Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e måste dock alla vara på ett eller annat sätt preparerade, så att ej oljan i färgen suger sig in i föremålet och sedan lämnar själfva färgstoffet kvar på ytan, matt och kraftlöst.
Man » grundar » därför sakerna med ett lämpligt ämne.
Vill man t. ex. måla på en terracottatallrik eller vas, tar målningen ganska bra och håller sig, om man bestryker den yta, som skall målss, med stark gummi arabicum, fernissa, lim eller dylikt och låter detta torka.
När man målar taflor, begagnar man sig som be- kant af s. k. spänndukar.
Sådana bli emellertid, om man målar mycket, i längden dyrbara att köpa färdiggjorda.
Man kan därför antingen köpa målar- duk och själf spänna eller ännu bättre själf bereda duken och spänna den.
Detta sista vållar nämligen ej så oöfvervinneliga svårigheter.
Man tar ett lämp- ligt, tygstycke och spänner det på spännramen.
Där- på bestryker man den spända duken med vanligt klister.
När detta torkat, spackl ar man — d. v. s. antingen målar eller stryker med spackelkuif — med en blandnirig af krita och kokt linolja af lagom tjocklek.
Sedan denna procedur ägt rum och kri- tan torkat, är spännduken färdig att begagnas.
Utom spännduken begagnas ock s. k. panneau ' er, som äro ganska trefliga att använda för mindre sa- ker.
De äro vanligen af trä eller papp, som pre- parerats.
Framför spänndukar äga de företräde däri, att de ej behöfva förses med ram för att ta sig nå- got ut, utan kunna ställas upp på ett litet staffli eller fästas på väggen.
Äfven dylika panneau ' er kan man mycket lätt göra sig själf, om man ej vill köpa dem färdiga.
Man tar nämligen en papp- eller träskifva (större cigarrlådslock och bottnar äro yp- perliga), bestryker den med uppvärdt lim, låter detta torka, hvarefter man drar öfver skifvan med kokt linolja.
Nar denna torkat, är panneau ' en färdig att begagnas och är fullkomligt lika bra som de i han- deln tillgängliga.
Dylika panneau ' er äro naturligt- vis mycket lättare att förfärdiga än spänndukarne, som ganska ofta bli sneda i hörnen och ojämnt spända.
Om också det ej är fullkomligt lika be- hagligt att måla på en dylik hård skifva som på en spänstig duk, som ger svikt vid hvarje penseldrag, så är den dock för dilettanten eller amatören af stort värde och betydelse.
Detta nu beträffande det föremål, som man i sitt rådslag beslutat skola bli syndabocken för ens ar- tistiska utgjutelser.
I Slut i nästa n:r.)
I en finsk bondgård.
ETT VANDRINGSMINNE.
de skisser, i hvilka den, som skrifver dessa rader, förut sökt att för Iduns läsekrets frammana några bilder från Finlands kviunovärld, ville han härmed foga ännu en.
Det är ett minne från solig midsommartid och från ett kort besök i ett bland dessa landt- liga tjäll, som fostrat den lugna, tåliga all- moge, om hvars sega kraft och härdiga mod Sveriges och Finlands gemensamma häfder vittna.
Och vid en skildring af den finska kvinnans tankesfär och förhållanden är all- mogekvinnan väl förtjänt af att tagas med i räkningen.
En liten skiss från hennes värld må alltså här vara på sin plats.
JSILL Det var en varm sommardag.
Jag befann mig just på en längre fotvandring i södra Tavastlands skogiga nejder; vägarne voro, såsom oftast i södra Finland, breda och jämna, och fotvandraren skänker dem vanligen också allt erkännande.
Men en solhet dag vid mid- sommartiden, då himlen är klar och de enda moln, som synas till, äro de täta dammolnen, då önskar man nästan, att vägarne voro något smalare, så att de kunde svepas i den kring- stående skogens skugga.
Då härtill kommer det äfven inom Finlands mera bebyggda delar ingalunda ovanliga förhållandet, att man får vandra hela mil, utan att passera en männi- skoboning, kan törsten stundom blifva vand- raren rent af olidlig.
