Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa betyg sammanräknades nu, flitbetygen erhöllos g e n o m att s a m m a n l ä g g a resultaten a f de m å n a d t l i g a e x a m i n a.
D å dagen för vår afresa v a r afgjord, h a d e hvarje flicka skrifvit till sitt hem o c h bestämt station i L o n d o n samt tiden, när h o n s k u l l e a n l ä n d a dit, p å det alt n å g o n s k u l l e v a r a där att m ö t a henne.
T v å af flickorna skulle stanna k v a r p å » C r o f t o n H i l l » u n d e r ferierna, m e n a l l a v i andra l e m n a d e det m e d s a m m a tåg, j a g för alltid.
O c h ehuru j a g ofta p å » C r o f t o n H i l l » p l å g a d e s a f t v å n g e t o c h det ständiga b e v a - kandet, är det n u ofta m e d s a k n a d j a g tän- ker t i l l b a k a på den tid j a g g i c k i e n g e l s k skola.
KyrJcoprydnader.
För ett par år sedan om- nämndes i denna tidning ett särdeles vackert bro- deriarbete, utfördt å fröken Oldbergs atelier i Up- sala, för Furingstads kyrka i Östergötland.
Det var ett anlependium i guldbroderi och silke, ytterst smakfullt o c h präktigt.
Sedermera har för sam- ma kyrka å samma atelier utförts präktiga bro- derier till kalkkläde o c h bokdyna o c h sist, helt nyligen, en messhake af beundransvärdt vackert arbete.
Messhaken är af röd silkesammet med breda guldgaloner o c h präktiga broderier i guld — det sedvanliga korset med en sol, hvars strålar i upp- höjdt broderi äro riktiga konstverk.
Vid första påseendet ser det ut, s o m om de voro belagda med en blank guldskålla, men ser man närmare efter, finner man, att det blanka öfverdraget be- står af tätt lagda guldtrådar, så tätt lagda, att det ser ut som ett enda guldblad.
Till broderiet begagnades endast svenska materialier — det ut- ländska guldet kan man aldrig lita på, förklarade fröken Oldberg, och det hade hon nog rätt uti!
Det vore önskligt, om vi allesammans toge oss till att lita litet mera på både våra inhemska ma- terialier och våra inhemska krafter.
Ty att vi kunna åstadkomma med det utländska fullt jäm- förligt arbete, det visade detta vackra broderi vara möjligt, åtminstone i denna bransch.
Dyrbar blef nog den vackra messhaken — den kostade minst 500 kr., — men så var det också för 300 kronor » guld » på den.
Man måste säga att det hedrar Furingstads församling att sörja för så vackra och värdiga kyrkoprydnader och icke minst att låta utföra det af skickliga händer i hemlandet i stället för att nöja sig med billi- gare utländskt kram.
Guldbroderi — och för öfrigt många andra hit- tills som gammalmodiga ansedda broderier, har på senare tider kommit mycket på modet.
I Up- sala har man särskildt den fördelen af många goda mönster och förebilder, ty minst ett tjog messhakar o c h munkkåpor förvaras där och äro tillgänliga för dem, som vilja studera dessa gam- maldags, om otrolig flit o c h konstfärdighet vitt- nande handarbeten.
Fröken Oldberg bar också tillgodogjort sig dessa fördelar, hvarom en mängd af henne utförda kyr- koprydnader bära vittne både i Upsala domkyrka och andra kyrkor.
Loretos madonna.
För Idun af Ijtlha ^inJj ».
, ^JM / Jen med er dagligen för ögonen fattade jag (- fjri.
snart motvilja för Lizzi.
Jag kan knappt själf förstå, hvad det egentligen var, som så starkt dref mig till er och stötte mig ifrån er syster.
Och det intresse, ni skänkte mig, er vänlighet voro ej egnade att minska min böjelse, som dag för dag tilltog i styrka.
