Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men likasom i Norrige, i förenta Staterne och, såsom jag tror, äfven i Frankrike, skulle handtverkarnes grundade klagomål antingen framtvinga förbud emot fängelsearbetets täflan om afsättning till den allmännare förbrukningen, eller ock, derest dessa klagomål lemnades utan afseende, alstra och åstadkomma bland dem, som nu lefva af sitt handarbete, ett missnöje, en nöd och en förlägenhet, hvarur nya brott skulle uppvexa.
En stor del af dessa farhågor och olägenheter äga ej tillämpning på det slags fängelsestraff, som i det särskilda lagförslaget fått namn af gemensam hetsfängelse.
Den primitiva kostnaden blifver ojemnförligt mindre, än vid ensamhetsfängelser, helst åtskilliga af nu förhand varande fängelser, så väl å fästningar som vid eorrectionsinrättningarne, böra kunna till tjenlige gemensamhetsfängelser inredas; fångarnes herbergerande, vård ock underhåll kräfver betydligen mindre utgifter, då de flesta till fängelsehushållningen hörande göromål och handräckningar kunna af fångarne- sjelf ve verkställas, hvilka göromål i ett ensamhetsfängelse fordra en särskild och talrik tjenarestat, och ändteligen äger det finera offentliga straffarbetet inom ett gemensamhetsfängelse något för det råa lynnet mera afskräckande, än det ensliga, af ingen sedda, handarbetet inom cellerne.
I fråga åter om straff-fångarnes förbättring är det åtminstone möjligt, om ej sannolikt, att det gemensamma tunga och ansträngande arbetet, den noggranna och orubb - 53 Hör till Lag-Ulskollets Betänkande , N\o g3. liga ordningen samt den stränga .disciplinen kunna på brottslingarnes linnen utöfva en lika helsosam inverkan, som den så mycket lofordade sjelfbetraklelsen i ensam hetscellen.
De vänjas i gemensamheisfängelsel vid ordning, lydnad, verksamhet.
Iakttagandet deraf uLkrälves vissei ligen med sträughet, och afvikelser lemnas ej utan näpst; men så bör det vara, och denna i begynnelsen tvungna undergifvenhet skall troligen hos de flesta slutligen lemna rum för den tillfredsställelse, medvetandet al fullgjorda skyldigheter skänker.
Föga maktpåliggande synes mig dervid vara, ätt den till systemets invention hörande absoluta tystnaden och förbudet emot hvarje meddelande fångarne emellan med så ytterlig noggrannhet handhafves.
Den bör fordras såsom en del af disciplinen, och uppsåt liga eller trotlsiga öfverträdelser böra ej lemnas ostraffade.
Men att särskild t inrätta sofrummen och arbelslägenheterne med ängsligt afseende å iakttagande af denna föreskrift, torde vara af föga väsendtligt gagn, fastän deiom finnes mycket skrifvet i de utländska handlingar, som man höiei sa flitigt åberopas.
I Sverige torde man göra bäst att härutinnan, likasom i mycket annat, rätta sig efter egna behof och egna tillgångar.
Då ensamhetsfängelset, för korta strafftider och för unga, begynnande förbrytare, utan tvifvel, kan vara ganska lämpligt och välgörande, hora försök dermed göras, men i mindre scala.
Dertill äga vi jemväl tillfälle ulan särskilda omkostnader.
Genom de vid 1840—1841 årens Riksdag beviljade anslag äro åtskilliga nya district- eller ransaknings-fängelsei under byggnad och flera äro påtänkta.
Dessa inredas med celler, och derigenom att fångar, under ransakning, hållas i ensamhet, kunna redan goda experimenler göras om enslighetens inflytande på fångarnes lynne.
I dessa fängelser finnas jemväl celler, som genom större rymlighet kunna gagnas till ständiga förvaringsrum för dömde förbrytare.
