Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En enda liten gest, ett tonfall i rösten kan på en gång ställa en männi- ska i ett nytt ljus.
Och om alla dessa små, synbarliga obetydligheter väcka min sympati mer och mer börjar jag tro, att denna männi- ska och j a g kunna bli vänner.
Kärleken är ju något oförklarligt.
» Hvarför just hon?
eller han? » fråga vi så ofta vid an- dras val.
Vänskapen har också D å g o t oförklarligt till grund.
Naturens sympati är något oförklarligt, men därför icke mindre sannt och verkligt än naturens öfriga hemligheter.
Jag har sagt det många gånger förr, men jag säger det ännu en gång, att sympatien vi- sar sig däri, att den person, för hvilken man hyser sympati, icke stöter en med sina fel.
Vi ha alla fel, men det beror på hvilka fel man kan härda ut att se, och hvilka man icke kan stå ut med.
En hvar af oss har en stark afsky för vissa fel och svagheter, — om man kan säga en » stark svaghet » för vissa behagliga egenskaper.
Det finnes vissa brister, som man icke kan undvara, vissa andra, som man knappt märker.
Ju mindre en människa har det slags fel, som stöter mig, dess mer har jag sympati för hennes person och natur.
De naturliga instinkterna äro alltid de san- naste, och därför tror jag mera pä denna oför- klarliga sympati för en människas natur än på mitt förstånds förklarliga beundran för en män- niskas karaktär.
Ty värr äro människornas natur och karak- tär två högst olika saker.
Deras natur har Gud gifvit dem, karaktären ha de gifvit sig själfva, och som bekant äro de ting Gud har skapat bättre än de, som människorna fabricera.
Därför tror jag också, att en män- niskas natur är hvad som gör starkast intryck på en.
Det är det ursprungliga, meningen med dem, de löftesrika möjligheterna, hvilka de själfva ofta ha användt och missbrukat på ett både lättsinnigt och tarfligt sätt.
De människor, som äro en sympatiska, kunna ofta öfverraska en med stora och smärt- samma fel i sin karaktär, fastän deras små fel icke stöta en.
Under lång tid hade människor den föreställningen, att genien icke skulle dömas som andra människor, ja, det ansågs nästan som ett ytterligare tecken på deras genialitet att de hade stora felsteg och synder på sitt samvete.
Lyckligtvis har åsikten härom blifvit en an- nan.
Genierna äro de starka, de af naturen starkt utrustade människorna, och orsaken till att man kan tolerera dem, ja, hålla af dem och älska dem trots alla deras fel är just den att deras egen dåliga användning af sin natur icke har kunnat h^elt och hållet tillintetgöra själfva denna naturs kraft och skönhet.
Det är det urspungliga, icke det förderfvade i dem som vi hålla af, och ingen skall kunna säga, hur mycket härligare all deras begåfning skulle ha utvecklat sig, om de själfva hade uppfost- rat sin karaktär i jämnhöjd med den natur, som de fiogo för intet.
Denna tro, att en rikt begåfvad människa har tillåtelse att göra hvad hon vill, förde en tid därhän, att de mindre eller icke begåfvade endast eftergjorde geniernas fel — deras geni kunde de ju icke göra efter — och hoppades att sålunda komma baklänges in i något af den gloria, som om- strålade de utvalde.
(Forts.) Något om dagböcker.
I i?
* allmänhet taget är det väl den kvinliga - J * ungdomen, som intresserar sig för dag- böcker, och det är hufvudsakligen för denna, som efterföljande rader äro ämnade.
Det är icke rådligt att allt för tidigt börja med att föra dagbok, ja, det kan frågas, om det ens är nyttigt.
Dagarne gå, den ena lik den andra.
Hvad skall man skrifra?
Man antecknar besök, promenader, bref o. s. v., men allt detta tar så föga rum och är följande dag så ointressant att alltsammans blir tråkigt.
