Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rikets Ständer hafva detta ärende i öfvervägande tagit och hvad beträffar det väckta Pörslaget, att räkenskaperne skulle till Rikets Ständers Revisorers granskning öfverlemnas, så förekommer härvid, att, enligt Kongl.
Maj:ts nådiga Bref den 21 Sept. 1715, ifrågavarande uppbörd, såsom ofvan nämndt är, blifvit anslagen till vidmakthållande af bryggor och packhus jemte andra nödiga byggnader samt till utgörande af andra omkostningar: och då dessa medel således blifvit städerne från äldre tider anslagne för bestridande af förefallande kommunala behof, hafva Rikets Ständer så mycket mindre kunnat det väckta Pörslaget understödja, som dessa medel icke kunna hänföras till sådane med statsverket gemenskap egande allmänna medel, hvilkas förvaltning, enligt den Por Rikets Ständers Revisorer gällande instruktion är underkastad deras granskning; men anse Rikets Ständer deremot lämpligt, att, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Kommerse-kollegium uti afgifvet underdånigt utlåtande af ilen 31 Dec. 1838 tillstyrkt och E. K.
M:t jemväl vid 1844 års riksdag i nåder föreslagit, officiella uppgifter rörande tolags-medlens belopp och användande varda till bemälde Kollegium insända, 684 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N:o 208. för vinnande af kontroll, huruvida medlen till de afsedda ändamålen användas, hvadan Rikets Ständer få i underdånighet anhålla, det E. K. M. täcktes låta anbefalla vederbörande, att till E. K. M. och Rikets Kommerse-kollegium hvart tredje år insända behörigen styrkta uppgifter öfver beloppet och användandet af de städerna anslagne tolags-medel.
Hvilket beslut Rikets Ständer skolat hos E. K. M. i underdånighet anmäla.
Preste-ståndet den 25 — — Borgare-ståndet den 26 — — Bonde-ståndet den 26 — — Rikets Sländers underdåniga skrifvelse, om afskrifning af räntan å anmärkning smedel, ådömde förre Regements-skrif varén Fällkamereraren P. A.
(Stats-Utskrts Utlrde N:o 335.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har under innevarande riksmöte framställning blifvit gjord, att förre Regements-skrifvaren, Fältkamereraren P. A. Arell, emot inbetalande af ett honom till följd af gjorda anmärkningar, dels vid Militias-Boställs-kassans räkenskaper och redogörelse för kassans reservhemmans-räntor vid I)al-regementet för åren 1826 till och med 1830, dels Stora Kopparbergs
Läns landsböcker och räkenskaper angående berörde reservhemmansräutor för åren 1831 till och med Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N.-o 197. 685 1835, ådömdt kapital, hvarå ännu återstode oguldne 898 R:dr 10 r:st.
Banko, måtte från all räntebetalning befrias, hvilken i anseende till den längre tid tillbaka, hvarifrån den beräknas, uppgår lill en summa, överskjutande sjelfva anmärkningsbeloppet, synnerligast som Arell baft full anledning att följa det honom enligt räkenskapen forelagde redovisningssätt, emot hvilket aldrig någon anmärkning under bans tjenstetid eller tillförene egt rum.
Enligt E. K.
M:ts för Arméens Pensionskassa utfärdade nådiga reglemente af den 18 Februari 1848 åligger det emedlertid Fältkamereraren Arell, sedan domen i bans konkurs den 13 sistlidne April vunnit laga kraft, att sex månader derefter visa sig hafva blifvit från borgenärernes vidare kraf befriad, vid äfventyr att i annat fall varda från sin vid förutnämnda kassa innehafvande revisorstjenst skild.
Så länge nu staten qvarstår såsom fordringsegare, är det för Arell icke möjligt att detta åliggande fullgöra, och utkräfvande af statens räntefordran skulle alltså hafva den ovilkorliga påföljd, att Arell nödsakades lemna den tjenst, hvilken utgör enda utsigten till framtida bergning för honom på ålderdomen med hustru och oförsörjda barn.
Under sådana förhållanden och då statsverket i allt fall, genom fullföljande af anspråket pä ifrågavarande räntemedel icke kan något vinna, hafva Rikets Ständer funnit godt medgifva, att f. d. Regemenls-skrifvaren, Fältkamereraren Arell må befrias fran erläggande af ränta å det kapitalbelopp 2,998 R:dr 10 r:st, som genom E. K.
