Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derifrån skulle då den efterverld utgå, som ej behöfde några hjeltar, några svärmande snillen, staters och systemers omkullstörtare, utan skulle bestå af idel bildade menniskor, som makligt skulle sitta ner, befordra jordens fruktbarhet under njutningen af huslig sällhet, sprida humanitetens söta lukt öfver hela verlden, och sluteligen innom några år uppnå mensklighetens högsta mål – den tid, då mat ej fattas för någon mensklig mage.
O J Upplysare, J Bildare, J Humanitetens Förädlare!
Hvilken tordöns-storm har ej väckt Er ur edra ljufva matsmältnings-drömmar för mensklighetens bästa, och framsopande förstört edra kålgårdar, edra drifhus, edra philanthropiska anstalter, ja sjelfva edra stater!
Och mensklighetens gyllne mål, som J tyckten Er kunna fatta med händerna – ack! det är oss undanryckt på millioner års afstånd!
Jag gitter ej i alla deras utgreningar uppspåra följderna af denna usla moral, som satte just den egenteligen omoraliska principen i mennisko-naturen (låt vara att den ock kallades lycksalighets-begär) upp till laglikmätigt herravälde – följder så mycket förderfligare, som denna lära ej dvaldes innom Scholorna, utan för sin stora begriplighet blef populär, gängse, i synnerhet hos de så kallade bildade stånden, och snart sjelfva den vackra verldens goda ton.
Jag gitter ej beskrifva hela det system i tänkesätt som häraf borde uppkomma.
Grundsatsen är gifven, och man kan sjelf efter behag utveckla den i all sin konsequents af uselhet.
Allt nog: om en sådan lära, som denna, griper in i ett helt tidehvarfs bildning och blir allmän ton, och likväl ej lemnar efter sig ett kraftlöst och förderfvadt slägte, så är detta det största bevis att mennisko-naturen är starkare än alla moraliska sjukdomar.
Otvifvelaktigt äger den i sig en stor helande förmåga; men att brytningen i det onda är åtföljd af de häftigaste symptomer bestyrker all Historia, och äfven dagens.
Låtom oss blott efterse hvad förändringar häraf följde i de Religiösa begreppen!
Religionens urgamla Lära, att sjelfva sinnlighetens bojor äro en följd af ett menniskans fall, af en förut åsamkad och ständigt vidlådande skuld, den fanns nu mera så afgjordt olämpelig, att man väl kunde tillåta sig ett oskyldigt löje öfver denna dogm, såsom en lemning från mörka, barbariska tiden.
Ty, sedan den egennyttiga principen i mennisko-naturen blifvit förklarad för den rättmässigt ledande, och det förut ej var fråga om att kufva någon annan är just den, hvad var då naturligare än att menniskan nu af naturen befanns vara god och begåfvad med de bästa böjelser?
– Religionen säger, att menniskan af egna krafter ej förmår göra det goda – blott det rena uppsåtet är i hennes magt.
Det verkligt goda kommer ofvanefter från en högre hand.
Den dygdiges gerning är således altid utan egen förtjenst.
Hans förbindelse, hans högsta mål uppfylles alltid af en Gud i hans ställe.
– Nu skulle ju dessa läror vara orimliga, obegripliga, på det högsta stridande mot allt begrepp om mennisko-naturens värde?
Genom en besynnerlig förväxling af begrepp hade det nyttiga, i stället för det goda, och med namnet deraf, blifvit satt till menniskans mål.
Men den som söker det nyttiga, söker ju ett mål som allt för lätt kan vinnas?
Hans gerning har således förtjenst, och för honom behöfves ingen Försoning.
Han tviflar ej att man ifrån det nyttiga skall hinna till det ändå nyttigare och sluteligen till det aldranyttigaste – den gyllne tiden då alla menniskor äro nyttiga af alla krafter, och mensklighetens högsta mål är hardt när.
