Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H v a d k a n det k o s t a?
H u r lång är lärotiden, och hur är den indelad?
Fordras elementarstudier därför?
Finns, efter fulländad kurs, något hinder för en m a n eller kvinna att bosätta sig på landet eller i stad och egna Mig däråt?
N ä r börjar lärokurs?
Finnes läro- bok utgifven i ä m n e t?
Hedda och Thorslen.
N:0 3 9 3.
Till Iduns mångheprötVade r å d - gifvarinnor framställes denna fråga, som gjort m i g och mången m e d m i g stort hufvudbry.
Jag skickar u t i staden för att köpa tjock grädde; den k o m m e r, jag börjar vispa, men o fasa, intet skum.
Mera socker uti, men skummet blir dåligt, j a, t.
vill det, sock- ret oäktad t, blifva smör.
Gästerna k o m m a, och jag står där rådvill.
H v a d är att iakttaga, före och under vispning af grädde, för att få ett tjockt och vackert s k u m?
von S — n Innehållsförteckning; Lea " A h l b o r n; a f Johan Nordling.
— Serenad; poem af Emil Kléen.
— Ett ord; af Ave.
— Störd siesta; af Janne.
— E n vintermorgon i Paris hallar; * några stu- dier frän franska kökets förrum af Alvar Arfwidsson, — A t t heinbrygga godt öl och svagdricka; prisbelönad uppsats af &gt;Preslfru.-&gt; — V å r söndags-ettermiddagsklubb; Gerdas funderingar angående äktenskapet, af M.
— Smänotiser från kvinnovärlden.
— T e a t e r och musik — Slarfherrskap; skiss af Alphonse Daudet, Öfvers.
— M a t - lagning.
— Prisfrågor I — HL Täflingens utgång.
Regeringsgatan 3 8.
Flyglar, Tafflar och Pianinos J.
[1867] från Maltose-Pumpernickel af råg tillverkadt näringsmedel, bröd, mycket värdefullt lättsmält.
Spisbröd många bästa sorter, tillverkade rudimaterier, af d e oöfverträffade i välsmak o c h näringsvärde.
Gtrnandi » N:r 23 (181) Preunurieratioisspris p r å r: F r e d a g e n den 5 juni 1891.
Byrå: 1 H a m n g a t a n 1 6, 2 / » tr. Idim medModetidningoch ko- (mldt för Kungsträdgården.)
sker i landsorten å post- Idun ensam • 4: — anstalt, i Stockholm hos redaktion.
Redaktör och utgifvare: FRITHIOF Selma östra Emterviks soc- •M$ ken i Vermland 1ig- ger egemdomea Mår- backa.
Det är många, många år sedan jag var där, men jag minnes än- då så väl, hur hemtref- lig den rödmålade bygg- ningen såg ut, hur godt det smakade att äta ute på den rymliga, af präk- tiga slingerväxter öfver- vuxna verandan, och hur inbjudande det var att på morgonen hålla till på den stora gräsplanen framför huset och längre fram på dagen krypa undan i de skuggiga gån- garna borta i trädgården, då middagshettan börja- de kännas alltför tryc- kande.
På Mårbaeka är Sel- ma Lagerlöf född.
Upp- växt därstädes i ett stilla och lyckligt hem, erhöll hon sin första undervis- ning af guvernanter.
Om vi undantaga ett par vintrar, som hon till- bragte borta hos släktin- gar, vistades hon stän- digt i hemmet, ända tills hon vid tjugutre års ål- der i Stockholm genom- gick en förberedande kurs till Högre lärarinnesemi- nariet, vid hvilket hon år 1882 vann inträde.
Tre år senare fick hon plats vid Elementarskolan för flickor i Landskrona och HELLBERG.
Ut^ifning-stid: hvarje h e l g f r i fredag.
Boktr.-Ahtieb.
Annonsprls: 35 öre pr nonpareillerad.
har där utvecklats till en driftig och skicklig lärarinna.
Hon är nu trettiotvå år gammal.
