Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fadren tycker modren vilja förmycket vaka öfver sonen, hon har hållit honom för hårdt, barn kunna gerna i ungdomen vara sjelfsvåldiga.
Sedan han aflägsnat sig, kommer Judas, förföljande djeknegossen, och tar från honom hans bok; då denne klagar att, om han kommer i skolan utan bok, varder visst hans skjorta rödstänkt, samt bjuder en metkrok i utbyte, så tager Judas äfven metkroken och piskar ut pojken.
Denne beklagar sig för Sardelius, men Sard. tycker sådana puts vara goda märken på frimodighet och styrka, och när sedan Judas sjelf berättar honom sitt puts och säger sig skola bortbyta bok och krok mot spelkort för att spela penningar af djeknarna, så lofordar honom fadren och tar honom med sig till skeppen.
Då båda aflägsnat sig, kommer Dromo fram från sitt gömställe och uttalar ironiskt sens moral af denna scen:
”Ja så skall man sina barn lära,
Så får man af them fägnadh och ähra.”
Sostrata beklagar sig öfver Jude olydnad och fadrens behandling af honom; hon berättar, att hon nu är hafvande, och om hon föder en son, vill hon för sin man upptäcka, att Judas icke är deras rätte son.
Sardelius och Judas komma från skeppen; den förre har fått sammet af skepparen, hvilket han lofvar Judas till kläder, och Judas visar honom då snören, dem han stulit från en båtsman.
En piga hade nemligen kommit till skeppet för att köpa lärft, och då båtsmannen läst upp sin kista och pigan stått och gjort sitt val bland lärftstyckena, hade snörena fallit på däcket; Judas hade oförmärkt tagit dem, och då båtsmannen saknat sina snören, hade han kallat pigan för tjuf; hon förklarade båtsmannen vara en skälm, och det hela hade slutats med att båtsmannen kört pigan med tjäretampen från skeppet, under det att Judas stått skrattande på stranden och sett på.
Sardelius kallar Judas ”du lilla skalk” och ber honom ej omtala det för modren samt gömmer snörena för honom.
Derefter berättar Judas för modren, att fadren fått sammet och han sjelf snören vid skeppen, och då modren uttalar sin misstanka, att Judas ej fått dem på ärligt sätt, tillrättavisas hon af sin man.
Sostrata förebrår sin man, att han icke köpt till henne ens den ”ringaste nåhlerem;” Sardelius blir stött, tar Judas med sig och går in.
Sostrata, ensam, förespår det värsta af Jude uppfostran; fadren vill ej låta honom gå i skolan, emedan pojkarne der få stut, i stället har han skaffat i huset en student, som är olärd, blödig, och med hvilken det är slätt intet bevändt, han blott leker med pojken och vågar ej slå honom; sjelf blir hon eftersatt för Judas.
Karich uppträder.
Han vill locka Judas till ”högre skalkheter,” han ropar Glorela, kallar henne sitt ”väna vif” och ger henne en hjertans kyss; Glorela är vid godt lynne, ty hon får så mycket smör hon vill, och hon benämner Karich ”käraste broder min.”
Karich befaller henne att genom lögner stifta osämja emellan Judas och Dromo, så att den ene slår den andre ihjäl.
På häxans fråga, hvarföre han ej sjelf vill göra det, svarar han
”Mig kan ingen see eller höra,
Uthan then iag medh dagligh omgår.”
Glorela betingar sig ett par skor i lön.
Dromo kommer in; han är nu mycket belåten med sin unga herre, ty de komma väl öfverens, och han tar del i alla dennes skalkheter.
Nu infinner sig Glorela och berättar, att Judas hotat döda honom, hvar och när han träffar honom.
Dromo anser det ej omöjligt, och det så mycket mer, som han i detsamma får se sin herre komma springande från ett skökohus med draget svärd.
Judas kommer sökande en ”Leno,” som bortfört från honom en sköka; han ropar, att han vill genomstinga och döda honom.
