Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hamburger banko per mark fint, Rikets Ständer, på Banko-Utskottets förslag, fastställde de 2:ne alternativa pris, hvilka sedermera bibehåilits och finnas intagna i ofvan anförda 101 § mom. 2 af nu gällande Bankoreglemente, enligt hvilket Fullmägtige äro bemyndigade, att, på derom gjord anhållan och när de, efter särskild pröfning, för hvarje fall finna sådant med afseende å förekommande omständigheter lämpligt och för Banken fördelaktigt, kunna, i stället lör Svenskt silfvermynt, från Banken utgifva, bland annat, silfver- och guldplantsar, de förre emot 37 R:dr Runt, motsvarande, efter en kurs af 4 Riksdaler Riksmynt, 27 mark 12 sk.
Banko för hvarje mark finsilfver, Kölnisk vigt, sorn det omyntade silfret, enligt Hamburgerprof, innehåller, eller mot lägre pris, dock icke understigande det i myntbestämningslagen för hvarje Riksdaler i silfver stadgade af 128 skillingar banko eller 4 Riksdaler Riksmynt, med tillägg af slagskatten | proceat, samt de sednare, eller guldplantsar, efter det vid utvexlingen gällande pris å dukater, likaledes med tillägg af slagskatten procent.
Som en Riksdaler silfver, enligt nu gällande myntbestämningslag, innehåller omkring
T’jy procent mera finsilfver än Riksdaler Hamburger Banko, så följer deraf, att, efter det för omyntadt silfver bestämda lägsta pris, en mark finsilfver Kölnisk vigt skulle erhållas till ungefär 36 ij Riksdaler Riksmynt.
Om förändring i sistberörda reglements-stadgande äro inom Vällofliga BorgareStåndet motioner väckta dels af Herr Julius Lindström, som, i tryckta motionen M 8, hemställer, att omförmälda §, mom. 2 må erhålla följande lydelse:
Fullmägtige vare skyldige att, uppå derom gjord anhållan, i stället, för Svenskt silfvermynt, frän Banken utgifva silfver- och guldplantsar, när tillgång derpå gifves, de förra mot 36| Riksdaler Riksmynt för hvarje mark finsilfver, Kölnisk vigt, som det omyntade silfret, enligt Hamburgerprof. innehåller, samt de sednare eller guldplantsar, efter det vid utvexlingen gällande pris ä dukater.
Och öfverlemnas ät Fullmägtige att, när de efter särskild pröfning för hvarje fall finna sådant med afseende å förekommande omständigheter lämpligt och för Banken fördelaktigt, jemväl i stället för Svenskt silfvermynt, när så äskås, utlemna utländska silfvermyntsorter emot det vid hvarje tillfälle af Fullmägtige fastställande utvcxlingspris”; och dels af Herr A. O. Wallenberg, som, i motion M 2.52, föreslår, det Rikets Ständer måtte besluta, icke allenast att genom Riksbanken tillhandahålla allmänheten plants, innehållande 60 fö finsilfver, efter Svenskt prof och vigt, mot 4,000 Riksdaler Riksmynt i Riksbankens sedlar för hvarje sådan plants, utan äfven, att dylika plantsar må jemväl tillhandahållas åt allmänheten vid Lånekontoren i Göteborg och Malmö.
Det af Herr Lindström väckta förslag afser att åstadkomma två särdeles väsendtligt förändringar i Bankens nuvarande åliggande; den ena att, i stället för Banko-Utskottets Utlåtande «T? 26. 5 att Bankens ifrågavarande åliggande hitintills varit inskränkt till att emot sina sedlar vid anfordran tillhandahålla endast silfvermynt, med Fullmägtige lemnad rätt att kunna i stället utlemna omyntadt silfver, Fullmägtige skulle vara skyldige att, på derom gjord anhållan, utgifva antingen mynt eller silfver- eller guldplantsar; dels att, i motsats till nuvarande bestämmelse, enligt hvilken det inom vissa toreskrifna gränser ankommer på Fullmägtige att afgöra till hvad pris omyntadt silfver må erhållas, sådant alltid skulle utlernnas efter ett oföränderligt pris af 36j R:dr Runt för hvarje Kölnisk mark fint, hvilket pris, enligt hvad här ofvan är visadt, just motsvarar den qvantitet fint silfver, som innehålles i hvarje Riksdaler i silfver; och öfverensstämmer det af Herr Wallenberg föreslagna pris af 4,000 Rair för hvarje plants om 60 finsilfver, efter Svenskt prof och vigt, likaledes med det nyss nämnda af 36§ R:dr per mark Kölnisk vigt.
