Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta förhållande har gjort våra lagstiftare betänksamma; riks- dagens lagutskott, som underkastat förslaget en förberedande behandling, synes luta åt den åsikten, att 17 år skulle vara lämpligt att be- stämma såsom lägsta äktenskapsälder.
Men det är också gifvet, att denna viktiga fråga ej kan bedömas och afgöras endast på grund af jämförelser med andra land eller ge- nom några statistiska beräkningar.
Riksdagen har därför utan tvifvel handlat klokt, då den i stället för att direkt bifalla förslaget, anmo- dat regeringen att låta utreda de omständighe- ter, som inverka på bedömandet af en fram- flyttning af äkteuskapsåldern, och sedan fram- lägga ett förslag i detta afseende för riks- dagen.
Den viktiga frågan om framflyttning af kvin- nans äktenskapsålder ligger nu hos regeringen, och vi kunna sålunda till 1892 års riksdag förvänta en framställning i detta ämne.
I sammanhang med denna fråga står frågan om införande af civiläktenskap denna liksom föregående år förelagd riksdagen till afgörande af hr Waldenström.
Hr Wal- denström hade velat likställa den civila och den kyrkliga vigseln, så att svenska kyrkans medlemmar skulle ega tillfälle att välja sättet för ingående af äktenskap.
Frågan har visserli- gen för denna riksdag förfallit genom Första kammarens afslag, men såsom ett ingalunda betydelselöst tidens tecken torde man få be- trakta Andra kammarens beslut att godkänna motionärens förslag.
Detta är, så vidt vi kunna erinra oss, första gången, som andra kammaren ger sitt bifall till civiläktenskapets införande såsom lika gällande och lika bety- dande med det kyrkliga äktenskapet.
Beslutet fattades med en rätt ansenlig röstmajoritet och man kan däraf taga för gifvet, att frågan ett annat år återkommer.
Troligen kommer frå- gan att under en längre tid blifva stående på riksdagens program, så mycket mera som ett definitivt afgörande nog låter vänta på sig.
Till samma kategori hör äfven den af re- daktör Borg på tal brakta frågan om äktenskapsskillnad under vissa förhållanden.
Hr Borg hade före- slagit, att fattigvårdsstyrelsen skulle ega rätt med makans samtycke begära skilsmässa, om det nämligen visade sig att mannen i följd af lättja, dryckenskaper eller andra laster vägrade att försörja hustru och barn.
Den vackra tanke, som låg till grund för denna framställ- ning, hade ej fått ett fullt praktiskt uttryck i motionen, och häraf kom det sig, att båda kamrarna afslogo det framställda förslaget.
Familjens och uppfostrarinnans förhållanden beröras äfven af det förslag Första kammaren antagit i syfte att motverka katolikernas pro- paganda inom vårt land särskildt genom före- byggande af • samvetstvång- från själasörjares och vigselförrättares sida.
Förslaget riktar sig särskildt mot de förbin- delser, som i äktenskap mellan makar, där den ene tillhör svenska ' kyrkan, den andra något främmande trossamfund, pläga före eller efter äktenskapet afgifvas rörande barnens trosbe- kännelse.
Första kammaren vill, att dylika förpliktelser skola anses kraftlösa, och att pre- sten skall vara förbjuden att begära eller mot- taga dylika förbindelser.
Kammaren har där- jämte beslutat, att barn af dylika s. k. blan- dade äktenskap skola uppfostras i evangelisk- lutherska läran, för den händelse makarne ej kunna enas, om hvilket trossamfund barnen skola tillhöra.
Frågan har dock ännu ej fö- revarit i Andra kammaren, men man kan taga för gifvet, att denna kammares starka obenä- genhet för restriktioner särskildt i den kyrkliga lagstiftningen skall komma hela förslaget på fall.
— Kvinnans politiska rättigheter hafva endast undantagsvis och liksom i förbi- gående kommit på tal vid 1891 års riksdag.