Om ni nu tror, att ni utan vidare kan kasta mig bort, så tar ni fel, ty äfven kärleken har sina lagar, som ingen ostraffad bjuder trots — » Ändtligen hemtar Ercole efter andan, så att den unga frun kan afbryta hans stormande tal.
» Min vän », börjar Elena », &gt;om ni visste, huru bedröfvad jag är öfver, att mitt intresse och min vänskap för er, hvilken jag ansåg såsom en blif- vande svåger, så missuppfattats! » Häftigt af bry ter henne den unge mannen: » Jag tål ej, att ni alltjämt kallar mig er vän.
Hvad skall jag med denna fattiga, intetsägande vänskap?
Förstår ni ej, att det ljuder som ett hån i dens öron, som längtar efter ett enda kär- lekens ord?
Elena, jag trängtar att få sluta er i mina armar, att föra er långt, långt bort, där vi ostörda kunde få lefva för vår kärlek.
Har ni ej annat än ljum vänskap att bjuda mig? » » Nej », svarar Elena, men jag känner ett varmt medlidande med er smärta ».
» Medlidande », säger ni!
» När bad jag er om detta?
Kan det väl släcka elden här inne? » och med eh konvulsivisk åtbörd slår Ercole sig för bröstet.
» Hur är det möjligt att en kärlek, så glödande som min, ej kan upptina ert hjärta?
Ni, en dotter af föräldrar från de kalla regio- nerna, bar endast vatten i edra ådror i stället för det heta blod, som så lätt sjuder öfver hos oss, söderns folk. » Återigen tystnar Ercole.
» Hvarför », infaller då den unga frun, » vill ni göra oss alla olyckliga?
Hvarför ej ta ert för- nuft till fånga och bannlysa en böjelse, som är så syndig, att ni aldrig ett ögonblick borde ha låtit den få insteg.
Och Lizzi, min stackars sy- ster, hvarför visar ni från er alla de rika skatter af ömhet o c h tillgifvenhet, som finnas inom hen- nes bröst?
Jag besvär er att åter resa bort, eller att åtminstone undvika vårt hus, till dess ni blif- vit herre öfver edra känslor.
Kom sedan en gång tillbaka, om ni vill, ni skall hos mig alltid möta samma intresse för ert väl, och kanske ni då är mera hågad för det parti, som er far så ifrigt har förordat. » » Ni talar som den blinde om färgerna », afbryter henne häftigt Ercole.
» Tror ni, att om man med hela sin själ fäst sig vid en kvinna, man kan befalla sitt hjärta att glömma?
Ni har aldrig vetat, hvad kärlek är, om ni in- billar er, att man med förståndsfraser kan jaga denna känsla på flykten — nej, kärleken är likt ett af dessa starka gifter, som, gjutet i blodet, ge- nomtränger hela vår varelse, och för hvilket ingen bot är möjlig.
Men är ni verkligen så känslolös, som det ser ut?
Jag är freslad tolka er onaturliga köld som hyckleri.
Ni förställer er?
Kom därför, ni måste bli min; eljes går jag från förståndet o c h dödar både er och mig.
Men nej, ni älskar mig j u — låtom oss derför fly, långt, långt bort skall jag föra er; jag skall bära er på mina starka armar genom hela lifvet och vi skola bli lyckliga. » » Följ mig! » och han griper så bårdt i den unga fruns arm, att hon är nära att skrika högt.
Förskräckt och med skälfvande stämma säger nu Elena: » Ercole, ni yrar.
Ni vet j u ej mera till er.
Gä därför o c h låtom oss afbryta detta plågsamma samtal, som redan har varat allt för länge. » » Ah nej, jag yrar ej.
Aldrig ha mina tankar varit klarare.
Hör mig, ty det är mitt sista o r d: antingen följer ni mig, eller jag kastar mig i h af vet.
Icke vill ni ha min död på ert samvete?
Fastän ni är hård, vill ni dock ej vara skuld till mitt för- derf.
Dock nej, ni är ej hård; edra uttrycksfulla ögon straffa edra ord.
Tillstå därför, att ni håller af mig, o m än aldrig så litet!
