Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men tillåt, att han stenas må af medborgsmän Och Spartas jord beträd ej eljes med din fot. 530 Min dotter visserligen lagligt dödad vardt, Men orätt var det, att hon dog för dennes hand.
Jag i allt öfrigt skapades lycksalig man, Men ej hvad rörer döttrarna: -- deri osält.
Hur afundsvärd, eho i barnen lycklig var, 535 Och inga särdeles bekymmer samkade!
Ack, gamle man, jag rädes yttra ord för dig
I sak, der jag dig kränka måste in i själn.
Jag gudlös är, för det jag mördade min mor, Gudhörsam, under annat namn, för fadrent hämd.
540 Tag endast bort din ålderdom, som mina ord Tillhinders är, och ur min talan skrämmer mig, Då är på väg jag genast.
Nu jag räds ditt hår.
Hvad borde jag väl göra?
Sätt nu tvä mot två!
Min far mig aflade; din dotter födde mig; 545 Hon åkren var, som tog af annan fröet mot.
Och utan far lär väl ej nånsin finnas barn.
Jag mente derför, att jag lifvets upphofsman
Mer värna bordt, än henne, som mig födan gaf. Alltså -- din dotter; -- ty min mor jag säga blygs, 550
Med egen bröllopsvisa, men ej välbetänkt, Beträdde ann mans bädd; mig sjelf det gälla skall, Då jag om henne talar slemt; -- jag måste dock.
Aigisthos var den dolde maken i vårt hus, Och honom drap jag, offrande min mor jemväl. 555 Föröfvande visst brott, men hämnande min far.
Hvad angår hotelsen, att man bör stena mig, Så hör mig, hur jag hela Hellas gör en tjenst!
Ty komme hustrurna till sådan dristighet, Att dräpa sina män, och taga tillflygt sen 560 Till barnen, tiggande om nåd med blottad barm, Då såge de för intet an, att maken slå, Af förevändning, hurudan som helst.
Har jag nu -- Som du tror -- gjort brott, jag ock gjort slut på slikt.
En hatad mor medrätta jag afdagatog. 565 Som egen make, stadd på härfärd hemifrån.
Anförare för samteliga Hellas' folk, Förrådde, och ej okränkt höll hans äkta säng.
Och när hon brottet insåg, hon sig dock ej straff Pålade, utan för att slippa ansvarsfri, 570 Misshandlade min hulda far, och slog ihjäl.
Vid gudarna, dock ej jag borde gudar nämnt
I dom om mordsak -- hade jag min moders brott
Med tystnad gillat, o hvad skalle far min gjort?
Monn ej mig, hatfull, till Erinnyerna sändt?
575 Säg, eller stå väl skyddsgudinnor modren bi.
Men bistå ej den mera förorättade?
Du alltså, gamle man, en brottslig dotters far, Du gjort min ofärd; ty af hennes dristighet
Min far beröfvad, modermördare jag vardt.
580 Ser du?
Odysseus' maka ej Telemachos Ihjälslog, ty hon icke tog sig man på man, Och äkta sängen i palatset okränkt blef.
Ser du?
Apollon, som i jordens medelpunkt
Har säte, och åt menskor ger orakelsvar, 585 Som vi i allt hörsamme, hvad han säga må.
Jag, honom ock hörsammande, min moder drap.
Thy ansen honom gudlös nu, och slån ihjäl.
Han syndat har, ej jag; hvad visste jag?
Monn ej den gud, jag skyller på, nog mäktig är, 590
Att brottet lösa?
Hvart vill jag väl flykten ta, Om han, som bjöd det, ej från döden räddar mig?
Säg derför ej, att icke detta rätt är gjordt.
Säg, att för oss, som gjorde, det ej lycksamt var.
De hvilkas äktenskap på jorden väl består, 595 Ha -- sälla dar; för dem, som dock påtok det går Båd' inom hus och utom allt slem ände får.
Städs qvinnorna tillhinders voro skapade
I sina männers öden, till ofärd blott.
Då du är trotsig, och ej viker för mitt tal, 600 Och svarar uppå sådant sätt, som sårar mig, Dessmer du retar mig, att yrka på din död, Som till behagligt tidsfördrif jag göra vill, Då jag hitkommit, för att smycka dottrens graf.
