Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad är ett äkten- skap utan kärlek? » » Ja, om kärlek vore det samma som sym- pati i alla vigtiga frågor; om kärlek vore kon- sten att rätta sig efter hvar andra, att under- ordna sina tycken och böjelser och kufva sjelf- viskheten — då vore kärleken grunden till ett lyckligt äktenskap, men nu är kärleken ingen- ting af allt detta.
Den kärlek du nu hyser, min vän, är lycksalighetens ö, sedd på afstånd; när du stigit i land och gjort dig hemmastadd, märker du ej längre dess akönhet, och hvad vore denna ö sedan för dig, om ej mäktigare band fäste dig vid den? »
— B i d r a g frän a l l a o m r å d e n f ö r q v i n l l g verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r » Man skulle kunna tro, att du sjelf gift dig utan kärlek? » » Ja, vet du, kär var jag egentligen icke, men jag högaktade Edvard, och jag kände, att emellan oss fans ett föreningaband — vi kunna ju kalla det » själarnas sympati. » Vi hade långt före förlofningstiden ofta talat med hvar andra i allvarliga frågor och derigenom kommit så väl under fund med hvar andra, och jag tror, att litet hvar, såväl man som qvinna, borde pejla litet på djupet i dens själ, han eller hon tror sig älska, innan något före- ningsband för lifvet knötes.
Derigenom skulle många olyckliga äktenskap undvikas.
Nu är flickan rik och » stilig », mannen har god sam- hällsställning, helst militär, samtalet rör sig om sport, teatrar och musik, baler och möjligen konstföremål, och så är saken afgjord — aspi- ranter till ett lyckligt äkta par! » » Ja-a, deri har du sannerligen rätt!
Som du vet, var jag en tid förlofvad i min grönaste ungdom — åh så kär jag var!
Också var min herr fästman just af den sorten, som så väl förstår konsten att bedåra ett stackars flickhjerta, men, underligt nog, midt uppe i detta kärleksrus fans en besynnerlig otrygghet, en tom, platt, känsla, som alltid gjorde mig ängslig — troligen var det derför att just den der sympatin fattades — också slog jag snart upp förbindelsen, till alla väninnors stora för- våning.
» » Det var modigt och rätt gjordt af dig!
Minnes jag rätt, hade du annars nu varit en ståtlig friherrinna. » » Jo säkert!
Men också en bra olycklig friherrinna! » » Du är en ädel qvinna, Klara, som förtjenar en varmare, skönare lycka än den, blott börd och samhällsställning förmå skänka — nej, du skall blifva en liten lycklig doktorinna, blott du tager mina råd och förmaningar ad notam — detta trots din bakvända uppfostran. » » Ja, min uppfostran är nu verkligen för- felad!
Du har mycket, du Elise, att tacka din förståndiga mor för.
Ack, om jag haft en mor, som aldrig så litet vändt min håg åt det husliga, men aldrig!
Der blef jag uppassad, till och med min mor bjelpte till att passa upp mig; der fick jag undervisning i alla möjliga ämnen, men aldrig en idé om något af det, som fordras för att blifva en god maka och husmor; så mycken tid bortspild på onödiga saker.
Men kanske min mor aldrig trodde jag skulle blifva gift. » » Hvilken ställning qvinnan än intager i sam- hället, bör hon dock alltid hafva någon insigt i husmoderskallet.
Detta borde hvarje moder betänka oeh derför redan från barndomen vänja flickan vid husliga sysslor, skärpa hennes ord- ningssinne och låta henne så mycket som möj- ligt passa upp sig sjelf. » » Nå, nu låtsa vi, att jag är en liten nybör- jerska.
Säg mig då, hur skulle jag nu börja, för att det möjligen skall blifva något af mig? » » Jo, börja med att bortlägga en mängd ovanor!
I stället för att ligga till 10-tiden, så gå upp senast k.
