Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gästerna äro allesam- mans släktingar eller vänner och behandlas ej med ceremoni.
Herrarna infinna sig i bonjour, damerna i höga klädningar.
Hu- sets barn kunna, så snart de uppnått tio års ålder och lärt vanligt bordsskick, tillåtas deltaga i middagen.
Emellertid kan det vara kanske lika godt att hålla dem aflägsnade, då deras närvaro möjligen skulle lägga band på konversationen.
En hvar dömer i detta stycke själf i egen sak.
Antalet tretton undvikes vid ett middags- bord, ej därför att det, som hvar och en hört, innebär någon fara i annat fall än då det blott finns mat för tolf, men därför att det ännu finns personer, som känna sig obehagligt berörda af ett gammalt skrock rörande detta tal.
Festmiddagen.
Så snart middagsbjudnin- gen (och vi kunna häri inbegripa äfven supé - bjudningen utan dans, som har ungefär samma karaktär) utfärdas på tryckta kort, stå vi inför noga fastställda sällskapsregler, och det råder ej längre vare sig » ijitimité » eller » demi intimité » utan » cérémouie ».
Må det, för att ej blifva glömclt, genast erinras, att om man till en sådan fest muutligcn inbjudit en person, fordrar artigheten att man likväl sänder honom eller henne ett tryckt bjndningsbref; och den inbjudne svarar i sin tur, ehuru han muntligt antagit bjudningen, genom att såsom de öfriga inbjudna i sitt blifvande värdfolks hem låta afiänina sitt vikna visitkort med det häfdvunna lakoni- ska svaret skrifvet därpå.
Litograferade bjudniugskort äro mer ele- ganta än tiyckta, och böra de helt enkelt hafva följande lydelse: Herr och fru A. hafirä äran inbjuda herr och fru B. till middag (eller supé) i sitt hem onsdagen den 12 februari kl. ti (eller S) e. in.
Hämtning kl. 12.
Adress.
Vid dessa gästabud — om den gammal- svenska benämningen tillätes — äro damer- na klädda i stor toalett och bära höga eller urringade klädningslif allt efter som dagens mode bjuder.
Må det dock alltid ibågkom- mas, att en öfverdrifven dekolletering vid en middag verkar vida mer stötande än på en bal.
Hvad herrarnes ordensband och stjärnor angår, samt huruvida de skola vara i uniform eller frack, är detta ett ämne som kanske öfvergår en damtidnings befogenhet att yttra sig i.
Hvilka regler, som därvid äro gällande, veta de noga själfva.
Det förstås af sig själft, att barnen ej deltaga i nu ifrågavarande festtillställningar; den unga dottern först efter sin konfirma- tion.
För att en middag skall anses lyckad — det är här icke fråga o m matens och viner- nas beskaffenhet, ett kapitel, som äfven i det följande föga kommer att beröras, enär Idun i den vägen öfverflödar af utmärkta såväl matsedlar som recept — fordras en harmonisk förening af gäster.
Med fin ur- skiljning skall värdfolket förstå sammanföra personer, mellan hvilka råder samstämmig- het i tänkesätt, sådana som stå på samma bildningsnivå, intaga ungefär samma sociala ställning o. s. v., med ett ord: sådana som kunna finna nöje af hvarandras sällskap; däremot undvika att tillsammans bjuda motståndare på det politiska, sociala eller litterära området, såväl som sådana, hvilka i ena eller andra afseendet kunna anses som rivaler.
En regel, som noga bör iakt- tagas, är att ej till samma bord bjuda per- soner, som äro lika berättigade till heders- platserna.
En dylik faute skulle skapa en ytterst kinkig situation.
Att författare och konstnärer gifva en viss bouquet åt festen, gifver nog litet hvar mig rätt i; de bruka i allmänhet ock vara gärna sedda vid våra gästabud.
Det ofvan sagda har naturligtvis ej en lika sträng tillämpning på supéerna.
