Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och san- nerligen, om våra stam- mödrar kunde uppstiga ur sina grafvar och se sina döttrar vid hyfvel- bänken i färd med hyfvel och såg, de skulle både hissna och häpna, men — tiderna förändras.
När nyodlarens arbete rödjande gått fram och banat väg, då är det lätt för andra att träda i spå- ret.
Huru mången ban- brytare för nya idéer har icke vår tid att uppvisa.
Särskildt är kvinnosaken en segrande nutidstanke.
Utgifningstld: hvarje helgfri Gemandts fredag.
Lösnummerspris 1 5 öre (vid kompletteringar) Aunonspi-is: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
U t l ä u d s k a a n n o n s.
Hjelt.
Mer än en framstående kvinna har genom sitt exempel nedbrutit fördo- mar och öfvertygat mänsk- ligheten om kvinnors rätt till arbete.
För ieke så lång tid tillbaka hade man ännu ganska oklara begrepp om handslöjdens betydelse för uppfostran, äfven inom pedagogernes leder.
Ifrån Nääs ' slöjdlärareseminari- um och dess hängifne ledare, direktör Otto Sa- lomon, utgick den — f ö r handarbetsundervisningen — pånyttfödande tanken: en metodiskt ordnad hand- slöjd är ett mäktigt upp- fostringsmedel i den er- farne pedagogens hand.
Fröken Vera Hjelt har infört den pedagogiska slöjden i Finland och öpp- nat ett nytt arbetsfält för den finska kvinnan, näm- ligen slöjdlärarinnans.
Handarbetsundervisnin- gen var under den gamla regimen införd uti flick- och folkskolor, men be- stod uti ett planlöst fam- lande efter ett mål, som man visste skulle fin- nas — men hvar.
Uti många folkskolor under- visades gossarne i bast- cch korgflätning, nätbind- ning och kappsäcksarbe- ten, men det var en all- män klagan öfver svårig- heten att intressera dem
IDUN Stora ord ej slå likt klubbor, S k r y t är icke sträng på bågen, Handling bättre är än ordprål, M ä k t i g a r e är än h ö g m o d.
W. för mångslöjden.
Måhända dref äfven erfaren- heten härom fröken Hjelt — hon var under läseåret 1881 — 82 anställd som lärarinna vid Hammarlands folkskola på Åland — att med så mycket större ifver tillgodogöra sig under- visningen vid Nääs, där hon vistades under åren 1883 — 84, förBt i egenskap af lärarinna vid flickskolan och sedan, efter genomgången kurs vid seminariet, som slöjdlärarinna vid gosskolan.
— I några skolor hade man by- snickaren som lärare, men han var främmande för skolans arbetssätt och saknade förmåga att upprätthålla disciplin.
Huru annorlunda är det icke numera med intresset för arbetet i de skolor, där träslöjden är införd.
Att blifva utesluten från slöjdtim- marne är det största straff en gosse känner till.
Glänsande blickar och glödande kinder, det lif och den lust, som råda i slöjdsalen, samt de händigt och noggrant utförda föremå- len vittna mer än långa tal om det metodiskt ordnade arbetets lyckliga inflytande på ungdo- men.
Äfven uti flere lärda skolor i Finland är slöjden införd.
Kanske ligger nyckeln till lösningen af den sociala frågan gömd uti någon liten slöjdares hjärna, ty här läres ju ungdomen, efter » prak- tisk och lättfattlig metod », aktning för kropps- arbetet och därmed äfven — för kroppsarbe- taren.
År 1885 inrättade fröken Hjelt en pedago- gisk slöjdanstalt i Helsingfors.
Anstalten, som står öppen för barn och vuxna, män och kvin- nor ur alla samhällsklasser, är mycket besökt och utsänder årligen skickliga lärarinnor.
Vi- dare har hon anordnat slöjdkurser med stats- bidrag under sommar- och julferier, hvilka kur- ser omfattats med det lifligaste intresse af lära- rinnor.
