Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så- lunda ger oss författarinnan i små doser till lifs Byron, Moore, Jean Paul, Goethe, Schiller, Voltaire, Bousseau, Atterbom, Teg- nér — ja (rys!)
själfva Wadman.
Bellman har också kommit m e d på ett hörn men, lustigt nog, retoucherats: » Dylika (Tockna) baler gör ' (göra) vår ruin; ».
År 1843 utkom af förf.
till Cousinerna det arbete, som säkrast borde trygga hen- nes varaktiga berömmelse, ett arbete, som öfverraskade många af den » aristokratiska » friherrinnan-författarinnans vänner: » Torpa- ren och hans omgifning » *).
Sedan förfat- tarinnan i början af förordet ägnat boken åt två väninnor ur högaristokratien, tilläg- ger hon följande, om minnes- och hjärte- godhet vittnande rader: » Och slutligen ägnas dessa enkla teck- ningar äfven åt dig, du gamla kära, ur torpstugan komna väninna, du trogna och tillgifna Svenborg * *), som handledde min barndoms allra första vacklande gång, och som med lätt och varsam hand förde mig ur din glada, lekande sagovärld upp till Gud och hans änglar och mången gång *) I Ersch u. Grubers för öfrigt mycket kor- rekta encyklopedi kallad: » Torparen och hans angifning ».
* *) Fru Svenborg Dalin, född Böcker, en tro- tjänarinna, som öfver femtio år lefvat inom för fattarinnans föräldrars och morföräldrars familj.
IDUN förstod att där kvarhålla och göra hemma- stadt det oroliga, leklystna, öfver berg och dal flygande b a r n a s i n n e t.
» » Torparen » är en s. k. tendensskrift, den enda ur friherrinnan von Knorrings penna.
Det hade just den tiden — genom Per Wieselgren — blifvit modernt att predika nykterhet, och » Torparen » är på sitt sätt en nykterhetspredikan, en ganska vältalig samt här och hvar rent naturalistisk sådan.
Om någon dittills trott, att författarinnan besjälades uteslutande af aristokratiska tyc- ken, så behöfde han, för att tagas ur sin villfarelse, blott läsa inledningen, där Sofia von Knorring i sitt försvar för landtbefolk- ningen yttrar bland annat: » Dåliga exempel ur de högre klasserna hafva, i vår tanka, oftast varit urkällan till dessa laster och brott (?)
» Brännvinet kallar hon » den under-dämon, som stått de andra till tjänst, för att fullända hvad de b ö r j a t.
» » Brännvin är — liksom så mycket annat — icke ett ondt i sig själf t, utan ett me- del i det ondas hand. » Den är genomsvensk, denna bok, så när som på det oundvikliga motto ' t ur en fransk visa: Q ' im moment de vivaeité Peut causer de catamite — eller, på vårt tungomål: Hvad ögonblickets häftighet kan åstadkomma stor förtret!
Ofvan nämndes att Sofia Margareta Ze- low ansågs äga ej mindre än tjugufem ta- langer.
Att bland dem kunde räknas äfven musiken, och därtill den skapande musiken, det framgår af romanen » Kvinnorna », som innehåller (i form af biblad) ett melo- diöst andantino quasi alegretto med sång- stämma och enkelt ackompanjemang jämte versifierad text (således ännu en talang!).
— Det var en tjusande sång, fröken Thekla!
— sade ynglingen.
— Den har jag aldrig hört er sjunga förut.
— Ingen har hört den, — svarade Thekla — icke jag en gång, förr än nu, just nu.
— Ingen torde förmena oss rättigheten att utbyta » Thekla » mot Sofia.
Själf öfversatt — och dåligt öfversatt — till både danska, tyska, franska och engel- ska, visade Sofia von Knorring stor färdig- het i att förflytta främmande litterära alster i svensk jordmån.
Särskildt gäller detta hennes tolkning af en mängd bland den fordom högt skattade humoristen Saphir ' s burlesker.
På tal om Sofia von Knorring yttras i Ahnfelts » Världslitteraturens historia », att hennes penna blef » på sistone något sli- ten ».
