Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvar och en måste arbeta, » — grosshandlarn antog här en myndig ton och betraktade sin hustru med en ganska utmanande blick — » när jag var barn, fick jag lära mig, att » den där icke ar- betar, han skall icke heller äta, » — men nu för tiden är det så rasande många, som kan- tänka tycka det är mera vigt att få brödet di- rekt i munnen. » Elma reste sig upp, och det låg en kylig klang i stämman, då hon långsamt och be- stämdt svarade: IDUN 1899. skull dra ' in på bjudningen; du kan få me- del till dem ändå. » » Nej tack, Viktor, det är nog snällt af dig, men jag vill det inte.
V i lefva i öfverflöd ändå, ty det är så din önskan, och du anser att din ställning fordrar det.
Men de tusen- tals kronor, dem du hvarje år brukar anslå till fester, dem ber jag dig att hädanefter få dis- ponera för andra, bättre ändamål.
Redan i dag skall jag söka få en ny hälsosam bostad åt de stackars människorna, och så skall jag skaffa modern sömnad, — doktorn sade, att hon kunde sy rätt bra, och i sommar kan hon få bo med de båda andra små i grindstugan nere vid Torpa.
Säg, Viktor?
» Och hon såg bedjande upp på honom, då han reste sig och började hopsamla tidningarna.
» Ja, gärna för mig, » genmälde han med en gäspning.
» Någon vurm måste j u frumtim- mer ha, och den här är likaså god som någon annan.
Men var så god och säg vår käre doktor, att några flere familjer får han inte dra oss på halsen, det kan vara nog med att jag fått den här att försörja. » » Ahnej, » skrattade Elma, » jag skall be ho- n o m namnge flere bland sina patienter, och sedan skall jag hänvisa dem till Nina Holmers.
Hon är rik och barnlös och har ofta sagt mig, att hon längtat efter ett annat lifsinnehåll än supéer och baler.
Hon kan bekosta vården af många sädana små sjuklingar, — flere af mina vänner lockas kanske genom exemplet — och så få vi till slut en hel liten koloni af små varelser, som räddas undan den hemska sjukdomen och undan mycket annat elände och lidande. » Tårar glänste i de långa ögon- håren.
» Allt det där vet jag förut, det behöfva vi ej uppta tiden med att diskutera.
Men du får ej glömma, Viktor, att det är ej allt ar- bete, som ger samma resultat.
Du arbetar — ända till ytterlighet, tidtals — men ditt ar- bete lönar sig, och dessutom är ditt arbete för dig detsamma som lifsluft; du skulle van- trifvas utan ditt kontor och dina affärer.
— För öfrigt är j u arbetet en välsignelse och bör så framhållas — Men för att återgå till mitt egentliga ämne: på hvad sätt tycker du att en stackars änka med fyra små sjukliga barn skall kunna arbeta?
Du får ej förneka ditt goda hjärta, Viktor, i din lust att motsäga mig.
— • Du skulle ha hört doktorn i går, då han berättade o m dem, jag kan ej beskrifva, hur det kändes inom mig, då jag jämförde dem med våra båda små i sina varma, mjuka bäddar. » » Jag tror du är en riktig räknemästare, » hennes man tog henne skämtsamt under ha- kan.
» Men halfva förmiddagen har du nu sölat bort för mig, — det skall du ha något straff för, — » o c h därmed böjde han sig ned och kysste henne med en för honom ovanlisr ömhet.
— — Sedan han lämnat rummet, gick Elma fram till fönstret, drog undan de tunga draperierna och såg ut i solskenet.
Världen syntes henne så stor, större än någonsin förut, med oändliga arbetsfält, äfven inom hennes räckvidd.
Helt nära intill henne låg ett oplöj dt, vanskött ar- betsfält, — hon kände krafterna växa inom sig, alltför länge hade de legat obrukade — nu var såningstiden inne!
» Ja, doktorn förstod nog, hur han skulle ta dig.
Han visste nog, hvad han gjorde, när han kom hit in och klagade deras nöd för dig.
