Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad nu först angår besväret med de små lånen, från hvilka Banken bör befrias, så har man likväl icke dragit i betänkande att belasta Banken med skyldighet att gifva Kreditiver både åt enskilda och åt filial-banker, att öppna uppoch afskrifningsräkningar och äfven haft under öfverläggning huruvida icke Banken skulle emottaga penningar på deposition för att med ränta återbetala dem Å viss förfallodag eller efter viss uppsägningstid.
Alla dessa rörelsegrenar äro
Hör lill Banko-Utskottets Betänkande N:0 i7. förenade med lika stort om ej större besvär än handhafvandet af de mindre lånen, men man påstår att, emedan de äro lättande för den större rörelsen och gagna dem som hafva vidlyftiga penninge-affärer, derföre skall denna skyldighet åläggas Riks-banken.
De af landets innevånare deremot, som behöfva mindre lån, hänvisas till Filial- och Privatbankerna i landsorterna.
Nu är det likväl ovedersägligt att både privatbanker och filialbanker äro inrättade för att genom en sammansatt upp- och utlåning blifva förmedlande anstalter emellan kapitalegand. e och kapitalbchöfvande, enligt deras ursprungliga grundlag af den 14 Januari 1824; och just af denna orsak böra dessa upp- och utlånings anstalter förläggas i landsorterne, emedan sådana inrättningar icke lätteligen kunna anlitas af andra än närboende.
Men deremot skall Riks-banken vara en Iiealisationsoch Lånebank, genom hvilken Rikets Ständer allena, enligt 72 § Regeringsformen, ega att utgifva sedlar som för mynt i riket erkännas.
Sådant är det lagliga, det normala rörhållandet, och sådant bör det vara, men nu har man velat ställa det annorlunda och helt och hållet förvexlat dessa olika penninge-anstalters ändamål.
Privat-banker skola nu utgifva sedlar och Filial-bankerne assignationer, som de utlåna mot högsta möjliga ränta, på det
Riks-bankens verksamhet i dessa afseenden må inskränkas: hvaremot upp- och afskrifning, skyldigheten att hålla Kreditiv-fond och snart äfven en räntebärande depositionsrörelse åläggas Riksbanken, på det dessa rörelsegrenar icke må allt för mycket betunga de enskilda Bankerna.
Nu är också förhållandet sådant, att de förstnämnde rörelsegrenarne, nemligen utgifvandet af sedlar och assignationer och dessas utlåning emot ränta äro de mest vinstgifvande, men deremot den sednare Kreditiv- samt upp- och afskrifningsrörelsen och den räntebärande depositionsrörelsen äro de besvärligaste och minst fördelaktiga.
Det är väl också otvifvelaktigt genom utgifning af ränte/ösa kreditpapper och dessas utlåning emot ränta, som de enskilda penninge-associationerna kunnat utdela från 8 till 15 procent åt sina aktieegare och ingalunda genom någon sammansatt upp- och ullåningsrörelse.
Och månne dessa omständigheter icke medverka till det utbyte af funktioner emellan Riksbanken och de enskilda bankerna, som nu allt mer och mer tillvägabringas?
Riks-banken har, såsom bekant är, 4 procent på sina fastighetslån och 5 procent på lånen med omsättningsrätt, men på de betydliga direkta låneförsträckningarne till Filial-bankerna har den blott 3 procent, och för Kreditiv-förlagen till samma Banker har Riks-banken endast erhållit ifrån 4 till i procent, nägongång blott jV procent, och nu föreslås åtminstone 1 procent *).
På förlagen till Kassa *) Att Eiks-banken liar så högst obetydlig ränte-inkomst af Kreditiv-fonderna, som skola hållas i beredskap för Filial-bankernas assignationer, inhemtas lätt af de sednaste 2me årens öfversigt af Bankens hela ställning.
Så hade Gefle Filial-bank år 1855 ett kreditiv på 100,000 K:dr och betalte derföre i ränta 298: 18. 4, eller ej fullt J procent samt, år 1856, 315: 35. 2 eller något öfver \ procent.
