Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med framställning af dessa anmärkningar uppdrog jag åt Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att anställa åtal emot Landssekreteraren, som deltagit i alla de såsom oriktiga anmärkta besluten och tillika såsom expeditionshafvande felat, emot Landskamereraren, som bidragit till besluten den 2 Mars 1857 och den 12 Mars 1858, och emot då varande Landshöfdingen, hvilken, såsom Länsstyrelsens chef, beslutit resolutionen den 19 November 1858.
Sedan detta åtal blifvit utfördt, och Advokatfiskal yrkat ansvar å vederbörande, jemlikt 9 kap. 5 § Utsökningsbalken samt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, har Kongl.
Hofrätten meddelat utslag den 12 Mars 1863, af innehåll, att, hvad an - 24 ginge åtalet emot Landshöfdingen och Landssekreteraren, i afseende på Konungens Befailningshafvandes den 19 November 1858 gifna slutliga utslag uppå Häradshöfdingen Ekströms ofvanberörda ansökning om erhållande af handräckning emot Kronofogden, Kongl.
Hofrätten funne Konungens Befailningshafvandes förfarande i denna del ej vara af beskaffenhet att böra till ansvar föranleda*); äfvensom och då, i fråga om den emot Landssekreteraren förda talan om ansvar för vårdslöshet, såsom expeditionshafvande, Landssekreteraren förklarat, att den expedition, som uppgifvits hafva varit i omförmälda målto ofullständig, utgjort endast ett på begäran utfärdadt transsumt af Konungens Befailningshafvandes förrberörda, den 18 September 1850 meddelade utslag, samt det icke emot Landssekreterarens bestridande vore ådagalagdt, att den af Häradshöfdingen Ekström i detta mål, såsom afskrift af nyssnämnda expedition, företedda handling, hvilken icke utmärkte, att hufvudskriften dertill varit ett transsumt, öfverensstämde med den af Landssekreteraren utfärdade expedition, ansåge Kongl Hofrätten denna ansvarstalan icke kunna bifallas.
Vidkommande derefter det emot Landssekreteraren och Landskamreraren gemensamt anstälda åtal, funne väl Kongl.
Hofrätten Landshöfdinge-embetets. i anledning af Per Korpis ansökning om användande af Per Purras fordran hos Bruksdisponenten Sohlberg till gäldande af en Purras skuld till Korpi, den 2 Mars 1857 meddelade beslut, hvarigenom, med förklarande, att Landshöfdinge-embetet pröfvat ansökningen, Sökanden hänvisats att anmäla sig hos vederbörande Kronofogde för erhållande af utmätning, om fog dertill vore, icke, emot Landssekreterarens och Landskamrerarens förklaring, angående hvad med de i resolutionen använda ordalag åsyftats, eller att Landshöfdinge-embetet, som ansåg Korpis uppgifna fordran vara faststäld af behörig domstol och ulmätningsgild, öfverlemnade åt Korpi att, om han dertill funne fog, hos Kronofogden göra anmälan om verkställande af utmätning, böra, på sätt Advokatfiskal antagit, tolkas så, som hade Landshöfdinge-embetet undandragit sig att pröfva, huruvida fog till den sökta utmätningen förefunnes, och i stället pröfningen häraf å annan, Landshöfdinge-embetet underordnad, myndighet öfverlåtit; vid hvilket förhållande
Landshöfdinge-embetet ej kunde anses hafva gjort sig till ansvar för slik förseelse skyldigt; men, emedan Landshöfdinge-embetet, vid behandlingen af Korpis i fråga varande ansökning, felat i den måtto, att, fastän med densamma afsågs att här i Riket vinna utmätning för fordran, som blifvit genom annan än Svensk domstols beslut faststäld, Landshöfdinge-embetet, utan att ens om gäldenären Purras hörande öfver samma ansökning förordna, genom nyssberörda resolution berättigat
Korpi att erhålla handräckning till den sökta utmätningen; samt vidare förekomme, att — *)
Ekström hade i vanlig väg sökt och redan förr, än klagan hos Justitie-Ornbuds - mannen fördes, vunnit ändring uti i fråga varande utslag, så att Kronofogden genom Kongl. Hofrättens och Kongl. Maj:ts sammanstämmande beslut blifvit förpligtad att gälda Ekströms fordran.