Men antydningar och uppslag till reformer i denna fråga hafva ej saknats.
Vid rösträtts- debatten i första kammaren erinrade en talare om att en utvidgning af rösträtten konsekvent borde medföra politisk rösträtt äfven åt kvin- nan.
Förslagsställaren i rösträttsfrågan hr Mankell var ingalunda obenägen för att med- gifva kvinnan rösträtt, ehuru han » ej ännu » ville framkomma med något förslag härom.
Den, som gick längst i detta afseende, var hr Hedin, som formulerade ett bestämdt förslag att förskaffa kvinnan politisk rösträtt genom att i en grundlagsparagraf utbyta ordet » man » mot » person ».
Gent emot de många olika intressen, som under debatten om rösträtts- frågan gjorde sig gällande, mäktade detta för- slag ej hålla sig uppe.
Det blef knappt nog omnämdt i debatten och begrofs sålunda » är- liga, men i tysthet ».
De anförda fakta visa dock, att frågan om kvinnans rösträtt saknar hvarken målsmän eller anhängare inom sven- ska riksdagen.
Skiss för Idun af Dolly Roon.
Hon blef afbruten uti sina funderingar utaf Werenius, som uti sin ordning också anställt själfbetraktelser och härigenom kommit till det resultat, att som det i allmänhet ej hände sig hvarje dag, att man satt bredvid en ung dam uti en hög jaktvagn, så var det bäst att taga tillfället i akt; härmed uppeldade han sitt mod, tills det kom under högtryck.
» Fröken Bella », sade han sakta, » jag har något, om hvilket jag skulle vilja fråga, och Bella såg på honom och förstod, hvad som komma skulle.
Nu hade hon visserligen ögon- blicket förut tänkt på möjligheten att gifta sig med honom så där uti en obestämd, aflägsen framtid, men detta kom för brådstört, och när därtill hennes ögon föllo på Claes ' rygg, var det förbi med hennes kallblodiga beslut- samhet; alltså sade hon med ett misslyckadt försök till skämt: » häradshöfding, man bör all- drig vara frågvis. » » Ja, men det är något af högsta vikt » fort- for han med otydlig stämma, » och jag fruktar, att rj i, min fröken — — — • » » Häradshöfding, jag ber er, fortsätt ej, det vore förgäfves.
Jag skulle ej gifva er det svar, som ni synes önska. » Hon lade sin hand på hans arm och såg bedjande på ho- nom.
Var det månen, som just frambröt ur några moln, eller hvad var det, som gjorde honom så blek?
Han böjde sig ned och kysste vördnadsfullt hennes hand och sade med skälfvande röst: » gifves ej något hopp för mig således? » Hvad var det, som dref henne till att svara nej i stället för ja?
I detsamma stannade vagnen framför trappan, och man åtskiljdes i förstugan.
» Godnatt fröken Järnfält », sade Werenius ceremoniöst, tilläggande sakta: » må Gud väl- signa er, Bella ».
Därpå förklarade han, att han i följd af erhållna bref måste återvända till hufvudstaden tidigt påföljande morgon samt tackade för den angenäma tid, som han till- bringat på Vårnäs.
» Hör du, Claes », sade Clara till sin man, då de blifvit ensamma, » där ser du följden af dina intriger.
Werenius är verkligen förälskad i Bella, har friat i kväll och naturligtvis fått korgen. » » Huru vet du det? » frågade Claes, som visste, att damerna ej hunnit vexla ett ord med hvarandra, eftersom Bella genast gått upp till sina rum.
» Du är en gås, Claes », svarade Clara öfver- lägset, » och därtill en blind gås! » När Bella uppkommit på sina rum afske- dade hon sin kammarjungfru och slog sig ned på en chaiselongue för att öfvertänka aftonens händelser.
