Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Väl medgifver jag, att författningens 46 § andra moment gifver någon anledning till den förmodan, att det är skattskrifvaren, på hvars arbitrage afgörandet skulle bero; men dels är detta icke i författningen tydligt utsagdt, dels anser jag, att det vore oiätt att åt honom ensam upplåta denna makt.
Skall väl laudshöfdingens ombud sitta vid mantalsförrättningen såsom en siffra, eller på sin höjd såsom ett vittne?
Hvem bör bättre än presten och länsman känna folket, deras tillgångar och arbetsförmåga?
Skall ej socknen kollektivt, hvars gemensamma fördel i så hetydlig mån fordrar uppmärksamhet på mantalsskrifningen, hafva något inflytande?
Jag tror det skulle vara för erhållande af föreskrift, der föreskrift saknas, nödigt, och för förrättningens ändamålsenliga verkställande nyttigt, och har derföre i Utskottet yrkat, hvad jag härmedelst reservationsvis föreslår: att afgörandet af tvistiga frågor vid ruantalsskrifningarna uppdrages åt en kommitté, bestående af skattskrifvaren, presten, stadsfiskalen i städerna eller kronolänsmanen på landel , ett ombud, valdt af socknen och en af Konungens befallningshafvande utsedd ordförande, hvil - 52 Bevillnings-Utskoltets Betänkande, N.o 9. ken sednare, i händelse af lika meningar vid någon ledamots frånvaro, med sin röst skulle afgöra frågan.”
I denna sista del af herr Friherre Raabs reservation instämde herr Tornerhjelm, R , prostarne Setterblad och Schröder , komministern Schagerberg, herr Rhodin och Sven Isacsson.
Af Grefve Ugglas, K. L T. ”Mot Utskottets beslut att ali 37 § af Bevillningsförordningen bibehålla den bevillning, som af 1834 och 1840 årens Ständer der blifvit införd, får jag nedlägga min reservation.
Denna bevillning, åsyftande att försvåra, om ej förhindra, utöfningen af den makt att belöna, som Konungen såsom statens representant tillkommer, står, enligt min öfvertygelse, i strid, så väl emot den monarkiska principen, som emot den sunda statslära, som, för samhällets inverkan på medborgaren, bredvid straffet för öfverträdelser, sorn en mäktig häfstång ställt belöningen, för utmärkelsen, för förtjensten.
Man har sagt, att den utmärkelse, hvarom här är fråga, endast afser att alstra fåfänga, samt att den sålunda moraliskt skadligt på samhället inverkande icke af staten bör begagnas.
Denna höga stats-theorie lider blott af ett fel, det, att den icke vid sin lagstiftning afser menniskan.
Då samhället genom lag stiftning åsyftar att inverka på den enskilde, måste det tillse, att denna lagstiftning med den enskilde medborgarens tankar och känslor eger någon samklang.
Fåfängan, som i sin vidsträcktaste mening är hos hvarje menniska inneboende, och som lika visst är upphofvet till stora dårskaper, som ock roten till de största bragder, till det sträfvande, som hos mängden finnes att framför annor utmärka sig, kan och bör sålunda, enligt min tanka, af staten för dess ändamål begagnas.
Missbruk af tillämpningen kan visserligen ske och skall ej af mig försvaras.
Den ligger dock ej i tidens anda.
Den tomma utmärkelsen är ej nu mera någon utmärkelse.
Men tillåtlig, ja loflig, måste den fåfänga vara, som, då hon vet sig af samhället förtjent, äfven älskar att af samhället se sin förtjenst erkänd.
Man bör äfven betänka, att den bana, man genom den 37 §;s tillämpning beträder, föga skiljer sig ifrån den af sednare tiders upplysning utdömda, på hvilken den rika odugligheten kunde köpa sig den utmärkelse, som var den fattiga förtjensten förvägrad.
På dessa skäl, och då dessutom denna bevillning endast till omkring 1,300 r:dr uppgår, då förlusten deraf sålunda icke för staten kan vara kännbar, önskar jag, att all bevillning efter 37 § måtte försvinna.”
Af herr Aminoff, J.
F. ”1 likhet med Utskottets pluralitet, har jag tillstyrkt, att å de till Utskottet remitterade motionerna om upphörande af bevillning för embets- och Bcvillnings-Utskoltcis Betcinkandej N-o g. 53 tjenstemäns löner, något afseende icke borde fästas; men jag liar gjort detta, icke på de skäl, som Utskottet efter omröstning godkänt, utan derför, alt jag anser staten för närvarande icke kunna umbära denna inkomst.
