Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Endast de två, mor och dotter, visste, att Gerdas pengar gått åt att betala skomakare- och skräddareräkningar för syskonskaran — • hon var ju den första, som på egen hand förtjänat något.
» D u får gärna taga min klädning, om den kan ändras åt dig, » sade Hedvig.
Gerda och Hedvig voro, oaktadt olikheten i ålder, sedan Största billigaste, Idun men urval bestämda priser.
flere år » bästa vänner », en sådan vänskap, som uppstår utan att man vet hvarför, mest därigenom att mödrarna umgås och att dött- rarna ständigt träffas och vänjas vid att um- gås förtroligt.
» SideD, och rödt till på köpet, passar inte för en så ung flicka, » inföll hastigt fru Berg- ström, som blifvit ytterst bestört öfver sin dotters liberalitet att skänka bort den dyrbara dräkt, hon sträfvat rätt mycket för att få.
» Ja, det har du rätt i — hon skulle se ut som sin egen mormor, » svarade Hedvig och log mot Gerda.
» Skär som en rosen- knopp eller hvit som en ängel — det passar henne bäst. » Det var alltid någonting i Hedvigs ton, som gjorde, att hennes ord läto som satir, äfven när hon ej menade det.
Det var ofta, som Gerda sårades af denna ton, men hon visste, att Hedvig höll af henne, att hon var Hedvigs enda vän, och därför fördrog hon mycket från henne!
» Så stanna vi hemma, du oeh jag, mitt gull, » fortfor Hedvig och lade armen om Gerdas hals, » jag skall bjuda hit dig och hämta hem en flaska champagne, och medan de andra dansa, blanda vi saknadens tårar i den skummande drycken och dricka värdens — den oemotståndliges skål! » Fru Bergström förlorade mot vanan herra- väldet öfver sig själf och brast i gråt.
» Hvad i hela världen, mamma? » » Att du kan vara så bjärtlös, » snyftade fru Bergström, » när nu ett tillfälle erbjuder sig för både dig och mig att komma ut i en elegant societet, och när du har en klädning, som behöfver vädras, och som blir gammal- modig, oeh själf sitter du och murknar på det där gamla k o n t o r e t.
» » Och behöfver vädras, menar du, » inföll Hedvig.
Därefter tillade hon häftigt: » Ja, du har rätt, mamma, jag murknar på det gamla kontoret, jag blir äldre, fulare, dum- mare och elakare för hvar dag, det är själs- dödande och nervretande.
Jag vill göra dig till viljes, mamma, jag vill ännu en gång, den sista, vädra mig och min klädning — glömma allt annat och vara ung en enda natt, dansa och le som de andra, berusas af musik och blomsterdoft, inandas rikedomens och prak- tens söta gift, kanske få höra, att jag ännu är vacker — vid ljussken och i rödt siden! » Hon talade häftigt och bittert, men där låg en underton af smärta i det hon sade, ett oroligt kämpande, som förrådde de inre slit- ningarne hos en kvinna, som håller på att lämna ungdomen bakom sig, men i hvars hjärta ännu bo ungdomens längtan och dröm- mar.
Fru Bergström blef nöjd och Sigrid Åberg också nöjd, som ej gick miste om sitt för- kläde.
Det var bara Gerda, som den natten grät sig till sömns med moderns hand i sin.
* * *; » Jag får ju äran se mina kvinnliga konto- rister på min bal, både de ordinarie och vår extra, » sade grosshandlarn, i det han lämnade Hedvig en räkenskapsbok.
» Jag tackar, » svarade denna stolt, » min mor och jag bruka ju inte försumma, och vi komma med nöje i år också. » » Och fröken A l m?
» Gerda blef blossande röd, bet sig i läppen, slog ner ögonen och stammade: » Jag tackar, men jag kan inte komma. » » Seså, hvarför det då? » » Hindrad — upptagen.
» » Så långt i förväg — är det möjligt?
