni en gång dock måste det förstå.
Förvirring är
Ju tidens lösen och förvirring är
Den enda lösningen på lifvets gåta.
O, nej! försoning, frid.
Att fast man vet, hur man skall lösa gåtan,
Så vill man hellre den allt mer förvirra.
Här midt bland storm och död?
Så herrlig morgon genom fönstret sken,
Så fridfull vågen log, så tyst stod skogen,
Att ut jag lockades.
Det är lockfogeln,
Som skall mig narra i sitt nät.
Få se,
Om ej de sätta gillret ut tillsamman.
SIGRID(fortsättande sakta till Johan Fleming).
Då såg jag här
Den stackars Daniel Hjort.
Du känner allt;
Gör honom till din vän, var god mot honom,
Lär honom glömma .....
DANIEL HJORT(som lyssnat).
Sa’ jag inte det?
Olycklig kärlek så
Den stackars Daniel Hjort förvirrat har;
Och är han inom eller utom muren
Hvem fäster sig dervid; det hör till turen.
Jag lemnar eder nu.
(Hon går.)
JOHAN FLEMING(blickande efter Sigrid).
En himmel är
Den ljufva flickans själ, så klar och ren,
Att minsta vårmolns skugga märks derpå.
Hjort, du mår icke väl?
Vill ni mig hjelpa?
Du saknar sysselsättning, och din själ
Blir trött af bara intet, tanken mattas
Och lynnet bittert blir.
Han bort bli prest,
Så kunde han ha aflat sig förvärfvat
För fädrens synder.
Vill du, skall jag tala
Med Stålarm, att han lemnar dig ett svärd
Och gifver dig en plats.
Du ser mig ut
Att kunna föra svärd såväl som penna.
JOHAN FLEMING(betydelsefullt).
Allt, allt beror
På, hvarifrån man ser.
Omanligt är
Att sörja så.
Om lyckan är vår ovän,
Är lycklig du, ty smärtan är din vän.
Upp, tag dess kraft uti din andes tjenst
Och lär dig glömma!
Lär mig glömma, – hvad?
(Stiger upp och går.)
Det ligger något sällsamt, onaturligt
I hans förändring, som jag ej förstår.
Der speglas något brustet i hans blick
Och ännu mera hörs det i hans tal.
Dock hvarför skall jag tänka uppå honom,
Slog han ej af min vänlighet med hånfullt
Och bittert löje.
Bäst är att ej märka
På honom.
Egenkärlek är hans sot
Och andras liknöjdhet dess bästa bot.
JOHAN FLEMING. ARVID STÅLARM.
EN OFFICER
(vandrande på muren).
Senare EN PARLAMENTÄR.
Den slup, som nyss med underhandlingstecken
Mot slottet lade, nu helt nära står;
Nu lägga de vid muren till.
(Stiger ner från muren.)
Hvad vill man?
Ett bud från flottan att med litet prat
Oss roa, medan krigsorkestern stämmer
Till ett fortissimo.
PARLAMENTÄREN(uppstigande från sjösidan på mu-
ren med en hvit fana i handen).
Jag helsar dig
Från Scheel, vår amiral, och dig förkunnar
Att eder landthär är vid Helsingfors
Af hertig Karl fördrifven och besegrad.
Godvilligt öppna derför detta slott
Och afsvärj
Sigismund för sista gången,
Om nåd du hoppas vill skall gå för rätt.
Styr blinda lyckan verlden?
Tillbaka helsa till din amiral
Och säg, att hertig Karl vid Helsingfors
Är af vår landthär slagen och fördrifven,
Och att han derför må ta sig i akt,
Om han vill hoppas att sin flotta rädda.
Säg det åt honom, han på mig skall tro
Med lika mycket skäl, som jag på honom.
Det svar var väntadt af ert öfvermod;
Hör derför hvad till sist jag nu er säger.
Om längre med ert trots ni retar oss,
Skall amiralen de af edra vänner,
Som följa oss från Kastelholm som fångar,
Halshugga låta och till er varnagel
Fastspika deras hufvuden på pålar
Midt i er egen åsyn, för att så
Från blodig talarstol för er predika
Med skräckfull död er egen framtids dom.
Din hvita fana rodnar utaf blygd
För sådant tal; vanhelgadt är dess skygd.
När rättigheter, vuxna ur vårt hjerta,
På tidens raffelbord.
Jag offrar dem
Som mig de offrat, om på dem det gällt.
Fäll ner din hvita fana, skynda dig
Tillbaka, om du döden undgå vill.