Själf anser hon sin far, löjtnant Erik Gustaf Lagerlöf, vara den, som kommit henne att utbil- da sig till författarinna.
Han egnade en fanatisk dyrkan åt våra store skalder, och Runeberg och Tegnér lästes ofta högt i familjekretsen.
Denna faderns dyrkan gjorde ett djupt intryck på dottern Selma, och hon beslöt sig redan vid åtta år3 ålder för att bli författare.
Men som hon ej ansåg sig höra till de lyckliga, som fått på sin lott gåfvan att kunna skrifva vers, bestämde hon sig i all ödmjukhet för att » bara skrifva ro- maner ».
Selma Lagerlöf har en lång utvecklingshisto- ria, och hon har en gång helt skämtsamt yttrat, att hennes diktning ge- nomgått samma skeden, som vår literatur.
Låt- om oss då försöka följa henne.
Då den nu så omta- lade författarinnan var femton år, upptäckte hon plötsligt, att hon kunde rimma.
Jubel!
Hon kun- de ej sofva på en hel natt af idel glädje.
I DU N 178 Och göms din gärning i en okänd vrå, Så fyll din plikt med lust och fröjd ändå, Fast ej millioner mänskoögon se det; Där Gud allsvåldig själf för hären fram, Där är för stoftets son det ingen skam Att stå som simpel krigare i ledet- trodde sig genast vara fullfärdig skald.
Rim och vackra ord — mer kunde väl icke behöf- vas.
Ej långt därefter uppträdde hon som poet vid hvarjehanda högtidliga tillfällen, så- som födelsedagar, bröllop, m. m., och rönte den framgång, som ofta nog kommer tillfäl- lighetsdiktaren till del.
Detta var den Da- linska, namnsdagsdiktningens, period.
Trots den nästan till ordspråk blifna ö v e r - ansträngningen vid Norra seminariet, fick hon dock tid att ganska flitigt besöka hufvud- stadens teatrar och att sedan i sonettform skildra, hvad hon där sett.
Flere af dessa sonetter ha varit intagna i tidskriften » Dagny ».
Här meddelas en: " Därpå följde lärodikternas, så de fosfori- stiska sagospelens och de hemska balladernas tid.
Sedan kommo arbeten i Götiska för- bundets stil med fornnordiska motiv och Teg- nér-efterbildningar och till sist sonettdiktning i Snoilskys maner.
Fra Diavolo.
Under den tid Selma Lagerlöf dyrkade den fosforistiska skolan — hon var då nitton år — hade hennes yngre syster tagit hennes diktning i sitt hägn.
Denna yrkade framför allt på ett klingande och lättflytande språk.
D e båda systrarna upprättade en dockteater, måhända någonting alldeles » enastående » i sitt slag.
Naturligtvis skrefvo de sina pjäser själfva.
Den äldre förde pennan, den yngre skötte granskningen.
För kuriositetens skull meddelas här ett prof på denna dockteaters- poesi.
Hofmästaren talar.
Som sagdt, den saken än jag minns.
Alektryo, vår unge prins, på skönhet rik o c h ära, han satt just vid sitt middagmål, åt snöhvit glace ur silfverskål, men råkade sig.
skära.
Skarp som en stråle knifven var.
Djupt in i prinsens hand den far, och strax han börjar blöda.
Jag såg från sårets röda rand till silfVerfatet i bans hand de dunkla droppar flöda.
De droppar fann jag likna då en rosenkrans, som nedlagts på en marmorgrafs ruiner.
Men också, som ni väl förstår, uti en pudrad skönhets hår ett smycke af rubiner.
När dockteatern blef omodern, diktade de båda systrarna ballader.
Detta skedde nä- stan alltid nattetid — på dagen måste de arbeta och läsa — och modigt kämpande med.sömnen, smidde de samman rim på rim.
Om väggarne i det lilla flickrummet på Mår- backa haft öron, hade de nog mången natt fått höra vidunderliga saker.
