Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti 27 § af berörda Stadga föreskrifves, att vid anläggning af sillsalteri tillstånd förut skall sökas hos Konungens respektive Befallningshafvande, som har att tillse, det anläggningen sker å sådant ställe, att buller och stank derifrån ej kan utöfva menligt inflytande på fisket, äfvensom att vid slik inrättning noggrann tillsyn skall hållas att afskräde af fisken icke utkastas i fiskevatten, hvarjemte i 40 § ansvar är utsatt för underlåtenhet af hvad i förstberörda paragraf blifvit anbefaidt.
Ändamålsenligheten af delta lagbud kan icke bestridas, men Utskottet anser detsamma böra gälla icke endast för saltning af sill utan af all slags fisk.
Enligt hvad Utskottet har sig bekant, kräfver det förfaringssätt, som, synnerligast vid Bohuslänska storfisket, i förevarande hänseende eger rum, lagstiftningens mellankomst.
Vid dessa slags fisken, der understundom tusentals båtlaster kabiljo och klippfisk i närmare och fjermare fiskevatten fångas, vidtages i allmänhet icke någon insättning af fiskfångsten i fartyget ute på fiskplatsen, utan hela fångsten hemföres mer och mindre skämd och illaluktande och först vid de s. k. salterierna å fisklägenheterna rensas densamma, hvarefter icke allenast fisken nedlägges i strandvattnet, stundom under loppet af flera timmar, för att i möjligaste måtto befrias från de yttre tecknen till röta, utun äfven ryggbenen och allt öfrigt afskräde, som faller vid rensningen, vräkes i sjön.
Ett slikt förfaringssätt vid saltning och beredning af berörda slags fisk, eller hvilken annan fisksort som helst, utöfvar tvifvelsutan lika menligt inflytande på fiskevattnet, som siilsaltning på enahanda sätt bedrifven, och Utskottet hemställer derföre, 6 Sammansatta Lag- samt Allm. Best.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 10 att Rikets Ständer måtte, i underdånig skrifvelse, hos Kongl. Mayl anhålla, att hvad i T och 40 §§ af nu gällande Fiskeri-stadga, är föreskri/vet angående sillsalterier, måtte utsträckas att gälla för saltning eller dylik beredning af all slags fisk.
Såsom redan härofvari blifvit förmält, bestämmer 22 § Fiskeri-stadgan, att öfvereuskommelser i afseende å fisket vederbörande fiskevattensdelegare emellan skola pröfvas af Konungens Befallningshafvande, som eger att stadfästa desamma, derest han finner dem ändamålsenliga.
Den magt, som sålunda blifvit berörda myndighet lemnad, att, äfven emot hvad samtlige delegarne besluta, vägra stadfästelse å en sådan öfverenskommelse, anser Riksdagsfullmägtigen Liss Lars Olsson från Stora Kopparbergs län vara alltför stor och föreslår derföre, »att, derest öfverenskommelsen blifvit fattad med en majoritet af minst tvåtredjedelar utaf de röstandes antal, Konungens Befallningshafvande skulle vara pligtig att stadfästa densamma, eller ock att denna fråga, såsom af rent ekonomisk natur, helt och hållet måtte öfverflyttas på Landstingen.»
Då emellertid hvad tvåtredjedelar af fiskevattensdelegarne beslutat kan vara för fisket skadligt, eller förnärma fiskeegares rätt och Konungens Befallningshafvande, derest han ej finner öfverenskommelsen ändamålsenlig och på grund deraf vägrar stadfästa densamma, deröfver skall meddela utslag, hvaröfver åter klagan får löras i den ordning, som för hushåliningsmål är i allmänhet föreskrifven, synes Utskottet förevarande stadgande vara både behöfligt och lämpligt, till följd hvaraf och då, vid ofvan antydda förhållanden, det ej vore skäligt att åt Landstingen öfverlemna pröfningen af förevarande slags öfverenskommelser, Utskottet vördsamligen hemställer, att Lars Olssons motion icke må af Rikets Ständer bifallas.
Uti merberörda 22 § af Fiskeri-stadgan föreskrifves derjemte, att sillfiske ej får ske med not eller vad, som öfverstiger 40 famnars längd och 4 famnars djup.
Under uppgift att den sålunda bestämda storleken icke stöde i proportionerligt förhållande till vattnets vanliga djup vid stränderna och inom hafsvikarne i Bohuslänska skärgården, samt att genom detta förbudsstadgande en talrik del af den fattigare befolkningen beröfvades tillfälle att tillgodogöra sig den rika inkomstkälla, som sillfisket i denna skärgård eljest skulle kunna för dem utgöra, har Riksdagsfullmägtigen B. J.