Dertill behöfs då föga någon Försyn, utan i synnerhet goda Ekonomiska Författningar, Handel, Sjöfart, allt mera upplysta Regenter, och allt mera upplysta Nationer i att utfundera och begagna sig af de rätta medlen till allmän välmåga m. m., hvilket allt kan finna sig och hafva sin gång intill ändan, utan att man derom behöfver serskildt besvära på högre ort.
Naturen tarfvar också föga en Gud, sedan hon en gång blifvit ordenteligt skapad och inrättad.
Ty, ehuru utan allt eget lif och förstånd, är den likväl det aldrafullkomligaste machineri, hvarpå den högsta magten blott behöfver agera såsom ett lod eller tyngd, eller genom en stöt – såsom Astronomerna försäkra har varit fallet i början med himlakropparna – för att hålla alltsamman i sin rigtiga gång och ordning.
– En religiös odling till sina grunddrag så beskaffad, skulle nödvändigt blott bruka Religionen såsom ett medel att inskärpa sin moral.
Långt ifrån att predika föragt för det verldsliga, skulle
Religionen tvärtom lära huru man dermed på bästa sätt skulle umgås.
Man fann att den, utom sin nytta för sedligheten, äfven kunde hafva sina stora förtjenster om åkerbruk, slöjder, potatoes-plantering, med ett ord, om Statshushållningen, och både hon och hennes tjenare sattes så småningom i Ekonomiens tjenst.
– Hur gick det då med dogmerna?
– Vi komma till dem.
Den Skeptiska Perioden af tidehvarfvet, som var för blind att kunna se någon Gudomlig uppenbarelse, hade mer och mindre högt förklarat sig emot all uppenbarad
Religion, och tämmeligen tydligt låtit förstå, att all sådan på sistone hade sin grund i Prästbedrägeri och Fanatism.
Men nu hade man fått en utomordentelig respekt för allt hvad som var factum, såsom det enda säkra i all mensklig vetenskap.
Uppenbarelsen var ju också ett factum?
Att nu Tron på en uppenbarelse omöjligt kan grundas på öfvertygelse om ett factum, eller på Historisk visshet, om också den aldravissaste, utan måste bära vittnesbörd med sig sjelf om sin inre Gudomlighet, det är väl tämmeligen tydligt, det vet hvar och en, som läst sin Rousseau eller Lessing.
Men här var ej fråga om Uppenbarelsens Gudomlighet, utan frågan var att för den få ett dugtigt fotfäste på jorden.
Här förekommo således om Uppenbarelsen de vanliga frågorna vid hvart och ett Historiskt factum.
Vid hvad tid skedde den? genom hvilken? i hvad Nation? under hvilka omständigheter?
Allt detta skulle undersökas, för att ge Uppenbarelsen sin fulla factiska rigtighet; utan att man betänkte, det en sådan är för Religionen högst likgiltig och främmande, och att en Gudomlig Uppenbarelse, om den också i en viss tid visar sig kungjord och allmän, likväl till sitt väsende är Evig, och att det är vid väsendet, som man skall hålla sig.
Paulus kallar Predikan om Försoningen hemlighetens uppenbarelse, den af evig tid härtills förtegad varit, Epist.
16: 25, som har fördold varit i Gudi, Ephes. 3: 9, och 1 Cor. 2: 7.
Johannes säger, att han kungör det eviga lifvet, hvilket var när Fadren och är oss uppenbaradt, 1 Ephes. 1: 2.
Och jemnförd med dessa uttryck får det stället i Uppenbarelseboken en djup betydelse, der det säges om Lambet, att det är dödadt ifrå verldenes begynnelse, 13: 8.
Men hvar var nu sinnet för dessa äkta religiösa och sublima ideer?
Man såg ej i Bibeln mera det lefvande, Gudomliga Ordet, som i begynnelsen var när Gudi, utan fäste sig i synnerhet dervid, att det var en bok, som vissa Judar skrifvit på en viss tid; man fäste sig i synnerhet vid besvarandet af de nyssnämnda frågorna, för att befästa Uppenbarelsen som ett säkert och bevittnadt factum.