Det enda svar, vi ha på sådant tal,
Är ärligt motstånd uppå lif och död.
Bestraffas skall du, trotsiga befäl;
Ej nåd, ej skoning finnes mer.
(Stiger ner bakom muren.)
Låt till en öppen plats oss gå, hvar’från
Vi kunna skåda bort till andra stranden.
Vid dagens ljus! de skola det ej våga,
Ej så våldföra sig på fångne män!
(Stålarm och Johan Fleming gå.)
När svärdomgjordad Kain slog herden Abel
Ihjäl och, plågad af sitt brodermord,
Af Gud sig öfvergifven kände, gjorde
Han sig ett beläte, för hvilket han
Sitt offer tände – och det nämnde Äran.
O, hvilken herrlig afgud! herrlig är
Med herre slägt, och Kain han var på jorden
Den förste herrn.
Så konstigt skapade han denna afgud,
Att just i den man dyrkade sig sjelf,
Som om den varit bräckligt spegelglas, –
Och dock står den ännu.
För dig, o ära!
Jag lefver, dör! – »För dig, o ära! slår jag
Min bror ihjäl!» – »Jag tackar er så mycket,
Er äran är!»
– Ha, en ironisk Gud!
Och verlden har han bunden uti kedjor.
En broder hade Abel, Seth vid namn,
Hvarföre hämnades han ej på Kain?
Hvarföre smög han
Ej in i Kains palatser och sin knif
Högg genom ryggen in allt till hans lefver?
Han ämnade det kanske, smög sig in,
Såg Kains afgudabild, förtrollades
Och föll i stoftet neder, ångerfull.
Ej sannt, J skuggor,
J blodiga?
Ej sannt, J alla andar,
Som ej fån ro i dessa hemska hvalf,
Der edra ben, ombundna än af kedjor,
I mörkret lysa!
– Hämnd!
Tyst jag kommer;
Och ljudlöst, spårlöst, svärdlöst kommer jag!
JOHAN FLEMING mötande
Ifrån fönstren
Man ser på andra stranden hemska verktyg
Uppresta .....
Se ej dit, man vill förskräcka
Vårt mod; det skall blott högre egga det.
Jag skall åt dessa ädla offer
Ge herrlig dödssalut och följesvenner
På färden till en bättre verld.
Till luntorna! i kretsar utaf eld
Må alla murar flamma högt af vrede!
(Kanonskott, scenen starkt upplyst.)
Är detta ärans glans, är det den lager,
Jag drömde hjelten ge en evig dager?
Finns intet ridderskap i Sverige qvar?
Vårt fordna fromma folk, hvar finns det?
Säg, Ebba Fleming, har vår strid, vår sak
En sådan blodig handling på sitt samvet?
Säg att den det ej har, och jag skall ega
Ett lejons kraft, ett svärd på hvarje finger,
En blixt uppå hvar egg!
Bort kärlek, ömhet!
– Arma fosterland!
Ebba följer honom.)
(Amiral Scheels högqvarter gent emot Åbo slott.
boningshus till höger i förgrunden.
TVENNE af Hertigens SOLDATER (gående på vakt utanför
boningshuset).
FÖRSTE SOLDATEN.
Nå, du säger ingenting.
ANDRE SOLDATEN.
Hvad tänker du då?
Jag tänker upp en visa.
Och jag tänker på fästningen .... den håller i som
en sköldpadda.
Vet du hvad sköldpadda ä’, du?
– Det är
en sorts stockfiskar, som ha ett ogenomträngligt skal, du,
och man måste steka dem på glöd, innan de krypa ut der-
ifrån.
Jag önskar vi snart hade hertigen här, så finge vi
hålla dem i eld från både land och vatten.
Hur tror du det ser ut derinnanför?
Finnarne kunna
trolla, du.
Må de använda hvad makt som helst, utan folkets kär-
lek stå herrarne utan rötter.
Puh! kommer ovädret och der
ligga de som stormfallen skog.
Jag undrar hur de ha det der hemma hos oss bortom
elfvarna i dalen.
Gudskelof, att jag
bara var bondedräng, som ingenting annat har än min sold,
mitt korpralskap, min flicka och min frihet.
Pass, min gosse, hvad vill du honom?
Släpp in mig eller skjut
Mig genom hjertat.
Det mig qvittar lika.
Amiral SCHEEL (träder ur boningshuset).
Hvem är ni, som tränger
Er genom vakterna och stör min hvila?