Lägg därför bort denna köld, som i stället för alt den skulle isa mitt blod, inger mig en våldsam åtrå att trycka er till mitt bröst.
Kom i mina bort mig!
anriar, Elena, och stöt ej längre Kom godvilligt, eller jag släpar er med mig till stranden, o c h då skola böljorna bädda åt oss båda en graf.
Antingen förenade i lifvet, eller förenade i dö- den — välj själf. » Utan att afbida ett svar pressar Ercole den af skräck alldeles rådvilla unga kvinnan i sina ar- mar.
Elena, tillintetgjord efter dagens vexlande sin- nesrörelse, sluter trött sina ögon, hvarvid en onämn- bar sällhet genomströmmar henne.
Ja, det är ljuft att hvila vid den mans hjärta, som hon älskar.
Denna sinnesvilla räcker dock endast kort, ty dä Ercole, djärf gentemot hennes kvinliga svaghet, blir våldsam i sina smekningar och höljer henne med lidelsefulla kyssar, uppvaknar Elena liksom ur en dröm, o c h med förfäran, j a, med väm- jelse stöter hon honom långt bort från sig.
Hvad var det, som så plötsligt föregick i den unga kvinnans själ?
Hon hade ju trott sig så högt älska denne man, att hon beböft den star- kaste viljeansträngning för att så länge kunna motstå h o n o m.
Liksom skulle en blixt ha ljungat ner för hen- nes fötter, ser Elena nu allting i den mest obe- hagligt skarpa dager.
Ercole är med ens beröf- vad hela den demoniska makt, hvarmed han hål- lit hennes sinnen fångna.
Hon fasar för sin nyss visade svaghet.
Hur var det möjligt, att hon kunnat låta denne man kys- sa sig?
Hon tycker sig oren och besmittad, och blygselns rodnad purprar hennes kinder.
Hur skall hon nu, då en sådan skam vidlåder henne, kunna se sina medmänniskor fritt i ögo- nen?
Hon måste fälla ner sina blickar, då hon träder inför sin man.
Hon är ej mer värdig att nalkas honom, då hon så kunnat förgäta, hvad hon är skyldig honom o c h sig själf.
En vagn rullar fram utanför på vägen.
Elena, som med en afvärjande rörelse sprungit långt bort från Ercole, närmar sig åter och med en klar och ren stämma, hvarur hvarje spår af tvekan är försvunnen, tilltalar hon honom.
» Signor Ercole, nu är det er tur att lugnt höra på, hvad jag har att säga, och att, o m ni är en man med det ringaste grand af hederskänsla, se- dan lemna det hus, i hvilket ni bragt sorg och nesa; en nesa, som tungt skall hvila på mitt sinne, så länge j a g lefver, ehuru jag prisar Herren, som ännu i rätt tid öppnade mina ögon för den af- grund, i hvilken ni ville störta mig.
Signor Ercole, jag älskar er ej, ehuru min själs- yrsel för ett ögonblick nästan kom mig att glöm- ma såväl mina heligaste plikter som min kvinliga värdighet. » » Elena, hör mig », bönfaller den unge mannen.
» Jag bar er så innerligt kär.
Döm mig éj till denna tärande saknad, som jag ej känner mig i stånd till att bära. » Elena, som inom några få korta minuter tyckes ha vunnit en erfarenhet, som förut legat långt utom hennes synkrets, svarar kärft: » Signor Ercole, har jag ej rätt, när jag antager, det ni redan ofta trott er evigt fjättrad vid en kvinna?
Att det ej är första gången ni hyst en kärlek, som ni menat aldrig skulle kunna ta slut?
Och inte sannt, det var alltid en illusion, en villa, som snart gick öfver, och hvarpå ni efteråt helt nyktert blickat tillbaka?
Ni har plägat gifva passionen lösa tyglar och därvid aldrig betänkt det öde, ni bereder den kvinna, som ni bedyrar er älska.