Gäster- nas antal är då större, och den som vill undvika en annan, har ej någon synnerligt stor svårighet att göra det.
Också bruka supéerna vara stora notvarp, vid hvilka » all världens folk » äro sammanförda.
Ehuru det ej är obligatoriskt att bjuda lika många herrar som damer till en mid- dag, är likväl denna anordning af fiere skäl att föredraga, bland annat för placeringen vid bordet och för att undvika den lilla olägenheten, att någon eller några damer blifva utan kavaljerer, då de från salongen tåga ut i salen och vice-versa.
Nej, sna- rare då flere herrar!
För öfrigt tillhör det värdfolket att noga eftertänka, hvilka af dess gäster bäst kor- respondera i tänkesätt, eller, så framt dessa äro motsatta, dock finna nöje i att bryta en lans, och placera dem bredvid hvarandra.
Man undvike att som bordsgrannar placera tvänne för hvarandra fullkomligt obekanta personer!
.Knappt något kan vara mer out- härdligt t. ex., än om en blyg ung man får sin plats vid sidan om en dam, som han ej känner annat än genom en flyktig presentation, och med hvilken han totalt saknar anknytningspunkt för sin konversa- tion.
Klädseln är för värdfolket densamma som för dess gäster.
Emellertid bör en värdinna akta sig för all i ögonen fallande lyx.
Allt, som kunde ha sken af skryt, såsom juveler o.
cl., skulle vittna o m bri- stande takt.
Gästen åter visar, genom att infinna sig t. o.m.
i sin elegantaste toalett, sitt värdfolk en uppmärksamhet.
Hänsyn bör likväl härvidlag ock tagas till det öfriga sällskapet.
Om man, efter att ha utfärdat bjudnin- garna, ser sig af någon anledning tvungen att återkalla dem, är det artigast, att frun själf aflägger en visit och muntligt förkla- rar saken.
Men som ett återbud är tillåtet endast vid de mest grava anledningar, så- som sjukdomsfall eller dödsfall inom famil- jen, hvilka omöjliggöra för en familjemoder att aflägsna sig från hemmet, inskränker hon sig i de flesta fall till att på sitt visit- kort skrifva några ord, som tillkännagifva middagens uppskjutande och anledningen därtill, och skicka sin betjänt eller en vakt- mästare till de inbjudna.
Af det sagda framgår med tydlighet, att bjudningskort aldrig böra utskickas förrän efter noggrant öfvervägande och ej, o m minsta anledning förefinnes att antaga, att hinder skulle inträffa.
Likaledes går det ej an att utan eftersin- nande mottaga en bjudning; det anses ej höfligt att i sista stund skicka ett återbud, för så vidt ej därför kan anföras ett tvin- gande skäl.
Detta gäller i första och egent- liga rummet middagsbjudningar.
Som hvar och en torde inse, är det i högsta grad obehagligt för en värdinna att se sina bords- anordningar i sista stund störda genom en eller flere gästers uteblifvande.
Om någondera af värdfolket skulle blifva illamående den för middagen utsatta dagen, är detta ej anledning nog att låta den ej gå af stapeln.
Ar det värden, som ej mår väl, låter han sin hustru ensam göra les honneurs; är det däremot värdinnan, måste han bedja någon af familjens närmaste an- höriga eller en äldre intim väninna intaga hennes plats och representera henne.
Åtskilligt kunde nog vara att till detta kapitel tillägga, men utrymmet tillåter oss ej ingå i flere detaljer.
Från min småskollära- rinnetid.
Några minnen och erfarenheter af M. E — n, if
Detta är dock ett misstag; ty den plats, hon intager i det allmänna upplysningsarbetets tjänst, är nu- mer af ganska stor betydelse.
Den allmänna ut- vecklingen har äfven: till hennes område ut- sträckt sina verkningar och framkallat förändrin- gar, som redan visat sig vara af största väl- signelse för vårt folk.