Det var också med oförställd hänryckning jag efter en sådan van- dring i brännande solhetta genom skogar, öf- ver åsar och moar vid en krökning af vägen varsnade konturerna af en bondgård skymta mellan träden.
Det var en af dessa snygga, välbyggda finska bondgårdar, man nu så ofta får se, där förut blott stod en dålig torpstuga eller ett fallfär- digt pörte.
På den lilla, rödmålade förstugu- kvisten satt värdinnan — ordet värdinna fementä) har, som bekant, i Finland en vid- sträcktare betydelse än i Sverige, ungefär mot- svarande » husmoder » eller » husfru » — sys- selsatt med något hushållsgöromål.
Hennes nätta, hemmaväfda klädning och det brokiga förklädet klädde benne så väl; öfver anletet hvilade detta drag af lugn bestämdhet och härdig kraft, som är så karaktäristiskt för den finska allmogen.
När jag kom fram till trappan, såg hon upp, tydligen öfverraskad; det är icke hvar dag man på finska landsbygden ser en » ma- gister » — » magister » är i Finland i dagligt tal den gemensamma benämningen på alla, som bära studentmössa.
Det var också med en särdeles vänlig ton hon svarade sitt » päivä » på min hälsning.
Såsom ofta förut befann jag mig i detta ögonblick i samma bryderi som hvarje person, hvilken icke fullt kan uttrycka, bvad han vill, på landets språk.
Jag tillgrep också min vanliga utväg att hopskrapa min bästa finska och fråga, om någon här talade — svenska.
Jag ansåg det i denna trakt så mycket mindre omöjligt, som jag blott befann mig några mil från den gräns, där Nylands svenska bygder börja.
Men jag fick af denna bondkvinna ett nytt bevis på den egendomligt skarpa skillnad, som rå- der mellan de olika språkområdena i Finland.
Hennes bestämda » E I kulcaan » (ingen) lämnade intet tvifvel åter, att svenskan skulle vara för henne lika obegriplig, som om jag försökt konver- sera med henne på latin eller grekiska.
Men det låg i hennes ord dessutom nästan en ton af harm, att jag velat sätta i fråga att icke tala finska.
Jag förstod först senare skälet till denna harm: hon hade hos mig trott sig återfinna det högmod, som åtminstone förr tyvärr icke varit alldeles okändt bland de bildade af det svensksinnade partiet, och som förbjudit dem att » nedlåta sig » till att tala sitt folks språk.
Den oerfarna landtkvinnan hade naturligt- vis ej i hastigheten kunnat skilja på en svensk och en finländsk student.
Det gällde nu att hopsamla och använda hela mitt förråd af finska glosor.
Det måtte också hafva lyckats bättre, än jag själf vå- gat hoppas, ty värdinnan förstod mig genast, och tydligen lugnad från sin misstanke af min beredvillighet att tala finska, bjöd bon mig att sitta ned, medan en tjänsteflicka från boden hämtade en stäfva kalja.
Kalja är, såsom mina läsarinnor torde er- inra sig från Runebergs » Elgskyttarne », en i Finland mycket omtyckt dryck, ett slags surt svagdricka, som i förstone genom sin nästan bittra smak icke så särdeles gouteras af främ- lingen, men som snart genom sin förmåga att släcka törsten blir fotvandrarens favoritdryck.
Med uppriktig gästfrihet bjudes honom också oftast stäfvan med kalja äfven i den obetyd- ligaste stuga, där han ville släcka sin törst.
Medan jag nu på trappan till den finska bondgården väntade på den efterlängtade kaljan, märkte jag, att värdinnan betraktade mig och särskildt min mössa med en viss förvåning.
Hon hade tydligen märkt, att den gyllne stu- dentlyran saknades i densamma, och vare sig det nu var färgerna i min blågula kokard eller något annat, som bragte henne på den tanken, nog af plötsligt utropade hon: » Voi, te olette ruotsalcänen » — ah, Di är svensk!