— Filial-banken i Blekinge hade år 1855 ett Kreditiv
Hör lill Banko-l] Iskoltels Betänkande N:0 17. 7 Kreditiv åt enskilde lärer väl ej heller den behållna räntan varit betydlig.
Och den nya upp- och afskrifnings-rörelsen eller åtagandet att mot en viss provision både ombesörja utlåningen af andras penningar och derjemte hålla dem egaren tillhanda hvilken stund han fordrar dem tillbaka, lärer väl icke heller tillskynda Riksbanken rätt stora fördelar.
Det är min öfvertygelse att Riks-banken, som icke är till för att förskaffa sina aktieegare den största lagliga vinst, både kan och bör omedelbarligen emot säkerhet utlemna äfven mindre lån till dem sorn behöfva på vida billigare vilkor för de lånesökande, och ändå hafva derpå vida större behållen vinst än genom att emot obetydlig afgift utlemna sina medel till enskilda korporationer, som skola öfvertaga fyllandet af Landsorternas lånebehof.
Dessa korporationer vilja naturligtvis bereda sina medlemmar så stor laglig vinst som möjligt är och röra sig derföre helst med egna kredit-papper på det förmånligaste sätt.
Likväl är det Riks-banken, som utan att åtnjuta motsvarande fördelar, måste med sin metalliska valuta, dels medelbarligen och dels omedelbarligen, ensam upprätthålla myntvärdet på alla enskilda associationers kreditsedlar. på 44,000 R:dr och betalte 13: 12. 1. i Ränta eller omkring 3V procent.
Likaså hade Filialbanken i Christianstad år 1856 ett Kreditiv på 81,000 R:dr, hvarpå Ränta betaltes med 25: 11, 9. eller också blott procent.
Skaraborgs Filialbank, år 1856, Kreditiv 140,000 R:dr:
Ränta 594; 32, således något öfven £ procent.
Att dessa Kreditiver äro ganska fördelaktiga för Filial-bankerna är lätt att inse, ty dessa Banker kunna jn för hela det Kreditivbelopp, som är för dem afsatt i Riks-banken, utgifva assignationer, hvilka gifva dem ränta antingen såsom cirkulerande i rörelsen eller liggande i enskilda Bankers kassor och der motsvarande Riksmynt.
Om t. ex. Christianstads
Filial-bank år 1856 på assignationer för 81,000 R:dr fått uppbära endast 4 procents ränta, så uppgår den, efter afdrag af hvad sora blifvit erlagdt till Riksbanken 25: 11. 9, till 3,224 R:dr 36 sk. 3 rst; Och om blott hälften deraf kunnat fruktbargöras, uppgår dock denna vinst till nära 1,600 R:dr.
Och nog kunna dessa Assignationer under närvarande tid hållas ute.
Jag har från Calmar fått en sådan på 100 R:dr Banko, utgifven af Skaraborgs filialbank den 19 Augusti 1856 under N:o 8,720.
De äro ju ganska goda papper, dem de sedelutgifvande bankerna utan tvifvel gerna emottaga till förvar i sina kassakistor.
Om man också icke ville missunna Filial-bankernas delegare denna vinst, ehuru den skördas på Riksbankens bekostnad, som håller dem fonden tillhanda för en ytterst obetydlig ränta, så kan jag likväl icke inse någon giltig orsak hvarföre den lilla odlingsfonden skall indragas och nära 1,000,000 R:dr R:mt fråntagas fonden för Landtegendoms-lån, som dock gifva Banken 4 procent oafkortad ränta, mot mångdubbel säkerhet, 150,000 R:dr R:mt tagas från Stadsfastighets-lånefonden, som är otillräcklig, samt 900,000 R:dr R:mt än ytterligare dragas från fonden för mindre lån med omsättningsrätt, som gifva 5 procents ränta och hvari en brist på 7 ä 800,000 R:dr redan är för handen.