Den tiden är förbi, då skolgången var en frivillig sak, då barnen såväl i stad som på land kunde slippa » den tråkiga skolan » och flngo gå hemma och göra ingenting eller i gynnsammare fall af » gamla farmor » eller annan anhörig lära sig läsa och skrifva — ofta knapphändigt nog.
Na äro förhållandena helt andra.
En storartad reform af skolväsendet har skett; skolgången är obligatorisk, kontroll införd, och framför allt hafva fordringarna på lärare och lärarinnor betydligt skärpts i och med inrättan- det af ordentliga kurser eller seminarier för dessas utbildande.
Tyvärr har dock den så till vida goda reformen ej fullständigt och rättvist genomförts, i det de ökade fordringarna på lärarekrafternas kompetens ej hafva motsvarats af en med skäl väntad tillökning i det vederlag, samhället bju- der, något som särskildt gäller småskollärarin- nornas löneförmåner.
Det är ock förnämligast denna sida eller kanske skuggsida af hennes kall, som jag i denna min fragmentariska skildring vill särskildt betona.
När jag vid sjutton års ålder beslöt mig för att såsom småskollärarinna söka min utkomst, hade redan den nya tiden inträdt, och numer hörde det ej till sällsyntheterna, att fattiga flic- kor » af familj », för att få komma ut och själfva förtjäna sitt bröd, slogo sig på denna bana.
Hvad mig själf angår var nog mitt val en följd af mina närmastes råd.
Af ekonomiska skäl hade min pensionsbildning ej fullt afslutats, hvarför, då jag ej kunde stanna hemma längre och jag ej, såsom min äldre syster hade giort, kunde våga mig in på den vanskliga guvernantskarrieren, det en vac- ker dag bl ef beslutadt, att jag skulle genomgå se- minariet för småskollärarinnor.
Det var en egendomlig kurs med den mest brokiga samling af lärarekrafter, bestående af äl- dre, något emanciperade fruntimmer med litterär anstrykning, hvilka saknande sysselsättning och trånande af iängtan att få se sitt.ljus lysa öfver värl- den, på detta sätt, ofta utan ersättning, offrade sina krafter i upplysningens tjänst.
Naturligt var därför, att undervisningssystemet ej blef så fullständigt genomfördt, som önskvärdt var.
Och då de lärda damerna hvar för sig ansågo sitt ämne som det viktigaste, såg det mörkt ut för oss ele- ver att på den korta tiden.
— ett läseår — hinna inhämta och smälta allt det vetande, som bjöds oss.
En lärd professorska dref oss genast in på den törnbeströdda författarebanan; och hvad där skrefs: krior, uppsatser, mer eller mindre poeti- ska utgjutelser, hvilka tyvärr undandragits en lysten samtid och eftervärld.
En prostänka in- vigde oss i den för många så krångliga mate- matiken, hvarvid det hände att en och annan af oss, som tog saken för allvarsamt, snart nog gick förbi sin mästare.
Följden af allt detta blef därför, att våra kunskaper, huru omfattande de än voro, att döma af de många läroämnena, blefvo minst sagdt något fragmentariska.
Lyck- ligtvis fingo vi dock en god handledning i det viktigaste, nämligen i pedagogik och metodik (hvarmed förstås de ämnen, som behandla själf- va konsten att undervisa).
— Slutligen voro vi färdiga och förklarades kompetenta att nu i vår tur undervisa andra.
* Redan samma år sökte och erhöll jag plats som småskollärarinna på landet.
Här hvarken tillåter utrymmet, ej heller är jag mäktig att skildra de skiftande vemodsfulla känslor, som gripa hvarje ung flicka, då hon första gången skall ut ur.
Jag tröstade mig emellertid med hoppet att komma ibland goda och vänliga människor och erfor en viss känsla af glad till- försikt vid tanken på, att jag nu skulle reda mig på egen hand och intaga en fri och obero- ende ställning — » i samhällets tjänst ».