M:ts nådiga dom af den 24 Juli 1846 blifvit honom ålagdt att gälda, emot det att den ännu oguldne återstoden af samma kapital varder med 898 R:dr 10 r:st.
Banko lill Statsverket inbetald, innan sex månader förflutit från det domen i Arells konkurs vunnit laga kraft och således inom den 30 nästkommande Oktober; hvilket Rikets Ständer skolat hos E. K. M. i underdånighet anmäla.
C86 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, A:o 209.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adela den 27 Aug. 1851.
Preste-Ståndet den 27 — — Borgare-Ståndet den 27 — — Bonde-Ståndet den 28 — Rikets Stunders underdåniga skrifvelse, angående förändring i rättegången och arbetssättet i Hofrätt.
N:o 25 och Ull. N:o 51.) S. A. K.
Sedan erfarenheten ådagalagt, att den med år 1850 vidtagna indragning af Lagmans- och Kämnersrätterne, oaktadt den af beslutet härom föranledda och samtidigt medgifna rättigheten tor part, som vunnit, att erhålla verkställighet å Underrätts dom, utan afseende å deremot erlagdt vad, likväl vållat sådan tillökning i Hofrätternes göromål, att de ej kunna i Hofrätternas befintliga skick och under nu bestämda former medhinnas, så och till undanrödjande i någon mån af delta hinder för uppnående af den med nyssberörde domstols-indragning åsyftade förbättring i rättegångsväsendet, hafva Rikets Ständer ansett åtskillige förändringar dels i Hofrätternes arbetssätt, dels ock i vissa delar af rättegångsordningen vara af nöden, samt kunna bereda en i rättegångars afgörande sålunda saknad, erforderlig skyndsamhet.
Beträffande först rättegångsordningen, betraktad ur förevarande synpunkt, så lärer, enligt hvad upplyst blifvit, ofta inträffa att den, som i Hofrätt söker rättelse i Underdomarens, Konungens Befallningshafvandes eller annan Embetsmyndighets beslut, underlåter att bifoga samma beslut jemte protokoll och de handlingar, som behöfvas för påkallad pröfning af det öfverklagade beslutet.
Bristen i lagen, att uttala ett åläggande i denna del och att, för underlåtenhet att detsamma iakttaga, bestämma verksam påföljd, har öppnat ett tillfälle för tredskande parter att kunna uppehålla rättegången, enär Hofrätterne städse funnit sig nöd - Expeditions-Utshottets Förslag till und.
Skrifvelse, N:n 209.
G87 sakade att lemna parterna rådrum för de saknade handlingarnes ingifvande, ehuru ett dylikt rådrum skäligen borde beviljas endast i händelse giltigt binder för uraktlåtenheten miitt och styrktes.
Det är alltså ett stadgande derom, att Hofrätt, utan hinder af förrberörda underlåtenhet, må pröfva målet, som Rikets Ständer ansett skola bereda llofrätterne mycken besparing af tid, utan ali sådant skulle ske på rättsökandes bekostnad, enär desse, derest de visade att laga förfall varit orsaken till underlåtenheten, alltid borde förunnas rådrum för handlingarnes inlemnande.
Den i lag påbjudna, men genom bruket ytterligare utsträckta läsning inför Hofrätt af handlingarne i derstädes föredraget mål, eger väl fördelen att öfva kontroll å föredragningen, men medförer deremot den olägenhet att upptaga större delen af Hofrätternes tid och således lända till långsamhet i arbetet, jemte del den är så trött inde för ledamöterne, att de svårligen kunna följa densamma med oafbruten uppmärksamhet.
En sådan, numera till alla handlingarne utsträckt läsning synes derföre ej vara af den vigt att den ju icke, med afseende å omförmälde olägenheter, bör inskränkas, ehuru någon skarp gräns i denna del ej lämpligen torde kunna bestämmas.
Att öfverklagade beslutet och skriftvexlingen i Hofrätten uppläsas, synes, tillsammans med föredragningen, i allmänhet vara tillfyllestgörande, men förhållanden kunna inträffa, då af andra handlingar en närmare kännedom än den, som vid föredragningen vunnits, kan vara af nöden, såsom t. ex. vid fråga om tydningen af konlrakter, testamenten och dylika dokumenter eller af vittnens utsagor; och då måste uppläsning af den del utaf handlingarne rätten anser nödig, jemväl företagas.
Denna ytterligare läsning bör dock alltid ankomma på rätten och ej på någon enskild ledamot.