Då och då försöker man sig på en naturskild- ring.
Men man måste ega ett rätt stort poe- tiskt sinne och blick för naturen för att kunna åstadkomma något verkligt.
Så kommer den dag, då man åt dagboken anförtror sina hemligaste tankar och känslor.
Här ligger den faran nära, att man hängifver sig åt osund sentimentalitet och bedrägligt svär- meri.
Det ögonblickliga intrycket förefaller så nytt, så stort och öfverväldigande, att de storartade fraserna ej räcka till; man plågar sig med svulstiga uttryck, sätter tankestreck, ut- ropstecken och punkter i stor mängd och till- sluter omsider boken utan någon lättnad.
Åtta dagar senare skrattar man åt den barnsliga öfverdriften, blyges inför sig själf och ser snedt på dagboken en tid samt lefver i ängslan öfver, att någon skall få se dess in- nehåll.
Att bikta i en dagbok är en betänklig sak.
Det egna jagets förtjänster komma så lätt att träda i förgrunden, ty det fordras en rätt god dosis själfkritik och frihet från egenkärlek för att skriftligen bekänna hvad vi i öfverilning eller dåligt humör felat — och att urskilja hvad skuld vi själfva ha i det eller det, som varit ledsamt.
Unga flickor, som icke så mycket äro fallna för känslosam svulstighet och obetänksam ytlig- het, fela lätt åt ett annat håll.
De befatta sig mer än tillbörligt är med obetydliga hvar- dagssaker.
De berätta hvarje fel hos sina vän- ninnor eller vänner mycket utförligt och med den nödvändiga utsmyckningen samt tillfoga egna reflexioner öfver saken.
Men en sådan dagbok blir dem senare till ingen glädje, när de vid mognare år märka, hur oförnuftiga de varit.
Ja, en dagbok är ingen lätt sak, men den kan vara en trogen vän och angenäm följesla- gare.
Därtill äro emellertid följande saker nödvändiga: 1) Uppteckna kort och klart händelserna inom din familj, ifall de äro minnesvärda, men akta dig att tillfoga din egen kritik, ty din ungdom berättigar dig icke till att fälla någon dom och du behöfver icke sedan rodna öfver dina misstag.
2) Om något inom din umgängeskrets före- faller beröm- eller tadelvärdt, så uppteckna det icke genast som beröm eller tadel, utan tänk än en gång öfver bevekelsegrunden till den eller den handlingen.
3) Nedskrif de tankar, som under dagens lopp komma öfver religionen, naturens skön- het, människolifvets värde eller dagens plikter.
Sådana tankar äro själens och hjärtats för- sta bildningsmedel, och till och med misstagen angifva här ett framåtskridande, emedan de småningom rättas och föra närmare kunskapen.
4) Akta dig för att skrifva i upprörd sin- nesstämning och åt din bok öfverlemna ögon- blickets häftiga intryck.
De skola alltid för- blifva en skugga, som bedröfvar dig, när du återfått lugnet.
5) Skrif endast, om du har något att skrifva, och plåga dig icke med att finna ämnen för din bok, endast därför att det är en dagbok.
På resor och främmande platser vinner du snart igen, hvad du hemma förståndigt under- låter.
Förd efter sådana grundsatser blir din dag- bok en verklig bild af ditt lif, utan öfverdrif- ven utsmyckning, en trogen bild af de flydda dagarne och ett angenämt minne för fram- tiden.
Å. fe-
kom för att tillsäga att det nu var tid att gå, hade Isabella två saker fullt klara för sig, först att Blenda var den mest älskvärda och misskända JBJvinlig klockare.
Kegeringen har medgifvit, i flicka hon visste, och för det andra att — en för- ' bindelse med Nils skulle göra henne olycklig för att fröken Anna Karolina Leekström i Mariefred hela hennes framtid.
må, utan hinder däraf att hon är kvinna och ännu icke uppnått 21 års ålder, anmäla sig som sökande till lediga organist-, kantors- och klockaretjänsterna i Nyköpings östra stads- och Allhelgona församlin- gar.
