Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare säger lagen, att i intet fall som hälst få obestämda slutsatser dragas af uttrycken; domaren upptager således ej käromålet, och upptager han det, stadnar klaganden vid rättegångskostnad och besvär; ty det utmärkande, som inför allmänheten är mer än tillräckeligt att bestämma personen, som i skriften menas, är det icke inför en med sådan föreskrift försedd domare.
Jag blottställes genom min anklagelse än mera för fienders grin och liknöjdas åtlöje; allmänna rösten blir — hvarföre tog han åt sig — den sig urskuldar han anklagar sig.
Protocollerne tryckas, och rättegången blir en ny och rikhaltigare malmådra till smädelser för den anfallne och till penningar för angriparen.
Nu vill min fiende på en annan, lika säker väg utföra sitt anslag; han nämner mig, men han anklagar mig ej rakt; han inskränker sig inom sådane insimulationer, som i allmänna opinionen göra samma verkan, om ej mera, än uttryckeliga beskyllningar, och om hvars gräns han af lagens blotta genomläsande nogsamt inhämtar den kännedom, hans säkerhet fördrar.
Äfven i detta 306 Riksdagen 1812. fall sitter min domare bunden af lagens nyss citerade uttryck, och jag utan möjlig åtkomst af min rätt.
Än försigtigare och lika säker om att vinna sitt ändamål kan smädaren förena dessa båda metboder och med den nyssnämnde glesa täckeisen öfver personen förena den tvetydighet i beskyllningen, att domaren allena ej får förstå.
— För att med facta styrka detta, frågar jag, om författaren till Räfvarne blifvit känd, hvad hade väl lagen emot honom kunnat uträtta?
Men, hade nu domaren rättighet att gripa igenom den genomsigtiga töcken med hvilken en feg och lömsk ilska omgifver sig i de hittills uppräknade fall, återstår ändå en utväg att förgifta medborgarens lugn och trefnad.
Den består i beskyllning för sådane laster och fel, som, ehuru de förringa menniskans värde, icke hota allmänna säkerheten och således af lagen ej kunna åtalas;, beskyllning för sådant, som efter lagens bokstaf icke å ära går eller för den smädades borgerliga namn och rykte icke förklenligt är, men i veiddens ögon icke dess mindre förstör allmän aktning.
Här torde invändas, att emot anfall af denna beskaffenhet hade man före
Tryckfrihetslagens utgifvande ej mera säkerhet än nu.
Jag svarar, att det enklaste begrepp om rätt och orätt är tillräckeligt för att inse, att då en lagstiftare genom ny lag å ena sidan ökar förmågan att anfalla, måste han, för att vara rättvis, å den andra öka förmågan att försvara sig, och det har här icke skott.
Man påstår, att bokpressen sjelf lemnar tillräckelige medel till försvar åt den, som bokpressen anfaller.
Då jag, emot löfte af skydd i lagen till mitt goda namn och rykte, åt samhället afstått min naturliga rätt att, på hvad sätt jag hälst förmår, straffa den mig förolämpar, har det skett under det vilkor, att jag alltid skall äga en penna skicklig att libellera med belackare, eller penningar att lega mig försvarare?
Och hvad gagnar mig ett sådant pennfäkteri?
Hvem känner ej pöbelns lynne (jag menar den gående och den åkande), hvem vet ej huru begärligt smädelsen slukas?
Huru kallt försvarskriften emottages?
Den läses icke ens; läses den, sker det blott af den smädades vänner, och desse behöfde ej upplysas, eller af en och annan undangömd opartisk sanningsforskare, som i sin lugna vrå ej förmår leda allmänna omdömet.
Enda hoppet om någorlunda verkan af en försvarsskrift är fästadt vid den cyniska för - Bilaga C till Mern.
307 mågan att skrifva ovettigare än angriparen.
Men ville man ock med honom nedstiga i den smutsiga banan, återstår alltid en afgörande olikhet, — han känner den smädade, men denne känner icke smädaren, eller känner han honom, men hans fiende har icke mera ett ärligt rykte att uppsätta emot det, han angriper — han kan ej sjunka djupare i den vanära, som blifvit hans element.
Aga väl vilkoren för striden i något af dessa fall den likhet, som rättvisa och billighet förutsätta i en af lagen tillåten strid, i en strid, den lagen såsom enda räddningsmedel lemnar den angripne?
