Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Själen, handskarna, ridikylen, näsduken, pastiljdosan — alltsammans hade fallit på golfvet, utan att hon märkt det, och det var först efter pausen, medan instrumenten pröf- vades för - sista numret — en symfoni af Tschaikowsky — hon vaknade till verklig- heten och gjorde sina grannar omak genom: 1894 nödvändigheten att hjälpa till med uppsam- landet af tillhörigheter.
D e n förra oron hade nu åter kommit öfver henne, och hon såg emellanåt helt ängsligt mot utgångsdörren, medan hon höll sträng reda på de medförda effekterna.
Den brusande strömmen af välljud och klangfärger gick henne förbi, nästan som hade hon varit döf, och när publiken applåderade i stormande förtjusning, hade hon synbarligen endast en tanke — den att komma ut och till någon, som tog vård om henne, hjälpte henne till rätta och förde henne hem.
U t e i korridoren, där ytterplaggen hängde, var stark trängsel, och man liksom kappades om att få fatt i sitt och komma ut så fort som möjligt.
Endast den gamla stod hand- fallen, utan att kunna taga sig något för.
» Jag skulle ha en jungfru efter mig!
Finns här ingen, har ingen sett någon? » framkasta- de hon, utan att någon lade märke till hen- nes ord.
Vaktmästaren kom för att hjälpa, då han såg, att hon blef efter alla andra.
» Finns här någon, som kan följa mig hem?
N å g o n man kan betala? » frågade hon ängs- ligt, men ingen svarade.
henne3 D e t var redau mörkt i den nyss så fest- ligt upplysta salongen, och äfven i korridor och trappa väntade man endast på henne för att släcka.
Vaktmästaren hjälpte henne så godt han kunde, medan hon tappade den ena efter den andra af sina tillhörigheter, tog upp och tap- pade dem på nytt, i nervös brådska.
» Får jag också hjälpa? » sade ett fruntim- mer, som stannat kvar i känslan af det sam- vetslösa i att lämna den gamla så utan allt bistånd.
Genom förenade bemödanden blef hon snart färdig; men både muffen och para- sollen glömdes, hvilket upptäcktes i sista stunden.
» De stygga trapporna!
H u r skall jag kunna reda mig? » sade hon ängsligt.
» Åh, det bär ju utför.
Se här är ledstån- gen, håll i den med ena handen, så skall j a g hålla er i den andra.
Småsakerna kan jag också bära. » » Jag vet inte, hur j a g skall kunna tacka? » » Det behöfs inte!
Så nu är den trappan slut, här ha vi en liten afsats, håll er intill väggen.
N u börja trappstegen igen. » » Och Sofie som inte k o m!
H u r skulle det gått, om inte fruntimret varit?
Se jag är så alldeles främmande här i staden, och så ser j a g ingenting. » » D å är det inte godt att reda sig; här slutar den andra trappan, nu är det bara en liten slät afsats kvar och så e i i halftrappa. » » Äro vi nere nu? » » Ja! » » D å kanske jag kan få knäppa min kappa? » » Låt mig få göra det. » » Tänk, att jag skulle råka på en så snäll människa. » » Jag krm händelsevis att ge akt på e r, när ni kom in, och sedan intresserade ni mig. » » Jag brukar aldrig vara ute annars och minst af allt ensam; men jag tyckte jag kun- de våga det, när Sofie fick följa och lofva- de hämta i god tid.
H o n är lite själfrådig annars och brukar inte vara så noga, men jag bad henne så särskildt kväll. » N u var man ute under det stjärnklara himlahvalfvet, och svårigheterna voro jämförel- sevis små.
A r m i arm vandrade de båda kvinnorna
IDUN 1894 framåt, medan den yngre varnade för hvarje den minsta stötesten.
» Fruntimret undrar väl på, att en stackare som jag inte håller sig hemma, men jag äl- skar musik så högt, och Antonia sade, att hon tyckte j a g kunde gå, då j a g så gärna ville. » » D e t var också en härlig konsert! » » Den moderna musiken förstår jag mig inte på, den är nog vacker, men det är så bullersamt, och mot Beethoven kommer ändå ingen upp.