Bör då ej den rätta kärleken i främsta rummet verka för det älskade föremålets sanna bästa?
Säg mig nu, hvad tror ni skulle blifvit mitt öde, om jag gifvit vika för edra böner?
Jag skulle ha flytt från ett aktadt o c h fridfullt hem, som en god make beredt mig.
Och denne make skulle svikas o c h dömas till evig sorg och saknad, han som endast har traktat efter milt väl och som, så långt jag kan minnas tillbaka, städse har öfverhopat mig med välgärningar.
Min lilla, kära dotter skulle jag låta växa upp utan moders vård, och hvad som är ännu värre, hon skulle lärt sig att djupt förakta den, som skänkt henne lifvet.
Och hvilken ersättning för allt detta bjuder mig er kärlek?
Jo, kanske några få dagars sinnesrus, följda af leda och ånger.
Och ni, när ni väl hade vunnit ert mål, huru snart skulle ej er så kallade kärlek kallnat?
Ni skulle hänsynslöst skakat från er den kvinna, ni så kort förut lofvat att bära på edra starka armar genom lifvets alla vedervärdigheter.
&gt; Stockholm, Fredagen den 7 augusti 1896.
N:r 32 (451) Prenumerationspris pr år: Idun e n s a m Iduns M o d e t.
, mänadsuppl.
» » * 5: — 5: — 3: — 8: — Byrå: Redaktör och utgifvare: Klara södra kyrkog.
1 6, 1 tr. FRITHIOF HELLBERG.
Al !m.
Maria jCNland de många » milda stiftelser », som under årens lopp allt mer uppblomstrat inom den svenska hufvudstaden, intager kronprin- sessan Lovisas vårdanstalt för sjuka barn ett framstående rum.
Det var den kände människovännen, generaldirektör Magnus Huss, som redan under sina tidigare år som läkare väcktes till tanken på en så- dan stiftelse.
I många fattiga hem voro de sjuka små i saknad af den vård de så väl behöfdc, hvarför ock dödens skördar bland dem voro häpnadsväckande stora.
I den folkrika staden fanns ännu ingen vårdanstalt, inom hvilken de fattiga klasserna kunde söka till- flykt för sina sjuka barn.
Med ett hjärta, som ömmade för de lidande små och brann af nit- älskan för lindrande af nöden bland dem, åtog sig Huss deras sak och på initiativ af honom och kamreraren C.
P. Dahlgren grund- lades det barnsjukhus, som vid sitt öppnande 1854 fick namn efter landets dåvarande kronprinsessa.
En vän och kamrat till Huss, d:r Elmstedt, hade ge- nom testamente af 12 000 kr.
lämnat grundplåten till det nya företaget.
Men då denna sum- ma icke ens närmelsevis kunde anses tillräcklig för öppnande och underhåll af ett sjukhus, ställdes en vädjan till allmän- heten, företrädesvis till lyckliga mödrar, och detta med ett högst lyckligt resuhat.
Själf skrifver Huss i sina efterlämnade an- teckningar härom: » De förhopp- ningar vi gjort oss, uppfylldes i så rikt mått, att inom två år nära 80,000 kr.
influtit.
Ett hus inköptes på Kungsholmen och inreddes för sitt ändamål, hvarefter anstalten började sin verksamhet med 30 sjukplatser, men har, under den Högstes välsignelse och genom varm- hjärtade barnavänners gåfvor, helgfri L ö s n u m m e r p r i s 15 ö r e &lt; ' Iösn:r endast för kompletteringar.)
Nordlirig.
9; cLe årg.
Utgifningstid: hvarje Idims AiinoiiS2 &gt;ris: 35 öre pr nonpareillerad.
F ö r » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje päbörjadt tiotal stafv.
70 öre pr nonp- rad Brodin.
småningom utvidgat sig så, att den då detta nedskrifves, efter 30 års tillvaro, underhåller 60 sjukplatser.