Liberalare handlade våra fäder i de tider, vi kalla barbariske: rättvisare voro de envigen, kände under namn af Guds dom, der rätten styrktes af segern.
Der striddes åtminstone med lika vapen, och bådas bröst var lika bart eller lika betäckt.
An mer, M. H., nu gynnas den goda saken af ödet och af förbrytarens oförsigtighet till den grad, att den som angripit allmän eller enskilt välfärd kan öfverlämnäs i rättvisans händer.
Hvad säger lagen då?
Böter efter denna lag må ej förvandlas i annat straff än fästning efter beräkning af månaden till 16 B:dr 32 Sk.
En usling, drifven af egen nöd och af de sinas jemmerrop, stjäl några 100:de plåtar; en annan begår i vredesmod öfvervåld: båda lida kroppsstraff, om de ej mäkta böta; få i vissa fall ej böta, och dömmas till arbete på den fästning dit de försändas; likväl ha dessa ej åstadkommit annan skada än den som kan ersättas.
Men för den som kränker mitt timmeliga väl i det dyrbaraste jag äger — i det som en gång antastadt oftast aldrig kan återställas, för den som uppenbart dragit i fejd emot hela samhällets väl, för den mildrar lagen sin stränga röst — han och hans brott anses af en ädlare natur, och den hand, som röfvat mitt goda namn och rykte, får ej smidas vid skottkärran.
Här är ej stället att fördjupa sig i strafflagarnas theori — min mening är icke att här undersöka lämpligheten af något bestraffningssätt.
Jag har blott velat säga, att aldrig kan jag öfvertygas om den rättighet en äretjuf har till lindrigare behandling än en ficktjuf.
Jag vet, att de gifvas, som af sitt eget ädla sinne förledas till den tro om mängdens, att smädelser föga verkan äga på allmänna opinionen.
Att vederlägga denna mening fordras väl ej annat än vår dageliga erfarenhet. 308 Riksdagen 1812.
Jag vet, att rykten gifvas genom förtjenster och nationens högtidligt yttrade röst uppsatte på den höjd, der smädelsen ej når dem, men denna afvundsvärda lott är ej och kan ej vara mängdens.
Det anfall, som ej når det fulländade ryktet, krossar det påbegynta, och så visst utmärkt förtjenst allona kan fordra förente landsmäns försvar, så visst äger hvarje ostrafflig medborgare anspråk på lagens.
Allt hvad den smädade kan i högsta anspråk hoppas är, att de som ej äga tillfälle till beskyllningens undersökning suspendera sitt omdöme.
Men hvad värde har väl ryktet, då dess beskaffenhet af hvarje libellist kan göras till ett problem, hvars upplösning man skall utleta i ögonen på den man möter.
Är det så en nation lifvar den anda, som skapar hjeltar, embetsman och författare?
Men skulle jag ock till den grad låta mina önskningar och mitt hopp företräda verkligheten, att jag trodde oss ha hunnit till den dag, som ingen af oss upplefver, att mängden med ovilja möter smädelsen, att allmänheten, opartisk emellan anklagaren och den anklagade, åtminstone uppskjuter sin dom, tills den äger grund för den samma, och emedlertid häldre friar än fäller, är den smädade ändå åtminstone af författaren förolämpad, och detta är redan nog att berättiga honom till lagens skyddande mellankomst.
Hittills har jag låtit leda mig af den känsla om rätt och orätt, som är oss alla medfödd, och har derföre tryggt kunnat följa den, så länge jag blott haft att anmärka det jag anser som orätt i den nu gällande lag.
Men att föreslå förbättringarne dertill fordras lagkunskap; den äger jag icke; det är således blott förslagsvis, och med yttersta misstroende till mig sjelf, jag går att underställa Ståndet mina tankar.
Så lätt det är att till tankefrihetens förmon med ett penndrag uppoffra den icke skrifvande delen af nationen åt don skrifvande, så ringa lagstiftningskunskap skulle å andra sidan ådagaläggas med att genom motsatt ytterlighet kort och godt freda den förstnämnde genom yttranderättens peremtoriske qväsande.
Problemet, till hvars lösande lagstiftaren är förbunden, är att med fria utöfningen af tankans yttranderätt förena skydd för allmänt och enskilt väl.