25 att — efter det, såsom ofvan nämndt vore, Häradshöfdingen Ekström hos Landshöfdinge-embetet gjort ansökning om handräckning att af Kronofogden, som utaf Häradshöfdingen till verkställighet emottagit Pajala Häradsrätts förrberörda, den 4 Mars 1 852 gifna utslag, men ej inom stadgad tid redovisat för Häradshöfdingen Ekströms derå grundade fordran hos Sohlberg, utbekomma fordringsbeloppet — Landshöfdingeembete!, genom resolution den 12 Mars 1858, utstält ansökningen till kommunikation icke allenast med Kronofogden och Länsmannen, hvilken sednares hörande i målet, med afseende å beskaffenheten af Häradshöfdingen Ekströms ansökning, och enär Länsmannen haft uppdrag af Kronofogden att bringa nyssnämnda utslag i verkställighet, ej borde läggas Landshöfdinge-embetet till last, utan äfven med Sohlberg och Korpi, fastän icke något skäl dertill förefunnits; ty pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, jemlikt de af Advokatfiskal åberopade lagens rum, döma Landssekreteraren och Landskamreraren, för det de i anförda måtto felaktigt förfarit, i afseende å sistberörda två beslut, hvilka de, å Landshöfdin»e-embetels vägnar, meddelat, att böta hvar ’ O O “ dera Tjugufem Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, Luleå stad och Advokatfiskalen.
Vid denna utgång har jag trott mig böra låta saken bero.
Uti ett aktionsmål emot då varande Polismästaren i Stockholm, rörande e. o. Packhuskarlen C. J.
Pangs olaga häktande, för hvilket mål redogöres i 186? års Embetsberättelse, (sid. 57 och följ.) öfverklagade bemälde Herr Polismästare i underdånighet Kongl. Svea Hofrätts på anförda ställe intagna utslag; men, genom nådigt utslag den 4 September 1863, har Kongl. Majit förklarat skäl icke vara anfördt, som kunde verka ändring i Kongl. Hofrättens berörde utslag.
Uppå skriftlig angifvelse af Gårdfarihandelsdrängen Carl Enander och Smidesförsäljaren Anders Roth, att sedan de af Stadsfiskalen^ i Waxholm blifvit vid Rådstugurätten derstädes tilltalade, för det de skulle på Åkersbergs marknad, under September månad år 1861, idkat olaga handel, bemälde Rådstufvurätt, medelst utslag den 7 Oktober 1861, enär icke någon af de tilltalade haft arman handelsrättighet att åberopa, än den, som grundade sig på de hos dem anhållna pass, men dessa dels syntes vara utfärdade för andra personer, än de tilltalade, dels lydde å andra varor, än dem desse medförde, ej mindre ansett de tilltalade hafva idkat olaga handel samt, med åberopande af 30 § i Kongl.
