Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer framläggas, med vidtagande af möjligen behöfliga förändringar härutinnan i allmän lag;” samt att ”stadgandet om auktion i upp- och afslag måtte varda upphäfdt och uppslag ensamt påbjudet;” villi<rt rubbar det gods, som Konungens Belallningshalvafvande latit i qvarstad satta, Lag-TJtskottets Betänkande N:o 68. 7 af Riksdag s-fullmägtige Per Östman från Wester-Norrlands och Sven Haraldsson från Blekinge län, af hvilka den förre, till undvikande af onödig tidsutdrägt och besvär för borgenären saint drygare kostnader för gäldenärcn, ansett rättighet böra medgifvas vederbörande fordringsegare att till den Länsman, inom hvars distrikt gäldenär vöre boende, direkt aflemna utmätnings-resolution eller domar för att af nämnde tjensteman till omedelbar verkställighet befordras, med skyldighet för honom att, på sätt det ålåge Kronofogde, till Konungens Befallningshafvande ingifva diarii-utdrag öfver om händer hafvande utmätningsmedel; samt Sven Haraldsson deremot, utan att ifrågasätta ändring uti föreskriften om Kronofogdes skyldighet att ansvara för verkställighet af utmätning och derför redovisa, anmärkt, det medgifvandet af tre månaders rådrum för allemnande af sådan redovisning icke motsvarade borgenärs billigaste anspråk på skyndsamt åtnjutande af sin rätt, äfvensom att den för redovisnings-tidens öfverskridande stadgade påföljd af endast betalningsskyldighet för Kronofogde vore alltför obetydlig, i anledning hvaraf sistnämnde motionär föreslagit, att, med ändring i berörda afseenden af Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835, mätte stadgas: ”att Kronofogde ålåge att sist inom tre veckor, efter det han till verkställighet emottagit dom eller utslag,utmätning hos gäldenär företaga, och, så snart denna åtgärd vunnit laga kraft, genom försäljning i stadgad ordning af utmätt lösegendom eller genom anmälan hos Läns-styrelsen vid fastighetsutmätning, ärendet till slut befordra, vid påföljd för underlåtenhet härutinnan af det ansvar, som 1 Kap. 7 § Utsöknings-Balken' omlörmälde, och den ersättningsskyldighet till fordrings-egaren, som förut funnes stadgad;” af Herr P. C. Lamberg och Riksdags-fullmägtigen Lars Magnus Knutsson från Östergötland: att, med bibehållande af hvad Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 stadgar om Konungens Befallningshafvande:; rättighet att föreskrifva, att då gäldenär vid delfäendet af ansökan om betalning för auktions-inrop erkänt krafvets riktighet. beloppet genast må uttagas, derjemte måtte stadgas, enligt hvad Ilerr Lamberg hemställt, att Magistraten tillerkännes rätt att, pä sätt i flera rikets städer skulle vara brukligt, till vederbörande exekutions-förvaltare remittera auktionskammares restlängder till laga indrifning,
och, efter Lars Magnus Knutssons förslag, att berörda Kongl.