N:o 3. 309 Händelsen har fört i mina händer ett märkvärdigt yttrande i detta ämne; och då jag detsamma här anförer, sker det ej i den förgripeliga mening, att något yttrande utom detta rum kan inom detsamma äga ringaste auctoritet.
Men, då Tryckfrihetslagen sysselsätter nationens representanter, kan det ej vara utan allt interesse att höra hvad den genom sin märkeliga röle i revolutionshistorien, sine liberale grundsatser och sin tillgifvenhet för friheten, de vigtiga embeten han innehaft, sine djupa och vidsträckta insigter, sine stora förtjenster och sine misstag så namnkunnige Necher derom yttrar.
Så här lyder hans mening: »Det gifves intet politiskt problem svårare att lösa än Tryckfrihetens bestämmande.
Påstå oinskränkt rätt att trycka hvad man vill, då likväl medborgerlig pligt så ofta fordrar, att ej en gång i tal yttra allt hvad man tänker; hvilket anspråk, hvilken fara för sederne och samhällsordningen!
Hindra allt yttrande af tankar genom trycket, med mindre censor eller domare lemnat sitt tillstånd; till hvad slafveri förnedrar man icke tankan!
Mig synes afgjordt, att båda desse ytterligheter äro farlige, men då modificationer måste försökas, då en Tryckfrihetslag ej kan på ett enkelt och oföränderligt sätt bestämmas, är detta nog att utur hvarje constitution utesluta reglementariska författningar i detta ämne, ty constitutionen, ämnad till regel för lagstiftarne sjelfve, bör ej innehålla något obestämdt, något som kan rubbas.
Man måste derföre anförtro dessa författningars bestämmande åt en magt, som, hunden vid grundsatserne, men fri i deras tillämpning, kan lämpa eftergifvanden och inskränkningar efter tider och omständigheter.
Vissa allmänna reglor, tjenliga i en tid, äro det icke i en annan.
Med tryckfriheten förhåller det sig, i anseende till samhällsordningen, som med frie spannemålshandeln, i anseende till allmänna hushållningen.
Båda äro vördnadsvärde och oftast välgörande grundsatser, men båda röra allmänna säkerheten så nära, att de aldrig böra ställas långt undan högsta magtens inseende och verksamhet.
Jag tror dessutom, att då reglementen utgifvas för bokpressen, är det i alla tider och under alla omstän - 310 Riksdagen 1812. digheter förnuftsenlig! att göra skillnad emellan dagblad, ströskrifter och böcker.
De 2:ne förstnämndes style, korthet och låga pris föra dem rakt i händerna på de mindre odlade folkklasserne och anfalla sinnen, som emot villomeningar äro försvarslöse i mon af okunnigheten.
De sednare deremot stadna hos de mest odlade klasserne i samhället och från desse förvandla enskilte meningar sig till allmänna, blott genom en omärkelig gradation, och endast med tidens och sanningens tillhjelp.»
Så skref Necker i en bok utgifven 1802 under namn af Dernieres vues politiques.
Datum utvisar, att författarens mening är resultatet af den erfarenhet, han samlat under 13 år af en revolution, som i hela Europa haft så vidsträckt inflytelse på meningarne i sam hällsläran: en revolution, under hvilken han, ömsom allsmägtig minister, enskild medborgare, regeringens enda stöd, regeringens farligaste motvigt, folkets afgud och folkhatets offer, kunnat utur alla lägen observera den stora hvälfningen under alla dess förvandlingar och ifrån alla dess sidor; en revolution, till hvars bedömmande, i anseende till de grundsatser och meningar den alstrat, han således hade grunder som få författare nånsin ägt; och märkom, att detta skref ej den mägtige och för granskningen af sin magts utöfning skyende ministern.
Det är den till lugnet för alltid återgångne åldrige statsmannen, som egnar sine medborgare frukten af sin under mödor och villor samlade erfarenhet.
Dessa ovanliga omständigheter ha föranledt mig att här citera hans tanka, men långt innan den kom till min kunskap, hyste jag den fullkomliga öfvertygelse, att ingen annan lag för Tryckfriheten behöfdes än Constitutionens ordalydelse och vår allmänna lags tillämpning derå.
Då målets nuvarande skick ej medgifver dess behandlande under denna åsigt, återgår jag till dess betraktande, sådant det för oss är framstäldt, och föreslår, jemte de i Kongl.