Handeisordningen den 22 December 1846, jemte Kongl. Kungörelserna den 18 Januari 1850, den 5 Juni 1822 och den 19 Januari 1847, fält dem att böta hvardera Femtio Riksdaler till lika fördelning emellan Kronan samt Stadsfiskare och Länsmannen i orten, hvilka verkstält beslag å det gods, 4 26 de tilltalade medfört, än ock förklarat berörda gods, med undantag af en del, som de tilltalade återbekommit, förbrutet, till enahanda fördelning, samt faststält, hvad de tilltalade medgifvil, nemligen att de skulle gemensamt gälda kostnaderna i och för beslaget, tillsammans Fyratio Riksdaler Riksmynt, deribland ersättning till en Fjerdingsman för biträde vid beslaget —- har jag förordnat åtal emot bemäide Rådstufvurätt, under utförande hvaraf såsom felaktigt i Rådstufvurättens förfarande är vordet anmärkt: att
Rådstufvurätten upptagit till pröfning åtalet emot Roth, ehuru något lagstadgande icke gåfve Rådstufvurätten behörighet dertill; att för landsköp, som syntes vara den förseelse, för hvilken Roth blifvit sakfäld, ansvaret utgjorde, då förseelsen första gången föröfvats, jemlikt 30 § 1 mom. i Kongl.
Handelsordningen den 22 December 1846 samt 6 kap. I § Handelsbaden, varans förlust, eller, i händelse Roth ansetts allenast hafva vid varuförsäljning öfverskrida den rättighet, som enligt samma Handelsordning honom tillkomme, enligt Handelsordningens 30 § 2 mom. och 35 §, efter omständigheterna, böter från Tre Riksdaler 16 skillingar till Tretton Riksdaler 16 skillingar Banco; att, i afseende på ansvaret för den olaga bandel, Enander skall hafva idkat, och hvilken syntes hafva bestått deri, att han till försäljning medfört andra varor, än dem, som i hans pass funnes uppräknade, utan att likväl de utaf varorna, som befunnits af utländsk tillverkning, synts hafva varit oförtullade, det förekomme, att uti 1 och 2 mom. af I 7 § i Kongl. Kungörelsen den 5 Juni 1822 genom den af Rådstufvurätten åberopade Kongl. Kungörelsen den 19 Januari 1847 blifvit upphäfna, och i stället är vordet stadgadt, att de, som voro stadde på gårdfarihandel, väl kunde under sina resor upphandla och medföra ej allenast sådana råämnen, som för deras tillverkningar i hemorten användes, utan ock andra inhemska eller lofligen införda utländska varor, men att försäljning af dessa varor ej finge äga rum i annan ordning, än den i gällande Handelsordning foreskrifna, vid påföljd, som i samma författning stadgades; att det ville synas som skulle — sedan de stränga ansvarspåföljderna i 17 § 2 mom. i Kongl.
Kungörelsen den 5 Juni 1822 blifvit upphäfna och ersatta af Handelsordningens allmänna stadganden, samt de bestämmelser emot lurendrejeri och tullförsnillning, på grund af hvilka 18 § i berörda Kongl.
Kungörelse hänvisade behandlingen af frågor om olaga gårdfarihandel till närmaste Tullrätt, äfven blifvit upphäfna — frågan om den olaga handel, hvilken Rådstufvurätten lagt Enander till last, lika litet som det emot Roth anhängiggjorda åtalet hafva bordt af Rådstufvurätten till pröfning upptagas; att då de varor, som ansetts förbrutna, bordt fördelas med en tredjedel till Konungen, annan till angifvaren och den tredje till nästa fattighus, samt de böter, till hvilkas erläggande Roth och Enander befunnits skyldige, rätteligen skolat fördelas lika emellan åklagaren och de fattige, Rådstufvurättens åtgärd, att fördela varornas värde och böterna lika emellan Kronan och beslagarne, vore olaglig; samt 27 att Rådstugurätten, oaktadt icke någon af parterna begärt stadfästelse å den dem emellan träffade förening angående kostnaderna i och för beslaget, och oaktadt någon skyldighet icke förefanns för de tilltalade att utgifva ersättning till den Fjerdingsman, som vid beslaget biträdt Länsmannen, samt det belopp, hvartill ersättningen vid förlikningen bestämdes, eller Fyratio Riksdaler, öfverskrede hvad som genom ingifna kostnadsräkningar blifvit de tilltalade affordradt; Rådstufvurätten, utan alt på detta sednare förhållande göra parterne uppmärksamma, förlikningen faststält.