I hvarje dylikt ransaknings-fängelse, de der i allt fall, om någon nytta af dem skall väntas, måste ställas under en helt annan och mera omsorgsfull vård och localslyreise, än de nuvarande fängelserne, kunde insättas ett mindre antal dömde brottslingar, af olika lefnadsålder, hvilka i alla hänseenden borde behandlas efter den i Fängelselagen för ensamhetsfängelser bestämda ordning.
EfLer några år kunde man deraf hafva tillförlitliga erfarenhelsrön; och den utländska erfarenheten torde då jemväl kunna med mera säkeihet bedömas.
Först sedan deLla föregått, synes mig liden vara inne att bär i landet taga den väckta frågan om ensamhelsfängelsernes vidsträcktare införande i allvarsamt öfvervägande. 54 Hor till Lag-Utskottets Betänkande, N.-o g3.
Till den af andre reservanter yttrade tanka om förslaget, att alla böter skulle odeladt tillfalla Kronan, sluter jag .äfven mig.
Om än en väl lö nåd allmän åklagare-corps skulle bär kunna inrättas, och man från den sidan icke skulle hafva någon connivens att befara, ålerstode likväl alltid faran deraf, att målsägande eller angifvare heldre sökte förlikning med lagöverträdare, än de underkastade sig besväret och obehaget af åtal, derigenom de ej kunde något vinna.
Så binge åter nuvarande åklagarepersonal bibehålies, (och en ny organisation deraf är ganska kostsam) vore det verkligen att befara, att om bö.lerne helt och hållet skulle tillfalla Staten, en trafik om anställande eller nedläggande af åtal för tiruade förbrytelser och lagöfverträdelser komme att inträda, som illa motsvarade rättvisans ändamål.
Dessutom och så länge städer och härader måste vidkännas dryga utgifter för domstols- och fängelse-byggnader, synes ej något skäl vara förbanden, att fråntaga dem deras uråldriga anpart i ådömde böter.
Uti 6 Cap. af förslaget till Strafflag förekomma de bestämmelser om vissa allmänna grunder, hvarefter straff skola mätas, som man sammanfattat under benämningen af latitudssystemet.
Hvad Utskottet härom anfört lemnar en fullständig ledning för omdömet om hvad delta system innebär.
Emot Utskottets tillstyrkan i detta hänseende, ehuru obestämda ordalagen deri äro, bar jag reserverat mig.
Då man i lagen inför fängelse- eller straffarbete såsom hufvudbestraffning för brott, följer det af sig sjelf, att en viss latitud för domarens pröfning skall uppkomma genom denna bestraffnings egna art och beskaffenhet.
Den kan ej delas i alltför många olika terminer; och om äfven en större delning än förslaget innehåller vore möjlig, skulle det likväl vara fåfängt att i lagen noggrannt afpassa straffets tidslängd efter olikheten i hvarje förekommande brott.
Men antingen är den gjorda fördelningen i särskilda grader felaktig och otillräcklig, eller ock bör domarens pröfning och bestämmande af straffet ej få utsträckas öfver en enda grad.
Såsom försvar för den vida större latitud, som i förslaget lemnas domaren, och såsom bevis att en sådan pröfningslalilud ej är någon nyhet i Svenska lagstiftningen, bar man åberopat den pröfning, som i vissa fall blifvit domaren upplåten så väl i 1734 års
Lag, som i flera senare författningar.
Men detta försök hvilar på en ensidig uppfattning af förhållandena.
Uti 1734 års
Lag finnas visserligen rätt måriga fall, der straffets bestämmande blifvit åt domarens pröfning öfverlemnadt.
Men alla dessa fall äro un - 55 Hör till Lag-Vtskottets Betänkande, N.o q3. danlags fä 11, sådane att de dervid inträffande omständigheter ieke kunna i lagen förutses och utstakas, helst med den concision i uttryck, hvarpå den lidens lagstiftare lade en alltför stor, för lagens tydlighet ofta menlig vigt.
