Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det finns åter andra — kanske alltför få — hvilka söka sitt mål så att säga utom sig själfva, söka det med innerlig längtan, tro sig kallade till något, utan att på länge veta hvad, men som dock aldrig uppgifva hop- pet om en högre ledning mot det dunkelt drömda målet.
Om dem gälla i fullaste meniDg de tröste- fulla orden: » den som söker, han finner. » Redan i sin barndom be- rördes Emanuella smärt- samt af att se, hur några äldre idioter, som från andra socknar stundom brukade vandra igenom hennes hemtrakt, blefvo föremål för gyckel eller misshandel af tanklöst och hårdhjärtadt folk.
Med en stackars » fåne » kunde man på den tiden tillåta sig hvad som helst.
Han var både rätts- och skyddslös.
Antingenhade han ett uselt hem eller intet hem alls, var liksom prisgifven åt olycka och behandlades i många fall vida sämre än djuren.
A f dem hade man dock nytta och sörjde således för dem efter förmåga.
Men fånen!
Så mörk fanns ingen skrubb, så usla inga trasor, så hårda inga ord och slag, att ej allt detta var » just lagom » åt honom.
Emanuella Carlbeck var i sin ungdom en af dessa sökande andar.
Hon är också en af dem, som i rikaste mått funnit, hvad hon sökt: en lifsverksam- het, som, på samma gång den fyllt hennes hjärta med ödmjuk glädje, varit till oberäknelig välsig- nelse för de dittills här i landet mest vanlottade och försummade af alla mänskliga varelser: idio- terna.
Hennes barndom för- flöt lugnt och lyckligt i Så vidt möjligt var, sökte man nog i Emanuel- las hem att med ett vän- ligt ord och en hjärtligt
Blif icke trött, bevinga dina fjät, Och mången framgång kan du än förmoda.
Det bästa når ej mänskan, men det goda Är också godt: gå hän och lef för det!
ESAIAS JEGNÉR.
menad gåfva fägna de arma idioter,.som drogo där förbi.
Men — de voro många; de voro utsocknes; flere af dem voro redan gamla och närmade sig sin enda fristad: grafven.
Hvad var att göra åt dem?
Och de unga idioterna?
Människan är i allmänhet hård till sin natur.
Hon vill ej gärna offra något, där intet synes vara att vinna, åtminstone ville eller tänkte icke vårt folk den tiden på att offra något för de arma idioterna, och så för- blef dessas tillstånd oförändradt.
Men Emanuella Carlbeck, barnet med det vakna sinnet och det varma hjärtat, kunde icke glömma, hvad hon sett, utan hördes ofta vid anblicken af någon ny usling utropa: » Att ingen människa tar denne om hand! » eller: » Om jag hade ett eget liem, skulle jag ta honom! » hvilket längre fram föranledde en hennes väninna att säga till hennes systrar: » Tänk, ni flickor, hvad Emanuella skulle få för en märkvärdig samling, om hon en gång finge ett eget hem! » Så kommo Emanuellas skolår.
Under hennes bortavaro från hemmet inac- korderades i detta en 21-årig idiotisk flicka från Stockholm, hvilkens i allo svåra natur och våldsamma vredesutbrott störde hela husets frid.
Men vid Emanuellas återkomst ändrade sig allt detta på ett märkbart sätt.
Flickan slöt sig till henne, lärde genom henne att så småningom öfvervinna sin häftighet och fick till och med lust för arbete, hvarigenom hon blef jämförelsevis lättskött — så länge allt gick sin jämna gång.
Men en sommar, då Emanuella var vid västkusten, blef flickan åter mycket orolig och omedgörlig, och då Emanuella vid hemkomsten bedröfvad före- höll henne detta, svarade hon med en viss ånger: » Ja, det är så ledsamt, så!
Men om jag kommit till Emanuella, då jag var liten, hade jag aldrig blifvit sådan ... » hon dock, stort med afseende på gagnet, om än aldrig så ringa till namnet.
D å vädjades till hennes hjärta från en nära släkting, hvars nioårige son var en idiot, som natt och dag försatte sin omgifning i oro.
Utan betänkande skyndade Emanuella dit och öfvertog vården om den olycklige lille.
Och nu visade sig än klarare än förra gången hennes snart sagdt underbara makt öfver dessa abnorma väsen, som benämnas idioter.
Hvad ingen annan förmådde, det förmådde hennes fasta och dock milda vilja.
