Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IDUNS JULNUMMER uppriktigt sagdt, hvarför ska ' vi röra i de där gamla historierna?
Det kan ju inte vara angenämt för dig.
E L S A (med ell patetiskt beslut).
När du ingenting förbrutit.
För det sä- ger du ju själf.
Nej, Erik, det säger jag inte.
Du har rätt i dina förebråelser, jag har varit falsk och hjärtlös emot dig (gråter), jag har varit kokett och be- räknande (kastar sig mot honom snyftande) och ändå, jag försäkrar dig att jag inte är så dålig som du tror.
E R I K (oviss, sätter sig bredvid henne).
Jag har ju inte förebrått dig något på hela denna tid, och nu var det du själf, som rörde vid den gamla hi- storien.
(Elsa snyftar fortfarande.)
Nej, för guds skull, lugna dig!
E L S A (lutar hufvudet mot hans axel).
Du är all- deles för vänlig emot mig, Erik.
Jag förtjänar det inte.
Men jag skulle vara så glad, om du ville bara försöka tro mig i en sak.
Till och med när jag handlade sämst emot dig, tyckte jag ändå, att du var den bästa människa jag kände.
Nå, det var kanske att gå litet för långt.
ELSA (innerligt).
Nej, skämta inte.
Om du kan, så förlåt mig!
Kära barn, jag är väl ingen corsikansk röfvare.
som går och bär på mitt groll ända till min död.
E L S A (med sorgsen missräkning).
Du anser mig inte ens värd ett allvarsamt svar.
Nej, nu missförstår du mig.
Jag har bara så svårt för att vara sentimental.
Det behöfver du inte vara Men dujskall förlåta mig.
Stockholm, N:r 17 (280) Fredagen den 28 april 1893.
Idun ensam Byrå • Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr kr.
9 » » 5 (Aftonbladets hus.)
Träffas å. b y r å n k l.
Emma född t vårt senaste num- mer omnämnde vi i korthet, att ur tiden skördats en kvinna, kring hvars namn knyta sig ärofulla minnen från vår nationela konsts senare historia, och kring hvars personlighet mer än vanligt varma sympa- tier i vida kretsar rört sig.
Den gamlas namn läses i dag öfver por- trättbilden.
Vi ha väl alla mer eller mindre tänkt oss in uti, huru en dag, teck- nad blott i dess yttre konturer, kan vara bil- den utaf ett helt män- niskolif.
Särskildt efter- lämnar minnet af en sol- ljus sommardag vid af- tonens inbrott, när det pulserande lifvet tystnat, när vår inre så väl som yttre människa söker väl- behöflig hvila, en känsla af välbehag, frid och har- moni; vi följa då gärna hvarje bortdöende stråle, som har så mycket att säga oss om sitt dags- arbete, vi följa den små- ningom inträdande skym- ningen, belyst utaf afton- rodnadens varma, gåt- fulla skimmer, till dess natten kommer, väntad, men dock öfverraskande, då vi måste sluta ögat till för lifvet i all dess fängslande, bindande TJtgifningstld: Iduns Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
L ö s n u m m e r s p r i s 15 ö r e (lösn:r e n d a s t f ö r k o m p l e t t e r i n g a r)!
hvarje B e r g h, Forsström.
På samma sätt följa vi äfven en älskad varelses hela lif, där den djupa, sanna, verkliga kär- leken slagit fasta rötter.
Tänk blott på en mo- ders outtröttliga omsorg om sitt barn, och tänk på det motsatta förhål- landet, när barnet växt upp till medvetande af moderns uppoffrande kär- leksarbete och sedan små- ningom under årens lopp får i någon mån åter- gälda den stora skulden, dela icke endast glädjen, utan äfven smärtan, till dess att de kanske grå- na tillsammans och bar- net blir den bärande, stödd af moderns kär- lek, hopp och förtröstan.