Hon hade tänkt länge och väl samt slutligen funnit den hjältemodiga utvägen att taga sig en riktigt grundligt hjärtlättande gråtstund, emedan hon tyckte det egentligen vara synd, dels om Werenius, som hon värderade, och dels om sig sjäif, som varit nödsakad att göra ho- nom sorg.
Det var nu alltihop Claes ' fel och besannade det gamla ordspråket, att släkten är värst o. s. v. Den kvinliga logiken är i san- ning högst besynnerlig!
Vete Gud, huru länge hon skalle kunnat ännu pågå med detta själfplågeri, om hon ej afbrutits, genom att en blixt plötsligen upp-
lyste hennes rum och en åskknall följde tätt därpå.
Var det något för hvilket Bella var rädd, så var det för åska, och att kasta en sjal öfver sin hvita cachemirsnattrock och rusa på dörren för att ila till salongen, var en sekunds verk.
Hon fann där Clara, som redan för en stund sedan förmärkt åskvädret och i följd häraf ej gått till hvila, utan satt sig att läsa.
Järn- fält och Werenius hade skyndat ut för att tillse, att sprutorna voro i beredskap och allt folk uppe.
Åskvädret blef allt starkare, och damerna började att känna sig mycket nervösa, då lyck- ligtvis Werenius, skickad af Claes, kom in för att lugna dem.
Bella kröp upp i ett soflhörn och tillslöt ögonen för att slippa se blixtarne.
Clara gick in till barnen, och Werenius stod tigande i fönstret och blickade ut.
Plötsligen skakades hela byggnaden af en våldsam skräll, huset darrade i sina grund- valar.
Werenius rusade ut och såg, att blixten antändt stallet, ur hvars tak lågorna redan slogo ut.
Han ropade till Clara, som äfven störtat ut, att stallet visserligen brann, men att ingen fara vore för själfva hufvudbyggnaden, då vinden låg åt motsatt håll.
Han skyndade in uti den brinnande byggningen och fann där Järnfält och några drängar i färd med att ut- föra de af rädsla alldeles vilda hästarne.
Lyck- ligtvis började ett häftigt regn att falla, och efter en stund var man herre öfver elden, hvars framfart sprutorna i förening med regnet lyc- kats hämma.
Hästarne fingo placeras på rid- banan, och vakter utsattes vid det rykande brandstället.
Herrarne skyndade därefter in, sotiga och våta som de voro, för att öfvertyga damerna, att all fara vore öfverstånden och åskvädret snart alldeles förbi, samt funno dem hälft med- vetslösa af skräck.
Järnfält tvang dem att nedsvälja ett sked- blad kognac och försäkrade, att skadan ej var stor, då stallbyggnaden var assurerad samt hä- starne räddade, » och således », tillade han skäm- tande, » när jag kan taga det lugnt, kunnen I väl göra sammaledes! » » Hvad fattas häradshöfding Werenius? » frå- gade Bella plötsligen.
Werenius satt uti en länstol med bleka drag och sammanbitna tän- der.
» Jag har skadat mig något i högra armen, men det är alldeles ingenting », frampressade han, hvarpå han sjönk afdånad ned på mattan.
Alla störtade fram, och man fann, att hans högra arm blifvit illa bränd, och att glasskärf- vor inträngt uti brännsåren.
Järnfält ilade efter kalkliniment och Clara efter linne till kompresser.
Bella bemödade sig förgäfves att återkalla honom till lif.
Till slut uti sin ångest och förtviflan visste hon ej annat råd än att med sina varma, friska läp- par trycka en kyss på hans kind.
Detta måtte vara ett utmärkt medel att återföra afdånade personer till sans, ty Werenius uppslog ögonen och hviskade: » drömmer jag? » I detsamma återkom Järnfält och hans hustru med förbands- artiklar samt funno då Bella sysslande vid ett bord och Werenius i halfsittande ställning ännu på golfvet, seende, trots sina brännskador, helt kry ut.
» Fröken Bella », sade Werenius några dagar senare, » i morgon är jag så pass återställd, att jag måste resa, men det gifves en sak, som jag dessförinnan gärna skulle vilja hafva för- klarad.