Jag nu till de Argeiers folkförsamling går, 605 Och villig, ej ovillig staten eggar jag, Att stena dig, och stena systren din ihjäl.
Hon mellertid långt mer än du sin död förtjent, Hon som dig retat mot er mor, i öronen Dig sändande fiendtelig uppmaning städs, 610 Berättande hvad hon om Agamemnon drömmt, Samt hurusom Aigisthos' brott förhatligt var
För underjordens gudar, -- äfven här olideligt! -- Tilldess hon tände huset an med eldlös eld. (till Menelaos.) O Menelaos, dig jag säger, och så gör också 615
Om dig min fiendskap, min slägtskap något är, Så sätt dig ej emot hans död, mot gudarna, Men tillåt, att han stenas må af medborgsmän; I annat fall beträd ej nånsin Spartas jord!
Sen du allt detta hört, gudlösa vänner ej 620 Utkora, stötande rättsinnta från dig bort, (till sina män,) Nu bringen oss från denna borg, J tjenare!
ORESTES (till Tyndareus.)
Gå du, att utan afbrott detta tal från oss Till denne gånge, för din ålderdom forskont! (till Menelaos.)
Hvart, Menelaos, styr du kosan i begrundalag nu, 625 Dubbelt bekymmers dubbla vägar vandrande?
Derom ej bry dig!
Grubblande uppå en sak, Villrådig är jag, hvart jag borde vända mig.
Ställ ej i verket nu din tanke, utan hör Först mina ord, och sedan fatta ditt beslut.
Så tala!
Du har rätt; ty tystnad bättre är I vissa fall, än tal, i vissa -- tal än tystnad.
Så må jag tala nu! men alltid långa tal Framför de korta gälla, och begripas mer.
Gif mig, o Menelaos, intet af ditt gods, 635 Men återgif mig hvad utaf min far du fått.
Ej skatter menar jag; -- de skatter, om mitt lif Du räddar, äro mig bland alla älskligast.
I min nöd jag måste få Hvad orätt är af dig. -- Agamemnon ock, min far, 640 Med orätt Hellas samlande, mot Troia drog, Sjelf utan minsta brott, men för att din gemåls Oratta handling bota, och förseelse.
Oss detta ena för det ena ge du bör.
Min far blottställde -- så bör göra vän för vän -- 645 Sitt lif för dig, och kämpade inunder sköld, Att du tillbaka måtte få din äkta hälft.
Umgäll mig alltså detta, som du der mottog, Och möda dig för vår skull blott en enda dag
Och stå som räddare, -- ej tio långa år; 650 Väl Aulis tog som offer hulda syster min; Jag efterskänker det; ej dräp Hermione!
Ty, då jag är olycklig, såsom nu, bör du Ha öfvervigten, och jag få forlåtelsen.
Mitt lif förära åt min olycksfulla far, 655 Och systrens lif, som jungfru varit länge nog.
Ty, dödad, värnlöst lemnar jag min faders hus.
Du svarar mig:
"omöjligt"
-- Så likväl i nöd
Den ene vännen bör den andre skänka hjelp.
Men hvad behöfs väl vänner då, när allt går väl? 660 Ty guden sjelf, som hjelpa vill, är ensam nog.
Att du din maka älskar, tror allt Hellas' folk, (Ej för att smickra, och bedraga talar jag,) Vid henne jag anropar dig, jag, olycksman.
Hvart är jag kommen? är det jag som plågas blott? 665 Det är för allt vårt hus, som jag anropar dig.
O du, min egen faders egen bror, var viss, Att under jord den döde detta hör, och att Hvad jag har sagt, hans vålnad hviskar öfver Bland tårar detta, jemmer och bedröfvelse 670 Jag ordat har, och beder med enträgenhet
Om räddning nu, som alle söka, ej blott jag.
Ock jag änskönt jag qvinna är, anropar dig, Att bistå de osälla; ty du gitter det.
Orestes, ack, jag för dig allsköns aktning bär, 675 Och vill i dina olycköden taga del.
Men kraft dertill jag önskar mig från gudarna.
Ty så man sine blodsförvandters smärtor bör Gemensamt bära, om en gud förlänar kraft, Så, att man stupar, eller nedgör fienden. 680 Ty med en här, på bundsförvandter blottad, hit Jag kommit har, af tusende bekymmer trängd, Med sparde vänners obetydeliga kraft.