Den, som afgifvit detta omdöme, torde knappast ha läst de på utländsk mark skrifna » Bref till hemmet », som offentlig- gjordes 1847.
Den kvickhet och det med- ryckande lif, det humoristiska sinne för lifvets löjligheter, som möta på hvarje blad, antyda snarare en ökad intellektuell spän- stighet, fastän författarinnan, då dessa skildringar tillkommo, stapplade på graf- vens brädd.
Konung Oscar II har i dagarna firat sitt 25-årsjubileum.
Må det tillåtas oss att, med ledning af författarinnan till » Cousi- nerna » återuppväcka ett snart 50-årigt barn- domsminne af högstdensamme: 1897 » En omständighet, som gjorde att Tivoli (det köpenhamnska) kanske blef mer än vanligt besökt på denna afton, var d e n: att den svenska eskadern ännu låg kvar, att vår lille prins Oscar, som af de danske sågs med särdeles goda och vänliga blickar, sväfvade fram och åter bland grupperna och ' morede sig uhyre ' af att skutta upp och ned på rutschbanan.
» Dessa rader ur » Bref till hemmet » äro som sagdt endast ett apropos — må vi hop- pas, ej allt för långsökt.
Den bästa karaktäristik, som gifvits af Sofia von Knorrings personlighetet, härle- der sig från hennes egen syster, fru Hill- vid Flack, född Zelow *).
Den förekommer i Göteborgs Handelstidning m. fl.
tidningar år 1865 och utgör svar på en af Emilie Flygare-Carlén i Illustrerad Tidning skrif- ven, ej öfverdrifvet sympatisk minnesruna öfver den då för sjutton år sedan hädan- gångna.
Hörom syster om syster: » H v e m som verkligen kände Sophie Knor- ring, måste tillerkänna h e n n e, ett utmär- kande drag af sann naturlighet, mer än mängden hatande all affektation; detta drag genomgår allt hvad hon skref, hvilket skedde så fort, att det syntes nära nog vara mi- nutens ingifvelse, naturligtvis icke utan plan, men utan öfverlagd tendens; hon skref således icke för att måla lifvet, » la haide volée », eller af saknad efter denna krets, som det antydes * *), utan hon skref hvad hon tänkte och kände, förlade scenen där hon tyckte sig hemmastadd, » där slum- pen ställt dess v a g g a », d. v. s. i familje- lifvet på landet — hemmet var henne mer än för de flesta kärt — utan beräkning till hvad samhällsklass detta hörde.
Sant är att hon tänkte som vår glade författare: » Aristokrater äro vi alla — hvar och en på sitt sätt. » Med dessa enkla rader ha vi ej haft an- nat syfte än att väcka till lif minnet af en bland Sveriges ädlaste och mest origi- nella författarepersonligheter.
Må vi tills- vidare hoppas att Eichorns ord skola gå i uppfyllelse: » Det är emellertid ganska m ö j - ligt, att hennes träffande skildringar.
med sin trogna och likväl eleganta hållning, sin fina psykologiska iakttagelse och fly- tande behagliga stil ännu en gång skola komma till heders. » Och må vi, svenska kvinnor och män, lägga på hjärtat, att de sista tryckta orden af Sofia Margareta von Knorring l y d a: » Borta är bra, men hemma är bäst. » K.
*) Den enda af systrarna, som Sofia Zelow in- vigde i sitt skriftställen under barnaåren.
* *) I fru Carléns minnesruna.
* Några öfverblifna exemplar finnas ännu att tillgå å Iduns expedition af BARNGARDEROBEN för innevarande år.
i postanvisning erhållas.
alla de under året ut- komna numren, äfvensom de återstående till årets slut.
IDUN] «r&gt;7 Från Iduns läsekrets.
T E L E G R A M FRÅN L O V I S A PETTERKVIST I Jag är så ledsen, och så tacksam!
Bref pr omgående!
Var god och håll efter tele- grampojken, att han genast lämnar fram det här, eljes hvad ska herr och fru Publik tro!