Men jag är despot, såväl här på kontoret som i egenskap af värd på min bal — ni får inte uteblifva, det sätter jag mig emot. » » Men jag kan inte — be mig inte — jag vill så grufligt gärna — - men det är omöj- ligt.
» Tonen var så barnslig, nästan halfgråtande, att grosshandlarn måste småle.
Han sade några beklagande ord, men beslöt taga när- mare reda på saken.
Därefter vände han sig till Sigrid Åberg med samma fråga, fick ett blygt » jag tackar » från friska läppar och såg ett par glödande kinder, som lutade sig ner öfver ett linieradt papper, hvarå » adepten » gjorde sina lärospån under Hedvigs uppsikt.
Sigrids ostyrighet kröp alldeles under bordet, hvar gång grosshandlaren kom i hennes närhet, och han tog henne för ett det spakaste lam i skepnad af ung dam.
På middagen var Gerda först färdig med sitt arbete.
Hon mådde inte bra, utan gick hem och brydde sig ej om att vänta på de andra.
När hon hunnit en bit ner på gatan, hörde hon hastiga steg bakom sig och en känd röst, som tilltalade henne.
Förvånad och rod- nande stannade hon och undrade, hvad gross- handlarn kunde vilja henne.
Han följde henne, och de gingo gatan framåt vid hvar- andras sida.
Han kom genast in på frågan om, hvarför hon inte kunde komma på balen.
Hon svarade först undvikande, men till sist lockade han ur henne hela hemligheten — att hon ingen toalett hade och inga pangar att köpa någon för.
Och liksom fru Berg- ström undrade han, hvad hon gjort med sitt första kvartals aflöning, och då hon bekände, att hon gjort af med den, sade han, att hon var en liten slöserska.
Men till sist fick han en dunkel häntydan om, hvart pengarne tagit vägen, och det var med en varm handtryck- ning och en vacker blick i sina ljusa, blå ögon han skildes från Gerda vid henne3 port.
På aftonen kom ett bud med ett bref till Gerda.
Det var från grosshandlarn och inne- höll en femtiokronesedel till baldräkt jämte en så vänlig skrifvelse om att ej illa upptaga gåfvan, som kunde anses som en påökning af andra kvartalets lön, att hvarken Gerda eller hennes föräldrar kunde annat än mottaga den för att ej såra gifvaren.
Han anhöll dock, att det skulle bli en hemlighet mellan familjen och honom.
Och så på slutet kom där en liten anhållan, att hon skulle dansa kotiljongen med honom och ej lofva bort den åt någon annan.
Nästa dag kom Gerda sent på kontoret och passade tiden så, att hon skulle träffa grosshandlarn utanför, och där tackade hon honom, enkelt och okonstladt.
Men för Hedvig kunde hon inte tiga, men denna var mycket tystlåten och svarade ingen- ting alls på Gerdas ifriga berättelse, utlägg, undran och tvekan, om hon ändå gjort rätt i att taga mot pengarne.
» Men när pappa och mamma voro med om det, så.
» » Ja, då så, » svarade endast Hedvig sar- kastiskt.
Sen t i l l, a t t Idun finnes hos alla med edra Modetidning bekanta!
B a r n e n s sysselsättning.
^ m å flickor äro företrädesvis roade af att for- färdiga hvarjehanda plagg åt en docka eller små artiklar att möblera eller pryda dock- skåpet med.
Om man sätter dem att sticka strumpor eller fålla handdukar, skola de snart gäspa, j a kanske börja gråta och efter en stund söka lista sig ifrån sådan sysselsättning; men låt dem på egen hand klippa och sy små mattor till dockans förmak, örngått och lakan till hennes säng, hattar och andra plagg åt dockan själf, och det skall visa sig, huru in- tresserade och flitiga de blifva; och icke litet lära de sig på den vägen.
Man har blott att gifva dem tjänligt material och dugliga verk- tyg » och de skola förfärdiga dessa små arbeten i det närmaste på egen hand, sedan man, notabene, lärt dem de första greppen.