Jag har i olika trakter af Finland erfarit den kärlek och den tillgifvenhet, hvarmed man bemöter en svensk, och jag erinrar mig i detta fall särskildt en fabriksdisponent i Tammerfors, som en gång på min begäran att få se fabriken gaf ett tämligen bestämdt afböjande svar, men plötsligen, då han lade märke till min svenska brytning, förvandlades till den artigaste bland dödlige och själf vi- sade mig det storartade etablissementets alla detaljer.
Men ett så naivt och okoustladt in- tresse, som det den finska bondkvinnan nu
IDUN plötsligen lade i dagen för min person, det har jag aldrig erfarit.
Det var ej nog med, att jag måste stiga in i helgdagsstugan och där invänta stäfvan med kalja, hvars innehåll, inom parentes sagdt, den törstige fotvandraren snart helt och hållet hade tömt; jag måste äfven bese alla gårdens tillhörigheter — det var tydligt, att hon ville visa svensken, som kommit till hennes bygd, hvad en finsk bond- gård kunde bjuda på, och det var också onekli- gen intressant ocb lärorikt i mer än ett afse- ende, hvad hon visade mig.
Det var ett nätt litet hem, den finska bond- hustrun förstått att ordna åt sig.
Den stora sängen i helgdagsstugan med det hvita, hem- maväfda täcket såg lika gammaldags och vörd- nadsbjudande ut som den nötta finska bibeln på bordet midt emot.
Ett stort träsnitt af kejsaren och kejsarinnan tronade på ena lång- väggen, och snedt emot — jag trodde knappt mina ögon — hängde en gammal tafla, på hvilken man utan svårighet igenkände Gustaf IILs, tjusarkonungens, själfulla drag.
På golfvet hade man strött friskt granris, och vid dörrposterna sågos de traditionella björkkvi- starne instuckna.
Denna behagliga prägel af på samma gång enkelhet och välmåga buro också bodarne och uthusen, hvilka tillsammans med boningshuset bildade en fyrkant kring gården.
Husmoderns stolthet var särskildt den rymliga badstugan, en inrättning, som i Finland nästan aldrig saknas äfven vid det fattigaste torpställe.
Det är minst sagdt förvånande, hvilken roll dessa ångbad spela i den finska allmogens lif, och hvilken häpnadsväckande förmåga att tåla rent af otroliga värmegrader man finner hos denna allmoge.
Det är vintertiden intet ovan- ligt, att man eldar upp badstugan till en tem- peratur af 6 0 å 7 0 grader och så behagligt gassar sig i de för en vanlig kroppskonstitu- tion outhärdliga ångorna för att i nästa ögon- blick taga sig en afrifning i snön utanför ...
Men det är också af detta denna allmoge fått sin härdighet och sin sega motståndskraft mot sjukdom, nöd och brist.
Så saknas, som sagdt, ej heller badstugan på det minsta torpställe, och den användes regelbundet en eller två gånger i veckan, un- der skördetiden till och med hvarje dag.
Ofta lämnar den nog både i afseende på renlig- hetens och trefnadens fordringar åtskilligt öf- rigt att önska, men på det hela taget är bad- stugan det, hvaråt allmogen ägnar sin bästa omvårdnad.
På den bongård, där vi nu i tanken befinna oss, var naturligen badstugan pyntad och ren, och frisk halm var strödd öfver golfvet.
I ett hörn låg en stor vedhög uppstaplad — badstugan skulle till kvällen åter eldas upp, och jag började svettas, blott jag tänkte där- på ...
Medan vi vandrat den långa husraden rundt, hade värdinnan berättat mig gårdens historia.
Länge, länge hade den gått i arf från far till son; under de ideligen återkommande kri- gen hade den åter och åter blifvit sköflad och fått stå obrukad.
Ingen mansålder hade svunnit, att icke krigets härjande hand gått fram öfver gården eller dess ägare, men al- drig hade dess åbor svikit sin plikt mot Fin- land.