I dessa tider, då det sjuder i alla ådror af verksamhetsbegär, omda- ningslust, frihetssträfvan o. s. v. och så ytterst få vilja erkänna, att det gifves något stort uti stillheten, kan det göra godt att någon gång hvila blicken vid en stark ande, luttrad uti erfarenhetens smältugn, och som gått därutur frigjord, omdanad, i det sista full af verksamhets- lust, full af lifsintressen och dock alltid stilla för hans vilja, som utpekar den väg vi skola till — ryggalägga.
IDUN 130 1893 B l o t t den, s o m känner sin s v a g h e t, är stark.
^ W E D E L I U S.
yt.
Just en sådan bild vilja vi framställa för våra läsarinnor.
Fru Emma Bergh föddes den 6:te februari 1809 på ön S:t Barthelemy, som då var en svensk koloni, och där hennes fader, magister Johan Erik Forsström, var pastor och på samma gång guvernementsläkare.
Hennes moder, Johanna Beata Ekerman, dog redan på hösten 18Ö9, och det följande året ingick fadern nytt äktenskap med Petronella Elisa- bet Robertson, med hvilken han hade flere barn, bland dem dottern Hulda, sedermera gift med professor C.
G. Mosander.
Å r 1815 återvände pastor Forsström med sin familj till Sverige efter att under vägen hafva gjort ett längre uppehåll i Holland, hans an- dra hustrus fädernesland.
1817 blef han kyrkoherde och sedermera prost i Munktorp (Vesterås stift), där han stannade till sin död, 1 8 2 4.
Redan vid 16 års ålder blef Emma Fors- ström gift med kommissionären i Stockholms järnvåg Severin Bergh, således i mångens öga alltför tidigt bunden, men hon förstod, att andens frigörelse ej mycket beror på emancipationens framsteg, och hennes lifliga, varmhjärtade själ lefde sig in uti de nya in- tressen, som nu omgåfvo henne; och de rika anlag i konstnärligt och andra hänseenden, hvilka genom hennes tidiga giftermål ej hun- nit utvecklas så, som de annars skulle gjort, meddelade sig nu till den barnskara, som snart tog hennes tid och krafter i anspråk.
Denna barnskara utgjordes af fyra söner och två döttrar, af hvilka sistnämnda den ena dock dog redan vid sju års ålder.
Den äldste sonen, grosshandlaren Severin Bergh, öfvertog vid faderns död, 1846, dennes affär, den andre sonen var den berömde landskapsmå- laren professor Edvard Bergh.
Nya pröf- ningar väntade emellertid den älskande mo- dern; icke nog med att dotter och make från- ryckts henne, utan hon måste äfven se, huru hennes fyra söner inom jämförelsevis kort tid hemkallades, och nu återstod endast den yngsta dottern, Hulda, hvilken det blef förunnadt att intill sista ögonblicket under sällsynt ömsesidigt förtroende och hängifvenhet följa sin moder.
Barnbarn och barnbarnsbarn hade under tiden växt upp — en sonson är vår framstående porträttmålare Richard Bergh — och för alla telningar, som skjutit fram kring den åldriga, men friska stammen, har alltid samma oförminskade intresse funnits.
Fru Emma Bergh afsomnade stilla den 17 dennes.
Det finnes s. k. älskvärda personer i tu- sental uti världen, men om vi pejla djupet, få vi snart se, att icke alla därför äro värda att älskas Den sanna älskvärdheten visar sig helt visst där, hvarest, trots vinterns snö på hjässan, ung och gammal i den åldrigas närhet känna något ungt och varmt genom- strömma sina ådror.
Hon var ung i ålderdomen, därför att hennes själ hade ett högre umgänge, hon var ödmjuk, därför att hon hade känt och erkänt en högre makt än hennes egen, och hon var glad, där- för att hoppet ännu aldrig svikit!