Och alla dessa jemte flera andra förminskningar och indragningar hopas uti en så kallad Reservfond, från hvilken Filialbankerna skola företrädesvis förses med Kreditivförlag för sina assignationer mot högst obetydlig ränta och för 3 procent erhålla lån ända till 7,000,000 R:dr R:mt, samt dernäst ytterligare medel tagas till Handels- och Närings-diskonten för den stora affärsrörelsen.
Denna sednare bör visserligen understödjas så vidt banken förmår, men det bör väl icke ske på bekostnad af den mindre.
8 Hör till Banko-Utskottets Betänkande N:o 37.
Med ledning af dessa nu framställda åsigter, anhåller jag få reservera mig emot följande särskilda förslag uti föregående Betänkande: A) Indragning af Skiftes- och Odlings-lån. (1 i:le punkten.)
Enligt 160 § i nu gällande Banko-reglemente är en liten fond på 80,000 R:dr B:ko afsatt för att med små lån ifrån 200 till 2,000 R:dr understödja hemmansegare, som efter verkstäldt laga skifte nödgats utflytta på oupptagna uttnarksegor.
För lånen erlägges 2 procent ränta och de skola vara inbetalda på 8 år.
Nog skulle man tycka att denna lilla fond kunnat få bibehållas för de många små jordegare, som under alltjemt fortgående laga skiften kunde komma i behof af något understöd.
Betänkandet redovisar för denna fondens fördelning och att omkring 100 jordbrukare deraf äro delaktige.
Väl är räntan låg, blott 2 procent, och medlen fästade uti 8 år.
Men de kreditivsummor, som Riks-banken uti 10 års tid skall hålla sex stycken filialbanker tillhanda, utgjorde år 1856 556,600 R:dr Banko, på hvilka Riks-banken, såsom förut nämndt är, fått åtnöja sig med ^:dels till och med ^:dels procent.
Men, säger man, dessa odlingslån äro alltför besvärliga för Riksbanken, hvilket man kan inhemta af de vidlyftiga föreskrifterna uti 160 § af nu gällande Banko-reglemente.
Ehuru en stor del af dessa föreskrifter fullgöras af Hushållnings-sällskaperna eller Konungens Befallningshafvande, och fastän man icke funnit betänkligt att betunga Banko-förvaltningen med åtskilliga nya bestyr, som afse den stora affärsrörelsens beqvämlighet, så vill jag i viss mån medgifva hvad man anmärkt mot svårigheten att hafva tillsyn öfver lånens ändamålsenliga användande, ehuru dessa svårigheter väl kunnat minskas om man så velat.
Men hvaremot jag på det högsta reserverar mig är, att man icke unnat jordbruket detta obetydliga belopp utan kastat det in i den stora så kallade Bankens Reservfond, i stället för att lägga det till fonden för Landt-egendomslån, som utan allt tvifvel vore det rätta, då man icke längre vill besvära Banken med dessa skiftes— och odlings-lån.
Utskottet säger nu att denna lilla fond af 80,000 R:dr Banko icke gagnar serdeles många, då dock 100 jordegare deraf äro delaktiga.
Men hvad förslår den då uti den stora fonden, der en låntagare kan erhålla ända till 200,000 R:dr Riksmynt?
Man skulle eljest kunna tycka att det icke vore så illa, om hundrade kunde hjelpas med en summa, hvarmed eljest en enda icke vore belåten.
Men jag lemnar detta och vill fästa uppmärksamheten vid den emot fastighets-lånefonden i allmänhet utöfvade indragningsmakt.
B) Om Htir lill BanliO-UlskoUcts Betänkande N:o 37. 0 B)
Oih en ärlig förminskning uti fonden för län emot inteckning uti fäst egendom. (i 0:dc punkten.)
Till lån emot inteckning i fast egendom på landet har under en längre följd af år varit, afsatt en fond af 5,650,000 R:dr Banko.
Under de utomor dentligt goda konjunkturer, som egt rum de sednaste åren. har ett belopp af 850,000 E:dr Banko icke behöft anlitas.