Holmlin från Bohus län föreslagit, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att förbudet i ofvannämnda paragraf mot begagnande vid sillfiske af not eller vad af föreskrifven storlek måtte upphäfvas.
Med anledning af hvad sålunda blifvit framstäldt får Utskottet erinra, det Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 22 April 1845 anhöllo, att Kongl. Maj:t täcktes, tili upphjelpande af sillfisket i Bohuslänska skärgården, vidtaga sådana åtgärder att, efter skeende undersökning till bestämmande dels af skilnaden emellan små och stora Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 10. 7 sill vadar, dels af storleksmåttet för maskorna å de små vadar, hvilka, såsom mera grofmaskiga, ansåges kunna vid sillfiske utan olägenhet nyttjas, begagnandet af grof- och finmaskiga stora vadar samt finmaskiga små vadar såsom redskap vid fiske i omför mälda skärgård icke måtte varda tillåtet längre, än tre år sedan påbud derom blifvit utfärdadt.
Maj:t täcktes i anledning af denna Rikets Ständers skrifvelse infordra dess Vetenskaps-akademis underdåniga utlåtande, deraf Utskottet tagit del och hvilket, för frågans fullständiga utredande, Utskottet anser sig böra här intaga.
Det lyder, som följer: § 9.
Sillfisket vid Bohus län är af en något olika beskaffenhet.
Den sill, som derstädes går in för att lägga ägg, och som äfven tidtals visar sig i grannskapet af landet utom fortplantningstiden, lefver och tillvexer i den hafstrakt, som kallas Skagerrack, hvilken bibehåller samma karakter som Nordsjön och Norska hafvet.
Den har betydligt djup, nemligen 80—130 famnar och emottoger i förhållande dertill en obetydlig massa flodvatten, samt är rik på små sjödjur, som tjena fisken till föda.
Sillen kan här tillvexa till en långt större qvantitet och troligen är den mängd, som finnes der nu, då den anses obetydlig, ändock större än den, som finnes i det egentliga Kattegat och Sundet.
Den här alstrade sillen leker tidigt om våren i April och visar någon liten olikhet med den i södra Kattegat, så att fiskare anse sig kunna igenkänna hvartdera slaget för sig.
Den betydliga mängd af sill, som förr gått till vid Bohus län, har föranledt uppfinnandet af den stora sillvaden, hvarmed l,000:tals tunnor kunnat fångas med ringa besvär i ett enda drag, och detta redskap har derstädes blifvit det enda brukliga vid sillfångst, ehuru garnfiske är det allmännaste vid alla andra kuster af Sverige.
Af äldre underrättelser synes dock, att man ännu på 1780- eller 1790-talet i Bohus län brukat garn för att erhålla något litet god fetsill, som svårligen kunde påräknas att fås med vadar; men detta mindre gifvande fiske har så kommit ur bruk, att den nuvarande generationen ej eger kännedom derom och att det mött svårighet att deruti undervisa en eller annan.
Till detta sillfiskes upphjelpande anse vi hufvudsakligen en åtgärd vara att vidtaga, nemligen den, att, i enlighet med Rikets Ständers förslag i underdånig skrifvelse den 22 April 1845, bruket af stora silivadar förbjudes, på det sätt att de som nu finnas få begagnas i 3:ne år, hvarefter förbudet inträder; en ny vadduk anses nemligen ej hålla öfver 2 å 3 år i fall den någorlunda begagnas.
Under tiden behöfver dock, såsom redan sker, sillfisket med garn uppmuntras genom premier.
Då just detta ämne, om vadars förbjudande eller bibehållande, är ett af dem som mest af alla blifvit föremål för olika åsigter, anse vi oss böra äfven här tala något utförligare derom och i korthet sammandraga det, som blifvit sagdt till stöd för vår mening.
Det torde dock vara tillräckligt att här allenast afse det nuvarande förhållandet i Bohus län, då blott ett obetydligt sillfiske finnes, och att alldeles lemna ur sigte det gamla stora fisket, hvarom vi i allt läll icke ega tillräcklig kännedom.
Till en början erinra vi, att stora sillvaden uteslutande kan anses beräknad på sill - 8 Sammansatta Lag- samt Allm.
Hest'.- och Ekon.-Vtsk.