Hennes minne är kärt för alla, som i mer eller mindre mån fått göra bekantskap med den lifliga gamla, som hade sinnet öppet för allt hvad lifvet bjöd af frågor för dagen så- väl i politiska som sociala ämnen, literatur, konst m. m., och dock hjärtat inåtvändt mot det högre mål, som för henne var och för- blef lifvets viktigaste tanke.
Månget stort verk väger mindre i våg- skålen vid det sista, stora profvet än detta — den ödmjuka och stilla förnöjsamheten efter lifvets långa, heta strid.
En riddarsaga.
~jffu ligger boken sluten på mitt J hvari jag länt den gamla och i mitt öra ljuda ännu ord med klang af capen, segerrop och Jag hör, hur krigstrumpeten jag till och mig, med hjålmvisiret mig det förgångnas en okänd kvinnobild jag på hvilken sagans hela skimmer Och fåldt, tiden.
åter dödens tystnad kring då jag lyfter skåda får, faller.
nu det synes mig, att det var hon som, fastän gaf åt sagan innebörd och ton och ensam lefoande i minnet dröjde.
Af seklers djupa tystnad från mig aldrig nämnd, hon öfver grafcen riddarskölden dock ser jag i allt sig mig räcker handen, hennes bild hennes saga ristad in i randen.
Och samma kärlek, med lifvets starka förborgad röjde, skild, och som i riddarbragd låga en gång brunnit, än i dessa ord är lagd, och genom tiderna dess röst mig Du gamla, riddarsaga på mitt hvad nyfödd hunnit.
bord, skönhet nu för mig du gömmer, du talar till mig lifvets varma och rår, galler, som på gällt, striden, står vålnaden af den förgångna Men klagan.
smattrar ser de döde rida fram och framför bord, riddarsagan, äfven jag om riddarbragder Tor ord, drömmer!
Hedberg.
Kvinnomöten.
) et hade icke varit min afsikt att taga till orda eller ingripa i den sak, som här skall antydas.
Men då jag hört den sedliga indignation, som nu synes hafva gri- pit en slor del af vårt folk, misstydas och missförstås, äfven af kvinnor, har jag trott det vara på sin plats att i den tidning, som företrädesvis räknas vara kvinnornas egen, yttra några ord till försvar för dem, som uppträdt i detta, hvilket väl kan sägas vara en lifsfråga för samhället i sin helhet, om ock kvinnorna mest blifva lidande därpå.
Den första invändning man får höra är vanligen den, att det är » obegripligt », att kvinnor känna sig uppfordrade att offentligen framträda och lägga hand vid något sådant som osedlighetens motarbetande.
Men vore det icke mera att förundra sig öfver, om de de icke gjorde det?
Om de med lugn kunde tänka sig sina män, sina bröder, sina söner dagligen och stundligen utsatta för sinnesre- tande frestelser, som möta dem öfverallt och i sådant öfverflöd, att det bästa hem, den vaksammaste moder ofta nog står maktlös emot allt detta?
Kan det verkligen förundra någon, att när vi se och höra — och nästan hvarje tid- ningsnummer berättar oss något dylikt — huru män och ynglingar gå under, formligen uppslukas i de uppjagade lidelsernas flod, el- ler, om de ryckas därutur, genom hela lifvet måste bära med sig ett skuldbelastadt sam- vete, en usel och bruten kroppshydda, ett vanäradt namn, kan det verkligen förundra någon, att kvinnorna då ej uthärda att sitta stilla, med händerna i kors, utan gripas af ångest, springa upp och uppgifva ett skärande förtviflans skri?
Jag tror, att den, som närmare besinnar saken, icke skall en gång till påminna: » Kvinnan tige i församlingen! » utan snarare säga: » Tigen icke! » Stigen upp på taken och ro- pen ut öfver allt folket och skrien allt upp till himmelen: detta är synd, synd, synd! » Kom ej och säg mig, att det är onödigt, obehöfligt att kvinnor antaga sig sedlighetens sak!