Större delen deraf har emellertid blifvit använd uti andra lånegrenar, men med skyldighet att återföra dem till Landtfastighets-fonden så snart de der beliöfdes.
Ett sådant förhållande bör så mycket hellre vidblifvas, som denna fond under tiden före den korta gyldene period, som vi nu sist öfverlefvat, var så hardt anlitad och så otillräcklig, att lånesökande, hvilkas handlingar voro godkända, måste vänta ett år och derutöfver, innan penningar kunde utbekommas.
Och sådana tider synas åter nalkas oss med stora steg.
Det tyckes väl då icke vara skäl att nu minska denna fond med 650,000 R:dr B:ko, eller nära En million R:dr R:mt, utan att något deraf får återgå till landtegendoms-lån, ehuru stort behofvet deraf än kan blifva.
Hvad kan vara orsaken till den stora afvogheten emot denna lånefond, som så ofta förspörjes?
Kan det vara ömhet för Riks-banken?
Bankens grundfond skall utgöra 10,000,000 R:dr B:ko.
Någon säkrare grundfond kan Riks-banken aldrig förskaffa sig än dessa 5,650,000 R:dr B:ko, då de äro intecknade i svenska jorden och det inom hälften af dess låga taxeringsvärde.
Och jemte den utomordentliga säkerheten hembära de Banken oafkortad 4 procent årlig ränta.
Men, säger man, penningarne äro ju fästade uti 28 år och en sådan rörelse är icke bankmessig.
Ja, det är med denna trollformel man vill besvärja bort dem ur Bankens böcker.
År det så bankvidrigt, att en säker Bank har en betydligare del af sin grundfond uti de säkraste 4 procents papper, som kunna finnas?
Men dessa penningar kunna ej indragas på 28 år, derföre böra de bort ifrån Banken.
Likväl är skuldförbindelsen eller kontraktet med låntagaren så beskaffadt, att det kan från ”Bankens sida uppsägas.
Och skulle väl indragning af dessa lån någonsin komma i fråga?
Om en sådan riksolycka skulle inträffa — men jag vet knappt huru den skulle blifva möjlig — att, sedan alla realisabla obligationer blifvit försålda och alla andra kreditiv och låne-fonder blifvit in O dragne, metalliska fonden likväl mer och mer sjunker under sitt minimum, så måste andra åtgärder vidtagas än att uppsäga dessa 6 å 7,000 landtegendomslån, hvilkas indragning med något öfver 51 millioner B:dr Banko ingalunda kan rädda Riks-banken.
Det kan således omöjligen vara omtankan för realisationens upprätthållande, som nu föranleder obenägenheten för denna lånefondens bibehållande till oförändradt belopp. llih. lill II.
Vrol. 18 !i 6 $ -1837. 6 Sami. i Afd. 17 IJäft. 2 10 Hur lill Banko Utskottets Betänkande N:o 37.
Men man hänvisar de lånesökande till hypotheks-föreningarne, som äro bildade i landsorterna just för sådant ändamål.
En sådan hänvisning synes mig åtminstone icke vara gifven i Bankens, icke ens uti Statens eller det allmännas intresse.
De flesta svenska hypotheks-föreningar, kanske nu alla, röra sig med utländska kapitaler, och de jordegendomar, sorn belånas i dessa kredit-anstalter, blifva ju medelbarligen intecknade för utländsk skuld, som med både ränta och amortering i sista hand trycker på Riks-bankcns» silfverfond.
Mig synes det då vara tryggare, att svenska jorden är intecknad för skulder till svenska Banken, än för skulder till utländska kapitalister.
Det måtte då vara af ömhet för de lånebehöfvande, som man vill skilja dem ifrån Riks-banken.
Om så är, synes det förunderligt, att Bonde-ståndet, hvars mindre förmögne medlemmar mest begagna sig af dessa lån, likväl vid hvarje Riksdag icke blott enträget motsätta sig denna fondens förminskning, utan yrka på dess tillökning.
Eller månne de icke förstå sin egen fördel?