Ännu under det sista kriget — » sista gången vi slogos med ryssarne, » såsom min ledsagerska yttrade sig med gnistrande ögon — hade gården legat i lägervall, bo- ningshuset hade varit eländigt, åkrarne öde.
Men sedan dess hade fred och ro rådt i Fin- land i åttio år — Sveriges tillstädesvärande representant ficksig här en talande blick — och 279 finnen hade lärt sig att sköta sig själf.
Och nu stod gården nybyggd och prydlig.
Det var en lektion i finsk historia, som jag icke väntat mig.
Men jag kunde ej förmå mig att känna mig stött öfver de enkla, rätt- framma orden.
T y först och främst voro de obestridligen sanna, och för det andra yttrades de med en så innerligt vänlig ton — just deusamma som för en stund sedan ljudit emot mig i orden: » A h, ni är svensk. » Och den enkla bondkvinnan stod där fram- för mig såsom en bild af den vaknade fin- ska nationaliteten, ett lefvande bevis på den förmåga att väcka och höja, som nationali- tetsmedvetandet äger.
Det var med saknad jag slutligen måste bjuda min präktiga värdinna farväl.
Hennes öppna väsen, hennes oförställda vänlighet mot mig som svensk och hennes fasta, tvärsäkra finska lynne hade efterlämnat ett outplånligt intryck, och jag tänkte, då jag skildes från henne: ägde vi inom Sveriges gränser många dina likar i ädel själfkänsla och stolt natio- nalitetsmedvetande!
— 5A3&gt;- U p N O T I S B O K E N.
Den ryktbara sångerskan Zelia Trebelli har plötsligt aflidit å franska badorten Etretat vid Kanalen.
Zelia Gilbert, såsom Trebellis borgerliga namn lydde, föddes 1838 i Paris af tyska föräldrar.
Efter att ha idkat sångstudier under Wartels led- ning debuterade hon 1859 med stor framgång i Mad- rid och sjöng sedan på Tysklands förnämsta scener, lika uppburen af kritik som publik för sin röst, sitt fulländade sångsätt samt sin framstående dramatiska talang.
1862 uppträdde hon första gången i Lon- don, där hon allt sedan hade sitt stamhåll, och hvarifrån hon företog täta konstresor, bland annat till Sverige, som nästan årligen under perioden 1875 — 80 hedrades med påhälsningar af den framstående konstnärinnan.
Förliden sommar gästade hon för sista gången vårt land, och meddelade då Idun hen- nes porträtt och en biografisk skildring.
af k. m:t gifvet prejudikat.
I enlighet med detta har Vermlands länsstyrelse nyligen dömt fabrikör .1.
F. Lundin i Karlstad att med 100 kr.
efter år räknadt ersätta Eansäters fattigvård underhållet af hans i denna församling boende svärmoder.
* Kvinnornas pluraUtet.
Vid detta års början funnos i Stockholm icke mindre äu 23,298 kvinnor utöfver antalet män.
A f de 250,000 invånare voro nämligen 113,615 mankön och 136,913 kvinnkön.
Inom rikets 24 län funnos i 21 län flere kvinnor än män och i endast 3 (Jämtlands, Vesterbottens och Norrbottens län) flere män än kvinnor.
A f hela ri- kets folkmängd vid detta års början, 4,802,751, voro 2,321,978 män och 2,476,773 kvinnor.
Kvinnornas antal öfversteg således männens med 150,795.
I / lébigs köttextrakt.
O m d e t t a v ä r l d s b e k a n t a p r e p a r a t oeh dess beredning meddelar en tysk tidning följande.
B l a n d d e e t a b l i s s e m e n t, s o m i L a P l a t a s t a t e r n a o c h äfven p å a n d r a p l a t s e r i A m e r i k a ä g n a s i g åt f r a m s t ä l l a n d e a f k ö t t - konserver, intager Liebig-bolagets köttextraktfabrik en i hvarje afseende särskild ställning.
