Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men denna sinnliga drift kan på det sättet reprimeras, att lagens straffhot framställer gerningens outeblifliga påföljd, såsom ett vida större ondt, än det, som skulle uppkomma af begärets icke-tillfredsslällande»
Om denna bevekelsegrund för undvikande af brottet icke är den ädlaste, saknar den likväl icke det slags förnuftighet, som man kan vänta hos den obildade.
Alt kroppsslraffen, använde på råa förbrytare, skulle af folkens i nyare tider rättskänsla och tänkesätt vara helt och hållet ogillade, är ett förliastadt påstående., då de på grundade skäl blifvit bibehållne ej blott inom vårt Samhälle uti hela den indeldta Armeen, utan äfven, åtminstone alternativt, i flere civiliserade Staters Lag-Codices och Straff-förslag, t.ex. det nyaste Preussiska.
De äro i flere afseenden mildare, till och med än de på lång tid utsträckta frihetsstraffen , som skilja brottslingen ofta för länge ifrån familj och anhöriga, hvilka derigenom ofta skola falla fattigvården till last.
Det är ock derföre, äfvensom för den större varning det innehåller, som jag varit i stor tvekan, om ej vatten- och brödstraffet, såsom en behöflig tillsatts och skärpning i fängelsebestraffningen, der den för någon orsak borde förkortas, hade åtminstone alternativt bort bibehållas.
Den hufvudsakliga olämpligheten för vår tid af de öfrige physiskt afflictiva straffen uppkommer emedlertid icke så mycket af deras förmenta orättvisa, i det ”deras verkan så i physiskt som moraliskt afseende skulle vara på olika förbrytare så olikartad,” ty detta gäller om alla straff, äfven och isynnerhet om de så kallade frihetsstraffen, utan fastmera derutaf, att de göra på förbrytaren ett för hastigt öfvergående intryck, samt lemna honom för snart tillfälle att åter fortsätta en lastbar lefnad, hvarföre äfven jag för min del röstat för deras möjligaste inskränkning eller afskaffande.
Landsförvisning, såsom ännu den lämpligaste straffart för vissa politiska och religionsbrott, såsom t. ex. affall från den rena Evangeliska läran, hade äfven jag önskat bibehållne i vårt nya straffsystem, och åberopar derföre endast de grunder, som en föregående reservant, Herr Grefve Mörner„ derför redan anfört. 16
Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N:o g3.
Hvad valet angår emellan de nu brukliga båda penitentiärsystemerna, Auburn- och Philadelpbia-systemen, har Utskottet väl gifvit ”obetingadt företräde” åt detta sednare, som det äfven anser böra tjena till allmän grund för det nya straffsystemet, men, efter åtskilliga voteringar, kommit till det mot dess första resonnement stridande och, efter antagandet af r Cap. g §. af Lagen om verkställighet af fängelsestraff', temmeligen oväntade resultat, att tillstyrka dess fullständiga införande till en början endast för ransakningsfångar och straff-fångar i de två iägsta fängelsegraderne.
I detta sista resultat instämmer jag så mycket heldre, som jag mot det mer obegränsade tillstyrkandet i i Cap. g §.
Fängelselagen tidigt hyste stora farhågor, och får nu för denna min mening anföra följande grunder: i:o.
Har ensamhetsfångenskapens utsträckning på längre tider, än 18 månader, högst 2 år, hos mig väckt stora betänkligheter i afseende på verkan deraf, så för fångarnes intellectuella som physiska helsa, en fruktan som ej blifvit öfvervunnen, hvarken af theoretiska grunder, ej eller genom de hvarandra motsägande erfarenheter och uppgifter, som nyare resande öfver peniientiärfängelserna efter ensamhetssystemet meddelat.
Professoren J. L. Tellkampf (fiber die Besserungsgefängnisse in Nordamerika und England), som jemte sin broder, Läkaren Tlieodor Tellkampf, från år i838 till i843, således sednare än Doctor Julius, Tocqueville och Beaumont, och hvilkens ulgifna skrift är tryckt sednare , till och med än den hos oss bekanta af Moreau-Christophe, forskande besökt dessa ställen , anser dem alla samteiigen, äfven det förträffliga Pentonville-fäugelset vid London, det nyaste och bästa, som efter Philadelphia-systemet hittills blifvit inrättadt, vara ännu ofulländade och icke i allt efterföljansvärda försök.