Hvar ä ' det nu, som skon klämmer?
Raska på nu, jag har brådtom.
Vi ha kom- mit långt bort från talet o m vår stora bjud- ning, tycks det mig. » » FLOTTANS » Det ligger närmare än du tror.
Förstår du ej nu, hvarför jag vill att vi skola låta tanken på denna fest förfalla för detta år och — • helst — för all framtid?
Det är j u för att kunna hjälpa dessa stackars små, kunna skicka dem ut till landet, ut till sol och värme och barnafröjd.
En sådan kur kan hjälpa dem till full hälsa, påstår doktorn, men det måste ske så fort som möjligt.
Ej heller få de skickas hvart som helst, till något billigt inackorde- ringsställe, utan till ett verkligt godt hem, där de kunna få god vård och god stärkande föda.
Ack, tänk om de skulle kunna bli friska igen! » Och h on knäppte impulsivt ihop sina händer med en bedjande åtbörd.
» Ja, det vore visst roligt, det, » medgaf hen- nes man, mot sin vilja litet rörd af hennes medlidande.
» Men inte behöfver du för den PRINS ».
ETT LITET MINNESBLAD PÅ KONUNG OSCARS SJUTTIOÅRSDAG.
S J U T T I O Å R fyller i dag, den 21 januari, vår konung.
Själf har han uttryckt den önskan, att denna dag icke skulle firas utöf- ver de vanliga, särskildt väl med minnesgod tanke fäst vid det ej länge sedan af hela lan- det begångna 25-årsjubileet.
Endast ett litet minne från konungens barnaår vill Idun här nedteckna, efter en berättelse af en deltagare i den första sjöresa, på hvilken » flottans prins » fick lägga i dagen den brinnande kärlek till det » blånande haf, som mång tusende år mot Skandiens klippor har slagit, » hvilken sedan följt honom under hela hans lefnad.
Och då vi senast i vårt första num- mer för detta år bringade ett porträtt af den grånade monarken, sådan han nu i sin ålders mognad ännu så mannakraftig ter sig, gifva vi i dag från en samtida gravyr i Kungl.
bi- blioteket hans bild från de barnaår, då nedan skildrade små episoder tilldrogo sig.
4 __ deras hjärtan med oemotståndlig makt till furstesonen I mullen på Trotsö strand hvilar nu den forne extra kadetten, hvilken på sina äldre dagar som ett kärt minne bevarade hertigens af Östergötland första färd på hafvet.
Och mången isig vind har strött sin snö i konung Oscars lockar sedan han, en tioårig gosse, från pallen inom » Göteborgs » reling spanade ut öfver vågen.
Men för honom, som för oss alla, gäller nog den sanningen, att j u längre vi hinna i lifvet, dess klarare skimra våra barndomsminnen i vårlig fägring, och » när det slocknat, hvarje annat minne, lyser dock vår lekplats sommargrön! » AUGUST STRINDBERG.
» EN SINNEBILD AF STOCKHOLMS- UTSTÄLLNINGEN. » V KONUNG OSCAR I GOSSEÅREN.
EFTER ETT SAMTIDA PORTRÄTT I K.
BIBLIOTEKET.
Det var sommaren 1839.
Dåvarande kron- prinsen, sedermera konung Oscar den förste, förstod tidigt, att den tredje i ordningen af hans söner, Oscar, önskade blifva sjöofficer.
Men såväl kronprinsen som hans gemål under- sökte och öfvervägde noga allt.
som rörde de- ras barn, innan de gåfvo sitt bifall till deras önskningar.
Och för att personligen öfver- tyga sig om, huruvida prins Oscars längtan till sjös ej blott var en flyktig böjelse, företog kronprinsen i sällskap med sin son en fjorton dagar lång expedition på Östersjön ombord på fregatten Göteborg, frän slutet af juli månad till i början af augusti 1839.