Finna de flesta ledamöterne den obehöflig, bör den ej företagas till uppehåll i handläggningen af andra mål, utan må den ledamot, som önskar en närmare kännedom, taga handlingarne till påseende och enskildt förskaffa sig denna kännedom.
Ehuru således med afseende på föredragningen endast en obetydlig garanti ligger i handlingarnes läsning, synes likväl den minskning i denna garanti, som kan vara en följd af ofvan antydda inskränkning i läsningen, böra, så vidt vädjade och instämda mål angår, hvilka i allmänhet äro mera invecklade, i annan ordning ersättas, för hvilket ändamål dock torde göra tillfyllest, om de till utfärdande föreskrifna berättelserna blifva så fullständiga, att parlerne deraf kunna förvissa sig, att referenten rätt uppfattat sakens sammanhang likasom de frågor, hvilka blifvit underställda Hofrättens pröfning.
De föreskrifter, som gällande lag i Rättegångs-Balkens 22 Kap. meddelar derom, huru berättelser skola inrättas, torde 688 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N:0 209. emedlertid icke derföre fordra annan hufvudsaklig tillökning, än ett bestämmande af de frågor, som blifvit underkastade Hofrätts bepröfvande, för hvilken åsigt Rikets Ständer hemta stöd från hvad utaf E. K.
M:ts Justi tiae-revision i förevarande hänseende iakttages.
Om nu berättelsen skall eg a sin ursprungliga betydelse och innefatta ett fullständigt upptagande af sakens sammanhang, så är ock nödigt alt parterne före berättelsens utfärdande inlemna protokoller och de öfriga handlingar, de för upplysning vilja förete, samt framställa den bevisning, de i Hofrätten önska begagna, eller med andra ord att saken dessförinnan erhåller erforderlig utredning.
Sådant kan emedlertid ej ske, så framt icke för rättigheten att förete handlingar och bevis en gräns utstakas, som faller inom tiden för utfärdandet af berättelsen.
Ständer hafva trott denna gräns lämpligen kunna, med bevarande af nödigt rådrum för parten, bestämmas genom ett stadgande derom, att den part, som i sak, deri berättelse skall utgifvas, vill inlemna handlingar eller framställa bevisning, bör begära rutt dertill under skriftvexlingen; dock att, om begäran att förete handlingar och bevis ej blifvit framställd inom sålunda föreskrifven tid, rättigheten till företeende deraf likväl ej är förlorad, derest parten varit af förfall hindrad att densamma begagna, eller handlingarne och bevisen först derefter blifvit kunnige eller att tillgå, eller anledning till deras företeende ej förr förefunnits, samt parten, i händelse berättelsen blifvit utfärdad, iakttagit föreskriften i Kongl.
Kungörelsen den 19 Januari 1802, rörande förbehåll vid berättelsers underskrifvande.
I följd häraf skulle allt hvad som hörer lill sakens beredning böra föregå berättelsens utfärdande; och derigenom återställdes lagstiftningen i denna del till hvad 1734 års lagstiftare åsyftat, — infördes enbet i Hofrätternes förfaringssätt, — och blefve större ordning och reda i rättegångsbehandlingen, som åter verkade till en större skyndsamhet: omständigheter, som ej kunna nog framhållas i närvarande tidpunkt, då Hofrätterne dagligen öfverhopas af vädjade mål, i hvilka, sedan Hofrätten blifvit andra instansen, förberedande åtgärder oftare erfordras än tillförene.
Stadgandena om kommunikation af besvär i vissa mål hafva synts tarfva den förändring, att i alla mål skulle tillämpas de påföljder för underlåtenhet att ingifva kommunikations-bevis och förklaring, som bestämmas i Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798, hvars 6 §. bjuder, att då besvär öfver Konungens Befallningshafvande* utslag i lagsöknings- och utmätningsmål anföras och Hofrätten anser andra Expedit iöns- Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N:o 209.
689 andra parten böra höras, förr än Hofrätten sitt utslag meddelar, bör denna part föreläggas att sig, inom viss tid, förklara, så vida han vill varda hörd, med skyldighet för klaganden att, vid talans förlust, inom den tid Hofrätten bestämmer, ingifva bevis att besvären blifvit vederparten tillställda.
Enär nemligen uti andra lill Hofrätt genom besvär fullföljda mål, deri förklaring infordras, paföljderne, än för kommunikationsbevisets, än för förklaringens ocb än för båda dessa handlingars fördröjda ingifvande äro olika och i de flesta fall bestående i vitén, verkar sådant i betydlig grad till långsamhet, derest endera parten vill uppehålla målet, samt till ökade göromål i Hofrätterne medelst parters pliktfällande och nya föreskrifters meddelande.
