Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En viss, oförklarlig oro blandade sig på sistone med den vanliga hemsjukan – och inga böner kunde förmå mig att längre stanna qvar.
Jag lät spänna för min vagn, tog afsked och kände mig allt lättare och tryggare, ju närmare jag nalkades mitt gamla Strengnäs.
Solen hade nyss gått ned, då jag vek in på den gatan, vid hvilken biskopshuset är beläget och i hvars grannskap äfven jag hade min boning.
Som jag nu i sakta mak färdas fram, blir jag i hast varse ett stort liktåg, kommande rakt emot mig.
Det förundrade mig genast, att inga klockor rördes och ingen åskådare syntes till, ehuru sådana eljest icke vid dylika tillfällen pläga saknas.
Processionen nalkades; jag höll stilla på sidan och aftog hatten.
Prestafven fördes af en stjernbeprydd man, som föreföll mig bekant, en stor, rikt beslagen kista bars af gymnasister, dem jag alla väl kände, och alla mina kamrater i konsistorium jemte flera andra, högre och lägre, kända och okända, åtföljde henne.
Och på det rum, mig tillkom, såg jag mig sjelf vandra bland mina embetsbröder.
När tåget hunnit väl förbi mig, vände jag mig om.
Allt var försvunnet.
Sedan jag något hemtat mig, frågade jag drängen, som satt bredvid mig:
“Såg du någonting?“
“Nej, herr lektor!“ svarade drängen.
“Men jag undrade på, att lektorn höll så länge stilla.“
Jag yttrade intet ord mera; men vid inträdet i mitt hus, mötte mig en piga med detta tilltal:
“Vet lektorn, att biskopen är död?
– Han skall begrafvas i morgon.
I min studerkammare fann jag sorgbrefvet på bordet, jemte inbjudning till begrafningen.
Och följande dagen vandrade jag lifs lefvande, och vid samma tid, på samma gata, der jag förut sett min egen och mina medbröders vålnader.“
Brita Gustafsdotter, en bondhustru i Höglyckan i Östergötland, väckte omkring 1818–19 någon uppmärksamhet genom sina s. k. uppenbarelser och försäkringar om Bottnaryds källas undergörande kraft.
Denna vidskepelse fördunstade likväl snart åter.
En klar, skarp månskensqväll i Januari månad år 18**, d. v. s. på 1800-talet, stannade några bönder, som ärnade sig till Stockholm med mjöl, på en backe i skogen Käglan emellan Glanshammars och Fellingsbros gästgifvaregårdar.
Föret var godt, luften ren.
Då foran höll stilla på backens brant, spred sig en varm rök från de frodiga hästarnes ryggar, som vanligt är i norden, när kölden knäpper till.
Då nu anföraren för karavanen gick fram till sina hästar för att torka dem, taga dem betslet ur munnen och gifva dem en kaka bröd – blir han nedanför backen varse en bonddräng, klädd i en nära nog ny fårskinnspels, fatta en gammal gumma vid strupen och dertill sticka en knif djupt in i hennes bröst.
Månen sken så blank, att mördarens anletsdrag stodo tydligen målade för bondens ögon.
Som han vid denna åsyn blef särdeles förskräckt, kallade han kamraterna till sig; de sågo samma syn och blefvo ännu mera förfärade än han.
Genast satte sig åter hästarnes fötter i rörelse; men innan bönderna hunno till det ställe, der missgerningen bedrefs, voro både gumman och drängen försvunna.
Intet tecken till blod, ej till menniskofjät syntes på den hvita, friska, nyfallna snön.
“Hu!“ sade den främsta bonden, Anders Larsson benämnd. “Det här är riktigt anstyggt.
Jag tror vi taga in ju förr dess hellre öfver natten, och det i närmaste by.“
Hans följeslagare, vana att rätta sig efter honom i allt hvad han sade och gjorde, emedan han gemenligen sade och gjorde hvad sannt och rätt var, biföllo genast.