I afgifvet yttrande hade församlingarna för- Den första repetitionen gick, s o m dylika vanli- klarat, att de icke hade något att invända, mot att gen bruka gå.
Ingen kunde sin roll, men man fröken Leekström finge en dylik rättighet.
skrattade och hade obeskrifligt roligt.
Ett undan- tag bilda » Lam och lejoninna ».
Isabella, hvilken Svensk gymnastiklärarinna i utlandet.
allt sedan sitt samtal med Blenda, visat en ner- Fröken Gulli Öberg, förut anställd som gymnastik- vös liflighet, skämtade och koketterade med sin lärarinna i Göteborg, afreste i augusti månad sist], på samma gång lycklige och olycklige medspe- år till Baltimore för att tillträda en förmånlig an- lare på ett sätt, s o m höll på att göra denne all- ställning vid The Woman ' s College.
Fröken Oberg deles yr i hufvudet.
Lyckligtvis hade äfven han tillbringar sommarferierna hos sina anförvandter i salt en ära i att lära sig sin lexa, o c h pjäsen hemlandet.
The Woman ' s College är ett af de för- gick därför con amore och inbragte de spelande nämsta undervisningsverk för högre kvinlig bildning lifligt bifall.
Alldeles förtrollad af sin sköna dams i Förenta Staterna.
liflighet, höll den unge doktorn sig äfven efter pjäsens slut i hennes närhet, och hon lät detta gärna ske, ty det var j u ett sätt att komma ifrån sina egna dystra tankar.
Måhända ville hon visa Nils, att h o n ej ännu var oåterkalleligen i hans våld, utan kunde få vara glad, dansa och koket- tera så mycket hon ville.
Att hon därvid ej kom att tänka på alla de ögon, hvilka med fasa och häpnad betraktade hennes, i den lilla gammalmo- diga staden så ovanligt fria sätt, kan lätt förkla- En verklighetsskildring för Idun ras genom den öfverretning, hvari hon befann sig.
af Nils hade med någon oro motsett mötet med C.
Gumsalius.
fästmön efter scenen vid pianot, ty han måste vid lugnare eftertanke medgifva, att han varit (Forts.) ganska ovänlig.
Så mycket angenämare öfver- •i raskad blef han af att se henne lika glad, ja, lif- £eå vänligare ton, än Isabella någonsin ligare än på länge.
Att hon höll sig undan från ' hört henne använda, utropade h o n: » Kä- raste Bella!
Du gråter.
hvad har honom, fann han ganska naturligt och hoppades, h ä n d t », o c h öppnade härvid ofrivilligt sina att allt skulle bli godt och väl igen, då de träf- armar för den stackars flickan.
fades mellan fyra ögon.
Han slog därför bort Vid denna oväntade vänlighet brusto Isabellas alla bekymmer och dansade och var glad med de tårar åter löst, och hon gömde snyftande sitt an- andra.
sikte vid Blendas bröst.
I dettas inre rörde sig Fram på aftonen k o m Blenda till h o n o m och stridiga känslor, och det var med osäker röst hon tog h o n o m med sig till ett ensligt hörn af salen.
sakta yttrade: » Förtro dig till m i g.
du vet, att » Snälle Nils », började hon, » det är rysligt obe- jag vill dig väl. » hagligt för mig att göra dig uppmärksam på en Utan att förändra ställning svarade Isabella: ledsam sak.
Har du talat med Isa- » Jag tror det.
Till en början var j a g nästan rädd bella i afton? » för dig, men nu förefaller det, s o m om du vore » Nej », svarade han färvånad.
» Hon håller sig den enda jag kunde lita på. » lite ' undan för mig, o c h orsaken förstår j a g myc- Det var lyckligt för Blenda att den andra ej ket väl. » kunde se hennes ansikte.