Fångarne i de Amerikanska ensamhetsfängelserne syntes honom i många fall mera andligt försvagade (geistlig verstummelt), än sedligt förbättrade.
Detta beklagansvärda förhållande, som till en början utan tvifvel uppkom genom det mer på mekanik, än religiös och sedlig inverkan, grundade försökets egen ofullkomlighet, må nu genom de sedermera införda förbättringarna hafva blifvit mer och mer undanröjdt.
Författaren vågar dock för sitt eget hemland och Tyskarnes nationella sinnesart icke tillstyrka systemet lör mer än 12—18 månader, hvarefter han föreslår fångarnes intagande i Auburnshäkten, samt classificerande i mån af visad förbättring.
Deremot yttrar sig Jos. von JViirth, en Österrikare, som i sin 1844 utgifna bok 17
Hor till Lag-U t skottets Betänkande, N.o g3, hok (Die neueste Forlschrilte elc.) sträcker sina undersökningar än vidare till bättringsfängelserne i Scottland, Frankrike, Belgien och Schweilz, om systemet vida fördelaktigare, och bestyrker genom en mängd af egenhändiga bref och rapporter från utländske
Deputerade, Fängelse-Inspektörer och Läkare, ja äfven genom vittnesbörd af Medicinska Academien i Paris, enligt den erfarenhet, som vid det 4 år gamla, väl organiserade fängelset La Roquetle för unga förbrytare vunnits, att ensamhetsfångenskapen ulan fara för kropps- och själskrafter kan användas från 5 — 10 år, samt bör vida föredragas framför Auburn-systernet, bestämmer dock sjelf, i den reductionsscala han uppgjort till jemförelse mellan fängelsetiderna för Auburnoch Ph i la de lj) b ia-sys Le men, högsta strafftiden efter det sednare till högst 5 år.
Genom dessa högst divergerande och af andra forskare åter annorlunda ställda vittnesbörd och uppgifter, kommer man dock endast till sannolikhet att ensamhetssystemet, för eu kortare lid användt, häst uppfyller ändamålet af fångarnes på en gång afsöndring och förbättring, men ingalunda till visshet, huru långt det utan fara för fångarnes helsa och själskrafter kan utsträckas. 2:o
Måste i ett land med inskränkta penningetillgångar kostnaden för etL så stort antal ensamhetsfångars bevakning, underhåll, undervisning, själavård och handledning i en mängd mekaniska yrken och handtverk, hvarmed de måste sysselsättas, tillagd den omåttliga dyrheten af de nya fängelsebyggnaderna, utgöra ett väsendtligt hinder för utsträckningen af detta system vidare, än nödvändigheten fordrar.
Jag var derföre inom Utskottet af den mening, alt detta Betänkande hordt åtföljas af en approximativ beräkning på det antal celler, som för de olika slagen af ransaknings- och straff-fångar sannolikt skulle blifva af nöden.
Men när delta förslag, för de dermed förenade svårigheter, ej blef af Utskottet antaget, kan jag vid denna ovisshet om kostnaden så inycket mindre tillstyrka systemet för högre grader.
Huru olika denna kostnad kan beräknas visar det förhållande, att då byggnadsutgiften enligt förra Riksdagens Ständers underdåniga skrifvelse upptogs för hvarje cell till blott 666
B:co, densamma nu i allmänhet anses uppgå till minst 1000 R:dr B:co. 3:o
Då härtill kommer, att enligt den erfarenhet, man redan eger, någon verklig förbättring ej ens kan med säkerhet påräknas af ensamhetsfängelset, användt på dels gröfva förbrytare, dels sådane som förut undergått penilentiär behandling, så synas gemensamhetsfängelser efter tystnadsBih. till R, St, Prot, i8/j.5, 7 Sami, 1 Afd, 3o Hå/t, 3 18 Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N\o g3- systemet, hvartill våra nuvarande fästningar, och correclionshus till det mesta torde kunna användas, vara de enda straffanstalter, som för langar af högre grader nu äro af nöden och af btaten böra påkostas. 2:0 Om Latituds-systemet.
Då det är en hufvudgrundsalts i all criminallagstiftning, att straffet bör vara rättvist, d. v. s. öfverensstämmande med graden af förskyllandet, så måste lagen antingen göras så fullkomlig, att den stadgar ett mot hvarje grad af brott fullt motsvarande och adaeqvat straff, hvilket åter icke är möjligt, emedan intet fall af förbrytelse ar fullkomligen likt det andra, eller sätta Domaren i tillfälle att afpassa strallet efter det serskilda fallet.