Nästa dag blef det författade upptecknadt och afprofvades sedan vid pianot, ty balladerna skrefvos all- tid till vissa favoritmelodier, så att de lätt skulle kunna sjungas.
Till denna glada tids dystra poesi hör » Tsar Ivan den Förskräcklige », som, afsjun- gen på en munter valsmelodi, åstadkom en minst sagdt skräckinjagande effekt.
Det tycks, som om dessa båda systrar va- rit bra barnsliga, alltför barnsliga kanhända.
Men det låg dock något genialiskt öfver de- ras lekar.
Det var två konstnärsnaturers för- sök att gifva smak och färg åt en tämligen enformig verklighet.
Den unga författarinnan var välbeställd se- nainarist, då sonetternas blomstringstid inföll.
1891 Det finns ett värdshus där i Terracina, beskuggadt utaf lummiga plataner, en tillflyktsort för främlingskaravaner, tack vare viner, eldiga o c h fina.
När månens strålar, dallrande beskina dess utaf murgrön kransade altaner, utspelas där små glödande romaner, beskyddade af Sancta Mandolina.
Då lutar ladyn sig mot rankans galler, och nedanför i doftberusad natt markisens röst dör bort i smeksamt daller.
I morgon tar han väl karbinen fatt och plymbeskuggad kalabreserhatt samt fordrar skatt af lydiga vasaller.
Vid denna tid hade Selma alldeles kom- mit bort från det lif af drömmar och lekar, som hon och hennes syster fört.
Hon har sedan dess fått smaka på åtskilligt af lifvets allvar, ty sorg och bekymmer af flere slag ha kommit på hennes lott.
Men ur pröfnin- gens eld har hon framgått luttrad och stärkt, mera handlingskraftig och med både varmare och djupare uppfattning af världen och män- niskorna.
Redan samma år Selma Lagerlöf började studera i Stockholm, uppstod hos henne tan- ken att uppteckna och till ett helt samman- foga de Vermlandssägner hon från flere håll samlat och för hvilka hon fått så varma sym- patier genom faderns ovanligt stora talang att med friskhet och lif berätta om forna tider och hans sätt att se allt gammalt i ett egen- domligt strålande ljus.
Tid och krafter räckte dock icke till, hvarför det stannade vid blotta tanken.
I Landskrona upptogs åter idén; arbetet afbröts än genom skolgöroinål, än ge- nom författarskap i Dagny, men med out- tröttlig energi upptog hon det ånyo.
Än skulle ämnet utarbetas i romanform — åtta- åringens beslut att skrifva romaner tyckes förut ha varit alldeles förgätet, — än skulle det bli ett skådespel, än skrefs det på vers, än på prosa.
Slutligen bragtes hon dock af friherrinnan S.
L — d Adlersparre att på fullt allvar för- söka sig med prosastilen, men den unga för- fattarinnan var i förtviflan öfver sin oförmåga att gifva den rätta stämningen åt det hon ville berätta.
Under flitigt studium af de bästa författare sökte hon efter en passande förebild; hon gjorde därigenom förtrolig be- kantskap med det snillrika och sköna och lärde att uppskatta betydelsen af ettvårdadt språk, men sitt egentliga syftemål vann hon ej.
Så kom ändtligen för henne den tid, då det ej längre blef fråga om att göra efter, då hon kastade alla mönster, skolor och före- bilder öfver bord för att uteslutande hålla sig till sitt eget skrifsätt.
Det är egendomligt och förtjänar att här särskildt nämnas, att hon samtidigt afsade sig allt hopp om literär framgång.
Hon ansåg sig visserligen ha fun- nit just den stil, som passade för hennes Vermlandshistorier, men hon tänkte sig ej, att någon annan skulle känna sig tilltalad af den.
Hon gaf dock vika för sin systers enträgna böner, eller rättare sagdt stränga befallning, att insända några kapitel till Iduns pristäfling, men då hon afskickat manuskrip- tet, gaf hon luft åt sin misströstan genom att bränna upp koncepten för att slippa på- minnas om denna dumhet.