Jag bade en dröm, då jag låg afdå- nad på golfvet; kan ni upplysa mig om, hvad den betydde, eller var det måhända ej en dröm, utan en verklighet? » » Man bör aldrig fästa sig vid drömmar?, för- klarade Bella med bestämdhet, » och dessutom vet jag ju ej, hvad drömmen handlade om », tillade hon med ett sannt dödsförakt.
» Jag tyckte, att någon andades en kyss på min kind. » » Kyssen betyder i allmänhet falska vänner », upplyste Bella och undvek hans blick.
» Bella, plåga mig ej med denna förfärliga ovisshet, säg mig, jag bönfaller, jag ber er därom, var det dröm eller verklighet? » Högtärade läsarinnor, betäcken edra rodnande anleten och beklagen den stackars Beilas brist på kvinlighet, ty veten I hvad hon gjorde?
» Bella! » » Arvid! » » Hör du Clara », sade Claes Järnfält en tid därefter, » det där partiet är ändå min för- tjänst. » » Din? » inföll Clara skrattande.
» När sko- len I män upphöra att vara egenkära?
Nej du, din förmåga räckte ej till, eftersom det be- höfdes både blixt och dunder för att göra slag i saken 1 » I f o r n a dagar.
Strödda blad ur af minnets album, samlade Mathilda Langlet.
» SKÖNA HELÉNE. », on hade nog också ett annat namn — hon kallades » mamsell Nyberg », — men i dopet hade hon fått namnet Heléne, antagligen efter någon förnäm fröken, ty hen- nes far hade varit » hofmästare » hos en mi- nister och konungagunstling.
Han var länge sedan död, och den ovanliga skönhet, som föranledt dotterns tillnamn, hade också för- bleknat.
De fina dragen hade blifvit skarpa, och en viss bitterhet lästes kring de numera något tunna läpparne.
Men ännu kunde man ganska tydligt se, att det ansikte, som blic- kade fram ur den ofantliga » rottingshatten » af gul nankin, » i ungdomens vår » helt visst gifvit egarinnan full rätt till den benämning, som nu blott brukades bakom hennes rygg och i litet satirisk bemärkelse.
Ty hon hade icke många vänner.
Hennes tunga var skarp och hennes stolthet stor.
Hon ansåg sig stå betydligt öfver lotsar och fiskare med deras familjer, men hon kom dock icke in i » den högre societeten », ty rang- skilnaden var den tiden vida mera utpräglad än nu.
Hennes umgänge blef således be- tydligt inskränkt, och ej ens i prestgården var hon gärna sedd — den unga prestfrun var ordentligt rädd för henne.
Men hon höll sig lika rak ändå, spatserade med värdiga och gravitetiska steg i de branta backarne och helsade nådigt, som en furstinna, på både höga och låga.
En syster hade hon ock, några år äldre, ful och anspråkslös, som alltid höll sig i skuggan — i den grad, att man knappast ens visste hennes namn.
Hon gick i » sköna Helénes » aflagda kläder, visade sig sällan ute, höll det lilla hemmet pyntadt och fint som ett dockskåp och biträdde vid expedie- randet af mindre förmånliga kunder.
» Sköna Heléne » dref nämligen handel.
Det vill säga — hon hade hvarken handelsrättig- heter eller butik.
Det skulle för öfrigt på den tiden ansetts alldeles otillbörligt.
Hela handelslagret inrymdes i ett stort hvitt skänk- skåp, som i hennes lilla helgdagsrum upptog hela väggen mellan dörren och kakelugnen.
Den ena sidan af skåpet var inredd med stora och små lådor; i den andra fanns ett stort mellanrum mellan öfre och nedre lå- dorna.
Där stodo sockertoppen och sirapskru- kan i broderlig sämja med såpkaggen och blanksmörjebuteljen.
Och större förråder än dessa behöfdes ej.