Dock- skåpet är för den lilla flickan, hvad » verk- staden » är för gossen.
Dessutom kan hon äfven rätt tidigt blifva ett litet biträde i kö- ket såsom vid fruktskalning och bärrensning m. m. och äfven få göra sina små försök vid spiseln.
Vår tids nätta spislar göra leksaks- spislar, vid hvilka det vankades brännskador, tämligen öfverflödiga.
Både henne3 tanke- förmåga och praktiska duglighet uppöfvas genom nämnda sysselsättningar; och hvad som är lika mycket värdt, man skall ej där- under höra henne kifvas och gnabbas med syskonen.
Det ligger bestämdt i den kvinn- liga naturen en lust och håg för sådana sa- ker, som sedermera hos mången ung kvinna kväfvas genom en allt för ensidig utbildning af de högre själsanlagen.
Papper eller papp, sax och blyertspenna, vax och lera samt träbitar att bygga med och annat dylikt bereda både gossar och flic- kor flere nöjsamma tidsfördrif.
Tidsfördrif, sade vi, mera af gammal vana än därför att vi älska detta ord.
Det inne- bär liksom att tiden är ett ondt, som bör för- drifvas, men hvad är vår tid annat än en del af våit lif?
Tiden skall icke fördrifvas; den bör användas.
Men vi återvända till » sax och vax och nål och tråd ».
Man kan gärna lämna barnen frihet att rita oeh klippa och forma och byg- ga, hvad deras fantasi ingifver dem.
På det sättet skola de hafva allra roligast.
Där- jämte kan man ju visa dem många små nätta saker, som äro lätta att göra efter, men den sysselsättning, hvilken här är på tal, skall icke sammanställas med undervisning.
Un- dervisningen tröttar och anstränger, och de mindre äro ännu icke mogna att mottaga den, de större hafva nog af den i skolan.
Med bildböcker kan man börja underhålla de små, långt innan de kunna läsa.
Texten är vanligen så lätt lärd, att de, efter att några gånger hafva hört den uppläsas, kunna den utantill, oeh sedan hafva vi sett dem sitta för sig själfva framför taflorna och upprepa den ur minnet.
Djuren roa naturligtvis bar- nasinnet mest, men man har vid valet af djurböcker att akta sig för sådana med orik- tiga proportioner, ty dessa alstra en oreda i begreppet, som länge sitter i.
D e goda sven- ska illustrerade barnböcker vi fått äro myc- ket att föredraga framför tyska, och hvad särskildt angår djurafbildningen kan man säga att den hos oss i allmänhet står mycket högt.
Att man för barnen läser sagor och berättel
ser högt roar dem kanske mer än något annat.
Hvar och en, som har försökt därmed, har gjort den erfarenheten, att de, så fort man slutar, ropa: » En till!
Litet mera! » Det är emellertid af vikt att med urskiljning välja barnalektyren.
T y barnasinnet får icke be- sudlas, och hela den kommande lefnadsrikt- ningen grundlägges i barnkammaren.
Om vi skulle tillåta oss några antydningar i fråga om passande läsning för barnen, vilja vi då först — gärna utsättande oss för omdömet gammalmodig — varmt förorda berättelserna ur gamla testamentet, såsom t. ex. de om Lustgården, Josef och hans bröder, Moses, David och ännu andra.
Dessa heliga berät- telser lämpa sig i sin friska ursprunglighet, poetiska skönhet och sitt rörande innehåll för- träffligt för deras ålder, för hvilket påstående barnens eget intresse för dem bäst vittnar.
För öfrigt äro de stora urtyper för alla tider.
Vi- dare genuina folksagor, som bjuda på färg och fantasirikedom, men hvilka icke alla äro så oskyldiga, som det vid flyktigt genomög- nande kan förefalla, och därför tåla vid gall- ring; Topelii berättelser för barn, i hvilka lik- som en doft af oskuld och renhet slår en till mötes; några af Audersens sagor samt den evigt unge Hobinson.