Icke dess min- dre fortsatte hon med en märkvärdig energi arbetet på sin roman för att åtminstone kun- na säga, att hon utfört något helt i sitt lif, och genom att för några vänner uppläsa styc- ken af berättelsen, som tilldrog sig deras lif- liga sympatier, vann hon en viss själffor- tröstan.
Att Selma Lagerlöf fick Iduns högsta pris och därjämte ett varmt och odeladt erkän- nande af prisdomarne, är allmänt bekant.
Den obemärkta lärarinnan har med ens blif- vit en ryktbarhet, hennes bok har blifvit granskad, diskuterad, tadlad och berömd, allt till hennes egen stora förvåning.
Att hela romanen, när den en gång skulle komma ut, borde göra ett visst uppseende, det hade hon nog under det fortskridande arbetet på den- samma lärt sig förstå; men att dessa kapitel skulle så fästa det allmänna intresset vid sig, det hade hon, som ofvan nämnts, varit långt från att ana.
Såsom den bästa vinsten af sin framgång räknar hon, att hon nu ge- nom friherrinnan Adlersparres ingripande blif- vit satt i tillfälle att under någon tid ode- ladt kunna egna sig åt sin roman.
Bland allt det material, som stått mig till buds, hur jag sökt att till denna skildring utvälja, hvad som kunnat vara af allmännare intresse.
Med flit har jag afhållit mig från någon karaktärsskildring, likasom jag under- låtit att fälla något omdöme om fröken La- gerlöfs skrifter.
D e ha dessutom blifvit till- räckligt bedömda förut.
Endast det vill jag säga, att det i hennes yttre framträdande fin- nes så mycket lugn och själfbeherskning, att jag ej kan neka mig nöjet att tro, att hon med förstånd och omdöme skall kunna lyck- ligt afsluta sitt verk.
Att fantasi och poe- tisk begåfning icke brista, det vet jag.
^eresa tror ej på älfvor, fr Un hlotta namnet hon hastar, och sina regnvåta llommor hon rätt i mitt anlct kastar, JVlen när jag ser henne ila med vårdslöst, luftigt behag kring gräsets fuktiga ringar — då tror på älfvor jag.
I DU N 1891 Xcrasa tror ej på kärlek, på Iränder och.
bränders våda.
— ' jeresa har tvännc ögon att se, hvad som finns att skåda, två stora, klara glober, där solen speglar sig mätt, men den som däri blickar, han drömmer om kärlek lätt.
%ercsa tror ej på vigsel, på aktning med djupa rötter, på hem med små mjuka tofflor, just spdda för nätta fötter, och så en glans kring det hela, en oförklarad och rik.
Zeresa är stolt att ej ha en gnista af romantik.
%ercsa älskar brodering, på arbete blott hon tänker, men låt ej någonting märka, när drömmande hon det sänker!
Vr vaknade ögon annars en kylig blick dig slår: Xeresa tror hon är gammal med tjugu långa år.
Per Hal / ström.
Medan vinden blåser.
M » Den kraft, som stormar vildt med hot att själfviskt allt föröda, hur ringa är han ej emot den ädelt burna möda, som, trygg i känslan af sin plikt, har mätt sitt mål och vUgt dess vikt.
en tid, som uppröres af sa mänga skif- tande frågor, som sä lifligt beröres af det nya, att det gamla synes klandervärdt, och som har sä utpräglad lust för teorier, att de gamla af föregående släkten upptram- pade stigarne genom lifvet öfvergifvas blott för lusten att företaga utflykter ins blaue hinein, i en sådan tid, synes det mig, kan innehållet i ofvanstående strof, som för någon tid sedan stod som motto i Idun, tillämpas på en mängd områden af mänskligt lif.
Äfven konsten följer tidens riktning och ger 0S8 studier i stället för konstverk.
Konst- närerna uppställa såsom sitt mål att skildra naturen objektivt oberoende af alla gamla konstregler, och konstverken visa oss genom deras vexlande uppfattning af naturen, att den sanning konstnärerna lyckats återgifva egent- ligen var individuel.