Nog veta de, att egare af mindre jordlotter med lågt taxeringsvärde icke kunna erhålla lån uti hypotheks-föreningarne; de veta ock, att de enskilda penningeinrättningarne, som framkallas af ett ganska lofligt vinstbegär, aldrig kunna lemna lån på så billiga vilkor, sotn Riks-banken, hvilken är till för landets skull, samt både kan och bör emot fullgod säkerhet biträda lånebehöfvande med understöd.
Men, säger man vidare, omkostnaderna vid dessa lån äro så stora, att de icke kunna medföra någon fördel.
Likväl finnas utestående omkring 2,900 stycken sådana lån emellan 200 och 500 R:dr Banko, hvilket tyckes bevisa, att de verkligen iiro begärliga.
För att göra dem förmånligare är det medgifvet låntagare att vända sig direkte till Bankens kommissarier, som besörja hvarje års afbetalning för 24 sk.
Banko, samt låne-handlingars kompletterande och nya låns uttagande och för öfversändande mot en provision af 2 R:dr för de mindre, 4 R:dr för de medelstora, och 6 R:dr 32 sk.
Banko för de större.
Visserligen fordras dessutom åtskilliga handlingar, som måste lösas med ej obetydligt belopp.
Likväl kan det bära sig äfven med de minsta på 200 R:dr, och de hafva alltid den förmånen att ej blifva uppsagde och att få småningom med en lika års afgift minska och afbetala sin skuld.
Men på ett lån, som ej är större än 500
R:dr med 4 procent ränta och 2 procent amortering samt efter afdrag af alla omkostnader, uppkommer ändå dessutom på 28 år en skillnad af omkring 300 R.dr till låntagarens förmån, i jemförelse med ett vanligt 5 procent lån på lika lång tid.
Ytterligare har man invändt, att då jorden är så lågt taxerad blifva dessa lån allt för små.
Detta vill jag medgifva, men det kommer sig från den hårdhet, hvarmed man behandlat denna lånegren i jemförelse med andra.
Filial-bankerna erhålla emot inteckningar inom 1850 års hela taxeringsvärde sina halfva millioner såsom lån för 3 procent ränta och såsom kreditiver mot i å jV procent; lior lill Banko-litskollels Betänkande A’.o 37.
11 men små jordegare, som söka ett 4 procents lån på några hundra riksdaler måste lemna hypotheker, hvilkas taxeringsvärde motsvarar lånets dubbla belopp.
År delta billigt och rättvist?
Behöfs det för Bankens säkerhet?
Då skulle det väl ock fordras, der äfventyret. är större.
Att bevilja landtegendoms-lån till f af 1850 års taxeringsvärde kan omöjligen medföra några betänkligheter.
Det är isynnerhet uti 3:ne fall, då dessa lån blifva mindre jordbrukare till verkligt gagn, nemligen a) vid inlösningen af en liten hemmansdel, hvaruti flere syskon äro arftagare, b) vid förvandlingen af några lösa skulder, för hvilkas uppsägning man ständigt är blottställd, men hvars sammanlagda belopp ej är större än att låntagaren derå utan svårighet kan betala 6 procent, c) äfven för skuldfria hemmansegare, för att verkställa odlingar och förbättringar, hvilkas afkastning kan gälda den årliga afbetalningen.
Hypotheks-föreningarnes närbelägenhet till de låne-behöfvandes hemvist har man också åberopat, men detta kan icke gagna rätt mångå, utan endast dem, som bo aldranärmast; ty eljest kostar ett par mils resa lika mycket som post porto och provision, och i sistnämnda fall
Ur det likgiltigt om afsiåndet är 5 eller 50 mil.
Hvad deremot stadsfastighets-fonden angår, så är det väl för sällskap skull sorn den måste undergå samma indragnings-åtgärd.
Att denna fond är gagnande och kan bereda understöd åt mången mindre bemedlad stadsbo att bygga, förbättra eller bibehålla en egen boning, lärer väl icke kunna bestridas.