Ihärdigt och mödosamt, förenadt med många personliga försakelser har hennes arbete varit - — icke alltid uppskattadt som nu, nej, många gånger misskändt och motsagdt, men så är det ju oftast, när en idé arbetar sig fram genom motståndet af tidens opposition.
Särskildt ledo de kvinnliga ifrarne för den pedagogiska slöjdens införande i Finland ett stort nederlag vid sjunde allmänna folkskole- mötet år 1887.
Mötet hölls i Ekenäs och hade samlat deltagare till ett antal af omkring 700 ifrån olika delar af landet.
Redan då hade flere finskor med framgång genomgått slöjdkurs vid Nääs, bland andra fröken Hedvig Sohlberg, föreståndarinna för lärarinneseminariet, då lära- rinna vid Pojo folkskola, fröken Emmy Ramsay, lärarinna vid en samskola i Helsingfors, och fröken Ebba Hjelt, numera gift med en svensk lärare; redan då hade landets regering skänkt saken sin uppmuntran, men ännu hade endast ett fåtal skolor öppnat sina portar för träslöjden.
Fröken Hjelt ville hafva den införd som läro- ämne vid seminariet, men, som sagdt, det lyc- kades icke, man led ett nederlag, men neder- laget var dock endast skenbart, ty vid mötet blef saken känd och därifrån vidare utbredd.
Ett ibland skälen emot var att man trodde slöjden skulle vara för mycket ansträngande för lärarinnor.
Till hälften på skämt, till hälf- ten pä allvar sade man under de förberedande, privata diskussionerna, att systrarna Hjelt — hvardera ägde en utmärkt hälsa, hvilket också visade sig uti deras sunda och kärnfriska ut- yj.
J L O N G F E L L O W.
seende — när motpartiet anförde överansträng- ning som skäl emot, kunde hänvisa till sig själfva och visa syn för sägen, att sysslandet med slöjd erbjöde en nyttig rekreation och häl- sosam motvikt till nutidens jäktande och ener- verande tankearbete.
Varmt intresserad af teckningsundervisningen, hvilken ju äfven nära sammanhänger med slöjd- undervisningen, i ty att en skicklig slöjdare äfven bör vara en skicklig tecknare, har fröken Hjelt utarbetat kurser i linearteckning.
Men ännu en öfverraskning skulle fröken Hjelt bereda sina landsmän.
Förlidet år öppnades nämligen af henne ett ångsnickeri i Åggelby, nära Helsingfors.
Ångsnickeriet levererar virke, tillverkar verktyg, slöjdmodeller och gymnastik- redskap, möbler m. m.
Hon är den första kvinnliga ledaren af en fabrik i Finland och således i mer än ett afseende en banbryterska för sitt kön.
Hennes arbete har vunnit erkännande, fram- gången är viss, men större segrar än dessa skola vinnas, ty fröken Hjelt har på sitt pro- gram skrifvit: framåtskridande — utveckling.
Visserligen hör man ännu många misstrogna röster höjas emot kvinnans arbete vid hyfvel- bänken, men ingen har ännu kunnat förneka hennes inflytande på det uppväxande släktet i skolans och uppfostrans tjänst.
Och det är dem den pedagogiska slöjden vill gagna.
Mathilda Bergendahl.
(Dd) mäjslaöe läppar röröes öet Ijöö s o m en Ijuf när foällptnöen safta musif, spelar Wartö säfpcn i månlyst pif.
Det fläng som ett fjärran efo från b / ärliga, glaöa öar, när Pan på sin pipa lefie odj sfönfjcten än fanns tvav.
Där står öu, strålanöc P e n u s, odj tjusar lifsom en öröm, s o m stigit ur öunfla öjupet af tiöens ilanöe ström.
Val är öin fägring stympaö odj ofänöt öet namn öu odj fåfängt på ijpcm bar, öe läröc grubblat, odj på Ijuaö öu ITTen lifpäl all mänsflig par.
längtan, s o m mot iöealet trår, öen flyger öin famn till mötes, öär sfimranöc ljus öu står.
