Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid uppgörande af tariffen är det dels penningevärdet och dels tvistämnets invicklade beskaffenhet, som bestämmer behofvet af biträde till sakens utförande.
När detta behof antages vara för hand; bör afseende hvarken på parternes personlighet eller aflägsenheten af deras boningsort behöfvas, så vida deras egen närvaro blir öfverflödig; utan frågan härom hänförer sig då väsendtligen, om ej uteslutande, till den grund, hvarefter biträdets aflöning må kunna billigtvis bestämmas.
Låter det först och främst bestämma sig, när behofvet af ett sådant biträde är för hand?
Jusi.-Ombudsmans Emb.-JJeräll. till 1850 års riksdag. 8 58 Att pröfva detta behof är i många fall omöjligt för någon annan än den, sorn erfar det.
Af sakens beskaffenhet kan endast bedömas, huru nacken lagkunskap som fordras till dess utförande, men icke, huruvida denna kunskap hos sakägaren finnes.
Endast af sakens beskaffenhet måste det således bero, huruvida kostnaden till fullmäktigs användande skall anses erforderlig.
Men när behofvet anses vara för hand, och fullmäktig (synligt biträde) likväl icke begagnas; skall väl sakägarens kostnadsanspråk deraf bero?
Är lian ej, såsom då sjelf antagligen lagkunnig, att anse berättigad till enahanda vedergällning åt sig sjelf, som lian kunnat fordra åt sitt ombud?
Derom synes mig föga tvifvel äga rum.
Hvad åter angår vedergällningens belopp; så kan det, som verkligen utgifves, omöjligen tjena till måttstock för en motparts ersättningsskyldighet.
Först och främst låter det utgifna beloppet svårligen bevisa sig; och än mindre kan det tjena till måttstock för ett billigt anspråk.
Imedlertid torde det, med någon sakkännedom, icke blifva så alldeles omöjligt att komma till en billighetsgrund för beräkningen.
Sker åter detta; så bör deraf icke osannolikt följa, att äfven i verkligheten sakförarearfvoden reglera sig efter den tariff, som uppställes, och kostnaderne således äfven i denna del ej komma att i allmänhet öfverstiga, hvad som verkligen godtgöres.
Från dessa reflexioner kan jag ej komma till annan slutföljd, än att ehuru fullkomligen bestämda föreskrifter om rättegångskostnad ej kunna gifvas, likväl i hvarje fall bör kunna stadgas ett belopp, som närmast inträffar med hvad målets utförande behöft kosta, men också icke i något fall obilligt stegras utöfver hvad det i sjelfva verket kostat.
Man fastställer först minimibeloppet i hvarje instants, utan afseende på sakens beskaffenhet, såsom exempelvis vid underrätt till 2 R:dr, vid öfverrätt till 8 — och vid Högsta Domstolen till 16 R:dr, allt i silfver.
Härutöfver stiger således icke ersättningen i andra fall, än då särskild anledning till stegring förekommer; och i denna godtgörelse inbegripes äfven fullmäktigs arfvode i öfverrätt och hos Högsta Domstolen, i hvilka instantser rättegångsbiträde alltid bör förutsättas behöflig!, då deremot vid underrätt detta beror af tvistämnets penningevärde och sakens beskaffenhet.
Den senare kan för hvarje fall endast af domaren urskiljas, åt hvilken alltså måste lemnäs att derefter bestämma fullmäktigsarfvodet.
Men i förhållande till tvistens penningebelopp kan lagen utsätta arfvode! till viss procent af den omtvistade summan efter en tariff, hvari procenten går i aftagande förhållande till summans förökning; och hvad efter en sådan tariff belöper på det i fråga varande målet, bör lilldömas den vinnande, ehvad han verkligen nyttjat ombud eller ej.
Om t. ex, minsta beloppet, hvarå afseende 59 härvid fastes, vore 400 R:dr i silfver; så kunde arfvodesbeloppet blifva 3 procent, ända till dess tvistens föremål uppg inge till 8000 R:dr silfver, men 2 procent för nästa 8000 R:dr o. s. v. Af ett sådant arfvodesbelopp borde t. ex. en tredjedel påföras för sakens utförande i underrätt, en tredjedel för fullföljandet i öfverrätt, och en tredjedel för det hos Högsta Domstolen.
Vid en viss höjd af tvistesumman kunde afseendet på sakens invicklade beskaffenhet försvinna.