Och att den är behöflig i närvarande stund bevisas deraf, att låne-ansökningar till ett belopp af 16,000 R:dr Banko ligga godkända, för hvilka tillgång saknas.
Är det då skäl att på denna fond indraga 100,000 R:dr Banko?
För att ännu ytterligare förminska fördelen af dessa lån både på landt- och stads-fastigheter vill man äfven ålägga dem 3 procent årlig amortering, för att slutbetalas på 21^ år i stället för att de hittills fått behålla lånen uti 281 år och amortera dem med 2 procent om året.
Man finner lätt att den hittills be gagnade amorterings-methoden är för låntagare vida förmånligare i många afseenden än den nu föreslagna, och då det för Banken är mera likgiltigt hvilkendera som antages, så ser jag icke heller något skäl att häruti vidtaga någon förändring.
I stöd af allt hvad som nu blifvit anfördt, får jag till Rikets Ständers pröfning vördsamt hemställa: al) Att fonden för lån mot pant af fast egendom på landet varder »bibehållen vid sitt närvarande belopp, 5,650,000 R:dr B:ko eller »8,475,000 R:dr Runt; »2) Att, i den händelse fonden för skiftes- och odlingslån blifver »indragen, ett motsvarande belopp af 80,000 R:dr B:ko eller 120,000 12 lior till Banko-Utskottets Betänkande N:o 37. »R:dr R:mt må tilläggas förenämnde landtegendoms lånc-fond; 3)3)
Att fonden för lån emot inteckning i hus och jord i städerna 57inå bibehållas oförminskad till sitt nuvarande belopp, 850,000 R:dr ))B:ko eller 1,275,000 R:dr Runt; 3)4) Att lån emot inteckning i fastighet på landet må, efter pröfning »i hvarje fall, meddelas till J af 1850 års taxeringsvärde. -5) Att för alla lån mot pant af fastighet så väl på landet som i »städerna årliga inbetalnings-skyldigheten skall utgöra sex procent af »lånets primitiva summa, hvaraf 2 procent afgår på kapitalet och 4 »procent beräknas såsom ränta på kapital-återstoden, efter hittills bruklig »Banko-method.» C) Orri förminskning af kredilivet lill manufakturernas och fabrikernas understöd. (14:de punkten.)
Riksdag beviljades för detta ändamål 1,000,000 R:dr B:ko.
Det ökades 1840—1841 till 1,500,000
R:dr och sednast 184-7—-1848 till 1,800,000 R:dr.
Inom Utskottet yrkades vid innevarande Riksdag, att, i anseende till stigande pris på arbetskrafter och rudimaterier, det måtte höjas till 2,000,000 R:dr B:ko.
Men Banko-Utskottets pluralitet deremot ansåg det öfverflödigt nu bibehålla hvad i fordna tider (det vill säga för 8 år sedan) betraktades såsom nödigt och nyttigt för industriens befrämjande, och derföre skall denna kreditiv-fond minskas med 300,000 R:dr B:ko.
Månne dertill finnas några talande skäl?
Arbetslöner och rudimaterier äro stegrade.
Manufakturerne och fabrikerne böra liksom andra näringar af Riks-banken understödjas, äfven på ett så direkt sätt, att det otvifvelaktigt kommer dem till godo.
Kommers-kollegium förvaltar medlen utan att dermed betunga Riks-banken, och lemnar säkerhet i manufaktur-diskontens alla fordringar.
För hvad som lyftas på kreditivet beräknar Banken 3 procent ränta, som betalas hvarje halfår och uppgick år 1855 till R:dr Banko 43,567: 7, 5. eller nära 2i procent för hela fonden.
Enligt ett omständligt, af Kongl. Maj:t utfärdadt Reglemente af den 8 Februari 1844 skola dessa medel utlånas mot 4 procent på redan tillverkade och färdiggjorda manufaktur- och fabriksvaror, som icke genast kunna afsättas och derigenom understödja manufakturisten och fabrikanten att, utan hinder och fördröjd afsättning, kunna fortsätta sin tillverkning.