Den fäster fring mmför öaggfrisfa ^enm öär marmorpannan frans odj ser öig ur marmorn stiga i sfönfjetcns et t ?ar en fjösiöag rosors fulla glans.
i Souuren, Penus från 2Tulo ståt: odj l o d a r tanfert ttllbafa till f} ellas odj fonstens våv.
3ag gjoröe satt s o m jag ofta i stum beunöran od; njöt, odj in öfper blefa marmorn höstsolens sfimmer flöt.
S e stolta odj fina öragen öå syntes få lif od; od; från färg, rummet fyllöes af 2ttttfas pälljuö branta berg.
Den pärlö, fjpars brofiga slira nu örog bouleparöen fram, jag glömöe för gamla minnen, s o m bäööats t seflers 3ag bamm.
glömöe nittioens frågor af mer eller minöre Ptft odj lyssnaöe, ensam meö Denus, till parisfa marmorns btft.
Hemmets " försvarsförbund. "
Äj^vfverallt i Svea rike se vi, huru försvars- förbund bildas, stora och små.
För- svarsskrifter utdelas i mängd, och ma- ningsorden » våren svenske » ljuda från Skånes slätter till Lapplands fjäll.
Äfven kvinnan medverkar ej så litet i den rörelse, som eldande går genom fosterländska sinnen; hon ger sin skärf, hon ger sin tid, sin flit, sitt behag och ofta sitt hela hjärta.
Men är det nog att utåt offra allt detta?
Vinner hon därmed allt, hvad vinnas bör?
Nej, icke allt, om ej arbetet börjas från grunden, som ligger i släktets uppfostran.
A t t ordet » fosterland » sällan eller aldrig numer ljuder i det lägre folkets hem, är en bedröflig sanning, men vi få ej på dem kasta hela skulden här- för.
Äfven härvidlag gäller visserligen språ- ket: » Den där mera fått, af honom skall ock mera utkräfdt varda. » Må vi ej glömma, att sådan kvinnan är, sådant är och blir folket.
Och bör ej den bildade kvinnan vara det goda föredömet?
Först och främst borde väl hvarje fo- sterlandsälskande moder bilda ett försvars-
förbund i den egna lilla världen med sina små.
Ett förbund, där kära mor är ordförande, bar all utsikt till framgång.
Hon är ju den, som lär liten pilt det sköna, vokalrika språket.
Men då borde hon på samma gång lära honom älska detta modersmål, detta » ärans och hjäl- tarnes språk », hvarom skalden varnande sjungit: » Spegla ditt anlet i sjön, och tvätta det främmande friskt från de manliga dragen smink, kanske det snart är för sent. » Och i sanning, så fattigt är ej vårt tungo- mål, att det kräfver stöd och hjälp af främ- mande talesätt och fraser.
Må begåfvade barn lära främmande språk, men lär dem ej den löjliga vanan att vanpryda modersmålet med » eleganta » påhäng.
När kvällen stundar, ljusen tändas, hemmets trefnad ökas och mor öppnar pianot, bör hon ej då samla en liten kör omkring sig att öfva de innerligt sköna folkvisor och fosterländska sånger, vi äga?
De intryck, som häraf stanna kvar i de spädas sinnen, skola följa dem lif- vet igenom och ofta varda afgörande i stora frågor.
Nog är den tiden bättre använd, än om vi uteslutande draga igenom alla möjliga och omöjliga » mondäna kompositioner », hvilkas egentliga innehåll vi kanske blott delvis fatta och barnaörat ännu mindre.
Hela folk hafva hänförts af våra vemodiga, enkla och därför storslagna folkvisor.
Skola då ej våra barn, som vi unna det bästa, få lära att sjunga och älska de sånger vi ärft.
Låt » Du gamla, du friska » förklara fjällens skönhet och » Neckens polska » kustbygdens stämning, och det skall bli ynglingen och mön omöjligt att förakta » det gamla Sverige ».
Hvad gör det, om vår stämma ej är skolad och klar?