I afseende på sättet för bevillningens utgörande, har jag icke varit af pluralitetens tanka, hvadan jag emot beslutet får mig reservera, och då ett af mig uppgjordt förslag till progressiva afgifter vann afdelningens bifall, fast det sedermera underkändes i plenum, har jag ansett mig böra detsamma här intaga: ”Bevillning af embets- och tjenstemän samt betjente, m. fl. Af alla löner, som öfverstiga: 200 r:dr, en afgift af 1 procent • . , 2: — 300 „ „ „ „ — 3: — 400 „ „ „ „ — 4: — boo ,, „ ,, i, ■ )> 5: —t 600 „ „ „ „ — „ . . 6: — 700 „ „ „ „ li „ 8:36. 800 „ „ „ „ li 12: — 900 „ „ „ „ 1| „ 15:36.
1,000 „ „ „ „ 2 „ 20: — 1,100 „ „ „ „ 21 „ 24:36.
1,200 „ „ „ „ 21 „ 30: — samt af alla löner derutöfver tre för hvarje fullt hundrade.
Och vågar jag hoppas det Högloft.
Riks-stånden vid föredragning af bevillningsbetänkandet täcktes åt detta mitt förslag lemna behörigt afseende, helst detsamma afser någon lindring uti bevillningsafgifternas utgående af de ringare lönerne.”
Härmed förenade sig prostarne Setterblad och Sidner.
Af herr AminoffJ. F. ”Emot Utskottets beslut att ålägga privatbankerne en bevillning af femton procent för all den behållning, som öfverstiger sex för hundradet, får jag mig reservera.
Den missbelåtenhet, som gifvit sig tillkänna mot privatbankerne inom vårt land, innebär, efter mitt förmenande, att öfvertygelsen om desammas nytta eller skada ännu icke vunnit erforderlig stadga; hvaraf ock uppkommit ensidiga begrepp, som sökt att med all kraft framkalla sattser, hvilka förvilla omdömet, i stället att reda detsamma, genom ämnets skärskådande från en allmännare synpunkt samt ådagaläggande af det inflytande, dessa in - 54 Bevillnings-Vtskollets Betänkandej N.-o g. rättningar utöfva, ej allenast för det närvarande, utan äfven, efter ali sannolikhet, på våra kommande förhållanden.
Orsaken, att Sverige, der jord- och bergsbruks-handtering, landets egentliga rikdoms källa, utan ock handel och näringar, de der af de förra äro i så hög grad beroende, ännu ieke hunnit till den höjd och utveckling, sorn de långt för detta bort och kunnat uppnå, är utan tvifvel saknad af stadga och säkerhet i vår ekonomiska lagstiftning, men hufvudsakligen brist på kapitaler och rörelse-medel.
Och då statens tillgångar ej svarat mot de behof, som erfordrades, borde man anse gynsamt, att denna brist kunnat ersättas af den enskilda omtanken.
Berjan till afhjelpande af detta behof gjordes väl med Götha kanals, Götheborgs och Malmö diskonter; och ifrån den tidpunkten kan man måhända antaga, att Sverige upphörde att vara ett spanmåls-importerande rike.
Men dessa diskonter, som voro illa organiserade och förvaltade, folio år 1817.
Också hafva följderne af denna obetänksamma handling utöfvat ett skadligt inflytande å opinionen samt uppväckt öfverdrifna farhågor, hvilka hos åtskilige individer oafbrutet fortlefvat ända till närvarande tider.
De brådstörtande, i sammanhang dermed oförsigtigtvis vidtagne, så kallade strypuings-åtgärderne förorsakade derjemte många enskilda förluster, samt verkade menligt på den allmänna rörelsen, hvarförutan den väckt en hög grad af misstroende man och man emellan.
— Följden blef också en temligen allmän förlägenhet och svårighet att på billiga villkor erhålla penningar och således en viss stagnation uti affärerna.