1 angifvelseskriften hade klaganderne yrkat ersättning för den skada, sorn genom Rådstufvurättens nyssberörda förfarande dem tillskyndats, men icke uppgifvit beloppet af det äskade skadeståndet, och Advokatfiskals-embetet i Kongl. Hofrätten erhöll, i följd deraf, uppdrag att ombesörja, det klaganderne i nyssberörde afseende blefve hörda, och att deras ersättningsanspråk, i mån af befogenhet, understödja; men, enligt hvad handlingarne i målet ådagalägga, hade klagandernes ombud, i saken hördt, å hufvudmännens vägnar, förklarat något vidare icke vara att anföra, i följd hvaraf, och då ersättningens belopp icke var uppgifvet, än mindre styrkt, frågan derom fått förfalla.
I sjelfva saken utlät sig Kongl. Hofrätten, genom utslag den 15 Juli 1 863, och emedan, enligt 18 § i Kongl.
Kungörelsen den 5 Juni 1822, gårdfarihandlande, derest han anträffas med sådant gods, som enligt 17 § ej får af honom medföras, skall vid närmaste Tullrätt till ansvar ställas, och omförmälde öfverenskommelse rörande kostnaderna för beslaget å de af Roth och Enander medförda varor blifvit inför domstolen träffad, fann Kongl. Hofrätten, jemlikt nyssberörda stadgande och 20 kap. 2 § Rättegångsbalken, Rådstufvurätten icke kunna anses hafva oriktigt förfarit, vare sig derutinnan, att Rådstufvurätten till pröfning upptagit det af Stadsfiskalen väckta åtal emot Enander, eller derutinnan att Rådstufvurätten faststält förrberörda öfverenskommelse; men emedan Rådstufvurätten, oaktadt den förseelse, för hvilken Roth är vorden tilltalad, icke blifvit begången inom Rådstufvurättens domvärjo, eller Rådstufvurätten eljest varit behörig att derom ransaka och döma, likväl till pröfning upptagit det emot Roth väckta åtal, och Rådstufvurätten, vid bestämmande af ansvar för den olaga handel, hvartill Enander och Roth gjort sig skyldige, och hvarför, enligt 30 § 1 mom. i Kongl.
Handelsordningen den 22 December 1846, 6 kap. 1 § Handelsbaden och Kongl.
Kungörelsen den 19 Januari 1847, de tilltalade varit förfallne endast till påföljd, att hafva förbrutit de varor, med hvilka de idkat handel, i stället tillämpat det i 13 § af Kongl. Kungörelsen den 5 Juni 1822 jemte förlust af det medförda godset stadgade bötesansvar och sålunda orätt dömt, ty pröfvade Kongl. Hofrätten, som ansåg
Rådstufvurättens åtgärd att hafva fördelat böterna och värdet af det förbrutet dömda godset, i enlighet med nyssberörda af Rådstufvurätten åberopade Kongl. Kungörelse, såsom en följd af den oriktiga tillämpningen af samma kungörelse, icke kunna Rådstufvurätten särskildt till last föras, rättvist, det skulle Justitiarien och två Rådmän, hvilka såsom ordförande och ledamöter i Rådstufvurätten 28 omförmälda mål handlagt, för hvad dem till last folie, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, böla hvardera Femtio daler silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, Waxholms stad och Advokatfiskalen i Kongl. Hofrätten, dock att den andel af stadens lott i dessa böter, som enligt lag lillkomme de sakfälde, i stället skulle tillfalla Stockholms läns lazarett.
Detta utslag har, då klaganderne, på sätt här ofvan förmäldt är, låtit talan om ersättning förfalla, af mig icke blifvit öfverklagadt.