Eller att de böra med tystnad åse allt elände, sluta ögonen till och säga: det pas- sar oss icke att tala eller tänka härpå!
Men det passar ganska väl, att kvinnorna i sin famn och sitt hjärta gifva plats åt den uslaste libertin, att de stå stilla och se sina söner, sina män och bröder andligen besud- las och neddragas, kroppsligen förfalla och under hustruns och mödrarnas ögon blifva till en ruin af de kraftfulla och dugande medborgare, som fosterlandet så väl behöfver och har så god rätt att fordra.
Det passar ju mycket väl?
Åtminstone har jag aldrig hört, att det skall åligga oss att finna sådant opassande.
Måhända blifver detta, att kvinnorna själfva beslutat uppträda i kampen mot den far- ligaste fienden till deras och till hela vårt folks lycka, på åtskilliga håll förhånadt och förlöjligadt, men det bör dock ej afskräcka oss, ty utan tvifvel skall det en gång visa sig, att vi kanske ej varit så föraktliga bunds- förvanter åt de män, som syfta till samma mål som vi.
Ty det finnes — låtom oss med glädje och tacksamhet frambära detta — det finnes många bland männen, som insett och inse, att sedligheten måste värnas Oskulden är en ömtålig blomma; om giftiga vindar andas därpå, faller hon vissnad till jorden; kommer en storm, brytes hon lätt; hon måste skyddas.
Och sedligheten är ett folks oskuld, som icke får utsättas för råa och hänsynslösa anfall; sedligheten bör hafva stöd och skydd.
1893 är gifvet att detta stöd ooh skydd böra fin- nas i folkmedvetandet, i upplyst förstånd och förädladt hjärta hos individen, i redbar van- del och upphöjda sedebegrepp hos nationen.
Men då erfarenheten visar, att det onda be- ständigt måste bekämpas, förhindras att an- gripa det goda, så följer häraf, att de, som älska det goda — här sedligheten, måste icke blott beskydda och understödja det, utan ock angripa och bekämpa det onda — här osedligbeten.
Och när männen uppträda till sedlighetens värn och försvar, till osedlighetens angripande och utrotande, skulle då kvinnorna sitta stilla och säga: » Det rör oss inte! » Bort det!
Det är meningen med kvinnornas senaste arbete i sedlighetens intresse, med våra mö- ten i anledning af den bekanta motionen i sedlighetsfrågan, som brukspatron Tamm in- gifvit, att vi vilja gifva tillkänna, hurusom vi alltför väl inse behofvet af kraftiga åtgär- der till osedlighetens hämmande, och att vi vilja göra allt på oss ankommer, göra vårt bästa för att understödja de ädla bemödan- den, som göras i detta syfte.
Detta är hvad vi mena med våra opinionsyttringar.
Den närmaste invändningen är: huru kunna kvinnor vilja befatta sig med den kännedom om osedligheten, som ofta måste följa med ar- betet för sedligheten?
A c k, här blir ej fråga om hvad man vill, utan om hvad man bör, hvad man måste.
Om det ock skall ske med tårar, så måste det likväl ske.
Jag har hört, att de finnas, som ej räkna för rof att till- vita oss orena bevekelsegrunder, som mena att vi finna ett vederstyggligt nöje i att rota i den uselhet, som eljes för oss vore fördold.
Det är min tröst, att de, som så tala, icke själfva tro på hvad de säga, eljes vore deras påstående en nedrighet, den man ej kan till- tro någon annan än den, som är nog olyck- lig att aldrig bland släkt och vänner hafva räknat en hederlig och dygdig kvinna.
An- tagligen säges sådant mera för att misskre- ditera själfva arbetet i sedlighetens intresse än dem, som företaga detta arbete.
Men det är i alla fall, om det ock sker endast af tank- löshet, ett oförlåtligt lättsinne af den, som yttrar sig så.