Under tre år förestod jag sjuk- värden vid anstalten samt deltog såsom medlem af dess styrelse i ut- vecklingen af dess verksamhet under följande 24 år. » Porträttet härunder presenterar för oss den nuvarande förestån- darinnan för kronprinsessan Lovisas vårdanstalt för sjuka barn, fröken Maria Brodin, som nu sedan tjugu år innehaft denna maktpåliggande plats och med innerlig kärlek och uthållighet vårdat sina små skydds- lingar.
Dotter af kyrkoherde Brodin och hans maka, Maria Norman, föddes hon i Bro präst- gård den 22 juni 1841, men förlorade redan vid 6 års ålder sin far och k * om ett par år se- nare till farmodern i Gefle, där hon erhöll sin skolbildning.
Farmodern var på sin tid mycket berömd för sin väffabrik, där de präktigaste duktyger till- verkades så väl i dammast som dräll.
Och som hon i allmän- het var en genompräktig och duglig kvinna, var hon ange- lägen att gifva sin unga son- dotter den uppfostran, som med tiden skulle göra denna till en nyttig och verksam medlem i samhället.
An mer utvecklades dessa egenskaper hos Maria Bro- din, då hon under flere år kon- ditionerade i andras hem, dels såsom lärarinna, dels såsom hus- föreståndarinna.
Under tiden bodde modern i hufvudstaden och det var un- der en tids vistelse hos henne, som Maria utan sitt eget sö- kande fördes in på ett helt nytt verksamhetsområde, där hon skulle få tjäna den himmelske mästaren i de minsta af hans bröder.
Hon hade lärt känna en liten fattig flicka, hvars fort- farande sjuklighet gjorde att
Våga att ha karaktär; var böjlig, men icke som säfven; Kvinnan ej k v i n n a blott, utan ock människa är.
Lita på ingen maxim, men lef så att känslan dig evigt Säger: hvad världen är skön!
Säger: hvad Skaparn är god!
Atierbom.
hon blef intagen på vårdanstalten för sjuka barn.
Marias intresse för den lilla kom henne att ofta besöka denna äfven på sjukhuset, hvar- under hon genom sitt vänbga, uppmuntrande sätt snart blef en efterlängtad gäst i sjuksalen, en omständighet som mer och mer fäste dåva- rande föreståndarinnans uppmärksamhet vid henne.
Som denna just då sökte en efterträ- derska för att själf få lämna den ansträngande platsen, föllo hennes tankar på Maria, som icke utan bäfvan lyssnade till detta förslag, men när hon mera hunnit sätta sig in däri, icke heller vågade tillhakavisa det.
Vårdanstaltens läkare, professor Kjellberg, föreslog henne för styrelsen, och drottning Sofia bekräftade genom sin utnämning detta val.
Alltså stod nu Maria Brodin vid ett afgörande skede i sitt lif.
Det gällde här att på en gång bli hus- moder för ett hem med femton friska personer och sextio sjuka barn, hvilka senare fordrade ständig och kärleksfull omvårdnad.
Det gällde vidare att vara med om alla operationer och att en- sam inför läkarne ansvara för iakttagandet af deras föreskrifter, och det för en person, som själf aldrig genomgått en kurs i sjukvård.
Det fordrades i sanning mod- och framför allt lit till Herren och kärlek till de lidande små för att våga ett sådant försök, men de tjugo åren, som nu ligga bakom, hafva tillräckligt visat, att där man går åstad i en högre kraft än sin egen, där går man ock segrande fram.
Vårdanstalten är som sagdt belägen pä Kungs- holmen och inrymd i eget hus, n:r 14 Handt- verkaregatan.
Men då detta hus icke är byggdt för ändamålet, lämnar det naturligtvis, oaktadt tillbyggnader och förbättringar af mångfaldiga slag, mycket öfrigt att önska i afseende på utrymme och bekvämlighet.
De barn, som mottagas till vård inom anstalten böra i regeln vara under åtta år, och endast undantagsvis hafva öfverskridit denna ålder.