Domarens pröfning efter denna lag är dessutom ej så fri eller godtycklig, som man vid en lösryckt citation af någon särskild paiagtaf tycker sig finna.
Kongl Maj:ts Md.
Proposition, N:o 26.
U de, som betalade mellan 5oo och iooo ihaler, minskades med en femtedel, och de, för hvilka mindre än 5oo thaler erlades i afgift, aftogo i en proportion af 3 till 2.
Kommitteen gjorde sig ock den föreställning, att de mindre brännerierna bär i riket, hvilka sålunda redan, i följd af den stigande upplysningen, af sig sjelfva så betydligen minskats, skola utan allt förbud ytterligare aftaga och kanske inom en icke aflägsen tid i det närmaste försvinna.
Delta vore den naturliga vägen, den fria öfvertygelsens väg, på hvilken alla samhällsförbättringar, ali industriell utveckling bäst åstadkommes, och komrnitteen ansåge, att lagstiftaren, under nuvarande förhållanden, skulle begå ett misstag, om lian, med undertryckande af all annan brön vi nsbrän ni ng, ville på en gång åt fabrikanten allena upplåta denna näring.
En sådan åtgärd skulle innebära en orättvisa emot alla dem, sorn nu, på grund af den närvarande bränvins-lagsliftningen, hvilken, ehuru i öfrigt omväxlande, deruti varit bestående, att den fästat brauvinsbrännings-rätlighelen vid jorden, inrättat sin hushållning med begagnande af bränvinsbränning såsom en binäring, hvarjemte icke borde förbises, att mången gång en mindre bränvinsbränning till afsalu, utöfvad under de sex månader af året, då jordbruket kräfver minsta arbetet, af egna produkter, anntrs ofta svära att afsätta, med eget bränsle och egna arbetare, kunde just genom dessa fördelar uthärda täflan med fabrikerna, så mycket hellre, sorn bränneriets affall, dranken, ett vigtigt foderämne, användes på stället, och som fö r 1 agskos t na d en för inrättandet af ett mindre bränneri vore obetydlig, jemförd med den, sorn erfordrades för en fabriks-anläggning.
Att neka jordbrukaren denna binäring, hvilken han funnit för sig fördelaktig, vore ett ingrepp i hans välfärd, eller skulle åtminstone så betraktas.
Kommitteen ansåge det ock vara ur sistnämnda synpunkt, och ingen annan, sorn den egentliga husbehofsbränningen, hvartill rättigheten uppskattades så högt, åtminstone af den mindre jordbrukaren, kunde försvaras.
Om det än ej kunde förnekas: att en jordlägenhet af ett så ringa värde sorn 3oo r:dr banko sällan lemnade sin innehafvare full afkastning till föda för sig och hushåll, långt mindre öfverskott till bränvinsbränning; att en tillverkning af bränvin i så inskränkt skala oftast skedde med ren förlust, då värdet af materialierna jemfördes med produktens, och att åtgången af en vara, som man tillverkat af egna produkter, om ock ersättning sedan finge skaffas till födoämnen, vanligen blefve större, än om den för kontanta penningar skolat inköpas; så hade kommitteen dock funnit sig ej kunna undBih. till It.
Fröt. 1S47 ov/t 184$. i Samt. 1 Afd. 6 Haft. 1 2 10 Kongl. Md.
Proposition, N:o 26. gå att, med eftergift för ett ännu allmänt rådande, örn ock vilseled t, begrepp om en sådan husbehofsbrännings nytta för jordbruket, tillstyrka, att den med de begränsningar, som blifvit föreslagne, måtte tills vidare medgifvas åt elen mindre, så väl som åt den större, jordbrukaren.