Ehuru, enligt motionen, den föreslagna skyldigheten skulle inskränkas till att gälia endast når tillgång på omyntadt silfver funnes, skulle denna skyldighet likväl i sjelfva verket tydligen blifva lika ovilkorlig, som Bankens nuvarande, att utlemna myntadt silfver.
Ty då Banken alltid på hvad sätt som helst måste, för att kunna inlösa sina sedlar, innehafva ett betydligt förråd af silfver, så följer deraf nödvändigheten att, så snart genom stora silfveruttagningar, vare sig i myntad eller omyntad form, detta förråd minskas, åter förskaffa sådant; och enär det, synnerligen vid stark omsättning af siLfverförrådet, icke ens vore möjligt att genast få det förvandJadt till myntad form, skulle en saknad tillgång till omyntadt silfver kunna inträffa först då, när Banken vore bragt ganska nära omöjligheten att uppfylla förbindelsen att med silfver sina sedlar inlösa.
Det torde således först böra tillses, huruvida en sådan skyldighet, som motionären velat ålägga Banken, må anses följa af Bankens funktioner i allmänhet samt vore förenligt med den ställning och verksamhet, som genom öfriga för Banken gällande stadganden är densamma anvisad.
Motionären anför, att då af en mark finsilfver Kölnisk vigt, som är lika med 55 ort Svensk vigt, skall utmyntas 9| stycken specier å 4 Riksdaler, hvilka således hvardera innehålla 6 ort finsilfver och tillsammans motsvara 36§ Riksdaler Riksmynt, men Banken för en Kölnisk mark finsilfver i omyntad form fordrar 37 Riksdaler Riksmynt, densamma icke uppfyller sin första och förnämsta pligt att upprätthålla sedlarne i deras rätta värde, utan att en myntförsämring eger rum, ithy att för ett värde i omyntadt silfver af 36§ Riksdaler måste lemnäs 37 Riksdaler i sedlar.
Detta påstående utgår från förutsättning att den skyldighet motionären velat pålägga Banken, verkligen redan tillhör honom, hvilket likväl för närvarande icke är förhållandet.
I det Föregående är redan ådagalagdt, att Banken, enligt nu gällande lagar och stadganden, åligger endast att inlösa sina sedlar med ett desamma åsatt värde i myntadt silfver, och detta åliggande fullgöres när sedelinnehafvaren för 4 Riksdaler Riksmynt i sedlar erhåller myntadt silfver, innehållande 6 ort fint, och således för 36| Riksdaler i sedlar bekommer 55 ort dylikt silfver.
Påståendet att en myntförsämring skulle hafva inträdt, saknar följaktligen all grund; och det skulle först då med skäl kunna sägas, att Rikets Ständer genom stadgandet af ett högre pris för omyntadt silfver, än som motsvarar detsammas värde, uttryckt i Svenskt mynt, ej uppfyllt den garanti för myntvärdets upprätthållande, som Rikets Ständer ålagt Banken att ombesörja, i fall denna genom gällande lagar varit förbunden att till - 6 Banko-Utskottets Utlåtande J\f 26. handahålla omyntadt silfver lika ovilkorlig!, som den nu är det att mot sina sedlar utgifva myntadt silfver.
Men lika litet, som det nu berörda påståendet eger grund, lika litet torde det böra åläggas Banken, att utan åtskilnad, efter sedelhafvarens önskan, tillhandahålla honom såväl plantsar som mynt.
Ett sådant åliggande skulle vara grundadt i sakens egen natur endast i det fall, att det omyntade silfret, såsom sådant, innebure samma egenskap, som är den hos myntet utmärkande och väsendtliga, att nemligen vara en fast, oföränderlig och lätt beräknelig måttstock för jemförelse af varuvärden och underlättande af varubyten.
Det torde likväl, till bemötande af en dylik mening, vara tillräckligt att fästa uppmärksamhet derpå, att just saknaden af denna egenskap hos den ädla metallen i dess omyntade form föranledt, att man genom fastställande af en viss halt och fördelning efter en viss vigt, angifven medelst den å myntet satta prägel, sökt gifva metallen den egenskap af användbarhet för ifrågavarande ändamål, som den i omyntad form saknar.