Betänkande N:o 10. fångst och hos oss allenast begagnas vid Bohus län.
Den är inrättad för att omringa och uppfiska ett helt stim och har derföre de ofantliga dimensioner af 100—120 famnars längd och femton å tjugo famnars djup samt drages med 280 å 300 famnars lina.
Angående sjelfva sillen har det ofta blifvit framstäldt och visadt, att hvarje stim deraf tillhörer den hafstrakt, der den är född, och att sillen, liksom andra djur, årligen återkommer till samma trakt för att fortplanta sig, ifall den ej hiudras af tillfälliga, yttre, mägtigt verkande orsaker.
Vi hafva nyss anfört de i detta afseende ganska upplysande exemplen, att Kattegats sill leker på några ställen vid Skåne och Halland om hösten, men Skagerracks vid Bohuslän om våren.
I allmänhet här hvarje kusttrakt sin varietet, som, liksom i dessa sistnämnda exempel, visar någon tydlig olikhet med den vid en närbelägen kust.
Sillens vandringar inskränka sig alltså dertill, att stimmen tillbringa en del af året, särdeles den egentliga sommaren, på djupet, troligen något spridd, högst fem å tio mil från land, men sannolikt icke längre bort, samt att ett stim, som t. ex. innevarande år leker vid en viss del af skärgården (t. ex. den norra) vid ett annat tillfälle, särdeles utom fortplantningstiden, kan visa sig nära kusten några mil derifrån, men icke så iångt bort, som t. ex. vid Halland, der en för detta stim ovanlig naturbeskaffenhet finnes.
Man känner att sillen ytterst sällan visat sig vid Skagerracks Norska kust (mellan Lindesnäs och Bohuslän), hvarest således intet sillfiske kan idkas.
Af allt detta kan man draga följande resultater, som äfven förr blifvit framställda: l:o) att, emedan Bohus läns sill tillhörer
Bohus län och endast der kan fiskas, så kan man, genom att derstädes skona yngiet och den lekande stimmen, åt sig bereda utväg att framdeles erhålla en större mängd fullvuxen sill, och 2:o) emedan sillen tillhörer orten och återkommer, så är det ej skäl att taga den då den är dålig, åtminstone så länge ej en stor qvantitet finues, som kan ersätta qvaiiteten, utan det är bättre alt fånga den då den är god och kan lemna en i handeln eftersökt vara.
Dessa båda mål anse vi motverkas genom fisket med stor vad och detta på följande grunder:
Ehuru man visserligen uti vad kan erhålla rätt god sill, så är det dock sannolikare att den skall fås dålig och denna sannolikhet ökas med den ringare tillgången, tv man kan ej med vaden välja, utan måste taga den sill, som kommer in och uppehåller sig i fjordatne, hurudan den är, god eller dålig.
Men dit kommer sillen hufvudsakligen antingen såsom yngel (loddsill — sillmör), som är dålig genom sin litenhet, eller såsom lekstim, då rom och mjölke redan äro flytande och fisken förlorat i köttfullhet, så att den blir lös och osmaklig såsom föda, eller såsom utlekt s. k. gräs-sill, som är tom och mager.
Den fullvuxna, feta sillen håller sig, före fortplantningstiden, oftast något ut från stranden och är alltför rörlig att med lätthet kunna tagas med vad, så att, om någon gång ett sådant stim ingår i en vik, så uppehåller det sig ej der; det märkes dessutom föga, då det ej är ganska stort, hvilket icke kan vara händelsen under ringa tillgång på sill, såsom nu.
Den goda sillen går således oftast fri för vaden, under det den dåliga fångas.
Men olyckligtvis blir Sammansatta Lag- samt Ålim.
Besv■- och Ekon.-Vtsk.
N:o 10. 9 blir denna fångad just under sådana förhållanden, som i hög grad verka till men för artens förökande, i det dels yngelstimmen, dels de lekande stimmen blifva totalt uppfiskade.
Man må härvid ihågkomma, att sillen i alla åldrar går i tätt slutna och skarpt begränsade stim, som kunna kringrännas och ända till sista individen upptagas lättare än andra fiskstim, som hålla sig mera spridda, om blott dervid begagnas tillräckligt stor vad.
Och just till detta utfiskande är den stora sillvaden inventerad.
Men så länge blott få stim finnas, hvilka öfverallt påpassas med vadar och borttagas, så snart de ingå i bugterna, blir fisken derigenom årligen allt för mycket utrotad, att någon betydlig tillvext skulle kunna ske.