Härvid vore icke fråga om den bränvinstillverkning i något större skala, som en stor del hemmansegare af bondeståndet i alla provinser och i vissa orter nästan uteslutande utöfva såsom binäring vid jordbruket, utan om det slag af bränvinsbränning, som endast afser tillverkning till husbehof oah hvilket vanligen sker med så föga kunskap om sättet och så ofullständiga inrättningar, att utbytet sällan svarar emot värdet af de använda produkterna.
Förbud mot utöfning af detta slags bränvinsbränning skulle dessutom leda till många lagöfverträdelser och blifva svårt att handhafva, hvilket erfarenheten så väl i andra länder, som i Sverige, bekräftat.
I Danmark blef, genom en Kongl, förordning af år 1773, bränvinsbränning på landet förbjuden, och tillverkningen förvandlades till fabrikshandtering i stad.
Ehuru bränvinsbrännings-afgiften, derstädes beräknad efter mäskekarens rymd, icke vore öfverdrifvet hög, omkring 8 sk. banko för hvarje kanna sexgradigt bränvin, och ehuru, i följd af landets beskaffenhet och tätare befolkning, samt genom lillvaron af en talrik accis- och tullpersonal, kontroller emot oloflig bränvinsbränning vore vida lättare att der handhafva, än i Sverige, hade likväl lönnbrännerier på landet så tilltagit, att Kongl, danska regeringen fann sig föranlåten att genom påbud af den a3 Februari i843 förklara, att de, som under den förflutna tiden hade olofligen bränt bränvin, kunde inom en bestämd dag, med befrielse från ansvar för öfverträdelsen, i allmän vård, mot ersättning derför af staten, aflemna sin bränvinsredskap, då endast i Jutland blefvo aflemnade 11,000 bränvinspannor, som varit olofligen använda.
Ett annat sorgligt exempel lemnade kronobrännerierna i Sverige och de oroligheter, som i följd af deras inrättande uppkommo.
Beträffande afgifterna för bränvinsbränningen, så enär de stora statsutgifter, som erfordras ej blott för befrämjande af samhällets förkofran och utveckling, utan ock för vidmakthållandet af det förbättrade samhällsskicket, icke lämpligare kunde utgå, än genom beskattningen af föremål, som icke äro oundgängliga iefnadsbehof, men likväl i större mängd förbrukas, ansåge komitteen, att beskattningen af bränvin destomindre borde undgå att fylla en del af statsbehofvet, som denna varas missbruk beklagligen ofta föranledde betydliga utgifter för staten.
Allt sedan år i638 hade bränvinsbränningen här i landet varit under omvexlande former beskattad.
I alla Kongl. Maj:ts Md.
II andra länder hade styrelserna, liksom här, redan tidigt ansett denna näringsgren böra uppbära en dryg del af statens bördor.
I Storbritannien inbragte år 1845 afgiften för bran vinsbränningen å 5,769,562: i3. 11. sterling, hvarjemte i afgifter för försäljning afbränvin inflöto £ 1,071,747: 6. 91. eller tillsammans £ 6,63i,3io: — 8£-; hvadan således afgifterna för tillverkning och försäljning af bränvin öfverhufvud uppgingo til! omkring 4 sh. eller 2| r:dr svenskt banko på hvarje person af landets befolkning.
I Preussen inbragte beskattningen å bränvin, hvilken motsvarade ungefär 8 sk. banko per svensk kanna, år 1844» en summa af 5,915,475 thaler, som, fördelad på landets folkmängd, utgjorde omkring 33 sk. banko på hvarje person.
I Danmark gjorde skatten äfven omkring 8 sk. banko per svensk kanna sexgradigt bränvin.
Till ungefär samma belopp uppgick den äfven i Norrige, der den beräknades att inbringa 160,000 species.
Bränvinsbrännings-afgiften i Sverige, lagd på pannerymden sålunda, att den utgjort från 3 r:st. till och med 2 sk. banko för hvarje kanna, sorn antagits kunna, med redskap i särskilda klasser, tillverkas, hade från år 1834 611 och med år 1844 lemnat följande resultat:
År Beräknad i riksstaten till Inflaten inkomst. 1824.