T r o t s all k o n k u r r e n s b e - h ä r s k a p r o d u k t e r n a frän F r a y B e n t o s s e g e r r i k t m a r k n a d e n, D ä f a b r i k e n 1804 g r u n d a d e s i U r u g u a y, n ä r a m y n n i n g e n af e n efter en m u n k F r a y B e n t o s u p p k a l l a d b ä c k, v a r t r a k t e n ä n n u o b e b o d d; n u b o i f a b r i k e n s g r a n n s k a p o m k r i n g 3,000 personer.
Största delen af detta l a n d s k a p är L i e b i g - b o l a g e t s e g e n d o m.
B o l a g e t ä g e r f. n. d ä r s t ä d e s b o r t å t 5 0, 0 0 0 h o r n - boskap.
D e n e g n a b o s k a p e n s k u l l e ej l ä n g e r ä c k a att tillfredsställa extrakt-kökets moloch.
Slaktningen u p p g i c k exempelvis un- d e r 1890 t i l l 2 1 0, 0 0 0 s t y c k e n, h v i l k a i l e f v a n d e t i l l s t a n d r e - p r e s e n t e r a d e ett v ä i d e af 9 mili.
Slaktandet försiggår med beundransvärd snabbhet; ända till 2, 0 0 0 s t y c k e n k u n n a e x p e d i e r a s o m d a g e n.
G ä r m a n o m aftonen, sedan arbetet slutat, g e n o m slakthallen, förråder knappast något p å d e t blankskurade golfvet, h u r m y c k e t blod s o m u n d e r d a g e n s l o p p flutit ö f v e r d e t s a m m a.
Ö f v e r allt iakttages nämligen den mest noggranna renlighet.
E n a n n a n än m e r b e t y d a n d e o r s a k till e t a b l i s s e m e n t e t s s t o r a r t a d e f r a m g å n g är d e t f ö r h å l l a n d e, att d e n n a f a b r i k s y s - selsätter sig endast m e d extraktframställning, så att m a n i c k e h ä r s o m p å a n d r a s t ä l l e n a n v ä n d e r d e b ä s t a b i t a r n e till k o n s e r v ä n d a m ä l o c h b e a r b e t a r e n d a s t r e s t e n till e x t r a k t, utan k ö t t e t s h e l a kraft k o n c e n t r e r a s h ä r i d e n s l u t l i g a p r o d u k t e n.
D e t från alla f e t t d e l a r b e f r i a d e k ö t t e t s ö n d e r h a c k a s o c h k o - k a s till b u l j o n g.
D e n n a får s e d a n u n d e r g å en m å n g s i d i g b e - handling.
D e t från fett, k o k s a l t o c h alla s k a d l i g a b e s t å n d s - delar lösgjorda extraktet hälies i v a r m t tillståud i stora b l e c k k a n n o r, s o m sändas till bolagets d e p o t i A n t w e r p e n, därifrån v a r a n sedan u t s k i c k a s.
För den inländska k o n s u m - t i o n e n g ö r e s d o c k allt k l a r t p å o r t o c h s t ä l l e.
M a n k a n g ö r a sig e t t b e g r e p p o m affärens u t s t r ä c k n i n g, n ä r m a n h ö r, att e n s a m t i I n n e r u t b e t a l a d e s 1890 n ä r a l / m i l l.
, att b o l a g e t h a r e n k a p i t a l t i l l g å n g p å i n e m o t 9 m i l t.
, o c h att å r lfc90 e n u t d e l n i n g af 25 % l ä m n a d e s.
1 2 * Dödens skörd.
Den 17 dennes afled f. d. nor- ska statsfrun hos drottning Lovisa fru Josefina Sofia Anna Charlotta Stäng, född grefvinna Sparre af Söfdeborg.
Född 1829 och dotter af öfverstekam- marjunkaren grefve J.
Sparre och hans maka, född Änder, från Norge, blef hon 1851 hoffröken, 1859 kammarfröken och 1864 norsk statsfru hos drottning Lovisa.