Det töfvade också icke länge, förrän de anlände till en stor och treflig by.
Slädar och hästar hejdades i farten och Anders Larsson trädde in i en stor rödfärgad stuga, ur hvars fönster en eldbrasa utsände sitt vänliga sken.
De öfriga bönderna följde honom, och efter en kort underhandling med husfadern erhöllo de – som voro fem till antalet – lätteligen tillåtelse att få hvila i det huset öfver natten.
Hästarne inqvarterades i ett godt vagnslider, öfverhöljdes med täcken och bekommo sitt vederbörliga foder.
Sedan allt detta var besörjdt, samlades alla resenärerna i husbondens stuga.
De ämnade icke lägga sig, kunde det icke heller, utan togo plats på en dem anvisad bänk, framletade ur sin matsäck den erforderliga aftonvarden och började äta, hvar och en ur sitt skrin eller knyte.
En silfvertumlare, tid efter annan påfylld ur en stor tennflaska, vandrade ur hand i hand; ty de frusna gubbarne behöfde stärka sig med en sup.
Som de nu sutto der och åto, begynte Anders Larsson att se sig något litet omkring.
Vid spiseln såg han tvänne husets döttrar, unga, rätt vackra flickor, sitta och spinna.
På något afstånd från dem satt en dräng, sysselsatt med att tälja skopinnar.
Emellanåt tog han fram en handyxa för att klyfva spjelor af ett vedträ, som småningom skulle fördelas till pinnar.
När Anders Larsson en stund betraktat den karlen, som täljde skopinnar, stötte han på sin granne, hviskande i hans öra: “Sir du, Olle!
Der sitter han, som gjorde af med gumman.
– Denne yttrade:
“Ja, du!
Så har jag tyckt en lång stund, fast jag inte har velat sagt något.
– Och detta tysta samtal gick genast som en elektrisk stöt genom hela det resande sällskapet, som befann sig på den långa bänken.
Anders Larsson, lika reslig och stark till kroppen, som ärlig och oförskräckt i själ och hjerta, reste sig då upp från bänken, gick fram till drängen och tilltalade honom sålunda: “Jag tycker, att jag har sett dig förut en gång – och det i denna qväll.“
Drängen tappade knifven, men hemtade honom snart upp igen, såg bonden i ansigtet och svarade:
“Hvar skulle det ha varit?
Jag har varit här inne i stugan allt sedan skymningen.“
Flickorna, som spunno, bejakade drängens utsago.
“Men, sir du“, inföll åter Anders Larsson. – “Vi alla fem, som har fått nattqvarter, sågo dig för en stund sedan fatta en gammal gumma om strupen och sticka henne i bröstet med en knif.
– Kom ihåg det!
Och vill du veta, hur gumman var klädd, så skall jag säga dig det med.
– Jo! sir du – hon hade på sig en blå kofta och ett rödrandigt kläde om hufvudet.
Och ett knyte bar hon i handen – kom ihåg det.
Och du har gjort af med gumman, och det i denna qväll.“
Vid dessa ord nedföll drängen sanslös till golfvet.
Då han efter några ögonblick återfick sitt medvetande och kunde resa sig upp, dröp ångestsvetten från hans dödsbleka panna och han bekände frivilligt, att han, på samma ställe, på samma dag och vid samma stund, som bönderna sett honom, mördat med knif en gammal gumma och tagit af henne 7 plåtar.
Men det hade skett fem år förut.
Länsmannen efterskickades.
Drängen infördes till länshäktet, undergick ransakning och dömdes naturligtvis af häradsrätten, ehuru blott på egen bekännelse, till döden.
Benådning egde dock sedermera rum, och den hette lifstidsfängelse.
Döden krossade dock snarligen hans timliga bojor och band.