Förordning mätte erhålla ett tillägg, hvarigenom stadgades’, att, såvida fordran för auktions-inrop understege ett visst minimi-belopp. t. ex, 15 eller 20 Riksdaler, fordrings-egare tiilätes, om lian heldre sä önskade, med sin ansökan vända sig till Kronofogde, som egde att, emot lösen och ersättning för stamphult papper, förständiga underlydande Länsman eller Fjerdingsman, att uttaga och redovisa fordrade beloppet jemle förutnämnde kostnad af högst 1 R:dr 50 öre, dock att, i händelse den sökte bestridde krafvet eller hade något att deremot invända, Iian egde inom 8 dagar från delfäendet afgifva sin förklaring emot de honom tillställda handlingarne till Konungens Befallningshafvande, som borde pröfva invändningen och i målet meddela utslag, och skulle Kronofogde öfver dessa skuldfordringsmål, likasom öfver andra utmätnings-ärenden till Befallningshafvanden ingifva diarium; samt af Riksdags-jullmägtigen C. J. Svensén från Calmar län, med hvilken Riksdagsfullmägtigen N. M. Pettersson frän samina län sig förenat: att, då den uti 18 § af Ridderskapet och Adelns privilegier den IG Oktober 1723 med flera författningar frälsemän medgifna rätt att hos deras bönder, torpare och betjente med förmånsrätt och utan exekutors medverkan utpanta eller utpanta låta ”räntor och utskylder samt för husröta och hvad de eljest kunna vara skyldiga”, numera, sedan egande - 8 Lag-Utslcotlets Betänkande N:o 68. rätt till frälsejord obehindradt finge öfvergå i hvilkens hand som helst, icke vore lämplig att bibehålla, enär derigenom förtroendet man och man emellan rubbades, inånga obehag förorsakades och nämnda rätt vore oförenlig med ett samhälles institutioner, der hvarje medborgares lika rätt inför lagen borde vara betryggad, berörda § samt de Kongl. Bref och Förordningar, som dermed egde någon gemenskap, mätte upphöra att vara gällande, och att, som följd deraf, någon enskild person, frälseman eller annan, utan att dertill i behörig laglig ordning begära exekutors handräckning, icke mätte vara berättigad till utmätnings- eller förmånsrätt hos underhafvande.
” Efter öfvervägande af hvad sålunda blifvit föreslaget, går Utskottet nu att, yttrande i anledning af de gjorda framställningarne utgifva.
Sä hafva, för realkreditens stadga och utveckling, Rikets Ständer dels gjort underdånig framställning till Kongl.
Ma:jt om införande af grund- och hypotheks-böcker, dels antagit en ny förmånsrätts-ordning, hvars mest framstående moment afscr stärkande af förtroendet till fastighets-inteckningar, dels ock beslutat en författning om rätt till underpant i lös egendom.
I afseende åter ä personal- eller handels-krediten, hafva Rikets Ständer, för dess ordnande på säkrare grunder samt bortskärande af vådliga utvexter på densamma, dels beslutat upphörande af handelsboks vitsord såsom bevisnings-medel emot icke-köpmän, dels upphäft bysättnings-tvånget emot icke tredskande gäldenärer, dels ock antagit en ny lag angående preskription för fordringar, hvarjemte Rikets Ständer beslutat en ny Konkurslag, byggd pä den Europeiska handelsrättens principer och sorn är af betydelse isynnerhet för handels-kreditens befästande och utbildning.
Dessa i långliga tider af behofvet påkallade förbättringar utgöra dock ämnen, som pä det närmaste sammanhänga med exekutions- eller utsöknings-väsendet, hvilket är en af hörnstenarne för kredit-lagstiftningen och det yttersta vilkoret för trygghet vid transaktioner samt i följd deraf äfven för hela affärsrörelsens lif.
Att exekutions-lagarne icke hos oss uppfylla detta sitt ändamål, derom vittna de vid föregående riksmöten framställda förslag till ändringar deruti, äfvensom de till antalet icke mindre än elfva särskilda motioner, hvilka nu påkallat Utskottets yttrande.
Detta antagande bestyrkes ock af en blick på vår Utsöknings-Balk och de mångfaldiga dithörande särskilda författningar.
Dessa utgöra, så att säga, en profkarta pä en mängd brokiga lagstiftnings-försök, löst hoptråcklade med hvarandra.
Förgäfves sökes bär ett system, en ledande princip.
Man synes icke hafva vetat, hvarifrån man kommit eller hvart man ämnade sig.
Ån har man funnit lagstiftningen vara för slapp, och man har dragit åt banden.
Ån har man tyckt dessa trycka för hardt, och man har lossat på desamma.