Utom det nu nämnda finnes ju äfven mycket annat vackert och läs- värdt, som står hvar och en fritt att välja efter eget godtfinnande.
Barnen böra äfven få lära små verser utan- till, hvilket stärker minnet och roar.
Till sist kan äfven i denna uppsats vara på sin plats att påpeka, att moderns sällskap är det för barnen nyttigaste, att hon bör hafva dem i sin närhet, så att hon själf kan öfver- vaka deras sysselsättningar, själf blifver deras intimaste vän och rådgifvare i alla deras an- gelägenheter.
Bråkigt blifver det emellertid, det kan ej nekas, där det finnes smått folk, och hon måste därför med all makt söka mot- arbeta vår tids » nervositet », så att hon ej med sin person lägger sordin på deras ålders naturliga munterhet eller, för att skona sig, skickar bort barnen i andra ändan af vånin- gen med en tjänarinna.
Icke allenast att vi själfva afstå från en förmånsrätt, då vi lämna åt andra att blifva våra barns förtrognaste sällskap och åt legda händer öfverlåta de plikter, hvilka för oss mödrar äro eller borde vara de ljufvaste, utan vi må heller icke tro, att tjänstfolket är detsamma i ensamhet med barnen, som då vi se dem.
De lägga då intet band på sig, utan låta sin råhet framträda.
D e lära barnen sitt skrock, fördomar och annat otyg, hvilket de icke våga framföra i bildade personers närvaro.
I förra tider voro afrätt- ningar, tjufhistorier, de stupidaste spökhistorier och baroeka föreställningar om samhälls- och natursaker före i köket och barnkammaren, och kanske det är föga bättre nu.
Och låt- om oss icke endast i hemmet hafva barnen omkring oss, utan äfven taga dem med oss ut på kortare eller längre promenader.
Dessa blifva också en slags sysselsättning för dem; för öfrigt är vistandet i fria luften ett af hufvudvilkoren icke endast för deras fysiska, ntan äfven för deras moraliska välbefinnande.
Däremot bör man så litet som möjligt låta dem vistas på gårdarne, där en viss andlig förskämning står i ett slags samband med den mindre rena luften.
V i tro oss icke säga för mycket, då vi på- stå, att dessa promenader utom staden, höst och vår, med barnen, dessa kälkbacks- och skridskoåkningar med dem om vintern, för att icke tala om sommarens roddturer oeh utflyk- ter, kunna blifva verkliga nöjeu för en mo- der.
Den, som skrifver detta, tillstår öppet, att de blifvit så för henne, och när hon om vinterkvällen sitter i den varma, trefliga säng- kammaren, omgifven af sin lilla skara, kan det nästan kännas som en saknad att bryta upp, som ett tvång att taga på sig den stra- ma klädningen och begifva sig till den fyllda teatersalongen eller sällskapslifvets förströelser.
Någon längtan efter de senare nöjena har hon icke alls.
Om en moder därför offrar, som det kan tyckas, sin tid, sina krafter, sin ungdom, sig själf åt sina barn, skall hon få den rikaste ersättning, dels däri att barnens nöjen skola blifva hennes, dels däri att deras utveckling skall blifva sundare och en allt fastare kär- lek förena deras hjärtan med hennes.
Det talas så mycket om barndomens lyck- liga dagar, och minnet kastar sitt rosenskim- mer öfver den egna barndomen.
Mången äl- dre önskar sig måhända undan lifvets kvalm och kval tillbaka till den.
Men är barndoms- tiden verkligen alltid så lycklig, som det sä- ges?
V i tro det icke obetingadt.
Så till vida ligger det j u onekligen en sanning däri, som den är fri från de bekymmer, som sedan mer eller mindre pressa under lifvet; men tillbragt, om vi så få säga, i håglös sysslo- löshet, kif och okynne, samt till följd däraf under ständiga bannor, gör den föga skäl för sin höga värdighet att vara lifvets lyck- ligaste tid.