Då således den ädla metallen i omyntadt tillstånd icke kan betraktas lika med mynt, utan är en vara, så bör den ock, såsom sådan, i afseende på pris vara underkastad samma inverkan af förhållandet mellan behof och tillgång, som gäller för andra varor; hvaraf äfven följer, att den enskilde, som för det ena eller andra ändamålet har behof af denna vara, får för densamma lemna ett så stort genvärde, som af omständigheterna för tillfället bestämmes.
Rigtigheten af denna åsigt vinner styrka äfven af befintliga faktiska förhållanden.
Så vidt Utskottet känner, har nemligen, i andra stater, ingen af de Banker, för hvilka det utgör ett åliggande att upprätthålla värdet af der begagnade myntrepresentativ, någon skyldighet att mot ett visst, en gång för alla bestämdt belopp af sådana myntrepresentativ, utgifva omyntad metall, utan endast myntad; ehuru visserligen några af dessa Banker, såsom till exempel Englands Bank, alltid utlemna efter begäran antingen mynt eller plantsar.
Detta sker dock icke till följd af en nämnde Bank ålagd skyldighet, utan derföre att densamma, såsom berättigad att drifva handel med guld och silfver, dervid finner sin fördel.
Motionären har såsom skäl för sitt förslag anfört, att dess antagande skulle för Banken medföra fördel, enär, vid det förhållande att silfverplantsar, enligt nuvarande stadgande icke få försäljas till lägre pris än det i myntbestämnings-lagen för hvarje Riksdaler i silfver stadgade, af 128 skillingar Banko eller 4 Riksdaler Riksmynt, med tillägg af slagskatten J procent, men hittills alltid hållits i det ån högre priset 37 Riksdaler Runt för hvarje mark finsilfver, Kölnisk vigt, desamma sålunda vore dyrare än myntet, och i följd deraf den, hvilken behöfde silfver, föranleddes att uttaga detsamma i den för honom billigare formen af mynt, men hvilken form deremot vore för Banken dyrare, till följd deraf att Banken för myntet måst betala slagskatten, som således för Banken utgjorde en förlust; och har motionären, för att gifva en föreställning om beloppet af denna förlust, anfört en från uppgifter om kostnaden för silfverin försel till Banken heintad beräkning, enligt hvilken Banken, på ett belopp af 100,000 Mark Hamburger
Banko, gör en förlust af 1,008 Riksdaler Riksmynt, när förstnämnde belopp uttages i mynt i stället för i plantsar.
, Så obestridligt det än må vara, att slagskatten är en utgift, för hvilken Banken, då silfret afletnnas till utmyntning, icke erhåller någon godtgörelse, så tvifvelaktigt torde det likväl vara att denna utgift är en förlust, hvilken Banken skulle bespara sig, om den, i stället för mynt, utlemnade omyntadt silfver.
Detta skulle visserligen vara förhållandet, om det kunde antagas, att silfver aldrig skulle Banko-Utskottets Utlåtande Jfå. 26. 7 från Banken uttagas till försändning utomlands i annat ändamål, än för att fullgöra liqvid^af sådana skulder till utländningen, hvilka, till följd af en ofördelaktig handelsställning, icke kunde med utförsel af landets produkter betäckas.
Men då, i anledning af hvarjehanda förhållanden, det lätteligen kan blifva föremål för en vinstgifvande spekulation att härifrån utföra silfver, så är det mer än sannolikt, att Banken under sådana förhållanden skulle komma att ådragas en vida större förlust, genom att nödgas till ett bestämdt pris utlemna plantssilfver, hvilket den, för att kunna upprätthålla myntvärdet, måste omedelbart till högre pris åter införskaffa, än hvartill den utgift uppgår, som af slagskatten förorsakas.
Möjligheten af en så beskaffad silfveruttagning, som den nu antydda, ligger icke allenast i sakens natur, utan torde äfven vara af en icke aflägsen erfarenhet bevisad; och med de lagar och bestämmelser, som äro gällande dels för landets kreditväsende i allmänhet, dels för Rikets Ständers Bank särskildt, saknar Banken, för att kunna motverka och omintetgöra dylika för Banken menliga operationer, de utvägar, som vore för ändamålet nödiga, och i andra länder med en olika lagstiftning stå dervarande Banker till buds.
Bland sådana utvägar torde endast behöfva påpekas rättigheten att efter behof höja uflåningsräntan, hvilken åtgärd verkar derhän, att ledigt kapital icke kan finna fördel i uttagande af ädla metaller för försändning till sådane platser, der dessa för tillfället betinga ett högt pris.