8; när du är klädd, så gå ut i rummen oeh se dig noga omkring, om du finner städningen ordentligt verkstäld, blommorna rena, allt på sina bestämda platser.
Titta så ut i köket, om der är fint och putsadt — ty det får det lof att vara, innan ännu någon matlagning förekommit.
När du så ätit din frukost, så, i stället för din franska roman eller hvad du nu håller pä med, skaffa dig t. ex. fru Langlet ' s » Husmodern », läs der och begrunda!
Så har du din middagspromenad, hvilken du ej bör försumma; men först kan du ju rådgöra litet med Karin i köket om | I r * \ I I KJ M IN användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid noga a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t i o n f r å n r e d a k t i o n e n s s i d a p å r ä k n a s.
middagen och dess tillrustning.
— Ja, börja med detta, så får jag höra sedan hur det går!
Sedan skola vi vidare slå våra kloka hufvuden ihop — jag lär så godt jag kan, och du lofvar att vara hörsam och lydig. » » Ja, men roligt blir det ej! » » Åh, tänk på resultatet!
Ett lyckligt äkta par! » » Hvad skall Karin tänka sedan? » » Sådant får du från första början sätta dig öfver — hon vet ju, att du snart skall gifta dig — men var skonsam mot henne, i fall du skulle upptäcka många fel; vet, att hon aldrig haft någon, som kontrollerat hennes görande och låtande. » » Ja, jag skall vara vänlig mot henne och inviga henne i min nya föresats att blifva en verklig husmoder — kanske kan hon något bidraga till en god utgång.
Men nu ringer det! » » Det är Edvard!
Nästa gång du kommer skola vi fortsätta.
Teater och musik: Stora teatern uppförde påskdagen för första gån- gen Halévys komiska opera » Andorradalen ».
Ope- ran, som öfverflödar af solo- och ensemblenummer, af hvilka flere äro ganska melodiösa, erhöll ett på alla händer vårdadt utförande och rönte välför- tjent bifall.
Om den ock, synneiiigasl som komisk opera betraktad, lider af åtskilliga brister, tro vi dock, att dess förtjenster göra dess upptagande å lyriska scenen fullt berättigadt.
Musiken är som sagdt melodiös och färgrik o c k libretton bättre än många.
A denna teater förberedes en repris af Beetho- vens opera; Fidelio » med fru Östberg i titelrollen.
Under inöfning ä r o: » Så ska ' de tämjae », » Alp- hyddan » (med fröken Lindegren som debutant i Betlis roll), » Tannhäuser » o c h » De vilseförda ».
Dramatiska teatern återuppförde påskdagen f. f. g. Runebergs familjemålning » Kan ej » o c h Blanche ' s lustspel » Magister Bläckstadius eller Giftermålsan- nonsen ».
Att valet var godt framgick af de lifliga bifallsyttringar, som kommo de spelande till del från den till sista plats besatta salongen.
Sär- skildt tycktes det senare stycket slå an.
Hr Bceck- ströms ypperliga utförande af titelrollen framkal- lade stundom högtider af skratt.
De öfriga skötte äfvenledes sina roller väl.
Säkerligen skulle upptagandet af flere bland August Blanche ' s lustspel bringa k. teaterdirektio- nen både erkännande och guld.
I afton uppföres Moliére ' s ypperliga komedi » Tar- luffe » med hr Hillberg i titelrollen.
Till uppförande förberedes Paillerons komedi » Råttan », vidare » En middagsbjudning », lustspel i en akt af C. Boech samt » Revisorn », lustpel i tre akter af Gogol.
^jMjid niotiden följande morgon hemtade Erik l3M) Z sin unga reskamrat i hennes bostad, de frukosterade i största hast på hotellet och styrde derefter kurs ner till sjöstranden, der en båt låg och väntade på dem.
De hade nämligen qvällen förut kommit öfver ens om att tillbringa de timmar, som tidtabellen skänkte dem, med att fara och bese Adelsnäs med dess vackra park oeh växthus; tåget skulle icke gå förr än half tolf.