ID DET SAMMANTRÄDE som förvaltnings- utskottet för 1897 års allmänna konst- och in lustriutställning afhöll den 13 dennes öf- verlämnades till utskottets ordförande, utställning- ens generalkommissarie, öfverståthållaren frih.
G. Tamm.
från utskottets medlemmar en vacker min- nesgåva.
Det dyrbara konstverket vill — enligt de ord, med hvilka bankofullmäktigen R. Almström öfver- bragte hedersgäfvan — • utgöra » en sinnebild » af den allom minnesvärda Stockholmsutställningen, och vi tro att den afbildning, vi genom välvilligt tillmö- A U G U S T STRINDBERG, vårt lands kanske mest geniale samtida författare, fyller den 22 dennes 50 år.
På denna märkesdag nar äfven Idun velat i sina spalter meddela hans bild och har då nöjet att kunna återgifva ett synnerligen vällyckadt porträtt efter en unik amatörfotografi, som ur en känd för- fattares samlingar välvilligt ställts till vårt förfogande Det är sant, att August Strindbergs för- fattarskap alltid väckt strid omkring sig och en motsägelse, som ofta varit berättigad.
Ej minst hans åsikter o m kvinnan ha varit äg- nade att skaffa honom flere motståndare än anhängare inom hennes kön.
Men han har dock äfven skänkt sitt fosterland diktverk, hvilkas fullgjutna konstnärlighet beredt oss alla odelad njutning.
» Mäster Olofs », &gt;Sven- ska öden och äfventyrs », » Hemsöbornas » dik- tare är nog ej glömd i svenska hem på sin halfsekeldag.
Afresan från Stockholm skedde landvägen till Dalarö, där de båda furstliga personerna gingo ombord på fregatten.
Redan från första stunden visade prins Oscar ett för hans ålder ovanligt starkt intresse för allt, som rörde sjö- mansyrket.
På fartyget fanns en liten extra kadett, till hvilken prinsen — förmodligen i anledning af hans ungdom och spensliga växt — kände sig särskildt dragen, och hvilken han ifrigt sporde o m hvarje tackels och tågs an- vändning å fregatten.
Hvad som mycket be- kymrade prinsen var, att han själf var så liten till växten, att han ej räckte upp och kunde » titta » öfver relingen och se så mycket som han önskade af hafvet.
Till hans stora glädje fann man en pall, och på denna ställde han sig, stödd af exbrakadetten, hvilken han utfrågade om hvarje seglare, som de mötte under färden.
Den unge kadetten hade en svår examen att bestå, själf var han j u så föga bevandrad i sjömansyrket och den lille prinsen nöjde sig ej med halfva svar.
Kronprinsen var ganska orolig öfver sin sons uppböjda ställning på pallen och gick ofta fram till kadetten, för- manande honom att noga se till, att det ej blef öfverhalning af.
Om aftnarne efter korum brukade kronprin- sen med sin sympatiska stämma utbringa ett • » Gud bevare konung och fosterland », som af be- sättningen besvarades med » Gud höre del. » Vid sin faders sida stod då prins Oscar med sina händer sammanknäppta och ögonen sänkta, sakta upprepande för sig själf: » Gud höre det. » Dessa ord, som han uttalade med sin barns- liga röst, framlockade tårar på mera än en gammal sjömans väderbitna kinder och drogo tesgående här kunna lämna, också skall kunna på- räkna allmänt intresse.
Det utgöres af en statyett, 75 cm.
hög och framställande en reslig kvinnoge- stalt med ädla grekiska anletsdrag.
Hon framräc- ker med sin högra hand en lagerkrans af guld, symboliserande det framgångsrika arbetets belöning, och står på en sockel, på hvars framsida i upphöjdt ciseleradt arbete läses: &gt; Till generalkommissarien vid konst- och industriutställningen i Stockholm 1897frih.
Gustaf Tamm », samt å hvars baksida finnas nam- nen på förvaltningsutskottets medlemmar och å de öfriga sidorna utställningens märke i högt drifvet arbete.