De stora vadarne skada ytterligare genom lekstimmens störande oah bortjagande, i den händelse man ej skulle lyckas fånga dem; genom den afsatta rommens afskrapande och uppdragande på land samt genom bottenvegetationens upprifvande, hvilken fisken behöfver för att derpå afsätta rommen.
Vi tro, att de uppräknade olägenheterna skulle i väsendtlig mår» afhjelpas genom införande af fiske med garn, som icke fånga yngel, så vida garnen icke äro, för detta ändamål, tillräckligt finbundna, men som äfven i denna händelse icke borttaga hela stimmet och som ej i betydlig mån oroa ett lekstim, än mindre skada botten eller den afsatta rommen.
Med garn kan man ungefärligen lika lätt passa på den goda som den dåliga sillen, hvilket hufvudsakligen beror på årstiden, såsom nyss anfördes, och garnen äro så litel kostsamma, att de lätt kunna förfärdigas eller inköpas af de fattige fiskrarne och således blifva ett godt medel för denna för vårt sjöväsende vigtiga befolknings utkomst.
Vadarne, som äro allt för dyra för den fattige fiskaren, egas gemenligen af bolag af förmögna bönder, ståndspersoner på landet och köpmän, sålunda att hvarje delegare rår om sitt stycke af vadén, och att dessa stycken, som kallas dukar, sammanbiudas till begagnande.
Ehuru visserligen vadarnes dragande hvarken fordrar sjövana eller kunskap i fisket, så blir dock praxis den, att en del af de fattigare fiskrarne användas till deras skötande.
Oaktadt det anförda och ehuru fiskaren borde inse, att landtbrukaren ej skulle kunna uthålla en täflan med honom i garnfiske, som fordrar vana och skicklighet, tyckas dock fiskrarne i Bohus län ej med särdeles ifver hafva omfattat de försök, som blifvit gjorda till införande af garnfiske.
Det är till och med troligt, att detta sednare aldrig kommer rätt i gång, så länge vadfisket bibehålies eller, hvad som är detsamma, får begagnas.
Såsom förr nämndes, känner den nuvarande generationen derstädes intet annat redskap till sillfångst, än den stora vaden, som af den betraktas såsom det enda rätta.
De garn, som man vill lära dem begagna, anses med denna misstro till allt nytt, som är högst vanlig och som lätt förklaras deraf, att det nya man vill införa, kanhända icke är fullt afpassadt efter ställets behof, utan tarfvar någon liten rättelse, hvilken endast kan göras efter några misslyckade försök, hvilka åter föranleda, att hela saken framstår såsom misslyckad.
Mången anser dessutom dessa försök ej löna mödan, »så länge det ej en gäng vill löna sig väl med vaden».
Ty så vidt man hört, hafva vadegarne i allmänhet föga vunnit, snarare förlorat, under lith till R.
Prot. 1862 4 1863. 7 Sami. 2 Afd. 8 Uä/t. 2 10 Sammansatta Lag- samt Allm.
Resv- och Ekon.-Vtsk.
Betänkande N:o 10. ett par årtionden, eller allt sedan 1808.
Men ett eller annat år inträffar det, att ett vadbolag vinner betydligt; man har ett par gånger hört, att ett bolag förtjena! 2 å 3,000 R:dr på en vår.
Dessa underrättelser löpa långs kusten och uppfattas med samma begärlighet, som de om hvarje lotterivinst, samt stadfästa hoppet att lyckan kan gynna så väl den ena, som den andra vadén.
De underhålla dessutom hoppet, att sillen snart skall återkomma (såsom det heter).
År 1832 var man t. ex. alldeles viss på, att detta skulle snart inträffa, emedan några bolag i norra skärgården på våren hade lyckats upptaga ovanligt mycket sill, som dock mest var yngel; men 13 år hafva förflutit, utan att spådomen gått i fullbordan.
Således fortfar man att hålla vadar, om det än ej lönar sig, och att dermed förhindra just det, som man efterlängtar: sillens återkomst.
Men hvarje större fångst med vaden är ett nederlag för bruket af garn, genom upplifvande af nyssnämnda hopp och genom det under någon tid fortfarande fallandet af sillens värde, som det förorsakar.
Garnfisket behöfver således ännu rätt väl den uppmuntran, som
Regeringen sedan ett par års tid börjat lemna detsamma, genom premiers utdelande med afseende på de ändringar och förbättringar, som kunna behöfva iakttagas vid deras införande i Bohus läns skärgård.