Det är därför af omätlig vikt, att vi äldre äro uppmärksamma på, att det tillkommer oss som en dyr plikt att fylla barnens tillvaro med skönt och godt inne- håll, gifva dem sanna ideal med sig ut i lifvet och morgonfriska minnen att blicka till- baka på.
D å skola de en gång med sanning kunna instämma i Atterboms stämningsfulla ord: » Till Gått Från Men bergets hjässa har jag längesedan uppför, ur en dal på skönhet rik; hjässans vidd nu sluttar vägen redan, — till en dal, som är den första lik.
Den ton, hvars hälsning där all rymden fyller, A r genljud af en ljuflig vaggsångs vyss; Det ljus, som alla toppar där förgyller, A r återglans af morgonrodhans kyss.
Ett tjäll där står, och fagra barn där dansa; D e äro mina — äro, hvad jag var!
Och när min kala tinning de bekransa, Jag vårens fulla blomsterprakt har kvar. » Frågan om gift kvinnan äganderätt bar ock varit före i andra kammaren och rönt ett mot- tagande, som är glädjande.
I måndags antog den nämligen utan votering grefve H&gt;imiltons motion, som afser ett förnyadt uttalande från riksdagens sida o m Önskvärdheten af en lagstiftning, hvarige- nom dels makars förmögenhetsförhållanden så ordnades, att äktenskapsförbindelsen icke åstadkom- mer rubbning i någondera makens äganderätt, dels mannen förklarades obehörig att utan hustruns samtycke förfoga öfver boets fasta egendom å lan- det eller i staden.
Men — återigen detta men — äfven här hänger det nu på, hvad förstekammar- fäderna kunna komma att säga o m saken.
Trängseln om brödet.
Ej mindre än 400 unga kvinnor ha anmält sig för att erhålla platser i postsparbanken.
Till Chicago. '
För kvinnliga resande till Chi- cagoutställningen har mrs Potter Palmer, slagit ett stort slag.
Hon antager, att det är tusentals mindre bemedlade kvinnor, som önska resa till Chicago för att se utställningen, men draga sig för de dryga hotellkostnaderna.
För att afhjälpa detta, har hon satt i verket att bygga ett hotell, där 5,000 fruntimmer samtidigt kunna erhålla snyggt logi för 30 till 40 cents pr dygn.
Medel härtill anskaffas genom subskription.
Den rike järnvägsvagnsfabrikanten Pullman har skänkt tom- ten till byggnaden.
Damernas Idun — » Nya Idun » — hade för- liden lördag sitt sista samkväm denna vår, därvid glad feststämning väcktes genom ett högst lyckadt majskämt, benämnt » Revue öfver svenska roman- författarinnor och deras arbeten », författadt och framsagdt af en af sällskapets medlemmar o c h illustreradt af tablåer, samt genom kvicka kuplet- ter, författade och sjungna af fr. H. Widmark.
Sång utfördes af fröken Holmstrand, musik för piano af fruarna Sellholm och Bay.
Fröken Anna Palm hade i ett alster af sin pensel ägnat Nya Idun en vårhälsning, och fröken Hedda Westman utställde för aftonen några vackert utförda bok- band.
* En anslående festlighet ägde rum den 2 dennes i den vackert belägna hushållsskolan i Brännkyrka, strax invid kyrkan af samma namn och i närheten af Elfsjö järnvägsstation.
Festen gällde högtidligbållandet af minnet af den män- niskovänliga, gagnande och välsignelsebringande inrättningens öppnande, som försiggick samma dag för tio år sedan, eller den 2 maj 1882.
Bland festdeltagarne märktes hushållsskolans nuvarande beskyddarinua, fru S. Elworth från Stockholm, skolans föreståndarinna under de gångna tio åren, den nu 76-åriga skriftställarinnan fru Fredrika Wennberg, hushållsskolans pensionärer samt n#,gra damer och herrar från hufvudstaden.