Nyfiken kände jag mig också, undrande, hur det skulle arta sig för mig där borta på främmande ort; jag hade tagit reda på ett och annat rörande min plats; den landsförsamling, som nu skulle bli mitt första verksamhetsfält, var stor och folk- rik, men hade föga att bjuda i fråga om natur- skönhet; befolkningen eller » folket » var kändt för sina egendomligheter: gammaldags seder och bruk, sin breda och fula dialekt, samt sin ovan- liga gästfrihet, rättframhet och hjärtlighet.
Så var jag ändtligen framme vid min bestäm- melseort och snart nog med mina få och an- språkslösa inventarier installerad i min » tjänste- bostad », som jag kallade den, utgörande ett rum och kök, ett för mig ovanligt stort svängrum.
Tankarne på hemmet fingo vika, ty jag fick fullt upp att göra för att » komma i gång », som det heter, särskildt som jag nu skulle föra eget hus- håll och därför fick mycket att tänka på.
På samma gång gladde det mig, att jag ej var en- sam; jag hade grannar i huset; stora landsvägen gick tätt förbi, bondgåixlar lågo rundt omkring på slätten och kyrkan hade jag midt för fön- stren tvärsöfver landsvägen.
Så kom min första skoldag, som ännu lifligt står för mitt minne; ung och barnslig som jag var, kände jag mig verkligen, som det heter, litet enkel inför detta 50-tal småttingar, i en ålder af mellan 6 — 10 år, och mest orolig var jag för, huru det skulle gå med respekten.
Men det gick — bättre än jag vågat hoppas.
Småskolan består af två årskurser eller klasser.
l:sta klassisterna komma direkt från hemmet och äro i regeln alldeles oinvigda i kunskapens mysterier; och som ju början alltid är svårast, blir arbetet med att lära dessa alumner de för- sta grunderna ofta hårdt nog.
2:dra klassisterna, småskolans veteraner, skola bibringas så grund- liga insikter i såväl nämnda ämnen, som i räk- ning, katekes och biblisk historia, att de vid 2:dra årets slut äro mogna för inträde i folk- eller, som det på landet kallas, » storskolan ».
Som sagdt gick det rätt bra redan i början, och snart var jag fullt inne i mitt ganska tåla- modspröfvande värf.
Jag kan med fog säga tå- lamodspröfvande; ty frånsedt att det i allmän- het ej är något nöje att lära barn abcd, och oaf- sedt, att jag här, såsom ju fallet alltid är i sko lor, stötte på de vanliga hindren: bristande håg, klen begåfning etc, så hade jag att kämpa äfven mot andra svårigheter, som mången gång satte mitt tålamod på svåra prof, men ibland kommo mig att skratta af hjärtans lust; och bland dessa stötestenar var dialekten den värsta.
Vacker var
den inte för mina öron, utan ibland rent af för- färlig, ocb särskildt oförfalskad ljöd den från de små nykomlingarnes munnar, hvilka kommo di- rekt från hemmet och talade alldeles som mam- ma och pappa.
Jag blef ibland riktigt förtvif- lad, då jag skulle lära dessa småttingar stafva - numera stafvar man icke, man » ljudar ».
Ja, ibland såg jag alla mina försök stranda på nämn- da förargelseklippa.
(Forts.) tig och utförandet på de flesta händer förträff- ligt.
Fru Seelig-Lundberg hade i den kvinnliga hjältinnans roll en af sina bästa kvällar på länge; det var kraft, värme och fin nyansering öfver hela hennes spel.
En muntrande och uppfriskande Skiss för Idun af Fredrik Ljung.
figur gjorde hr Backström, af en uppblåst, talträngd parlamentsledamot sir Fletcher.
Hr Skånberg i den II.
manliga hufvudrollen tedde sig ock till sin för- del, liksom fröken Ählander, fruarna Sandell, Ho- ving och Sternvall samt hr Olsson med erkännande Vinterns kallaste dagar voro förrunna.
böra nämnas.