— Rikets Ständer, inseende det trångmål, hvaruti industrien och näringarne sålunda sig befunno, äfvensom otillräckligheten af de i Banken och Riksgäldskontoret varande sedlar till uppfyllande af de mångfalldiga bebofven, beslöto, redan vid först derpå inträffande riksdag, 1823, att hos Kongl. Maj:t göra underdånig anmälan, det Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad derpå, hurusom den öfverklagade penninge-förlägenheten i allmänna rörelsen skulle kunna minskas genom upprättande af enskilda bolag, hvilka, oberoende af Rikets Ständers penningeverk, skulle förena de kapitalegandes och kapitalbehöfvandes intressen och småningom göra den vidsträckta kreditrörelsen umbärlig, som hittills måst för allmän räkning bedrifvas; hvadan Rikets Ständer ansågo diskontrörelsen heldre böra öfverlemnas åt den enskilta omtankan, än att vara föremål för statsförvaltningens omsorg.
Kongl. Maj:t, som insåg, att Rikets
Ständers underdåniga framställning var byggd på goda grunder, lemnade år 1824 nådigt bifall till inrättande af Bevälnings~Utskoltets Betänkande, N;o g. 55 privatbanker, under det uttryckliga förbehåll, att dessa inrättningar hvarken då eller framdeles skulle kunna påräkna något understöd af allmänna medel, samt att, under ingen förevändning, staten skulle blifva, mera i deras, än i andra enskilda företag inblandad, eller på något sätt komma att bidraga till deras upprätthållande eller utredning.
Med stöd af denna Kongl. Majrts nådiga tillåtelse uppstodo, tid efter annan, privatbanker inom riket och med detsamma en större liflighet uti handel, näringar och rörelse.
Det klander, man numera vill rikta mot regeringen för privatbankernes uppkomst, återfaller således på Rikets Ständer ensamt, så framt dessa inrättningar i verkligheten äro förijente af något klander.
Den första fråga, man bor göra sig, är, hvarföre inrättade icke Rikets Ständer sjelfva filialbanker uti provinserne, i likhet med dem, som finnas uti Götheborg och Malmö?
Troligen var orsaken härtill den, att Rikets Ständer dels saknade tillräckliga medel i Riksbanken, för att kunna fylla behofvet i denna del, dels ock insågo omöjligheten att på ytterst säkra grunder kunna då organisera dylika banker; — eller måhända hyste Ständerna den ganska riktiga öfvertygelsen, att sådane inrättningar, förvaltade af enskilde bolag, skulle mera verksamt och ändamålsenligt kunna bedrifvas, än om detta skedde för allmän räkning och med allmänna medel, eller ock befarade Rikets Ständer, att filialbanker, uti större skala tilltagna, icke skulle medföra de fördelar, man med dem borde åsyfta, utan snarare skulle kunna framkalla förluster, för hvilka Rikets Stäuder ej ville utsätta Riksbanken, helst experimerterne i denna del kunde, om försöket misslyckades, åstadkomma en ytterligare realisation och orättvis behandling mot Riksbankens fordringsegare, hvilka redan nog ofta fått vidkännas den ena Riksbankrutten efter den andra.
Om dessa beräkningar voro motiverne för Rikets Ständers handlingssätt, så bör svenska folket derföre vara dem serdeles förbundet, — ty med den sjelfherskande makt, Rikets Ständer ega öfver vårt penningeväsende, behöfva de blott uttala ordet varde, och nationen måste ovillkorligen lyda, samt ånyo underkasta sig godtycket af denna Ständernas makt, hvilken är långt större, än den, de lemnat Konungen öfver vårt lif, vår ära och vår egendom.
Klokheten och rättskänslan bjödo derföre Rikets Ständer att öfverlemna det såsom vågsamt ansedde företaget åt enskilde associationer.
Och Rikets Ständer samt hvarje sann fosterlandsvän böra med tillfredsställelse och erkänsla se, att enskilde medborgare bildat och förenat sig till bolag, för att derigenom afhjelpa penningebristen inom fäderneslandet. 56 Bevillning-Utskottets Betänkande, N.-o g.
Men låtom oss undersöka den säkerhet, privatbankerne lemna samt den nytta i de åstadkommit och vidare böra bereda det allmänna och enskilda intresset, för att derefter bedöma, om de förtjena att betungas med en högre bevillningsprocent till staten, än någon annan lofgifven enskild inrättning inom Sverige.