Erik hade genast vid an- komsten till Åtvidaberg bestält roddbåt för detta ändamål.
Det var den härligaste försommardag med len, doftmättad luft och hög himmel utan den minsta lilla sky.
Bysjön låg framför dem slät som glas, och Ingrid tyckte nästan det var synd, då den lilla hvitmålade båten sköts ut och gjorde en djup skåra deri.
Men det var blott ett ögonblicks stämning hos henne; i nästa sekund sprang hon i ekan, slog sig ner vid årorna, yr som ett barn, och förklarade, att det var hon, som skulle ro, hon hade aldrig i sitt lif tagit i en åra — de hade ju ingen sjö i Hallerum —, men nu skulle hon visa, att hon kunde ro ändå.
Erik satte sig på akter- brädet och hade hjertans roligt åt hennes an- strängningar, då hon dök ner med årorna så djupt hon kunde, lade sig baklänges och drog dem till sig med uppbjudande af all sin kraft, för att sedan låta dem beskrifva en väldig cirkelbåge i luften och slå ner i vattnet igen med ett plums.
Hur hon bar sig ät, lyckades de emellertid komma ett längt stycke ut på sjön, och det hade icke, trots Eriks olycks- profetior, händt någon malheur vare sig med sjöbottnen eller himlahvalfvet, som han påstod var fruktansvärdt hotadt af årbladen.
Då han såg, att hon var upphettad och trött, och att små svettdroppar trängt sig fram tätt, tätt på hennes näsvingar och vid tinningarna, erbjöd han sig att aflösa henne, men det ville hon icke.
» Vi ha ju ingen brådska, » sade hon, » och för resten — vet du hvad?
Vi bry oss inte om att fara till Adelsnäs.
Det är mycket roligare att vara på sjön.
Landbacken har jag haft nog af i sexton år. » » Men vi kommo ju öfver ens om att — » Å Nya teatern började den framstående svensk- tyske skådespelaren Emil, oon der Osten i tisdags » Ja, just derför!
Nu ha vi bägge två varit sitt gästuppträdande.
Såsom innehafvare af sina alldeles säkra på, att vi skulle till Adelsnäs i gamla glansroller i » Familjens olycksfogel » o c h » Lika mot lika » skördade den omtyckte skådespe- dag, och om vi nu inte komma dit, så är det laren det lifligaste och mest välförtjenta bifall af något oförmodadt, ett nytt uppslag, nästan som den talrika publiken.
en liten händelse.
Hvarför skall allting nöd- Vasateatern har hela förra och innevarande vecka vändigt behöfva gå som man har räknat ut gifvit Millöckers nätta operett » Viceamiralen » för det förut?
Att l«.fva efter lineal är så förskräck- fulltalig publik och rikligaste bifall.
ligt tråkigt. » Nästa nyhet å denna scen blir Offenbachs glada » Du är allt en liten underlig kurre, du!
operett » Sköna Helena ».
Men får gå.
Jag har då för min del sett För fattiga barns bespisning inom Maria försam- ling gifver denna församlings kyrkokör under led- Adelsnäs många gånger — oeh sjön är det ning af herr Hugo Lindqvist i morgon lördag i vackraste jag vet. » Maria kyrka en konsert, som lofvar blifva af intresse.
» Ja, inte sant? » Hon släppte årorna, lade Programmet upptager nämligen Gilles vackra messa händerna i knät och såg sig omkring med en n:r 7, samt en fantasi, koral och fuga af S. Bach » Det skulle bara inte finnas &amp; Abert, af dir. W.
Heintze (som för öfrigt kom- undrande blick.
mer att sköta orgeln) arrangerad för sexstämmig några stränder — de stänga, tycker jag.
Man blandad kör.