Man har sett än pä borgenärens rätt, än på gäldenärens bästa, men icke på begge tillsammans, icke pä allmänna rörelsens kraf, icke på verkan af lagstiftningen i dess helhet.
Man har uppställt en graderad skala för fordringars mer eller mindro stränga exekutiva kraft och iätit Lag-Utskottets Betänkande N:o 68. 9 och låtit denna hero af fordrings-anspråkets form, — vexel, löpande eller icke löpande skuldebref, bokfordran, domfästad skade-ersättning m. in.
Man har anbefallt speciel skyndsamhet med indrifvande af vissa fordringar, såsom Kronans, publika verks och inrättningars, hvaraf följer att samma skyndsamhet icke är anbefalld för indrifvande af enskildes fordringar.
Man har stadgat en utsöknings-process med tre instanser, hvilken, om don än i den första löper med tillbörlig skyndsamhet, likväl redan i den andra går trögare, tills den, vid fullföljden till och behandling uti den tredje och sista instansen, följer nästan alla reglor och former för en vanlig civil process: en handelsfordran pröfvas der lika långsamt som en jordatvist.
Men har en handelsfordran på detta sätt genomgått de tre exekutions-instanserna, så kan den lätteligen, i följd af invändningar, likasom hvarje annan fordran, förvisas såsom tvistig till domstol.dä åter tre instanser, med en fullkomligt vanlig civil process, ijro att genomlöpa, — hvilket allt kan dröja och vanligen också dröjer i flera är.
Afven för verkställigheten af ett gifvet utslag, för sjelfva utmätningen, synes tillräcklig skyndsamhet icke vara anbefalld, och ofta gifver utmätnings-förrättningen anledning till tvister, hvilka jemväl hafva tre instanser att genomgå, innan utmätningen kan bringas till slut.
Och de tunga formerna för dessa förrättningar vålla äfven, såsom några af motionärerne rätteligen antydt, obehörigt lidande för gäldenären samt medtaga icke sällan de enda tillgångar, som kunde finnas för borgenärens betäckande.
På samma gång således hela denna lagstiftning visat sig förderflig lör borgenären, såsom kränkande hans eganderätt i afseende ä så väl tiden för utfäst betalning, som sjelfva betalningen, samt för gäldenären, såsom ofta obehörigt utarmande honom, hafva följderna deraf för den allmänna rörelsen visat sig i en alltmer kännbar brist på punktlighet och ordhållighet, i affärer, i skrinlagda kapitaler samt i saknaden af en ordnad inrikes vexelrörelse.
Vexlar hafva nemligen en strängare exekutiv kraft än andra fordringsbevis, — och en föga hedrande farhåga att utgifva dessa, affärsrörelsen så underlättande, förbindelser har derföre ock blifvit alltmer allmän.
Utskottet anser således en fullständig revision af hela utsöknings-väsendet vara högt af behofvet påkallad, och endast i sammanhang dermed synas de partiela förändringar deruti, som, på sätt ofvan är anfördt, nu blifvit föreslagna, lämpligen kunna tagas i närmare skärskådande.
Väl kunde Herr Staaffs yrkande om skärpning i straffet för qvarstadsbrott anses såsom en mer fristående fråga, den der särskildt kunde pröfvas; men Utskottet har icke ansett densamma vara af den framstående vigt för ögonblicket, att någon lagstiftnings-åtgärd i anledning deraf bör vidtagas annorlunda än i sammanhang med den nödiga omarbetningen af hela ifrågavarande lagstiftning.
För en sådan omarbetning är dock Utskottets af riksmötets fortvaro begränsade tid icke tillräcklig.