J a g gick bara för Eroicans skull.
J a g har inte hört den på många år, och jag känner hvar ton. » Den gamla stannade och tycktes glömma tid och rum.
» Att jag skulle få höra den ännu en gång — det trodde jag inte. » » Jag gaf akt på er, medan den spelades.
J a g älskar också musik och förstod er. » » Ger ni kanske musiklektioner? » Frågan gjordes med feberaktig ifver.
» Nej — lyckligtvis inte! » » Det har jag gjort, ända från det j a g var femton år, men nu orkar j a g inte längre. » » Hvilket tungt lif! » » Ja — ibland — men.
J a g skulle inte dugt till något, när j a g inte fick utbilda mig till konstnärinna, som j a g önskat och hoppats — då man är ung, tänker man sig lifvet helt annorlunda, än det sedan blir.
J a g har i alla fall haft glädje af mina elever, och Antonia var min allra bästa. » » Antonia — är det en släkting? » » A c k nej, men hon spelade för mig i mån- ga år, och sedan undervisade j a g också hen- nes döttrar.
Så flyttade de hit, och sedan j a g blef skumögd och utsliten och inte kunde reda mig eller hade något hem, bad hon mig komma till sig.
H o n var alltid så snäll — och så älskar hon musik.
V i brukade spela Eroi- can tillsammans, men nu kan j a g inte längre. » E n suck smög sig öfver de färglösa läppar- na.
» Det är tungt att blifva gammal. » » Det är något, som förestår oss alla. » » J a!
j a!
Om man bara uträttat något un- der vägen!
Tänk på honom, 30m skrifvit Eroican, han blir aldrig gammal han, och ändock fortlefver han genom generationer, och när man hör honom, är det som blefve man ung på nytt.
Gud vare lofvad, att så- dana människor funnits. » Den gamla lyfte sina ögon som i tyst bön.
» Jag bar så mycket att tacka för, » sade hon sakta.
» Tänk, om inte Antonia tagit mig till sig? » » Ar fröken redan här? » inföll en lång, elegant, hattklädd ung kvinna, som kom emot dem med raska steg.
» Ja, Sofie lilla, » svarade den gamla öd- mjukt, » och j a g har väntat och ängslat mig, Sofie lofvade så säkert att komma i tid. » » Jag trodde inte det skulle sluta före tio, för det sade vaktmästaren, » svarade Sofie med en vresig knyck på hufvudet.
» Men jag bad Sofie komma half tio. » » Fröken är ju alltid så otålig, och det är minsann inte så lätt att komma ifrån. » » Friherrinnan tyckte väl inte illa vara? » » Hon säger ju ingenting — men baron och fröknarna. » D e t kom ett förskrämdt uttryck i det gamla ansiktet.
» Jaså!
J a h a!
D e tyckte jag skulle stannat hemma, forstås, och det är också sant, men.
Och nu har jag varit fruntimret till besvär också. » » Det har varit mig ett nöje. » » Jag kan inte tacka som jag ville; men den som älskar musik, förstår mig, och jag 329 tar gärna emot ledsamheter, när j a g kommer hem, för jag har ändå hört Eroican, och på det skall j a g lefva länge. » » Skynda sig nu, fröken, j a g står som på nålar, » af bröt Sofie.
» Jag kommer, j a g kommer. » » Det var lite, som skulle ändras på bal- kläduiugarua tills i morgon. » » För all del, det skulle Sofie sagt förr. » D e n gamla tog ett steg, som vore hon färdig att springa.
» Adjö och tack, » sade hon bråd- skande och tryckte det främmande fruntimrets hand.
» Marche funebre är ändå vackrast, » ropade hon och vände sig till hälften om, medan hon stapplade fram, stödd mot en vresig pigas arm, till ett hem som ej var hennes, där hon visste sig vara en börda, och där hon var tacksam att få invänta slutet på ett arbetsamt, glädjefattigt lif, som — i likhet med de flestas — blifvit så annorlunda än hvad hon tänkt sig.
F r å n Iduns läsekrets.
En bild ur den tjänande systerns lif.