Samma natt skalden Elgström dog i Stockholm och vid samma tid, hade hans moder, som lär ha bott i Skenninge, ett anfall af blodstörtning och sade när hon återfick sansen:
“Nu har visst min Pehr aflidit, ty jag har blandat mitt hjertblod med hans.“ Samme Elgström berättade, att han såg prosten Tegnér, biskopens broder, komma in till sig i rummet samma söndagsmorgon, som han (prosten Tegnér) blef död.
Ahnfelt berättar om sig sjelf, att han, under det han konditionerade i Carlshamn, en natt vaknat utaf en lätt handtryckning, som han igenkände varit från hans mormoder, hvilken alltid för honom hyst mycken ömhet.
Han säger sig bestämdt igenkänt taget af hennes knotiga fingrar och hafva klart sett hennes ansigte i månskenet.
Om morgonen berättade han saken för sin principal, som dervid ryckte på axlarne, men påföljande postdag kom underrättelse att gumman var död, och det befanns då, att hon dött samma natt och samma stund som Ahnfelt haft visionen.
I en korrespondansartikel från Westergötland förekom i Dagbladet 1868 bland annat en afskrift af några anteckningar, gjorda af en i Skåne uppfödd person.
I dessa anteckningar förekommer för år 1847 följande:
“Om Widtsköfle egendom i Skåne äro många traditioner, och icke utan att ju några af de händelser, som derifrån omtalas, äro grundade.
Bland dessa är en, nämligen att ännu lefvande baron K. B. på S–p under sina barnaår haft en hög och förnäm lekkamrat – en engel.
“Under min ungdomstid har jag hört denna berättelse samt derom samtalat med B:s äldre broder och många gånger med honom sjelf, då han vanligen förde samtalet på något annat ämne; men slutligen angrep jag honom en gång med sådan envishet, att han bekände händelsens verklighet, men ville dock erinra sig, att ha sett ej blott en, utan flera englar.
“Denne B. har varit regementskamrat med öfverste H. och lefvat på en förtrolig fot med honom samt gjort honom samma bekännelse, men ännu omständligare.
Härom berättade H., hos hvilken jag var bjuden till middag den 10 hujus, följande:
“B:s far fann, att hans lilla son ofta försvann vid en viss tid på dagen, och då han frågade honom hvar han var, fick han ej någon nöjaktig upplysning.
Då smög sig fadern en dag efter gossen och fick se att han uppgick i ett af tornen i den gamla byggningen.
Han följde efter och hörde utanför dörren, der fadern stannat, flera röster språka derinne i tornet.
Nu inträdde han, men fann blott sin lilla gosse, som då bekände, att han hade många lekkamrater, och då den förvånade fadern icke såg någon annan utgång från tornkammaren, än den, genom hvilken han inkommit, och frågade sin son hvart lekkamraterna tagit vägen, svarade den lilla K. B.
“att hans goda vänner gingo genom – väggen“.
“Denna händelse med K. B. är, ehuru oförklarlig, dock ej ensam i sitt slag, ty mer än ett exempel gifves att englar visa sig för barn.
Det inträffade med gamla baron G*, farfar till egaren af B–gård.
Han såg en engel, icke allenast i barnaåren, på en vind eller loft derstädes, utan ock, enligt hvad jag hört berättas, på sin ålderdom, sedan han tagit afsked ur krigstjensten.
Då skall han, i en skogslund nära B–gård, ofta hafva råkat sin ungdomsvän, engeln, som till och med sade honom hvad som skulle hända i framtiden.
Man påstår, att dessa profetior sträckt sig jemväl till politiken, och att han redan långt innan Carl XIII:s thronbestigning låtit, genom sin son, som var kavaljer hos hertigen, underrätta denne om att han en dag skulle blifva konung öfver tvänne riken.“
Hvem har det icke händt, att han under sitt lif råkat i förhållanden, som till sina minsta omständigheter förefalla honom så bekanta, att han nästan är färdig att påstå, det han en gång förut varit i precis samma läge.
Det inträffar till och med, att man stundom igenkänner nya lokaliteter såsom gamla bekanta.