De små skola dock snart öfver- rösta henne, när ögonen få en högre glans, kinderna varmare färg och » Kung Karl den unga hjälte » dånar genom rummet.
Där frihet och fosterland äro förlorade, där de tunga längtande stroferna bryta sig väg ur harmsna, förtryckta bröst, där äro folkvisorna odödliga toner.
Själfva vaggvisan, som är en suck öfver fosterjorden, blir där gossens älsk- lingssång och följer honom genom lifvet.
Hvad den sången innebär eldar och adlar mannen.
Att välja leksaker, som utveckla naturanlag och förmögenheter, är ju vårt syfte, och nu- mera finns i sanning nog att välja på i den vä- gen.
Det gäller här att välja med urskilning.
Det är ej skäl att öfverhopa gossen med tenn- soldater, sablar, gevär, trummor och trumpeter som i pickelhufvornas land, men ett bör han känna och omsluta med den lilla knubbiga handen — svenska flaggan.
Hon bör pryda julgranens topp, och det bör vara den något äldre gossens värf i hemmet att hissa flaggan, när så skall ske.
Då skall han själfmant känna vördnad för symbolen.
Det finns ett land, ett underkufvadt land, där mången moder lär sonen bedja: » Gud signe gamle Dannebrog », och när det någon gång händer, att gossen får se honom svaja fritt och stolt, kan han ej återhålla heta tårar.
Jag vet ett svenskt brödrapar, som på egen hand bildade ett förbund bland skolkamraterna och ej gåfvo sig ro, förrän medel till be- kostande af en skolflagga voro samlade — men deras hem var också ett i sann mening foster- ländskt och deras uppfostran desslikes.
Bland leksaker, som väcka hågen för vårt folks nationella egendomligheter, må ej förgätas de i olika nationaldräkter utstyrda dockorna.
Det som en gång var barnet kärt, skall alltid leka i hågen och ingifva aktning för det ur- sprungligt svenska, hvarhelst detta uppenbarar sig.
Grimms och Andersens sagor finnas väl och böra ju ock finnas i händerna på våra små, men Topelii och Afzelii tala dock ett högre språk till dem.
De tälja häfder och hemlands- sägner, hvilka arfvedelar väl i främsta rummet borde tillfalla våra barn.
Nordisk gudasaga, Nordens forna bjältelif med vikingars ledunga- tåg och förfädrens kamp för land och koja, se det är hvad gossen bör känna och hänföras af.
Och då skall han, en gång vorden man, ej anse för ringa att göra sin bästa insats för det land, hvars minnen mor så kärleksfullt tålde och lärde honom älska.
Så kan kvinnan tjäna fosterlandet under de långa vinterkvällarne, och hon bör det.
Det är hennes plikt.
Så fostrar hon » drenge med sener i arm » och lägger » den sasd i smaa pigernes barm, som skal give det asdleste frö ».
Men hemmets förbund har också en som- mar 1 Då fästes ränseln på ryggen, och med staf- ven i hand går ungdomen öfver berg, genom dal för att först lära känna sitt land, sitt sköna land.
Den första utflykten bör gälla hembygden; detta skall frigöra mannen från att blifva en ytlig kosmopolit, som har sett allt och intet, och hvars hjärta aldrig kan känna varm hän- gifvenhet för fosterjorden.
» Ty visst är, » sä- ger en högsinnad fosterlandsvän, » att om ej fosterlandskärlekens heliga eld vaknar hos den, som är i tillfälle att se sig omkring i vårt härliga land, då kan intet väcka den till lifs. » Bär vandringslusten sedan öfver land och haf, så kommer dock mannen åter, när hem- landet behöfver honom, ty det är som en mild röst då sporde: » Hvar är din plats? » Ja — äfven om hans arm ej alls behöfs — han längtar dock hem, den trötte van- dringsmannen, ty han vill hvila i den svenska mullen.
Detta skola vi kvinnor verka i hemmen för svenskhet.
Cristel.
Misstämning.
Af S O P H I E L I N G E.