* Praktiskt.
Ett vackert handtag.
Riksdagsman E. Ham- marlund hade i riksdagen motionerat, att stats- makterna skulle anslå 50,000 kr.
till undervisning i flickskolorna i kvinnlig slöjd.
Ehuru statsut- skottet afstyrkt detta, synes frågan nu dock gå en lycklig lösning till mötes.
I första kammaren har visserligen med 34 röster mot 30 den uppfatt- ningen segrat, att kvinnoslöjdens understödjande vore en sak, som kommuner o c h landsting priva- tim finge taga o m hand.
I andra kammaren blef emellertid utgången en annan, i det herr Hammar- lunds förslag antogs utan någon som helst vote- ring, sedan flere talare varmt uppträdt till den vackra tankens förmån.
Så att all sannolikhet föreligger nu, att.
ur den gemensamma voteringen skall framgå fullständig seger för motionären.
Det blir ett vackert handtag åt sträfvandena att höja kvinnoslöjden i vårt land, för hvilket alla ifrare skylla herr Hammarlund stor tacksamhet.
* Vårt underhus » Hjälpfond för arbetsdugliga, ogifta kvinnor » är namnet på en institution, hvilken va- rit till stor nytta för unga kvinnor i Danmark.
Fonden har till uppgift att försträcka unga kvin- nor penningmedel, för hvilka de kunna skaffa sig en undervisning, som bereder dem tillfälle att komma i en oberoende ställning.
Så har t. ex. föreningen hjälpt unga kvinnor att utbilda sig till husförestånderskor, sömmerskor, bokförerskor, lä- rarinnor m. m. ja, bland föreningens skyddslingar finnas åtskilliga unga flickor, som ha ägnat sig åt snickarens, bagarens, bokbindarens o c h urma- karens yrken.
Föreningen har sitt hufvudkvarter i Köbenhavn, men filialer af densamma äro spridda öfver hela Danmark.
* Furstlig författarinna.
Österrikiska änke- kronprinsessan Stephanie, som har starkt utveck- lade literära och konstnärliga intressen, håller för närvarande på att utarbeta en reseskildring från Afrika och Sicilien, hvilken hon själf illustrerar.
hedrar sig än ytterligare.
Högre lärarinneseminariet har af detsamma ihåg- kommits med 3,000 kr.
till en valfri fjärde års- kurs och 5,000 kr.
till undervisning i huslig eko- nomi.
Få nu blott se, huru det aflöper i första kammaren!
Där är alltid en smula stridigt be- träffande kvinnointressena.
operan har näppeligen gjort ett lyckligt grepp genom upptagandet af Nordahl Rolfsens sagokomedi » Sven Orädd » med musik af Ole Oisen.
Musiken erbjuder visserligen i sin helhet
mycket af intresse, i det den särskildt utmärker sig genom en förtjänstfull instrumentering samt därjämte har att uppvisa flere tilltalande melodier och ofta väl ansluter sig till sagobildernas inne- håll.
Dessa senare äro dock så löst hopfogade och sagokomedien i sin helhet både långtrådig samt här o c h hvar dunkel, att äfven intresset för musiken slappas.
Första akten är den bästa, och utgör ett verkligt godt uppslag.
Det följande svarar dock ej alls mot början.
Titelrollen åter- gafs mycket bra af hr Johanson, som både i spel och utseende lämpade sig synnerligen väl för den- samma.
Det komiskt-burleska elementet hade en god representant i hr Brag s o m kungen.
Ett något ännu saftigare o c h bredare spel skulle emellertid ingalunda skadat.
Maskeringen var ypperlig.
Fröken Lindman gjorde hvad hon kunde af prin- sessans otacksamma roll, och fröken Wolf gaf en mycket rolig bild af den giftaslystna Margit.