“En af mina ungdoms- och promotionskamrater“, berättar Ahnfelt i sina “Studentminnen“, “blef en gång nästan förskräckt öfver den slående likheten mellan ett rum på Trolleholm, dit jag fört honom, och mellan ett annat som han sett någonstädes, han visste icke hvar?
Situationen var så fullkomligt densamma; samma rum, samma möbler, samma hvälfning på taket, samma fönsternischer, samma utsigt, allt hade han skådat en gång förr, men på detta rum hade han bestämdt aldrig varit, ty det var första gången han såg Trolleholm!
Kandidaten blef vid detta tillfälle ganska hemsk till mods, kom bort och hviskade mig i örat:
“Här har jag, som du bäst vet, aldrig varit förr, men allting, ända till den minsta småsak, känner jag igen.“
Slutligen störtade ynglingen, blek af häpnad, ur kammaren, och jag, som gick efter, kunde ej förmå honom att dit återvända.
Och han var dock ingenting mindre än visionär eller vidskeplig, tvärtom en god förståndsmenniska, en säker matematikus och räknemästare.“
Lapparne hafva mycket att tala om sina englasyner, hvarigenom de förmena sig vara ett bättre och heligare folk än det svenska, som ej ser sådant.
En lapp berättade för sin prest, att han en gång sett tvänne englar, som visade honom en vacker grön äng samt vid dess ända en skön byggning.
När han af dessa två blef anmodad att följa dem dit, men af en annan varnad derför, gåfvo de honom hvardera en örfil, så att halfva hufvudet svullnade och han deraf en lång tid hade svår värk.
Denna gång kom han på den tro, att det varit onda englar, i det han sade:
“Nu kan jag se, att de icke äro goda.“
Utan tvifvel hade han ock tillförne sett dylika, men ansett dem för goda, emedan de ej förr lärt honom känna sig.
Dylika uppenbarelser blifva af dem, som hafva någon kunskap om kristendomen och englarnes natur, ansedda för englauppenbarelser; men af andra, som knappast hört talas om englar, anses de för gudar, storjunkare eller andra, som de tro understundom uppenbara sig för dem.
Bland allmogen tror ännu mången, att menniskor funnits och finnas, som blifvit hugnade med uppenbarelser direkte från himmelen genom s. k.
“Himmelsbref“.
Innehållet af dessa urkunder är sig i allmänhet temligen likt och utgöres af bestraffningar för ett syndigt lif, uppmaningar till bättring, hotelser med himmelens vrede, hvar så ej sker, o. s. v.
En afskrift af ett dylikt himmelskt dokument visas ännu i Linköping.
Om originalet dertill berättas, att en bonde, vid namn Thure Månsson, år 1677 träffat ett blått papper med förgyllda bokstäfver hängande i luften, och som sedermera öfverlemnades till kommendanten i Bohus.
Ännu i senaste tid förekomma dylika himmelsbref.
Så år 1820, då ett “Himlabref“, undertecknadt Emanuel Jesus Christus, tryckt hos Axmar i Falun, var i omlopp i Dalarne, och exemplar deraf insändes af en prest till hofkanslersembetet, som infordrade sitt ombuds och boktryckarens förklaringar samt derefter genom kanslirådet Kullberg den 11 Maj samma år sände handlingarne till landshöfding Järta “på dess begäran“.
Saken lär emellertid sedan ha förfallit.
Vidare år 1834, då från trycket utgåfvos ej mindre än fyra skrifter med denna titel, hvilka emellertid af vederbörande mottogos mycket obeskedligt, i det åtal anställdes mot boktryckarne, nämligen mot en i Malmö för Himmelsbref, det är ord af den store mästaren etc., samt mot en i Wenersborg (Qvist), en i Göteborg och en i Christianstad (Cedergréen) för Himmelsbref.