Maj:ts nådiga proposition upptagna ändringar, ännu följande: l:o Grunden för Tryckfrihetslagen förblifver Constitutionens ordalydelse. 2:o
De dispositioner och uttryck, jag i 3 § 1, 2 och 3 Mom. anmärkt, rättas. 3:o
Då en åklagad skrift icke uttryckeligen utmärker personen, eller icke bestämdt framställer beskyllnin - Bilaga C till Meni. N:o 3. 311 gen, eller denne är af sådan beskaffenhet att den, om den vore bevist, icke medför laga tilltal, men ändå skadar klagandens allmänna aktning, skall domaren adjungera sig en nämnd, sammansatt som juryn i England, och denne nämnd, utan afseende på annat än på det begrepp skriften, tagen i liela sitt sammanhang, i dess sinne alstrar, yttra sig med ja eller nej på följande 2 frågor:
Är käranden i den åklagade skriften utpekad?
Är han anfallen till sitt goda namn och rykte?
hvarpå domstolen afskunnar det utslag, som lag förmår.
Sammansättningen af den Engelska nämnden är för allmänt känd att här beskrifvas och antingen måste medgifvas, att en sålunda sammansatt jury måste vara oväldig, eller måste påstås, att heder och ära ej mera finnas, och då äro både lagar och lagstiftare öfverfiödige.
Jag har hört invändas, att en sådan ransakningsprocess kan medföra våda för allegoriske författare, men så högt jag yrkar rättigheten för en hvar att inför allmänheten framlägga hvarje till person och sak klart uttryckt beskyllning, så olika tänker jag om allegoriska framställningar: denna art af anfall innebär alltid något fegt och lömskt, som icke är berättigadt till ett, på bekostnad af allmän säkerhet, tillkonstladt beskydd.
Förra Riksdagens Constitutions-Utskott föreslår också en nämnd, men emot dennes sammansättning anmärker jag, att till vinnande af opartiskhet, som utgör hela värdet af detta slag af domstolar, fordras, att parterne före målets instämmande ej känna sine domare, och emot dess användande, att då personer och ämnen i den åklagade skriften äro tydeligen nämnde, gifves intet skäl att undandraga målet den vanliga rlomaremagten.
Denne är tillräcklig, då rättvisan endast fordrar tillämpning af lagens bokstaf.
Nödvändigheten af en nämnd inträffar först, då domen måste grundas på inre öfvertygelse. 4:o
Att då den åklagade skriften innehåller sådan beskyllning, som hör under lagens åtgärd, anses Författaren alltid såsom smädare, antingen han styrker sin beskyllning eller ej, så framt han ej före skriftens publicerande gjort målet vid vederbörlig domstol anhängigt.
Sådan är lagen i England.
Med rätta säger domaren åt författaren: du var viss på din sak eller var du det icke; i senare fallet är du en smädare, i det förra en dålig 312 Riksdagen 1812. medborgare, som mera leddes af enskilt ilska än af nit för allmän ordning. 5:o
Att böter efter denna lag proportioneras efter förbrytarens förmögenhet och bevillningsgrund, eller annan billig valvation, och att med böters förvandling förfares efter allmän lag.
Den bötessumma, som i grund ruinerar en fattig scribent, är ett lappri för den rike och är det än mer för en besoldad agent.
Sådana böra vi vänta oss.
Den anda nu i nationen råder är ett bröstvärn emot våra fiender, för starkt att dess genombrytande ej skulle försökas.
Då jag, i känslan af den pligt, som åtföljer rättigheten att tala ibland nationens representanter, uppstigit att yttra mig i detta vigtiga mål, liar mig icke undfallit det misskännande, som vanligen åtföljer behandlandet af så grannlaga ämnen — men att trotsa allt för det man tror vara sanning är pligt, och långvarigt kan misskännandet icke bli; ty hvarje redlig medborgare måste snart inse, att största faran för dess rättigheter ligger i deras sjelfsvåldiga utsträckning, och att den sanna försvararen är den, som strider emot missbruket.
Härvid upplyste Herr Grefven och Ordföranden, på begäran af Herr Assessor Arosenius, att de af Grefve Löwenhjelm yttrade anmärkningar ej hade afseende på Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition utan endast voro föranledde af Constitutions-Utskottets Betänkande.