Och hvad angår Herr Dalmans alternativt framställda yrkande om antagande af Lagberedningens förslag till Utsöknings-Balk, sä, oafsedt den tid, som jemväl skulle erfordras för granskniug af detta förslag, måste härvid ock tagas i betraktande, att flera stadganden deri sammanhänga med de i Lag-beredningens förslag till civil-lag uppställda nya principer och icke kunna antagas utan dessa, äfvensom det med skäl kan ifrågasättas, huruvida nämnde förslag till utsöknings-lag på ett fullt tillfredställande sätt uppfyller affärslifvcts behof af enkelhet i former och raskhet i lagtillämpning.
Härmed har Utskottet vidrört en fråga, som vid en revision af Bih. till B.
Prot. 1859 k 1860. 7 Sami. 1 Afd. 33 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 68. utsöknings-lagarne, åtminstone torde förtjena det allvarligaste begrundande, nemligen den om inrättande af särskilda handels-domstolar pä de ställen, der elementer dertill finnas.
Om det än, såsom Utskottet redan antyd t, icke kan försvaras, alt sjelfva den yttre lönnen eller beviset för en fordran gifver densamma en mer eller mindre sträng exekutiv kraft, dä fordringen eljest är lagligen styrkt, torde dock sjelfva aftalet eller fordringens verkliga beskaffenhet och de omständigheter, under hvilka ilen tillkommit, icke fä af lagstiftaren lemnäs ur sigte.
Och att handelsfordringar, framför andra, kräfva en snabb exekution, borde vid någon eftertanke blifva klart för en hvar.
Punktlighet i uppfyllande af ingångna aftal är det första vilkoret för affärsrörelsens lif, och för den är exekutionen af lika mycken vigt i afseende ä tiden, dä den sker, som i afseende ä sjelfva beloppet, som utsökes.
Och en affärsman utan affärer, en köpman utan fordringar och skulder, kan icke tänkas.
Köpmannens vanvård af krediten är ofta för hela samhällslifvet lika vådlig sora icke-köpmannens vanligen är för det hela utan betydelse.
Men deraf också behofvet af enklare törmer för afgörande af handelstvister och en snabbare lagtillämpning i dessa fall.
Insigt af ett. sådant, behof framskymtar redan i en aflägsen forntid.
Så fäster Montesquieu uppmärksamhet derå att, märkvärdigt nog, redan Xenophon uttalat den önskan att särskild vedergällning måtte tillerkännas de domare, som skyndsammast afgjorde handelstvister, oell att Plato anmärkt att i en stad, som icke drefve sjöfart och handel, endast hälften så många lagar behöfdes som i en annan stad.
För egen del yttrar i detta ämne den berömde författaren till Esprit des Lois, bland annat: ”Formaliteter lämpa sig föga för kommerciela affärer: dessa äro handlingar af hvarje dag, som lör hvarje dag efterföljas af andra utaf samma natur: de böra ock derföre kunna afgöras hvarje dag.
Annorlunda är förhållandet med de handlingar i lifvet, som väl utöfva ett vigtigt inflytande på framtiden, men hvilka sällan återkomma.
Man gifter sig vanligen icke mer än en gäng: man gör icke alla dagar donationer och testamenten: man blir icke myndig mer än en gång.”
Och på följande sätt yttrar sig härutinnan den kommission, som, af Förste Konsuln nedsatt, hade sig uppdraget att redigera den franska handelslagen: ”Kommerciela förhandlingar skilja sig genom sin natur och isynnerhet genom sina verkningar så väsendtligen frän civila, att det är allmänneligen erkändt, att äfven lagstiftningen bör grundas på skiljaktiga, utaf de olika förhållandena betingade, principer.
Det är derföre nödvändigt, att lagens tillämpning ställes under särskilda former....
Huru kan man hoppas att domare, ovana vid handelsaffärer, skola vara skickliga att afdöma tvister, der beskaffenheten af ett tyg och de invecklade detaljerna af en mängd operationer, eller der granskningen af en räkning ofta utgöra tvistens grund?