Men äfven i denna nakenhet stridde den mot en hop andra facta, som man upptäckt i mennisko-naturen, och hvarpå man byggt den moral och den torftiga så kallade naturliga Religions-lära, som vi till sina grunddrag karakteriserat.
Men emellan stridiga facta, af hvilka man ej vill helt och hållet uppge någondera, står ingen öfverensstämmelse att tillvägabringa, annorlunda än genom jämkning:
Och då denna så kallade naturliga Religions-läras sanningar dageligen inför ögonen voro allt för mycket bestyrkta för att kunna eftergifvas, så blef det Uppenbarelsen med hvilken under hand jämkningen företogs.
Härvid kom nu den synpunkt, under hvilken den betraktades, förträffligt till pass: den betraktades naturligen ur synpunkten af Historisk visshet.
Men ett Historiskt factum fordrar
Historisk förklaring, och tillåter ju flere förklaringar ju aflägsnare det sjelft är.
Efter olika förklaringar åter kan sjelfva factum bli ett helt annat.
Man nekar det ej; men det kan lika väl förändra natur.
Detta var ett förträffligt fält för Exegetiken eller Tydningskonsten, som nu begynte att i Religions-läran spela högsta rollen.
Uppenbarelsen var till sin Historiska grund Judisk.
I bekantskap med denna Nations och dess slägtingars språk, häfder, karakter, seder, bruk, i kunskapen om landet, om tidehvarfvet och omständigheterna, i hvilka och under hvilka den kungjordes, låg således den enda nyckeln till Uppenbarelsens rätta förstånd.
Man inser att, om Uttolkaren ej innom sig sjelf ägde Religionens lefvande förstånd, han skulle bruka sin nyckel förgäfves; men man inser tillika möjeligheten af tusen olika förklaringar af de facta, som förekomma i Religions-lärans Historiska urkunder, och tusen olika följder deraf för läran sjelf, utan att dessa facta ändå på något sätt nekades: man inser möjeligheten att af dessa olika följder slutligen draga ur Bibeln en hel annan lära – och hvilken? naturligtvis den som öfverensstämde med de Religionsbegrepp och den moral, som man trodde sig hafva hämtat ur sjelfva mennisko-naturen, och ansåg såsom ovedersägeliga.
Man behöfde blott hålla sig vid det tillfälliga och nationella i de heliga skrifterna 7.
Voro de stundom till sin klara ordalydelse allt för stötande mot de nämnda begreppen; kunde man ej få fatt på något förgätet öfterländskt bruk, på någon sedvänja i en smutsig vrå af Palestina, hvarigenom uttrycket kunde annorlunda förklaras; kunde det ej mildras genom jämnförelse med andra ställen, eller genom uppspanande af ordens olika bemärkelser i alla öfterländska dialekterna, så gingos sådana ställen endera med stillatigande förbi, eller också anades merendels ändå i dem någon besynnerlig och djup visdom af det nya Testamentets helige Författare, hvarigenom de lämpat sina föreställningar efter sina åhörares begrepp och på ett oändeligen slugt sätt rättat sig efter vissa oskyldiga, bland deras tids allmänhet rådande, fördomar, för att skaffa sin Gudomliga lära insteg 8.
Denna vishet gjordes alltid serdeles afseende på, och var hvad man hos dem ej kunde nog beundra.
Såg man då i sin menlöshet ej, att man tydeligen beskylde dem för dumhet?
De stodo upp för att förkunna det eviga lifsens ord, gällande för alla tider.
Och de bemödade sig att lämpa det efter sin tids uselhet!
Och de märkte ej, att ju mer det lyckades dem, ju mer skulle det bli olämpeligt för alla öfriga tider! – O hvilken vishet hos en Gudomlig läras förkunnare!