Då dessa små, som ofta lida af svåra plågor och måste un- derkastas smärtsamma operationer, med det- samma de intagas i vårdanstalten skiljas från allt som förut varit dem kärt eller åtminstone bekant, är det ju tydligt att de behöfva myc- ken kärlek för att icke alldeles förtvina, ty äfven de fattigaste barn älska ju sina mödrar, liksom äfven små sjuka barn kunna för ögon- blicket fröjdas åt småsyskonens joller och lek.
Att en sådan omhuldande moderlig kärlek från husmoderns sida kommit dem till del torde häst bevisas däraf, att de små sjuklingarne snart nog känna sig hemmastadda i de ljusa, rymliga sjuksalarne och de små rena bäddarne, i allmänhet helt olika dem de varit vana vid.
Och när det blir fråga om att till det fattiga hemmet återsända en eller annan liten parfvel som tillfrisknat, får man icke sällan höra: » jag vill inte hem — jag vill bli här », eller något liknande, bevisande att den lille funnit sig väl inom anstalten.
En tämligen stor park, som omgifver denna, är om somrarne en kär tillflyktsort för sjuk- lingarne, då bäras de små sängarne ut i det gröna, och under de höga träden eller ett skyd- dande tält få barnen där inandas den stär- kande, friska luften och lyssna till småfåglar- nes kvitter.
Under vintern åter, kommer julen med sin julfest, sin julgran och sina små gåf- vor af hvarjehanda slag.
En annan festdag bereder en familj i Stockholm också årligen de små, då föräldrarne till minne af en afli- den sjuttonårig dotters födelsedag, särskildt låta undfägna dem med hvarjehanda godsaker.
De talrika ansökningar om inträde å vård- anstalten, hvilka af bristande utrymme måste afslås, ha under årens lopp gjort en tidsen- ligare byggnad för denna allt mera behöflig, och kraftiga initiativ för åstadkommande af en sådan ha också tagits.
Så har man t. ex. redan 1891 lyckats af Stockholms kommun er- hålla en kostnadsfri byggnadstomt.
Vidare ha betydande penningegåfvor ingått till byggnads- fonden.
Så inbragte den bazar, som under h. k. h. kronprinsessan Viktorias beskydd, anordnades mot slutet af 1893 en summa af icke mindre än 36,667 kronor.
Vidare har ett belopp af 21,366 kronor, som insamlats bland medlemmar af Stockholms samhälle för att be- fästa minnet af danska kronprinsparets silf- verbröllop, enligt de höga makarnes önskan öf- verlämnats till sjukhuset för erhållande af fri- platser.
Från den framstående barnläkaren, pro- fessor Abelins sterbhus, äfvensom i testamente efter aflidue kapten Grondré ha ock betydande summor blifvit skänkta åt anstalten, hvarför man har skäl att hoppas, det man inom en icke allt för långt aflägsen framtid skall få se en utvidgad och bättre byggnad resa sig till för- mån för de små värnlösa sjuklingarne.
Förbi vi gledo.
Med den fina handen, som brynts af sol vid åra och vid skot, du vinkade » god morgon » ifrån stranden, — i dessa rader tag min hälsning mot!
Hvad namn du bär jag aldrig någon frågat en drömsyn var du, skapt af morgonljus.
Att återse dig har jag aldrig vågat, men böljan sjunger om dig i sitt brus.
Och ofta — ofta fjärdens blanka spegel din bild mig ger i aftonrodnans färg, når slupen glider under slappa segel i lä af barrskogskrönta skärgårdsberg.
Kvinnan i publicitetens tjänst.
M edan utlandets press alltmera tager kvinnlig arbetskraft i anspråk, har den Emellertid har sjukvården i Sverige under dagliga tidningspressen i Sverige hittilldags senaste decenniet gjort beaktansvärda framsteg räknat ytterst få kvinnliga medarbetare.
Det är ett egendomligt och anmärknings- och fröken Brodin har som biträde vid sin sida fått en från Sofiahemmet utgången sjuk- värdt faktum, att våra svenska kvinnor till sköterska.