Båda dessa nummer ega nyhetens be- skulle bara se det här underliga, blanka, blåa hag, och Iduns varmhjertade läsarinnor skola säkert rundt omkring, så kunde man inbilla sig, att icke försumma att, på samma gång de skaffa sig Hvad sjelfva en njutningsrik afton, skänka de hungrande det hvarkeu hade början eller slut.
små en skärf.
man då skulle känna sig fri och kunna andas lätt!
Inga stängsel eller hinder, hvart man såg — • upptill den ändlöst höga himlen och under en också en ändlöst djup himmel — och man sjelf som en liten sväfvande punkt midt emellan två oändligheter! »
Hon blundade, liksom för att bättre sätta sig in i denna tänkta situation, men han små- skrattade och sade: » Nej, hör du, Ingrid, nu skarfVar du allt dugligt — här är knappast fyra alnar till bottnen. » Hon slog upp ögonen, lutade sig ut öfver båtkanten och sade: » Ja, men man ser den inte I Hvarför kan man iute då få inbilla sig, att det inte fins någon botten, om man tycker det är roligt? » » Jo, ger na för mig, bara jag slipper.
Jag är den nyktra prosan, jag.
Jag tycker bäst om att se allting som det är.
Det kommer man längst med, och vet du, den här heder- liga gamla verlden, som vi lefva i, är så för- baskadt treflig och bra i och för sig, så man behöfver inte försöka göra den bättre genom att se den genom några slags fantastiskt färgade glas.
Lär du väl en gång känna lifvet, så kommer du nog liksom jag att älska det precis som det är med alla dess tusen millioner brytningar och facetter, jemnslipade ytor och skarpa kanter — » » De skarpa kanterna också? » » Ja, vet du, dem tycker jag nästan bäst om!
Ett riktigt stort bekymmer, som hetsar en dag och natt, en svårighet, som tycks skyhög i början, men som man småningom tvingar att krypa ihop och kröka rygg, så att man till sist med ett djerft språng kommer öfver på andra sådan — du kan inte tro, hvad man hfver i sådana stunder!
Den dag jag inte har några svårigheter och ledsamheter att ta bugt på vill jag inte vara med längre, tror jag.
Aldrig är jag så medveten om att jag har den äran att vara en menniska, som då jag måste spänna hvar enda muskel, hvar enda hjerntråd, ' hvar enda andlig eller fysisk kraft, som fins inom mig, och rikta dem intensivt pä ett hin- der.
Midt under det ansträngningen är som värst, käns det som om hjertat sloge volt i en af glädje, och man skulle vilja skrika, sjunga, gapskratta och ropa ut till de blaserade odå- gorna, som det fins så godt om öfverallt: ser ni, ynkryggar, det är lifsglädje!
» _ bi- Annonser mottagas spalt.
Jag har ju inte sagt, att den der särskilda lifsuppgiften, som jag håller på, nödvändigt skall vara nå- gonting storartadt, uppseendeväckande, som in- bringar ära och anseende.
Nej, jag menar bara, att det är så förödmjukande att tänka sig — hur skall jag säga nu?
— att man bara är en i högen, att man skall kastas ut som ett osjelfständigt, viljelöst ting och kanske mot sitt bättre vetande hamna på en plats, der man inte kan vara till nytta hvarken för sig eller andra — vegetera fram sitt lif som millioner andra nollor ha gjort förut — äta, sofva, arbeta, utan att man vet hvarför, och slutligen dö — också utan att veta hvarför.
Som nu t. ex. tant der nere i Hallerums prestgård.
Det fins säkert millioner qvinnor i verlden, som skulle kunnat sköta hennes lifs- uppgift precis lika bra som hon; om hon och en af de der millionerna en vacker dag hade kunnat byta kroppar, så skulle ingen på prest- gården ha märkt, att det kommit en annan prostinna i stället för den gamla, hvarken far- bror eller barnen eller tjenarne.