Rko r:dr 429,000.
B:ko r:dr 454,867. 1825. dito. 467,839. 1826. dito. 467,620. 1827. dito. 440,743. 1828. dito. 448,567. 1829. dito. 456,804. 1830. 460,000. 439,891. 1831. dito. 429,768. 1832. dito. 227,308- 1833. dito. 462,520. 1834. dito. 467,851. 1835. 750,000. 316,083. 1836. dito. 705,166. 1837. dito. 729,181. 1838. dito. 630,507.
1839. dito. 503,360. tZ Kongl. Maj.ts Nåd.
Proposition, Ko 26. 1840. 750,000. 631,730. 1841. dito. 563,224. 1842. dito. 672,354. 1843. dito. 685,838. 1844. dito. 685,652.
Kommitteen hyste den öfvertygelsen, att bränvinsbränningen bär i landet borde småningom kunna underkastas en vida högre beskattning, än den,. sorn för närvarande af densamma utgår.
Afgiften drabbade visserligen i första liand producenten, men endast såsom förskott, hvilket måste återgäldas af konsumenten, för hvilken ett eller annat runstycke högre pris på glaset vöre destomindre känbart, som den, hvilken har låd att dagligen förtära bränvin, också utan afsaknad kunde erlägga några procent högre pris derför, och den, för hvilken denna tillökning i pris vore i någon mån känbar, gjorde väl, om han minskade sin förtäring af bränvin, och än bättre, om han alldeles afstode från dess bruk.
Kommitteen skulle således anse det vara väl, om bränvinsbränningen kunde här i landet beskattas lika högt, som i Danmark och Norrige, eller med omkring 8 sk. banko per kanna, men ansåg sig ej böra i underdånighet tillstyrka, att skatten nu på en gång må höjas till sådant belopp, hufvudsakligen derför, att en hög skatt icke läte uttaxera sig, så länge något slags husbehofsbränning för en låg afgift qvarstode vid sidan af den bränvinsbränning, som skulle bära den höga.
Om nemligen den större bränvinsbränningen ålades högre beskattning i förhållande till liusbehofsti 11 verkningen, än sorn fullt ersattes genom sparad produktionskostnad, skulle ofelbart hvarje jordbrukare förslå och de flesta också begagna den fördel, som skallskillnaden erbjöde åt husbehofsbrännaren, och varan, bränvin, med förlust af tid, ved och materialier, lika ymnigt flöda från ioo,ooo-tals små husbehofspannor, sorn den förut gjort eller annars skulle göra ur de större ; men den påräknade större statsinkomsten komme att uteblifva.
Att åter tillintetgöra detta husbehofsbränliingens inflytande på salubränningen genom en hög beskattning äfven å den förra, syntes innebära en motsägelse mot begreppet om husbehofsbränning, och mötte dessutom den betänkligheten, att derigenom idkarne af af detta slags bränvinsbränning, hvilken nu sällan drifves med synnerlig omsorg, skulle finna uträkning att genom den lilla pannans oafbrulna gång åstadkomma en betydlig tillverkning utöfver husbehofvet.
På dessa skäl hade kommitteen icke tilltrott sig ätt i underdånighet tillstyrka högre beskattning för den bränvinsbränning, hvilken utöfvas såsom binäring vid jordbruket eller såsom fabriksnäring, än att alla tre slagen måtte kunna Kongl Maj:ls Kätt. Proposition, Tito 26.
13 heslä vid sidan af hvarandra, ulan nägonderas undertryckande.