Han förolämpar på så sätt i yttersta grad moder, syster, maka, hvarje kvinna, som står honom nära, äfven om hon ej med sitt minsta finger bidrager att aflyfta osedlighetens börda från samhället.
T y hvem kan tro annat, än att han från deras karak- tär hämtar stöd för sina omdömen.
Och den som så talar, så dömer, fc ga vet han om den ångest, den smärta och fasa, som gripa så månget hjärta vid blott en blick på randen af den afgrund, bredvid hvilken vi ovetande vandra.
Föga vet han om de hårda själsstrider, som måste utkämpas, innan en hederlig kvinna förmår besegra sin motvilja mot att ens vidröra den Btyggelse, för hvilken man ganska bekvämt kan sluta sina ögon, så länge det gäller andra, andras barn, andras söner och döttrar, och vi själfva få sitta i fred, trygga och stolta i medvetandet om vår och våra närmastes oskuld.
Men för mån- gen, som så suttit, säker och själfviskt lugn, har olyckans stormvåg brutit in med makt och en räddande hand förgäfves blifvit sökt och anropad.
Slutligen vill jag i denna sak blott erinra om, att äfven det onda kan behandlas på ett nobelt sätt, äfven en ömtålig sak framställas så att intet öra såras däraf, intet hjärtas frid stores.
Den enda personliga erfarenhet, den som skrifver dessa rader häruti kan åberopa, IDUN är Upsalamötet, och att där icke yttrades ett enda ord, som ej den skäraste oskuld med lugn kunnat åhöra, det skola alla där när- varande kvinnor kunna intyga.
För inne- hållet af de i motionen berörda lagparagra- graferna och däri föreslagna ändringar redo- gjordes blott i så måtto, att förbättringarnas syfte blef för de åhörande någorlunda klart.
Förhandlingarna utgjordes för öfrigt af tvänne föredrag, hvilka en Upsalatidning beteckar sålunda: » Det ena en tilltalande och sakrik utveckling af ämnet » kvinnans värnplikt i hem- met », det andra en den älskligaste framställ- ning af hvad som bör förstås med hjärtats renhet.
Föredragen, båda hållna i en ädel och synnerligen tilltalande stil, buro allt ige- nom en varm och innerlig prägel och tycktes på det djupaste gripa de uppmärksamma åhörarne. » Ännu en anmärkning måste bemötas, den nämligen (ofta framställd, äfven den): huru kunna kvinnorna veta, att så mycken uselhet finnes till, att varitéföreställningarna äro så demoraliserande, att oanständiga skrifter och bilder utbjudas och läsas?
Och vore det icke mera fint, mera kvinnligt att ignorera allt detta, att lämna åt männen att afhjälpa och förhindra allt dylikt ondt?
Ja, detta sista är just hvad vi gjort.
V i hederliga, sedliga kvinnor, vi hafva blundat och fördragit i — ja, låt oss säga i aderton- hundra år, för att icke taga till för myc- ket, och hvar äro vi nu?
Huru långt hafva männen kommit på sedlighetens väg, och hvart hafva de fört oss?
Därhän att det bästa vi kunna göra är att ignorera osedligheten — tills dess ohyggliga spetelska bryter fram, måhända inom vår egen dörr!
Och då beror detta icke på, att det ej fun- nits män, som kämpat för sedligheten, utan därpå att kvinnorna ej fullt förstått värdet af deras arbete och icke nog bjudit till att understödja det.
Och det är detta, som nu skall blifva annorlunda.
Hvad nu angår det ofta framkastade: huru kunna kvinnorna veta allt detta om osedlig- hetens utbredande?
skulle jag vilja besvara den frågan med en annan: huru skola de kunna undgå att få veta det?
Nästan hvarje tidningsblad meddelar nya tillägg till osed- lighetens meritlista.