Något långlifvadt repertoarstycke Solen hade gjort stora eröfringar från de torde dock den engelska nyheten näppeligen blifva.
områden, där natten härskade, och då full- Vasateatern.
Vi vilja icke inlåta oss på den månens milda glans, som nyss upplyst fe- mer än vanligt vanskliga och otacksamma upp- bruarinattens drifvor och rimfrostprydda giften att söka, om än i aldrig så kortfattad form, trän, åter skulle visa sitt herravälde öfver U P n o t i s b o k e n.
lämna någon redogörelse för den ledande idén och intrigens gång i Georges Feydeaus lustspel mörkret, då skulle dagen redan förut haf- Drottningens hälsotillstånd.
Ehuru kropps- » Fernands bröllopp », som i tisdags för första va trängt natten bort från sitt eget områ- temperaturen numera är i det närmaste normal gången gick öfver Vasateaterns tiljor.
Bland Varma, lockande och hoppgifvande flö- och tillståndet äfven i öfrigt så pass förbättradt, alla besatta och uppsluppa franska farser, vi sett, de.
att drottningen kan tillbringa en stor del af da- torde denna slå rekord i munter galenskap — dade middagssolens strålar ned öfver de gen liggande på en soffa, fortfar dock hostan att vare detta nog sagdt — och dess succés de rire hopsjunkna drifvorna.
De tunga dropparna, särdeles om nätterna vara ganska besvärlig.
på premieren var också » pyramidalisk ».
Att som föllo ned från takfoten, och den lilla dess tre akter bjuda en regelrätt komparations bäcken, som från väggen skar sig en väg stegring, med alla oförnuftets och upptågens genom isskorpan utför den sluttande gårds- Vår tredje kvinnliga läkare.
Medicine smattrande superlativ i den sista, torde ej minst planen, hade ett ord att tala om ett för- licentiatexamen aflades i lördags vid Karolinska betinga framgången.
institutet af med.
kand. fröken Maria Folkeson, doldt lif, som höll på att spränga sig ige- Men så tog man då också ordentligt vara på dotter till ledamoten af Andra kammaren hr Folke författarens uppslag.
Det var öfver hela presta- nom hindrande bojor.
Bländande ljus låg Andersson i Helgesta.
tionen en medryckande lustspelsfart, till slut nä- luften och dallrade öfver gnistrande drifvor.
stan af svindlande effekt, under det de sista sce- För Sigrid, som från ett fönster i andra nerna afvecklade sig i ett tempo, som var orka- August Blanches yngsta syster, fröken nens — en rifvande orkan genom ett helt hus, våningen skådade ut i detta skimmer, tedde Hulda Blanche, afled i Stockholm natten före sist- dess boningsrum, korridorer, trappor och förstu- sig allt så ljust.
Endast parkträdens röd- lidne söndag.
gor, från portvaktarrummet upp till vinden!
De få kvarvarande af den lysande litterära och Några namn bakom maskerna i denna yra kar- bruna grenar aftecknade sig mot snöns blå- politiska krets, som på 1850- och 1860-talet sam- neval hinner man näppeligen fråga efter, men hvita grund, och på vägen, som slingrade lades^ på Blanches Malmgård, torde ännu erinra skola vi för sedens skull åtminstone nämna huf- sig fram öfver slätten och försvann i skogs- sig författarens ogifta syster, hvilken under de vudflgurerna, så tränger sig främst för minnet hr brynet, syntes två mörka ränder.
sista tio åren af hans lif förestod hans hushåll V. Lundberg som alla förvecklingarnas olycksoffer och med det sälls3 nta behag, som var henne eget, till pajazzo; hrr A. Ranft, Hagman, Laven, By- Denna väg gick åt söder.
Söderut bodde gjorde les honneurs för hans talrika gäster.
ström, fru Lindström, fröknarna Buslan, Borgström, Göran, och från söder väntade hon våren.