Nej, hvad jag vill ha, det är en uppgift, som passar bara för mig, som ingen annan än jag kan fylla, om den är aldrig så obetydlig. » » Ja, men helst skall den vara litet ovan- lig? » » Det nekar jag inte för.
Jag afskyr allt vanligt.
Ja, om jag hade anlag för någon konst, som jag nu inte har, så tror jag knap- past, att jag ändå skulle vilja bli konstnär — till oeh med det är ju vanligt.
Nej, jag skulle vilja ja, jag vet inte hvad, allting är så töcknigt för mig, då jag tänker på det der.
Han slog med sin knutna hand ut i luften Jag skulle vilja någon gång i mitt lif komma och gjorde en stolt kastning med hufvudet.
i en riktigt svår belägenhet — du förstår, det Han hade talat sig varm och röd, och ögonen skulle gälla något stort — och då skulle jag lyste.
Ingrid satt och såg på honom nästan handla så, som min natur drefve mig att handla, med litet respekt, och då han tystnade, sade oeh som ingen annan än jag skulle kunna handla, just derför att ingen annan har allde- hon med en suck: » Ja, så der måste en karl tänka, det för- les samma natur som jag — och det vore står jag nog.
Men ser du, vi fruntimmer, med nog för mig, på det ögonblicket skulle jag se- oss är det helt annorlunda För oss jemnas dan lefva nöjd i hela mitt lif.
Eller också, och banas allting vanligtvis på förhand af andra skulle jag vilja, att hela min varelse loges fån- händer, och de svårigheter vi ha att brottas gen af en stor, stark känsla för någon eller med ä ' för det mesta bara skräp, fattiga baga- något — en känsla, som ingen annan än jag teller, som det hvarken är någon glädje eller hyste och som kunde höia mig öfver den stora hopen af de vanliga, som känna så ljumt — ära att bli herre öfver. » » Åh, jag tycker, att ^vinnorna inte ha skäl ja, jag vet inte sjelf, hur jag ville ha det, att klaga nu för tiden.
Det fins ju knappast men fast jag pratar så dumt och oklart, och virrigt, så har du nog ändå litet hum om hvad något område, som är stängdt för er. » » För de stora begåfningarna, ja; men den jag menar. » otaliga skocken af medelmåttigt utrustade?
» Ja, det är, som du säger, en egen lifsuppgifi Till och med en klent begåfvad karl kan ju, du vill ha, det är ju det rätta ordet? » om han har sinne för att kämpa med svårig- » Ahja, fast det säger då just inte mycket.
heter, välja ut åt sig snart sagdt hvilket slags Men fast jag inte begär något så öfvermensk- uppgift som helst att pröfva sina krafter på; ' ligt stort, eller hur?
— så är det kanske men vi — för oss feminina nollor fins det ändå för mycket.
Hvarför skulle jag få hvad ingen annan utväg än att låta oss glida med, ingen af mina bekanta har fått?
Det förstås, dit omständigheterna föra oss; ni ha rättighet de ha nästan allesamman gräft ner sig på lan att vilja och att välja — vi ha bara att foga det, — men jag skall ju ut i verlden, jag oss, att vänta och hålla till godo med hvad skall komma till hufvudstaden, och der fins slumpen kan göra af oss.
Det har jag sett det nog många möjligheter.
Kanske jag kan så många exempel på bland mina väninnor; bli någonting för tant Henrika, någonting, som af alla de många inackorderingarna, som ha ingen annan kunde bli?
Det ligger ju så aflöst hvar andra i Hallerums prestgård, är det nära till hands, och kanske är den lösningen ngen enda, som har valt sig en uppgift i lif- den allra enklaste och naturligaste.
Men — e n d a s t m o t k o n t a n t liqvid i f ö r s k o t t a f 2 5 ö r e p r 4 - I i stafvelser).
Ingen a n n o n s införes under 1 k r o n a.
hon har ju dig, och då behöfver hon visst iogen annan, det har jag tyckt mig märka af hennes bref. » » Åh, jag kan så litet vara för henne.