Så vida nu dessa grunder antagas för bestämmande af rättegångskostnads ersättning; bör ett stadgande införas om skyldighet att före tiden till talans fullföljande i vädjad sak nedsätta minimibeloppet af denna ersättning, under vilkor, som redan äro nämnda.
Utan ett sådant vederlag kan jag icke tillstyrka revisionsskillingens afskaffande.
Men utom det stora ändamålet att härigenom sätta gräns för oskäligt tvistande, skulle genom detta medel vinnas ett icke mindre vigtigt ändamål, att skaffa de trätlystnes ohemult angripna vedersakare så nära fullgod ersättning, som möjligt, för deras åtvungna kostnader och förluster.
Intetdera af’ dessa ändamål tror jag möjligen uppnås, utan bestämda lagbud af den ari, jag föreslagit.
Jag kan icke tillegna mig den öfvertygelse, som i lagförslagets motifver yttras, att ”obefogad fullföljd af rättegångar skall ”hämmas derigenom, att den, som slutligen tappar saken, utan all förskoning ”förpligtas att godLgöra sin vinnande vederparts rättegångskostnad, och derjemte, sedan det är gifvet, att han utan skäl dragit saken från en dom”stol till en annan, dömes lill rättmätig hot för detta ofog”.
Lika litet hä O O danefter, som hittills, inser jag någon grund alt hoppas vare sig ett sådant förpligtande, eller sådana bestraffningar, eller så beskaffade verkningar deraf.
Ty sjelfva domarens samvetsgrannhet sätter sig deremot, så länge alltsammans ankommer på hans pröfning.
Endast lagen kan här utan orättvisa göra, hvad domaren eljest icke med rättvisa kan.
Det äfventyr, lagen utstakar, förorättar icke.
Men är det icke i förväg utstakadt; skall det först efteråt, genom godtfinnande bestämmas; så blir det sällan eller aldrig rättvist, och derföre sällan eller aldrig ådömdt.
Det går med skadestånd och kostnadsersättning, såsom det skulle gå med revisionsskillingen, i fall det berodde af pröfning, huruvida den hurde tillfalla de domare, som dömt.
Oftast skulle den ofelbart dem frånkännas, änskönt domen gillades, emedan den klagande dock icke utan allt fog klandrat den.
Och likväl torde de fleste rältskunnige vara ense, att föreskriften om revisionskilling och dess ovilkorliga förlorande, när dom fastställes, ej hvilar på rättsvidrig grund. 60 Äfven i lagförslaget*) har funnits nödigt att utmärka vissa fall, der qvittning af rättegångskostnad eller afprutning på dess fulla belopp måste billigtvis äga rum.
Det är sannt, att häribland icke upptagas de fali, dåden, som tappar i högre rätt, förut vunnit och derföre, enligt 1111 gällande lag, undgår kostnadsersättningen till sin vederpart; och det må vara rättvist, ehuru hårdt, att denna lag upphäfves.
Men så länge det måste ankomma på domaren att pröfva beloppet af hvad den vinnande ”trängd varit att å rät”tegången kosta”, är domaren i tillfälle att nedsätta den vinnandes anspråk; och den domstol, som upphäfver en eller två domar i saken, skall af sjelfva grannlagenheten finna sig uppmanad att begagna pröfningsrätten, för att jemka.
Skall deremot, äfven vid detta förhållande, den vinnande verkligen anses äga lika rättmätigt anspråk, som om han genom alla instaiitserna vunnit; så torde äfven för detta ändamål föga någon annan utväg vara verksam än den här föreslagna, att utan pröfning följa en tariff.
En sådan stränghet mot den, som i en eller två instantser vunnit, kan hafva sin betänklighet.
I en mörk och tvetydig sak, hvilken hos Högsta Domstolen t. ex. genom paria vota utfaller till fördel för den, som i de lägre instantserna haft alla röster emot sig, inser jag ingen synnerlig obillighet deri, att vinsten minskas med de omkostnader, den vållat, att den tappandes förlust må anses tillräcklig, utan att han äfven betalar, hvad det kostat motståndaren att tillskynda honom den, d. v. s. att ”hvar känner sin kostnad”, såsom del hittills heter i lagen.
Åtminstone när det skrefs, ansågs säkerligen detta billigt.
Hvarföre det nu ej mer skulle vara det, är mig icke gifvet alt förslå.
Hvad åter klokheten i delta lagbuds upphäfvande beträffar; så har jag ej annat kunnat finna, än alt man misstager sig, i fall man tror sig genom ett sådant upphäfvande afstyra obefogadt fullföljande af rättegångar.