Ä r 1862 ingick hon äktenskap med kabinettskammarherren Bredo Henrik Munthe Morgenstjerne Stäng.
* En kvinnlig ättling af Georg Stjern- hjelm, fru von Löwis, född Stjernhjelm, gästar för närvarande Stockholm i sällskap med sin man asse- sor C. von Löwis från Riga.
Fru von Löwis är i rätt nedstigande led ättling af » svenska skaldekon- stens fader », och hennes föräldrar inneha den i när- heten af Dorpat belägna possession, som Stjernhjelm erhöll af drottning Christina, och hvilken lyckligen undgått så väl Carl XI:S reduktion som senare räf- ster.
har nu åter börjat ett nytt spelar, denna gång dock under brydsammare utsikter för framtiden än kanske någonsin förut.
Den eko- nomiska ställningen är nämligen så betryckt, den gärna kan vara.
Inga solistengagement äro upp- gjorda, och att arbetena vid operan kunnat taga sin början, beror uteslutande därpå, att perso- nalen, uppoffrande nog, beslutit stå pä sina poster, till dess någon klarhet i ställningen kunnat vin- nas.
Grunderna till det ekonomiska obeståndet torde nog vara flere.
Särskildt har naturligtvis den omständigheten, att operan under det förra spelåret måst byta om lokal, inreda ny sådan och under tiden inställa sin verksamhet, vägt tungt i vågskålen.
På ett eller annat sätt måste emellertid någon utväg göras, för att operans verksamhet skall kunna ostörd fortsättas.
Hvad tjänar det eljes till, att en ny operabyggnad upp- föres, ifall den redan befintliga operapersonalen, bland hvilken vi ju hafva synnerligen framstående förmågor, skall skingras?
Måhända är dock redan, då detta nummer kommer inför våra läsarinnor, någon klarhet i situationen vunnen.
OPERAN Svensk konstslöjd och rysk.
Vid fröken Johanna Brunssons konstväfskola härstädes genomgå för närvarande fru Elisabeth Novossiltsoff, » directrice der Marien practischen Spitzen-Schule » i S:t Peters- burg », samt hennes brorsdotter, fröken Natalia No- vossiltsoff, en kurs i gobelin m. fl.
konstväfoader.
» Die Marien Schule » står under kejsarinnans af Byss- land beskydd och omfattas af henne med lifiigt in- tresse.
På hennes önskan vistas äfven nämnda re- sande här för att taga reda på fröken Brunssons väf- metod samt för uppköp af mönster.
Arbetsåret har emellertid som sagdt börjat.
Operorna » Faust », » Otello » samt » Romeo och Ju- lia » hafva uppförts inför ganska goda hus och under rikligt bifall.
Utförandet har ock varit godt samt vittnat om ett allvarligt sträfvande från så- väl solist- som kör- o c h orkesterpersonalens sida att göra sitt bästa.
Vi hoppas också, att deras sträfvanden skola vinna sin välförtjänta belöning.
Och nu mer än någonsin gäller det, att allmän- heten visar sitt intresse genom talrika besök å föreställningarna.
Ett rykte har vetat berätta, att vår förnämsta * operasångerska fru Carolina Östberg skulle före- Försörjning af svärmor.
Flertalet torde väl inte veta, att man har försörjningsskyldighet mot sin svärmor.
Så är emellertid förhållandet enligt ett taga en längre tourné till Amerika.
Allvarliga underhandlingar äro nog också å bane.
Vi hop- pas dock, att, innan de leda till något resultat,
DUN 280 förhållandena vid vår opera måtte varda så ord- nade, att den framstående konstnärinnan måtte finna det äfven med egen fördel förenligt att stanna här hemma.
Sedan ofvanstående nedskrefs, har det märkliga inträffat, att 17 af operans manliga och kvinnliga solister beslutit att som villkor för fortsatt arbete vid operan begära, det direktör Nordqvist träder tillbaka från chefskapet, och att operans ledning och verksamhet öfverlämnas att af dem själfva ordnas.
