Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och en gång när din arbetstid är fullbordad och betygen skola ut- delas, då får du, som i dina egna ögon varit en onyttig tjänare, en långt ifrån så lydig och hör sam lärjunge, som du velat vara, då får du ett betyg af följande innehåll: » Du gode och trogne tjänare!
Öfver en ringa ting hafver du varit tro- gen, jag vill sätta dig öfver mycket; gäck in i din Herres glädje! » F. M.
Mitt första — ett ord, som oss alltid vill gäcka, som bjuder oss villkor, rätt stränga ibland; det står oss i vägen, vårt hopp vill det släcka; dess villkor " för oss är ej sällan ett band.
vi njuta och sälla oss tycka, där glada vi lefva i lekande hopp, P P O R.
Kvartalsprenumeranter Iflnn och linas M e - och Mönstertiflning u p p m a n a s a t t o f ö r d r ö j l i g e n f ö r n y a m e r a t i o n e n, t i d m å s t e l ö p a a f e n ä r u p p l a g a n s b e s t ä m m a s r i s k e n a t t k v a r t a l e t s på, f ö l j a n d e g o d e t t eller a n n a t n u m m e r.
P r e n u m e r a t i o n s p r i s e t k ä n d t i o c h s e n k o m m a n d e b l i u t a n f ö r s t a p r e n u - s t o r l e k s t ä l l e r s i g s o m v i s: tre kv.
: Idun med illustr.
roman- bibliotek d:o d:o med Modetidn.
ulan kol.
planscher.
d:o d:o d:o järnte kolor.
StOeKh oh », Fredagen den 15 august i 1890.
N:r 33 (139) A n n o n s p r i s: 35 öre p r p e t i t r a d (10 stafvelser).
F ö r » P l a t s s ö k a n d e - o c h » Lediga platser- 25 ö r e.
U t l ä n d s k a a n n o n s e r 70 öre p r petitrad.
Tidningen kostar 1 k r.
f ö r kvartalet, med M o d e - o c h Mönstertidning i kr.
6 5 ö r e; postarvodet inberäkcadt.
endast Iduns- Redaktör o c h utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
TTt^ifningrstid: h v a r j e iielgfri fredag.
Lösnummerpris: 15 öre A l l m.
6 1 Frances en stora turist- strömmen vältrar nu som bäst sina vågor öfver vårt land.
Augusti månad är dess flodtid.
Då gå de skiftande böljorna högst.
Skiftande?
Ja, visser- ligen.
V i följas åt en dag, älskvärda läsarinna, ned till den lifliga Bla- sieholmskajen; vi söka ut en skuggig plat3 framför Grand Hotels fasad och dricka vår svalkande vin- kobbel i skygd af lager- träden.
Framför oss glitt- ra strömmens vågor som ett fjälligt pansar i solens sken.
Här utanför vimla tu- risterna i brokigt kaos.
Tyska, franska, engelska, italienska glosor korsa hvarandra, och herrarnes extravaganta resdräkter gifva damernas färgrika toaletter knappast efter.
Äro tungomålen sju, så äro moderna sju gånger sju; ty af de främlingar, som resa, har enhvar sitt hufvud för sig.
Hvad namn de bära, hvilka de äro — det fråga vi i allmänhet ej stort efter.
De äro turistar, rätt och slätt; det är ett släkte, som saknar börd och namo, jag hade ock så när sagt — kön.
Men ibland händer det dock, att en autograf i hotellets stora främlingsbok väcker 47.
Gtr-nandtn Raktr.-Aktieli.
B y r å: Drottninggatan 48, 1 tr. P r e n u m e r a t i o n sker i landsorten a post- a n s t a l t e r n a, i Stockholm hos red., i boklådorna och tidningskontoren.
ett rent individuelt in- tresse.
Den ryktbare X — den bekanta madame Y ... Och här börja bekym- ren för tidningsreporterna.
Nu måste interviewas; nu fordrar publiken uttöm- mande skildringar i » sin tidning ».
Förre presiden- ten Cleveland med sin unga fru hade anländt till hufvudstaden, berät- tade morgontidningarna.