Tvänne timmar efter midnatt Ensam vandring öfver tomma Torg och öde, tysta gator; Alla tyckas hvila, alla Njuta af det lugn, som endast Sömnens ro bedöfvande kan Skänka trötta sinnet — Men ack!
Tro ej skenet, det förvillar.
Bakom stumma murar är ej Alltid denna frid att finna.
Granska noga, och du varsnar Snart den ljusa springan invid Fönsterkanten, som från dystra Aftonlampans dofva skimmer Söker sig en väg rundt kanten Af den fällda rullgardinen.
Om du kunde lyssna, säg hvad Hör du?
» Syster, syster, är väl vaken!
» Litet vatten, tungan bränner!
» Syster!
Kudden fallit ned, det » Känns så konstigt.
Jag fryser, » Fryser ömsom, svettas ömsom.
» Lägg tillrätta täcket!
Nej, n e j!
» Ej så mycket, det mig kväfv&lt;r.
Mina piller!
» Torka pannan!
Så olycklig » Såsom jag kan ingen vara.
Läs en stund, jag ber ert » Kärlekens, barmhärtighetens Syster med de bleka dragen Kväfver, undertrycker sucken, Som från tröttadt, utarbetadt Sinne vill sig pressa fram och Något lätta pröfvad, tålig.
Ömsint känsla för den sjuka, Som hon i sin vård har tagit, Och hvars smärtor ofta endast Hennes ömhet kunnat lindra.
Nu hon läser, hennes ljufva Stämma lugnar — — — — — Sakta slumrar något litet Plågans offer där i bädden.
Men ej länge; få minuter Endast — — — — — • — — » Syster!
Somna ej, jag ber er!
» Höften värker!
Lägg mig på den » Andra sidan!
Min skuldra!
» Sakta stryk på ryggen uppåt!
» Re ' n i natt jag tycks få sluta » Detta lif med allt elände.
» Bröstet känns så tungt och rossligt.
» Hör ej syster, att.
jag knappt kan » Andas mera?
— — — — — » Så ett ögonblick af trötlhet Tyst hon hvilar, bvarpå åter Samma klagan höjes, samma Älskligt ljufva tålmod röjes.
Natten Jhjr ej, utan skrider Långsamt, till dess dagen randas.
Flossa-apparaten ^ r ^ Ä Harald T-d —.
Det är obestridligt att, som sign. Ao i n:r 37 af Idun yttrat, kvinnan kan och ofta lyckas verka i det godas tjänst genom » hemliga krafter ».
Det är också en sanning, alt hvarje ädelt och godt syfte har sitt värde samt en välgörande verkan, på hvilken väg än det banar sig fram till målet.
Men likafullt framställer sig den frågan: hear- för skola vi icke föredraga att i likhet med män- nen med öppet visir strida för befordrandet af det goda och rätta?
Vårt kvinnovärde höjes nog icke genom de » hemlighetsfulla krafter », hvilka hitintills utgjort kännemärket för vårt kön?
Raka vägen anses ju alllid för den bästa och genaste, och mig har det aldrig förefallit såsom något för oss hedrande, det där påståendet, att » kvinnans list öfvergår mannens hufvud »; tvärt- om synes det mig något motbjudande och ned- sättande uti att med konstlade medel vinna segrar.
Och månne ej männens aktning och förtroende i vida högre grad än nu är förhållandet, komme oss till del, därest vi skydde list och hemliga vä- gar för att bekämpa det onda — detta må nu angå sociala eller enskilda intressen.
Jo, helt visst blefve vårt inflytande större, och så und- ginge vi det där tvätydiga, öfverlägsna leendet, hvarmed männen affärda oss och gifva vika » för husfredens skull » och som kommer oss att rodna öfver de vapen vi begagnat.
Mig är det ofattligt, hur någon kan triumfera öfver dylika bragder.
Aristoteles har otvifvelaktigt rätt, då han säger: » Alla, som grubbla på konsten att styra männi- skosläktet, hafva blifvit öfvertygade, att statens öden bero på ungdomens uppfostran. » Men — månne icke villkoret för en god sådan är att de unga lära sig fritt, utan omvägar, förfäkta sin verkliga mening, och månne ej en moder får mera vördnad och lydnad af så väl son som dotter, om hon själf skyr allt hemlighetsmakeri och sö- ker att genom sitt föredöme bilda fullt öppna, konsekventa karaktärer?