Privatbankerne lemna otvifvelaktigt den största säkerhetj som skäligen kan fordras, dels genom den solidariska ansvarigheten, dels genom de insatta kontante medlen, och dels genom de under allmän vård deponerade sekerhetshandlingarne, oberäknadt de utestående fordringarne i diskontväg m. in., hvartill ytterligare kommer rättigheten för Konungens befallningshafvande att, när som helst, taga kännedom om privatbankens ställning, i hela sin vidd, samt kontrollera, huruvida dess qvartalsuppgifter till Kongl. Maj:t öfverensstämma med sanna förhållandet.
Hvad nyttan, åter beträffar, så hafva privatbankerne, genom att utlåna sina penningar till endast fem procent, bidragit att nedtvinga räntan i allmänna rörelsen till ofvannämnda belopp och derunder, hvarförutan de medverkat att qväfva eller åtminstone förminska det penningeocker, som vållat så inånga individers undergång och varit upphofvet till otaliga bedrägerier, till hvilkas förekommande lagarne, fastän stränga, likväl befunnits alltför vanmäktiga.
Privatbankerne lemna penningeförslräckningar lätt och hastigt, samt med mindre kostnad och omväg, än förut varit vanligt, hvarigenom jord- och bergsbruk, handel och näringar kunnat raskare och med större framgång bedrifvas.
Privatbankerne gifva tillfälle att med dem öppna kreditivrörelse; fördelen deraf är, att kreditivtagaren kan, när som helst, erhålla medel ur banken, allt som den deponerade säkerheten sådant medgifver; och att redan dagen derpå, om låntagaren så för godt finner, kunna göra inbetalning på sin skuld till banken, för hvilken inbetalning erhålles lika stor ränta, som å det utbekomna lånet är bestämd, eller fem procent, hvadan kreditivtagaren ej behofver hos sig onödigtvis hafva inneliggande penningar ofruktbara.
Privatbankerne mottaga depositioner al penningar samt gifva derföre tre procents ränta, likasom de lemna tillfälle att hos dem öppna upp- och afskrifningsräkning, hvarföre bankerne, för de insatta medlen, erlägga ränta, till och med lika stor med sistnämnde belopp, utan att banken deraf drager någon egentlig fördel, men väl deponenlen å sitt i annor händelse varande döda kapital.
Privat - Bevillnings-Utskottets Betänkande N.o g. 57.
Privatbankerne hafva för egen räkning och säkerhet förskaffat sig kreditiver, så inom riket som på större summor utom detsamma, allt för att vara i tillfälle kunna uppfylla sina förbindelser, äfven i klingande mynt, om så skulle fordras.
Privatbankerne hafva hittills med utmärkt ordning och redlighet blifvit förvaltade samt fullgjort sina förbindelser till det allmänna och till enskilda, hvarföre de ock tillvunnit sig ett rättmätigt förtroende hos alla de personer, som gjort sig mödan att om desamma taga en närmare kännedom.
Och om en eller annan person, i låneväg, förlupit sig hos privatbankerne, lärer sådant likaså litet böra tillskrifvas dem, som om förlöpningen skett hos sjelfva Riksbanken, eller hos enskilda långifvare.
Om den olycka skulle träffa någon privatbank, att den måste inställa sin verksamhet, så löpa dess skulder, kreditsedlarne, med högsta lagliga ränta, tills de blifva inlöste, hvaremot, om sådan olycka träffade Riksbanken, så uteblifver räntan, och hvad af kapitalet erhålles, berodde på Ständernas gunst och nåd.
Af hvad jag i det föregående anfört, kan man med skäl fråga, om man kan fordra mer af privatbankerne, så i afseende till säkerheten, som ock till den nytta, de åstadkomma, samt om de förtjena, enligt motionärerues yrkande, att beläggas med en bevillning af 20 till 25 procent för sin behållna inkomst, å hvilken inkomst
Utskottets majoritet bestämt bevillningea till 15 procent för ali den behållning, som öfverstiger sex för hundradet?—- Svaret ligger i öppen dag och kan ej utan den mest uppenbara orättvisa göra sig gällande mot privatbankerne.
Må Rikets Ständer besluta, att alla privatbanker, som hädanefter uppkomma, erlägga till staten en högre bevillning, än den nuvarande; — må de bos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att inga nya privatbanker mer få organiseras, äfveusom att de nuvarande privatbankerne, vid oktrojernas slut, alldeles skola upphöra, — och jag skall gerna med min röst härutinnan instämma, dock under det uttryckliga vilkor, att Riksbanken fyller de indragnas ställe, samt lemnar allmänheten samma fördelar och säkerhet, hvilka privatba nkerne för det närvarande erbjuda; men intilldess sådant skett, motsätter jag mig all godtycklig brådstörtande eller till privatbankernes qväfvande ledande åtgärd, hvars skadliga följder icke på förhand ens kunna beräknas.