Så till vida har jag instämt i Utskottets generella tillstyrkande, i enlighet med 6 Cap. 1 §.
Strafflagen, att Domaren skall ega att mäta straffet inom de i lagen bestämda gränser, och detta ej blotT inom en viss straffart eller grad deraf, utan äfven till mer an en straffart eller grad.”
Ty om äfven tidsmåttet inom hvarje gradbestämning af t. ex. frihetsstraff uti alla graderna, utom den första, som motsvarar lifstidsfängelse, tilltoges ännu rymligare, eller till tre år, som det i LagCommittéens är 1839 utgifna förslag var stadgadt, så skulle ändock fall kunna inträffa, då Domaren, i följd af minskadi tillräknande, behöfde nedsätta straffet från första till andra grad.
Ännu angelägnare är detta, da brottet ligger på gränsen af dödsstraff och lifstidsfängelse.
Detta vidgade utrymme för Domarens pröfning vid valet al llere straffarter är en förbättring, som i allmänhet tillhör de nyare brottmålslagstiftningarne, och som ej heller är obekant för vår nu gällande lag, ehuru hvad der gällde såsom undantag nu blifvit stadgadt nästan såsom allmän regel.
För att emellertid icke öppna för stort spelrum för Domarens godtycke, serdeles vid frestelsen att för lågt nedsätta straffet, hvarigenom så väl rättvisan, som lagens energie någon gång kunde gå förlorad, så anser jag nödigt, att laltet för Domarens pröfning begränsas inom tvänne straffgrader, och alt derjemte i lagen augifvas de förmildrande eller försvårande omständigheter, som kunna gifva anledning alt höja eller minska straffet med en straffgrad.
Jag har af detta skäl ej kunnat gilla uteslutandet från 6 Cap. 1 §.
Strafflagen af de exacerberande och mitigerande omständigheter, som till allmän ledning för Domarens omdöme i Lag-Beredningens förslag voro serskildt uppräknade.
Ty om äfven en eller annan proeessmakare deraf kunde hemta skenbar anledning att i något fall öfverklaga domslutet, så är likväl det tillfälle, som allmänheten skall ega att sjelf underrätta sig om grunderna för lagens tillämpning, för sjelfva Domstolens anseende mycket för vigtigt, 19 Hor till Lag-Utskottets Betänkande, N:o g3. att man skalle undanhålla dem för folkets kännedom.
Då jag sålunda funnit skäl att anmärka det alltför vida spelrum, som Utskottet velat inrymma åt Domarens pröfning, i det man medgifvit honom att mäta straffet ”inom mer än en straffgrad eller art”, hvilket olvifvelakfigt kan innebära mer än blött tvänne, måste jag tillika ogilla, alt vid brott, för hvilka en enda straffart, nemligen böter, blifvit i lagen bestämd, qvantitelen deraf ej blifvit närmare angifven, ulan det skall bero på Domarens urskiljning, att inom det i allmänhet stadgade minimum och maximum ådöma ett så högst olika bötesbelopp, som t. ex. 2 R:dr eller 100 R:dr silfver, i fall 8 §. 1 Gap.
Strafflagen varder antagen.
Mig synes det i sådant fall vara vida tjenligare, att, såsom i 1734 års lag och äfven i den Fransyska lagen, i stället utsättes ett maximum och minimum af böter för hvarje brott, inom hvilka bestämda gränsor strafftillämpningen sålunda kunde jemkas.
Ett exempel, huru äfven ett för familjens helgd ganska vådligt brott kan blifva högst olika bestraffadt, är 21 Cap. 5 §.
Strafflagen, enligt hvilken otukt mellan besvågrade straffas endast med böter.
Dock är det endast grundsaltsen i sin här gifna allmänlighet, mot hvilken jag varnar, ty de serskildta straffbestämmelserna kunna naturligtvis närmare jemkas, när sjellva lagförslaget kommer under pröfning.
För öfrigt är jag i afseende på Utskottets förslag, att samtlige böterne skola tillfalla Kronan, af den mening, som äfven Kongl. Götha Ilof-Rätt förut uttalat, att så länge målsegande och åklagare ännu bibehållas vid delaktighet i böter, som ega rum i följd af ekonomiska lagar, skall uppliäfvandet af denna rätt menligt inverka på (jenstenitet hos de personer, som hafva sig uppdraget att beifra brott och dem åtala.