•yWace häradshöfdingen tog trapporna i några la) få skutt och stod så utanför sin tambur- dörr, där den blanka messingsplåten med hans eget välkända namn glänste honom till mötes.
Den hade suttit där blott några veckor och hade ännu nyhetens behag.
För öfrigt var den, så att säga, ett sigill på det konvolut som förvarade det käraste han ägde här i världen — hans egen lilla hustru, som nu väntade honom i det förtjusande hemmet, där allting, liksom messingsplåten, ännu var nytt och glänsande.
Men ingenting öfverträffade dock i glans hans Annies ögon, när hon väl- komnade honom i tamburen, sedan de tillbragt den långa formiddagen hvar for sig; han på sitt ämbetsrum, hon sysslande i hemmet.
Och hvad middagen sedan smakade bra på tu man hand med henne!
I dag skulle han riktigt öfverraska henne, ty han kom en hel kvart tidigare än vanligt.
Med sin egen nyckel skulle han hjälpa sig in, tyst som en råtta, och sedan njuta af att se, hur glad hon skulle bli öfver att få ho- nom hem så oväntadt tidigt.
Men hvar finnes då nyckeln?
Alla fickor undersöktes.
Så harmligt, just i dag hade han glömt att taga den med sig.
Nå, så får man då finna sig i att ringa på.
Ett häftigt tryck på ringklockan, som svarar med ett ljudeligt klingande.
Endast husets herre eller tidningspojken vågar ringa på detta imperatoriska sätt, och det är svårt att afgöra, hvem af dem som plägar vara otåligast.
Intet det minsta ljud in- ifrån — inga tassande steg på tamburmattan.
Hvad vill det säga; skulle Annie vara ut- gången?
Men så bör väl åtminstone tjänst- flickan vara hemma nu, när det blott fattas en kvart till deras vanliga middagstimme.
Med kraft stöter han ännu en gång sina fingrar mot ringklockans knapp och hör dess skrällande ljud vresigt återklinga från den öde våningen.
Där måtte ej finnas någon mänsklig varelse.
Men Annies lilla muntra kanariefågel stämmer upp en jublande drill till svar på husbondens hofsamma förfrågan, om han då midt på dagen skall vara ute- stängd från sin egen våning.
» Ja, sjung du din lilla krabat, du som har magen och häcken fulla med hampfrö och andra goda saker — ty dig har hon icke glömt — men jag stackare, som inte sett en skymt af mat sedan klockan nio i morse — mig bryr ingen sig om. » Misslynt sprang häradshöfdingen ner för trapporna, gjorde en tur omkring kvarteret och återkom vid den vanliga måltidstimmen.
Lika omöjligt.
Köksdörren, som också ledde ut till förstugan, var lika hermetiskt tillsluten som en ordentlig konservdosa, och intet det allra ringaste spår af stekos trängde ut där- igenom att fröjda häradshöfdingens näsa.
En försummad äkta man är ej alltid just så behaglig att åse, en som på samma gång känner sig både hungrig och försummad liknar ett lejon i sin bur, när det väntar på sin föda.
Det var också med ett svagt litet rytande, som häradshöfdingen denna gång gick ned för trapporna, hasande sig efter ledstången, så att åtminstone den skulle få känna, hvad en för tornad man förmår.
1 Nu var den viktiga frågan: skulle han ta sin middag på en restaurant, eller skulle han söka att förskaffa sig den på annat vis, ty mat ville han ha — j u förr, dess hellre!
Svante och hans lilla rara fru!
D e voro kamrater — Svante och han — i ämbets- verket, och som ungkarl hade han ofta till- bragt sina aftnar hos dem.
Hon var mycket allvarlig, den lilla frun, hörde gärna Be- skow och andra predikanter med en viss riktning, men var ändå — eller kanske just därför — lik en ljuf och varm liten solstråle.
Visst skämdes han litet, ty han och Annie hade ej gjort visit där ännu — Aunie var rädd för att ej kunna sympatisera med fru Svante — men han ville nu lofva att snart komma igen och då hafva sin hustru med sig.