Hon kunde bringa gossen till lugn, till sömn, till lydnad — och nu först vågade hon tro, att hon dock funnit sin rätta kallelse.
Hennes barndoms svärmiska tanke på de sinnesslöas uppfostran och vård mognade allt mera, helst sedan en högt värderad vän till henne, pastor Glassell, för hvilken hon framlagt sin framtids- plan, allvarligt tillrådde dess fullföljande.
Emanuella vistades vid detta tillfälle med sin lille skyddsling vid västkusten.
Hennes beslut att mottaga till vård några olyckliga små blef nu bekant, och inom en månad hade redan tre sådana anmälts.
Med dessa och sin lilla släkting slog hon sig nu ned å Nya varfvet vid Göteborg, och där grundades den 1 sept.
1806 det första idiot- hemmet i Sverige.
Att steg för steg följa dess tillväxt och utveckling under mer än 25 år tillåter oss ej utrymmet.
Allt nog att det fortgick stilla och obemärkt under första tiden samt flyttades, allt som elevantalet ökades, från en mindre lokal till en större, alltid med fästadt afseende vid en stilla ort och en egen trädgård, där barnen kunde sysselsättas med lämpligt arbete samt fritt och friskt röra sig och leka.
Nu började allmänheten få öppna ögon.
Det fanns då verkligen sä många idioter i landet, att någonting måste göias för dem utöfver hvad fröken Carlbeck redan påbörjal!
De ständigt ökade ansökningarna till hennes Tänkvärda ord, hvilka likt ett utkastadt lilla hem bevisade detta, och så bildades i sade skulle gro i stillhet för att en dag spira Stockholm redan 1868 Föreningen för sinnes- upp och mogna till gyllene skörd!
slöa barns vård, hvilken förening under ständig Nu följde för Emanuella en tid af oro och tillväxt, äfven den, fortgått och fortgår allt- tvekan, en sökandets tid, hvilken vi redan jämt.
flyktigt påpekat.
Fröken Carlbeck anmodades 1869 att öfver- Var det verkligen Herrans mening, att hon taga föreståndarinneskapet vid denna förenings skulle fortgå på den inslagna vägen?
Var blifvande uppfostringsanstalt i Stockholm, men hennes vilja ren nog, hennes både fysiska föredrog af många skäl att arbeta på egen och andliga kraft tillräcklig?
Sökte hon i hand » under Guds omedelbara styrelse », detta detta m ak tpålig gande värf endast andras gagn så mycket mera, som hon ej ville lämna sitt och icke en skymt af hvad hon visste sig eget lilla hem och dessutom ansåg, att båda icke vilja eftersträfva: egen berömmelse?
anstalterna — hennes egen treåriga och den Endast den, som själf » brottats med Herran » nya — sågo ut att bli allt för stora för att i långa, ensliga nattvakter, kan förstå hennes kunna sammanslås till en.
Och det var så själstillstånd under denna allvarliga själspröf- långt ifrån, att hon ansåg en enda anstalt ning.
tillräcklig för hela riket, att hon fast mer Åren 1858 — 18G4 verkade emellertid var öfvertygad om, att i framtiden en sådan Emanuella hos nära släktingar dels som lära- inom hvarje län skulle behöfvas.
rinna, dels som husförestånderska och dess Man skakade tviflande på hufvudet.
Och emellan som sjukvårdarinna.
Under denna dock har hennes förutseende besannats.
Det tid hade flere framtidsförslag gjorts henne, ena idiothemmet har måst upprättas efter det såsom att tillsammans med en äldre vän bilda andra, och så har idiotsaken nu mera blifvit ett hem för vanvårdade barn, eller att söka in- en humanitetsfråga., som icke Jean falla.
träde som aktiv medlem hos Föreningen för Och fröken Carlbecks hem?
frivillig vård af sjuke och sårade i fält m. va.
Från en obetydlig liten vrå i Göteborgs Men ännu kunde Emanuella icke besluta utkant har det, med hjälp af välvilliga dona- sig; ännu ansåg hon sig alltjämt för ringa tioner, rest sina egna murar i en vacker trakt för ett stort mål, och till ett sådant sträfvade nära Mariestad och rymmer nu omkring 70 lyckliga barn, hvilkas lif delas mellan oskyl- diga lekar och nyttig verksamhet i skol- och slöjdsalar, i trädgård och på åkerfält.
Detta nya hem, Johannesberg, invigdes 1881.
Kort därefter hedrades fröken Carlbeck med guldmedalj, som, när nu en gång utmär- kelser skola finnas, väl sällan eller aldrig blifvit bättre placerad.