Själf står hon, efter tjugu års out- datum hållit sig nästan helt utanför ett om- tröttligt arbete, tålig och trogen på sin post.
råde af litterär verksamhet, och därtill ett Hennes inträde i sjukrummen verkar där som som år från år blir mer betydelsefullt, un- ett varmt solsken, hvilket återspeglar sig i många der det att andra litteraturens fält af dem små bleka anleten, och den besökande kan vid odlats med kanske allt för stor intensitet.
åsynen häraf icke annat än önska, det hon ännu Icke så som om kvinnan ej vore den upp- gift, hon påtagit sig inom vår litteratur, länge måtte få framkalla detta solsken.
vuxen.
Den långa listan på utmärkta för- L S. fattarinnor och skaldinnor utgör ett direkt * och oemotsägligt bevis för hennes eminenta begåfning just för detta fack.
En hastig blick i ett bokhandelsfönster skall öfvertyga oss om, att det kvinnliga författarskapet, särskildt för det novellistiska området, är ff§tW«Mj gyllne morgonstund, när fjärdens vatten dominerande.
Och låta vi allmänhetens s j l l f f jungfruligt kyskt i stilla slummer låg smak vara afgörande, skola vi finna, att ^ och drömde om den flydda sommar- våra författarinnor, icke blott i produktion, utan äfven hvad alstrens värde beträffar, natten — ingalunda stå efter sina manliga kolleger.
då jag dig första — enda gången såg.
Då jag säger, att det skönlitterära fältet odlats af våra kvinnor med allt för stor intensitet, menar jag helt enkelt, att här Marinblå klädning, låderskärp kring lifoet finnes en litterär öfverproduktion, som icke och.
korpens fjädrar i en blekgul hatt — motsvaras af köpförmågan, och att en del det var din dräkt, men aldrig fås beskrifvel, af den kvinnliga arbetskraft, som förbru- kats på skönlitterär alstring, kunde bättre hur väl den klädde, och hur väl den satt.
ha användts på andra områden.
Detta är tyvärr en sanning, som gäller hela vår litterära verksamhet.
Den i Sverige myc- På bryggan stod du, stolt som en prinsessa ket fåtaliga publik, som » har råd att köpa från något jaktslott, gömdt i dunkel skog; — böcker », kau tydligtvis icke absorbera den förförisk ifrån folabjäll till hjässa, oerhörda ström af original och öfversätt- du strålade af ungdom, när du log.
ningar, som särskildt vid jultiden flödar ut öfver landet.
Det torde vara få länder, där missproportionen mellan litterär produktion Och måsens vingar nära nog dig smekte, och litterär publik är så framträdande som när han kring bryggan gjorde sina slag — just i Sverige.
Följden: gäckade förhopp- ningar, fruktlöst arbete, ekonomiska svårig- din runda kind i hågen honom lekte: heter, att icke säga misére för många af han var betagen, han, så väl som jag.
än puäum.
dem, som med g o d vilja och vackra förut- sättningar gått in på författarbanan.
Huru många rikt begåfvade kvinnor ha icke fun- nits och finnas icke just nu, som kunna illustrera dessa ord!
Man frågar sig då ovillkorligen: finnes någon särskild orsak, som gör, att våra litterära kvinnor ogärna egna sig åt jour- nalistik?
Är orsaken ett visst förnämt för- akt för » dagblads-litteraturen », såsom en estetiker med en benämning, som i hans mun icke klingar väl, kallat vår press.
Eller är orsaken, att den art af litterär verksam- samhet, som odlas inom pressen, icke ligger väl till för kvinnlig begåfning, för kvinn- ligt författar kynne?
Tillåt mig att besvara den första frågan med en annan: Finns det någon slags mänsk- lig verksamhet som icke får sin prägel af dem, som utöfva den?
Är en del af » dag- bladslitteraturen » icke mycket värd, beror det naturligtvis därpå, att de personer, som arbeta i dessa tidningar icke äro mycket värda ur litterär synpunkt.