Slutligen och då Utskottet, enligt 2 Cap. 14 §. af Strafflagen, för embetsman stadgat, utom böter, blott tvänne grader af straff, nemligen afsättning och mistning af embete, det förra med påföljd, som i 21 §. sägs, 'att den dömde ej må i allmänt värf nyttjas”, och det sednare utan en sådan påföljd, men med oåterkallelig förlust af alla de rättigheter och lörmåner, som embetet åtfölja, får jag hemställa, om detta öfverensstämmer med den gradation af straffet efter brottens olika natur, som Utskottet eljest erkänt såsom grundsalts.
I vår nu gällande lag finnes, såsom bekant är, för embetsmäns brott i embetet, utom mistning af embetet alldeles samt med ovärdighet att detsamma återfå, ännu en tredje straffgrad, nemligen mistning af embete för viss tid (suspension).
Härigenom gafs nu en möjlighet, att genom skiljandet från tjenste-utöfningen på kortare tid 20
Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N-.o $3. ti 111 älta visa en embetsman för tjenstefel, som dock ej voro af den svårare art, att de borde straffas med embetels förlust, än mindre med komplett ovärdighet att någonsin ingå i det allmännas tjenst.
Utskottet har häremot anfört, att suspensionsstraffet nedsätter embetsmannens anseende i deras omdöme, inom hvilkas krets han åter skall verka — detta beror dock på beskaffenheten af det fel, för hvilket han är tilltalad — samt ”att denna förödmjukelse snarare nedtrycker, än väcker håg och nit lör embelsgöromålen”, men detta, som gäller hvarje offentligt straff, äfven böter, bevisar utan tvifvel för mycket.
I vårt land torde finnas icke sällsynte exempel på embetsman, serdeles vid landsstaterne, som ehuru någon gång tillrättavisade för begångna uraktlåtenheter och formfel i tjensten, genom en kort tids suspension, likväl sedan återfått och med oförvitlig noggrannhet skött sina befattningar.
Serskildt påminner jag mig en sådan tjensteman, som för flere år tillbaka straffödes för vägrad eller fördröjd handräckning vid en tullvisitation med ett hälft års tjenstledighet, men likväl nu för mångårig embetsmannaskicklighet blifvit hedrad med både Lagmans earacter och Riddare värdighet.
Man besinne den verkliga hårdheten mot eu Statens tjensteman, dömd till embetets mistning, jemförd med annan medborgare, som straffas t. ex. med fängelse i sjunde grad.
Embetsmannen förlorar för alltid sitt embete, och kastas derigenom i ett tillstånd af torftighet, som han, af år och lidande kanske redan nedtryckt, icke förmår att afhjelpa genom att ännu lära ett handtverk eller något annat medel till sin fortkomst, under det att hand t verkaren eller fabrikanten, sedan han utstått sitt frihetsstraff, ånyo upptager sitt yrke, och kan tilläfventyrs ännu vinna förmögenhet.
En ny hårdhet är, att afsättning från embete, enligt 2 Cap. 21 §., tillika ovillkorligt utesluter ifrån allt medborgerligt förtroende, öfver hvilket egentligen Staten ej eger att disponera.
Åtminstone böra de politiska och communallagarne, icke Criminallagen, deröfver bestämma.”' af Ilerr Lector Wallman: ”Ett folks lagar äro på en gång måttstocken för dess kultur och ett uttryck af dess hela samfnndslif och den codi fierade lagen i de flesta fall endast ett register och supplement till deri störa lagbok, som ligger förvarad i det allmänna tänkesättet, sådant det under nationens hela utveckling stadgat sig.
Om lagen skall fortfarande bibehållas i full utöfning och verksamhet, om den skall hafva sitt stöd och försvar i folkets begrepp om rätt och orätt, så måste den stå i ett 21 Hör till Lag-Utskottets Betänkande , N.o g3. visst samband med det allmänna tänkesättet, livilket då i seder och bruk och alla1 inbördes förhållanden utöfvar en domsrätt, som supplerar lagskipningen, gör de offentliga lagarnes tillämpning lättare samt åt dess domar, när de 'afkunnas, gifver helgden af folkviljans sanetion.
Det allmänna tänkesättet mognar långsamt och hvarje trappsteg i kulturen hvilar på ett underliggande.