I flygande fläng och med dar- rande hjärta, i hvilket jag dop- pat min panna, hvilket jag hop- pas s y n s!
Lovisa Petterkvist.
Jockmock d. tjugufemte — Gud vet hvad!
Dådens skördar.
Enligt från Göteborg in- gånget meddelande har en af svenska folksko- lornas veteraner, f. d. folkskollärarinnan fröken Margareta Augusta Hagberg, aflidit därstädes, nära 83 år gammal.
Fröken Hagberg var född 1814 och utöfvade under en lång följd af år en gagnan- de verksamhet i folkskolans tjänst, till dess att hon trött af år drog sig tillbaka till privatlifvets lugn.
— Statsrådinnan Augusta Emerentia Carolina Lagercrantz, född Zethelius, afled i söndags af hjärtförlamning i en ålder af något öfver 80 år å Vällinge egendom, där hon vistades på till- fälligt besök hos sin måg och dotter.
Hon sör- jes närmast af fyra söner, af hvilka den äldste är öfverste och sekundchef för Svea lifgarde, samt af två döttrar, af hvilka den ena är gift med t. f. chefen för generalstaben generalmajor Warberg och den andra med kammarherre R.
P. O. Blomstedt å Vällinge.
— I den höga åldern af nära 88 år har i Upsala änkefru Jeanette Arborén, född Sundmark, aflidit.
Fru Arborén var född i Stockholm den 6 oktober 1809, dotter till sjökaptenen Johan Abraham Sundmark och hans hustru Gertrud Nannings, samt blef, genom sin moders andra gifte, systerdotter till lektorn och sedermera tal- mannen Anders Jansson-Hyckert.
Hon ingick 1833 äktenskap med sysslomannen vid Gefle storkyrka Olof Arborén.
Den aflidna var syster till förre chefen för k. Uplands regemente öfver- sten A. Sundmark, och sörjes närmast af två barn, sonen, förre kaptenen vid samma regemente C.
J. Arborén, en dotter samt barnbarn.
Den finska djurskyddsifrerskan, fru Constance Ullner, hvars porträtt och biografi Idun för ett par år sedan meddelade, ' har i dagarne besökt Stockholm och höll därvid inom » Samfun- det för befrämjande af ett naturenligt lefnads- sätt » föredrag om » Harmoni i djurskyddsarbetet ».
» Nordiska djurskyddsföreningen » har som ett erkännande af fru Ullners arbete i föreningens syfte beslutit tilldela henne sin silfvermedalj.
* För sjuka magar.
Som svar på flere till red.
ingångna förfrågningar angående fru Sofia Larssons i Jönköping i vår liksom i flere tid- ningar annonserade örtmixtur få vi meddela, att för oss framlagts många af kända personer bestyrkta intyg om särdeles goda resultat, som vunnits vid användandet af mixturen mot en del magsjukdomar äfvensom gallstenskolik.
Skotska schalkragar, de nya och trefliga, på samma gång lätta och varma höstöfverplagg för damer, som firman John Sörman fört i mark- naden, ha i hög grad vunnit den kvinnliga af- nämarkretsens bifall och efterfrågan.
Vi hänvisa för öfrigt till annonsen i detta nummer.
Kungl operan uppförde i lördags Eossinis po- pulära opera-eomique » Barberaren i Sevilla » med fru Sigrid Arnoldson i Eosinas parti.
Liksom Mignon är äfven denna roll särdeles väl lämpad för den framstående sångerskans naturell.
Det behagfulla och skalkaktiga hos Kosina kommer Bland nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af 316 här till sin fulla rätt, och i vokalt hänseende torde fru A. näppeligen kunna få något tacksam- mare parti.
I tredje akten utförde den värderde gästen den bekanta skuggarian ur op. » Dinorah » samt en ekosång på tyska.
Härför såväl som för prestationen i sin helhet skördade sångerskan det lifligaste bifall.
En lättare indiposition in- verkade dock stundom, ehuru ej vidare störande, på intonationens renhet.