Fru Strandberg återgaf drottningens roll och hr Engel- brecht mästertjufvens, åt hvilken han emeller- tid ej förmådde skänka någon vidare origi- nalitet.
Öfriga medspelande fyllde väl sina plat- ser.
Stycket är synnerligen väl uppsatt och erbju- der naturligtvis flere tillfällen att åstadkomma vackra och anslående sceniska effekter.
Dock hafva vi ej på ett verkligt högfjäll sett högstam- miga björkträd såsom här i fjärde aktens dekora- tion.
Ishålan och kyrkan förtjäna särskildt framhållas.
Orkestern, som leddes af komposi- tören själf, skötte sin sak bra.
— Fröken Gina Oselio har, då detta skrifves, ut- fört Margaretas Helenas roll i » Mefistofeles » o c h Carmens i operan af samma namn.
Vare sig det nu vid båda tillfällena berott på indisposition eller något annat, alltnog, sångerskan visade båda gångerna en afgjord benägenhet att detonera.
Rösten forceras ock ej sällan alltför mycket på välljudets bekostnad.
Hvad spelet beträffar, så har det i Margareta-Helenas roll flere lyckligt funna pointer, särskildt i den bekanta fängelse- scenen.
Beträffande åter den omtvistade Carmen- framställningen stå vi afgjordt på deras sida, som anse, att fröken O. här går till de eminentaste ytterligheter.
Hennes Carmen är alltför lättsinnig och utmanande för alt passa i stycke med det öfriga.
Erkännas måste dock, att fröken O., när hon nu en gång uppfattat rollen på detta sätt, i många detaljer återgifver den förträffligt.
Vi sätta dock åtminstone ett par af hennes företrädarinnor i denna roll betydligt före henne.
På onsdagen i denna vecka skulle fröken Oselio uppiräda som Leonora i operan af samma namn.
I nästa vecka afslutas gästspelet.
» Skrifvarkungen », den nya operan, som senast inöfvats, upptages i nästa vecka, antagligen på tisdag.
Därjämte återupptages » Otello ».
Dramatiska teatern gifver fortfarande med oför- minskad framgång » Bröllopet på Valéni ».
Under inöfning, för att med det snaraste gifvas, är » Krig i fred », lustspel i 5 akter af G. von Moser och F. v o n Schönthan, öfversättning från tyskan.
På Sveateatern, denna riktigt trefliga miniatyr- teater vid Hamngatan, gåfvo fru Dorsch och " hr Hjertdedt i tisdags en soaré, hvarvid uppfördes Ibsens bekanta skådespel » Hedda Gabler ».
Titel- rollen återgafs af fru Dorsch, hvilken genom sitt i allo förträffliga spel gjorde denna dunkla o c h mycket omtvistade karaktär fullt förståelig.
Fru Elvsteds roll utfördes lika utmärkt som förr af fröken Seelig.
Båda dessa skådespelerskor hylla- des ock med det lifligaste och mest välförtjänta bifall.
Hr Hjertstedt gaf en god bild af Ejlert Lövborg, men litet mera eld och passion i spelet skulle ej skadat.
Hr Ranft var ej oäfven som den bullrande och naive Jörgen Tesman, hvaremot hr Zachrison föreföll väl säflig som assessor Bräck, hvarjämte masken ingalunda var lyckad.
Samspelet var för öfrigt ej precis så godt, som man skulle önskat.
Filharmoniska sällskapet gifver till förmån för sin dirigent hr A.
Hallen och under medverkan af k. hofkapellet en extra konsert-matiné i Musikaliska akademiens stora sal söndagen den 15 d:s kl. ' h 2 e. m.
Programmet upptager åtskilliga om- tyckta kompositioner ur sällskapets repertoar, bland annat Gades » Agnete og havfruerne », folk- visorna » Så hafre » o c h » Hök och dufva », arran- gerade för kör a kapella af A.
Hallen, a capella- körerna » Heidenrcislein » af Schumann och » Nattlig frid » af Saint-Saens.