Märta var ju också så god och öfver- seende.
Däruppe hos vännerna var det ej det rin- gaste svårt att slippa in.
Enda jungfrun, nätt och fin i sitt hvita köksförkläde, öppnade tamburdörren och förde med sig en aldrig så liten doft af delikat stekos.
Stekos i rum- men var nu någonting, som häradshöfdingen i vanliga fall ej kunde lida, men i dag vid- gade han näsborrarna och insöp allt hvad han kunde däraf.
» Var frun hemma? » » Ja, hon sysslade just med middagsbordet.
Herrn hade också nyss kommit hem.
Var så god och stig in. »
» Lägg en kotlett till i pannan, Lisen, ty jag tänker bjuda mig kvar till middagen. » Hur visste han, att det var kotletter?!!
Ljus och vacker var den lilla våningen med luftiga hvita gardiner, mot hvilka Märtas präktiga bladväxter togo sig utmärkt bra ut.
Salongen var rymlig, och man kunde — utan att kränga kroppen ur led - taga sig fram mellan möblerna.
Blott en och annan smak- full konstsak.
Man såg genast, att man var i ett hem och icke i en galanteributik.
Märta mötte honom med ett vackert leende på läpparne.
» Du kom ändå till sist, » sade hon.
» Jag började nästan misströsta därom.
Men du kommer ensam? » » Annie visste ej, att jag gick hit, eljes vore vi nog två.
För öfrigt skäms jag rik- tigt öfver vårt beteende.
Se inte så förlåtande på mig, ty då blir det ännu värre. » » Jag har inte kännt det s å, » sade Märta, » men jag har hela tiden haft en liten vrå i mitt hjärta ledig för din hustru, och jag har funnit den så tom.
Vill hon ej själf komma och taga den i besittning, så kommer j a g och hämtar henne. » Han såg henne tacksamt in i de strålande ögonen.
» Tack, » sade han enkelt, » du skall med all säkerhet eröfra henne. » Nu kom äfven Svante, och häradshöfdingen berättade för båda om sitt missöde och fram- ställde en ödmjuk förfrågan, om ej Märta ville bjuda honom på middag.
» Nej, det ville hon inte. » » Hvad? » Och häradshöfdingen, som varit så säker på sin sak, att hans kotlett redan låg och fräste i stekpannan.
Hur kunde hon neka en gammal vän att stilla hans hunger?
» Ja, det såg mycket ogästvänligt ut, och hon hade skenet emot sig, men hon stod dock fast vid att icke bjuda honom på middag i dag.
Ville han däremot komma igen i morgon och då hafva Annie med sig, så skulle bästa servisen komma fram och äfven en liten bu- telj » spanskt », som hon gömt på för ett dy- likt tillfälle. » » Annie hade troligtvis kommit hem nu och satt med ett litet törne i hjärtat, väntande på sin Erland.
Skulle hon få vänta förgäf- ves? » » Det fanns en skugga, som ibland lade sig öfver ett hem.
Den hette misstämning.
Den sköt ibland upp, utan att man visste, hvar- ifrån den kom.
Ibland låg den på lur bakom ett litet oskyldigt ord, men när den slapp lös, kunde den breda ut sig till ett riktigt styggt moln.
Ibland hängde den på kroken bredvid den glömda tamburnyckeln och kunde nog därifrån komma in i salongen, om man ej aktade sig och var rädd om dörrarna. » » Således, välkommen i morgon klockan tre!
Ack, hvad det skall bli roligt att få göra Annies bekantskap. » Det var som om Erland fått en vänskaplig puff i ryggen, så fort kom han i väg och var snart hemma.
Köksdörren stod nu på glänt, och han gick in den vägen.
Framför spisen satt en smärt gestalt néd- hukad och rörde i eldstaden samt blåste af alla krafter.
Den var så olik deras frodiga Sara, att han ej kunde misstaga sig på den.
En stekpanna och en kastrull stodo på hällen, men förhöllo sig helt tysta och slutna.