Statyetten är utförd efter en af prof. O. Björck uppgjord modell.
Det gyllene håret prydes af ett diadem, besatt med juveler.
Klädningen är ljus oxiderad och sammanhålles af en bred guldgördel med lagerornament.
Ritningen till den vackra soc- keln är af slottsarkitekten F, Lilljekvist och arbetet i sin, - helhet utfördt hos hofjuvelerare Hallberg.
STATYETT I SILFVER.
HEDERSGÅFVA TILL ÖFVERSTÅTHÅLLAREN FRIH.
G. TAMM.
— 5 — Som bekant har August Strindberg på se- nare åren uppslagit sina bopålar i Lund.
Med anledning af den förestående födelsedagen till- skref Iduns redaktion den ryktbare författaren en hemställan, huruvida han ej med några rader själf ville beledsaga sitt porträtt i kvin- nornas blad.
Vi fingo ett afböjanda svar — så äkta strindbergskt, att vi ej kunna neka oss anföra åtminstone en rad ur detsamma.
» Edert vänliga tillbud » — så skrifver han — » måste j a g afböja, då jag redan hos mina vänner sökt afstyra hvarje firande af den fö- delsedag, som man ännu icke vet o m den för- tjänar minnas. » Om den förtjänar minnas.
Jo, förvisso, så vidt det är sant, att hvarken vårt lif eller vår dikt är rikare på stark personlighet, än att den måste hälsas med aktning, hvar än den möter oss.
KATASTROFEN VID AIROLO, IDUN rens och konstens skönhet, som mötte dem under vägen, och hamnade till slut i Nizza.
Målet var hunnet och deras lycka omätlig.
De gingo omkring som i en dröm, berusade af milda orangemättade fläktar, och tänkte m e d en rysning på den köld, de lyckligt und- sluppit.
Men efter någon tid k o m reaktionen.
Hos Georg yttrade den sig i ett misstänkt in- tresse för de svenska tidningarna, hos Ellen i små otåliga beklaganden öfver den äckliga orangelukten, som aldrig dämpades af en ärlig vindfläkt och som förskaffade henne ständig hufvudvärk eller rättare sagdt nedsatt lynne.
Inför hvarandra spelade de med framgång en liten komedi, visade den största hänryckning öfver den mörkblåa himmelen med sin värman- de sol och försökte att se högst belåtna ut med tillvaron, då de läste om de 15 grader under noll, som det arma fosterlandet måste fördraga.
tjusklädda människorna, stirrade, tills ögonen föllo ihop.
Då såg hennes inre blick en stjärn- strödd himmel, gnistrande snö på dignande grenar, hafvets vågskvalp blef till ljudet af klingande bjällror, hon kände en rysning af välbehag och gjorde en rörelse, som om hon velat svepa en kappa om sig.
Hon vaknade ur sin dröm, och Georg, som fann henne med bleka kinder och tårade ögon, förklarade be- stämdt, att hon inte var frisk, och att hon måste sköta sig på allvar.
Han kunde inte nog prisa sin lyckliga stjärna, att de voro där nere, där hans lilla hustru snart skulle få färg på de bleka kinderna.
Han var glad, att det ännu återstod dem några veckor i denna eviga sommar och kväfde med hjältemod en suck vid denna nödlögn.
Ellen kände sig som en riktigt otacksam och elak varelse, då Georg var så nöjd och belåten och trifdes så bra, och hon ansträngde sig tappert att förjaga alla förbjudna fantasier.
Ellen satt o m kvällarne och stirrade på det lugna hafvet, på de lummiga träden och de Men en dag k o m Georg in i deras rum och fann sin lilla fru med hufvudet begrafvet i E FTER EN UTLÄNDSK TIDNING meddela vi här en afbildning af den uppskakande, nyli- gen timade händelse, då ett bergskred kros- sade byn Airolo i de italienska Alperna.