Flera dylika utvägar finnas, hvilka antingen icke äro Riksbanken tillåtna, eller ock, om äfven medgifna, likväl endast i förening med sådana, till hvilka Banken ej är berättigad, åstadkomma de afsedda vcrkningarne.
Och möjligheten för, till exempel, Englands Bank, att kunna alltid tillhandahålla äfven omyntade ädla metaller, beror dels derpå, att denna Bank är för handeln med de ädla metallerna en medelpunkt, till och från hvilken de ständigt ömsom inflyta och åter utgå, dels derpå att denna Bank eger till sitt förfogande utvägar, hvarigenom den är i ständ att utöfva den kraftigaste inverkan på rigtningen af såväl handeln med de ädla metallerna, som all annan handels- och affärsrörelse.
Afven om. emot hvad förhållandet är, Englands Banks statuter skulle ålägga densamma såsom en skyldighet att utlemna ädla metaller i omyntad form och till ett oföränderligt pris, som vore lika med det präglade myntets metallvärde, så skulle antagandet häraf såsom ett skäl för åläggande af en likartad skyldighet för Svenska Riksbanken innebära ett förbiseende af den stora olikheten mellan dessa Bankers inrättning, styrka och ställning i de väsend!!igaste afseenden.
Vidkommande beloppet af den minskning i pris å silfverplants emot det hittills varande af 37 R:dr, som, genom bifall till motionärens förslag, skulle uppkomma, torde Utskottet, tili upplysande häraf, få anföra ett exempel.
En silfverplants, som innehåller enligt Hamburger prof och vigt 117 mark o^g lod finsilfver Kölnisk vigt och enligt Kongl. Myntverkets attest 64 51 ort 58 korn viktualievigt, gifver, enligt samma attest, efter afdrag af slagskatten, 4,268 Riksdaler 80 öre, men utan detta afdrag 4,301 R:dr 6 öre Riksmynt i silfver, hvilket sistnämnda belopp motsvarar såväl det af motionären föreslagna pris af 36 J
Riksdaler för hvarje Kölnisk mark finsilfver, som det uti nuvarande 101 § af Bankoreglementet alternativt medgifna lägre pris af 128 skillingar Banko eller 4 Riksdaler Riksmynt för hvarje Riksdaler i silfver, med tillägg af slagskatten.
Om deremot samma plants försäijes efter det i nämnde reglements-paragraf omförmälda högre pris af 37 Riksdaler Riksmynt, motsvarande, efter en kurs af 4 Riksdaler Riksmynt, 27 mark 12 skilling Hamburger Banko, för hvarje mark finsilfver Kölnisk vigt, så erhåller Banken för densamma 4;340 Riksdaler 69 öre; och utgör således skilnaden 8 Banko-Utskottets Utlåtande M 26. på omförmälda plants mellan det af motionären föreslagna och det i Bankoreglementet bestämda samt hittills alltid iakttagna högre pris 39 Riksdaler 63 öre.
Till hvad Utskottet redan anfört torde Utskottet endast ytterligare behöfva anmärka, att dä guld ieke utgör grunden för landets myntväsende, och således i omyntad form än mindre än silfver kan betraktas annorlunda än såsom en handelsvara, lärer icke något antagligt skäl kunna andragas för en skyldighet att utlemna guldplantsar till ett pris, som ej finge öfverstiga det för tillfället å myntadt guld gällande.
Utskottet anser sig härmed jemväl hafva besvarat förra delen af Herr Wallenbergs motion om tillhandahållande af plantsar utaf 60 ®ts vigt till 4,000 Riksdaler per plants; och torde Utskottet i afseende på den i samma motion tillika gjorda hemställan att silfver i plants måtte hållas tillgängligt äfven i Göteborg och Malmö, endast behöfva anmärka, att sådant komme att för Banken medföra kostnader och olägenheter, under det att den af motionären, såsom skäl för en sådan åtgärd, omförmälda lättade transport genom jernvägarne just synes göra densamma obehöflig, enär denna lättade transport kommer reqvirenten af plantsar till godo.
På de skäl, som nu blifvit anförda, får Utskottet afstyrka bifall till Herr Lindströms och Herr Wallenbergs nu förevarande motioner.
Deremot har, vid behandlingen af dessa motioner, Utskottet å andra sidan tagit i öfvervägande, huruvida icke ät Banko-fullmägtige kunde öfverlemnas fullkomlig frihet vid bestämmande af priset å omyntadt silfver och guld; och då de ädla metallerna i omyntad form, pä sätt redan är vordet anmärkt, icke äro att betrakta annorlunda än såsom en vara, bör prisbestämningen på denna vara icke inskränkas inom vissa bestämda gränser, som i intet fall må öfverskridas.