Dromo, som blott hör honom tala om en ”evig förtviflad skälm,” tror sig sjelf vara menad, och då Judas får se honom och ropar honom till sig, nekar Dromo att komma.
Glorela säger det vara för Judas en skam att hafva en så olydig tjenare, och då Dromo fortfar i sin vägran, genomborrar honom Judas, önskande att han kunde göra detsamma med Leno. — Sc. 8.
Glorella vill gå och berätta Karich om utgången, men denne är genast tillstädes; ty der ”ondt är för händer, der är han ej långt ifrån.”
Han tackar och affärdar Glorela samt underrättar åskådarna, att hon redan i dag skall fara till helvetet för att der bli stekt i svafvel och tjära.
Vidare meddelar han, att Sostrata födt en son, som skall dö, att Judas skall fly ur landet och af Karich föras dit, der han kan göra mest skada.
Judas kommer klagande:
”Ach we, ach we, ach immer we!”
Han förbannar sin födslostund och ångrar, att han utan orsak dödat Dromo, sin rådgifvare och förtrogne.
Karich bjuder Glorela hindra Judas taga lifvet af sig, ty genom honom skall än mera ondt anstiftas.
— Sc. 2. Glorela går då och för sig sjelf prisar Judas som landsherrens efterträdare.
Judas ber henne ej tala så, och hon låtsar sig öfverraskad, att han hört hennes tal; hon ber Judas anförtro sig åt henne, och hon sätter sin själ i pant, att hon skall gifva honom ett godt råd.
Karich, som under denna scen är närvarande, fast osynlig för Judas, anmärker:
”Ja sätt ut siälen, tu råder ei derom,
Mig haffwer han tillhört af barndom.”
Judas berättar, att han ej är landsherrens rätte son, att han haft allt godt, innan frun födde en son, men att nu fick han bas, om han slog den lille, att man tänkte ej mera erkänna honom för son, utan hålla honom som tjenare, men att detta var honom olideligt, ty under sin äras tid hade han tillskyndat alla ondt.
”Therföre iag nu rådha will
Allom them högdt uppsatte äre:
The tencke wäl till hwadh sig kan tillbäre,
Att the sig i weldet förholla så,
The kunna sedan någon godh wän fåå,
När the komma på blygdh och vanähra,
Som them må något godt tilbära.”
Förgäfves söker Glorela trösta honom, han vill ej öfverlefva denna skam och begär endast ett råd om att förgöra sig, så ingen det ser.
Men Glorela vill gifva ett bättre råd, och Judas lofvar i så fall gifva henne guldkedjor samt göra henne till adelsfru, hvarvid åter Karich anmärker:
”Thet bore wäll till lags,
Aldrig lijkare ther till tags.”
Sedan Glorela fått veta att ingen ännu känner till hela saken, utom en frupiga, som hört herrskapet sinsemellan tala derom, och just varit den, som för Judas omtalat allt, emedan han brukade bola med henne, så råder hon honom att döda sin bror, hvarigenom han sjelf skulle åter komma till ära.
Judas finner rådet godt, men Karich häpnar öfver käringens djefvulskhet, anser sig för god att komma henne när och säger:
”Naska tig af, tu giöör mig hinder,
Aldrig iag en sådan diefvul finner.”
Sc. 3.
Hilatus omtalar med förundran omslaget i Jude öde, ithy han nu är af frun satt till tjenare åt unge herren; dock fruktar han, att Judas, som är en bitter skalk och fyllekalk, skall antingen förföra eller skada den unge.
Judas kommer, och Hilatus drar sig undan för att lyssna.
Judas ser sig först om åt alla sidor, om han är ensam; sedan berättar han, att vid hans ankomst till slottet, hade frun och herren sagt honom, att han ej var deras son, dock ville de ej göra honom till träl, utan skulle han tjena och vakta deras lille son.