Aldrig glömde Tinnie den viktiga stund, då hon, sjuårig, blyg, tillbörligt putsad o c h ' strängt förmanad att niga och säga: » Mam- ma helsar och ber att få köpa för sex styf- ver blånelse » inträdde i helgedomen, där det stora skåpet stod.
Ena handen höll hon hårdt hopknuten om den stora kopparslanten, på hvilken stod att läsa: » 2 skillingar ban- ko », och den andra framräckte hon litet ta- fatt till holsning.
Mamsell Nyberg var nå- dig och vänlig, och den lilla hemtade mod och såg sig omkring.
Solen lyste klart in genom fönstret i det låga rummet, där bjäl- karne i det hvitlimmade taket voro synliga.
I fönstret stod en myrten och en » geranium » — den bladrika växten med de små ljusröda blommorna, som sedan utträngdes af sina för- nämare kusiner, pelargonierna.
Stolarne hade gulrandiga öfverdrag och den oundgängliga » uppbäddade » sängen ett bländande hvitt täcke.
På byrån med sin hvita duk stod den oundvikliga gröna papegojan och gula katten i gips, de feniciska snäckorna och vaserna med brasilianska fjäderblommor, medan ur bibeln, som jämte psalmboken också hade sin plats där, stack fram den till bokmärke bru- kade påfågelsfjädern.
Men nu slogos skåpdörrarne upp, och Tin- nies ögon och tankar fingo en annan rikt- ning.
Ä n i dag kan hon minnas den heliga r y s n i D g, som grep henne, då nu en stark doft af kryddor, blandad med såpa och tvål slog emot henne.
Hvilka skatter doldes ej där- inne i dessa hemlighetsfullt tillslutna lådor!
Lyckligtvis kom mamsel Nyberg ej så noga ihåg, hvar hon hade » blåeisen », hvilket gjorde, att hon drog ut flere lådor, om hvilkas inne- håll Tinnie således fick en liten aning.
I en låda lyste brokiga silkesdockor, i en annan » sidenkantband » i flere färger, i en tredje lågo » treskillings » runda nystan af hvit bom- ullstråd o. s. v. Slutligen drogs den rätta lådan upp, ett par bitar af en blå substans — såg ut som lös, ljusblå krita — inlades i papper och anförtroddes åt Tinnie, som i utbyte mot sin stora kopparslant erhöll en mindre med stämpeln: 1 skilling banco.
När allt detta var ordnadt, neg Tinnie ef- ter befallning och sade adjö.
Men hunnen till dörren påminde hon sig något, vände om, trippade fram, neg återigen och såg med stora, klara barnaögon upp på » sköna Heléne ».
» Tack, snälla mamsell Nyberg! » » Nå, det var en liten artig flicka! » sade mamsell Nyberg, synbarligen blid.
» Jag skall följa dig ut och hjälpa dig med grinden — klinkan är så hård, » tillade hon.
Den lilla neg och tackade än en gång vid grinden, och Heléne stod och såg efter henne, där hon försiktigt trippade bort med sitt lilla paket.
Hon stod där ännu några ögonblick, och det kom öfver henne en underlig känsla.
Tjugu, trettio år veko bort som en dimma.
Hon stod en solig sommarmorgon, som nu, vid grinden och såg utåt sjön, men i stället
för den urblekta själen och bomullsklädnin- gen, bar hon sin ljusa indienne, af det fina storblommiga tyget, med vid handleden trånga, men uppåt axlarne oerhördt vida ärmar, kort i lifvet och kort i kjolen, så att de nya skorna med » korsband » öfver vristen voro väl synliga.
I stället för den gula hatten, bar hon i det högt upplagda mörka håret en ofantlig kam och ett par stora bandrosor.
T y det var söndag, och främmande vän- tades, och det var just de främmande, hon stod och såg efter.