Juryn fällde de tre förstnämnda, hvilka enligt 3 § 12 mom. tryckfrihetsförordningen dömdes att böta, den första 33 rdr 16 sk., och de två andra 66 rdr 32 sk. b:ko hvardera, hvarförutan skrifterna, af hvilka Wenersborgsbrefvet genast vid utgifvandet blef belagdt med qvarstad, konfiskerades.
Cedergréen deremot frikändes af juryn.
– Under sommaren 1846 kringlopp det rykte i Lohärads socken af Upland, att satan innästlat sig i ett hus nära Norrtelje, hvilket gjorde presten i grannskapet mycket besvär.
Hans ärende lärer varit, att realisera sina anspråk på en orättfärdig man.
Ett s. k.
“Himmelsbref“, som till stilen ingalunda liknar Kristi ord, men likväl togs för godt och afskrefs flitigt, cirkulerade der i orten.
Märkligen heter det deri: “staden Örebro är den syndfullaste i hela kristenheten“; att, “om de fattiges suckningar och förböner ej varit, så hade det icke regnat eller jorden burit någon frukt på 10 års tid, för menniskornas grufveliga stora synders skull“; att “om icke de omvände sig från sina synder, verlden icke skall stå mer än 30 år“, o. s. v.
Detta himmelsbref skall der i orten ha funnit många troende och utpressat mångas tårar.
Ännu på sommaren 1869 utkom i Södertelje en kuriös skrift, hvars fullständiga titel lydde: “Himmelsbref.
Genom tron varda vi saliga.
Afskrift af ett bref, som Gud sjelf med guldbokstäfver skrifvit hafver, och hvilket är upphängdt i S:t Marci kyrka på Mikaelsberget öfver altaret; Den, som detta bref vill taga, för den vill det flyga, men hvilken detta bref vill afskrifva, för den tillåtes det“.
Den himmelska episteln är tryckt på ena sidan af ett stort qvartblad med röd stil, och texten omslutes af en ram.
Hvar den i brefvet omnämnda Mikaelskyrkan är belägen, omnämnes ej, men man erfar, att en man, vid namn Just, boende nära Assens by i Norge, hade en dag mött en yngling, “hvars kläder voro till färgen bruna; han hade inga knappar i rocken; på hufvudet bar han en stor mössa“.
Denne yngling var en engel, hvilket han bevisade dermed, att när han slog upp sin rock, “så lyste han lika klart som solen“.
Det var just han, som gaf det ifrågavarande brefvet.
Brefvets karakter framlyser redan af dess första ord, som förkunna: “Den, som arbetar på söndagen, han vare förbannad, såsom Gud sjelf sagt genom sin engel Michael“.
(Hvar det står skrifvet, derom upplyser ej författaren.)
I öfrigt förekomma en massa hotelser om “pina i helvete“ m. m.
Episteln slutar med följande ord: “Den, som undandöljer detta bref, han vare fördömd, men den, som förkunnar det, han skall blomstra och af Herren välsignad varda.
“Det senaste löftet bör nu också komma oss till godo, som “förkunnat“ detta herrliga opus“, så slutar notisen härom i Göteborgs Handelstidning, “tilläggande vi allenast, att bladet är tryckt hos P. F.
Rosander, Södertelje 1869, “pris 10 öre“, alltså ett rätt billigt pris för ett bref direkte från himmelen.
Det förvånar oss allenast, att en boktryckare funnits, som velat göra sina typer och sin press till medel för spridande af slik gallimatias.“
Här torde ock kunna omnämnas de andliga banksedlar, som år 1870 utkommo från en spekulativ boktryckares officin, och hvarom Jönköpingsbladet i Mars nämnde år innehöll följande:
“Sedan åtskilliga år tillbaka har det varit ett slags ordspråk, att hädelse mot Gud endast förekommer i Wimmerby.
I Jönköping har i dessa dagar tilldragit sig en skandal, som befriar Wimmerby ifrån att stå ensamt om nämnde tvetydiga ryktbarhet.
Boktryckaren Herman Hall härstädes har nämligen i sin butik hållit till salu ett slags religiösa attrapper, som i fråga om fräckhet lemna efter sig allt hvad vi från det hållet förut bevittnat.