Han hade tackat för deras nåd, och då lilla herren sedan ville gå ut i trädgården, hade alla begifvit sig dit ut.
Dit utkommen hade han bedt att få gå in och hämta en boll för att leka med lilla herren; men då han kommit öfver strömmen och såg lilla herren stå i porten väntande, tog han upp en sten och slog denne så, att han föll ned i vattnet och drunknade.
När han sedan kom åter ned med bollen, stodo föräldrarne sörjande kring det ur vattnet uppdragna liket, och
”När the suckade, iag fast greet,
När the greeto, iag werre leet.”
Nu kommer Hilatus fram och låtsar som han ingenting hört; Judas misstänker honom dock och söker vinna honom genom att berätta, att Sardelius tänkte dela sitt rike emellan sina söner, och han erbjuder Hilatus att gå i hans tjenst.
Denne ställer sig villig, men vill först, att de skola båda gå till slottet för att höra landsherrens egen vilja.
Karich tillhviskar Judas att ej följa med, och då han vägrar att gå, griper Hilatus honom, men blir af Judas slagen till marken, hvarefter Judas springer undan.
Karich gläder sig åt hvad som skett, han känner lukten af bondens lök och märker, att bönder nalkas, hvilka skola till Jerusalem med sin skatt; med dem skall Judas följa, och Karich vill gifva dem god bör.
Som prof på scener af allvarligt innehåll, införa vi denna i dess helhet.
”Ach iemmer, ach wee, ach uselheet, Som mig påkom i hastigheet!
Ther iag meente mig hafva söner två, Kommo the mig fast båda ifrå.
Thet wolle min hustrus arga list, Thet tör iag säia förutan brist.
Min k. man, hwij klaga på mig, Iag hafver sagdt eder sannerlig, J skullen honom ej siälfswåld stadt, Så hade han ej gjort eder det spratt.
Iag meente thet skulle wår son warit, Men sedan hafver iag annat förfarit.
Hade han i sanning varit eder son, Och i willen haffwa af honom mon, Så skulle i honom achtat dess meer; Så lärer Syrach och skriffter fleer.
Men att iag haffwer honom uthgifvit för eder, Att han skulle wara sonen ider,
Thet hafwer iag ei gjort eder till skam, Uthan iag wille ther medh sökia wårt gagn, Som i medh mig sedan hafwer beiakat.
Endock det nu så illa hafver råkat, Så weet Gud iag hafver honom aget, Men i hafwer honom i hängn taget.
Ty hafver iag godt samwet för Gudh, Men i skullen plockat hans rygghud, Så hade han dessa skalkheter låtit, Och thet hade kunnat eder meer båta.
Min k. hustro, min syndh är stoor, Iag klagar för tig i högden boor!
Och hoo är nu mig trösta kan?
Min hiärtans kiäreste herr och man, Med suckan i eder till Gudh omwände!
Beder honom eder sin anda sände!
Medh almosogift i honom försoonar, Hoo wet, han eder wäl skoonar.
Min k. hustru, i råden mig rett, Thet will iag giöra widh thetta sett:
Krässeligh spijs mig aldrig bereden, Kosteligh kläder ware mig lede.
All prakt och wälde far nu wäl, Thet kan jag göra med godh skäll!
Wij williom in på slottet gå, Wår sons begrafning hasta på, Wij williom honom och christelig gråta; Döö kan mera, än lefwa båta.
Then barn hafver kär, han skall them aga, Så kunna the Gud och menniskor behaga, Thet hafver iag medh min skada förståt, Seer eder före, huru mig är gådt.”
Marquard och Algutor, skattebönder, färdas till Jerusalem; Judas kommer flyende och ropar efter dem.
Marquard:
”Hvad är thet för en brackefnees, Som löper effter och röper så hees.”