Vi träffas så sällan och känna hvavandra egentli- gen bra litet. » » Säg mig, hurudan är egentligen tant Hen- rika, och hurudant tror du mitt lif hos henne kommer att bli? » Medan Erik så godt han kunde och, som det tycktes, utan något egentligen varmare in- tresse, redogjorde för sin uppfattning af tant Henrika, satt Ingrid och uppfångade vatten i sin hand, som hon formade till en skål, och lät det derefter rinna ut droppe efter droppe.
Då hon ledsnade på detta nöje, tog hon ett och annat tag med en åra och och lät dess blad snudda vid spegeln, så att det såg ut, som om en handfull glasperlor slungats fram öfver den blåa ytan.
Men hon hörde upp- märksamt på allt hvad Erik hade att förtälja.
» Allt det der ger mig ändå ingen tydlig bild af tant, » sade hon.
» Du säger, att hon är läserska, men ändå kan tala med intresse om verldsliga nöjen, att hon anses vara kall och skarp, men är god mot fattiga och moder- ligt öm mot dig — hur stämmer det ihop?
Och tänk, hvad hon har varit god mot mig, som hon ju inte kan ha något särskildt in- tresse för?
— Nå, jag får väl döma sjelf. » Hon började ro, men tycktes helt och hål- let försjunka i tankar på framtiden.
Erik tog icke sina ögon ifrån henne, och slutligen öfver- raskade han sig med att ha suttit tyst en lång stund, huru länge visste han icke, och endast sysselsatt sig med att se på, huru solreflex- erna glittrade till eller dcgo bort i hennes ostyriga hår, allteftersom hattens skugga flyt- tade sig, då hon under rodden rörde öfver- kroppen fram och till baka.
Plötsligt vaknade hon upp och såg på klockan.
» Nej, nu måste vi ro tillbaka och det med raska tag, » sade han.
» Annars hinna vi kan- ske inte till tåget. » Han steg upp och bytte plats med henne.
Han rodde med kraftiga årtag och hon såg på helt intresserad, ty äfven detta var något nytt för henne.
Under återfärden bytte de ej många ord.
» Tänk, om vi nu komma för sent till tåget? » sade han skälmaktigt, då de lagt i land.
» Det vore ju också något oförmodadt och ett nytt uppslag — ett litet öde, så att säga?
Ah, nu fick jag en idé!
Skola vi hjelpa ödet litet genom att inte göra oss någon brådska?
Tänk, en lång, härlig roddtur i eftermiddag också?
— i solnedgången?
» Nej, tant väntar oss ju vid bangården i qväll! » Hon gick sä fort, att han måste ta ut ste- gen för att hinna med.
Men han såg ieke alls glad ut, då han fann, att de, trots hans brist på god vilja, hunnit fram till stationen i rattan tid.
(Forts.) Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet.
Ur pressen.
Sömmerskorna i Newyork börja organisera sig till en förening för att erhålla bättre lön genom att om möjligt träda i omedelbar förbindelse med kunderna.
I Newyork finnas omkring 25,000 arbetande qvinnor, som äro medlemmar af åtskilliga fackföreningar.
Rörelsen har utgått från arbeterskorna sjelfva, men den stödes af utomstående menniskovänliga qvinnor, af hvilka åtskilliga höra till stadens förnämsta familjer.
Hvad som kan uppnås genom en simtur.
En ung irländsk flicka företog förra hösten en simtur under ganska egna omständigheter.
Hon försökte förmå en fiskare på det ställe, der hon bor, att bli » good- teinplare ».
Denne lofvade att göra, hvad hon be- gärde, förutsatt att hon ville åtaga sig att simma öfver viken mellan Blackrock och Port Ballantue, ett afstånd af ungefär en fjerdingsväg.
Den unga flickan gick in på hans förslag och fullbordade simtu- ren på 33 minuter.