I öppen fejd alltså vi torde Argos ej, Pelargerlandet, kufva; om med blida ord 685 Vi kunne det: -- vårt hopp deri vi hafva satt
Hur kan det stora någon med det lilla ta?
Ty då när pöbeln i sin vrede rasar fram, Den lika svår att dämpa är, som häftig eld.
Men om man för den fikne fogligt efterger, 690
Och viker undan, passande på lemplig tid, Den sansar sig kanske.
-- Och när den fällt sitt mod, Man kan den lätt handtera, efter egen skön.
Hos pöbeln miskund finnes, men der finns ock trots, Och den som passar på sin tid, är ärans man.
695 Nu går jag, frestande att stat och Tyndareus Med dig försona, att de öfve mildt sin makt.
Ty skeppet kränger, när för mycken vind det tar, Men reser sig igen, när seglen in det drar.
Så gud ock hatar alltför mycket öfvermod, 700 Och stadsbor hata; derfor -- allvar är mitt tal -- Med vishet jag dig rädda bör, och ej med trots.
Med härsmakt ingalunda -- som du tror kanske -- Jag kan dig rädda.
Lätt ej, med ett enda spjut, Man nedergör den ofärd, som omgifver dig.
705 Ej nånsin förr till Argos' jord, i ödmjukhet Anlände vi; likväl det oss nödvändigt är, Som kloke män, att vara ödets slafvar nu.
(afträda.)
O endast för en qvinnas skull härförare, Men eljes intet, fegaste till vänners hämd, 710 Du vänder dig från mig, och går?
Agamemnons sak
Är ute.
Fader, i din olycksstund förrådd!
Ve mig; jemväl förrådd!
Och mera finns ej hopp, Ej här, ej der, att rädda lifvet ur Argeiers hand.
Ty denne man min räddnings enda tillflygt var. -- -- -- 715 (Pyladet nalkas.)
Dock der jag ser den käraste bland dödliga, Min Pylades, i fyrsprång hit från Phokis kommande, En ljuflig anblick: trogen man i nödens stund Du hellre ser, än lugnet ser sjöfaranden.
Fortare än hvad jag borde, genom staden kommer jag, 720 Hörande om folkets möte, som jag klarligt sjelf har sett, Ställdt mot dig, och mot din syster, som de ärna dräpa strax.
Hvad är det? hur går? hur mår du, kärste bland jemnåriga.
Och bland, vänner, och bland fränder? -- ty allt detta är du mig.
Allt är ute: att i korthet mina qval jag röja må. 725
Oss tillika du föröder: vänner dela ljuft och ledt.
Menelaos nedrigt handlar emot mig och syster min.
Nedrig gvinnas man med rätta blifver också nedrig sjelf.
Liksom han allsicke kommit, så hans ankomst båtat mig.
Har han afven verkeligen hit till dessa bygder ländt?
Sent omsider; men befunnen niding strax mot vännerna.
Ock sin hustru, syndarinnan, förde han på skeppet hit?
Icke han; men honom förde hon till oss, och ingen ann.
Hvar är qvinnan, som Achaier utan tal allena ödt?
Här uti min borg, om eljes min jag borde kalla den.
Hvilka äro nu de orden, som du sagt din faders bror?
Att ej låta medborgsmännen dräpa mig och syster min.
Gudar, hvad blef härtill svaret?
-- Detta just jag veta vill.
Han strök af, som sleme vänner göra emot vännerna.
Under hvilken förevändning?
Vet jag det, så vet jag allt 740
Han kom hit, de dygdesama döttrars far, emellertid.
Tyndareus? kanhända vredgad emot dig, för dottrens skull.
Märker du? han dennes slägtskap färedrog framför min fars.
Dina vedermödor dela således ej tordes han.
Ej till kämpe blef han boren, men bland qvinnortapper man.
Du i största ofärd sväfvar, och nödvändigt måste dö.
Medborgsmännen rösta måste öfver vårt begångna mord.
Öfver hvad skall domen fällas? säg; ty jag i fruktan står.
Lefva eller dö det gäller: några ord om vigtig sak.
Flykta härifrån med systren, lemnande din kongaborg! 750
Ser du ej, hur vi bevakas af spioner öfverallt?
Jo, jag stadens gator skådat, stängda af beväpnade.
Som en stad af fienderna, så belägras ock vår kropp.