En president är en ko- nungs vederlike, en pre- sidentska bär en drott- nings diadem — det var alltid något att intressera sig för.
Och mrs Cleve- land, det hade man ju längesedan sport, var där- till en drottning i skön- het, en drottning i behag, i smak, i god ton, i älsk- värdhet, ett helt folks fa- vorit, en världsdels kvin- liga ideal — och se det var ännu mycket mera!
Men så kommo afton- bladen och rubbade illu- sionerna.
Det var ej ex- presidenten och hans unga fru, sade de, som hedrade hufvudstaden med sitt be- sök, utan blott ett helt vanligt amerikanskt ren- tier-resepar, som bar det välbekanta namnet.
Hvilka hade nu rätt?
Cleveland eller icke Cleveland?
I DU N 398 Bevara ditt hjärtas skönhet, o c h du skall förblifva e v i g t ung.
pSTERLÄNDSKT ORDSPRÅK.
presidenten eller icke presidenten?
Och för Idun ställde sig frågan: presidentskan eller icke pre- sidentskan?
Tolkade för Idun af K a r l B e n z o n.
Nåväl — den gången var det verkligen icke- presidentskan!
En ödets nyck hade endast II.
sändt hennes varsel.
Men när edra vackra ögon ^USTRAL glida öfver dessa rader, kära läsarinna, då är (M r s.
W i l s o n.)
det mycket troligt, att den älskvärda mrs Frances Cleveland — den äkta — redan är F e e r n a s land.
midt ibland oss.
Ty hvarje dag väntas det höga amerikanska paret hit; Norge ha de re- Q^äg,minns du den sorglösaflock ibland, dan genomströfvat.
som red öfver ängar och fuktig sand Och för att då den unga främlingen bland solsken svenska kvinnor må möta idel bekanta och vän- en höstens dag i ett töcknadl ner, har Idun i dag tagit sig före att presen- att muntert söka feernas land?
tera henne för sina läsarinnor.
När i början af år 1886 för första gången det ryktet spreds genom de amerikanska tid- I trädens toppar ej hördes en fläkt, ningarna att Förenta staternas president, Grover käckt, Cleveland, ginge i giftastankar, blef man icke sin silfverlon porlade bäcken och fjärran i skogars dunkla gömslen så litet förvånad.
Vid den tiden var Ameri- kas främste medborgare en snart femtioårig » preslfågeln » ringde sin morgoiwäkt.
man, och hans trogna landsmän hade så vant sig att finna det » Hvita huset » utan värdinna, att de nu hade svårt att sätta sig in i en an- På skuggande kvistar sken rimfrost hvit, nan tankegång.
trånsjukt sig sträckte dit, Hvem var då fästmön?
ormbunkar från mosskläd da grenar en dämpad väl- Var hon gammal eller ung?
Öfverallt tusen- tungade frågor 1 lukt Och svaret löd: Frances Folsom — dotter sig göt öfver klängväxlorangerit.
af en ansedd advokat i Buffalo — 22 år — ung alltså, fint bildad, vacker och behaglig — smärt och lång — ljusbrunt, vägigt hår — Till sist nådde kullarnes bryn vårt tåg, intelligenta, lifliga ögon.
Man var nöjd.
Och än mera skulle O, härliga syn, som vår blick nu såg!
man blifva det.
Långt nere, likt azur, del Stilla Hqfvet, Presidenten hade gjort miss Folsoms bekant- från synrand, till synrand i slummer skap, då hon föregående vinter under en tids låg.
vistelse i Washington infördes i regentstadens förnämsta soeietet, och där med ens genom sin fägring och älskvärdhet blef en allmänt hyllad gunstling bland dem, som kommo i hennes Och moln och skugga på hafvels slätt närhet.
Och hur det begaf sig — den allvar- en trollkraft ljuf hade söft så lätt, samme gråhårsmannen (ty Grover Cleveland och österut öar i purprad dimma var redan då en gråhårsman) kom ock att för- sig smögo till mjuka böljor tätt.
irra sig inom hennes trollkrets.