Men emedan sill kan fångas något längre ut från kusten med drifgarn lättare än med sättgarn, och således dessa redskaps införande efter all sannolikhet skulle ytterligare bidraga till erhållande af god sill, så vore utan tvifvel fördelaktigt om våra fiskare lärde sig handtera detta slags garn, som finnas beskrifna uti den nyligen på Kongl. Majrts befallning utgifna och i skärgården gratis utdelade handboken af Ekström.
Den här gjorda framställningen är, såsom nämndes, grundad på det nuvarande förhållandet.
Skulle det visa sig att intet stort sillfiske uppkommer genom vadarnes afsynande, så vore dock intet skäl att återtaga deras bruk; skulle deremot ett öfverflödigt fiske uppstå, så vore då tid att förordna med afseende på då inträffande förhållanden.
Men, enligt den kännedom man kunnat inhemta och som här blifvit framlagd, synes de stora vadarnes ofta påyrkade afskaffande, verkstäldt i enlighet med Rikets Ständers ofvanåberopade anhållan vara det bästa, som under nuvarande förhållanden kan företagas hos oss till sillfiskets uppbjelpande, om det nemligen anses vigtigt att ett större sillfiske må uppkomma.
De vanliga vid alla kuster brukliga små rådarne, eller egentligen så kallade notarm, kunna för strandfiskets skull ej eller i Bohus län umbäras; men vid dem bör stadgas, att de ej få öfverstiga 35 å 40 famnars längd, 4 famnars djup, samt att maskorna måste hafva minst 1 turn från kant till kant öfver bröstet.»
Vid öfvervägande häraf och då nu gällande föreskrifter om den högsta tillåtna längd och bredd på not eller vad i och för sillfiske sålunda tillkommit på grund af hvad Rikets Ständer i dess förbeiörda underdåniga skrifvelse hemställt och Kongl.
Vetenskaps-akademien i dess ofvan intagna utlåtande, på anförda skäl, föreslagit, finner Utskottet betänkligt tillstyrka ifrågavararde förbuds upphäfvande, helst der någon inskränkning af detsamma till följd af lokala förhållanden kan finnas af nöden, fråga härom lämpligast torde genom underdånig framställning af Konungens respektive Be - Sammansatta.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 10. 11 fallningshafvande Kongl. Maj:ts nådiga pröfning underställas; och tillstyrker Utskottet på grund häraf, att Holmlim ifrågavarande motion icke må till någon åtgärd från Rikets Ständers sida föranleda.
Slutligen har Erik Hansson från Gefleborgs län yrkat, det föreskriften i 16 § Fiskeri-stadgan, att vid alla sågverk skola hållas kistor, hvaruti sågspån kan falla och samlas, så att den ej må komma i vattnet, måtte så till vida inskränkas, att egare af sågverk, belägna i mindre vattendrag, der skattlagda fisken ej finnas, måtte befrias från skyldigheten att hålla spånkista, äfvensom att det i 31 g mot försumlighet eller underlåtenhet i berörda hänseende stadgade ansvar måtte ega rum endast för den händelse, alt skada genom försummelsen bevisligen inträffat.
Då likväl icke ringaste skäl förefinnes, hvarföre icke fiskevattens egare skola vara lika skyddade i sin rätt, utan afseende derå, huruvida de för fiskrättens utöf vande erlägga skatt, eller icke, och otvifvelaktigt är, att sågspåns utflytande i fiskevatten medelst uppgrundning, eller på annat sätt, verkar menligt å fiske och dessutom vid inträffande vattuflödc kan skada vattendraget närbelägen mark, samt till förekommande häraf ingen annan utväg finnes, än att, på sätt som skett, ålägga sågverksegare att vid sina sågverk hålla spånkista och stadga ansvar för underlåtenhet härutinnan, men genom Erik Hanssom förslag, att ansvar först då skulle drabba sågverksegaren, när skada bevisligen inträffat, allt skydd mot fiskevattnets förderfvande genom sågspån skulle bortfalla, enär, om ock visas kunde, att fisket till följd af sågspåns utflytande i vattnet blifvit skadadt, det i de aldra flesta fall blefve alldeles omöjligt att leda i bevis huru sågspånen ditkommit, hemställer Utskottet vördsamligen, att hvad Erik
Hansson såväl i ena som andra hänseendet yrkat måtte varda af Rikets Ständer ogilladt.