Algutor menar, att de kunna låta farkosten drifva, ty är den ropande stadd i rätter ärende, kommer han väl efter; sjelf sjunger han:
”Än tå de war Herr Store Ture,
Han rijder dalen uth,
Han sanckar så mången daalbo,
Alt både med sköld och spjut.”
M. frågar, hvad detta är för en ny visa, och Algutor lofvar sjunga den för en kanna öl, då de komma till köpstaden; för samma pris lofvar åter Marquard att sjunga visan om Kung Halstan.
Nu hinner dem Judas och ber att få följa med.
Bönderna mena väl, att sådana karlar ej gerna taga i granaåran; men Judas lofvar hjelpa att ro, och han har dessutom penningar, om han än icke har mer än en tröja.
— Sc. 2. Pilatus, landshöfdingen i Jerusalem, skickar sin tjenare Syrus att spörja, hvilka de äro, som befinna sig i den ankommande båten.
Algutor svarar, att de hafva hemma
”På Scharioth ö, wallahla härad, i lappuna
sochen, i hwalungs fierding, i ugglerema,”
och att de medföra gälesmöret, afrad och skatt till kejsaren.
Judas säger sig söka herretjenst, föres till Pilatus och förklarar sig kunna allt, hvartill denne täckes bruka honom.
Pilatus befaller honom att gå in i en trädgård och utan att bekymra sig, om hvem den tillhörde, taga allahanda frukt.
Judas klättrar upp i ett träd och sitter der sjungande:
”Hiälmer han war en lithen hoffdräng,
Han tiente liten Kierstin alt för sin säng.
Så frommer rider Hiälmer genom skogen.”
Då kommer Ruben, Jude egen fader, ty honom tillhör trädgården.
Ett gräl uppstår, som slutar dermed, att Judas slår Ruben ihjäl.
Pilatus tycker om Jude raskhet, lofvar att försvara honom och taga honom i sin tjenst, ger honom handpenningar och tillsäger honom den mördades enka och egodelar.
Cyboræa kommer sökande sin man, finner honom död och klagar jemmerligen; Pilatus, derom underrättad genom Syrus, låter kalla henne till sig, han söker trösta henne och, skämtande öfver hennes gamle man, bjuder han henne en ny i Judas.
Förgäfves beder honom Cyboræa att icke i hennes stora sorg gifva henne i någon annan mans våld, hon vill hellre dö än lefva.
Pilatus hotar då anklaga henne för att hafva legt lönnmördare att döda mannen.
Efter en varm bön till Gud, ger Cyboræa efter, och Judas går med henne för att ”bese sin lägenhet.”
Syrus klagar i en monolog öfver
Pilati elakhet och beklagar Judas, som icke vet, att
Pilatus vill genom detta giftermål blott tillfredsställa sina egna lustar.
Judas frågar sin hustru om orsaken till hennes sorg, och hon berättar då, huru hon behandlat sin son, och anser hon, hvad som nu inträffat, som ett himlens straff för hennes obarmhertighet.
Denna bekännelse förer till upptäckten, att Judas är hennes egen son.
Cyboræa jemrar sig, Syrus förbannar Pilatus, likaså Judas, dock söker han trösta modren dermed, att hon blifvit tvungen till hvad hon gjort, hvaremot han af fri vilja dödat sin fader och lägrat sin moder.
Han vill nu sjelf göra slut på sitt lif, men modren uppmanar honom att följa med henne i ett närliggande heligt kloster för att der med fasta, hårkläder och böner mildra Herrans vrede.
Judas beslutar följa detta råd.
Edmund Penitentiarius omtalar för abboten Bonaventura de nykomnes bikt, och denne befaller pålägga dem den hårdaste penitens.
Utledsen vid klosterlifvet och icke mån om att tre resor om dagen piskas, går Judas till Pilatus och beljuger munkarne, sägande dem dagligen lefva i kräslighet och okyskhet; han råder Pilatus att drifva ut munkarne, indraga klostrets gods och prebenden, göra en bordell af klostret, hvaraf han kunde draga inkomst, under det han för sin egen räkning behölle de fagraste nunnorna.