Och därmed var han förlorad.
Han gaf sig fången — på nåd och onåd.
E n obligatorisk fara.
Men nådens sol lyste ur klara ögon.
När de första junidagarne smyckat Amerikas vida jord till fest, firades bröllop i Hvita huset, och Frances Clevelands späda lilla hand grep tag om den spira hon sedan med så mycket behag svingat, bedårande, underkufvande alla.
I dag är ej längre mrs Cleveland Förenta staternas presidentska, sedan förlidet år hennes mans mandat gick ut.
Men hon har därför ej upphört att vara » landets första dame »; den ställningen har hon vetat att helt och obestridt förvärfva sig under de tre åren i Hvita huset.
Och när kanske en snar framtid ånyo spelar Grover Cleveland upp p§ presidentstolen, då skall det amerikanska folket ej minst jubla ett välkommen åter den kvinna till mötes, i hvilken det lärt sig se inkarnationen af hvad deras fosterland eger förnämst af kvinlig älskvärdhet, skönhet och behag.
, Ty i amerikanarnes hjärtan är och förblir Frances Cleveland för evigt drottning!
J. N- •9- Några ord till mödrarna om vaccinationen och huru den bedrifves hos oss.
^ | ör IG år sedan utgaf med.
d:r Alrik U Törnblom en liten skrift, » Om smitt- koppor och skyddsmedlen mot dem », hvilken intogs i det berömda verket » Ur vår tids forskning ».
D:r Törnblom slutar sin förtjänstfulla bro- schyr med följande ord: » — — — må hvar och en som i tal el- ler skrift söker bibringa andra den åsikten, att vaccinationen är skadlig, komma ihåg, att det gäller tusentals människolif, och att an- svaret blir tungt, om han byggt sin mening på hugskott. » Låt mig därför med ens, för att fria mig från detta ansvar, förklara, att det ingalunda är min afsikt att kalla vaccination i och för sig skadlig, icke ens att, som likväl många medicinska auktoriteter gjort, draga i tvifvels- mål dess nytta, om hvilken jag tvärtom är ganska lifligt öfvertygad.
Det är om de faror, som kunna vara och faktiskt äro förknippade med vaccinationen, samt om det tvång, vi i detta fall äro under- kastade, jag helt förtroligt vill tala nå- gra ord med Iduns läsarinnor, af hvilka många väl äro mödrar, som kanske ofta med bekymmer motsett den operation å deras barn, som kallas vaccination eller skyddskopp- ympning.
Om vaccinationens uppkomst är öfverflö- digt att orda.
Nästan hvar och en vet, att den i slutet af förra århundradet uppfanns af en engelsk läkare, d:r Edvard Jennes, och att den infördes i Sverige år 1801, hufvud- sakligen på initiativ af professor Munck af Rosensehiöld.
Efter de oerhörda härjningar, som smitt- kopporna åstadkommit i Europa, mottogs upp- Vi sågo en lugn och spegelklar fjärd finningen med jubel och gjorde ett verkligt och uddar, som daggen skänkt glitter- segertåg genom världen, trots det motstånd som uppfinningen, liksom allt nytt, mötte, gärd, egentligen från presterskapets sida.
och hvitnade refben af gamla vraket, Dess helande förmåga visade sig också som för tjugu år se ' n ändat sin färd.
snart och tydligt, äfven om Jennes dröm, att smittkopporna nu för alltid skulle vara för- svunna, icke besannades.
Vår värld var så ren, så skön och så Statistiken, med hvilken vetenskap man ju kan bevisa mycket, ådagalägger med ojäfviga, blid, siffror allt det goda vaccinationen uträttat.
till andakt manade stundens frid — Redan år 1815 infördes vaccinationen obli- och synlig lojsång den.
store North Minster gatoriskt i Sverige, och detta vaccinations- själf höjer mot himlen till evig tid.
tvång, som sannolikt den tiden var af nöden, existerar ännu.
Sa vände vi åter från skogars land i ridt öfver ängar och silfversand, ty så skön var vår jord, i den gyllne hösten, att ej längre vi sökte.