Jag kan icke se annat än att detta är ett ganska godt ändamål och att sättet för dess vinnande är säkert och ändamålsenligt, så att industrien härigenom på en mera direkt väg erhåller biträde, än om dessa medel öfverilyttas till län och kreditiv åt Filial-bankerna, hvarföre jag får vördsamt föreslå, 116r till Banko-Utskottets Betänkande N:o 37- 13 »att det till manufakturernas och fabrikernas understöd beviljade »kreditiv må bibehållas oförminskadt till sitt nuvarande belopp, 1,800,000 »R:dr B:ko eller 2,700,000 R:dr Runt.» D) Om förminskning uti fonden för allmänna
Diskonten eller för lån pä namn och reverser med omsätt/.iigsrätt. (24 punkten 2 mom.)
Då vid sista Riksdag penninge-tillgången i landet var ymnig och betydliga belopp af Bankens lånefonder lågo obegagnade, beslutades att 600,000 R:dr
B:ko skulle efter hand indragas på fonden för omsättningslån.
Nu vill man fortsätta denna indragning med ytterligare 600,000 R:dr B:ko, oaktadt omständigheterna äro till den grad förändrade, att ett halft tusende personer, som inlemnat godkända lånehandlingar för ett belopp af en half million R:dr B:ko, icke kunna erhålla några penningar på 2 å 3 månader och penningebrist öfverklagas i hela landet.
Under sådana förhållanden skulle det väl snarare varit skäl att återställa fonden till hvad den utgjorde vid 1853—1854 årens Riksdag.
Denna lånefond är öppen och tillgänglig för alla samhälls-klasser; men derigenom att maximum af lån på en hand är inskränkt, är den tydligen afsedd att hjelpa sä många som möjligt från en tillfällig förlägenhet.
Genom denna utväg hafva också otaliga jordbrukare, handtverkare, lägre tjenstemän och mindre handlande, både på landet och i städerna, blifvit räddade från en utarmande utmätning.
Mången lagsökning har blifvit förekommen genom bevis att ett sådant lån blifvit den lagsökte beviljadt, som efter en viss kortare tid med visshet utfaller och som med långt mera lätthet liqvideras genom afbetalning af J hvar sjette eller sjunde eller af A hvar tredje eller fjerde månad.
Och källan till en sådan hjelp skall nu mer och mer tillstoppas och de behöfvande, som genom egen och andras kredit, på detta sätt skulle kunnat understödjas, skola nu dels afvisas, dels vänta så länge, att hjelpen komma för sent.
Månne det är genom ett dylikt förfarande, som penninge-lÖrlägenheten hos folket kan afhjelpas och välståndet befordras?
Vill man derigenom i möjligaste måtto afvänja Svenska folket för att låna?
Eller är det meningen, att de små, som behöfva anlita sin kredit för att få penningar, skola afhållas från att söka lån i Riks-banken, som endast bör vara till för de stora?
Jag kan icke gilla dessa aristokratiska tendenser uti regleringen af Riksbankens låne-rörelse.
Att den rike blir ännu rikare och den fattige ännu fattigare, går nog ändå, utan att någon stats-institution nekar den sednare hvad som lemnäs den förre, då de begge hafva egen eller andras kredit att erbjuda.
Men man vill icke afvänja de små från att låna, utan blott mer och mer för dem tillstänga Riks-bankens dörr, och visa bort dem till enskilda låne-associationer, hvaraf de skola blifva bättre betjenade.
Rikets Ständers stora Bank bör ej befatta sig med sådana småsaker.
Ja, det var denna åsigt, som upphiifde utvägen för de 14 Hör lill Banko-Utskotlels Betänkande N:o 37. fattige och mindre förmögne af hufvudstadens stora befolkning att mot pant af guld eller silfver i Banken erhålla små lån för 4 å 5 procent ränta.
Rörelsen ansågs icke bankmessig, ehuru det guld och silfver, som pantsattes, var en för Banken reel valuta.