Domare, vande vid alla de former, som den civila lagskipningen fordrar, huru skulle de vexelvis kunna förändra system och dagligen öfvergå från de vanliga långsamma civilprocedurerna till skyndsamheten af de kommerciela?
Vi tro att det skulle vara att fordra, mer än billigt är, en den mest böjliga uppmärksamhet, och att deraf skulle härflyta en olägenhet, lika stor som om man ville gifva åt rättvisan två slags mått och mål, och att det skulle förstöra all den lagskipningens enhet, som man velat åstadkomma.
— Seklers erfarenhet har bekräftat nyttan af specialdomstolar för handelsärenden.
De hafva motstått hvarje anfall af privatintressen, de hafva bibehållit sig midt i revolutionernas hvirfvel.”
Lägger man härtill att sådana domstolar alltmer börjat införas i de Europeiska länderna, och att åtminstone en, för att icke säga tva, svenska Kommittéer redan förordat införande deraf jemväl hos oss, så torde, äfven om på åtskilliga or - Lag-Utskottets Betänkande N:o 68.
11 ter inom riket hinder skulle möta för inrättande af handelsdomstolar, och handelstvisterna på dessa ställen således fortfarande komma att handläggas af de allmänna domstolarna, på sätt ä dylika orter i utlandet sker, Utskottet likväl ega tillräckligt stöd för sin åsigt att denna fråga är förtjent af lagstiftarens synnerliga uppmärksamhet; och torde föröfrigt icke bestridas, att densamma eger nära samband med exekutionslagarne eller, rättare, sjelf ingår deruti.
I enlighet med hvad ofvan blifvit anfördt, får Utskottet alitsa vördsamt föreslå, . det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit, i underdånig skrifvelse, anhålla, det Kongl.
Majit täcktes låta utarbeta och, der så ske kan, för Rikets näst sammanträdande Ständer framlägga förslag till ny Utsökning slag.
STOCKHOLM, tryckt hos A. L. NORMAN, 1860. Lag-Utskottets Betänkande N:o 69.
\ M:o ©9.
Ank. till F.xp.-Utsk. den 16 Okl. 1860, kl. 2 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om föreskrifter, rörande ränteheräkning för omyndigs medel.
I detta syfte äro förslag väckta inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtige Josef Smedberg från Elfsborgs län och A. W.
Uhr 1 rån Nerike.
Den förre motionären har anmärkt, att ehuruväl i 22 Kap. 4 § Ärfda-Balken stadgades, att de lösören, som omyndig sjelf ej behöfde, borde till hans nytta föryttras och hans redbara penningar af förmyndaren så förräntas som bäst och säkrast prölvades, saknades likväl föreskrift, inom hvad tid förmyndaren borde utlåna den intlytandö räntan eller, som det vanligen helte, lägga räntan till hufvudstolen.
Denna ofullständighet i lagstiftningen hade gifvit anledning till otaliga rättegångar och föranledt olika beslut, till och med i högsta instansen.
Sedan genom Kongl. Förordningen den 19
Maj 1845 blifvit stadgadt att förmyndare skulle för hvarje är upprätta räkning, hade mången förmyndare ansett sig skyldig att hvarje år lägga räntan till kapitalet, hvarigenom förlust för förmyndaren vanligen uppstode, enär det oftast hände att räntan icke inflöt den dag, då den vore förfallen, och i allt fall låntagare icke genast funnes.
Andra - förmyndare åter vidhöllo den gamla praxis att lägga räntan till hufvudstolen blott hvart tredje år.