Spörj mig nu, hvarför jag lider; äfven jag förlorad är.
Genom hvem?
Ty detta vore qval till mina plågor laggdt. 755
Strophios, min fader, vredgad har mig jagat hemifrån.
Klagar han dig enskildt, eller uppå statens vägnar an?
Vid din moders mord jag hjelpte; och han gudlös kallar mig.
Stackars vän, mitt brott -- så syns det -- skulle äfven skada dig!
Ej vi likne Menelaos; detta måste härdas ut.
Räds du ej, att Argos äskar döda dig, som mig, också?
Straffa mig, tillhör ej dessas, utan de Phokensers land.
Pöbeln är en amper bjesse, när den vrånga målemän har.
Men när den rättsinnta eger, rättsinnt städs besluter den.
Bra! hos folket måste talas.
Om hvad vigtigt ärende?
Om jag sade medborgsmännen --
Att du handlat efter lag?
Hämnande min egen fader --
Räds att du kan möta hårdt!
Bör jag krypa bort i tysthet för att dö?
Det vore fegt.
Finns väl räddning, om du stannar qvar?
Ingen alls! 770
Men om du flyktar, finns väl hopp om räddning då?
Finnes visst, om sig så träffar.
Bättre det, än stanna qvar.
Ja, jag går.
Och äfven dödad, vackrare du så skall dö.
Mig medrätta sådant drabbar.
Blott man ville medge det!
Riktigt! så jag feghet undgår.
Bättre, än om qvar du blir.
Och man skulle mig beklaga -- -- -- 775
Mycket gör din ädla börd.
Vredgad -- att min fader dräpte -- -- --
Detta ögonskenligt är.
Bort vi måste.
Fegt är dödas utan ära.
Visserligt!
Skole vi härom berätta för min syster?
Nej, o nej!
Tårar då helt säkert runne.
Tåren stort järtecken är.
Då är tiga bäst.
Med tiden skall du vinna deruppe.
Detta står mig blott ivägen -- -- --
Säg, hvad nytt åfärde är?
Att gudinnorne med gisslet hindra mig.
Dig sköter jag.
Svårt är krämpig man att nalkas.
Ej för mig, att nalkas dig.
Akta dig, att ta befattning med mitt rasreri!
Får gå.
Är du icke rädd? 785
Bland vänner rädslan är ett sort förderf.
Gå nu, styre för min fot!
Det blifver mig ett kärt besvär.
Och till fadrens graf mig bringa!
Hvartill tjenade väl det?
Jag vill be, att han mig räddar.
Detta visst tillbörligt är.
Modrens vård jag ej vill skåda.
Ty hon var fiendtelig.
KHOREN
Skynda derför, att Argeiers dom ej hinner fånga dig, 790 Foga, af din krämpa kraftlös, sida vid min sida tätt, Att jag genast genon staden, föga för dess pöbel rädd, Föga blyg, dig måtte bära.
Hur kan jag mig te som vän, Om i svåra olycksstunden jag dig ej mitt bistånd ger?
Sådant är, att vänner ega, och ej anförvandter blott.
795 Ty en man, som, fastän främling, har med oss tillhopasmält.
Bättre är till vän besitta än blodsfränder tusentals.
(Begge afträda)
Stor lycka och ära stor, | Stroph.
Som sig förhäfde i Hellas, och Invid Simuntiska böljorna, 800 Har återigen för Atreiderna gått om; Allt efter gamle kongahusets gamla sed, Då tvisten om det gyllene lamm Bland Tantaliderna stod, Ohygglige gästbud gåfvos, och 805 Ädlaste söners slakt blef gjord.
Hvadan mord på mord, i vexlad Blodsutgjutelse ej upphör
För de båda Atreider.
Bragd är obragd: att sin mors | Motstr.
810 Kropp med jernbeväpnad hand Sarga, och ett blodbestänkt Svärd mot solens strålar svänga upp.
Att illa göra, är stor gudlöshet, Och illasinnte männers galenskap. 815 Vid dödens fruktan hon skrek, Stackars dottren af Tyndareus:
"Son, du nidingsverk begår.
Dräpande din mor! -- Se till, Då du jäktar efter fadersgunst. 820
Att ej evig skam du får!
Hvad krämpa, jemmergråt och uselhet | Epod.
På jorden större är, Än att med modersblod besöla sin hand?