Men hon har haft andra och större fröjder.
A f de ofullkomliga varelser hon mottagit i sitt hem ha flere kunnat bildas till verkligen dugande människor, hvilka med rörande tack- samhet äro fästa vid detta hem och vid henne, som öppnat det för dem.
» Moster tycker om det eller det, » eller » moster blir ledsen, om jag gör det eller det, » äro inom denna krets de kärlekens maktspråk, som be- stämma hvardagslifvets handlingar.
Säkert är också mosters gillande i arbetsväg mera för dem än de pris och hedersomnämnanden deras slöjdalster vunnit på flere utställningar både in- och utomlands.
Men att de ej finna moster själf tillräckligt hedrad med guldmedaljen, visas af en annan, som en af gossarne egenhändigt och med gan- ska stor talang graverat på en hittad blybit.
Där stå både namn och årtal helt prydligt samt därunder, om jag minns rätt, en kvist — kanske en lager?
Och så ligger kärleksverket i ett riktigt etui, som han också gjort själf.
En främling kan ej se denna enkla gåfva utan rörelse.
Hvad skall icke då » moster » känna.
Att hon gommar den som en skatt är säkert, liksom hon gömmer månget annat minne af dessa små, som i sitt armod ej förstå, hur stora deras gåfvor äro.
Och så har nu Emanuella Carlbeck i sitt eget hem den där » märkvärdiga samlingen » af stackare, som väninnan en gång skämtade om.
Svarade nu bara hemmets ekonomi mot dess kärlek, vore hon så lycklig hon någonsin kunde begära.
Men det vill någonting till att dagligen underhålla ett hushåll af nära hundra personer, och till denna siffra uppgår nu hemmets hela personal med lärarinnor, sköterskor och gårds- folk, hvilka alla äro väl behöfliga, om det hela skall gå som det bör gå, omsorgsfullt och systematiskt.
Det årliga statsanslaget, som de senare åren varierat mellan 3, 0 0 0 — 3, 9 0 0 kronor, är ju icke stort; till detta kommer 1,000 kronor från det alltid mot anstalten utomordentligt välvilliga Skaraborgs läns landsting; vidare räntan af någon mindre donation och slutligen 12,000 kronor från de betalande barnen — hela den beräknade årliga inkomsten uppgående till ungefär 18,000 kronor om året.
Vill någon åtaga sig att för denna summa underhålla ett hundra personers hushåll så som hon underhåller sitt?
Utan att vara indiskret, kan man våga gissa, att hon mer än en gång har haft och har sina bekymmersamma stunder.
Praktiska vänner ha rådt henne att, som hemmet är betungadt af skuld, mottaga endast sådana barn, som betala och helst fullt.
T y många betala endast half afgift och andra åter en högst obetydlig.
Ja, icke mindre än 17 frielever finnas där, för hvilka hon väl- villigt öppnat sina dörrar, något som man förehållit henne såsom mycket » oklokt ».
Hennes förstånd ger vännerna rätt, men
hennes hjärta blöder vid tanken att släppa ifrån sig en enda af just dessa fattigaste, som alltid stått henne så nära.
Och när hon ser, hvilka glädjande resultat som under årens lopp vunnits med dessa » förkastade », huru många af dem som blifvit nyttiga, verksamma, lyck- liga varelser, hur skulle hon väl åt dem säga ett farväl, som kanske vore detsamma som ett förbi — ty ute i världen förbli de dock all- tid oförstådda främlingar?
Tvärtom är hennes önskan — hennes sista och varmaste — - att vid Johannesberg få bygga ett särkildt arbetshem, dit barnen vid lämplig ålder skulle få öfvergå, och där de skulle kvarstanna på den grund, att inkomsten af deras arbete till stor del skulle betäcka kost- naderna för deras underhåll.
Det är det sista, det största hon tänker sig for sina kära.
Det är en djärf tanke, nästan en förmäten, skola kanske åter de kloka säga.
När Jo- hannesberg nu har svårt att bära sig, huru mycket mera då!
Om någon hade sagt, då fröken Carlbeck satt vid Nya varfvet med sina fyra elever, att hon en dag skulle i eget hem hysa 70 små, att hennes verksamhet skulle tilldraga sig välförtjänt uppmärksamhet, hedersbetygelser och statsunderstöd, skulle man äfven funnit denna tanke förmäten, och dock har allt detta skett — därför att Herren så ville; därför att saken var hans; därför att äfven dessa brutna knoppar, som kallas idioter, gömma i sig ett frö till högre utveckling; och slutligen därför kanske att hon, som med kärlekens hela värme arbetat för denna utveckling, skulle däri finna den enda lön hon begär.