Motionären ansåge derföre ett tydligt lagstadgande härutinnan vara af nöden, i anseende hvartill han hemställde, att »Lag-Utskottet ville uppgöra och till Rikets Ständer inkomma med förslag till nytt lagstadgande i ofvanantydda syftning, bygdt på de grunder, som f. d. Lag-kommittéen och Högsta Domstolen i detta hänseende antydt.» Enahanda skäl, som sålunda åberopats för behofvet af ett lagstadgande i detta ämne, hafva ock blifvit anförda af Riksdags-fullmägtigen Uhr, hvilken, jemte framställande af förslag till särskilta föreskrifter, rörande reglering af förmyndarevården, hvaröfver Utskottet genom sitt Betänkande N:o 37 redan meddelat yttrande, tillika föreslagit ett stadgande af innehåll, att räntan å omyndigs kontanta tillgångar måtte få af förmyndaren räntefritt innehafvas ett eller två år för att användas till löpande utgifter, — två år, om utgifter funnos, men eljest blott ett år, hvilken tid ansåges behöflig för indrifning och utlåning.
Lag-Utskottet, hvars yttrande öfver dessa framställningar blifvit infordradt, har dock icke funnit fullt skäl att understödja desamma.
Väl innehåller Lag-kommittéens, Bih. till Ii.
Fröt. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd.
U liäft. 2 Lag-TJtskottets Betänkande N:o 69. af den ena motionären åberopade förslag, att förmyndare »ej skall vara skyldig att förr svara för ränta än efter tre månader från den dag, medlen i hans händer kommit eller komma kunnat, der ej vises, att han dem dessförinnan utlånt eller annorledes fruktbara gjort,» och väl gjordes af Högsta
Domstolen dervid ej annan anmärkning, än att räntan ej skäligen borde beräknas förmyndaren till last, förr än 6 månader efter hvarje års slut förflutit, till det belopp uppgjord sluträkning utvisade såsom öfverskott utöfver hvad till utgifter för myndlingen erfordrades, med rättighet för förmyndaren att, om tillfälle till dessa medels utlåning ditintills icke yppats, än vidare njuta befrielse ifrån skyldighet att å dem godtgöra ränta, derest han sådant hos Rätten inom viss tid tillkännagaf, — derifrån likväl undantagna vissa fall, såsom då det visades att förmyndaren tidigare utlånt medlen m. m.
Men Utskottet anser dock, att för bestämmande af en viss tid i förevarande hänseende alltför stora betänkligheter förefinnas, förnämligast deruti, att en sådan tidsbestämning alltid komme att blifva godtycklig och att den, i följd deraf, säkerligen i de flesta fall komme att förnärma antingen förmyndarens eller myndlingens rätt.
Förmyndaren skall »vårda barnagodset sorn sitt eget eller gälda skadan,» — detta är den här tillämpliga, i ‘i2 Kap. 1 § Arfda-Balken uttalade regel, och längre synes den positiva lagen icke kunna komma.
Lika litet derföre som förmyndaren bör kunna anses berättigad att i åratal lemna den omyndiges influtna räntor ofruktbara, lika litet kan han anses ovilkorligen pligtig att dem inom en bestämd kortare tid förränta Hans åtgärder i detta fall måste alltid blifva beroende af mångfaldigt skiftande omständigheter, — af de influtna räntemedlens belopp, af de väntade utgifterna för myndlingen, af tillgången på lånesökande och den säkerket, som erbjudes, m. m.
I en ort, der säkra Banker och penningeverk finnas, kan det tilläfventyrs vara förmyndarens pligt att genast på upp- och afskrifningsräkning insätta influtna medel, tilldess tillfälle yppas att placera dem mot högre ränta.
På ändra ställen åter kan myndlingens rätt bäst vara betryggad dermed, att medlen någon tid förvaras hos förmyndaren.
Allt detta synes icke lämpligen kunna på förhand genom någon lag regleras, — och då genom ett stadgande i det syfte, sorn det nu föreslagna, den materiela rättvisan således oftast skulle komma att uppoffras för en blott formel, kan Utskottet icke annat än vördsamt afstyrka bifall till ifrågavarande förslag.