Hon gjorde nu slut på » Nå, det var då bra, det.
Men har du icke den för henne pinsamma situationen, i det hon observerat, huru hon koketterar med den unge förde den unga flickan till soffan och satte sig doktorn? » där bredvid henne.
» Nå, berätta mig nu, hvad » Nej, det kan jag inte säga. » som kommit dig att gråta så bittert, » yttrade hon.
» Jaså.
Ja, det brukas kanske så i de där kret- » Å h, det var b l o t t.
&gt; började Isabella tvekan- sarne, och du har blifvit van därvid.
Men här de, ty hon hade ännu aldrig talat med någon o m bland oss äro vi ännu icke så framskridna i.
i stridigheterna med fästmannen.
» Det vill säga, » hvad beträffar unga flickors och framför allt fäst- fortsatte hon, » det var j u grufligt tanklöst af mig mörs frihet, och Isabellas uppförande väcker där- att ej komma ihåg grefvinnans middagshviia, men för stort uppseende.
Men är du nöjd därmed, så jag tyckte också, att Nils kunde sagt åt mig lite ' är j u allt godt, i synnerhet då icke mamma är vänligare o c h inte rentaf befalla mig att sluta.
här, ty hon skulle lida däraf. » Jag har aldrig varit van vid ovänlighet, och där- Nils hade under systerns tal blifvit allt allvar- för smärtar det mig dubbelt, att det just skall ligare, och vid de sista orden reste han sig ha- vara han, s o m.
» och åter hotade tårarne att stigt upp och gick direkt bort till den plats, där bryta fram.
Isabella satt, underhållande ett lifligt samtal med » Stackars liten, » sade Blenda.
Hon var nu den unge doktorn.
Han bjöd henne armen, hvil- åter lugn o c h såg sin väg klar; ja, hon tyckte ken hon med någon tvekan mottog, och förde sig nästan stå vid målet.
Ännu en ansträngning, henne framåt golfvet.
Med leende uppsyn, för att några klokt utkastade ord och.
Därför bort med vilseleda alla dem, som nu slukade det vackra allt malplaceradt deltagande.
Hon arbetade j u paret med ögonen, sade han sakta: » Vore det ej för allas bästa, fastän de ej förstode det nu.
lämpligt, att du delade dina gracer en smula?
Ditt » Stackars liten!
Det kan visst synas hårdt, men utmärkande af den unge mannen väcker verkli- på det hela taget är det bättre, ju förr du lär dig gen uppseende. » att fördraga det.
Nils är den bästa, raraste män- » Nå, än sedan? » frågade hon, äfven med ett niska i världen, men häftig och fordrande är han.
leende, men den blixt, som träffade h o n o m ur Och någon motsägelse.
tål han minst af allt, ty hennes mörka ögon, borde hafva manat h o n o m då först blir han alldeles omöjlig.
Du måste där- till försiktighet.
för — du förstår att jag säger det för din egen Nu svarade han i stället: » Jag önskar, att du skull — du måste lära dig att gifva vika, c c h ej längre utsätter dig för hela sällskapets prat. » det utan att invända något.
Får du blott detta » Och jag önskar spraka med den enda hyggliga fullt klart för dig, kommer nog ert äktenskap att och bildade människan i hela samlingen. » bli lyckligt. » » Men jag fordrar, att icke min fästmö kompro- metterar sig, » sade grefven med låg, men marke- Isabella såg på henne med stora ögon, i hvilka rad röst.
förvåningen rent af torkat tårarne.
» Ar det din mening.
» stammade h o n häpen, » fordrar han, » Ja, i kväll är jag ännu din fästmö och måste att jag som en slafvinna skall hlindt lyda h o n o m.
väl lyda dig för att ej genom en skandal glädja aldrig få hafva någon egen vilja? » alla de här skvallersystrarna.