Och skulle ej Herren äfven kunna leda till en god utgång hennes oegennyttiga önskan om ett arbetshem såsom en tryggad fristad för hennes skyddslingar?
Kan han ej i varma hjärtan uppväcka lusten att till denna nya byggnad lägga en kraftig grundsten?
Sannerligen: för ett ädlare ändamål har sällan en känsla vaknat, en hand öppnats.
Ensamt det, att fröken Carlbeck aldrig be- gärt något för egen del, att alla hennes önsk- ningar och omsorger gällt dessa vanlottade små, som sökt skydd i hennes famn, borde väcka till lif den helt naturliga känslan att ekono- miskt understödja hennes trägna arbete, hennes, som för de elända öppnat sin dörr, när andra stängt sin, och sin famn, där andra vändt sig bort; hennes, som äfven bakom skuldran på det mest fula och förkrympta barn skymtar de spirande vingarne.
Hon har hela sin tid lefvat för dem, och säkert skall hon ända i det sista tänka på dem.
Men då skall hon för för första gången ha en önskan äfven för sig själf, den att med ödmjuk tillit våga säga: » Herre, här är jag och barnen, dem du mig gifvit hafver. » Lea.
Förtroende är kärlekens skönaste blomma; fattas det i kärleken denna lefvande, fasta, oryggliga tillit, så liknar han ett skönt, starkt träd, hvars hufvudrötter äro afhuggna; en lätt vindstöt kan omstörta detsamma.
J. de Lafontaine.
Hvad tjänar det till att hafva en hel grufva af kärlek, om den brinner på ett ställe, där den icke värmer någon människa, utan endast förtorkar hjärtat med sin instängda eld?
H. Beeeher- Stowe.
l ^ e s i g n a h o n e n.
såg min knoppning under vinterdag, " öch ofta var mig döden mycket nära, Dylcn slutligt fick min veka stängel bära %n ros af ädelt, oförgängUgt slag.
Xy sådan är den evigt vises lag, l^änd af de ödmjukt lidande, de fromma: Vr tårmängd mark uppspira skall min blomma, ^Dcn bleka, prydd med stilla, mildt behag.
c JBär mig, du pröfvade, invid ditt bröst I $ag dofta vill för dig till lifvels höst, ^a, än när dagen skymmer, när det kvällas; ^Den blida sommar flyktar hastigt bort, ^) e bjärta rosor vissna innan kort, ZJYlcn mina hvita blad ej skola fällas.
Själfständighet.
N å g r a ord till de unga af Helena Nyblom.
iet är ett underligt faktum, att i vår tid, då det talas så mycket om personlig- hetens kraf och betydelse, de utpräglade per- sonligheternas skara synes blifva mindre och mindre.
Sådana original, som jag har känt i min barndom och första ungdom, äro nu alldeles bortblåsta.
D å fanns en hel mängd typer af en sådan originalitet, att benämningen » ett original » icke var så långt ifrån att be- tyda » en karrikatyr ».
Dessa original — för det mesta gammalt folk — lefde nämligen till den grad i sina egna tankar och föreställnin- gar, att intet af det, som försiggår i den yttre världen, hade ringaste inflytande på dem.
Man hade om dessa olika individer de mest komi- ska historier, som bevisade, hur otillgängliga de voro för alla yttre inflytelser, men det oaktadt ofta besutto många framstående och betydliga egenskaper, hvilkas tillvaro ingen kunde förneka.
Denna slags originalitet är dock icke något man suckar efter eller saknar.
Om en veten- skapsman är fördjupad i sina reflexioner, be- höfver han ju icke därför gå med ena benet i rännstenen, och då han möter sina bekanta säga: » jag har tyvärr blifvit halt » — som man berättade om en bekant professor.
Icke heller är det ju nödvändigt, att en filosof går så fullkomligt upp i sin abstrakta tankegång, att han låter sig kastas af hästen, lugnt blir sittande på den grind, han faller på, och där- ifrån hälsar sina bekanta, som om han fort- farande sutte till häst — och andra liknande yttringar af en misslyckad originalitet.
Denna falska uppfattning, att bristerna hos en be- tydande man äro en del af hans storhet, har man lämnat.