Och på denna slughet kunde man lägga så mycken vigt i skrifter, som andas den renaste konstlöshet, den heligaste, ja en Gudomelig enfald!
Var det genom denna feghetens visdom som Luther utförde sin Reformation? eller var han nog ovis att med öfverlägsen kraft stöta fördomen och lögnen midt för pannan?
Hade det gått häftigt till med sjelfva hans Reformation, så gick det sednare reformerandet af hans reformation så mycket stillare.
Orsaken var, att Religionens historiska visshet nu i synnerhet begynte att behjertas.
Men Historisk visshet är helt annat än förnufts-visshet.
Den förra har sin visshet på sitt eget fält, men kan alldrig göra anspråk på mer än förnuftig sannolikhet.
Sanningen förer öppet språk och öfvertygar eller öfvertygar icke.
Sannolikheten åter smyger sig så sakta fram och gör ingen man förnär, just emedan hon lika mycket tycks tillhöra rätt som orätt, öfvertygar lättast dem, som vilja bli öfvertygade utan att behöfva tänka, öfvergår sluteligen till allmän opinion, och visar sig plötsligen, som den vissaste visshet, emedan tusende munnar försäkra att så är.
Vid denna den Christna Lärans rening, som skulle grunda sig endast på Exegetikens pröfning och förklaring af dess Historiska urkunder, var ju ej fråga:
Hvad är här Religionen?
Hvad är dess anda?
Hvad är i följe deraf rätt?
Utan hvad sades, hvad påstods, hvad skrefs på några ställen i Judeen för sjutton hundrade år sedan?
Om detta blef utredt, så var det facta, låt vara, af Historisk visshet.
Historisk visshet är ju ändå ej förnufts-visshet?
Den vissaste
Historiska visshet är ej ändå annat för förnuftet än den sannolikaste sannolikhet.
Men sannolikheten kan ändå dragas än åt en sida, än åt en annan, och framför allt åt den sidan som man älskar.
Hvad var då sannolikare, än att man för sjutton hundrade år sedan hade samma tänkesätt, som i det adertonde seklet?
I synnerhet, som man med besvär bildat sig detta tänkesätt genom observationer, på sjelfva menskliga naturen, som väl alltid måste vara sig lik, och tyckte att jemnförelsen emellan upplysningens tidehvarf och hvart och ett annat i alla fall skulle vara mer smickrande för det sednare.
Så jämkades Uppenbarelsen så småningom till öfverensstämmelse med hvad man kallade sitt sunda förnuft.
Så afprutades litet efter hand, än af den ena, än af den andra bland dess läror.
En sattes å sido, emedan den ej mera var lämpelig för tiden, en annan emedan den ej hade någon praktisk nytta, den tredje, emedan den egenteligen borde så varsamt behandlas, att det var bäst att ej röra vid den tills en opinion i Religionsämnen formerade sig hos den upplysta allmänheten, som ur Uppenbarelsen blott uttog hvad den med sig fann öfverensstämmande, och som benämndes med namn af förnuftig Christendom.
Skada blott, säger Lessing, att man ej så noga vet hvarken hvar förnuftet eller Christendomen sitter i honom!
Hvad var det då för läror, som man så satte i skymmundan, och med varsam tystnad förbigick?
– Skola vi ge ord åt denna tyftnad?
– Eller som man, genom tusende förklaringar, hämtade ur Exegetikens vishets-brunn, sökte försigteligen ge en annan vändning, under förväntan att Upplysningen skulle komma i sin meridian, och Tidehvarfvet blifva moget att höra ett rent språk?
Hvad var det för läror?
Eller för att gå rakt på saken, hvad var det i synnerhet för en lära?
Hörde den blott till Religionens utanverk, eller var det sjelfva grundvalen, än hvilken ingen annan kan läggas, Rom. 3: 11.
Vi vilje tala ett rent språk.