Bland de öfriga förtjä- nar särskildt hr Forsell som Figaro att fram- hållas.
Han hade en särdeles lycklig afton.
Stämman klingade mäktig och medryckande, och spelet var lifligare och naturligare än vanligt, om man undantager vissa oroliga kastningar med hufvudet, hvilka lätt böra kunna modereras.
En tidnings uppgift, att hr Forsell skulle lämna k. operans scen, vilja vi i det längsta betvifla.
Ope- ran skulle därigenom göra en mycket kännbar förlust.
Hr Strandberg sjunger Almavivas parti vackert, men ointresseradt, och hr Brag är fort- farande rolig som doktor Bartholo.
Däremot räckte hr Lejdström ingalunda till i Bazils parti.
Här saknas fortfarande hr Johanson.
— I tisdags uppträdde fru Arnoldson ånyo, denna gång som Lakmé i Delibes ' opera af sam- ma namn.
Och sedan vi sett henne här — vi ha ej förut haft tillfälle se henne i detta parti — måste vi obetingadt skänka henne vårt er- kännande som en mycket framstående dramatisk sångerska.
Och vi äro nästan böjda sätta denna hennes prestation främst bland dem hon gifvit härstädes.
Hvilken ljufhet och värme, hvilken glödande känsla och hängifvenhet inlägger hon ej här så väl i spel som sång.
En sådan fin nyansering af känslornas skiftning i denna roll hafva vi här förut ej sett.
Och hvad sången beträffar, så måste man beundra densamma, äf- ven om intonationens absoluta renhet en och annan gång skulle svika.
Säkert är att vi på vår k. operascen ej sett och hört en bättre Lak- mé.
Hvad som i fru Arnoldsons förträffliga sång- konst särskildt bör framhållas är den mönstergilla andhämtningen.
Att den numera världsberyk- tade konstnärinnan här belönades med entusia- stiskt bifall från den nästan fullsatta salongen samt med lager och blommor, var väl på sin plats.
— Operan gick för öfrigt i sin helhet bra.
I morgon reser fru A. till Kristiania för att där uppträda.
Vi önska henne snart åter väl- kommen hit.
Dramatiska teatern hade äfven den, i jubi- lerandets elfte timme, lagat till ett fest- och gala- spektakel, om hvars, enligt förljudande, något ur- lakade feststämning vi ej äro i tillfälle yttra oss, då direktionen icke ansett den kvinnliga publi- ken värd uppmärksambeten att sända dess spe- ciella organ inom pressen biljett.
Om program- met ha vi däremot bildat oss en mening, då vi sågo detsamma i förväg, och den meningen lyder, att det var vida mer ägnadt att ge ett typiskt uttryck för den numera ökända småfnaskig- heten och splittringen i denna teaters konst- närliga ansatser än någon glans och lyftning åt en galaföreställning.
Tre små enaktspjeser — först en italiensk komedi, » Jephtas dotter » af Cavalotti, åt hvars skrufvade och skäligen karamellsliskiga innehåll hvarken fröken Jansons behagfullhet, fru Seelig-Lundbergs dämoniskhet eller hr Skånbergs salongspatos lyckades gifva något intresse.
Därpå Kexels gamla hederliga » Kapten Puff », där hr Bæckstroms förbluffan- de munvighet som » storp ra taren » dock bered- de ett oförfalskadt skratt.
Och så kom » rus- sinet i botten », Frans Hedbergs jubileumspjäs, » Mästerlotsens minnesdag », en folkligt symboli- serande hyllning af » den höge lotsen vid stats- skeppets roder ».
Hos den för hyllningsstämning väl preparerade publiken väckte det habila lilla tillfällighetsstycket anklang och mottogs med respektfullt tyglad entusiasm.
Första allmänna svenska sångarfesten är nu ett minne blott, men ett af de bestående.
Åt- minstone torde säkerligen ingen af åhörarna glömma de sånger, som sjöngos af den samfälda kören, uppgående till inemot 1,600 man.