Äktenskapsbrott, barna- mord och andra rysligheter höra j u till ny- heterna för dagen; åtalade skrifter, hvilkas titlar tydligt angifva deras beskaffenhet, om- nämnas tidt och ofta; skolgossar relegeras för lastbarheter, för hvilka vuxne män skulle blygas; de fallna kvinnornas antal tillväxer i förfärande mängd, och för tillfredsställandet af usla lidelser och ett orent njutningsbegär tillgripas de mest vanhedrande medel, stöld, förfalskningar, rån och till och med mord.
Man skulle ju vara både döf och blind för att icke bemärka allt detta, och man behöf- ver sannerligen ej vara initierad i lastens och osedlighetens värsta yttringar för att förstå, att här är stor fara å färde och snar hjälp af nöden.
Den viktigaste invändning vi hafva att be- möta är denna: hvart viljen I komma med detta.
Odlaren sår på en förhoppning — så göra ock vi; han väntar växten af Herren, som gifver regnet och låter solen lysa — så göra ock vi.
Allt människoverk är ofullkom- ligt, och all skörd af det utsådda kornet är oviss, men vilja vi något skörda, måste vi dock så.
Närmare uppgifvet hoppas vi af våra möten och vårt arbete icke någon ome- delbar följd, ehuruväl det torde hända, att några däraf drifvas till direkt arbete i sed- 131 lighetens tjänst, men vi hoppas, att genom dessa bearbetningar sedlighetskänslan i all- mänhet skall höjas och befästas, så att vi blifva allt flere, som ropa om hjälp och skydd, icke blott för oss, men också och framför allt för våra söner, för kommande släkten, för vårt folk, för vårt land.
T y det lär väl ej kunna nekas, att sedligheten uppehål- ler ett folk, och att det som dömer till un- dergång, det är moralens förslappande och osedlighetens öfverhandtägande.
Sedlighet gif- ver kraft och mod; osedlighet skapar fega uslingar och fosterlandsförrädare — • därom gifver oss historien vittnesbörd nog.
Ve oss därför, om vi gå fåfänga på tor- get och glömma, att äfven vår försummelse, vår likgiltighet och vår pliktförgätenhet skola en gång inskrifvas på historiens blad, skrif- vas med blod och tårar, där vårt folks un- dergång blifver upptecknad.
Mathilda Lang let.
» Det är hälsosamt. » Arbetet.
Det är hälsosamt att hålla rätta jämnvikten mellan andligt och kroppsligt arbete.
På ett flere tim mars tankearbete borde städse följa en kraftig kroppsmotion.
Därigenom sluppe man alla de krämpor och den klagan, som man så daglig- dags möter hos » insittare ».
Det är hälsosamt att undvika nattarbete, försåvidt ens lefnadsställning icke nödvändigt tvingar där- till.
Att byta natten i dag och dagen i natt kan aldrig vara bra.
Det är hälsosamt att vid arbete inomhus alltid få ljuset från vänstra sidan.
Det är hälsosamt att i skymningen undvika hvarje arbete, som frestar på ögonen.
Det är hälsosamt att undvika läsning långt in på natten.
Det är lika skadligt för ögon som nerver.
Det är hälsosamt att förse såväl arbetsrum som verkstäder med ständigt frisk och god luft.
Hvad som gäller för boningsrummen, gäller i ännu högre grad för det rum, i hvilket man utför andligt eller kroppsligt arbete.
En flitig luftväxling blir här rent af en lifsfråga.
Det är hälsosamt att om aftnarne undvika uppeg- gande lektyr och sysselsättningar.
De störa lätt nattron.
Det är hälsosamt att vid allt arbete bibehålla en sä rak ställning som möjligt.
Genom böjdt sittande eller stående lider bröstet.
Det är hälsosamt att vid arbete vid ljus förse lam- pan med en blå skärm.
Den blåa färgen är angenämast för ögat.
Det är hälsosamt och rådligt att, i fall af närsynt- het, bära efter ögats synkraft lämpade glasögon.
Den stora ansträngningen för närsynta att se något, som i själfva verket ligger för långt från deras ögon, kan endast vara skadligt för syn- nerven.