Reservation: af Herr Thollander, med hvilken Riksdags-fullmagtige Matts Pehrsson från Stockholms län, Jotiéf Sonedberg från Eflsborgs län och Erik Jö)iSson från Westmanland sig förenat: »Då, enligt min tanke, olägenheterna af en sådan föreskrift, som flen af motionärerne äskade, äro Vida mindre än de vådor, sorti genom saknaden deraf upp - Lag-Utskottets Betänkande N:o 70. 3 komma, får jag hemställa, det Rikets Ständer ville, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Lag-beredningens förslag innehåller, besluta en så lydande författning:
Med ändring af 1 punkten i 4 § af 22 Kap. Ärfda-Balken förordnas som följer:
Hvad af omyndigs medel till dess underhåll och uppfostran, eller till andra för honom nödiga utgifter, ej behöfver användas, skall förmyndaren så förränta och förkofra, som bäst och säkrast pröfvas; vare dock ej skyldig att förr svara för ränta å inkomst eller ränta, som under löpande året inflyter, än efter sex månader från dag räkning afslutad blifvit, såsom i 23 Kap. 1 § Ärfda-Balken sägs, der ej vises att förmyndaren dessförinnan sådan inkomst eller ränta utlånt eller annorledes fruktbar gjort.
Finnes det, att han ej kunnat, å tid då det ske bort, den omyndiges medel förränta; svare då för ränta endast från den dag, han dem förränta kunnat.» i\:o Ank. lill Fxp.-tJtsk. den 16 Okl. 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om bestämmande af visst arfvode för förvaltning af förmynderskap.
Hedervärda Bonde-Ståndet har infordrat Lag-Utskottets yttrande öfver en af Riksdags-fullmägtigen Olof Olsson från Gersheden i Wermlands län väckt motion, deruti blifvit anfördt, att då Förmyndare-Ordningen den 17 Mars 1669, hvilken innehöll föreskrilt om visst arfvode för förmyndare, måste anses vara genom 1734 års lag upphäfd, något bestämdt stadgande i berörda hänseende nu mera icke förefunnes, enär det i 23 Kap. 5 § Ärfda-Balken endast hette, att »den, som förmynderskap väl och troligen förestått, skulle njuta den lön och vedergällning, som Rätten pröfvade skälig, utan han sig annorledes åtnöja läte.»
Denna brist i lagstiftningen hade dock gifvit anledning till mycken skiljaktighet i fråga om beräkningsgrunden för förmyndare-arfvodet, och detta förhållande kunde hvarken för omyndige eller förmyndare vara nyttigt eller rättvist.
Motionären förordade derföre till antagande Lag-beredningens förslag i dess Ärfda-Balks 13 Kap. 21 §, så lydande: »Förmyndare ege rätt till arfvode för sin möda; dock må det arfvode i allmänhet ej högre tagas, än till sjettedelen af den omyndiges årliga räntor och inkomster.
Har han ej haft sådan ränta eller inkomst, att det arfvode, nu sagdt är, mot förmyndarens möda svarar; sätte då Rätten arfvodet ut, efter ty som skäligt pröfvas, då tvist uppstår: sam - 4 Lag-(Jtskottets Betänkande N:o 70. ma lag vare, der det arfvode, förmyndare sig beräknat, större är, än som emot hans möda skäligen svara kan, ändå att det ej öfverstiger sjettedelen af den omyndiges räntor och inkomster.
Har han försatt den omyndiges medel, och gitter dem ej till fullo återgälda; gånge bristen i afräkning på det arfvode, han eljest njuta skulle.»
Och såsom tillägg härtill har motionären föreslagit, att det måtte bestämdt uttryckas, att förmyndare vöre berättigad att njuta särskild ersättning för resor, tidspillan och skrifvarebiträde, äfvensom dagtraktamente, då hel dag i den omyndiges ärenden måste tillsättas, såsom vid bouppteckning, arfskifte, auktioner och de rättegångar, som icke i oträngdt mål af förmyndaren blifvit anställde.