Rådet behagar Pilatus, och abboten samt Edmund kallas till förhör, men neka till beskyllningarne.
Då förebrår dem Judas, att de icke ens skona landshöfdingen i sina predikningar, och förgrymmad deröfver befaller Pilatus att slå dem i kedjor och sätta dem i tornet.
Med klostret förfar han efter Jude råd.
— Sc. 9.
Karich uppträder och berättar, att nu är äpplet moget och att nu skall Jude samvete vakna.
Omedelbart derpå kommer Judas, ropande ”ach we! ach we!” Han känner den helvetiska pinan börja och ser helvetets öppna käftar gapa efter honom, ingen tröst är i hans själ, ingen lisa i verlden, och Gud är honom omild.
Han bekänner de synder han bedrifvit, men bättra sig kan han icke, utan vill derföre hänga sig i ett träd till exempel för dem, som ej låta föräldrar aga och lära sig samt förtryta lärares bestraffning.
Slutligen tar han farväl af verlden och hänger sig.
— Sc. 10.
Syrus kommer och ser Judas hängande; han går till Pilatus och berättar honom, att de heliga män, som äro fångna, ej kunna bindas af någon kedja eller något band, fängelsedörrarna öppnas och de gå ut sjungande och lofvande Gud.
Pilatus befaller väl, att de skola dräpas som trollkarlar, men då Syrus förtäljer honom Jude sorgliga slut, märker han, att Judas hängt sig derföre, att han anklagat oskyldiga, befaller att föra munkarna till deras kloster, återlemna dem prebenden och gods samt allt hvad man tagit ifrån dem och dertill gifva dem en tredjedel af landets skatter.
Slutligen påbjuder han, att alla i landet skola dyrka Gud, verldens skapare.
I Epilogen uppträder Karich och hänvisar till Jude öde.
Sådant skall han allom sända, hvilka äro föräldrarna olydiga, ej troget tjena öfverheten, ej låta aga och lära sig, ej vilja aga sina barn, hafva och älska onda tjenare och hata prester.
Han beder
”Wakte hwar sig för heluetisk qual;
Och effter thet nu lider åth quäll,
Klapper med handen och fahrer wäl.”
Det ämne vårt skådespel behandlar är legenden om Judas Iscarioth, hvilken legend i 13:de århundradet framstår som färdigbildad af beståndsdelar, hämtade dels från Mosis historia, dels från Oedipisagan273.
Ämnet sammanhänger sålunda med Jesu historia och skulle ur denna synpunkt kunna kallas ett bibliskt; men huru föga likhet detta skådespel har med de gamla bibeldramerna synes dels deraf, att legenden är temligen fritt behandlad och endast händelsens allmänna gång hämtad derifrån, hvaremot alla biomständigheter äro af förf. sjelf uppfunna dels ock synnerligast deraf, att just der legenden visar in på det bibliska området, der upphör förf. att följa den.
I legenden hänvisar den ångerfulla Cyboræa sin son Judas till Jesus, och han blir af honom upptagen till lärjunge, i skådespelet åter gå mor och son i kloster; i legenden förråder Judas frälsaren, i skådespelet förråder Judas den kyrka, i hvars sköte han blifvit upptagen.
Det har varit en rigtig instinkt, som ledt förf. till denna ändring; ty i ett stycke af så verldslig hållning hade Jesu uppträdande föga passat.
Men just denna hållning visar tydligen, att den naivt religiösa tonen är uppgifven, och att andra fordringar på dramat inträdt.
Visserligen kallas stycket en Kristlig Tragico-Comoedia, men dermed skall troligen endast betecknas, att ämnet icke här som uti den ”hedniska”
Tisbe är hämtadt från antiken, eller ock möjligen att den moral, deri läres, är kristlig; ty i stycket förekommer föröfrigt ingenting religiöst, om ej dit skall räknas, att Pilatus i sista scenen temligen omotiveradt låter påbjuda, att alla skola dyrka Gud.