Feernas land.
Hvad är då att anmärka mot vaccinatio- nen, och hvad är det för en fara jag talar o m?
V i skola strax komma dit!
Redan tidigt började man tvifla om ymp- ningens nytta och framför allt att frukta, det vaccinationen, på samma gång den undanröjde
faran för smittkoppor, skapade nya sjukdomar.
Man sökte visa, att skrofler, tyfoidfeber, lung- sot m. fl.
sjukdomar oftare drabbade de vac- cinerade, och särskildt framhöll man den stora risken af, att ärftliga sjukdomar lätt genom vaccinationen kunde öfverföras från individ till individ.
Det uppstod nu i de lärdas läger en häf- tig kamp för och emot vaccinationen, en kamp, som tidtals häftigt uppblossat och delvis än- nu pågår, åtminstone i utlandet.
Vaccinationens förkämpar sitta ännu inne med segern, och det torde ej kunna förnekas, att man någorlunda vederlagt talet om vac- cinationens stora faror, ja, om all fara, då vaccinationen utöfvas under sträng kontroll, med den största försiktighet och af verkligen kunniga vaccinatörei: Men häri ligger just knuten!
Det är otvif- velaktigt — och vaccinationens ifrigaste för- kämpar ha ingalunda förnekat det — att sjuk- domar verkligen öfverförts vid vaccination från barn till barn.
Och hvilka sjukdomar!?
Ofta sådana, som äro skräckfullare än själfva smittkopporna.
När sådant skett, har det naturligen oftast berott på oförsvarligt slarf af vaccinatören, men det kan också bero på själfva den om- ständigheten, att man hittills och ännu i all- mäuhet begagnat s. k. humaniserad vaccin, då svårigheten att med absolut visshet garan- tera dess ofarlighet är mycket stor.
Vaccinationen — i synnerhet i småstäder- na och framförallt på landsbygden — sker slentrianmessigt och utan nödig kontroll.
Denna viktiga sak är lagd i händerna på klockare och barnmorskor, och vid de s. k. vaccinationsmötena å landet har provinciallä- karen väl rättighet, men ingalunda skyldighet att ens närvara.
Kan man under sådana omständigheter undra på, att faror uppstå, och att allmänhe- ten visar misstro mot vaccinationen?
Och har man icke rätt att yrka på, att den gamla lagstiftning, som angående skyddskoppymp- ningen ännu är gällande i vårt land, bör med det snaraste ändras och reformer införas?
* * I kongl.
förordningen angående skydds- koppympningen i riket af den 29 sept.
1853 stadgas i kap. 2, § 8, mom. c, » att till ympning endast får användas godt vaccin- ämne, taget af synbart frisk person och af barn, hvars föräldrar icke äro för smittosam sj ukdom misstänkta ».
Och i särskild instruktion för vaccin atörer tillägges, » att skall vaceinatören alltid icke allenast genom noggrann besiktning af det barn, från hvilket han vill taga ympämne, göra sig förvissad, att detta barn är fullkom- ligt fritt från allt hudutslag, utom det af skyddskopporna, och i öfrigt har sundt och kraftigt utseende, utan ock genom sorgfällig efterfrågan (!)
skaffa sig upplysning, huruvida barnets föräldrar eller syskon äro eller varit for någon smittosam sjukdom misstänkta ».
Huru efterlefvas nu dessa föreskrifter?
Och kunna de ens efterlefvas till fullo?
I städerna går det väl i allmänhet an, och särskildt i hufvudstaden är vaccinationen nå- gorlunda väl ordnad.
Rikt folk låta sin husläkare sköta om sa- ken.
Andra gå på klinikerna, där läkare vaccinerar, och där man på begäran alltid kan få animalisk vaccin.
Men på landsbygden och i många småstä- der!
Där ställer det sig annorlunda.
Den, som skrifver detta, har under många år varit i tillfälle att se, huru det i allmänhet går till.