Denna Lära, som man ej vågade uppenbart neka, men som föreföll högst oläglig, emedan man ej rätt viste, hvad man skulle göra af den; denna Lära var ingen annan än den: att Guds Son, sann Gud, är uppenbarad vorden i köttet, har för oss lidit, dödt, uppstått, och dermed betagit döden sin udd och helvetet sin seger och försonat verlden med Gud – med ett ord: den sanna, himmelska Försonings-läran.
Denna Lära är det, som i skriften lofvar salighet genom Tron på Christum.
Denna Tro upphör man ej att predika, hette det.
Men hvilken Tro?
En historisk – som innefattade, att fyra tusen år efter verldens skapelse uppstod en Jude vid namn Jesus, af Gud utrustad med utomordentliga egenskaper, som predikade för menniskorna en ren Religion, frälste sina Landsmän från den Mosaiska Lagens band, offrade sig sjelf såsom ett tecken att inga offer mera behöfdes, lärde att ingen sinnlig dyrkan mer är af nöden för att försona Gud, återlöste menniskorna från mörker och fördomar – eller huru man förklarade
Läran om en återlösning – och gaf sluteligen i sitt lefverne och i sin död de renaste moraliska efterdömen.
– Rätt väl!
– Men denne utomordentlige Man, denne så högt begåfvade Lärare, att han väl må kallas Gudomlig, är i andelig måtto vår Herre, vår Försonare, vår Saliggörare; hvad han lärt är allt så visst och osvikeligt sannt, som hade Gud från himmelen talat det till oss, och på honom skole vi tro.
– Det följer ej.
Ingen man, han må vara så högt begåfvad, så utomordentelig som hälst, är i andelig måtto min herre, ingen man kan vara min försonare, min saliggörare, på ingen mans ord kan jag i min eviga Salighets angelägenheter tro, som på Guds.
– En sådan
Lära står ej att hjelpa genom några förklaringar, genom någon försköning.
Antingen är Christus Gud, eller är Christendomen afguderi: så sade redan Leibnits.
Är det denna Lära i hvilken den vise hänryckt skådar all Gudomens hemlighet, som den fromma enfalden saligt känner i sitt bröst, som talar i de heliga Skrifter, det eviga lifsens ord?
Hvad är mig Christus, vore han den störste bland dödlige?
Hvad kan han göra till min salighet?
om jag ej kan utropa med Johannes?
Thenne är Sanner Gud och det eviga lifvet.
Ep. 5:20.
Och han är försoningen för våra synder; icke allenast för våra, utan ock för hela verldenes.
C. 2:2.
Ingen kan känna en renare, innerligare vördnad för de heliga skrifter än jag.
Men så fast är jag öfvertygad om denna Gudomliga Läras sanning, att om genom något obegripeligt och högst olyckligt öde dessa Skrifter på en gång försvunne från jorden, så skulle likväl Uppenbarelsens ljus ej vika från mennisko-själen, så skulle likväl
Religionen till dagarnas ända ej predika annan lära än den om en Gud som försonat verlden.
Ty Guds rike står icke i ordom utan i kraft; 1 Cor. 4: 20.
Jag vill ej här, emedan det ligger utom min plan, tillintetgöra de serskildta inkast, som ett så kalladt sundt, men i sjelfva verket högst osundt förnuft vanligen gör emot denna lära.
Emot det sunda förnuftet, emot den rena, oförderfvade religiösa känslan är den så litet stridande, att dess oemotståndeliga utspridande just hade sin grund i dess öfverensstämmelse dermed.
Alla dessa inkast härleda sig ifrån ett sens commun, som vill upphäfva sig sjelf till vetenskap och philosophi, hvartill det, såsom sådant, är platt odugeligt.
Det tror sig blott vara något i detta afseende sedan dess rena känsla är förlorad, och det sjelf förstockadt.
Att det då med sin visdom blott invecklar sig i motsägelser, derpå har jag anfört exempel straxt i början af denna Skrift, och det har jag nu äfven visat.