Någon grundad anledning till nu anmärkta olikheter synes emedlertid icke finnas.
Part, som icke begagnar honom lemnad förklaringsrätt, tillkännager dermed att lian ej önskar varda hörd; och om en klagande ej har annat att frukta för underlåtenhet att inom bestämd tid lemna sin vederpart del af till kommunikation inkomna besvär, än alt blifva fälld lill ett vite, skulle mångens rätt, utan särdeles olägenhet för den tredskande, kunna uppehållas.
Derjemte och då de omständligare föreskrifter om klagandens åliggande, i händelse hans besvär af Hofrätten utställas till kommunikation, hvilka med anledning af stadgandet i 1807 års Kongl, förklaring af Underrätt uti besvärsbänvisningen vanligen meddelas, ofta medfört flere olägenheter, helst desse åligganden i många fal! af Hofrätten mäste lämpas efter serskilde förhållanden och omständigheter, anse Rikets Ständer tjenligt och för bevarande af klagandens rätt alldeles tillräckligt, om i besvärshänvisningen en erinran lemnäs den klagande, att ställa sig till efterrättelse hvad Hofrätten föreskrifver i händelse hans besvär kommuniceras.
Slutligen hafva Rikets Ständer funnit en föreskrift derom, att besvär, som i Hofrätt fullföljas, böra tvefaldt ingifvas, vara af behofvet påkallad.
Saknaden af en dylik föreskrift har, efter hvad erfarenheten visat, vid flera tillfallen orsakat förvecklingar.
Det har nemligen handt att den, som till förklaring emottagit besvär, med eller utan uppsåt låtit dem förkomma, i hvilket fall den klagande, för alt vinna den med besvären åsyftade pröfning, ej haft annan utväg, än att i afskrift ingifva besvären med handlingarne, på sätt, enligt 1798 års åberopade Förordning, vid berörda förhållande, bör ega rum i lagsökningsmål.
För de fall åter att klaganden ej varit nog försigtig att behålla besvären i afskrift, och då en klagande likväl ej kunnat förlora på grund af vederpartens vårdslöshet eller Ilih. till B.
Prof. 1850 & 1851. 10 Sami. 1 Afd. 87 690 Expeditions-Utskotlets Förslag lill und.
Skrifvelse, N:o 209. oskick, har tillfälle till nya besvärs ingifvande måst lemnäs.
Följden har derföre varit uppskof och dröjsmål för parter och behofvet af åtgärder å domstolens sida, hvilka jemväl ökat göromålen.
All sådan olägenhet synes dock kunna undvikas genom föreskrifter derom att besvär böra ingifvas tvefaldt.
I öfverensstämmelse med sålunda uttalade äsigter angående det i förevarande hänseende uppkomna behof af förändringar i rättegångsordningen, hafva Rikets Ständer, för sin del, beslutat en så lydande
Förordning i afseende på fullföljden och behandlingen af mål i Hofrätt. §•
I Den, som i Hofrätt fullföljer talan emot Underrätts, Konungens Bcfallningshafvandes eller annan embetsmyndighets beslut, bör, inom den tid, som för fullföljd af sådan talan är vorden i lag och författningar stadgad, till Hofrätt ingifva det öfverklagade beslutet, äfvensom, derest vädjadt blifvit, vadebevis, så ock alla alla protokoll, som i målet förde äro, tillika med andra handlingar, hvarå han sig beropar.
Underlåtenhet derutinnan må ej verka till uppskof i ärendets slutliga handläggning, der klaganden ej visar laga förfall.
Gitter han det, bör Hofrätten, genom beslut, som må, efter anslag, meddelas, förelägga klaganden att, inom viss lämplig lid och vid den påföljd, nyss sagd är, inlemna de saknade handlin garne.
Börande inlagan och dertill hörande bevis i alla mål tvefaldt ingifvas på sätt i 27 kap. G §.
Rättegångsbalken i afseende på lagvadda eller instämda saker redan stadgadt finnes.
I fråga om handlingarnes insändande i konkurssak, deruti vädjat blifvit, lände hvad serskildt föreskrifvet är till efterrättelse. §. 2.