Bland alla dessa olika frågor, som nutiden söker lösa, intager kvinnofrågan en framskju- ten ställning.
Kvinnoemancipationen, såvidt den uppställer såsom sin trosartikel kvinnans fullkomliga likhet med mannen, ställer sig därmed i opposition mot hittills gällande upp- fattningar och åstadkommer en slitning i åsikter, som hotar att försvaga kraften af de pliktbud, som sedan gammalt ansetts heliga för kvinnan.
I så måtto synes ofvanstående strof ha full tillämplighet på kvinnan och den brytningsperiod hon nu genomgår samt ge anledning till några allvarliga ord.
Det behöfves ej någon stor skarpsynthet för att märka, att redan nu en ganska be- tydlig skilnad förefinnes mellan vår tids unga kvinnor och föregående släktleds.
Förr upp- fostrades den unga flickan hufvudsakligen till att blifva maka och moder.
Hennes utbild- ning försiggick i allmänhet mera i hemmet, under moderns ledning.
Hon lärde sig att sköta ett hushåll i alla dess detaljer och satte sin stolthet i alt icke ge sin moder efter i praktisk duglighet.
Det var modern, som föregick henne med exempel ej blott i att sköta hushållsbestyren, utan äfven i att behandla tjänarne, och ofta blef modern före- döme för den unga frun i hennes förhållande till mannen.
Det är klart, att under sådana förhållanden den unga flickans uppfostran i många fall kom att lida af vissa brister.
Hon lärde sig ofta ej mer än modern kunnat, och den bokliga bildning, som bestods henne, blef i många fall ofullständig.
Men huru allvarliga dessa brister än må synas, upp- vägdes de dock mer än väl af förtjänsterna.
Den unga flickan fick från första början sätta sig in i sysslor, som skulle komma att utgöra hennes lifsuppgift.
Hon vann däri- genom en säkerhet, ett praktiskt förstånd, ett savoir faire, som på intet annat sätt kan vinnas.
Skötseln af yngre syskon gaf henne insik- ter, som blefvo henne till stor nytta, då hon fick sina egna små att vårda.
Hon uppfo- strades i hemmets frid, under hägnet af för- äldrar, i kretsen af älskade syskon, och min- net af föräldrahemmet skulle komma att med en fläkt af huslighet och värme följa henne genom hela lifvet.
D e allvarliga plikter, som pålades henne, den omsorg, kraft och förstånd, de fordrade, utbildade såväl hennes karaktär som praktiska duglighet, på samma gång de gåfvo sund näring åt hjärtat.
Hvem af oss har inte någon gång under sitt lif träffat på en dylik utmärkt kvinna och lärt sig att älska henne?
Hvem har icke kännt sig tilltalad af hennes lugna vä- sen, hennes klara förstånd, det varma delta- gande hjärtat, det hängifna sinnelaget, den doft af sann och sund kvinlighet, som omgaf henne?
Hvem ville icke i en sådan kvinna se en värdig maka, en värdig moder?
Ty värr synes icke den moderna uppfost- ringsmetoden lämplig att bilda sådana kvin- nor.
Hvar ligger felet?
Den unga flickan lär sig nu för tiden mångahanda saker.
Har hon nytta däraf, blir hon mera lycklig, mera sann?
Utan tvifvel kommer hon i åtnjutande af ett större mått boklig bildning nu än förr.
Måhända har hon studerat fysiologi, helsolära o. d.
Ä r hon friskare för det?
Måhända har hon läst teologi och kyrkohistoria.
Ä r hon mera religiös?
Kanhända också hon lärt sig pianospel, akvarellmålning, fransk konversation.
Ä r hon mera älskvärd?
Om hon ock kommer att tillegna sig alla dessa egenskaper, kommer hon med allt detta att uppfostra sina barn till goda och dugliga människor?
Det torde synas, som om jag med ofvanstående velat säga, att boklig bild- ning vore för kvinnan till intet gagn.