Det är hälsosamt att till sittplats välja trä- eller rottingmöbler, ej stoppade.
De senare, ehuru- väl bekvämare än de förra, hindra icke oväsendt- ligt kroppens utdunstning.
Det är hälsosamt att efter tungt muskelarbete unna kroppen en tillräcklig hvila.
För kroppsarbe- taren blir själsarbete, för den lärde kroppsar- bete ej sällan en vederkvickelse.
Ofverhufvud måste man säga, att möjligast största omväx- ling ej blott höjer lifvets behag, utan ock in- verkar fördelaktigt på lifskraften.
IDUN 132 Ollis n y a kläder.
&gt;lieman är eå » *!
sade det mest förtrollande på jorden, » fröken Astrid; det var Olli hon menade, och Olli var tre år gammal, glad och skygg som en liten otämd fågelunge och fast som en bronsstaty, med sin mammas blyga min, när någon såg på honom, och litet af sin pappas liffulla artistuppsyn, när han var för sig själf.
Det var inte dumt för en målare att rå om Olli, och fröken Astrid hade fått öga på honom, när han stod inne bland blåklint och vallmostänglar på den soliga åkerrenen, som hans pappa var i färd med att taga skizzer af.
Det hade icke behöfts mer än denna glimt af hans gula lockhufvud, för att hon skulle bli ohjälpligt betagen i honom, och så fort hon sedan såg skymten af den blårandiga blusen, var hon färdig att sätta efter honom, tills Olli räddade sig på det fridlysta område, som öppnade sig för honom bakom den rankiga grinden till den lilla trädgårdstäppan, där ett stort stånd sol- rosor blommade till fröjd för pappa och en säng med grönsaker gjorde mamma bekymmer.
Men när hon en vacker dag fått fatt i honom midt för den röda grinden och afskurit hvarje möjlighet till flykt, gaf hon sig god tid att lägga sin beundran i dagen och nypa honom i bronskinden och köra fingrarne igenom lock- håret och säga honom, att han var den här- ligaste unge, som gick i två skor.
Olli stod mycket allvarsam och mycket oberörd, tills hon fick den goda ingifvelsen att fråga honom, om de skulle dansa, och han sade: » Ja. » Men att ta ' Olli om handlederna och svänga honom rundt, det var detsamma som att få se honom le; tänderna lyste bakom de små läpparna som hvita kärnor inne i en liten frisk röd frukt, och det kom en grop midt i den lilla bronshakan.
Olli sjöng, och Olli stampade takten med ett sådant eftertryck, att hans små fasta knän spände ut hälen på strumporna och två knappar, som måtte ha suttit mycket lös, dansade ur tröjan.
«Mer, tant, mer, » bad han; han kunde inte stanna, den lilla strupen var så full med sång, som om den suttit i en fågelhals, och det for så mycket danslust ner i fötterna.
» Olli, » kal- lade en röst inifrån den lilla röda stugan, men uär ingen Olli kom, visade sig en lång slank kvinnofigur i dörröppningen ocb försvann igen efter ett ögonblick.
» Olli, » lät det återigen denna gång inifråu förstugan, » det är middag, Olli. » Det var ingen annan råd än att tant Astrid fick dansa fram till dörren med honom, och så kom det sig, att hon fick göra bekanskap med den tafattaste och mest förtjusande kvinna hon någonsin sett.
Ollis mamma behöfde ingenting säga, hon behöfde bara bli röd öfver det smala, hvita ansiktet och se upp med de blyga ögonen för att vinna Astrid.
» Nej, sannerligen om jag förtänker honom, att han tog henne, » sade hon för sig själf, när hon vändt ryggen åt den röda stugan; — det var ingen hemlighet i den lilla villa- kolonien, där hon bodde, att artisten Bäck gift sig med en modell, och det fanns godt om folk, som beklagade honoro.