Vaccinatörerna — klockare, barnmor- skor och fältskärer — äro sällan kompe- tent^ att mer än högst ytligt undersöka bar- nens helsa.
Äro barnen blott för tillfället fria från hudutslag, så är allt bra, och myc- ket sällan försöker man utforska de ärftliga dispositioner, som kunna förekomma.
Det hela går på en höft.
Själfva ymp- ningen verkställes ofta slarfvigt.
Gammal vaccin användes ibland, lancetterna eller nå- larne rengöras icke tillräckligt noggrannt, ja, det är icke så alldeles ovanligt att se okun- niga eller vårdslösa barnmorskor använda af var eller blod grumlad vaccin.
Hvem kontrollerar dem?
Jag har till och med en gång varit i tillfälle se en fältskär i en större stad — vid ett fall då vaccinen å vaccindepöten tagit slut — sälja vaccin till en barnmorska, hvilken vaccin vid närmare undersökning befanns vara ingenting annat än — saliv.
» aftagningen » — då kop- pan skall öppnas och ympämnet uttagas för att användas å ett annat barn — eger ofta den största ovarsamhet rum.
Och detta ehuru hvarje vaccinatör borde veta, att den allra ringaste förorening af vaccinen, i synnerhet af blod, gör denna oduglig, ja farlig.
* * * Då vaccinationen skötes på detta sätt, kunna stora vådor uppstå.
Och hvem gälla dessa vådor?
Det dyrbaraste vi ega — våra barn.
Och dessa vådor måste vi underkasta oss.
Lagen tvingar oss därtill, dels vid vite, dels genom att i fall af tredska vädja till våld.
Och om vi söka undandraga barnen vådorna genom att trots allt uraktlåta vaccinationen, stänger skolan sin dörr för detta barn.
Men hvilken garanti ger oss lagen å andra sidan?
Hvilka äro då de reformer vi böra fordra i denna sak?
Jag skall i en kommande ar- tikel i korthet omnämna dem.
nernas och brunetternas kroppar utströmma olika dofter.
Från blondinen utgår en af- gjordt mysk-artad lukt, från brunetten där- emot en viss, egendomlig odör af.
blåsyra.
(På min heder, jag skämtar inte!)
Naturligtvis följer häraf, att alla blondiner äro älskvärda och nöjeslystua.
* * * Men ej nog härmed!
För att riktigt visa oss blondinens förträff- lighet, kommer vetenskapen i dessa dagar med nya rön.
I en ungersk fysiologs skepnad påstår den, att blondinernas antal förminskas.
Det förminskas i oroväckande grad.
Se här: medan af 100 brunetter 79 äro gifta, ha af 100 blondiner endast 55 sökt äktenskapets hamn.
Deras värde ökas som en fin, utdöende växtart!
* Man älskar alltid motsatsen till sig själf.
blonde drar sig gärna till den mörka, den mörke söker helst blondinen.
På samma sätt med nationerna.
I norden måla konstnärerna Afrodite med nattsvart hår.
I södern ger man skönhetsgudinnan ett hår med ljusa, silkeslena skiftningar och veka förtoningar.
V i afbilda Eva såsom brunett; sydländingen målar henne till blondin.
I Paris är idealet af fägring » une blonde enfant ».
Alltid blond — blond och rosig!
Den och Nous allons chanter k la ronde, Si vous voulez, Que je 1 ' adore ' et qu ' elle est blonde Comme les blés.
sjunger Alfred de Mussets Fortuuio och med honom alla Frankrikes poeter.
» Blondinen väcker drömmar », säga de.
* * * I Paris finnes det ytterst få kvinnor, som äro blonda, men alla vilja ändå, vara del.
Man färgar sitt hår — » man », d. v. s. om man är aktris eller vill spela nå- gon roll i modets värld.
Träffar ni nu under turist-tiden en fran- syska med ett glänsande hår i Makart-stil ...
åh, hvilken bronsfärg!
så kan ni vara Till brunetten ville jag säga: öfvertygad om, att damen i fråga ej fått den » Om jag vore furste!
» Och till blondinen: » Om du älskade hårnyansen af sina föräldrar, men väl af nå- mig!