Hvad vishet beträffar torde det vara ganska problematiskt att afgöra, på hvilken sida, man- nens eller kvinnans, den är störst (eller minst).
Fastän männen i det allmänna lifvet sekel efter sekel varit afgörande-parten, återstår dock så oänd- ligt mycket att verka på skilda områden, att man har allt skäl att taga i betraktande dessa ord: » kvinnan varder gifven mannen till ena hjälp » Eller h u r?
Inga Schenfelt.
Huru man förlofvar sig.
N å g r a b e t r a k t e l s e r för af Helena Nyblom.
Idun • (Forts. o. slut fr. föreg.
n-.r.)
Bland alla slag af förlofningar, b å d e de be- r ä k n a d e och de o b e r ä k n a d e, finns det ett slag, som ä r sällsynt, men som i alla fall e x i s t e r a r, och det är de förlofningar, som äro en följd af en alldeles plötslig förälskelse; då två m ä n - niskor förlofva sig efter att k n a p p t ha talat med hvarandra.
J a g h a r sett e x e m p e l på s å d a n a förälskel- ser, s o m verkligen förefalla som en inspira- tion.
Den u n g e m a n n e n h a r sett en u n g flicka, h v a r s n a m n han k n a p p t vet, på en k o n s e r t i en stor m ä n n i s k o m a s s a och har sagt, icke blott till sig själf, m e n till sina v ä n n e r: » H e n n e skall j a g h a och ingen a n n a n!
» Så h a r hon försvunnit, å r ha gått, u t a n att de v i d a r e h a mött h v a r a n d r a.
Så dyker h o n u p p igen, och i n ä s t a n s a m m a ögonblick gri- per h a n fast och s ä g e r: » Nu h a r j a g dig! » och h o n s ä g e r s t r a x ja.
De förlofva och gifta sig, och m å n g a å r s lyckligt ä k t e n s k a p visar, att de tyckas v a r a födda och s k a p a d e för hvarandra.
En a n n a n u n g m a n k o m för m å n g a å r se- d a n på en utställning, d ä r det bland mycket a n n a t befann sig en p o r t r ä t t g r u p p.
E n af Liedberg &amp; Bäckgrens maskinaffär
330 p e r s o n e r n a i d e n n a g r u p p v a r en flicka p å tolf år.
Den unge m a n n e n blef alldeles betagen i detta a n s i k t e, o c h i d e t h a n v ä n d e sig till e n k a m r a t, h a n h a d e m e d sig, s a d e h a n: » Ser d u, d e t d ä r ä r m i n t i l l k o m m a n d e h u s t r u s porträtt! » Tio å r s e n a r e blef h o n verkligen h a n s hu- stru, trots alla möjliga besvärligheter, s o m ödet lade emellan d e m.
Det h ä n d e en gång, att en u n g m a n åkte på landet en söndag förmiddag och kom förbi en kyrka.
Plötsligt bléf h a n, s o m a n n a r s icke v a r en vidare ifrig k y r k o g å n g a r e, gripen af en o e m o t - ståndlig längtan att g å dit in.
Liksom öfver allt på landet sutto m ä n n e n p å e n a sidan af gången och k v i n n o r n a p å d e n a n d r a.
Han intog sin plats bland m ä n n e n, m e n h a n k u n d e icke låta bli a t t se öfver till kvin- n o r n a s sida, ty en öfvertygande k ä n s l a s a d e h o n o m: » Därborta bland d e m sitter h o n, s o m skall bli min h u s t r u.
» Han fick o c k s å s t r a x klart för sig, h v e m det v a r: en icke alldeles u n g fröken, icke vac- ker och utan något s ä r d e l e s a n m ä r k n i n g s v ä r d t i sitt yttre, m e n i alla fall v a r h a n fullt s ä k e r på, att d e t v a r h o n, s o m v a r b e s t ä m d å t h o - n o m.