Det leder till motsatsen; och just deri låg tvifvelsutan ett bidragande motif till antagande af det lagbud, som nu skall afskaffas.
Nedlägger man icke en tvetydig sak derföre, att man vet sig åtminstone förlora, hvad man påkostar den, om man än slutligen vinner; icke nedlägger man den derföre, att man, vid slutlig framgång, äfven återfår expenserna.
Tvertom, i fall den är af ringa vigt, afstår man ofta från fullföljandet, sedan man en eller två gånger tappat, emedan man vet, att om man ock skulle slutligen vinna, man likväl förlorar expenserna, särdeles när dessa kunna öfverstiga värdet af sjelfva saken.
Det *) Rb. 1 del. kap. 27: 2, 3. 61 kail således påräknas, all rätt många obetydliga tvisler, hvilka hittills i följd af lagen om expensernes qvittning afslannat, blifva ända till bögsla ort fulltöljda, när denna qvittning upphörer.
Al bestraffningen för rättegångmissbruk synes mig ej heller vara att förvänta särdeles gagn, huru sträng denna bestraffning än må stadgas, enär någon mera bestämd föreskrift hvarken blifvit föreslagen eller troligen kan tillstyrkas, än alt ansvaret drabbar, icke för hvarje ogilladt påslående, utan blott i de fall, då klagan pröfvas vara förd ”utan skälig anledning”.
En så be skaffad föreskrift saknas ej heller nu; och dess sällsynta tillämpning torde härleda sig från giltiga skäl, hvilka icke genom en lag förändring upphäfvas.
Skulle man åter börja att strängare förfara; så komme ock många af de bestraffande besluten att öfverklagas; och vid pröfning af sådan klagan blefve hela rättegångens granskning oflasl lika nödvändig och lika besvärande, som i fall hufvudsaken varit fullföljd, men visserligen ofta svårare atl pröfva, än sjelfva hufvudsaken i sådant fall skulle varit (i den mån denna nemligen då blifvit af parterna fullständigare utredd).
Stränghetens ändamål vore härmed till icke ringa del förfeladt.
Men denna stränghet måste dessutom alltid förefalla domaren betänklig, när han känner behofvet af fördragsamhet mot imiga 1’ättsbegrepp, och således är obenägen alt i dessa finna elak vilja.
Jag tror, att den förhoppning, som lagförslagets motifver bygga på den s k. ”rättmätiga ”boten för den utan skäl klagandes ofog”, hvilar på lös grund och kommer att i ganska ringa mån bekräfta sig.
Det är i sammanhang med domstolsinrättningen, som jag behandlat detta ämne, emedan jag ej kunnat skilja mig från den öfvertygelsen, att om inga andra hinder för domstolarnes obefogade anlitande skola finnas, än deni lagförslaget innehåller, också domstolsinrättningen måste derefter lämpas, och att en sådan, som tillstyrkes i lagförslaget, omöjligen då kan för ändamålet blifva tillräcklig.
Huru den borde organiseras, för alt blifva det, har jag ej förmått uttänka; och hvad en sådan skulle komma att kosta samhället, är jag lika litet i stånd att beräkna.
Innan jag lemnar frågan om domstolsinrättningen, har jag att yttra mig öfver förslaget till Jury, hvilken nu af Lagberedningens pluralitet förordas, ehuru stunden till juryinrättningens införande förmodas kunna inträffa något senare, än antagandet af lagförslaget i det hela; hvarföre kapitlet om detta ämne blifvit i alternatifver uppstäldt.
Om jag likväl icke bör lemna utan 62 uppmärksamhet den af Lagberedningen yttrade tanka, att tiden, du antagandet kan komma i fråga, närmat sig med större och snabbare steg, än man väntat; så bör jag finna destomer angeläget, att uttalandet af betänkligheterna emot antagandet icke dröjer.
Att rättegången infor jurjr vanligast är muntlig (utom den svenska tryckfrihetsrältegången, hvilken föres skriftligen), lärer icke kunna bestridas
Men när förordandet af jury stödjes icke blott på fördelen af det muntliga rättegångssättet, utan ock på den satsen, att hela den ackusatoriska rättegångsformen, af hvilken muntlighet skulle vara en väsentlig beståndsdel, i Sverige vore inskränkt lill de lägre domstolarna allena, under det man i de högre hittills åtnöjdes med ett vidlyftigt, sällan väl ford t och aldrig fullt tillförlitligt skrifveri; då förgäter man sjelfva det väsendtliga i begreppet om den ackusatoriska rättegångsformen.