. » gon frisör eller essencefabrikant.
Francisque Sarecy.
En grundlig färgningsprocedur under två wjllin dam!
Har naturen gjort er till bru- veckors tid, ett förnyande en gång hvar 8:de — rakt ingenting annat!
— och man är nett?
Nåväl, gå då i dag förbi Iduns dag, beundrad af hela världen för ett hår, som panoptikon.
Det skall måhända orsaka er lika mycken smärta, som den nål, hvarmed kommer en att tro, att någon af Tizians ma- donnor tagit mänsklig gestalt!
ni en gång insatte edra första örhängen!
Är ni blondin däremot, så läs dessa rader, läs dem om igen och lägg i afton med till- fredsställelse ert vackra hufvud på k u d d e n!
Min blonda läsarinna!
När en ung man * * en dag gör er den gamla, kända frågan — om ni vill göra honom lycklig — så har ni Med sin spirituella penna gaf oss nyligen nu rätt att mera öfverväga ert svar, än hvad min vän — eller kanske rättare väninna — måhända er moder eller edra systrar gjort.
» Masque de fer » en idé om subkutan in- Er blonda race försvinner, och I blifven sprutning af parfym.
allt mer uppskattade.
I Tyskland märkes ett starkt aftagande Jag minns ej, om hon särskildt nämnde i England — påstår ungraren — kom- mysliens egenskaper: mysken framkallar älsk- och mer om 200 år ingen blondin mer att finnas värdhet och begär efter nöjen.
Men vetenskapen hade långt förut upptäckt kvar.
Om 500 år skall den allra sista blon- en annan sak, och det var, att från blondi- dinen se dagen — — en liten, älsklig, mysk-
doftande • och nöjeslysten bebé från • Sverige?
Nom de.
Medan jag höll på att fullborda min sig- natur, hade min kusin — hon är brunett!
— smugit sig bakom min skrif bordsstol.
Jag såg upp och dolde antagligen ej en viss blygsel.
Ty hon knyckte på sitt vackra hufvud och utbrast: » Ja, rodna du!
Åh, hvilka dumheter!
Du ser ju själf, att det är brunetterna som mest bli gifta!
Hvarför bli månne blondinerna det mindre ofta, ifall de vore så förträffliga?
! » — — — Den frågan vågar jag inte själf besvara.
Jag hänskjuter den till Iduns läsa- rinnor af alla kulörer och afvaktar insändande af svar.
Nom de plume.
Återskänkt.
Skiss af Mathilda ttoos.
(Forts, från föreg.
» Ja, det tror jag », svarade fröken Gillberg, som ej så lätt gaf med sig, » det tror jag, pä sitt sätt.
Fast jag erkänner, att det fordras mycken storslagenhet i sinnet för att fatta det.
Mänsklighetens sak är ju äfven min.
Således, ni sätter er in i förhållandena, ni tänker: Jag har egt Signe så och så många år, nu är hon borta, nu är hon endast ett vackert minne, men på det vill jag lefva.
Och så vårdar ni det som er käraste skatt, och på så sätt är Signe i själfva verket icke död för er.
Sedan släpper ni er egoistiska sorg och går upp i det stora hela, mänsklighetens stora sak och känner, att hur anspråkslös er ställning än är, hjälper ni dock till med utveckling till frihet och lycka, om ni blott gör er plikt.
Och när den är fylld och ert lif är slut, blir ert öde detsamma som alla andras, hvarken bättre eller sämre: ni återgår till jord, ni såväl som lilla Signe och vi alla.
Och det kan jag inte alls finna svårt eller fruktansvärdt.
Ja, detta är nu sanningen, nakna sanningen, och om den än är litet karg och kärf, så kan ni dock vara säker på, att den är den bästa grund, man kan bygga sitt lif på.
Men föredrar ni de vackra fablerna, så, för all del, låt inte mig inverka på er, jag ansåg det blott som min skyldighet att upplysa er, men, som sagdt, det är inte något skäl att ändra lifsåskådning.