Reservationer äro anmälda af Riksdagsfullmägtige B. J. Holmlin från Bohus län och Anders Jonsson från Wermlands län, i afseende på Utskottets hemställan beträffande förstnämnde reservants ofvanintagna motion. 12 Sammansatta Lag- samt Allm Besv.- och Ekon.-Vtsk.
Betänkande N:o il. N:o 11.
Ank. till Exj).-Utik. den 1C
Betänkande, i anledning af väckta motioner om tillägg till Kongl. Förordningen om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof den SO November 1845, med deri genom Kongl.
Förordningen den Ti November 18r>4 gjorda förändringar.
All privat eganderätt, huru helig den än må vara, måste anses underkastad de inskränkningar, som kunna befinnas nödiga för det allmännas väl.
Denna ostridiga grundsats, en följd af Statens dominium eminens, finnes i vår lagstiftning uttryckligen erkänd och bestämd genom ofvanberörda Kongl.
Förordning af den 20 November 1845, den så kallade expropriationslagen, hvilken i 1 § förpligtigar egare af jord eller lägenhet att, der Konungen så nödigt pröfvar, mot ersättning af fulla värdet och hällten derutöfver, afträda densamma, der den befmnes behöflig antingen till rikets försvar, till allmän väg, bro, baran eller lastningsplats, till torg eller gata i stad, till uttappning eller sänkning af sjö, till strömrensning, farled, eller annan vattenledning, till allmän byggnad, eller till annat allmänt behof.
Då pröfningen af ett sådant behof blifvit öfverlemnad till Kongl. Majit, som derjemte, på Rikets Ständers anhållan, genom särskild nådig Förordning af den 27 November 1845 föreskrifvit, att ansökning eller hemställan angående nyssnämnda pröfning skall vara åtföljd af fullständig plan för det tillämnade företaget, med kostnadsförslag, affattning på karta af all den jord, eller byggnad, hvars afstående anses behöfligt, bestyrkt förteckning på sådan fastighets egare eller innehafvare, uppgift på de öfverenskommelser, som blifvit träffade, eller de hinder, hvilka deremot mött, med de flere handlingar, hvilka för ärendets bedömande kunna erfordras, synes väl, som skulle någon grundad farhåga icke kunna uppstå, att den enskildes rätt i oträngdt mål uppoffras för Statens, likasom allt lidande för den förre synes hafva blifvit förebygdt dymedelst, att honom blifvit tillförsäkradt att, efter pröfning af särskild
Nämnd, fä tillgodonjuta ersättning till fulla värdet och hälften derutöfver för den skada, som genom expropriationen honom tillskyndas.
Vid innevarande riksmöte hafva emellertid tvänne särskilda framställningar blifvit gjorda, den ena inom Vällofliga Borgare Ståndet - Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 11. 13 Ståndet af Herr Brun, J., (motionen N:o 96) och den andra inom Hedervärda BondeStåndet af Riksdagsfullmägtigen Erik Ersson från Gefleborgs län (motionen N:o 290), afseende noggrannare pröfning, än nu eger rum, innan tillåtelse till expropriation må medgifvas.
I sådant hänseende hafva motionärerne föreslagit, att såväl vederbörande jordegare, som de kommuner, inom hvilkas område jords eller lägenhets upplåtelse sökes, skola genom Konungens Befallningshafvandes försorg, enligt Erik Erssons förslag, inför domaren i orten höras samt de särskilda förklaringarne, jemte Konungens Befallningshafvandes och domarens yttranden i ämnet, till Kongl. Maj:t insändas för att, jemte ansökningen om upplåtelsen, komma under nådig pröfning.
Till stöd för detta förslag hafva motionärerne åberopat, hurusom ett s. k. strömrensningsbolag i Norrland genom obestyrkta och till en del osannfärdiga uppgifter, efter förord af Konungens Befallningshafvande, nyligen lyckats erhålla Kongl. Maj:ts nådiga tillstånd »att medelst expropriation lösa landfästen och sjöbotten för byggnad af en timmerinsamlingsbom i Ljusne eif,» hvarigenom så väl allmän som enskild skada på mångahanda sätt uppstått; hänvisande Utskottet till hvad Herr Brun härom i sin ofvan omförmälda motion omständligt och utförligt andragit.
De väckta motionerna, hvilka blifvit till Lag-Utskottet remitterade, hafva, med stöd af 43 § Riksdags-ordningen, ansetts böra behandlas af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som nu går att öfver desamma afgifva utlåtande.