Men på andra sidan om staketet, med ar- marne stödjande sig mot den höga grindstol- pen, stod en ung man med blanklädershatt på det ljuslockiga hufvudet och en brokig sidenhalsduk löst knuten kring den solbrända halsen.
» Tala aldrig om det, Gustaf, » sade hon.
» Du vet, att föräldrarne aldrig skulle vara med om det; och förresten, » tillade hon med en knyck på den fina nacken, » är jag inte säker på, att jag just har lust att i hela min tid sitta i lotsstugan därute på udden. » » Stugan är bra, » svarade han med en viss häftighet, » och du har inte sett något fel på henne förut, heller.
Men allt sedan den där skrifvar-slanken kom hit, så har du fått an- dra ögon att se med. » » Å h, det vet jag visst!
För resten är jag inte bunden vid någon, utan gör, som jag vill, det kan jag säga dig. » » Nej, du aktar dig nog för det!
D u skall väl göra mig lika galen som Dahlströms Kalle och Per Eriks gosse och allihop de andra.
Men du höll mig kär, innan den där fine herrn kom, det gjorde du!
Det kan du inte neka till. » Hon rodnade starkt och det såg ut, som om hon höll på att få tårar i ögonen.
Hade han ingenting sagt, skulle kanske mycket varit annorlunda.
Men han kunde ej låta bli att göra henne förebråelser.
» Men, du är ju sådan, att så fort du får se någon ny, så vill du, att den skall krusa och kurtisera och springa benen af sig för din skull!
Och nu är det, förstås, för den där slanthärfvelns räkning, som du styrt ut dig så här fin!
Men det tör hända, att du har ingenting för det, han kan rätt så snart narra dig, han, som en annan, och det vore inte för mycket — för du har själf narrat så många. » Nu var hon alldeles blek, och hennes röst ljöd främmande och besynnerlig i hennes egna öron, då hon, utan att se upp, frågade: » Ä r det slut nu?
Eller är det något mera?
» » Ja, Heléne, » utbrast han häftigt, » det är något mera!
Jag står inte längre ut med det här — det måste bli ett slut — du får säga ifrån, om du vill ha en ärlig gosse, som blir dig trogen i nöd och lust, eller en spelevink till herreman, som går här och krumbuktar så länge det roar honom, och se- dan ger dig på båten! » » N u?
» frågade hon med en trotsig blick.
» Fordrar du svar nu? » » Ja, » skrek han till och slog sin knutna hand i grindstolpen, » nu i detta ögonblick skall du välja mellan honom och mig! » » Skall jag? » upprepade hon förnärmad.
» Då väljer jag — icke dig! » Hon hade väntat sig stormande böner och förebråelser, men han sade icke ett ord.
Han blef mycket blek och vände bort hufvudet.
Men efter ett par ögonblick sade han med underlig pressad röst: » Jag förstår: du väljer honom.
Men kom Förbiskymtande skuggor ur förra seklets kvinnovärld.
v j.; / ^;;;, i.
^ ^ v v | f e i ^ Sveriges första boktryekarinna föreställde Idun i fjol för sin läsekrets — fru Louise Flodin, f. Söderqvist; men det må väl märkas, att hon varit den första svenska kvinna, som o g i f t satt sig i spetsen för ett boktryckeri.
Hon har i den svenska andliga odlingens historia haft mer än en föregån- gerska, hvilken såsom myndig en k a öfver- tagit tryckeriaffär.
Den första, förnämsta och på sin tid mest kända af dessa praktiska svenska kvinnor var nos vara oäkta.
Han reste och kom aldrig åter.
Jo — en gång kom han, på väg till utlandet med sin rika brud, då han med vänlig nedlåtenhet helsade på » lilla Heléne » och talade om, huru han » i unga dagar » till- bringade många treniga stunder tillsam- mans med — hennes far.
Den andre — han kom däremot aldrig tillbaka.
Något varmt droppade ned på mamsell Nybergs hand, där hon ännu stod kvar vid grinden.