Ty hvarken är muntligheten deruti väsendtlig eller skriftligheten derifrån utesluten.
Lyckligtvis är kriminalproceduren hos våra underrätter hvarken mera rent ackusatorisk, än rättvisan kräfver, eller mer inqvisitorisk, än rättvisan medgifver, men också ingalunda uteslutande muntlig.
Just hos öfverrätterna, der den nära nog uteslutande är skriftlig, är den också mest oblandadt ackusarorisk.
För att göra sig klart begrepp om de fördelar, juryinrättningen lofvar, är det således nödigt att icke dervid förblanda muntlig procedur med ackusatorisk eller föreställa sig, att den senare med deraf härflytande fördelar försvunnit i och med detsamma, som ett skriftligt rättegångssätt blifvit infördt.
Men det är någon ting helt annat, än blott ett ackusatoriskt rättegångssätt, som här åsyftas med jury.
Utom delta och det inqvisitoriska, gilves det nemligen ännu ett tredje rättegångssätt, det 'populära, som derjemte obehindradt kan vara rent inq visitoriskt, rent ackusatoriskt eller hafva större eller mindre tillblandning af det ena eller andra.
Detta, det populära elementet i kriminalproceduren, är det, som genom jury skall göras verksamt, och hvars inflytelse dessförutan tilläfventyrs icke i lika hög grad kan vinnas.
Derföre också ulan tvifvel är det, som till juryns fördel åberopas denna (blott en och annan ej längesedan förbehållna) ”aning, som nu mera öfvergålt till fullt ”medvetande, hvilket gjort sig gällande i allmänna tänkesättet och uttalat sig ”i folkens röst”.
Huru folkens röst gör sig gällande, är mer än väl bekant.
Hinner man öfvertyga svenska folket, att dess välfärd fordrar juryinrättning, och denna så från massan utgående, som lagförslaget vill hafva den; utan tvifvel blir då folkets röst verksam, och inskränker sig ej att fordra juryns införande; utan de, som leda folket, vinna ett helt nytt och rymligt fält för sitt 63 inflytande genom folkets röst, det stora falt, sorn elen lagliga domaremakten ela afträder åt en dömande folkmakt, utöfvad af domare, på hvilkas bildningsgrad fordringarue, efter] moget öfvervägande, skola inskränkas till konsten att läsa och skrifva.
I delta, likasom i så många andra fall, der man af välment nit för friheten påyrkar imdanrödjande af nödvändiga, men misskända vilkor för hennes tillvarelse, blottställer man sig att sålunda komma till ett mål, som man för ingen elei önskat.
Uti ett länge förslafvadt samhälle, der man, äfven under kulturens framsteg, stått under en domaremakt, inkräktad af samma den starkares rätt, som förtrycker allt, kan man viel fjältrarnes afskakande känna sig lycklig att återgå till detta bruk från samhällets barndomstillstånd, alt låta folket i stadsporten, såsom hos Israeliterna, eller folket på tinget, såsom hos våra förfäder, utöfva domaremakt.
Och sedan man under sådana omständigheter en gång åt folket återeröfrat denna makt, och derefter fått den genom mer eller mindre lyckade modifikationer undandragen stora massans välde; och sedan man sålunda länge seti den utöfvas och aldrig erfarit möjligheten eller verkningarna af en god lagskipning henne förutan; kan man fortfara att föreställa sig den såsom oumbärlig för friheten.
Men dömer man ej annorlunda hos ett folk, som under frihet öfvergålt från sitt barndomstillstånds rättegångssätt till en pä rättsgrunder byggd, genom lagkunskap utbildad och under lagen ställd lagskipning; så synes man mig försaka tron på inhemsk och egen erfarenhet, för att öfverlemna sig åt förtroendet till oerfarnas opinioner, visserligen af folkledarnes pluralitet allmänt antagna och öfver den bildade verlden vidsträckt utbredda, högt utropade, men icke derigenom tillförlitligare, än så många andra fri hetsopinioner, som genom samhällens upplösning nedbryta alla vilkor för frihetens tillvarelse.
Säkerligen var det aldrig folket i massa, som försvarade friheten, om det ej leddes af annan klokhet, än sin egen.
Att sätta det i rörelse, är ej redligt, så länge icke dessförutan allt är förloradt; ty om denna rörelse icke stannar, der man önskade; så är derigenom allt förloradt; och man kan dock aldrig veta, hvar denna rörelse stannar.