Då menigheten gick u t u r k y r k a n, gick h a n fram till h e n n e, s a d e sitt n a m n och om- talade allt, hvad h a n d e n n a d a g h a d e känt, och hvilket h a n a n s å g s o m e n förutsägelse.
Hon, s o m h a n talade till, v a r en a n s p r å k s - lös flicka, utan förmögenhet o c h tämligen en- s a m i världen.
H o n s å g p å honom o c h v a r s ä k e r p å, att h o n skulle säga j a, och d ä r p å förlofvade de sig.
D e r a s ä k t e n s k a p blef s e d a n ett af d e s s a verkligt lyckliga ä k t e n s k a p, hvilka förefalla som o m d e skulle vara r e s u l t a t e t af en grund- lig o c h mogen öfverläggning.
Men att s å d a n a lyckliga sammanträffanden h ö r a till u n d a n t a - gen, kan det icke v a r a tvifvel o m.
IDUN » Plikt, » skall någon a n m ä r k a, » behöfver man plikt i k ä r l e k?
» J a, u t a n tvifvel!
Om m ä n n i s k o r n a verk- ligen funno d e r a s ideal lefvandegjordt, om d e n ena m ä n n i s k a n alltid, i alla ögonblick, i alla, både s m å o c h stora tilldragelser, beständigt och i allt fullkomligt k u n d e m o t s v a r a den an- d r a m ä n n i s k a n s fordringar o c h förväntningar, — j a, d å behöfdes j u ingen plikt.
I fullkomliga förhållanden behöfves e n d a s t kärlek.
Men mellan högst ofullkomliga m ä n - niskor, som vi alla ä r o, behöfves en otroligt stor fond af pliktkänsla, till o c h m e d m o t dem vi älska m e s t.
(J a g vill icke tala om d e m, vi h a u p p h ö r t att älska.)
Det gifves m å n g a ä k t e n s k a p, som bestå och till o c h m e d gå framåt p å grund däraf, a l t en af p a r t e r n a ä r e n religiös m ä n n i s k a.
I de fattigare k l a s s e r n a e x i s t e r a r ofla hela familjen p å e n religiös m o d e r s kraft, som, till trots af en dålig och försupen m a n o c h alla möjliga yttre svårigheter, dock håller tillsam- m a n s d e t hela.
H u r u mycket m e r a skall d å icke en familj k u n n a b e s t å o c h tillväxa i allt godt, d ä r b å d a p a r t e r n a, m a n o c h h u s t r u, äro öfverens i d e t väsentliga, d ä r d e b å d a lefva för s a m m a mål, arbeta m e d s a m m a upp- fattning af a n s v a r för Gud o c h m ä n n i s k o r.
Utan att alltid k u n n a vädja till en utgångs- p u n k t, s o m bägge p a r t e r r e s p e k t e r a, skola al- drig olikheter i uppfattning eller stridigheter k u n n a biläggas, o c h d e t ä r omöjligt a t t t ä n k a sig, att en verkligt allvarlig m ä n n i s k a skall k u n n a v a r a lycklig, om h o n i hvarje ögon- blick s å r a s o c h plågas af, a t t s e d e n män- niska h o n m e s t älskar f ö r s u m m a o c h förkasta hvad h o n själf sätter högst.
Visserligen kan d e t h ä n d a, att en m a n eller kvinna förlofvar sig m e d t a n k e på att efter giftermålet k u n n a vinna sin ä l s k a d e för sin egen öfvertygelse, m e n detta ä r dock alltid ett farligt e x p e r i m e n t, hvartill h ö r s t o r andlig öfverlägsenhet o c h oändligt t å l a m o d.
Också * * h ä n d e r d e t, att allvaret h o s m å n g e n icke ä r En g a m m a l m a n sade e n gång m e d anled- större, ä n a t t d e t k a n b o r t b l å s a s i en mycket ning af en förlofning mellan en u n g m a n, ytlig atmosfär.
som h a n tyckte o m, o c h en u n g d a m, s o m Därför ä r det s ä k r a s t, a t t d e t v å, s o m vilja icke b e h a g a d e h o n o m: bo i s a m m a h e m, bygga p å s a m m a g r u n d.