Och bland dessa sånger står i främsta rummet Wen- nerbergs härliga » Hör oss, Svea », som framkal- lade en sådan entusiasm, att den måste omtagas — äfven i detta fall var den enastående Att för öfrigt så långt efter de båda konser- terna ingå i någon närmare granskning af de ut- förda numren, torde vara öfverflödigt.
Vi vilja endast nämna, att den samfällda kören på ett förträffligt sätt leddes af director musices I.
E. Hedenblad, samt att af de enskilda körerna det å den första konserten var Upsala studentkårs allmänna sångförening, under anförande likaledes af hr Hedenblad, som tog priset, och å den an- dra Lunds studentsångförening, anförd af hr Alfr.
För öfrigt böra särskildt framhållas sångsällskapet O. D. i Upsala (anf.
hr Hedenblad), Stockholms Par Brikol-kör och Bellmanskören, båda under anförande af hr E. Åkerberg; vidare Göta Par Brikol, anf.
af hr A. Löf gren, » Sep- temberkören 1897 » i Stockholm, anf.
af d:r A.
Kull, Kvartettsångarförbundet i Stockholm, anf.
af hr J. Ullstedt, Norrlandskören under anförande af hr G. Hultquist samt Luleå musiksällskaps manskör, anf.
af hr S. V. Vesterlund.
Hvardera konserten afslutades med en särskildt för denna sångarfest skrifven och komponerad hymn af prof. C.
R. Nyblom, hvilken var ganska an- slående och vann på att höras om.
Allra sist sjöngs å båda konserterna unisont » Du gamla, du friska », hvarefter hr Hedenblad utbragte ett lefve för h. m:t konungen, som med sina furstliga gäster bevistade dem båda Och detta lefve framkallade från såväl kören som den till sista plats fullsatta salongen den mest stormande ovation för konungen-jubilaren.
Heder därjämte åt alla dem, som bidragit » till förverkligandet af denna sångarfest!
Det var ett betydelsefullt uppslag för framtiden, hvaraf man kan vänta mycket godt.
• Gamla Skiss af Malin.
IW amla Malin måste komma till sjukhuset.
— Doktorn sade, att det var alldeles nödvändigt, ifall hon någonsin skulle blifva bra i sin onda fot, och fastän ingenting kunde falla sig mera olägligt för kammar- herms än denna order just nu under påsk- helgen måste man finna sig i det ound- vikliga.
Hennes nåd var ytterst altererad.
De skulle hafva släktbjudning dagen därpå och hon kunde rakt inte tänka sig, huru det skulle gå för sig, utan att Malin höll sitt vaksamma öga på tjänarna, men hon be- härskade sig likväl och gick in till gamla Malin för att lugna och förbereda henne.
Det var j u ingenting farligt, bara hon kom i stillhet och blef ordentligt omskött, hon skulle framför allt hålla sig lugn och inte vara ledsen.
Gamla Malin sade inte ett ord, hon knep ihop de tunna läpparna och darrade kon- vulsiviskt.
När hennes nåd gått, vände hon hufvudet emot väggen och grät sakta.
Att hon skulle komma till sjukhuset, bara de orden förskräckte henne, som i hela sitt lif knappt varit sjuk en dag.
Hon mindes helt plötsligt alla de sorgliga saker hon hört beskrifvas af kamrater, som legat där — och nu var det hennes tur.
Lemmarna kändes styfva af ångest, då hon skulle stiga upp för att med husans hjälp kläda sig, och det var med en svidande känsla i hjärtat, långt mera smärtsam än den i foten, hon linkade in för att taga af- sked af herrskapet, som voro församlade i hennes nåds kabinett.
Det var så besynnerligt, när barnen om- ringade henne och den yngste, lille Nils, treåringen, klängde sig fast vid hennes kjol med sitt bestämda: » Jag vill följa med, » och när kammarherrn klappade henne på axeln med sitt vänliga leende och ett: » Välkom- men snart igen, Malin, » fick hon knappt fram ett tack, rösten stockade sig i halsen på henne.