Man önskar, att enhvar, antin- gen han har en teoretisk, praktisk eller konst- närlig begåfning, skall kunna se ut som au- dra människor, kläda sig ordentligt och upp- föra sig naturligt och icke som ett dårhus- hjon.
Det slags originalitet, som endast tjänar till stoff för komiska anekdoter, är verkligen icke något eftersträfvansvärdt.
Det finnes blott ett slag af originalitet, som är ännu värre, det är den påtagna.
Det finns människor, som vilja göra intryck med att säga eller göra bizarra saker för att därigenom skilja sig från mängden, och dessa ansträngningar för att vara » egen », huru väl de än kunna lyckas, äro dock af samma underhaltiga värde som all osanning.
Ett sökt väsen, en sökt stil — det må vara i hvilken konstart som helst — visar förr eller senare sin inneboende tomhet.
A f detta slags ansträngda originalitet ha vi ännu en del, och så länge som osanning fin- nes på jorden, kommer den nog fortfarande att lefva och trifvas.
En helt annan sak än det att vara eller vilja vara originel är den att hålla på sin personlighet.
D e allra flesta människor hafva en personlighet, äfven om den är aldrig så liten.
Små barn ha alltid en ganska utpräg- lad, naturlig personlighet, men de flesta män- niskor hålla alltför litet på denna sin bästa privata egendom.
De tyckas för det mesta hafva mycket brådt med att nivellera sig själfva och uppgå i en allmän mening, och långt ifrån att blifva och förblifva utpräglade människor blifva de så småningom dussin- människor — icke så sällan en af dem, af hvilka det går tretton på dussinet.
Är det något, hvartill jag särskildt skulle vilja uppmana de unga, så vore det detta att bevara sina personligheter.
Efterapa ej fader och moder och lärare och kamrater och parti- chefer, utan försök att tänka och döma själf!
Man skall kanske svara: det är just, hvad de unga hafva allt för myckeu lust till.
D e äro alltid färdiga att skrika ut sitt omogna omdöme, då ingen ber dem därom, och i syn- nerhet när det gäller motsägelse.
Det är just denna motsägelseanda, som de unga äro be- satta af.
Jag medger, att det är ett fel hos många af de unga, detta att vilja säga emot för alt säga emot, och då har det j u lika litet värde som allt annat, som icke har en sann grund.
Då motsägelse kommer af motsägelselust och icke af öfvertygelse, är det ju blott ett slags koketteri, som icke inbringar den opponerande annat än en ordstrid.
Men ofta tror jag, att denna motsägelselust likväl kan komma af en hemlig motvilja mot att få allting i sig med sked.
Det är den unga personlighetens första sparkningar, när barnet slår efter barnpigan, som vill mata det- samma, och griper efter skeden för att själf äta sin välling.
Ä r det verkligen denna första lust att vilja sköta sig själf, som framkallar de besynner- liga och ofta omogna meningar och omdömen, hvilka de unga framkasta, så föredrager jag dock långt mer att höra därpå än att höra den artige eleven, som upprepar lärarens utan- lexa.
För min del föredrager jag att höra människor säga en dumhet, som de själfva hittat på, framför de klokaste saker, som äro stulna från andra.
Hellre en äkta koppar- slant än en oäkta specie.
Det är icke nöd- vändigt, att de unga säga allt, hvad de tänka.
Både gamla och unga äro alltför snabba i att gifva luft åt omogna tankar, men något hvari de unga borde öfva sig litet mer, det vore att tänka själfva.
» Tänka vi då icke själfva? » skulle kan-
hända mången af de stridslystna unga män- än på ert eget, hvarför vill ni hellre känna niskorna vilja spöija.
» Nej förlåt, det gör ni med andras hjärta än med ert eget?
Ni ser er för det mesta försiktigt om- Ingen vill eller kan förneka det stora in- kring, innan ni vågar tänka något, och så flytande, som omgifningarna utöfva på den tänker ni inte edra egna tankar. » enskilde, men jag är säker på, att hvarest Jag vill icke ge er samma råd som Mark det finnes en verklig, själfständig personlighet, Twain, när han talar om barnens förhållande där låter den sig icke omskapas som vax i till de gamla.
» Kom ihåg, att gubben och gum- audras händer.
man äro gamla!
De ha sina fixa idéer, och Försök, ni unge, att helt stilla, utan öfver- så länge de tala till er, kan ni ju låtsas, som mod, utan lust att därmed vilja skryta om ni trodde dem och ville göra hvad de säga eller göra er bemärkta, att själfva bilda er er.