Airolo, som räknar två tusen invånare, är beläget vid södra ändan af den kolossala- tunnel, som Jules Favre borrade genom S:t Gotthard och i hvilken han träf fades af döden, just då han stod inför fullbordan- det af sitt verk Redan år 1895 hemsöktes sam hället af ett fruktansvärdt lavinskred, då flere hus förstördes och många människolif gingo förlorade.
Sedan dess lefde byns invånare i ständig ängs- lan och fruktan för » Sasso Rosso&gt; — den röda klippan — ett ur det närliggande berget lösgjordt kolossalt klippblock, som hotade att rulla ned öfver byn.
Visserligen vidtogo invånarne en del åtgärder för att förebygga en katastrof, men det visade sig på den ödesdigra dagen att de * sa voro långt ifrån tillräckliga, och hvad än värre är, man kan när som hälst drabbas af en liknande eller ännu större o- lycka, ty fortfarande ligsra kolossala block kvar på bergssluttningen, där deras fäste är alltför svagt att hålla dem stilla, när lavinskreden och vatten- flödena komma.
Det nu inträffade bergskredet, som berodde därpå att vatten, som fyllt remnorna i ber- get, frusit till is och sålunda sprängt lös klippbloc- ken, förstörde tio boningshus och fjorton uthus samt dödade fyra människor.
Den materiella ska- dan anslås till nära en mill.
DET FÖR SNÖAR I IDUN AF SVERIGE.
SKISS HJÖRDIS.
D Å J A G S I T T E R H Ä R vid mitt fönster och ser, hur snön faller i täta flingor, snön, som vi längtat efter, ty vi rädas för en kal, ödslig barvinter, ser hur den täcker de mörka taken, lyser upp de nakna, gråa träden och tänker, att snart skall naturen vara ski- nande hvit och prydd med de praktfulla fa- miljejuvelerna, snön skall knarra under foten och gnissla under meden, då kan j a g förstå, att midt i all söderns värme och doft kan längtan efter en klar, vacker vinterdag blifva oss nordbor öfvermäktig.
Jag vet, att två människor åtminstone kännt det så.
Georg och Ellen Sterner hade från sin för- sta förlofningstid drömt om att få tillbringa sin smekmånad vid Medelhafvet, de hade ar- betat och försakat för att få se något af all världens härlighet, innan husliga plikter bunde dem fast vid hemmets härd.
Och så reste de en dag efter jul, ett år då vinterns ljusa fröjd i det längsta svek oss, och de lämnade ett grått och fruset hemland bakom sig.
De nic- kade åt vännerna på perrongen och beklagade dem, som inte kunde resa ifrån de där rysliga vintermånaderna och rakt in i solen.
Och vännerna afundades dem och hoppades högt och i mjugg, att deras tur en gång skulle * komma.
Och så foro de, njöto af den natu- 1899.
KATASTROFEN I AIROLO.
IDUN A MS T » Pä (5 L O P.
O (D O.
; ° P° ra 5 * » SO CD 1899. en tidning och snyftande af alla krafter.
» Mitt älskade barn, hvad har händt? » frå- gade^ han bestört och föll på knä bredvid Ellen.
» A h Georg, » bara snyftade hon, » jag kan inte hjälpa det, jag kan inte. » » Ellen, hvad är det du inte kan hjälpa? » frågade den stackars gossen och försökte befria det förgråtna ansiktet från tidningsomslaget.
» Har du läst det?
Jag gjorde det, och jag såg det så tydligt framför mig, » k o m det af- brutet af snyftningar.
Genom Georgs hjärna for en mängd rysliga misstankar, hvad det kunde vara, och han tog nästan omildt tidningen ur hennes händer, sägande: » Visa mig nu, hvad det är du menar, Ellen. » D å Ellen genom tåredimman slutligen vars- nade den uppskakande notisen och utpekade den för sin man, fann denne, att ett efter- längtadt härligt snöfall ändtligen klädt hem- landet i den skrud, som ägnar och anstår denna tid af året.
Innan Georg hann hämta sig från sin öfverraskning, hade han ett par armar o m sin hals, en våt kind mot sin egen och en bedjande mun tätt vid sitt öra.