Man anför, att den stora behållning, privatbankerne gifvit sina aktieegare, bör ock högre beskattas, och grunden härtill är, att man kan krontrollera deras inkomster, likasom statens löntagares.
Om samma kontrolle Bih. till R.
Trot. 1847 och 1848 , 5 Sami. 1 A/d. 4 Haft. 8 58 Bevillnings-Utskottels
Bt tankande , N:o 9. rande rätt egde rum för ali annan enskild lofgifven rörelse m. m., så skulle resultaterna utvisa förhållanden, som säkerligen vore, i många fall, likstämmiga med privatbankernes; men denna kontrollerande rätt är ej Ständerne för det närvarande medgifven, och derföre inskränkes ock deras beskattningsrätt i detta afseende.
Jag nämner ej denna inskränkta rätt för Ständerne, i afsigt att derigenom vilja åstadkomma en högre beskattning för andra lofgifna näringar, tvärtom önskar jag dem all möjlig lycka och framgång, men jag har endast framdragit de olika forhållanderna, för att tydligen visa den i ögonen fallande orättvisa, man vill begå emot de närvarande privalbankerne, hvilka grundade sin organisation på samma rättsförhållanden, som gälde för de år 1847 afgångne, och som de ostörde fått tillgodonjuta, nemligen på Rikets Ständers egen begäran till Kongl. Maj:t om inrättande af privatbanker, på Kongl.
Maj:ts derå gifne nådiga tillstånd,, samt på utfärdade och ännu gällande bevillnings-förordning; hvartill kommer, för de nuvarande pr i— vatbankerne, privatbankslagen af år 1846, sträng och allvarlig till sin huf■vudgrund, samt inskränkt och återhållande vid tillämpningen.
Rikets Ständer böra äfven taga i betraktande, att de gamla privatbankerne fingo röra sig med kreditsedlar af äfven 2 riksdalers valör, hvaremot de nu uppkomne pri vatbankerne ej få utgifva sedlar, från slutet af år 1850, på .mindre summa än 6| riksdaler, samt att vinsten af bankrörelsen hädanefter delas af flere privatbanker, men synnerligen af de i sednare tider upprättade liypotheks-föreningar.
Vidare må anföras vigten af dea solidariska ansvarigheten, genom hvilken man kan förlora hela sin egendom, blott för egandet af en enda aktie uti bolaget, i händelse privatbanks-rörelsen af inträffande olyckshändelse mäste upphöra, äfvensom^ att de deponerade säkerhetshandlingarne äro otillgänglige för egaren under den tid oktrojen fortgår, samt kunna således af honom ej disponeras till andra ändamål.
Allt omständigheter af serdeles egen beskaffenhet, som hos den rättänkande statsmannen bör tagas i betraktande, innan han skrider till någon handling, som åsyftar inskränkning i förut varande förmåner åt dessa inrättningar.
Billigheten och rattskänslan fordrade derför,, att de nuvarande privatbankerne äfven ostörda få behålla sina förmåner och rättigheter, så länge de ieke förverka desamma eller åtminstone till nästa riksdag, för att under tiden må, med säkerhet, kunna utrönas,, huruvida privatbankernes vinst, i verkligheten, blifver så stor, att den bör beläggas med en högre bevillning, än all annan lofgifven, och måhända mera vinstgifvande rörelse inom riket. Bevillnings-Utskottels Betänkande, N.o g. 59 Fordrar statens behof en högre bevillning, än den nuvarande, må dea öfverallt förhöjas, detta är både rättvist och billigt; all anDan åtgärd är ett våld, en mannamån mot förvärfvade rättigheter, dem Rikets Ständer, såsom varande den andra statsmakten, tverlom böra i sin mån beskydda och vårda.
Och Rikets Ständer böra taga sig till vara att icke inträda på en bana, der orättvisan nu skulle börja med de sednaste uppkomna privatbankerne, för att sedan lättare öfvergå till andra näringar och företag, måhända äfven till löntagare ro. fl. Det är icke en absolut omöjlighet, att privatbankerne, efter erhålien kännedom om sannolikheten , att de skola åläggas en högre bevillning till staten, än alla andra lofgifne inrättningar, besluta sig till upphörande af ali rörelse.