Vid granskning af Fångförteckningarne från Stockholms stads cellfängelse för är 1860 anmärktes en oriktighet i straffs sammanläggning, hvartill en af Rådstufvurättens afdelniogar gjort sig skyldig, hvilken anmärkning af det infordrade utslaget i målet bekräftades. Förhållandet var, att en person, — som dömdes af Stockholms Rådstufvurätt, genom utslag den 12 December 1859, för förfalskningsbrott, andra resan stöld, jemväl från husbonde och ur ficka, förskingring af lånad t gods samt sabbatsbrott, att, jemte påföljd af böter eller, i saknad deraf, fängelse vid vatten och bröd, hållas till straflarbete i tre år och sex månader, — efter att hafva utstått fängelset vid vatten och bröd samt nio månaders straffarbete, rymde från straff-fängelset och föröfvade ånyo stöld, dervid begagnande falsk nyckel.
Det var för dessa sistnämnda brott Rådstufvurätlen nu hade att bestämma straffet och att sammanlägga detta med hvad af det förr ådömda straffet återstod overkstäldt.
Sådant skedde, genom utslag den 19 November 1860, på det sätt, att, under åberopande af Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, 1, 6, 11, 14, 15 och 20 §§, Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, 9 punkten, samt Kongl.
Förordningen den 21 December 1857, den tilltalade dömdes för nu begångna andra resan stöld med inbrott att, förutom påföljd af böter eller deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, hållas till straffarbete i Två är och sex månader; hvarjemte förklarades, att i följd häraf och i förening med hvad af det honom förut ådömda straff återstod, då det nya brottet begicks, eller straffarbete i två år och nio månader, den tilltalade nu skulle hållas till straffarbete i sammanlagdt
Fem år och tre månader.
Det var denna sammanläggning af straff, som föranledde ofvanberörda anmärkning; och då jag, med erinran om föreskrifterne i 4 och 6 §§ af den i utslaget åberopade 1857 års nådiga Förordning framstälde anmärkningen uti skrifvelse till Rådstugurätten erhöll jag från de två af Rättens i klandrade domslutet delaktige ledamöter, som fortfarande voro tjenstgörande, det yttrande, att min berörda skrifvelse syntes utvisa, att jag uppfattat 2 § 3 mom. i Kongl. Förordningen den 21 December 1857 så, att en person, som förut vore till straff dömd, ej kunde ådömas straffarbete för ytterligare längre tid, än högst två år, men att Rättsledamöterne deremot förstodo meningen af nämnda Kongl. Förordning på det sätt, att då samma Kongl. Förord - 29 ning i 5 § föreskrifver, att, för den händelse någon, sedan han vore till straff för ett brott dömd, blefve öfvertygad att förut hafva föröfvat annat brott, han då borde dömas så, som hade han på en gång varit för bägge brotten lagförd; och att sålunda den nu i fråga varande brottslingen, om detta fall med honom inträffat, skulle kunnat dömas för alla sina förbrytelser, sabbatsbrott, förskingring af lånt gods, undanhållande af husbondes egendom, förfalskningsbrott, fickstöld, annan stöld, andra resan, samt inbrott, att, förutom annan bestraffning, hållas till straffarbete i sex år, hvilket ock, med afseende å brottens antal och beskaffenhet, sannolikt blifvit fallet; att det förhållande, att bemälde brottsling rymt, sedan han undergått en del af bestraffningen för de fem förstnämnda brotten, för hvilka ensamma sex års straffarbete äfven kunnat honom ådömas, och derjemte begått ytterligare stölder och inbrott, väl icke bordt föranleda minskning i straffet, utan snarare förhöjning till två år derutöfver; att bemälde Rättsledamöter förthy ansåge, att då, enligt 6 § i Kongl. Förordningen den 4 Maj 4 855, straffarbete för stöld ur kläder, dem någon bär på sig, vore högst två år, hvilka för den, som andra gången beginge stöld, kunde, jemlikt 14 och 15 §§, ökas med fyra år, tillsammans sex år, och i 2 § 3 mom. i Kongl.