Huruvida detta kan medföra en lycklig lösning af den svåra krisen, kommer nog den när- maste framtiden att utvisa.
Dramatiska teatern har likaledes återupptagit sin verksamhet.
Början gjordes i går med de från föregående spelar välkända styckena » Till- fälligheter » o c h » En kritikers debut », i dag gif- vas » En varning » och » Den inbillningssjuke », på lördag » Ära », söndag: » Krig i fred » samt på mån- dag; » Mellan fyra ögon » ocb » Stulen lycka ».
Familjen p å Annedal.
Novell af A myj Palm.
Belönad med hedersomnämnande vid Iduns sista pristäfli ng.
(Forts.) |m Gud, Otto, hvad är det? » ropade Marga- reta förskräckt och sprang åt sidan med sådan häftighet, alt nålen räknade, sedan den först slitit en rispa i Annies klädning, » du skriker j u, så att örhinnorna kunna sprängas. » » Försåt och bakhåll, » utbrast harmsen Annie, som med en blick uppfatlat situationen, » o, du gemene pojke, skall du då aldrig tära dig handla som en man. » hon synade noga rispan på kläd- ningen och bemödade sig att fortfarande vara förargad och tordes därför ej se upp, ty den blick hon nyss kastat pä Oltös ansikte hade framkallat en sakta rynkning i hennes mungipor.
» Annie, » sade Otto ångerfullt och närmade sig, » ädla, sköna, högsinnade Annie, har du ej ett för- låtande ord, ej en vänlig blick att skänka en af olyckans gudinna hårdt drabbad riddare, som här gjuter sitt varma blod för din skuld, » han räckte fiam sin sårade hand, lyckades åstadkomma en lämplig darrning i rösten och försökte se olyck- lig ut.
Annie såg upp.
» Nåväl, » sade hon skrattande, » som du vet, är jag lätt försonad, och jag skall förlåta dig på ett villkor. » » Intet offer kan vara för stort, » försäkrade Otto och lade handen på hjärtat.
» Förlåt honom inte, Annie, det råder jag dig till, » varnade Emil.
» Jo, » invände hon, » jag vill låta nåd gå för rätt; Otto, du har min förlåtelse, sedan du gjort det jag ålägger dig. » » Och hvad fordrar du, stolta Annie, som förso- ningsoffer?
Skall jag draga i härnad, besegra en värld och upphöja dig till drottning, eller skall jag på örnens vingar svinga mig upp till sjustjärnorna, plocka ner dem, sammanfoga dem till diadem för att pryda ditt sköna, brunlockiga hufvud? » » Nej, poetiske riddare, det skall du icke, » sva- rade hon i samma ton, » jag tager er alla till vitt- nen, då jag afkunnar min d o m; ej på örnens vin- gar skall du stiga mot höjden, tappre riddare, ej med svärd skall du strida, oförskräckte man utan fruktan, du som med nålen anfallit tvänne värn- lösa kvinnor, du skall helt rätt och slätt laga min klädning. » » Bravo, Annie, » utbrast Emil.
» Det var stiligt, » fnittrade Maurice.
» Familjens talanger ökas, » sade Torsten.
» Jag vill verkligen bra gerna se Otto med nål, tråd och fingerborg, » skrattade Henriette, » åh, det blir en härlig syn. » Alla tycktes nöjda utom Otto.
Han bara tittade på Annie och teg, så gjorde han en liten axelryckning, smålog förbindligt mot henne och tog ett steg närmare.
» Nåväl, gif mig kjorteln genast så få vi affären uppgjord. » » Ah, » sade hon och drog sig baklänges.
» Ypperligt, han har ej vansläktats, » triumferade Torsten och drog en omotioerad trädgren genom det färgrika löfverket på trädgårdsdekorationen.
» Nå, som du vill då, jag har erbjudit mig att göra, hvad du fordrat; du nekar, således är jag löst från mitt ådömda straff. » » Ja, du bar verkligen segrat för den här gån- gen, » svarade hon leende, » du är inte så dum, som du ser ut.