Ack, föröfvande hvad gräsligt brott, 825 Af vansinne hemsöks, Eumeniderna ett byte nu, Välfvande de skygga ögonlock, Den Agamemnoneiske son! O, den usle, som sin egen mors 830 Barm, utur guldsydd korsett Blottad, skådande, likväl Stötte svärd i modershjertat, För att hämnas fadermord!"
ELEKTRA (inträdande.)
J tärnor, har ur dessa salar störtat ut 835 Stackars Orestes, i gudskickadt raseri?
Till det Argeiska folk han gången är, Afbidande den dom, som eder förestår, I följd hvaraf J lefva måsten, eller dö.
Ho rådde väl dertill?
(Sändebudet nalkas.)
Pylades.
Och -- som det tycks -- snart detta sändebud
Skall bringa dädan tidender om broder din.
Ack, stackars -- stackars, aktingsvärda dotter, du Utaf härförarn Agamemnon, o Elektra, hör De olycksorden, som jag kom, att bringa dig! 845
O ve! med oss det är förbi.
Klart är ditt tal.
Ty -- såsom syns -- du kommit hit, ett olycksbud.
Så föll Pelasgers dom, att broder din skall dö, Och du, olyckliga, jemväl, på denna dag.
Ve mig! -- den stund är inne, för hvars fruktan jag 850 Ren längesedan tvinat bort i klagolåt.
Dock, hur gick rättegången? genom hvad beslut Af de Argeier fälldes dödsdom öfver oss?
Säg, gamle man, om genom stenars kastning jag
Skall gifva upp min ande, eller genom svärd. 855 Jag, som mig samkat med min broder samma straff?
Från landet kom jag just igenom stadens port, Nyfikenhet, att om dig förspörja tidender, Samt om Orestes.
Ty emot din fader städs Välvilja har jag hyst. -- Ock närde mig ditt hus, 860 Visst fattig karl, till vänners tjenst dock välberedd.
Då ser jag folket nalkas, och ta plats på kulln, Dit fordom Danaos, att Aigyptos -- så sägs -- Genmäls, folket till gemensamt rådslag stämmt.
Vid sådan anblick sporde jag en medborgsman: 865 Hvad nytt i Argos? har från fienderna väl Ett budskap så uppskakat Danaiders stad?
Han svarte: ser du ej Orestes, kommande Der nära ren, att stå tillsvars för modermord?
Oväntad syn då ser jag, som jag aldrig bordt, 870 Pylades ser jag kommande med broder din.
Som gick med fällda ögon, och af krämpan matt; Den andre, likt en bror, med vännen lidande, Vid handen ledde vårdsamt med sig sjuklingen.
När de Argeiers skara nu fulltalig var, 875 Uppstod herolden, ordande: ho yttrar sig, Hurvida dödas, eller ej, Orestes bör.
Han modermördaren?
Derpå uppreser sig Talthybios, som med din far de Phryger slog.
Han förde nu, för makten undergifven städs, 880 Tvetydigt tal, uppskattande din fader högt, Dock berömmande din bror, men slema ord Grannt välfvande, hur han emot föräldrar skref Ej prislig lag; och mellertid han gaf alltjemt Aigisthos' gynnare ändock en solskensblick. 885 Ty sådant är det slägtet: för den lycklige Herolder springa öfver käpp, och deras vän Är den, som för befälet, och vid makten står.
Näst honom Diomedes, drotten, ordade; Han tillät ej att döda hvarken broder din, 890 Ej heller dig, men med förvisning straffa blott Då vardt ett gny af några, huru väl han talt; Men någre det ogillade.
-- Då reser sig En, som ej tand för tunga höll, i djerfhet stark, Argeier, ej Argeier, dock förmådd dertill, 895
På stojet litande och dristig skamlöshet, Med talekraft, att bringa ofärd öfver folk.
Ty när en man, i orden ljuf, i hjertat slem, Förvillar pöbeln, det till statens ofärd sker.
Men de, som, vise, välfva städs odolska råd 900
Om ej i ögonblicket, framdeles likväl Bli statens gagn.
Och detta föreståndaren Bör inse klart; ty samma är förhållandet
Med den sam håller tal, och den som makten har.
Han sade, att Orestes borde liksom du 905 Med stenkast dödas.
Tyndareus dock slika ord
Åt mannen, som er döda bjöd, ingifvit sjelf.