Upplästes 6:o Memorial författadt af Herr Stael von Holstein, C. Ludv.:
I all tid, sedan menniskor trädde i samfund, danades de genom lagarne antingen till lydande under en despotisk magt, hvars behag gäldo för lag — tala, skrifva, ja till och med tänka, så vida tankan äfven kan genom pantomine uttryckas, blef såsom brott ansedt, så framt det ej vore fullkomligt instämmande med en slafvisk undergifvenhet — eller ock hade folket genom bestämda föreskrifter för de styrande faststält en gräns för deras Bilaga C till Mern.
N:o 3. 313 magt och derigenom försäkrat sig om friheten, det högsta goda en menniska äger.
Emellan ytterligheterna af despotisme, som gör millioner menniskor till slafvar under en enda, och en alltför vida utsträckt frihet, som urartar till sjelfsvåld och oordning, finnas modificationer — lyckligt det folk, som funnit medelvägen.
Ibland de flere utvägar ett fritt folk tagit för att bevara sin frihet, är Tryckfriheten ibland de kraftigaste.
Då det icke är möjligt, att ett samhälle kan styras utan Embetsmän (desse måste hafva tillräcklig magt för att med ordning kunna förvalta sine embeten), men Embetsmän likaså litet som andra menniskor äro från de menskliga svagheten vidlådande fel fritagne; så är det ett fritt folks onekeliga rättighet att få genom allmänt tryck till upplysning för sina medborgare allmänt kunnigt göra de missbruk af embetsmanna-myndigheten, som antingen genom elak vilja eller mindre kännedom eller ock försumlighet tilldraga sig.
Denna rättighet är rätta thermometern, hvarefter man skall bestämma graden af ett folks frihet.
Fåfängt skall man genom ett flosculeust skrifsätt förmå folk att tro, det inskränkning i Tryckfriheten är nyttig och nödvändig till ordningens bibehållande, och ett rätt njutande af friheten.
Icke är det min tanka, eller kan vara någon annan vältänkandes, att ej föreskrifter böra göras, som mota smädaren och den omoraliske att utgjuta sitt gift.
I alla stater, de mest fria, England till exempel, äro de strängaste lagar i denna del.
Vi hafva äfven en Tryckfrihetslag, som hufvudsakligen blott har ett fel, som lätt kan rättas utan någon egentelig inskränkning i Tryckfriheten och hvarigenom smädaren kan till laga ansvar befordras.
Då en auctor antingen genast namngifver sig, eller namnsedlen genast måste öppnas, då den förfördelade vill lagligen låta tilltala honom, lärer hela stötestenen vara undanröjd, och intet skäl till ytterligare inskränkning gifvas.
Nödvändigt är likväl att först noga bestämma hvad som kan kallas att smäda.
Då man antingen beskyller någon för det intet sannt är eller icke bevisas kan, det har redan allmänna lagen bestämt såsom smädelse, äfvensom det hvilket rörer enskildte personers förhållande, hvaraf hvarken staten, det allmänna eller tredje man har någon skada.
Hvar fri menniska bör i sådant fall äga den rätt att vara från en annans om - 14 314 Riksdagen 1812. döme (utom det tysta) befriad; och då en sådan kitslig har att befara laga tilltal, eller allmänhetens ovilja, och hela tort’n faller tillbaka på honom, så lärer farhågan för obehöriga tillvitelser försvinna — ett tydligt exempel derpå hafva vi haft: en hög Embetsman, som genom sine militairiska förtjenster vunnit allmänhetens utmärkta agtning, blef i ett dagblad på ett anstöteligt sätt angripen, men en allmän ovilja häremot yttrades.
Har nu denna Embetsman förlorat något i sin reputation härigenom?
Bör det intet snarare flattera honom att genom den allmänt yttrade oviljan finna, att folket, som är den mest opartiske domare, visste sätta värde på hans person, för förtjensten mera än för det höga embetet?
Ty utan tvifvel hade intet deltagandet blifvit så allmänt, om han icke gjort sig förtjent af Fäderneslandet.
Aldrig måtte då hvarken denne eller andre vältänkande och rättskaffens Embetsmän och Medborgare vilja bidraga dertill, att nationen skall förlora en af dess heligaste rättigheter, den som hufvudsakeligen caracteriserar den, som ett fritt folk.
— Den kan aldrig skada den redlige, det är blott den som fruktar se sina gerningar komma i dagsljuset, som är uppskrämd, och som arbetar på att få denna bom för dess egenmagt borttagen och på sådant sätt småningom återföra oss till den aristocratie, som vi för intet längre sedan än trenne år fann så odrägelig och hvarföre vi åt deni, som befriat oss derifrån, offrat så mycket rökverk.