Nu vill ju införandet af en juryinrättning med jurymän, som kunna tagas ur folkmassan, ulan högre bildning, än konsten att läsa och skrifva, och som väljas af folkmassan sjelf, ingen ling annat säga, än öfverlemnandet af dornaremaktens vigtigaste och farligaste befattning åt den minst odlade delen af folket.
Och så fort denna hinner erfara, hvad en sådan makt har att innebära, skall den icke dröja att deraf göra ett bruk, om hvars verkningar till en början ej torde behöfva sägas mer, än att de skola 64 försäkra den obemedlade mängdens medlemmar om skydd mot hvarje anklagelse af dem, som befinna sig i något bättre vilkor.
Icke är det derhän, som lagförslagets upphofsman velat komma — jag vet det mer än väl; jag säger blott, att det är derhän, som deras förslag måste leda.
Utan tvifvel bör man hålla dem räkning för den ganska väl o ^ grundade omtanken, att icke i andra fall tillstädja hänvisning till jurv, än der den tilltalade befinnes så förvunnen, att han ej kan af domaren frikännas; ty denna synes mig vara meningen af de kanhända dock mindre klart uttryckta föreskrifterna; och till klart uttryck af denna mening böra de i annat fall bringas (enligt hvad jag redan i min sista berättelse vid frågan om tryckfrihetsjury yttrat).
Derigenom är den oskyldige tryggad, och juryns möjliga missbruk inskränka sig till obefogade frikännelse!’ — med undantag nemligen, såsom billigt, af de fall, der den tilltalade inför rätta bekännt, i hvilka fall domstolen skulle äga att fälla utan jury.
Onekligen äro härmed försigtighetsmått träffade, som förtjena allt bifall.
Men icke är hela olägenheten dermed afhulpen.
Ty de obefogade frikännelserne återstå, hvilka i frågor, som röra allmän ordning och säkerhet, vore destomer att befara, ju mera domsrätten folie i deras händer, som vid ordningens undergång hade minst alt förlora.
Och skulle än äfven denna olägenhet försvinna; så qvarstår dock all
Lid den frågan, för hvilket vigtigt ändamål en inrättning då skall stiftas, hvaraf i allt fall olägenhet nog ej kan undvikas.
Hyser man en alltför välgrundad farhåga, att genom desnna inrättning domsrätten faller i oskickliga händer, och finner man derföre nödigt att deraf lemna så litet som möjligt; så låter del ju svårligen tänka sig, att det är för gagnet af sjelfva domarebefaltningen, som hela anstalten kommit i fråga.
Men huru kan det vara för någon ting annat, än gagnet, som man tänker på dess införande?
Svaret på denna fråga ligger i betygandet deraf, att det är tidens anda, att det är ”dagens lösen”, hvars kallelse man gör sig angelägen att följa; det är de främmande mönstren, som man tror sig förpligtad att likna, så kärt man vill undvika den för fäderneslandet förödmjukande skulden, alt hafva ”skjutit ifrån sig, hvad den konstitutionella statsformens rätt förstådda ”grundsatser fordra”.
Derföre är det således, som vi skole ådraga oss alla olägenheterna af denna främmande inrättning, då vi af dess fördelar, för hvilka de främmande folken prisa den, ingen ling behöfve, ingen ting kunne tillegna oss, om vi ej vilje i stället uppoffra fördelar af ostridigt företräde — då intet af de främmande - 65 mande folken ägt eller för denna inrättning uppoffrat dylika fördelar — då allt, hvad vi för sådana offer köpa, består i olägenheter, dem de främmande folken ingalunda undgått att känna, och för hvilkas skull det ej kan vara, som de antagit henne — olägenheter, hvilka dock säkerligen icke i lika mån varit hos nå°ot folk kännbara, som de hos oss, i fall af förslagets antagan O .0.0 de, skulle blifva genom den obildade, lägsta folkklassens obehindrade inträde i dornareembetet.
Dessa olägenheter, jäsningsämnet i folkmassans sinne, uppäggandet af ärelystnaden efter en befattning, för hvilken man saknar all duglighet, depravationen af oiofliga inflytelser på råa sinnen i och för befattningens utöfning, skola då för oss utgöra bevekelsegrunderna till anstaltens antagande, eftersom de utgöra allt, hvad vi på densamma kunne vinna.
Alla dessa olägenheter, svarar man, utbilda dock folkandan, fortskynda framskridandet, som är mer värdt, än allt hvad derpå förloras.