Steg så en annan opp, och talte tvertemot, Ej till geatalten fager, men behjertad man, I staden sällan skådad och på torget med, 910
En man för sig: -- de endast rädda landet, de! -- Och klok, beredd att gå ibredd med egna ord, Och flärdfri, i sin vandel oantastelig.
Han hade, att Orestes, Agamemnons son, Var kransen värd, som ville hämnas fader sin, 915 I det han slem och gudlös qvinna slog ihjäl, Som det afskaffade, att man ej väpnar sig, Ej lemnar hus och hem, och drar i härnad ut, Om husets vårdnad de, som bli derhemma qvar, Förföra få, och brottbesöla kämpars bädd.
920 Nu för hvar redlig väl han syntes hafva talt.
Och ingen sade mer ett ord.
Då kom din bror, Och talte: J, som Inachos' gebit bebon, Att eder hämnas lika mycket som min far, Jag drap min moder; ty om äkta männers mord 925 Ej räknas hustrurna till brott, J skullen snart Förödas, eller bli enhvar sin hustrus narr; Och detta vore tvertemot hvad eder höfs.
Ty nu är hon, som svek min faders äkta säng, Död vorden; om J viljen dräpa mig också, 930 Upphäfves lagen, och till mord anledning blir.
Ty aldrig brist på sådan djerfhet vara skall.
Dock han, som syntes tala rätt, ej vann gehör.
Men han, den sleme talarn, fick hos folket rätt, Han som din och din broders död påyrkade.
935 Och knapt bevekte dem, att icke stena er.
Stackars Orestes, som likväl med egen hand Förbandt sig dräpa, ännu denne dag, sig sjelf Med dig.
Nu honom leder ur församlingen Pylades gråtande; och vänner följa med, 940 Som honom ömka och beklaga.
Innan kort En bitter anblick väntar dig, och jemmerfull.
Svärd eller snara derfor tillred för din hals.
Ty lemna lifvet måste du; ditt adelskap
Ej räddat dig, ej heller Phoibos, Pythiern, 945 Som på sin trefot sitter, -- utan dig förödt.
Ack, olyckssällla jungfru, hur du dokbehöljdt Ditt anlete nedsänker nu, och ljudlös är.
Beredd att uti suckar brista ut och gråt!
Jag begynner min suckan, o Pelasgerland, | Stroph.
950 Och trycker hvita nageln uti kindren in, -- Blodigt olycksverk! -- Jag drabbar med slag det hufvud, som hemfallet är Skuggornes fagra gudinna.
Thy juble Kyklopiska landet, 955 Öfver min hals sänkande bödelsjernet, Vår slägts ofärd.
Sådan miskund, miskund man ger Dödsoffren båda För Hellas' fordne höfvitsmän.
960 Försvunnen är, försvunnen utaf Pelops' ätt | Motstr.
Hvarenda telning, och den fordna salighet, Som fanns i stolt gemak.
Allt ödde gudarnes hat, och fiendtelig Blodsdom, i hemmet fälld.
965 O ve, här skåden J, jordsöners Mångtårige slägten och usle, hur mot förmodan Ödets väg går!
En med den andra ofärd städs Vexlar, i tidens längd; 970 Allt menniskolif sig hvilar på lösan grundt.
Gerna till den mellan himmel och Jord sväfvande klippan jag ginge, Hvilken deruppe i höjden Hänger på gyllene kedjors 975 Länk, en klint från Olympen, För att gråtande ropa an Vår åltfader Tantalos, Som aflade, aflade upphofsmännen Till min ätt, 980 Som ofärd fick sig beskärd, Då, vid fålars vingade jagt, Uppstigen i fyrspannsvagn, Pelops, på hafvets kust Åkande, Myrtilos' kropp tilldöds 985 Vräkte i hafvets svall, Invid Geraistos' hvitböljiga, Brusande stränder, Körande vagnen fram.
Hvadan åt mitt ättehus 990 Vardt mångsuckigt förderf. Genom Maias son, När guldullige lammets Jertecken, det slema, det slema, Föddes i hjordarna 995 Hos hästmästaren Atreus.
Dän vardt split; och Zeus bevingad!
Solvagn, ifrån väg mot vestra Himlaranden förr beträd, Nödgade att ändra kosan 1000 Mot enfålig Eos.