» Min älskade gosse, det är förfärligt själf- viskt af mig, när du trifs så bra här, men låt oss få fara hem.
Tänk du, att få sitta i en släde, du och jag, och höra hur bjällrorna säga precis hvad man sist tänkt.
Så åka vi den där härliga vägen genom skogen, där gra- narna stå så tätt, du vet, snön faller i stora flockar från grenarne ned öfver oss, och det är stjärnklart och snart nytänding. "
Säg att du vill — för din lilla hustrus skull 1 » » Du kära lilla dumsnut, inte kunde jag ana, att det var där skon klämde.
Du vet ju, att din vilja är min lag, och att jag gärna offrar mitt nöje för ditt, » hycklade den bedragaren, men då han mötte Ellens ångerfulla blick, föll han ohjälpligt ur sin roll uppgaf ett pojk- aktigt glädjerop, lyfte sin hustru högt mot taket, och när hon väl alldeles andlös hamnat i sin stol, ringde han på uppassaren.
» Var g o d och gif mig min räkning.
Ett viktigt telegram kallar oss genast hem.
Det snöar i Sverige! » P 8 3 CO » DE LEKTE, D E SPELTE GULDTÄR- NING ».
E N SPORTHISTORIA AF EVA WIGSTRÖM (AVE).
SLUT FRÅN FÖREG.
NUMMER.
R OLIGT, HVA? » sporde körsvennen illslugt, hvarje gång hästen sträfvade sig upp till krönet på en ny backe, för att i fyrsprång bege sig ned i något, som för Hildurs förskrämda blickar såg ut som en afgrund, full af idel mörker.
» Jo, mycket roligt, » flämtade hon.
Ändtligen höll han framför en låg trappa till en hög byggning, från hvars ena fönster ett ljus- sken lyste.
» Nu äro vi hemma, lilla fröken I Bra CO ' - kördt, inte sant? ».
CD 3 3 Nu fann hon för godt att icke svara, ty hon 3 Q. » SSLä hade redan båda fötterna på marken.
En ung flicka kom ut för att ta emot gästen.
•I * (D CL » Kunde tro, att Ernst suttit på gästgifvaregården, - a eftersom han kunnat köra hem på så kort tid I — CD S J Stig in, fröken Östersson! » - B
Detta är väl fröken ... » 3 - O: 01 » Palla du, tag i skrinet!
Drängarne ligga väl | I I redan och sofva som gräflingar. » » Gör som han vill, Palla, eljes mokar han gräl 8° ' och pappa blir ledsen! » hviskade en röst bakom Hildur, som förvirrad vände sig om.
• » Jag är hus- O modern, var så bra och träd in!
Vi ha ställt det godt vi kunnat för fröken Östesson. » F I L » Hon vet åtminstone hvad jag heter! » sade &gt;• * ™ Hildur till sig själf, då hon genom en mörk för- stuga inträdde i en stor sal, blottad på alla möbler, utom ett par stolar och ett litet bord, som stod dukadt midt på golf vet; en oas i öknen, tyckte den I L » hungriga gästen.
I I * Hildur fick ensam sätta sig till bords och upp- passades af Polly eller Palla, som modern och bro- dern benämnt henne; frun i huset tog plats på en 3 w af stolarne ett stycke från bordet och betraktade undrande den i elegant resdräkt klädda unga damen.
» Bara nu fröken kan trifvas här! » utbrast hon plötsligt.- » Hade Ajda varit hemma, kunde hon ha hållit fröken sällskap, men Palla är inte så upplärd och inte jag heller, Ajdas och Ernstes lärdom har Björkman vågat stora pangar p å.
» Prun drogen suck och tystnade.
» Naturen är ju så vacker här omkring.
Jag har aldrig förr sett en riktig skogsbygd.
Godset har visst mycket vidsträckta ägor. » Hildur sökte upp- muntra sitt allt mer och mer sjunkande mod.