Att hon skulle, måste gå ifrån dem alle- sammans, lämna allt det, som skänkt hennes lif något värde, arbete och människor, för hvilka hon med glädje uppoffrat sig, bara för att de från början visat henne vänlig- het och förtroende!
Hon lät tyst leda sig utför trapporna, och det sista hon hörde var HULTMANS CACAO R e d a n i S 8 8 i n t y g a d e prof. J o h.
L a n g i L u n d, a t t H u l t m a n s Cacao v a r f u l l t l i k a med v a n H o u t e n s Cacao.
H u l t m a n s Cacao k a n således v a r m t re- kommenderas t i l l hvarje husmoder.
H SØ •D £ P 2 H (D D- QÉ: * O: 1 PL • S § I * SR G " S PO.
IDUN 316 lille Nils, som grät, för att han icke fick följa med.
I tio års tid hade hon tjänat hos kam- marherrns, och under denna tid hade hennes hjärta vuxit fast vid familjen, så att all deras glädje alla deras sorger blifvit ett med hennes egna.
Hela sitt intresse, all sin arbetskraft hade hon förbrukat i detta hem, där hon kände, att man höll af henne, och fordrade att hon skulle hinna med allt och med alla.
Det hade kommit henne att glömma, att hon själf var en fattig tjäna- rinna utan hem, utan släkt eller vänner — och hon hade aldrig tänkt sig att behöfva lämna dem.
Hon hade kommit strax efter det herr- skapet blifvit gifta och till en början häp- nat öfver den unga fruns godtrogenhet och oförmåga att taga vara på sitt.
Hon var bara söt och glad och intresserad af sina nöjen, under det hennes hem sköflades af samvetslösa tjänare.
Malins rättsmedvetande uppreste sig mot deras vandalism, och då hennes nåd snart lärde sig inse, att det var en plikttrogen själ som hon kunde lita på, hade hon med förtjusning vältat hela hushållsbördan på Malins skuldror, och denna hade så små- ningom, då barnen kommit till världen, avan- cerat till den föga afundsvärda befattningen af hushållerska och öfverbarnsköterska.
Det blef annan ordning af i huset, det var icke längre lönt att betjänten drack ur punschen eller att jungfrurna gingo för hårdt på kaffet.
Malins stränga inkvisitions- blick räckte till öfver allt.
Att hon gick i en beständig mellanhand mellan husbondefolk och tjänare, det fäste 0 5 G&amp;J £l fin C \ • ß Bidrag mottagas med tacksamhet.
CO 3 4 INKAPSLADE S V E N S K A ORTNAMN.
Kära Marie!
Ü.BS
A F - » B M.
O » HL 3.S * I H| B BC 5 1 I B Ju ve le rare K.
A N D E R S 1 J a k o h s t o r g - 1.
O N ver min bästa hatt samt min långa Gudmars trandränkta sjöstöflar i si- denkåsösen.
En dyrbar opalvas, trattar och rifjärn om bvartannat.
När Fredrik kom tillbaka hade han att förmäla rent af fasliga sa- ker.
I hela kvarteret ej ett hus kvar — nakna skorstenar öfver allt.
Det brann ännu under asklagren.
Naturligtvis bjödo vi Vesters talrika familj att bo hos oss — vi kunde ju ej låta dem frysa ihjäl.
Marengerna du sände skall du ha tack för.
Jag skickar med budet till påsk alla vikterna du glömde kvar, äfvensom Pierre Lotis målan- de skildring af färden genom öknen.
Din Sibylla.
Ursäkta staffelet!
FYRKANTGÅTA.
a a k 1 m j t t 0 högtidsstunder, när hon fick gå med honom alldeles ensam och besvara hans frågor om hästar och hundar och allt hvad han såg — samt tala om för främmande, hvems det söta barnet var m e d de guldgula lockarna.
När de kommo hem igen, var hon som ett strålande solsken och gick genast in till hennes nåd för att tala om, hvilket upp- seende han väckt öfverallt och alt det inte fanns maken till barn i hela Stockholm.
» Ja, ja, gamla Malin det är ju godt och väl att hon tycker det, men tala inte om det, så han hör det — hon skämmer nog bort honom ändå. » T y om det fanns någonting i världen, som gamla Malin dyrkade, så var det lille Nils.