Ända sedan August Blanches död lefde hon i Hamberg m. fl.
tätt efter i brokigt virflande ked.
Huru gärna.
skulle hon icke hafva rest vå- fullständig tillbakadragenhet tillsammans med Tag alltså fram ert karnevalslynne, om ni har sin åldriga trotjänarinna, hvilken i nära fyrtiofem något, och gå på Vasateatem.
Och om ej, så ren till mötes, men det fick hon icke.
Hon år varit i hennes och familjens tjänst.
Sällan jinner ni det bestämdt där.
Det är i alla hän- måste vänta här, till dess den komme.
Hu- eller aldrig gick hon ut.
Hon lefde endast i er- delser billigare än en resa till Nizza.
ru länge skulle det dröja?
inringen af de glada, glansfulla dagarne på Malm- I timmar kunde hon sitta och låta blic- gården och af minnet af den dyrkade brodern.
Fru Eva Nansen har ånyo gifvit tvänne konser- ter härstädes, nämligen i lördags och måndags.
ken irra ut öfver vägens krökningar, och Vid båda tillfällena var Musikaliska akademiens då såg hon sig själf ilande fram på denna Kokerskorna och djurskyddet.
» Svenska stora sal besatt till sista plats; andra gången väg.
Skogarnas dunkel och viddernas öds- allmänna kvinnoföreningen till djurens skydd » hade sittplatser till och med måst beredas på lighet kunde icke göra henne förfärad.
hade här om aftonen ordnat ett möte för Stock- estraden.
Trots en viss indiposition, som sär- Öfver brusande floder, holms kokerskor i folkskolelokalen Storgatan 12. skildt var märkbar vid den första af de tvänne Framåt, framåt!
Ett 60-tal af dem hade hörsammat inbjudningen.
konserterna, förmådde fru Nansen med sitt allt- utefter stränderna af oändliga vatten, under Sedan kaffe serverats, hölls föredrag af fru Engel- igenom förträffliga föredrag intressera och fängsla drömmande palmer, genom lundar af dof- hardt, hvarjämte utdelades ströskrifter med med- sitt auditorium.
Ty det är just denna föredrags- tande myrten och lager!
Oändliga, outsäg- delanden om det för djuren minst plågsamma konst, så mångskiftande och uttrycksfull, hvar- sätt, hvarpå dessa böra behandlas i köksdeparte- med fru N. vinner sina segrar och slår nästan liga skönhet!
Rika, härliga lif!
Att du alla sina medtäflare ur brädet.
Därför skall hon skall finnas till, att vägen till ditt rike skall mentet.
Dylika lärdomar " synas ju också vara på sin ock, när helst hon kommer, här finna en fullta- stå öppen, och det ändå skall finnas varel- plats, när man besinnar, hvilka grymheter som lig och tacksam åhörarekrets.
ser, som äro så fjättrade, att de icke kun- äfven i köket kunna utöfvas mot de till vår föda na röra sig från stället för att hinna dig!
Musikföreningen gifver om tisdag i Musikaliska afsedda djuren.
Hur ofta sådant förekommer, akademien sin 42:dra konsert med biträde af Sigrid rusar upp, hon pressar ansiktet framgår bäst däraf, att man väl i de flesta fall fru Dina Edling, fröken Esther Sidner, hrr E. här ej ens kommer att tänka på, att en grymhet emot rutan, så att denna buktar sig undan Borgstedt och C.
A. Gentzell m. fl.
samt hr utöfvas.
för trycket.
Hon andas tungt, och hjärtats Vilh.
Stenhammar och k. hofkapellet under an- förande af prof. Frans Neruda.
Programmet slag blifva nästan hörbara.
Från skogen upptager ouverture till » Sappho », op. 44 af K. kommer Göran och nalkas gården med raska Goldmark, » Snöfrid », dikt af Viktor Kydberg, steg.
för soli, kör och orkester af V. Sten- Teater och musik.
hammar, körfantasi för pianoforte, kör och or- Han kommer 1 Han kommer!