Men jag lofvar, att du ej någon mer gång skall behöfva blygas för » Å h, så illa är det väl inte, » svarade den an- mig såsom din fästmö », tillfogade hon, ännu dra leende, » men att det är något ditåt, kan jag leende, men med darrande läppar, » och för mig ändå inte neka. » nu bort till flickorna.
Jag vill inte längre gå » Nå, det borde han verkligen hafva upplyst här och begapas s o m ett underdjur. » om, på samma gång han.
» Hon hejdade sig Lyckligtvis kom i detsamma bud, att supén var förlägen och gaf därigenom Blenda tillfälle att servered, så att han fick föra fästmön in i mat- fortsätta sitt verk.
salen, där han kunde utan uppseende lemna henne Under ett längre samtal utvecklade hon nu hela åt sig själf.
sin verkligt stora tjusningsförmåga, o c h då Elsa Smånotiser från kvinnovärlden.
G^iuuuiltj P.oUr.-Aktlob.
Fredagen den 22 maj 1891.
N:r 21 (179) Prenumerationspris pr å r: Idun medModetldningochko- lorerade planscher kr.
8 I d n n m.
• 6 Idun ensam • 4 Byrå: Redaktör och utgifvare:: H a m n g a t a n 1 6, 2 /.
tr. (midt för Kungsträdgården.)
s k e r i landsorten å post- a n s t a l t, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
Gustafva .rade läsarinna!
Ä r du nedtryckt af bekymmer, är du i saknad af det stöd ett godt föräldrahem skän- ker, är du hänvisad att äta det knappa bröd ett lågt betaladt arbete för- skaffar dig, gör då be- kantskap med Gustafva Nisbeths lefnadshistoria, och du skall lära känna en kvinna, som visste att under hårda dagar stå upprätt, som oaktadt ogynsamma förhållanden ej blott förvärfvade sig en oberoende ställning och odelad aktning, utan äfven bibehöll ett friskt lynne och en varm kär- lek till sina medmän- niskor.
Ä r du åter ung och glad, ser du ännu lifvet endast i den le- ende vårens ljusa färger, tror du kanske ännu, att ungdomens och skönhe- tens triumfer höra till det bästa vår värld har att bjuda på, kasta äf- ven du en blick på denna kvinna, som aldrig sma- kat dessa triumfer, men som tagit hand om så många sådana där små- muntra flickor, lärt dem förstå lifvets allvar, utan att förkväfva det ung- domliga hjärtats behof af glädje, och gjort dem till goda medborgarinnor TJtsrifning-stid: hvarje helgfri fredag.
För » Platssökande » och » Lediga platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t t i o t a l s t a f v, Utländska a n n o n s e r 70 öre p r nonp.-rad.
Nisbeth.
och glada husmödrar.
Ja, ärade läsarinna, vare sig du är yngre eller äldre, vare sig du inta- ger en ringa eller en ly- sande ställning i sam- hället, skall du, om du blott har ett sinne öp- pet för det sanna och goda i lifvet, säkerligen känna dig dragen till den ädla kvinna, hvars bild Idun i dag för dig framställer, och hvars lefnadssaga väl skulle vara värd att skildras vida utförligare, än här kan ske.
Gustafva Nisbeth föd- des d.
30 januari 1816.
Hennes ungdom var rik på bittra erfarenheter, hvilka säkerligen skulle ha nedslagit och från början förkväft de goda anlagen hos hvarje min- dre energisk natur än hennes.
Sina första studier gjorde hon i Upsala och sattes därefter i helpen- sion i Stockholm.
Hon erhöll sålunda en tem- ligen god skolbildning, men var därefter hän- visad till sitt eget arbete för erhållande af sitt up- pehälle.
Till en början tjänstgjorde hon någon tid som lärarinna i Stock- holm vid den skola hon nyss lemnat och vista-
Det är lycka, då man har allt, h v a d man önskar, men det är större l y c k a att icke ö n s k a sig mera, än man har.