» Ja, n u h a r h o n förlofvat sig m e d h o n o m, Man säger s å ofta, att j u s t m o t s a t s e r dra- o c h ni skall få s e, att h o n s l ä p p e r h o n o m gas till h v a r a n d r a, att alldeles olika m ä n n i s k o r inte, förrän h a n gifter sig m e d h e n n e!
» komplettera h v a r a n d r a.
Och detta fruktade resultat ä r väl hvad d e I s a m h ä l l e t ä r d e t sant.
D ä r böra finnas flesta förlofningar h a till m å l.
m ä n n i s k o r af alla slag, teoretiska o c h prak- N ä r m a n d å b e t ä n k e r, alt t v å m ä n n i s k o r, tiska, poetiska o c h h a n d l a n d e m ä n n i s k o r.
Men som lofva h v a r a n d r a kärlek o c h t r o, h a hela om t v å m ä n n i s k o r i ett samlif skola glädja lifvet för sig o c h ä r o f ö r b u n d n a att i detta sig å t h v a r a n d r a, k a n detta väl k n a p p t s k e, lif dela allt, b å d e lycka och m o t g å n g, k a n utan a t t d e o c k s å h a m å n g a g e m e n s a m m a m a n verkligen u n d r a p å d e n oförvägenhet, intressen, — j u fler d e s s b ä t t r e.
det h ä n s y n s l ö s a m o d, h v a r m e d m ä n n i s k o r Om m a n n e n ä r u t e s l u t a n d e specialist, h a kasta sig i sitt ö d e.
han o c h h a n s h u s t r u j u s t icke m å n g a sam- Hvari b ö r d å g r u n d e n bestå, h v a r p å e n t a l s ä m n e n o c h k u n n a blott ytterst litet rikta lycklig förbindelse skall b y g g a s?
h v a r a n d r a s s a m v a r o, liksom en m a n i läng- Tycke ä r icke n o g, — m e n tycke skall den m å s t e k ä n n a sig r ä t t e n s a m, o m h a n s h u s t r u s e n d a intresse ä r h u s h å l l e t.
Kärlek ä r icke n o g, — m e n kärlek m å s t e finnas.
Goda yttre villkor ä r o icke nog, Det finns s å m å n g a allmänt mänskliga in- — m e n möjlighet till en själfständig e x i s t e n s tressen, b å d e teoretiska o c h praktiska, s o m b ö r j u också helst finnas.
(Arbetskraft o c h det ä r en lycka o c h en r i k e d o m att ä g a b å d e a n s p r å k s l ö s h e t äro också ett slags förmögenhet.)
för e n m a n o c h en kvinna, o c h delas d e af Men viktigast och mest afgörande af allt båda, får ett samlif en helt a n n a n betydelse, ä r d e t, o m t v å m ä n n i s k o r skola lefva ett lif än o m m a n n e n ä r i sitt element, först n ä r t i l l s a m m a n s, att d e t ä n k a o c h lefva för s a m m a han s y s s e l s ä t t e r sig m e d sitt s p e c i a l s l u d i u m, mål, — m e d a n d r a o r d, o m d e b ä g g e h a och h u s t r u n först ä r p å sin rätta hylla i skaf- feriet.
s a m m a idealer, s a m m a religion.
Är målet för d e r a s sträfvanden d e t s a m m a, N ä s t efter d e t att hafva lifvets högsta in- skola d e utan tvifvel, h u r u olika d e ä n ä r o, tressen g e m e n s a m m a, ä r d e t u t a n tvifvel d e t dock i allt väsentligt vara eniga.
Ä r u p p - det lyckligaste för folk, s o m förlofva sig, fattningen af d e r a s plikter m o t m ä n n i s k o r den att d e så m y c k e t s o m möjligt s y m p a t i s e r a.
s a m m a, skall också uppfattningen af d e r a s J a g tror, a t t g e m e n s a m m a s y m p a t i e r o c h ömsesidiga plikter vara d e n s a m m a.
intressen ä r o den s ä k r a s t e garanti för ett lyck- 1894 ligt samlif o c h e n långt fastare grund att bygga p å ä n d e n allra s t a r k a s t e kärlek.