Förordningen den 21 December 1857 bestämmes, att tiden för det straff, som längst är, icke får öfverskridas med mer än två år, för de fall der omnämnas, skulle tiden för det straffarbete, som nu i fråga varande brottsling för sina förbrytelser fått högst ådömas, kunnat uppgå till Ätta år; samt att, då nu den brottslige för alla sina förbrytelser blifvit af Rådstugurätten dömd till straffarbete under sammanlagdt endast sex år, den tid icke vore öfverskriden, hvartill han högst kunnat dömas; anmärkande Rättsledamöterne slutligen att, om deras åsigt icke vore riktig, det kunde inträffa, att en person, hvilken för andra resan stöld blifvit dömd till ett år och tre månaders straffarbete, men, innan straffet vore till fullo verkstäldt, rymde och beginge inbrottsstöld af gods öfver
Två tusen Dalers värde, icke finge ådömas straffarbete i mer än två år, eller tillsammans
Tre år och tre månader, hvilket svntes vara stridande emot Kongl.
Med framställning af de anmärkningar, till hvilka nyssanförda yttrande gåfve anledning, öfverlemnade jag saken till laga åtal, genom skrifvelse till Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt, sorn i dess till bemälde Kongl. Hofrätt afgifna memorial, hufvudsakligen androg, att Rådstufvurättens förrberörda utslag den 19 November 1860, i hvad det rörde i fråga varande sammanläggning af straff, vore stridande emot 1857 års åberopade Kongl. Förordning, som i 2 § 3 mom. föreskrefve, att i de fall, då någon vore för flera brott på viss tid skyldig till straffarbete eller fängelse med eller utan arbete eller till olika sådana straff, finge, vid förening af straffen, tiden för det af dem, som längst vore, icke öfverskridas med mera än två år, hvilken föreskrift, enligt Förordningens 4 och 6 §§, skulle tjena till efterrättelse ej blott då någon på en gång för flera brott lagfördes, eller då någon, som till straff dömdes, förut blifvit ålagd annan icke verkstäld bestraffning, utan äfven då någon, sedan han 30 blifvit till straff dömd, men innan han det till fullo undergått, föröfvat nytt brott, i hvilket sednare fall straffet för detta brott, med iakttagande af de uti Förordningens föregående §§ stadgade grunder, borde förenas med hvad af det förra straffet återstod, då nya brottet begicks; och att, i enlighet härmed, vid förening af det straffarbete under två år och sex månader, hvilket Rådstugurätten utsatt för det af den tilltalade begåDgna nya brott, med återstoden af det honom förut ådömda enahanda straff, eller straffarbete uti två år och nio månader, dessa straff bordt sammanläggas till straffarbete uti fyra år och nio månader; i följd hvaraf, då Rådstufvurätten i stället dömt bemälde person att i ena bot hållas till sådant arbete uti fem år och tre månader, denne fått sig ådömdt straffarbete under en tid af sex månader längre, än vederbordt, i anseende hvartill Advokatfiskals-embetet yrkat, alt Rådstufvurättens för anmärkta beslutet ansvarige ledamöter måtte, för det de i anförda hänseendet fält orätt dom, hvar för sig dömas att böta, i enlighet med 1 kap. 12 § Rättegångsbalken.
Hofrätten meddelade utslag den 20 Oktober 1863 af innehåll: att som Rådstufvurätten, genom dess ofvanberörda utslag den 19 November 1860, vid sammanläggning af det den tilltalade derigenom ådömda straffarbete i två år och sex månader med hvad af det honom förut ådömda straff återstod, då det nya brottet begicks, eller straffarbete i två år och nio månader, i så måtto oriktigt förfarit att Rådstufvurätten i stället för att., på sätt, enligt de af Advokatfiskalen åberopade föreskrifterna i Kongl. Förordningen den 21 December 1857, ske bordt, bestämma tiden för straffarbetet till sammanlagdt
Fyra år och nio månader, förklarat, att bemälde tilltalade skulle hållas till sådant arbete i Fem år och tre månader; alltså pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist att, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, döma de Rådstufvurättens ledamöter, hvilka i anmärkta beslutet deltagit, att för hvad dem sålunda till last kommit, böta hvar för sig Femtio
Daler med Tjugufem Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kongl. Majit och Kronan, Stockholms stad och Advokatfiskalen.