Sedan kommitteen sålunda uppgifvit de allmänna grunder, hvarpå den ansåge bran vi nsbränn i ngslagst i Ilningen här i riket höra för närvarande hyggås, lör att derigenom bereda en öfvergång till dess bättre ordnande i ekonomiskt och financielt hänseende, har kommitteen derefter i underdånighet redogjort för motiver»» lill de hufvudsakligaste detaljerna i det af kornmitleen uppgjord» förslag till förordning, vid bestämmelserna i hvilket förslag kömrnilteen trott sig särdeles böra rikta sin omtanka deråt, att söka förekomma den så kallade lins beli ofsbrän ningens utsträckning öfver sin angffna gräns, och framför allt sä ställa föreskrifterna i afseende på beskattningen, alt en måttligen förhöjd afgift må kunna indrifvas utan de underslef, hvartill nu gällande beskattningssält gåfve anledning och lätthet.
Kommitteen har i underdånighet föreslagit,, att bränvinsbränning må hädanefter såsom hittills, under loppet af de sednaste 12 åren, fortfarande vara inskränkt lill sear månader af året.
Den mening hade visserligen blifvit yttrad, att, då lagstiftaren ville tillstädja inrättandet af fabriksbrännerier och sådana anläggningar erfordrade betydliga kapitaler, b räll vinsbränningens inställande under halfva året alltid skulle föranleda ränteförlust för innehafvame af ett sådant verk, hvarför man yrkal, alt bränvirisbränningen borde för fabrikerna var» tillåten hela året eiler åtminstone åtta månader deraf.
Det kunde ock ej nekas, att detta skäl vore fullt gällande, om afsigten vore att draga fabrikerna till städerna, men i Sverige,, der endast få släder vore belägna i en så bördig och uppodlad trakt, att den icke blott kan förse deni med tillräckliga lifsmedel, utan ock dero fver lemna en ymnig tillgång för större brännerianläggningar, ansåge kommitteen att bräll vinsbränn i ligen, äfven såsom fabriksrörelse, i allmänhet bättre lämpade sig för landsbygden, der denna näring understöddes icke blott genom ymnigare tillgång, för lindrigare pris, af nödigt bränsle, utan ock af de arbetskrafter, som öfriga hallåret företrädesvis erfordrades för jordbruket, och der dranken i allmänhet kunde med mera fördel tillgodogöras än i städerna.
Deremot skulle det göra ett skadligt intrång i landets åkerbruk, som just i sednare åren börjat vinna ett allmännare intresse och synbar förkofran, om de för landtbruket så vigtig» månaderna Maj och Oktober, då arbetskraften tages i strängt anspråk för jordens beredning och andra landtman»»,sysslor, uppoffrades åt bränvinsbränning.
Om det ock berodde af hvars och ens godtfinnande alt till bränvinsbränning begagna nämde månader, skulle likväl i de flesta fall bninvinsbrärrningen fortgå äfven denna tid, emedan den enskilde ofta i sina beräkningar gåfve före - n Kongl. Maj.Is Md.
Proposition, N:o 26. trädet åt den, som hastigast inbringar honom kontanta inkomster.
Att åter, vid bestämmandet af de till bränvinsbränning tillåtna månader, göra ett undantag till städernas förmån, vore en orättvisa mot näringens talrika idkare på landet.
För öfrigt har kommitteens pluralitet, vid föreskriften om den tid af året, under hvilken bränvinsbränningen skulle vara tillåten, ansett det i föregående bränvinsbränningsförordningar allt sedan år 1812 upptagna tillägg, att bränvinsbränningen skall vara tillåten under vissa månader af året, ”så framt icke högst vigtiga omständigheter föranledde inställandet af denna tillverkning, kunna uteslutas, emedan, om ett sådant förbehåll funnes i förordningen utsatt eller ej, Kongl.