Sådant är deras rätt enligt bolags-regiorna.
Och jag vill ej tänka mig den förlägenhet, hvaruti så väl mången enskild', som ock det allmänna, då å nyo komme att befinna sig, — säkert långt större och svårare, än den, sorn inträffade, då Götha kanals, Götheborgs och Malmö diskonter indrogos.
Rikets Ständer böra derföre noga begrunda det möjliga, innan de skrida till handling, ej . förbiseende, att, ehuru de äro allsmäktige uti beskattningsfrågor och penninge-väsendet, så hafva de likväl dyra pligter att uppfylla mot svenska folket och landets allmän vigtiga intressen.
Anmärkningsvärde är, att, orri någon enskild inrättning sköter sig väl och går framåt i vårt kära fädernesland, skall den framkalla flender.
Förhållandet borde dock vara tvertom, eller att fienderne först uppstodo, då det visar sig, att företagen går illa, så att det allmänna och enskilda derigenom tillskyndas lidande eller skada.'
Och man vore i sanning frestad tro, att orsaken till denna motvilja, sora här och der röjer sig mot privat-bankerne, till någon del torde vara att återfinna i den så kallade gamla svenska afundsjukan, hvilken härvid så mycket mindre borde komma i fråga, som det stått en hvar öppet att såsom delegare inträda i dessa bolag.
Om jag såsom kapitalist yttrade mig, så skulle jag säkerligen finna stor enskild fördel i privat-bankernes upphörande, ja — ojemförligt större, än den problematiska vinst, som jag kan erhålla af några bank-aktier.
Det torde fördenskull lätt inses, att det varit i strid med mitt enskildta intresse, som jag yttrat mig till försvar för privat-bankerne, och i samma riktning skall jag alltid handla, då det förekommer frågor af den beskaffenhet, att de angå landets gemensamma och allmänna fördel.
Jag reserverar mig alltså emot Utskottets betänkande, som tillstyrker en högre bevillning för privat-bankerne, samt anser dessas beskattning böra förblifva, sådan den uti nu gällande bevillnings-förordnlng finnes bestämd.” Häruti instämde herr Gullström, 60 Bevillnings-Utskottets Betänkande, N:o 9.
Af herr Munck> Br. G. R 37 §.
”Emot denna §, får jag mig reservera.
Rikets Ständers vid 1840—41 årens riksdag begagnade motiv för den högre bevillning, hvarmed karaktersfullmakter, hvilka komme att meddelas från och med 1842, skulle beläggas, var: ”att den för karaktersfullmakter stadgade afgift icke synes hafva nog ^kraftigt medverkat till det dermed åsyftade ändamålet att minska begäret ”efter titlar.”
Under de sistförflulna 4 åren hafva, som kändt är, dylika fullmakter ytterst sparsamt, och endast då de af verkligt behof påkallats, blifvit utdelade, till följe hvaraf det, enligt min tanka, vore riktigt och 1848 års Ständer värdigt att, med erkännande häraf, icke fortfarande vidhålla en opinionsyttring, som numera är obehöflig, utan återgå till det belopp för bevillning å karaktersfullmakter, som vid 1834—35 årens riksdag bestämdes.
Det undantag från bevillning å ifrågavarande fullmakter, som 3:dje mom. innehåller, anser jag ej heller vara tillfyllestgörande, utan deremot högst 0- billigt, alt, om Kongl. Maj:t till en viss statens tjenst, hvartill en viss värdighet hörer, vill använda en person, och denne sålunda tilldelas den erforderliga karakteren, samma person sedermera, då tjénstgöringen af en eller annan orsak upphör, skall betala bevillning för karaktersfullmakt, hvilken han hvarken erhållit för tillfredsställande af egen fåfänga eller endast af Kongl, nåd, utan derföre att den var nödvändig för den tjenstgöring, hvartill han varit använd.
Min åsigt är således, att den, som erhållit karaktersfullmakt och så lång tid gjort deremot svarande tjenst, att hans skicklighet hunnit pröfvas, icke allenast må för det året, under hvilket han tjenstgjort, utan äfven allt framgent, befrias från bevillning för denna karaktersfullmakt.