Borttagandet af den nuvarande inskränkningen skulle för Banken icke kunna föranleda någon våda eller olägenhet, då det icke blefve något o vilkorligt åliggande för Banken att, på anfordran, utgifva plantsar, utan sådant fortfarande komme att bero af Fullmägtiges bepröfvande i hvarje fall och dä det väl, med fullt förtroende till Fullmägtiges insigt och omtanka, kan antagas att Fulhnägtige alltid skola tillse ej mindre Bankens än äfven det allmännas fördel.
Utskottet anser sig således böra till Rikets Ständer hemställa, att åt Banko-fullmägtige må öfverlemnas att kunna, i stället för svenskt silfvermynt, från Banken utgifva silfver- och gnldplantsar mot det pris, som Fullmägtige, med ledning af priset å silfver och guld på utrikes orter, bestämma.
Och skall Utskottet, i händelse denna hemställan vinner Rikets Ständers bifall, framdeles till Rikets Ständer afgifva förslag till det stadgande, som bör i Banko-reglementet, intagas.
Reservationer: af Herr Julins Lindström: ^Emot Utskottets beslut att afstyrka bifall till den af mig väckta motion, angående skyldighet för Rikets Ständers' Bank, att till ett lägre pris, än det i Bankoreglementet nu bestämda, utlemna omyntadt silfver och guld, får jag härmed mig reservera.
Hvad Banko-TJtskottels Utlåtande JW 26.
9 Hvad som för sin tid kan synas vara lämpligt oell ändamålsenligt, är det icke för alla tider, och på intet område af den sociala foller nationalekoniniska verksamheten kan eller bör ett stillastående ega rum, ej heller eger det rum.
Vår egen bank-lagstiftningshistoria, icke mindre än andra länders, ådagalägger detta.
Också har ingenstädes motståndet varit större än just pä detta område.
Orsakernc äro lätt insedde; fruktan lör olycksbringande rubbningar uti cn mängd samhällsförhållanden, oftast grundad på fördom eller ren okunnighet, jemte sorgliga erinringar om de olyckor, som fordom drabbat samhället, i följd, lika ofta, af förvända äsigters tillämpning i fråga om penninge- och bankaffärer, hafva dertill bidragit och försöken att sprida ljus öfver dessa saker och åstadkomma reda uti dem halva ej sällan med misstänksamhet blifvit bemötte och derföre för det mesta misslyckats.
Den historiska utredning, Utskottet uti lörsta delen af sitt betänkande egnat ät det förevarande ämnet, ådagalägger också, hurusom man först sä småningom, genom tid efter annan företagna förändringar af den § i Bankoreglementet, som har afseende pä ifrågavarande sak, funnit sig böra frångå den alltför tränga uppfattning, som låg till grund lör den ursprungliga bestämmelsen af uttryckligt förbud mot utletnnande af omyntadt silfver och att en upplystare åsigt efter hand gjort sig gällande, utan att densammas tillämpning i någon den minsta män ledt till de vådliga följder, sorn pä sin tiri förebådades.
Det gäller då att tillse huruvida tiden oj nu kan vara inne att taga steget fullt ut och låta den grundsats komma till erkännande, att värdet af Rikets Ständers Banks sedlar bör grunda sig pä deras egenskap att kunna till silfver förvandlas utan afseende pä 0111 detsamma är myntadt eller omyntadt.
Hvad nu denna grundsats beträffar, sä har frän Utskottets sida blifvit anfördt, att banken, efter gällande lagar, icke har förpligtelse att mot annat än myntadt silfver inlösa sina sedlar och att sålänge banken med en specie, innehållande 6 ort fint silfver, inlöser 4 Riksdaler Riksmynt i sedlar, påståendet att en myntförsämring skulle ha inträdt saknar all grund.
Erinringen härom är rigtig men också lia, såsom af motionen väl kan synas, resonnementerne mindre rört sig kr ng frågan om myntförsämring, som är ett, än sedlarnes försämring eller sedelvärdets nedsättande, som är ett annat.
Dessa båda begrepp både böra och kunna skiljas ät.