Maj:ts höga rätt att dermed förfara, efter hvad Kongl. Maj:t funne för landet nyttigast, icke kunde dragas i tvifvel, och detta tilläggs utsättande i förordningen vore icke blott obehöfligt, utan äfven skadligt, enär det syntes liksom moraliskt förpligta regeringen att, vid inträffad svagare skörd eller befarad brist, för längre eller kortare tid inställa bränvinsbränningen, en regeringsåtgärd, som aldrig kunde vidtagas, utan att medföra betydliga omstörtningar i den enskilde hushållarens och affärsmannens beräkningar, till oskälig vinst för den ene och till undergång för den andre.
Kommitteen, som, på sätt ofvan blifvit nämndt, i underdånighet föreslagit, att bran vinstill verkningen måtte få utöfvas, 1:0 såsom husbehofsbränning; 2:0 såsom binäring vid jordbruket; och 3:o såsom fabriksrörelse, genom hvilken klassifikation kommitteen ansett sig hafva gifvit rätta benämningen åt och indelat näringen i de afdelningar, hvarunder den för närvarande i sjelfva verket utöfvades, har i afseende å de särskilda bestämmelserna för hvartdera slaget af bränvinsbränning, i underdånighet anfört följande: 1:0 Husbehofsbränning; Rättigheten härtill skulle, efter kommitteens åsigt, tillerkännas egare eller innehafvare af jord, som hittills egt sådan rättighet.
Visserligen kunde häremot med skäl anmärkas, att husbehofsbränning ej borde tillåtas innehafvare af mindre jordlott än den, som, utöfver tillräcklig föda för hushållet, lemnar öfverskott till bränvinsbränningen; men dels vore det svårt att bestämma gränsen för ett sådant jord värde, dels ansåge kommitteen hela husbehofsbränningen, såsom i sig sjelf föga gagnande för den enskilde, än mindre för samhället, böra, endast i följd af nuvarande förhållanden, medgifvas.
Den uti nu gällande förordning städerna medgifna bränvinsbränningsrättighet kunde dock ej komma under denna benämning, alldenstund den Kongl. Maj:ls K dd.
15 ej finge utöfvas med mindre pannor än af 3o kannors rymd.
Att till städerna utsträcka en rättighet, som man endast velat tills vidare medgifva ät dem, som förut deraf varit i åtnjutande, vore destomindre lämpligt, sorn städerna, i fråga om fabriksbrännerier, skulle få sig medgifven en förut saknad rättighet att anlägga sådana.
Vid öfvervägande af grunderna för beskattningen af pannor till husbehofsbränning, hade kommitteens pluralitet väl funnit, att det sätt, sorn kommitteen föreslagit för fabriksbrännerierna, äfven här skulle vara tiilämpligt och medföra en säkrare garanti, att afverkningen ej öfverstege det medgifna qvantum; men dels befarade kommitteens pluratitet, att detta beskattjiiugssätt, såsom nytt och följaktligen för mängden icke genast faltligt, skulle väcka missnöje, då dertill äfven komme, att den hittills på de liesta ställen vanliga inmurningen af pannan ej alltid kunde på samma sätt som nu verkställas, dels skulle ock derigenom förorsakas mera besvär vid afgiftens uträkning och tilläfventyrs kostnader för ändring af de mindre pannorna.
Kommitteens pluralitet hade derför, ehuru den i nu gällande förordning antagna grund för beskattningen, efter redskapens pannerymd, vöre i liög grad felaktig, emedan den hvilade på det oriktiga antagande, att pannornas afverkningsförmåga förhåller sig såsom deras pannerymd, utan hänsigt till formen, likväl trott sig kunna för pannor, som begagnas vidbränning för husbehof eller såsom binäring vid jordbruket, föreslå bibehållandet af denna grund för beskattningen, men med det nödvändiga vilkor af sådana inskränkningar i pannornas form, att denna strängt begränsades, då derigenom, äfven med denna beskattningsgrund, pannornas högsta afverkningsförmåga, med tjenlig säkerhet kunde begagnas, och de missbruk således väsendtligen förekommas, hvartill nuvarande förordning gåfve anledning.