När man kan gå så långt uti att ockra på vilsekommen religiositet, borde det icke synas öfverdrifvet, om man hyste det hopp, att äfven de enfaldigaste måtte få ögonen öppna för rätta beskaffenheten af den religiösa propaganda, som i vår ort bedrifves af vissa s. k. “läsare“.
Den ena af dessa attrapper består af en sedel, som det vill synas, efter mönstret af riksbankens femmor.
Randen utgöres af filigramstryck på blekröd botten.
Der valören, betecknad med en siffra i rund infattning, plägar ha sin plats på de vanliga sedlarne, står här ordet Nåd.
I öfre randen, på platsen för vapnet, är en lucka, som här är fylld med ett svart kors.
Innanför randinfattningen stå till venster littera, som äro A och O, till höger på numrets plats ordet:
Oräkneligt.
Bottentrycket består af ordet
Nåd i röda anglosachsiska bokstäfver, och tvärs öfver detta är tryckt med svarta typer följande text:
Nådastolen.
Nådarikets
Riksbank inlöser, vid förevisande, detta löfte:
Min nåd är dig nog, 2 Cor. 12: 9, på grund af sitt stora kapital:
Christi blod, syndernas förlåtelse, evigt lif, rättfärdighet.
Den, som lägger något härtill, på honom skall Gud lägga de plågor, som äro skrifna i Uppb., och den som tager något ifrån, hans del skall Gud borttaga ur lifvets bok.
Himmelska Jerusalem.
Evighet.
Herren Zebaoth, Jesus Christus,
den helige i Israel, i går, i dag och desslikes i evighet.
Es. 47: 4.
Ebr. 13: 8.
Sanningens Ande
skall leda eder uti all sanning.
16: 13.
Under nedra randen står:
Jönköping 1870. H.
Halls boktryckeri.
Pris 3 öre, N:o 11.
Sedeln N:o 2 har en brokig rand, innanför hvilken läses följande text i omvexlande röda och blå typer:
Nådastolen, Nådarikets Riksbank.“
Trolldom.
Trolldom, som redan omnämnes på flera ställen uti landskapslagarne, ansågs bestå i förmåga att genom gudlös tillit till onda andar och med deras biträde eller genom framkallande af dolda naturkrafter skada medmenniskor till själ, kropp eller egendom; hvadan dylika tilltag, såsom förnärmande det gudomliga majestätet, hänförts till religionsbrotten.
Redan tidigt omnämnas enstaka fall, då personer, isynnerhet qvinnor, anklagades och äfven bestraffades för detta förmenta brott.
Och att sådant kunde inträffa under den mörka medeltiden, är mindre förunderligt, än att samma orimlighet fortfor långt in i det protestantiska tidehvarfvet.
Från katolska tiden finnas ännu många sägner i behåll om personer, som vanligen genom förbund med Satan fått förmåga att trolla.
Bland sådana personer kunna vi nämna:
Ingrid Ylfva, som var af Trolleslägten, gift med Magnus Månesköld, i hvilket äktenskap hon blef moder åt Birger Jarl samt lagmännen Eskil och Bengt.
Hon skall hafva varit ett fruntimmer af ovanliga själsgåfvor, hvilka förmådde den vidskepliga tiden att anse henne för sierska och undergörerska.
Vid en träffning, som föreföll under de inbördes krigen nära hennes gård Bjälbo, och då det parti, hvari hennes son Birger kämpade, syntes hotadt att förlora fältet för motståndarens öfverlägsenhet, skall hon hafva skakat ett bolster ut genom fönstret med trollformeln: “Häst och kär af hvarenda fjär“, och genast uppsteg en ryttareskara ur jorden, hvilken störtade på fienden och gaf hennes parti segern.
I Bjälbo kyrka, dit hon skänkt en klocka af underbart vackert ljud, och som bibehöll sig der oskadad i 447 år, skall hon hafva haft tvänne kamrar åt sig inredda, i hvilka hon ofta plägade tillbringa sin tid.