— Det ä r ett vanligt talesätt, a t t kontraster p a s s a b ä s t t i l l s a m m a n s och komplettera h v a r a n d r a, men i verkligheten h a r j a g aldrig funnit detta p å s t å e n d e hålla streck.
Icke n o g m e d att folk m e d alldeles m o t s a t t a intressen inom kort gå h v a r sin v ä g, utan m ä n n i s k o r m e d allde- les olika n a t u r e r plåga och störa h v a r a n d r a.
J a g k o m m e r ihåg en mycket liflig fru, som beklagade sig öfver, att h e n n e s m a n v a r s å lugn och l å n g s a m; m e n den, för hvilken h o n beklagade sig, gaf d e t riktiga svaret: » T ä n k e r då d u p å, h u r d u plågar honom m e d d i n lif- lighet? » Om den e n a parten b ä s t trifves p å ett berg och d e n a n d r a å t e r i e n d a l, s å k u n n a j u icke bägge bli belåtna i s a m m a h e m.
J a, om frun tycker om a t t lägga socker i sala- den och m a n n e n a n s e r det v a r a en r e n olycka, så ä r j u trefnadan vid middagen slut.
Om ä n m ä n n i s k o r s y m p a t i s e r a aldrig så mycket, s å likna dock aldrig t v å p e r s o n e r h v a r a n d r a så fullständigt, a t t det skulle bli enformigt för d e m a t t lefva tillsammans.
Va- riationer p å s a m m a t e m a ä r o alltid oändliga i n a t u r e n, m e n en duett skulle icke låta bra, om d e n sjönges af två, s o m ständigt gingo i h v a r sin tonart.
L å n g t ifrån a t t t r o, a t t motsatser skulle p a s s a bäst ihop, a n s e r j a g, att j u m e r d e t finnes likställighet i bildning, i intressen, i sympatier, desto s ä k r a r e skall en förening mellan t v å m ä n n i s k o r blifva lyckobringande.
J a, j a g skulle till o c h m e d som n o r m vilja u p p s t ä l l a d e n regeln, att d e t ej m å t t e v a r a för stor skilnad i ålder d e m emellan, s å att de ungefär samtidigt m å t t e befinna sig i lif- vets olika perioder.
Men s å h ä n d e r d e t, att rakt emot alla na- t u r e n s, förståndets och rimlighetens lagar gud A m o r k o m m e r, siktar o c h träffar prick, o c h två m ä n n i s k o r, o m hvilka ingen k u n d e a n a, att d e skulle p a s s a ihop, förälska sig i hvar- a n d r a och blifva » malgré tout » s å lyckliga, som t v å dödliga k u n n a bli.
Är det något, s o m m a n ej kan skrifva la- gar för, s å ä r detta, huru m ä n n i s k o r böra bli k ä r a, o c h huru d e skola förlofva s i g; — man k a n blott s ä g a: » Ja, s å h ä r b ä r m a n sig å t!
» Ur notisboken.
En hyllning ät madame Millet.
P å den fest, som sällskapet Alliance Francaise för några dagar sedan gaf i Stockholm för den nu afgående franske ministern René Millet, gaf i ett formfullän- dadt tal lektor J.
Muller uttryck åt samfundets saknad öfver, att fru Millet ej var närvarande — hon vistas nämligen för närvarande vid en fransk badort — och erinrade om den välvilja, med hvilken hon från början omfattat Alliance Francaise, och det nit, med hvilket h o n har ver kat för detsammas befrämjande.
Därför ville samfundet såsom en tacksamhetsgärd öfverlämna till henne ett minne från den stad, som hon hade så kär, nämligen en oljemålning af artisten A. Thörne, framställande en vy af Stockholm från Operaterrassen.
Taflan, som var infattad i en fornnordiskt snidad r a m, aftäcktes därefter och blef föremål för allmän beundran.
Härefter tackade hr Millet i ett med stort bifall mottaget tal för de uttryck af tillgifvenhet och väl- vilja, som ägnats hans fru och honom själf.