Ock sjutalig Peleias' bana Föreskref han nytt skick, Och vedergällde mord med mord, I Thyestes' beryktade måltid, 1005 Samt falska Kretissan Aeropas svekrådiga bädd.
Men sednast mig och min fader nu Zeus hemsökt
Med mångplågiga hjertqval. 1010
Se, der nalkas din broder oss.
Genom dödsdom till saken fälld, Och den trognaste mannen Pylades, Som broderligt stödjer Orestes'
Stapplande fot, 1015 Med vårdsamt steg biträdande.
Ve mig! jag suckar, då jag, broder, skådar dig.
Vid grafven redan och framför de dödes bål Ja, ve mig åter, vet när ögat blickar an Ditt anlet' sista gången.
Jag från sinnen är. 1020
Vill du ej tyst, och lemnande all qvinnlig låt, Uthärda domen? -- Jemmerligt är det, men dock Vi måste bära ödet, som oss förestår.
Hur skall jag tiga? -- att guds ljus på himlen der Beskåda, oss olyckliga man unnar ej. 1025
Ej dräp mig, du!
Nog, stackars karl, af Args' folk Jag mördad är, och nämn ej våra lidanden!
Orestes, hur beklaglig för din ungdoms lott, Och bråda död!
När du bör lefva, finns du ej!
Vid gudarna, kringväf mig ej med modlöshet. 1030 Olyckors minne bringande till tårar hän!
Vi måste dö: sin ofärd dock beklagar man; Ty alla menskor ha det arma lifvet kärt.
Just denne dag är dödens dag: med snaran vi Förödas, eller slipas svärd till vårt förderf. 1035
Dräp mig, min broder, att ej bland Argeierna Det gör en ann, till hån mot Agamemnons ätt!
Af modersblodet har jag nog; dig rör jag ej, Men aflid för dio egen hand, hur belst du vill.
Så händer det; och ej ditt svärd skall svika mig.
Dock vill jag knyta armarna omkring din hals.
O, fröjda dig åt ringa sak, om fröjdfullt är, Att sluta armarna kring den, som går tilldöds.
Högt älskade, som bär det aldraljufsta namn
För syster din och delar samma hjertelag! 1045
Du smälter mina känslor, och jag vill genmäla dig Med varm omfamning; skulle jag väl blygas mer?
Ack, systerhjerta! ack, mitt hulda famntag, du!
Oss uslingar, för äkta bädd och ättlingar, Är sådan smekning endaste ersättningen. 1050
Ve! kan ej samma svärd, om lagen medgaf det, Oss döda begge? samma ceder ta vårt stoft?
Det vore ljufvast; men du ser ju, huru vi Beröfvats vänner, för att dela samma graf.
Han talte ej för dig, att du ej skulle dö, 1055 Slem Menelaos, han, min fars förrädare?
Han sig ej viste; men vid spirans arf sitt hopp
Han fäste, varligt rädd att rädda vännerns.
Välan, o låtom oss en hjeltebragd begå, Som anstår Agamemnon, och derefter dö! 1060 Jag vill, för staden röjande min ädla stam, Med svärdet genombåra hjertat, och du bör, Detsamma vågande, detsamma föra ut.
O Pylades, jag ber dig, blif vår baneman, Och, se'n vi härjats, tag bestyret med vår kropp! 1065 Och bär oss, och begraf oss två vid fadrens grift!
Farväl! -- till verket vandrar jag nu som du ser.
O nej, blif qvar! ty först och främst jag bannar dig.
Ifall du tror att jag vill lefva, när du dött.
Nåväl, hvi skulle egna dig att dö med mig? 1070
Det frågar du! -- hvi lefva utan vännen min?
Du ej moder dräpt, som jag, olycklige.
Ilag med dig; thy bör jag lida ock med dig.
Spar lifvet åt din fader, och med mig ej dö!
Ty du har fosterland ännu, men icke jag. 1075 Och fadersboning, och af gods en riklig skatt.
Men miste går du om min stackars systers hand, Som jag dig lofte, vördande vårt vänskapsband.
Tag derför annan delarinna till din bädd, Ty svågerskap emellan oss ej eger rum. 1080 Nu mellertid, vår vänskaps tjusningsfulla namn, Farväl!
Ty ej för oss det finnes, men för dig.
Ty vi, som dö, all glädje bli beröfvade.