Till henne!
kester af L. van Beethoven samt Förvandlings- Ensam.
Ingen skall störa dem.
Han Kongl.
Återupptagandet af » Faust » på musik och slutscen ur första akten af » Parsifal » skall tala till henne ensam!
I detta onsdagen sistlidne vecka gaf fröken Thulin till- för kör och orkester af B. Wagner.
Alltså ett fälle till förnyad debut, denna gång i Siebels rum.
Hvart enda ord skall vara riktadt förträffligt och lockande program!
Äfven bär kunde man konstatera, att den till henne.
endast till henne.
unga sångerskan ger goda löften om sig.
Hennes Konserter.
Konsert gifves i dag fredag i Musi- En oändligt ljuf rysning genomilar hen- stämma är jämn och välklingande, och spelet kaliska akademiens stora sal af engelske violi- nes hufvud.
Den börjar vid tinningarna röjer goda anlag, nästan en viss säkerhet.
Mar- nisten Henri Such och danska romanssånger- garetas parti sjöngs af fru Brag, som nu upp- skan fröken Margareta Petersen.
Den förre är och sprider sig likt en smekning öfver hen- trädde för första gången under spelåret.
Hon elev af prof. Joachim, den senare har utbildat nes hjässa och nedåt nacken.
Det dallrar löste som alltid sin uppgift samvetsgrant.
Öf- sig i Wien.
för hennes ögon, och hon sjunker ned i en riga rollinnehafvare voro de vanliga.
Fröken Astri Andersen, den unga och lofvande ljuf medvetslöshet.
pianisten, gifver konsert i Musikaliska akade- K. Dramtiska teatern framförde i lördags för mien den 27 dennes med biträde af en norsk Med en häftig rörelse kommer hon åter första gången en ny treaktskomedi » I brist på sångerska fröken Bidenkap samt hrr O. Lejd- till sig själf, då hon hör Göran nalkas utan- bevis » af den engelske författaren Arthur Pinero, ström, förste konsertmästaren Zetterqvist och förut introducerad för svensk publik genom sitt för hennes rum.
sin fader, den framstående violoncellisten i k. i höstas å Vasateatern gif na skådespel » Tanquerays » Jag hör, att ni är ensam! » hofkapellet A. Andersen.
andra hustru ».
Det nya stycket kan i intresse » Ja, de ha rest bort på ett par dagar. » ej mäta sig med det sistnämda, men är dock både Fru Anna-Lisa Hwasser-Engelbrecht gifver matiné » Så tråkigt!
Jag kommer för att säga underhållande och talangfullt gjordt, ehuru dels om söndag å Dramatiska teatern, hvarvid Ibsens de specifikt engelska äktenskapsförhållanden, som storslagna skådespel » Fru Inger till Östråt » farväl. » däri skildras, nog här verka ganska främmande, kommer att uppföras under medverkan af nämn- » Farväl?
Jag förstår icke!
Skall ni resa? » dels ock de ovanligt långa akterna icke sakna da teaters artister.
» Jag har fått tjänstledighet en tid för tröttande longörer.
egna angelägenheter, och sedan väntar jag Uppsättningen var ytterst elegant och stilrik- r N u n n a - Sigrid.
i DU N ii med det allra snaraste ett nytt förordnande uppe i Norrland. » » Ni kommer alltså icke tillbaka hit? » » Möjligen på ett kort af skedsbesök. » Sigrid höll sig krampaktigt fast vid sto- len.
Det brusade i hennes hufvud, det svartnade för hennes ögon.
Hon var icke längre i sitt hem.
Man hade fört henne bort till ett ohyggligt fängelse.
Fjättrad i bojor, kunde hon icke röra sig, och hon kunde icke ropa, ty hennes bröst förmådde icke vidga sig.