ZSCHOKKE.
des därefter flere år som guvernant i ett en- skildt hus på landet.
Först 1849 slog hon sig ned i Upsala och grundade där själf en skola af ytterst anspråkslösa dimensioner, en- dast 8 elever och ingen annan lärarinna än hon själf.
Skolan utvecklade sig endast så smånin- gom, men så mycket mera harmoniskt och » Gustafva Nisbeths Flickskola » var från se- nare delen af femtitalet till den tid, våren 1874, då hon lemnade den, med all sä- kerhet en af de bästa flickskolor, som på den tiden funnos i vårt land, så väl med afse- ende på den undervisning, som där gafs, som med afseende på den allmänna uppfostran eleverna där erhöllo.
Denna skola var också den tiden vida känd och mottog lärjungar från vidt skilda delar af Sverige.
Under vårterminen 1874 räknade skolan 11 lärare, 10 lärarinnor och 112 lärjungar.
Orsakerna till den framgång, » Gustafva Nisbeths Flickskola » under den senare ti- den vann, voro nog delvis att söka i en mängd gynsamma omständigheter, men utan tvifvel i främsta rummet hos föreståndarinnan själf.
Säkerligen spelade dock hennes un- dervisningsskicklighet härvid, åtminstone un- der de senare åren, en jämförelsevis obetyd- lig rol.
Sina kunskaper i skolämnena hade hon hufvudsakligen erhållit under trettiotalet och, oaktadt hon nog sedermera ökade dem, höllo dessa hennes kunskaper dock ej jämna steg med tidens fordringar.
Hon hade också aldrig för studier beträdt utländsk mark.
Därför undervisade hon på senare tider mest i de nedre klasserna, och äfven där torde hennes undervisning haft den stora betydel- sen genom den personliga kännedom om lär- jungarne, hon därunder förvärfvade sig.
Men det är nog vid skötandet af en skola, lika- som vid så många andra förhållanden i lif- vet, så, att den tekniska utbildningen och de teoretiska kunskapernas omfång äro af vida mindre vikt än ett klart omdöme och ka- raktärens fasthet.
Det var föreståndarinnans personlighet, som samlade omkring sig skick- liga lärare och lät dem smälta tillsammans till ett konsekvent lärarekollegium, som med aldrig tröttadt intresse sökte skolans fram- gång och utveckling.
Det var också hon, som vid frågor angående skolan, där hon fann, att hennes kunskaper ej räckte till, hade nog själfuppoffring att ställa sig själf i andra rummet och lemna afgörandet åt lä- rarkollegiet.
Det var föreståndarinnan, som samlade omkring sig utmärkta lärarinnor, af hvilka de flesta förut genomgått skolan, och det var hon, som ingöt den anda af ordning, flärdlöshet och plikttrohet, som framför allt karaktäriserade denna skola.
Hon ställde sig ockå i ett innerligt personligt förhållande till sina lärjungar och sökte lära känna ej blott deras anlag för studier, utan äfven de- ras karaktär samt därefter så vidt möjligt lämpa undervisningen och lärjungarnes be- handling i öfrigt.
Ofta, särskildt i yngre dagar, torde hon nog vid tillrättavisningen äfven.
af mindre förseelser ha förefallit nog sträng, men hen- nes bestraffningar lemnade ej någon bitterhet kvar hos de unga, öfvertygade som de voro, att hon ville vara rättvis, och att hon vid deras behandling ej tog den ringaste hänsyn till den ställning, deras föräldrar intogo i sam- hället, eller till det förhållande af mera el- ler mindre intim vänskap, hvari dessa kunde stå till henne själf.
Till förtagande af hvarje bitter känsla hos lärjungarne bidrog också i hög grad den omständigheten, att hon, då inga förseelser förelåge till bestraffning, i sitt sätt var ytterst vänlig.