Lagen för Rikets Ständers Bank och Bankoreglementet göra sjelfva en sådan åtskilnad, dä den förra talar om förpligtelsen för banken att, mot ett visst belopp af sedlar utgifva ett visst belopp af myntadt silfver (myntvärdets uppehållande) och Bankoreglementet, som uti dess 108 § ålägger Fullmägtige, att vaka deröfver att sedlarnc bibehållas vid deras rätta värde (sedelvärdcts uppehållande) samt derför anvisar åtskilliga medel, bland andra just det, att efter fastställd grund inlösa sedlarna äfven med omyntadt silfver.
Om nu grunden för inlösandet af sedlarne med omyntadt silfver är uppgjord icke med beräkning af den verkliga qvantitet finsilfver, som sedlarne representera, eller bestämmelsen är så sväfvande, att Fullmägtige hafva rättighet att, än med en mindre, än med en större qvantitet omyntadt silfver sedlarne inlösa (och denna rättighet hafva de verkligen enligt § 101 af Bankoreglemente!), sä är det ju alldeles gifvet, att, när sådan inlösen sker efter det högre priset å plantssilfver, en nedsättning i sedelns värde egt rum.
Det må 1111 emellertid med denna begreppsbestämning vara hurusomhelst, — här är ej fråga om hvilken bankens skyldighet är utan hvilken den bör vara.
Och att hvarje bank, som har till åliggande att med silfver eller guld inlösa sina sedlar, bör verkställa denna inlösning likaväl med omyntad som myntad metall, allt efter allmänhetens beqvämlighet, torde få anses lika billigt och i bankernas eget rätt förstådda intresse, som rict torde vara ostridigt att öfverallt annorstädes, der väl ordnade banker gifvas, sådant äfven sker.
Prot. 1862 & 1863. 6 Sami. 1 A/d. 0 Höft, 2 10 Banko-Utskottets Utlåtande JV$ 26.
Utskottet säger vidare, att åliggandet att utlemna omyntadt silfver skulle vara grundadt i sakens egen natur i det fall. att det omyntade silfret, såsom sådant, innebure samma egenskap, som är den hos myntet utmärkande, att nemligen vara en fast oföränderlig och lätt beräknelig måttstock för jemförelse af varuvärden och underlättande af varubyten, hvilken egenskap
Utskottet anser den ädla metallen i dess omyntade form sakna.
Om nu detta påstående vore rigtigt, så borde väl deraf följa, att den myntade metallen, som har denna så framstående egenskap, hölles i högre värde än den omyntade och att således vid prisbestämningen å de båda, den bättre och dyrbarare varan, mynt, taxerades högre än den. af mindre värde varande, omyntade metallen.
Men annorlunda står det skrifvet i Bankoreglementets 101 Utskottets påstående, att omyntadt silfver och guld saknar egenskapen att utgöra en fast oföränderlig och lätt beräknelig måttstock för underlättande af varubyten synes mig icke ega stöd hvarken af praktisk erfarenhet eller allmänt er kända sunda banktheorier.
Jag vägar tvärtom påstå att den omyntade metallen är både mera oföränderlig och lätt beräknelig än den myntade, och jemväl den, som mest användes vid alla sådana större utländska liqvider, der metaller mäste användas och lätt begripligt torde också vara, att mindre tid och besvär fordras för att uppväga en silfver- eller guldplants, än att uppräkna så många småmynt, som af densamma kunna utpräglas, likasom att den nötning, som ett enda stort me tallstycke undergår, är betydligt mindre än de mänga mynts, som i värde af samma motsvaras.
Uti de stora handelstransaktionerna och internationela bytena förekomma derföre högst sällan myntade metaller.
Desse sednares ändamål har deremot ansetts vara att tjena blott, vid den mindre handeln, men har äfven der på många ställen undanträngts af banknoter eller sedlar.
Utskottet framhåller vidare, att den ädla metallen i omyntadt tillstånd icke kan betraktas lika med mynt, utan är en vara, hvarå priset bör bestämmas efter samma grund, som gäller för andra varor, beroende pä tillgång och efterfrågan, och anför, för att ytterligare styrka denna åsigt, att i andra stater, ”såvidt Utskottet känner”, bankerna icke hafva åliggande att, mot ett visst, en gång för alla bestämdt, belopp af myntrepresentativ, utgifva omvntad metall utan endast myntad.
Jag har icke här för afsigt att ingå uti någon strid om rätta förståndet af ordet ”vara” och vill ingalunda förmena någon att ät den ädla metallen gifva hvilken benämning som helst, ty detta är temligcn likgiltigt, men vill blott dä ät äfven det myntade silfret vindicera rättigheten af samina benämning.