Sedan, när ni kommer för er själf, en åsikt om saker och tirig.
Om något i kan ni ju göra, som ni vill. » (Hvilken kvick lifvet eller i konsten rör ert hjärta, så låten parodi på barns allmänna tänkesätt!)
Detta det röras!
Måhända är det icke alltid det är, som sagdt, icke att rekommendera, men bästa, som griper er.
Hvarje ålder har sina hvarken föräldrars, lärares, kamraters eller behof och sin uppfattningsförmåga, och det, partichefers bifall eller klander bör vara be- hvaröfver jag grät, då jag var sexton år, gråter stämmande för er, förr än ni själf känner i jag ej öfver nu, men jag erkänner gärna och ert inre, att ni med full öfvertygelse kan vara med tacksamhet, att det den gången grep mig.
med därom.
Föräldrars och lärares votum Hör ni andra meningar om de ting, ni be- har icke så afgörande makt nu, som det förut undrar — eller ej tycker om, så hör noga haft.
Kamraternas meningar och åskådnings- efter och öfverväg, hvad som blifvit sagdt, sätt ha ett stort inflytande och partiledare en men apa icke strax efter alla.
Man hör utomordentlig.
Så snart en ung man blir så väl på klangen, om ett yttrande kom- vuxen, ja, redan långt förut, blir han vanli- mer direkt eller blott är en genklang, och gen fångad af något parti, stämplad med dess att repetera dessa dussinmeniugar gör hvar- fabriksmärke och är sedan icke en fri män- ken klokare eller bättre.
En sak ville niska längre.
jag framför allt råda er till; när ni först har I stället för att en ung man länge och i låtit er röras af något, vare sig det gäller stället borde leta sina vägar själf och med förståndet eller känslan, så sök att göra klart hjälp af sitt eget förstånd och sin egen känsla för er själf, hvarför det gör intryck på er.
göra sina egna upptäckter, sina egna misstag Allt, som verkligen får makt öfver oss, har och sina egna andliga eröfriugar, så följer en sanning till grund, och det är denna san- han nu med kompaniet och tänker och kän- ning vi skola göra klar för oss, så att vi ner efter de lagar, som chefen utdelar.
Hvart kunna gifva andra människor skäl för våra Dessa skäl och bevis äro vår och ett af de partier, i hvilka vår moderna åsikter.
tid är splittrad, är egentligen ett slags fräls- privata armé, de enda vapen, med hvilka vi ningsarme.
De betrakta hvart och ett sitt kunna bevara vår själfständighet, och med program som det enda saliggörande.
De fånga hvilka vi kunna möta andra.
Då är det och binda människorna och äro upphofvet till icke endast en nyck, ett tycke hos oss: » jag tycker så, därför att jag tycker så », utan personlighetens död och undergång.
man har de klaraste och naturligaste grunder, Man behöfver endast se, hur människor hvarför man har den åsikten.
bära sig åt, när de för första gången se och Det finns så få människor, som ha eller höra något, och så höra deras mening, när de ha diskuterat saken med sina kamrater kunna ge grunder för sina meningar om saker eller ha fått läsa kritiker af de ofelbara och ting, att det fullkomligt förfärar en, ju domarne, efter hvilka de rätta sin tankegång.
längre man kommer in i lifvet.
Till och Vid en konsert eller ett skådespel kan man med bland kloka, intelligenta, reflekterande redan iakttaga, hur de sitta och titta förstulet människor har jag ofta förgäfves sökt efter på hvarandra för att liksom undersöka: » törs en enda liten grund för de dcmar, hvilka de jag tycka, att detta är bra?
— Månne det är uttalat.
Jag har fått undvikande svar, otyd- bra?
— Om jag nu klappar i händerna, är det liga förklaringar, och så ha de flytt och räd- kanske på tok? » Och blott någon sällsynt dat sig för att undgå att svara på denna gång kunna verkligen sanningen och skönheten enkla fråga: » hvarför? » i det, som presteras, så fullkomligt rifva dem med, att de glömma sina skrupler och sin försiktighet och hängifva sig åt ögonblickets intryck.
Ofta kan också denna entusiasm blott vara följden af den smittande makten hos en stor publik, som applåderar, då det larm, som uppstår, drager alla med sig.
Men har man låtit hänföra sig, så komma tidnin- garna och kritikerna, och så måste man draga öronen till sig.
Ack nej, man var egentligen icke alls så vidare hänryckt!