» Stenhult är en gård under säteriet, där Björk- man tjänt som spektor, tills han arrenderade denna egendom för tio år sen.
Det var Jör stort bruk för hanses medel; därtill var han inte van att själf ta i — min mans far var präst.
Till nästa vår är arrendetiden ute, och det skulle vara lyckligt för Ajda, om hon i stan kunde få några utsikter.
Vår son har nu gått in vid husarerna, som väl är, då han inte vill arbeta; Palla och jag vi ta oss, med Guds hjälp, nog fram tillsammans med stackars pappa. » Tonen blef varm, liksom moderns blick, som hvilade på den kraftfullt bygda sextonåriga dottern.
Hildurs glödande harm, som efterträdt hennes nedslagenhet, förbyttes i en varm medkänsla med dessa två, som troligen ensamma måste sträfva för hela familjens utkomst.
Men med fröken Agda förbehöll hon sig i tankarna att ha en gås oplockad.
Husfadern visade sig ej denna afton, och till stor lättnad för Hildur gjorde sig äfven sonen osyn- lig; Palla lyste gästen upp till ett stort rum på öfre våningen, mycket sparsamt möbleradt.
» Detta är Ajdas eget rum, » förklarade hon med en viss stolthet, i det hon framtog en tandborste ur spegellådan och lade den vid tvålbiten på tvätt- stället.
» Sof godt!
— Hör fröken något slammer vid femtiden, så är det bara jag som är i väfstolen ute i sommarsalen, » sade hon i dörren.
Jo detta var en skön historia!
Då Palla gått ned för trappan, tog Hildur sitt ljus för att göra en rond i öfre våningen, som föreföll henne vara obe- bodd, men hon ville dock öfvertyga sig om saken.
Huset var stort; hon gick igenom det ena tomma rummet efter det andra, tills hon hamnade i en sal, där en väfstol och hvarjehanda andra, för Hildur obekanta redskap voro uppställda.
En rysning genomilade henne, när hon vände tillbaka; hon reg- lade hvarje dörr efter sig, och hon kämpade emot rädslan för att sofva allena i all denna ödsliga tomhet.
» Jag är trött, sängen är ren och fin; maten var ju bra och riklig, och då skogen och sjöarna finnas, bryr jag mig ej om — det öfriga, » intalade hon sig, under det hon afklädde sig och gick till hvila.
Fru Björkman kom upp till gästen följande morgon med en kaffebricka, på hvilken endast fanns ett par koppar; men då Hildur yrkade på att få sällskap, gick hon och tog ned ett par från en liten hörnhylla i rummet.
» Det är Ajdas koppar, » sade hon, torkande dem med sin förklädessnibb.
» Det vore nu för väl om — som jag sa ' i går kväll — hon kunde få någon utsikt, ty det är mer än synd, om hon skulle längre gå här hemma, där hon ej kan göra vidare gagn. » » Ar hon då ej lik sin syster? » » Lik Palla?
Vänta, här står ett par porträtt af henne, men hon var kanske ännu vackrare, när hon var barn.
Hennes nåd på säteriet kunde aldrig se sig mätt på flickan, och det var hon som- fick Björkman till att sätta henne i hel- pension, där hon blef hållen ända tills hon var sjutton år. » » Hur gammal är hon nu? » » På sitt tjugusjätte, hon är två år äldre än Ernst. » » Har hon varit hemma alla dessa år? » » Ja, hvad skulle hon göra?
Det var än den ene, än den andre som tyckte om henne, men när de märkte, att vi haft det bättre, då Björkman tjänte som spektor, än sedan han arrenderade Stenhult, så blef det aldrig till något. » Hildur betraktade uppmärksamt porträttet.
Ja, det var onekligen ett bra vackert ansikte.
» Hon liknar sin mamma, » sade hon.
» Nej, kan fröken se det!
— Ja, det är inte all- tid att skönhet leder till lycka, fast det var allt den jag kan tacka för att ha blifvit gift öfver mitt stånd; jag var bara torpardotter.