Hon älskade också sina unga lärjungar varmt ooh deltog med fröjd i deras glädje, likasom hon äfven mer än de flesta människor, tack vare ett varmt intresse, rik erfarenhet och lång bekantskap med de unga, hade förmåga att sätta sig in i deras små eller stora sorger och ingjuta tröst och mod hos de bedröfvade.
Så kom det sig, att hon blef varmt afhål- len af — man kan säga — så godt som alla sina lärjungar, äfven af dem som i sko- lan fruktat henne mest.
Hennes intresse för dem sträckte sig också långt utöfver skolans gränser, och många äro de, som ha henne att tacka för den anställning de sedan erhållit.
Om värdet af hennes verksamhet vittna också de talrika och hjärtliga besök hon erhöll från f. d. lärjungar äfvensom de många andra bevis på tacksamhet och tillgifvenhet hon fick mottaga så väl från forna lärjungar som från deras anförvandter.
Det var dock icke endast lärjungar, deras anförvandter, lärare och lärarinnor hon räk- nade som sina vänner.
Hennes i många af- seenden rikt utrustade personlighet, hennes glädtiga lynne, hennes rättframma och svek- lösa väsen, hennes behagliga och förtroende- ingifvande sätt förvärfvade henne äfven utom skolan en stor och henne varmt tillgifven vänkrets, bestående så väl af äldre som yngre personer.
Särskildt anmärkningsvärd är den dragningskraft hon ännu i sena dar utöfvade på sina yngre vänner, af hvilka många rätt ofta på lediga aftnar samlades i hennes trefna hem för gladt skämt eller all- varligt samspråk.
Ett särskildt utmärkande drag i Gustafva Nisbeths karaktär var hennes stora hjälpsam- het mot behöfvande.
Denna tog under den tid, hon stod i spetsen för skolan, i första rummet form af nedsättning i terminsafgiften för behöfvande lärjungar, och många fingo också utan all afgift åtnjuta undervisning i hennes skola.
Men äfven mot andra visade hon stor hjälpsamhet, och detta tillika med hennes vana att ej sky några utgifter för skolans förbättring gjorde att, då hon lemnade denna, den summa hon hopsparat var ringa.
Hennes välgörenhet fick då inskränka sig till några få personer, men dem omhuldade hon också på allt sätt och försakade gärna själf för att bereda andra glädje.
Gustafva Nisbeth afsomnade lugnt och frid- fullt d.
28 april detta år, och begrafningen egde rum den 3 maj.
Vid den ännu öppna grafven sjöng en dubbelkvartett följande af signaturen A.
L — m författade verser, och många äro helt säkert de, till hvilka » värmen därinom » i någon dyster och kulen stund sändt en uppfriskande stråle, hvilka erfarit ett helsosamt och lifgif, ' ande intryck af den varma känslan hos denna kvinna, som från sin anspråkslösa plats utöfvat ett godt och varaktigt inflytande i vida kretsar.
M e l: » Mitt lif är en våg ».
Det spirade fram I solfattig vår En lifskraftig stam För kommande år: Väl frestade köld på nyskjuten rot, Men värmen därinom — • den kämpade mot.
Den vecklade ut En krona af blad, Som skugga till slut Ä t plantorna gaf.
Väl bleknade blad på höstliga dar, Men värmen därinom — den stannade kvar.
Och vinter med snö Se ' n plockade af Den del, som kan dö Och läggas i graf: Och så är den slut, den jordiska strid.
Men lifvet därinom — det vaknar i frid.
Tycho Tullberg.
Beriktigande.
I den lefnadsteckning öfver undertecknad, som var införd i n:r 18 af Idun, har ett ytterst beklagligt misstag insmugit sig, helt säkert föranledt af missuppfattning från för- fattarinnans sida.
Tvärtemot hvad som upp- gifves, har förhållandet mellan mig och min styfmoder alltid varit särdeles godt, och hyser jag för henne den allra största både tillgifven- het och tacksamhet.