Deremot är det moraliska elementet mera betonadt; redan titlen visar det.
Till och med diefvulen uppträder som moralpredikant, och Judas sjelf framhåller i varnande ord sitt eget dåliga exempel (IV. 2).
Men det oaktadt torde man icke kunna med Dietrichson säga, att ”Judas Redivivus” representerar ”den snævreste, tabellariske Retning inden den dramatiske Didaktik.” Nämnde förf. har troligen af stycket icke läst mer än titlen, enär han kan jemföra det med det danska ”Kortwending” och förtälja, att ”de gode Börn ogsaa i Stykket faar sin Lön”274.
Det är så långt ifrån att detta stycke betecknar den mest trångbröstade didaktiska rigtning, att i detsamma tydligen det mera estetiska intresset att underhålla och gifva en trogen bild af lifvet kämpar om öfvertaget med det moraliska.
Ty man skall vid läsningen lätt finna, att mycket är upptaget, hvilket icke står i något som helst samband med undervisningen i sedlighet och dygd; och deri röjer sig inflytandet af det utländska dramat, förmedladt genom ”Tisbe.”
Det låg redan i de gamla bibeldramerna en från medeltidsstilen kommen benägenhet för naturalistisk skildring; här träder den klart fram och det icke blott i språket, hvilket i de lägre klassernas mun är allt annat än fint och äfven hos de förnämare har en pregel af hvardaglighet, den visar sig ännu tydligare i teckningen af sådana figurer som jordegumman, spåqvinnan, de båda pigorna, skattebönderna, fjerdingsmannen m. fl. Man ser, att det varit författarens afsigt att lemna så trogna sedeskildringar, som möjligt, och låta åskådarne i det på scenen framställda igenkänna sin egen omgifning och sina egna seder.
Sådana målningar kunna svårligen hållas fria från satir, och drag deraf saknas icke.
Här liksom i ”Tisbe” växla komiska och alvarliga scener, och författaren har också deraf tagit sig anledning att kalla sin dikt en Tragico-Comoedia.
Namnet härleder sig från Plautus, som benämnde sin ”Amphitruo” en tragicomedia, för att dermed beteckna att tragediens personer, gudar och konungar, i den uppträda vid sidan om komiska figurer.
Då den antika litteraturen vid medeltidens utgång blef mera känd, upptogs benämningen af några mysterieförfattare, hvilka ville hafva ett mera klassiskt namn för sina skådespel, och den var onekligen ganska lämplig för att uttrycka den groteska blandning af det alvarliga och löjliga, som utmärker de sednare mysterierna275.
Äfven detta namns begagnande visar sålunda förf:s bekantskap med utlandets dramatik.
Den böjelse för blodscener, hvilken utmärker det af nederländska och engelska skådespelarne påverkade dramat, röjes äfven här, och liksom i ”Tisbe” tre personer dö på scenen, så blifva här tre dödade och en hängd inför åskådarnes ögon.
I ett hänseende skiljer sig dock tonen i ”Judas” från den i ”Tisbe;” den kan på sina ställen vara grof och plump, ja plumpare än i ”Tisbe,” men den är mera kysk.
Äfven här talas väl om skökor och hjeltens bekantskap med sådana, men det sker med en nästan naiv oskuld, och oaktadt det ligger i författarens intresse att skildra sin hjelte som nedsjunken i alla laster, och han derföre kunde hafva orsak att dröja vid denna punkt, så blir den endast i förbigående omtalad, aldrig utmålad.
Till den vällust, som är utbredd öfver en och annan scen i ”Tisbe,” söker man här förgäfves något motstycke.
Den mest iögonenfallande jemförelsepunkten emellan dessa båda dramer lemna dock de inflätade scenerna emellan djefvulen och häxan.