Hon for upp, strök med afviga handen öfver ögonen och såg sig omkring — huru länge hade hon stått där?
Hvad var det, som fört hennes tankar tillbaka till detta, som hon i sitt stolta sinne så länge hållit gömdt och doldt?
Ah, det var de där ögonen, de blåa klara, oskyldiga ögonen!
Ty just sådana ögon, sådana blåa ärliga barnafromma ögon hade han, den trohjärtade » gossen », som för hennes skull for till främ- mande land och » kom aldrig mera igen ».
Hvarför skulle han också vara så häftig?
Och hvarför skulle hon vara så stolt?
A c k det finnes så månget » hvarför » här i lifvet, som man aldrig får svar på!
Icke heller visste Tinnie, hvarför mamsell Nyberg alltid nickade så vänligt åt henne, och när den lilla kom för att göra sina små uppköp, drog ut själfva russinlådan och gaf » på köpet » fem, sex russin, och det inte af de torraste och minsta, heller!
Elsa Fougt.
Hennes lifs öden erbjuda ingenting af hvad man — tämligen enfaldigt ibland — brukar kalla » romantiskt ».
Hon var dotter af den framstående boktryckaren Momma i Stock- holm och blef vid 18 års ålder gift med in- nehafvaren af Kongl.
boktryckeriet, sekrete- raren i Bergskollegium Henrik Fougt, den förste på sin tid i sitt yrke och äfven den förste svenske boktryckare, som erhöll Vasa- orden (af Gustaf I I I och redan 1774).
D å han 1782 aflidit, öfvertog enkan Kongl.
bok- tryckeriet och förestod det i många år, » med ovanlig skicklighet », intygas det.
Elsa Fougt skildras såsom » ett vittert och ansedt frun- timmer », och af hennes hand har man tryckta åminnelsetal, hållna i Amaranterorden öfver fruarna Schröderheim och Theel.
Hennes dödsår uppgifves 1815, men detta är orätt, ty hon lefde till strax efter 182G.
Det silhuettporträtt af Elsa Fougt, hvaraf vi här ofvan meddela en afbildning, eges af hennes dotterdotterson, kapten J.
E. Hagdahl i Stockholm, den bekante konstsamlaren och mecenaten.
ihåg, hvad jag nu säger: du får honom al- drig!
Han reser härifrån och kommer aldrig tillbaka.
Men jag — jag skall komma igen, ty jag vill se dig, när ditt stolta sinne är förkrossadt och din trotsiga nacke är böjd! » Och så var han borta.
Och det gick, som han spådde.
Den sprättige » skrifvaren » fick Helénes ja och föräldrarnes förtjusta bifall och reste med ett guldhjärta i en svart snodd om halsen såsom underpant på hennes tro, i utbyte hvaremot han gifvit henne ett par ör- hängen med ametister, som sedermera befun- Om hem och skola.
Wfellehjärtansvärda äro i sanning de ord, som o s f under märket I.
i ett af Iduns se- naste nummer förekomma.
Detta isynnerhet med afseende på de egen- skaper, som borde tillkomma en ung flicka, den där af en eller annan anledning söker sig ut ur hemmet.
Att eu sådan flicka framför andra kun- skaper behöfver ega insikt uti klädsömnad, lappning, lagning, stoppning, omtalas, på samma gång som nyttan och nödvändigheten af skolor, där sådana kunskaper kunna för- värfvas, framhållas.
Klokt och präktigt och bra sagdt allt- sammans!
Men, ulom dessa egentliga skolor, skulle mau kunna förorda ett oändligt antal små- skolor — skolor i hemmen.
Inom familjerna frågas numera lika ofta.V Hvad skall hon, dottern, bli — som hvad skall han, sonen, blifva?
Mer och mer gör sig den kloka åsikten gällande, att äfven flickor böra få följa sin kallelse och » blifva något » — och huru skulle man utan att söka upplysning » utifrån » kunna lyckas häruti.