Hofrätten nödigt att öfver inkomna besvär infordra förklaring eller utlåtande, vare klaganden i alla de fall, der offentlig myndighets-åtgärd för sådant ändamål icke af Hofrätten anlitas, pligtig att besvärshandlingarne uttaga, dem vederbörande tillställa och bevis derom till Hofrätten ingifva, inom den tid, som af Hofrätten förelägges.
Försummas det, bafve klaganden sin talan i målet förlorat5 dock bör erinran härom lemnäs i de hänvisningar, som, för fullföljd af talan i Hofrätt, meddelas parter.
Förklaranden vare ock skyldig att med förkla - Expedilions-Utskottets Förslag till tind.
691 ring inkomma inom dm tid, som af Hofrätten bestämmes, vid äfventyr alt eljest icke vara i saken hörd. §• 3.
Sedan efter slutad skriftvexling i instämd eller vädjad sak, densamma blifvit, i den ordning 9 §. 27 kap.'
Rättegångsbalken stadgar, tillställd en af llofrättens ledamöter till föredragning, åligge denne, att saken för sådant ändamål bereda; skolande ban förthy tillse, om rättens beslut öfver invändning eller annan fråga i rättegången tarfvas, innan dom i hufvudsaken går, eller om något eljest iakttagas bör, innan saken lill slutlig pröfning förekommer, samt derom utan dröjsmål hos rätten anmälan göra.
Då alla förberedande åtgärder, som nödiga funnits, blifvit vidtagna, skall föredragande ledamoten, på sätt i 22 kap. 1 §.
Rättegångsbalken sägs, författa skriftlig berättelse och deri noga upplaga påståendet, hvarpå rättegången sig grundar, hvad Underrätten i saken dömt, så ock hvad sedan i Hofrätten tillkommit.
Denna berättelse skall sa inrättas, alt den klart utreder sakens sammanhang; och varde tillika utmärkt å hvad ställe i handlingarne det finnes, som i berättelsen omtalas.
Derefter skola de frågor bestämdt utsättas, som Hofrättens pröfning underkastade äro, och sist inlagorna upptecknas efter den tid de inkommit.
Föredragande ledamoten skrifve berörde berättelse under; hvarefter densamma bör, på sätt 2 §. i åberopade kapitel bjuder, till parterne ullemnas. §. 5.
Vill part i instämd eller vädjad sak höra vittnen eller förete annan bevisning, bör han derom framställa begäran under skriftvexling.
Ej må sådan begäran sedan upptagas i annat fall, än att bevisningen ej varit kunnig eller alt tillgå eller anledning till dess företeende ej förefunnits förr än efter den tid, här ofvan sagdt är, i hvilket fall, derest berättelsen emellertid utfärdad blifvit, dock iakttagas bör hvad som är föreskrifvet genom Kongl. Kungörelsen den 19 Januari 1802, angående skyldighet för den part, som, 692 Exp edit io ns- Utsko i tets Förslag till und.
Skrifevlse, N:o 209. efter berättelsens utfärdande, önskar förete bevis, att, vid underskriften, derom göra förbehåll, elier söka mundtligt förhör. §■ 6.
Sedan till Hofrätt inkommet mål blifvit till afgörande föredraget, läte rätten uppläsa det beslut, som under dess skärskådande kommit, hvad parterne i Hofrätten anfört jemte hvad af öfrige handlingar för målets kännedom af rätten anses nödigt; hvarefter målet bör i stadgad ordning till pröfning företagas. §• 7. Hvad nu gällande lag och författningar annorledes stadga, än ofvan föreskrifvet blifvit, kommer att till all verkan förfalla.
Vidkommande derefter det nu iakttagna arbetssättet inom Hofrätterne, så ehuru frågan om förändring härutinnan icke kan inbegripas i den lagstiftning, hvari folket deltager, utan afser ett sådant ordnande af embets- och tjenstemäns verksamhet, som tillkommer regeringsmakten, hafva Rikets Ständer likväl ansett denna fråga vara af natur, att i sammanhang med detta ärende böra af Rikets Ständer tagas i öfvervägande, enär det sätt, hvarpå arbetet i Hofrätterne bedrifves, ostridigt i väsendtlig mån inverkar på detta arbete, och derigenom på lagskipningens gång derstädes utöfvar ett betydligt inflytande.
Behofvel af bestämda föreskrifter i afseende å Hofrälternas arbetsmethoder bar äfven länge varit erkändt.