Detta bildningsmedel är imedlertid af sådan beskaffenhet, att det skulle sätta bildningen i våda.
Äfven den lagfarne domaren bildas genom utöfningen af sitt kall; men icke må man derföre låta honom härmed börja sin bildning.
I hvarje väg är praktiken en skola; men icke börjar man derföre hvarje praktik utan förberedande kunskap.
Lemnar man domaremakt i folkets händer, utan inskränkning till den del af folket, som i någon mån förstår att utöfva denna makt; så bibringar man derigenom icke folket skicklighet att döma, utan snarare skall folket döma så, att all skicklighet för detta yrke försvinner; och det framskridande, den utbildning af folkandan, som i öfrigt härmed står att vinna, äro visserligen icke af den art, att en statsklok eller en för sann frihet nitälskande lagstiftning önskar framkalla dem.
En gång förut har jag, såsom Ledamot af Lagberedningen, yttrat mig i detta ämne, och ansåg då ”juryinrättningen utgöra en högst vigtig integrerande del af domstolsorganisationen, förnämligast egnad att göra benådnings”maklen umbärlig.
Så vida nemligen denna makt, innan den uppträdde i dess ”nu varande form, icke i samhället ägde någon ting annat motsvarigt, än ”juryinrättningen i dess förgångna, uråldriga skick; syntes mig ej heller benåd”ningsmakten annorlunda kunna upphöra (i fall den en gång skall upphöra), ”än genom juryinrältningens återkomst, i en så mycket ädlare skepnad än ”fordom, som den måste grunda sig på en högre bildningsgrad och omfatta re”nare åsikter af menniskans moraliska natur.”
O ”Utan all öfverspänd föreställning om den bildningspunkt, vid hvilken ”jurymäns domsrätt sålunda med fördel skulle kunna inträda, förmodade jag Just.-Ombudsmans Emb.-Berätt.
Ull 1850 års riksdag. 9 66 ”dock med temlig sannolikhet kunna antagas, att denna punkt i allmänhet ”ännu icke vore upphunnen af närvarande tids bildade folk, äfven om de an ”tagit juryinrättningen och visade sig svartsjuka om dess bibehållande.”
Ty ”det syntes mig icke vara möjligt, att med den grad af bildning, som det ”stora antalet i närvarande tidehvarf ägde, tillgången på skickliga jurymän ”skulle i något land vara nog stor för att fylla behofvet.” — — ”Sjelfva föremålet för de edsvurnes befattning, att med skarpsinnighet och ”menniskokännedom afväga sannolikheterna i brottet och bevisningen, för att ”upptäcka — icke brottslighet, i brist af bevis, hvilket är otillbörligt, om än ”genom lagens ofullkomlighet tillåtet — men oskuld, der den finnes, i trots ”af bevis, utesluter möjligheten att hoppas skicklighet till denna befattning ”hos män tagna ur hopen, sådan den för närvarande finnes bland Europas ”äfven mest odlade folk; och den mängd af edsvurna, som tarfvas, kan dock ”icke anskaffas, utan att taga tillflygt till massan af folket.
Men om denna ”skicklighet saknas; så kan af juryinrättningen ej annat blifva, än ett misslyc”kadt försök, der okunnighet och fördomar inkräkta domaremaktens anseende ”och nedsätta dess värde; och den oskyldige skall i allmänhet mer bäfva, än ”den brottslige, att uppträda för dessa domstolar”.
Min tanka är ännu så vida oförändrad, att om en jury, så populärt inrättad, som den i lagförslaget förekommer, någonsin skall kunna blifva användbar utan alltför mycken skada, en vida högre bildning då hos det stora antalet måste finnas, än som hittills uppenbarat sig.
Jag bekänner dock nu otvunget, att jag föga tror på möjligheten af en så hög bildningsgrad, som härtill vore nödvändig, hos den talrikaste klassen af folket.
Åtminstone visar sig härom ingen förhoppning uti de till dagens demagogiska lösen hörande uppviglingar, genom hvilka hos folket inpräglas endast anspråk och nit om rättigheter af den beskaffenhet, att de under sin utöfning måste tillintetgöra sig sjelfva, men afhålla från framskridandet i odling.
Och äfven under odlingens friaste tillväxt kan jag svårligen föreställa mig folkets lägsta afdelning på en ståndpunkt, der den ägde tillräcklig upplysning för utöfningen af jurymanskapet och nog känsla af moraliska band, nog interesse för allmänna ordningen, för att kunna utan våda handhafva denna befattning.