Man har derföre skäl att förfara med största varsamhet, då ett folks lagar skola ombildas, och folkets ombud kunna icke vara nog uppmärksamma vid dessa reformer, när de, utan närmare samband med för handen varande förhållanden, liksom med rötterna upprycka det gamla samhällsskicket, för att på den fullkomligt öde platsen begynna en ny plantering , kanske af främmande växter, hvilkas förmåga att uthärda det stränga luftstrecket ännu icke hunnit pröfvas.
Vid den totala förändring af Svenska folkets Strafflag, hvilken Kongl. Maj:t hos Rikets Ständer föreslagit, har man förutsatt, att det gamla straffsystemet är till sina principer falskt, och 1734- års lag, hvilken under mansåldrar tryggat samhället och den enskiltes rätt, behäftad med ohjelpliga brister.
Man synes dervid icke tänkt sig möjligheten, att de öfverklagade bristerna kanske mindre ligga i sjelfva lagen, än i dess tillämpning, och att det utdömda straffsystemet, om det också i vissa fall inför opinionen erhållit en annan betydelse, än i fordna dagar, derföre icke bör o vilkorligt förkastas, såsom ett verk, h vilket icke mera kan emottaga någon förbättring.
I den nya Strafflagen äro de va näran de och aff 1 i c t i va eller kroppsstraff^! utdömda, äfvensom landsförvisning, såsom oförenliga med straffets ändamål, och dödsstraffet inskränkt till några få fall.
Man har antagit, att det gamla straffsystemet icke har någon fastare grund, än fordna tiders råa begrepp om räLtvisa, och således icke kan från en högre synpunkt försvaras.
Jag är icke af samma tanka.
Straffrätten ligger i den Eviga rättvisans ide.
Synd och brott äro afvikelse!’ från den moraliska verldsordningen, de förhålla sig alldeles som sjukdom i naturen.
Det onda måste botas, synden försonas och det felaktiga rättas.
Straffet är ett uttryck af syndens nödvändiga påföljd, den moraliska vedergällningsrätten realiserad i stats/ifvet.
Alla öfriga ändamål med straffet, såsom upprätthållandet af statens säkerhet, afskräckande från blott, den brottsliges förbättring, såvidt detta senare syftemål, hvilket egentligen tillhörer den stoia uppfostran i samfundslifvet, kan anses verkas genom straff, o. s. m., härleda sig derifrån.
Det är en sanning, som i forntiden allmänt erkändes, att menniskans högre väsende i samma grad tillväxer, som egois - 22 Hor till Lag-Utskottets Betänkande1, N:0 g3. men och de sinnliga böjelserna kufvas, och det är derföre som sjukdom, kroppsliga lidanden och timlig nöd ofta äro Försynens medel att förädla den inre varelsen.
Ifrån denna öfvertygelse utgår den Christna verldens uppfostringslära, ja! den är grundtanken i den bildade fornålderns esoteriska läror.
Denna tanke, att genom kroppsliga aflflictioner och försakelse förbättra och förädla menniskan, har gifvit anledning till en praktisk försoningslära, ett correctious-system i stort, som gaf hela medeltiden sin karakter, strängast genomfördt i klosteilefnadens penitentiär-inrättningar.
Det stora misstaget härvid låg deri, att man föreställde sig en verklig förbättring och tillväxt i det goda möjlig utan pröfningar och umgänge med tnenniskor.
Det andeliga lifvets utveckling följer samma lagar, som den jordiska varelsens: den sker i en gifven ordning, den förutsätter vexelverkan med andra väsenden, den behöfver öfning och tillväxer på detta sätt successift.
Förbises detta, så bildar sig menniskan antingen en fantasi verld, som mången gång har sköna företeelser, men oftare förer själen på vansinnets vägar eller till skenhelighet; eller också faller hon vid den tvungna isoleringen från sina likar ned i djurisk liknöjdhet, stumma laster och slutligen i förtviflan och förhärdelse.
Är staten utöfvare af den högre straffrätten, så måste den också hafva rätt att använda dess medel.
Den Eviga rättvisan träffar mången gång den, af alla menskliga och Eviga lagar förgätna missdådaren midt i hans lopp och hämmar hans förfärliga bana.
Det finnas vissa blodskulder, hvilka alla tiders tänkesätt ansett endast med blod kunna försonas.
Eumenider11a förföljde i den bildade fornålder!! fadermördaren och den eviga vedergällningens Assasiner, samvetsqvalen, utkräfva stundom hämden af den olycklige sjelftnördaren.