Man påstår, att reflectioner och yttranden om Embetsmäns embetsåtgärder samt Riksens Ständers beslut, ja sjelfva Konungens, äro obehörige klander.
En sådan sats kan icke bestå med ett fritt folks lagliga rätt; så snart den yrkas och blir lag, är enväldet der.
— Man påminne sig blott, att efter statshvälfningen var svenska folket berättigadt tilldela åt andra den magt, de funno tjenligt afstå, och förbehålla sig de rättigheter de ville behålla.
Detta folk är således, tills annan ordning kommer, principalen; häraf följer, att om Embetsmän, 1 som blott äro lagens verkställare till allmänna ärendernes ordentliga gång, göra afvikelser från föreskriften, äger principalen rättighet att låta veta, det han märkt sådant, och tillkännagifvandet häraf är den säkraste, ja kan hända en controll emot missbruket.
— Om en Embetsman genom försummad expedition af en författning skulle tillskyndat staten skada, må man då icke äga rätt Bilaga C till Mern. N:o 3. 315 uppenbara sådant?
Är sådant obehörigt klander?
Så förhåller sig äfven med Riksens Ständers beslut. — Riksens
Ständer äro ej annat än folkets committenter.
— Så snart Riksdagen är förbi, återgå de till sin individuella egenskap; men folket är och blir alltid principalen, och den måtte ha rätt få yttra om committenterne uppfylt dess önskan.
Månne det hade varit obehörigt, om någon i allmänna papper yttrat, att bränvinsbränningen vore skadlig; att bevillningen säkerligen icke skulle inbringa det påräknade beloppet; att nyttan och möjligheten af Götha Canal vore ännu problematique, men det är redan gifvet att 4 å 5,000 tunneland cultiverad jord alldeles försvinna samt staten förlorar 15 å, 20,000 tunneland i vederlagsjord, eller måste detta allt förtigas?
Att de inrättade
Disconter hafva i en märkelig del varit orsaken till myntets förfall, den deraf följande dyrhet på alla varor och således nödvändigheten att öka bevillningen, som i så försämradt mynt ej förslår till behofven, som utarmat penningelöntagaren m. fl., hvars undergång man måste söka förebygga, om annars mensklighet och billighet ej skola åsidosättas. —•
Den som vill hänföra sådant till obehörigt klander, må så gärna säga, att folket får intet vidare hvarken tala eller tänka.
Ändteligen är det också intet förgripeligt deruti att yttra sig öfver sjelfva Konungens förordningar, då man iakttager, att det sker på ett sådant sätt, som intet strider emot den undersåtliga vördnad, man är Konungen skyldig, och då det sker i den afsigt, att något misstag kan rättas.
Jag vill anföra ett exempel: under den 30 Augusti 1811 är ett Konungens påbud utfärdadt af innehåll, att Legostadgan af 1805 bör på det nogaste efterlefvas och handhafvas, och till ytterligare befästande deraf bjuder detta påbud, att inga bruk, handtverkerier och näringar må försvara flere arbetare, än som bo på stället och der beständigt underhållas.
Denna författning är likväl stridande emot Legostadgan, som gör undantag för alla sådane arbetare, som genom privilegier och särskildte resolutioner äro tillåtne att antagas, fastän de icke bo på stället eller beständigt underhållas.
Utan ändring i denna författning, måste alla bruk, näringar och handtverkerier, som ej kunna vintertiden drifvas, gå under, såsom tegelbruk, pappersbruk, krutbruk; af handtverkerier: murare, timmermän med flere.
Om något sådant influtit i ett allmänt 316 Riksdagen 1812. papper, lärer det ej kunna anses varit förgripeligt utan tvärtom kunnat lända till upplysning, om sådan icke föraktats, derföre att den erhållits på ett sådant sätt.
Tryckfriheten, på ett anständigt, icke förolämpande men upplysande sätt nyttjad, är visserligen frihetens säkraste stöd.
— Låtom oss derföre bevara den som en dyrbar klenod; och, då Anonymiteten försvinner vid första åtal af rätter målsägande, äro alla andre säkerhetsmått öfverflödige och skadlige, ledande till Tryckfrihetens totala undergång och äfven en förberedelse till frihetens.