– Emellertid må denna Sens communs-Philosophi, denna så kallade upplysta Christendom, denna förnäma naturliga Religions-lära – ty allt detta är en slägt – nedstämma sina anspråk.
Jag torde en annan gång vidare stå till deras tjenst.
Emot dem är nu ej svårt att finna goda vapen, och jag känner rätt väl att jag förstår föra dem.
Jag vill blott nämna ett par sådana inkast, emedan de tjena mig till att fullborda målningen.
Ett af de förnämligaste emot läran om en Gudomlig återlösare hämtades från begreppet om det Gudomliga Väsendets Enhet.
Ty med den urgamla, heliga läran om Treenigheten var det nu kommet så långt, att hvar och en med blott så mycken Sens communs-philosophi, att han viste räkna på fingrarna, deri kunde peka på orimligheten.
Ty tre är ju ej Ett? ingen ting kan vara klarare.
Då Treenigheten på det sättet var affärdad; låt se hvad begrepp man gjorde sig om det Gudomliga Väsendet såsom Ett!
Nu kunde väl ej, enligt det bekanta förfarandet, Guds existents också anses som ett factum.
Vissheten derom kunde således blott komma närmast intill vissheten af ett factum – det vill säga:
Guds existents måste vara nödvändig till att förklara ett gifvet factum.
Detta gifna factum var Naturen sjelf.
Guds existents var nödvändig såsom Naturens orsak.
Nu är tydeligt, att ju mindre egen sjelfständighet en verkan visar sig äga, ju mer afhängig måste den vara, och ju nödvändigare blir det att till dess förklarande antaga en främmande orsak.
För att ett sådant bevis skulle kunna föras om Naturen, måste den således sjelf synas vara utan all inre sjelfständighets-princip, det vill säga utan eget lif.
Är den åter sjelf blott död mekanism, så måste så mycket säkrare, den sjelfständiga, verkande kraften ligga utom den, och vara den första orsaken till alla de synbara verkningarna.
– Så såg beviset ut för en Guds existents.
Följakteligen, ehuru Naturen i sina enskildta alster visade åtskilliga symptomer både af lif och förnuft, så kunde den likväl i det hela ej en gång jemnföras med ett oskäligt djur, utan kom närmast i förträfflighet intill en ofatt, liflös klump: – och det allt till Guds ära.
Nu var likväl denna klump både af ofantlig storlek, och äfven på det sinnrikaste sätt inrättad: det förra var naturligtvis tecken till verkmästarens magt, det sednare till hans vishet.
Man kunde gå än längre, ju nogare kunskap man hade om denna ofantliga storlek, och denna sinnrika inrättning, ju mägtigare och visare, ju större skulle Gud blifva för begreppet.
För att höja detta begrepp, så ansågs derföre nödigt att i allmänna undervisnings-böcker i Religionen anföra åtskilligt ur Astronomien om Sol-systemernas inrättning och himla-kropparnas storhet, ur Physiken om de tre Naturens riken med deras under, vidare åtskilligt om menniskokroppens förunderliga byggnad m. m.
– I en ibland de berömdaste Christeliga Läroböcker, och som äfven nu står att få i svensk drägt, finner man allt detta omrördt.
Der, heter det vidare:
”hur mägtig Gud ”är, se vi ibland annat deraf, att han gif”ver så många millioner menniskor och djur ”deras uppehälle.
Endast i Sverige lefva un”gefärligen tre millioner menniskor och på ”hela jordklotet ungefärligen tusende millio”ner m. m.
Om man nu betänker, huru outsäg”ligt mycket fordras till deras föda och mät”tande, så måste man häpna öfver Guds magt”.
Hvilken mägtig Gud! eller rättare: hvilka begrepp!!
Kan man genom någon stegring i begrepp ifrån det ändeliga komma till det oändeliga?
Är Gud mindre oändligt upphöjd öfver millioner Sol-systemers mängd än öfver den uslaste mask?