Vi känna, att djefvulen uppträdde i de gamla mysterierna och moraliteterna, och att han der alltid spelade en antingen medvetet eller omedvetet komisk roll, så att i några af de älsta spelen djefvul och narr nästan flyta samman276.
Han var äfven en omtyckt figur i de tyska folkskådespelen från förra århundradet, och sällan begingo de handlande personerna något ondt, utan att förut en djefvul uppträdt och förledt dem dertill.
Djefvulen gick öfver i det nyare folklustspelet och fick der stundom en kamrat i häxan.
Folkföreställningen om häxor har sin rot i hedendomen och närmast i tron på de trolldomsöfvande qvinnor, som funnos hos de hedniska folken, ej blott hos romare och greker, utan äfven hos celter och germaner.
Alla de bruk och sedvanor, man tillägger häxorna (såsom Blåkullafärderna, ätandet af hästkött m. m.), kunna förklaras ur gamla hedniska bruk.
Då den för germanerna ursprungligen främmande föreställningen om djefvulen inträngde, sattes häxorna i samband med honom, och läran om ett köttsligt förhållande emellan honom och hvarje enskilt häxa blef nu utbildad.
Detta skedde samtidigt med kätteriförföljelserna, hvilka från Frankrike och Italien under midten af 13:de århundradet infördes i Tyskland; den tidigare medeltiden kände trollkarlar och häxor endast i den mildare betydelsen af sagolika väsenden eller djefvulsbesatta, men icke i form af från Gud affallna ondtstiftande menniskor, hemfallna under lagens straff.
Men med kätteriförföljelserna gingo hand i hand rykten om hemliga sammankomster och förbund med djefvulen, och genom förblandningen af kätteri och trolldom utbreddes nu den föreställningen, att hvarje häxa afsvurit Gud, var djefvulens älskarinna och som sådan skyldig till döden277.
Redan i 15:de århundradet började dessa menskligheten så vanhedrande häxprocesser, ehuru de först i 16:de och 17:de togo rätt fart278.
Redan under 16:de århundradet voro häxprocesser i gång i Sverige, och Westerås Ordinantia af 1544 föreskref, att ”löfjokarlar och käringar, hvar de finnas, skola uppbrännas,” och 1551 anklagades några qvinnor i Vester Dalarne för trolldom, då konungen befallte, att de skulle sändas ned till biskop Henrik i Westerås, som egde att efter omständigheterna med dem förfara279.
Häxorna voro, enligt folktron, vanligen gifta qvinnor; de hade af djefvulen blifvit lockade att afsvärja Gud och endast lyda sin förförare samt utföra hans befallningar.
Hvarje häxa hade sin särskilta djefvul, med hvilken hon bedref otukt och dansade vid de allmänna nattliga sammankomsterna.
De ogerningar, hvilka häxorna föröfvade, bestodo mest uti att skada grannarnes kreatur eller sädesfält; de drogo mjölken ur hans kor, de uppväckte storm och hagel för att förstöra hans gröda, de ströko daggen af gräset, för att skada boskapen.
Men de kunde äfven genom sina trollkonster döda menniskor, uttaga och uppäta sofvande manfolks hjertan; äfvensom de i djefvulens tjenst anstiftade allt ondt de förmådde.
Karakteristiskt för dem alla var, att de lefde i nöd och armod; man vet icke något exempel på en häxa, som genom sitt förbund med fan blifvit rik.
Det var alltid med obetydliga gåfvor de belönades, och gaf djefvulen dem någongång guld eller pengar, så förvandlas dessa genast till smuts eller dylikt.
Häxorna voro föremål för en oblandad afsky och blefvo derföre aldrig af folktron humoristiskt uppfattade.
De kunde väl synas löjliga, i det de af djefvulen gång på gång lurades; men de voro blinda i sin dyrkan af det onda och saknade den blick i sitt väsendes inre motsägelse, hvilken djefvulen hade, och hvilken alstrade hans humor280.