På hemmanet Pårup under säteriet Trolleholm i Skåne bodde fordom en vid namn Puke, som enligt sägen skall egt konsten att beherrska naturandarne, såsom troll, gastar m. fl. En höstafton träffade han på Ulfs gästgifvaregård några bekanta, hvilka, likasom Puke, ärnade sig hem.
Puke var till fots, men de andra hade åkdon.
Med dem höll nu Puke vad, att han före dem skulle hinna till nästa gästgifvaregård, Blekmåsa, ehuru de fingo resa i förväg.
Då de hunnit halfvägs och trodde Puken vara långt efter dem, kom denne ridande i sporrstreck, på en gast, förbi dem, och då han var midt för dem, ropade han till gasten: “Lys upp!“ hvarvid denne blossade förfärligt.
Deraf ordspråket: “Lys upp, sade Puken till gasten.“
Svenska härföraren Knut Posse, mest känd såsom tillställare af den bekanta “Wiborgska smällen“ 1495, hvarigenom en mängd ryssar bragtes om lifvet, var stor trollkarl.
Om hans trolldomskonster, för hvilka han hade att tacka sitt förbund med Satan, lyder sagan sålunda:
Knut Posse var en ung och vidlyftig student, som for vida verlden omkring på äfventyr.
En gång på sina vandringar kom han i sällskap med tvänne andra studenter, de der liksom han sökte sin lycka.
En afton, när de språkade tillsammans om den tyska munken Berthold Schwartz, som i föregående århundradet uppfunnit krutet (såsom det sades) med djefvulens tillhjelp, samt huruledes doktor
Faust och andra lärda män genom djefvulens undervisning blifvit rika och namnkunniga, kommo de öfverens att påkalla den onde anden och gifva sig hos honom i lära.
När han ock genast infann sig, betingade dessa tre studenter med honom att han skulle blifva deras läromästare och lära dem allehanda hemlig kunskap och svartkonst, hvaremot vid lärotidens slut en utaf dem skulle tillhöra honom.
När lärotiden utgången var, kastades lott derom, hvilkendera skulle tillfalla den stygge läromästaren, och föll då lotten på Knut Posse.
Han var en man som icke ryggade ord och aftal; och när följande afton Satan kom att afhemta honom, sade han sig vara färdig att genast följa med, men frågade allenast om han icke ville lemna honom så lång tid att han drog af sig den ena stöfveln, som han ännu hade på sig.
Detta beviljades honom.
Då sade Knut: “Länge lärer du nu få vänta, ty jag tänker aldrig draga af mig den stöfveln!“ Då måste Satan gå sina färde, och det säges för sanning att på gamla målningar Knut Posse städse afbildas med en stöfvel allenast, samt att han både natt och dag alltid hade en stöfvel på sig.
Äfven förtäljdes att Knut Posse hade utaf Satan fått en dräng, som hette Smäll, hemmastadd i allt slags trolldom.
När nu fienderna så kringränt Wiborg, att ingen annan räddning var till väntandes än död eller fångenskap bland de omilda ryssarne, ville Knut veta Sten Stures mening, om han skulle få hans tillstånd att bruka sin trollkokning mot ryssen eller icke.
Derför gick han ut med Smäll på slottsgården med ett betsel i hand vid midnattstimman, och när han skakade på betslet, kom en häst mer flygandes än springandes, så att det hven i luften, och ställde sig bredvid dem.
Smäll satte sig på den och red öfver land och vatten på tjugofyra timmar till Stockholm, der han stannade på Brunkeberg, likaledes vid midnattstid, sändandes så bud till Sturen, som genast kom dit upp till honom.
Men då var hästen borta.
Smäll frågade då om herr Sten ville gifva sin tillstädjelse att Knut Posse med sin trollkokning förstörde ryssarne och frälste sitt folk ur nöden.