Jag tror således, att dödsstraffen hafva en djupare grund, än fordna tiders råa hämdbegär, eller statens behof af varnagel mot brott; men det är äfven min öfvertygelse, att ett straff, som förstörer det skönaste verket i skapelsen, som "utesluter från den synliga verlden odödliga krafter”, bör sparsamt begagnas, så mycket mer som det är svårt, om icke omöjligt, att rätt bedöma den inre beskaffenheten af menskliga handlingar.
Man synes mig derigenom också mera handla i Christendomens försonande anda, som icke vill syndarens död.
Ifrån den förut antydda grundsatsen härleda sig de afflictiva straffen, och de äro för en viss moralisk bildningsgrad och vissa vanhedrande brott icke så förkastliga, som man velat antaga.
Det är icke den kroppsliga smär - 23 Hor till Lag-Utskottets Betänkande , N:o g3, tan, som gör spöstraffet i våra dagar mindre tjenligt: det är den outplånliga skymf allmänna tänkesättet mera nu, än fordom, fäster vid den prostitution, under hvilken straffet exeqveras, hvarigenom återgången till samhället för den ångerfulle brottslingen försvåras.
I annan form, såsom afstraffning inom fängelsemurarne, skulle det utan tvifvel, och med större rättvisa än prygelstraffet i militairen, kunna bibehållas utan detta menliga inflytande på fångens framtid och likväl fortfara att vara ett ganska verksamt straff emot vissa arter af brott.
Att dess verkan ”så i fysiskt, som moraliskt afseende” kan vara ganska olikartad, är ett inkast, som här har så mycket mindre vigt, som denna anmärkning i ojemförligt högre grad gäller om det Penitentiär straff, af b vilket såväl Lagberedningen, som Utskottet, synes vänta den fallna mensklighetens regeneration.
Det var en allmän tanke hos fornålderns philosophiska skolor, att själen genom fasta och försakelse af kroppsliga njutningar befriades från det fysiska lifvets öfvermakt och bereddes för högre öfningar.
Den finnes redan hos de gamla kulturfolken och den går genom hela medeltiden: den tillämpades äfven inom straffens område.
Det torde icke kunna nekas, att i iden af vatten och bröd, såsom straff, ligger en vigtig sanning.
Den tvungna försakelsen och inskränkningen i tillfredsställandet af ett begär, som är gemensamt för alla och af sinnliga drifter den oemotståndligasle, innebär redan i sig, rätt tillämpad, ett verksamt straff, hvilket blir ännu alfvarsammare, om det verkställes i mörk cell.
Men det är en annan verkan af detta straff, som icke torde böra förbises, att det, enligt flera psychologiska observationer, nedstämmer de mest häftiga och vilda lynnen, i följd af den »vexelverkan, som äger rum emellan menniskans fysiska och psychiska tillvarelse.
De anmärkningar, som mot detta straff förekomma, synas mig utan all vigt.
På sätt Lag-Committen föreslagit, verkstäldt med afbrott, eller fem dagar i sönder, med lika långt uppehåll, skulle det troligen såsom straffmedel skärpas, utan att medföra några vådor för den straffades lif eller helsa.
Att missbruk hittills ägt rum vid verkställandet af detta straff, bevisar endast, att fångvården deråt icke lemnat nödig uppmärksamhet.
Om de undanrödjas, hvilket är lätt, skall straffet återtaga samma afskräckande egenskap , det fordom haft.
För att vinna ändamålet vore tillräckligt, att fången vid sin ankomst till fängelset ikläddes fångdrägt. och inneslötes i ransakningscell med dubbla lås, hvilka endast af fångvaktmästare och vaktkarl gemensamt borde få öppnas, då fången emottoge sin kost. 24 Ilur till Lag-Utskottets Betänkande, N'.o <)3'
Den vanära, hvilken alltid åtföljer nesliga brott, är i den gamla gtrafflagen formligen declarerad, såsom ärans förlust o. s. v. Lagstift ninsen kan väl borttaga den, ja! den kan förklara skymfen genom straffet utplånad; men det allmänna tänkesättet dämmer icke sd.
I sjelfva Amerika anses ensamhetsfängelse förenadt med samma skymf, som tukthusstraff i andra länder, och om än fången vid utgåendet ur cellen bär på sin ficka certificatet om sin ära, så skall i vårt land, der han icke kan lefva okänd, hans vanära icke så lätt glömmas.
Det djupa såret läkas ej utan ärr, och det är endast efter långvariga pröfningar i umgänge med menniskor brottslingen i opinionen vinner förlåtelse.