Häradshöfdingen smög sig fram och lade sina händer öfver Annies ögon.
Hon skrek till helt Jätt och vände sig om.
Det syntes, att hon gråtit, men när hon fick se Erland, strå- lade hon upp.
» Ack, jag trodde, att du varit hemma och gått din väg igen, när ingen middag syntes till, och jag har varit så ledsen. » » Jag har så också, vännen min. » » Men hvar har du då varit? » » Hos Svante och hans fru för att bjuda mig till middagen. » » A h!
» Det var Annie, som utstötte detta utrop, under det hon hackade persiljan till chateaubrianden.
» Men Märta skickade mig tillbaka igen, och nu är jag glad, att jag är hemma.
Sicken en tjock och saftig köttskifva! » » A r det allt, » frågade Annie och slog en liten knyck på nacken.
» Nej, det är bara en del — men, du har ej ännu s a g t.
» » Jaså, det behöfs förklaring också.
Nåväl, Sara fick ett bref från sin bror, som bad att hon skulle möta honom vid stationen, och som det var just vid middagstiden, lofvade jag att laga till middagen själf.
Jag gjorde upp eld, — med mycken möda, min herre — kom så underfund med, att hon glömt att köpa per- silja till chateaubrianden — och hvilken min skulle min herre och man göra, om han ej finge någon sådan?
— satte i hast på mig hatt och kappa och kilade ner till grönsaks- boden; — det är ett godt stycke, som du vet.
När jag kom hem, var klockan half fyra, och det anade mig, att du varit hemma under tiden.
Elden hade nu slocknat, och jag hade en ny pers att utstå. » » Lilla Annie! » » Så brände jag mitt finger.
» » Det kära, lilla fingret — låt mig kyssa det. » » Så voro äggen till äggmjölken ej riktigt friska. » » Hvilka missöden!
V i dricka öl i stället, så är det lika bra. » » Och dessert äfven, där.
De hade så ' na stora saftiga päron d ä r n e r e.
» » Och min Annie kunde ej motstå frestelsen.
Nå ja, för en gång. » Tårarne kommo Annie i ögonen.
» Det var då väl inte någon så förfärlig depens? » Häradshöfdingen svarade ej direkt på frågan.
» När vi ätit middag, skall jag berätta en liten historia, » sade han lugnt, » eller ta ' vi den kanske hellre före middagen? » När Annie till sist fått sin anrättning i ordning och dukat bordet, tog han henne på sitt knä och berättade från början till slut sin lilla historia.
Om sin misstämning, sitt besök hos Märta och hennes sätt att gå till väga.
Annie, som att börja med var litet surmulen, tinade snart upp och slog sina armar om hans hals, när han slutat.
» Det var ett välsignadt besök, » sade hon, » och jag följer dig med glädje dit i morgon.
Äfven om du tänkt — och det har du nog gjort — att din Annie bar mycket att lära af din väninna, så skall det ej sätta mig i misstämning.
Men, chateaubrianden! » » Ja, den är nog kall vid det här laget. » » Men så hafva v i.
» » Päronen, ja, men.
» » Jag vet, hvad du vill säga; dem ge vi i stället åt portvaktens lilla flicka, som ligger sjuk. » » Ja, det ena, men det andra skola vi be- hålla och dela som en belöning för vårt välförhållande. » Söndagsarbete.
etta missbruk af söndagens helgd är en osed, som, oaktadt den rådande civilisationen, är ganska allmän bland de s. k. bildade klas- serna.
Isynnerhet då julen nalkas, tages icke alle- nast natten, som är sömnens tid, utan äfven söndagen, hvilken särskildt är förordnad till hvilodag, till hjälp för att få de för sent på- började, ofta onyttiga och penningeödande jul- presenterna färdiga.
Då husmodern hela söndagen sitter med sitt handarbete, är detta ett föga efterföljansvärdt exempel för tjänarinnan för att icke tala om barnen, hvilka skola uppfostras i dygd och Herrans förmaning.