Detta har dock ej varit meningen, men jag frågar, om all den tid, som användts på denna del af uppfostran, varit väl använd.
Alla dessa olikartade ämnen, som den unga flickan i skolan skall tillegna sig, upp- taga så hennes tid, att föga blifver öfver för annan verksamhet.
Dessutom kan det lätt hända, att hennes praktiska duglighet och 179 energi förslappas genom den ensidiga teore- tiska verksamheten och förvandlas till » efter- tankens kränka blekhet ».
En sådan öfveransträngd flicka med böjelse för teoretiserande och ofruktbara idéer är föga lämplig för de moderliga plikter, som kan- hända en gång skola läggas på hennes skul- dror.
En följd af denna ensidiga teoretiska uppfostringsmetod har blifvit, att så många fattiga flickor taga sig anställning som gu- vernanter, hvaraf de knappast hafva annan nytta än möjligen ett ledigare sätt att skicka sig.
Må de unga flickorna egna sig åt studier, som hafva utpräglad fallenhet för dylika, och må de öfriga blifva delaktiga af så stor bok- lig bildning de kunna erhålla, utan att åsido- sätta den viktiga del af uppfostran, som tjä- nar till att dana dem för makans och mo- derns maktpåliggande plikter eller till att ut- bilda dem till dugliga samhällsmedlemmar, hvilka såsom ogifta äro tvungna att själfva förvärfva sitt uppehälle.
I flickor, som vun- nit den hvita mössan, sätten den ej som skylt på edra hufvuden, så vida I ej behöfven visa detta insegel på eder lärdom, utan gömmen den bland öfriga kära minnen, och låten en- dast klarheten i edert förstånd, mogenheten i edert omdöme, finheten i eder uppfattning och känsla förråda, att I varit på väg till Parnassen.
Och I, som icke kännen någon afgjord böjelse att utbilda eder vare sig för lärarinnans och läkarens allvarliga kall eller för någon af de banor, som nutiden öppnat för kvinnan, I som ännu ären nog lyckliga äga ett föräldrahem, I torden komma ihåg, att den, som lärt eder det viktigaste för edert lif, och som alltjämt skall vara villig att skänka eder allt, hvad hon vunnit genom sin egen rika erfarenhet, är just eder moder.
Gån till henne och sägen henne: moder, här är din dotter, lär mig hvad du kan.
Du har hittills kärleksfullt vårdat mig, och jag har gjort ingenting för dig.
Nu vill jag hjälpa dig moder, kanhända skall jag till någon del kunna lätta den börda du bär.
En sådan handling skulle alltid bära god frukt, och vore det än ej mycket I på detta sätt lärden eder, så vore det dock godt och nyttigt.
Ja, I lärden eder säkerligen det viktigaste, som kan läras: att med saktmod bära den börda, som lägges på edra skuldror, uppfyllda plikters lycka, själfuppoffringens lugna glädje.
Kvinnan är skapad för hemmet.
Hvar en kvinna finnes, där är det alltid mer hem än annorstädes.
En ogift mans bostad ger icke det intryck af hemtrefnad som den ogifta kvinnans.
Hvad menas då med hem?
Det är icke den och den platsen, det och det stället, utan det är det innerliga, kärleksfulla förhållandet mellan närstående personer, mel- lan man och hustru, föräldrar och barn.
Hvar ett sådant förhållande finnes, där är ett hem, och där det saknas, finnes intet hem, om det också inför världen bär ett sådant namn.
Kvinnan är hemmets genius.
Kring henne gruppera sig de öfriga familjemedlemmarne, ty det är hon som skänker hemmet dess tref- nad.
Hon sätter sin karaktär på hemmets yttre utstyrsel, hon pryder hemmet och gör det angenämt, på henne beror till största de- len, om barnen äro goda och välartade, och om tjänarne göra sin plikt med glädje.