Antingen finns ej om Honom den ringaste idé, ej en gång som aningen af en aning, eller också om den finns, så säger redan den minsta skymt deraf, att Hans väsende är ojemnförligt, är evigt.
Och myriader verldars mängd, om de kunde uppräknas, med alla sina planeter, månar, naturs-riken och närande och tärande invånare, äro ett lika så litet bevis på Hans Allmagt, som det ringaste stoft-korn.
Tillbedjande tänker Honom så det enfaldigaste förnuft.
Och likväl tror denna vansinniga platthet sig ej kunna ge Ungdomen nog värdiga begrepp om Gud, utan att styckevis framvisa dessa rariteter!
Det är en uselhet, för hvilken ej språket har något uttryck.
Men hela räsonnementet, om ett sådant bevis för Guds existents, är grundfalskt, liksom all denna förmenta philosophis visdom, och låter ganska kort affärda sig.
Antingen är verlden ändlig eller oändlig till tid, rymd och kraft.
– Är den oändlig?
– Väl! ingen oändlighet faller innom någon erfarenhets-gräns.
Ni kan således ej i denna oändliga egenskap antaga
Naturen såsom ett gifvet factum, såsom en gifven verkan, och kan således ej dertill söka någon förklaring eller orsak.
Är den ändlig?
då har ni ett gifvet factum, en gifven verkan; men till ingen ändlig verkan behöfver ni antaga en oändlig magt, såsom orsak.
Hvad får ni således?
– En ändlig Gud!!
Ett nytt prof af de ohjelpliga orimligheter i hvilka Sens commun förfaller, så snart det går ifrån sin känsla, och vill med anspråk af vetenskap räsonnera i högre och andeliga, det vill säga, philosophiska ämnen.
Ett annat inkast mot den sanna Försonings-läran hämtade man ifrån sin moral.
I sjelfva verket, hvilken Gudomlig tillfyllestgörelse behöfdes det för en moral, som här på jorden beqvämligen kunde nå sitt mål, hvilket ej var det goda utan det nyttiga?
Ja, så nedriga begrepp hade man om Försoningen, att man kunde anse den vara för Dygden hinderlig och ett hyende för synden.
Då deremot den höga, stränga Dygd, som sjelf upplyfter själen öfver allt verldsligt, ej kan tänka sig sjelf utan en Gudomlig tillfyllestgörelse.
Men, som sagdt, nu hade Moralen nedsjunkit till en helt och hållet verldslig Försigtighets- och Hushållslära; och
Religionen var blott till för att inskärpa dess bud, på det, att om egennyttan för lifvet ej kunde förmå menniskan att vara nyttig, hennes egennytta för evigheten åtminstone måtte beveka henne dertill.
Det är likväl verkeligen en Sublim fräckhet att sträcka egoismens, fördelens, vinningslystnadens beräkningar på andra sidan grafven!
Då Religionens anda var så bortviken, ej under att dess drägt och dess språk ej mera voro sig lika!
Det är naturligt att andagten vill hafva andra uttryck än hvardags-språkets.
Derföre hafva i alla åldrar, bland alla Nationer, Gudstjenstens språk och musik bibehållit sig vid det gamla, som i sig sjelf är vördnadsbjudande.
– Allt detta var nu fördomar, som lände upplysningen till vanära, och ej kunde rimma sig med de usla begrepp, som voro gängse om korrekthet i språk.
Ur undervisningsböcker, ur psalm-böcker, ur hela Gudstjensten skulle derföre alla märken af ålder i språk utplånas, allt skulle städas.
Man skulle följa med sitt tidehvarf.
Allt skulle moderniseras:
Och man vann dervid, att nu i Kyrkan taltes samma språk som på torget!
Man förlorade dervid så mycket mer, som dermed äfven det vackra bibliska språket utträngdes så ur undervisningen, som Gudstjensten.
Men nya Testamentets språk är ej blott tillfälligt och nationelt.