All den ömhet och moderskänsla hon känt inom sig slösade hon på honom.
Han hade varit så klen och svag, då han föddes, att han mera än de andra barnen behöft en sorgfällig vård, och den hade hon, utan att någonsin förtröttas, gifvit honom.
(Forts.) hon sig inte vid, hon sade ifrån, så att det sjöng om öronen, och när hennes nåd ibland tyckte att hon tog för hårdt i, lugnade hon sig med sitt samvetes vittnesbörd.
» Kära Malin, » kunde hennes nåd säga, » hvad är det nu för stim i köket igen.
Låt dem gärna dricka kaffe dagen i ända, bara jag slipper höra ett så ' nt oväsen.
Malin har då inte det ringaste undseende för mina nerver. » Malin svarade ingenting, hon kände allt- för väl, hvilken respekt hon var skyldig sin matmoder — men hon tog på sig en min af ogenomtränglig sfinx och gick omkring med ett tyst misshumör, som lade en för- stämning öfver hela huset och inte dunstade bort, förrän hon blifvit god igen.
» Nå, hvad går Malin och tjurar för, » frå- gade hennes nåd, när hon litet senare på dagen kom in för att fråga o m någonting.
» Jag tycker, att hon som är gammal i huset och borde föregå de andra tjänarne med godt exempel, åtminstone skulle visa sig höflig. » » Jå, när man blir misskänd så » » Struntprat — ingen människa har tänkt på att misskänna henne.
— Om hon nu har sin gamla tvättnota i ordning, så lägg den där på mitt skrifbord — jag skall gå igenom den sedan; Så kan hon gå ut och gå med lille Nils — barnsköterskan har inte tid i dag. » Det var ett osvikligt medel att blidka Malin, och hon klarnade ögonblickligen upp.
Med ett ödmjukt: » ja, hennes nåd, » skyn- dade hon i väg att borsta sin helgdagshatt och sin bästa kappa och så att pynta ut lille Nils.
De promenaderna med honom voro hennes k har af
B — g.
Blott en vokal mitt första är; Mitt andra vattendrag; Mitt tredje ofta du förtär Med mycket välbehag; Om du mitt fjärde förr ej sett, Gå till ett bryggeri; Mitt femte, jämte vatten bett, Kan nyttig vätska bli.
Mitt hela har på vis och sätt Vårt lif uti sitt våld, Men träffar han ej i valet rätt Ja då — då är han såld.
L. Kingar, Broscher, INNEHÅLLSFÖRTECKNING.
IV: Amelie Fagerlund, född Ekström; Julia Svedelius, född Afzelius; Hanna Sparre, född v o n Baumgarten.
Stockholm, Iduna Tryckeri Aktiebolag.
N:r 50 (469) Fredagen den 11 december 1898.
Kyjrå: Utgifningstld: RödaSctÖr och utglfva.ro: Prenumerationspris p r ä r 35 öre pr nonpareillerad.
5: — K l a r a andra äyr&amp;og * IS, 1 tr. FRITHIOF HELLBERG.
Ailra telef, öl47.
För » Platssökande
a 6: — Träffas säkrast kl. 2 — 3.
LSsnummerprla i 5 ära Muns Modet., zuånadsnppl.
&gt; — 25 öre för hvarje påbörjödt tiotal stafv.
Prenumeration sker a alla post- (lösn:r endast för kompletteringar.}
: Baragarderoben » 3: — anstalter i riket.
Esther 1 Jet finnes Sidner.
i vårt svenska uppfostringssysteni — om man därvid- kande vända sig till andra banor.
Och dock är det just begåf- ningen, icke fliten, som skapar konstnärer.
Hvarje instrument och lag kan tala o m ett system — ett rättsbegrepp, som ännu främst det högsta instrumentet af alla, människorösten, erfordrar för icke är fullt fixeradt och det är anlagens rätt, eller o m man vill att rätt brukas något utöfver den yttre färdigheten.