Det är då icke af så stor vikt, om hon kan be- rätta om Alexander den stores härtåg, eller om hon lärt sig lösa andra gradens ekvatio- ner, som om hon vet att sköta hemmets
IDUN 180 mångfaldiga bestyr och har en allvarlig vilja att gifva sina barn en god uppfostran samt att bereda sin man sällhet och lycka.
M o - dern är barnens bästa lärare, emedan de kun- skaper hon meddelar dem äro för lifvet af högsta vikt, och emedan hon så väl förstår att lämpa sina lärdomar efter deras uppfatt- ningsförmåga.
Hustrun är mannens bästa hjälp och tröst, ty emedan hennes begåfning är så olika mannens, gagnar hon honom i de fall, då han själf saknar lust eller förmåga att verka.
Barnen äro icke blott en före- ningslänk mellan föräldrarne, de utgöra fram- tidshoppet, den kommande generationen, som skall realisera, hvad vi ännu endast drömt om.
På samma gång de erinra oss om vår egen sälla barndom, komma de oss att ana ett lyckligare tillstånd för kommande släkten.
Säll den kvinna, som har goda barn!
Säll är hon, om hon kan så vårda sitt hem, att det blir en efterlängtad fristad under det yttre lifvets strider!
Säll är hon, om hon förstår att öfva de dygder, hvarpå lyckan hvilar: gudsfruktan, kärlek, förtroende och förnöjsamhet.
* * Ju starkare vinden blåser, desto mer för den med sig af stoft och dam.
— • Ju häf- tigare nya åsikter storma fram och vilja göra sig gällande, desto kraftigare uppröres den moraliska atmosfären, och ämnen sättas i rö- relse, som det varit bäst att lemna i fred.
Kvinnans fullkomliga likhet med mannen är en tanke utan grund och stöd; kvinnans lik- ställighet med mannen har, i en viss mening åtminstone, fullt berättigande.
Kanhända skall, när vinden saktat sig, dammet falla och rena, friska fläktar bringa oss veder- kvickelse.
Skildrad för Idun af — tz.
j L l å det nu för tiden talas så mycket om Ä *} - skolor och undervisning, torde kanske en beskrifning öfver den engelska skola, i hvilken jag såsom elev tillbragt någon tid, roa Iduns läsarinnor.
Skolan, Crofton Hill, låg i utkanten af en mindre engelsk stad och var vackert belägen på en backe helt nära hafvet.
Byggnaden, som af de engelska flickorna, betecknande nog, kallades » on böjt », deras uttal af fran- ska orden » une boite, var fem våningar hög och alldeles liksidig.
I nedre våningen fun- nos skolrum, matsal och kapprum samt kö- ket i en flygel, andra och tredje våningarne disponerades af föreståndarinnan och hennes familj, vi helpensionärer bodde i fjärde och femte, och i vindsvåningen hade pigorna sina sofrum.
Hela byggnaden var inredd med en- gelsk snygghet och komfort.
Endast helpen- sionärer emottogos, och vi voro inalles 25 flickor mellan 9 och 17 år.
Vi voro delade i tre olika lexlag, och under lektionerna samlades hvar af- delning omkring sitt bord i den gemen- samma skolsalen.
Denna var ett stort, präktigt rum med 5 par fönster; väggar och dörrar voro här liksom i hela byggnaden af ljus, gråblå färg, dörrhandtagen af porslin.
Hela golfvet täcktes af en vacker, ljusblom- mig matta, och framför alla fönstren hängde hvita spetsgardiner rätt ned.
Om kvällarne, då dagens arbete var slutadt, bar vakten för veckan ut alla våra bläckhorn och bredde dukar på skolborden.
I förstugan funnos skåp, i hvilka hvar elev hade en afdelning för sina böcker etc.
Dessa öppnades endast på bestämd tid, och då måste man taga fram allt, som behöfdes för dagen.
I matsalen voro 3 långa bord, ett för familjen B, som dock endast intog frukost och middag till- sammans med oss, samt två för oss flickor.
Vid bordändarne sutto lärarinnorna och lade, enligt engelskt bruk, för åt oss.