Om än invändas kan, att det måste i viss mån vara åt Hofrätterne öfverlåtit att ordna deras arbete, derför föreskrifva sältet, samt reglera och bestämma tjenstemännens verksamhet, så synes deremot karakteren af sättet, och hufvudsakliga rigtningen af verksamheten vara ett föremål för den makt, som ordnar statsbestyren; och det erfordras dessutom mången gång en yttre och mäktig vilja för att borttaga vanor och bruk, som i åratal varit följda, och hvilka i allmänhet hafva sin grund antingen i saknaden af bestämda föreskrifter eller i meddelade föreskrifters olämplighet.
De blifva alltid olika på olika ställen, och derom vittnar olikheten emellan Svea Hofrätts och de öfrige Hofrätternas arbetsmethoder.
Enhet i arbetssättet synes emellertid böra ega rum och deraf följer behofvet af allmänt giltiga föreskrifter härutinnan.
Expeditions- Uts k otte Is Förslag till undt.
De torde ock vara företrädesvis behöflige för påskyndande af justeringen af de beslut, Hofrätterne fatta, enär det sätt, hvarpå i omförmälde hänseende förfares, till stor del bidrager lill den Hofrätterne päbördade långsamhet.
Efter hvad Rikets Ständer inhemtat, tillgår justeringen i Götha Hofrätt, äfvensom i Hofrätten öfver Skåne och Blekinge på det sätt, att de uppsatta besluten granskas enskildt af hvarje ledamot, hvaremot justeringen i Svea Hofrätt sker på embetsrummet inför alla de ledamöter, hvilka deltagit i det beslut, som skall justeras, sedan likväl detsamma blifvit öfversedt af en ledamot.
Då den förra inelhoden leder lill mycken långsamhet och till stort besvär för ledamöterne, så skulle åter skyndsamheten kunna befordras genom den sednare, den der äfven synes vara mest öfverensstämmande med det koll idiala arbetssättet, hvars företräde ligger i den diskussion och det utbyte af idéer, som en gemensam granskning framkallar, dervid likväl icke all föreskrift hör saknas om den tid, inom hvilken antingen justering al i Hofrätt fattadt beslut hör företagas eller vara till parterne afgifvet.
Långsamhet synes ock skola förekommas derigenom att, på sätt för ledamöterne i E. Ii.
M:ts oell Rikets Kammar-rätt, äfvensom för de föredragande i E. K. M:ls Högsta
Domstol redan är vordet lörordnadt, den föreskrift blefve meddelad att hvarje Hofrätts-Iedamol, då han föredrager mål, bör vara försedd med skriftligt författadt betänkande deri.
Författandet af ett dylikt betänkande lemnar dessutom visshet om ett moget begrundande af målet, och för den händelse att detsamma vinner bifall, är beslutet redan uppsatt.
Såsom ytterligare brist i arbetssättet må anmärkas, att det för så väl ordinarie som extraordinarie tjenstemän i Hofrätterne lemnar föga tillfälle att der vinna den öfning och erfarenhet, som för deras utbildning är nödig.
Sedan, till följd af Kongl. Brefvet den 6 Fehr.
1799, ej allenast alla vädjade saker och instämda mål, hvilka, jemlikt 27 Cap. 9 §.
Rättegångsbalken, skola af ledamöterne föredragas, utan äfven alla till Hofrätt inkommande skrifter, ansökningar och besvär öfver Underrätters och exekutörers beslut, hvilka blifvit till kommunikation utställde och hvaruti förklaring inkommit, jemte fiskaliska aktioner, numera likaledes föredragas af ledamöterne, hvilka, enär motivering af beslut lämpligast anses kunna ske af den, på hvars föredragning det blifvit fattadt j och som derigenom närmast inträngt i målets alla omständigheter, jemväl ofta om ej i allmänhet, uppsätta besluten, så återstå ej andra mål, vid hvilka tjenstemännen få sjelfständigt lägga hand, än Hofrätternes pröfning underställda brottmål, som beredas och föredragas af Hofrätternes fiskaler, hvilka jemväl uppsätta besluten i samma mål; och derföre måste alla de öfrige tjenstemännens och så - 694 Expeditions-Utskottets Furslag till und.
Jedes största antalets sysselsättning inskränkas till ett arbete af mera underordnad vigt.
Sjelfverksamheten är emedlertid oundviklig för den praktiska dugligheten.
Utan att i denna del ega något förslag att uppgifva, hafva Rikets Ständer likväl föreställt sig att af de mål, som nu bero på ledamöternes föredragning, kriminela besvärsmål kunde i sådant afseende öfverlemnas åt tjenstemännen.