Jag trod- de bara, att en person som ni, hvilken, trots allt släp med arbete och sömnad, varit så road af att läsa och följa med sin tid, skulle ha litet modernare uppfattning. » Fru Lundell svarade ej genast.
En häftig rodnad hade uppstigit på hennes nyss så bleka kinder, och hennes ögon brunno dystert.
Det var, som om hon gripits af en plötslig inre feber.
» Jag kan inte tvista med fröken », sade hon slutligen, » ty jag har hvarken er bildning eller ert skarpa hufvud.
Men det vet jag, att om ni har rätt och jag orätt, så.
. » » Så? » » Så vet jag ingenting, som skulle hindra mig från att nu taga lifvet af mig.
Ja, om jag trodde, att ni hade rätt, skulle jag ögonblick- ligen döda mig, det kan jag försäkra er.
» Fröken Gillberg kände sig något obehagligt stämd.
Jag har gifvit fast, stadig föda åt en, som icke kan tåla annat än mjölkmat, tänkte hon inom sig, det är alltid dumt gjordt och därmed gagnar man ej sin sak.
» Kära fru Lundell », sade hon vänligt,, » tag inte mina ord på det sättet!
Bry er inte om, hvad jag sagt!
Hvar och en har ju sin lifs- åskådning, och ni kan väl förstå, att man all- tid tror sin vara den rätta.
Behåll ni er så kallade barndomstro, det finns ju så många, som äro lyckliga med den.
Farväl nu », fortfor hon, i det hon grep fruns motvilligt framräckta hand, » jag måste gå till skolan.
Men kan jag inte på något annat sätt vara er till hjälp? » » Åhnej tack.
det är ju så litet.
och jag har ingen sömnad i dag.
» » Ja, som sagdt, kom ihåg, att jag så gärna står till er tjänst, om ni vill något.
Farväl nu och, om ni inte kan inse, att jag har rätt, så bry er inte alls om, hvad jag sagt!
Far- väl! » Hon tryckte ännu en gång fruns hand, såg på henne med en vänlig och deltagande blick, nickade åt henne i dörren och aflägsnade sig därefter.
Då fröken Gillberg gått, vände sig frun mot bädden och stod en lång stund orörlig, stir- rande på den döda.
Hu, hvad lilla Signe plötsligen såg död ut — hur blekt och graflikt var icke det lilla ansiktet med de slutna ögonen och den stela, halföppna munnen!
Hur tomt hela rummet föreföll henne!
Det var, som om alla minnen slocknat, det var, som om Signe kommit så långt bort, som om något stort, mörkt, form- löst, obarmhertigt gripit och slukat henne.
Hon satte sig på en pall, lutade hufvudet i händerna och började tänka.
Under några ögonblick glömde hon nästan Signe för att blott öfverlemna sig åt det dystra grubbel, frö- ken Gillbergs dystra ord väckt hos henne.
Den ena tanken gaf lif åt den andra.
Så småningom lemnade hon alldeles det närvaran- de och fördjupade sig i det förflutnas minnen.
Likt en lång, sorglig procession tågade de förbi henne, det ena efter det andra trängde sig inpå henne, som minnen bruka göra, hviskade med röster, som för längesedan tystnat.
Och för hvarje minne, som steg upp och försvann, blef- vo hennes tankar bittrare och bittrare, och ur djupet af hennes hjärta ropade ett hårdt, an- klagande: » hvad vill du mig, hvarför har jag lidit så gränslöst för din skull, om allt skall vara slut, när vi stoppas ned i jorden? » Hon ser sig själf, en 17-årig flicka, fader- och moderlös, ensam utkastad i världen, käm- pande en fruktansvärd strid mot fattigdom och frestelser.
Hon frammanar bilden af sitt för- sta lilla hem som nygift, hon kan ånyo känna den lys.
' ka hon erfor öfver att vara sin egen, fri från förödmjukelser, älskad och omhuldad.
Men denna glädjestråle slocknar hastigt; sjuk- dom och död komma in i hennes hem och sätta sig som efterhängsna gäster vid hennes härd.