Följden blef, att fiskaren anlade blå bandet och underskref måttlighetslöftet.
Efterfrågan efter qvinnoarbete.
Från Los Angelos, Sydkalifornien, skrifves till » The Womans Journal », att der råder stark efterfrågan efter qvinlig hjelp, i synnerhet för hushållsgöromål.
Folk här inrätta sig vanligen så beqvämt som möjligt, låta tvätta och stryka ute o. s. v., men det är ofta nästan omöjligt att få någon att laga mat och göra rent.
Till detta senare måste man ofta nöja sig med ki- neser, om man kan få fatt på en sådan, men en qvinna vore ju långt mera att föredraga.
Närmare upplysningar lemnas af mrs Wheeler, föreståndarinna för det qvinliga arbetsanvisningskontoret i qvinno- hemmet (Womans Exchange, Woman ' s Home), Los Angelos.
Till Iduns läsarinnor!
Finnes det någon bland Iduns ärade läsarinnor, som benägnast behagade besvara nedanstående fråga, skulle ni hafva gjort en i sanning god gerning, och många af edra manliga vänner och beundrare skulle stanna i stor och tacksam förbindelse.
— Ämnet är:, Huru skall en fästman blifva botad från svartsjuka?)
Insändaren häraf är trolofvad med.
en god och, hvad jag fast tror på, äfven ädel och rättänkande flicka, men en obehaglig känsla af, hvad jag förmo- Resultatet af Iduns a n d r a 1 pristäfling.
Af de inkomna 49 läfiingsskrifterna, tillhörde ej ' mindre än 40 den första af delningen, den skönliierära, under det den andra, den husliga afdelningen, en- dast räknade 9.
I samråd med de utsedda granskarne har Redaktionen tillerkänt första pri- set åt skissen » Får » af signaturen — g * * * f, hvilken vid namnsedelns öpp- nande befunnits tillhöra stationsinspek- loren E. Fällqidst, Nykroppa, samt an- dra priset för en samling husliga rön, som insändts af signaturen Emelill, tillhörig fru M.
L. Lnndell, XJpsala.
Hedersamt omnämnande har der- jemte tillerkänts signaturen Emi för skissen » Befordrad » oeh Hama för » Ett reseäfventyr i Norge » samt Elisif oeh E — a för deras insända samlingar af husliga rön oeh råd.
De prisbelönta uppsatserna oeh möj- ligen någon af de öfriga komma att ef- ter hand införas.
Början göres i dagens nummer.
De ut / aula prisen jemte belöningsdi- plomen sändas någon af de närmaste dagarne.
Signaturen Hama torde upp- gifva namn och adress.
Ny pristäfling kommer inom kort att anordnas.
De af Iduns läsarinnor, som intressera sig för saken, torde godheisfullt insända förslag till täfiingsämnen.
dar svartsjuka intager mig alltid, så snart jag mär- ker en annan af vårt o-täcka kön i hennes sällskap.
Jag har aldrig haft anledning att misstänka någon otrohet, men som nämdt är, svartsjukan kan jag icke bota.
Derför vädjar jag till eder, att ni som till en bro- der besvarar frågan, då jag på förhand vågar hop- pas, att jag icke förgäfves vädjar till ert goda hjerta.
Ödmjukast Thomas, Till E / sa.
Vid genomläsandet af eder artikel i Iduns sista nummer framställer sig ovilkorligen den - frågan: » Hvar håller Elsa hus?
1 hvilken småstad, i hvil- ken undangömd vrå af verlden, har hon lyckats hålla sig afstängd från det moderna kulturlifvet med dess mångfaldiga sträfvanden? » Som vi förmoda, att hon sjelf måste vara en oberoende, af » gnistan » upptänd qvinna, vilja vi gifva henne det vänskap- liga rådet att göra en liten resa till Stockholm för att der få se » hvar den svenska qvinnan håller hus ».