I öfrigt och hvad anginge Advokatfiskalens framstälda anhållan, att öppen rätt måtte lemnäs ej mindre åt Advokatfiskals-embetet att framdeles, i händelse den i fråga varande personen komme att undergå straffarbete under den olagligen förlängda liden, utkräfva ersättning för deraf uppkommande tillökning i fångvårdskostnad, än ock åt fången att sin talan om skadestånd utföra; så, enär upplyst blifvit, att Kongl. Majit genom utslag den 9
December 1862 af nåd tillåtit, att tiden för det nämnde fånge ådömda straffarbete finge nedsättas till fyra år och nio månader, funne Kongl.
Hof rätten berörda anhållan icke till vidare yttrande föranleda.
Detta utslag har jag låtit vinna laga kraft. 31
I afseende på tiden för en tilltalad men under ransakningen rymd och sedan häktad persons inställande till förhör vid domstol, samt i fråga derom, huru långa uppskof i en pågående brottmålsransakning lagligen äga rum, hafva, i nedanintagna mål, af en domare blifvit uttalade åsigter, sorn förtjena att ofientligare, än det kunnat ske under skriflvexlingen vid domstolen, bekämpas och tillrättavisas, i fall de, emot förmodan, skulle af någon annan domare delas.
Yid granskning af 1860 års Fångförteckningar från Skaraborgs län yppades, att en fånge, Anders Johan Andersson i Lundby, hvilken den 31 Mars 1860 inkommit till nämnda läns cellfängelse, ej förr, än den 7 påföljande
Maj, blifvit instäld till ransakning vid Laske Häradsrätt, hvilken ransakning sedermera fortsattes först den 6 Juni samma år.
Öfver berörda dröjsmål infordrade jag och erhöll förklaring från tillförordnade domhafvanden L. i nämnda härad.
Denna förklaring innehöll hufvudsakligen, att bemälde Anders Joban Andersson varit för det brott, för hvilket han sedermera häktades, tilltalad redan vid höstetinget 1859, då han erkänt brottet, men målet ändock för andra orsaker måst uppskjutas till nästföljande lagtima ting Andersson fick under tiden vistas på fri fot.
Vid målets företagande å följande ting, den 28 Januari 1860, instälde sig icke Andersson, i följd hvaraf Häradsrätten förständigade åklagaren att genom anmälan hos Konungens Befallningshafvande i länet föranstalta om den tilltalades allmänna efterlysande.
Konungens Befallningshafvande hade derefter, i skrifvelse den 4 April samma år, tillkännagifva för Domhafvanden Anderssons häktande och äskat ransakning.
Denna skrifvelse skall hafva ankommit til!
Domhafvanden den 6 eller 9 i samma månad.
Förklaranden, som eljest förestått domsagan sedan början af 1859 års sommarting, åtnjöt tjenstledighet vid nu i fråga varande tiden, eller från den 5 Mars till och med den 27 April 1860, under hvilken tid annan tillförordnad
Domhafvande för honom tjenstgjorde.
Ehuruväl det sålunda icke ankommit på Förklaranden att utsätta och hålla det urtima ting, som blifvit nödigt, derest ransakning med Andersson skolat ovilkorligen äga rum inom tre veckor från den 6 April, ville dock Förklaranden icke neka, att han, hvad han då mera icke mindes, tilläfventyrs af tjenstgörande