Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han har visserligen exempelvis skyl- dighet att betala hustruns före äktenskapets in- gående gjorda skulder; men hur ofta betalar han icke också sina egna af just de medel, hon för med sig!
Inför domstol representerar han ensam det gemensamma boet; äfven i saker, som röra henne rent personligen, svarar han.
Skulle hon fällas till böter, får hon själf be- tala dem, om hon något eger; är det straff- böter, får hon » sitta utaf dem », förr än man- nen kan åläggas skyldig gälda dem.
Den inbördes försörjningsskyldigheten är lika.
Eger mannen tillgångar, eger hustrun sådana, ega bägge — skyldigheten blir hans, hennes eller bådas.
Så länge den gifta kvinnan skall fortfara att lefva under detta omyndighetstillstånd, fattas själfva grunden för en ny rättsordning.
Vid åstadkommandet af en sådan måste kvin- nans myndighet vara det principiella; sär- egendomen kommer sedan att af sig själft framgå som den praktiska tillämprjingen häraf.
I hustruns förhållande till barnen dyker åter denna olycksaliga omyndighet upp som det svarta spöket.
Den som icke ens får råda för sig själf, huru kunna råda för an- dra!
Fadern bestämmer öfver de gemensam- ma barnens religion, deras uppfostran, skol- gång, ja, om de äro omyndiga, deras äkten- skap.
Och äfven om fadern faller ifrån, in- träder därmed icke modern som oinskränkt förmyndare för sina barn, utan begränsas hennes rätt, åtminstone enligt vår svenska lag, af ett familjeråd vid hennes sida.
Inom skilsmessolagstiftningen må nu villigt medgifvas, att någon egentlig orätt icke gjorts kvinnarj, så till vida att de gällande bestäm- melserna här måste anses lika betungande och oförmånliga för ömse parter.
Ett viktigt försteg har dock mannen äfven här, inom de olyckliga förbund, där icke två hjärtan längre kunna enas: han har barnens öde i sin hand.
Hvarthän han med denna makt kan föra det med deras moder, kan lätt hvarje kvinna tänka sig.
Hvad allt nu här har sagts, de mörka skildringar, som framlagts, gälla äktenskaps- lagen, icke äktenskapen.
Att den hjärtats hu- manitet, som den sanna kärleken närer, inom de enskilda äkta förbunden förmildrar bok- stafvens tyranni och bär öfver formens stöte- stenar, må med glädje erkännas.
D e svåraste missförhållanden dock både kunna uppstå och göra det, så länge ej den mänskliga ord- ningens anda här förändras.
Att jordmånen för ett tidsenligt reformerande af äktenskaps- lagordningen måtte vara gynsam, därom hysa vi godt hopp.
Och reformen härvidlag heter i få ord • — ett helt nytt system.
Ydr Bettu.
» Men hur skall det gå, om Betty en dag gifter sig och lemnar er? » frågar jag.
De gamla se på hvarandra och le åt min obefogade oro för den saken.
» Det är långt dit, hon är bara barnet ännu, » svarar gumman, — » nyss sjutton år och inte en tanke dit åt. » » För resten, » faller gubben io, — » så när den tiden blir, finns det rum för båd ' Betty och hennes man här i huset.
Och inte ska ' det gå som med hennes mor — ingen kring- strykande utländing ska ' springa i väg med vår Betty, utan vill hon ha ' en man, ska ' hon ta ' den, som jag ser ut åt henne, så sannt jag heter Peter Olson. » Han skickar en energisk stråle af tobaks- spott långt ut ät rummet.
Mor nickar instämmande och säger: » Någon sorg kommer Betty aldrig att göra oss, hon är fäst vid oss gamla och brukar säga, att hon aldrig ska ' lemna vårt hem, utan alltjämt vara vår ålders tröst och solsken och en dag sluta till våra ögon, när vi ingå i den eviga hvilan. » Det blir högtidligt tyst i rummet några mi- nuter.
Skymningen faller allt starkare på och skuggorna svepa sig djupare kring föremålen i dagligstugan.
» Men det är värst, hvad tösen dröjer länge i kväll, » säger far och ser ut åt sandgången.
» Det är snart mörkt. » Denna anmärkning erinrar mig om, att jag måste skynda mig till min bostad.
Som jag dock gärna vill taga farväl af den täcka, glada Betty, hvilken ofta i solnedgången rott mig i sin lilla båt, när hafvet legat lugnt och spe- gelklart, ber jag, att de skola skicka henne ner till ångbåten, som tidigt följande morgon skall föra mig därifrån.
Efter ett hjärtligt farväl och följd af den vänliga gumman ända till trädgården och gubben släpande sig ut på förstukvisten, går jag hastigt genom grinden ut på vägen.
Vinden tar fatt i mina kläder och sveper hatten af mig, så att jag måste springa ett stycke för att få tag i den.
Genom blåsten hör jag gummans röst ropa: » Om fröken möter Betty, så bed henne skynda sig hem! » Där finns en genväg genom en liten skogs- dunge till min bostad.
Jag hinner nog gå den vägen, innan det blir alldeles mörkt.
Allt folket känner mig och jag dem, så jag behöf- ver inte vara rädd, om jag skulle träffa på någon.
Knappt inne i dunklet hör jag röster strax i min närhet.
Här är lugnare, så de höras klart och tydligt.
Jag stannar ett ögonblick och undrar, om jag skall bli rädd och vända om.
Jag hör en kvinnoröst mellan häftigt gråtande och en mansröst, som talar tröstande ord.
Den senare känner jag genast igen på brytningen som tillhörande en ung tysk må- lare, hvilken sedan några veckor vistats i trak- ten för att taga vyer.
Jag har några gånger träffat honom och talat vid honom.
Medan jag ännu tvekar, om jag skall fort- sätta eller vända om, stannar jag som fast- naglad, ty alldeles tydligt nå till mitt öra dessa ord på målarens brutna svenska: » Betty, älskade, gråt inte så — det är bara lycka — och du följer mig till mitt hem- land. » Och Bettys förgrätna stämma svarar: » Mormor och morfar — jag kan inte — jag törs inte — jag får aldrig deras lof.
» » Vill du då inte, Bettty?
* frågar mansrösten med det mest bedårande tonfall af ömhet.
Jag vet inte, hvad eller hur hon svarar, ty det blir alldeles tyst.
Jag besluter nu att fortsätta framåt, och vid den krök, gångstigen gör, kommer jag rätt in på de två, hvilka sitta på en bänk, hon tätt sluten i hans ar- mar.
När de få syn på mig, sliter hon sig med ett rop ifrån honom och står midt fram- för mig, skälfvande och förfärad.
I halfmörk- ret lyser hennes ansikte spöklikt blekt.
» Jag bar väntat hos er för att säga dig adjö, » yttrar jag, » och när jag gick, bad mor- mor, att om jag mötte dig, skulle jag säga till dig att skynda dig hem.
Vill du, att jag skall följa dig? » Jag lägger min arm om henne liksom till skydd, ty jag har en instinktlik känsla af, att hon skall bevaras mot mannen där, hvilken också rest sig från bänken.
» Jag skall följa Betty, » säger han lugnt, » jag har mer rätt därtill än någon annan, ty jag ämnar gå med henne för att begära henne till hustru af de gamla. » Betty gömmer ansiktet i händerna och grå- ter häftigt.
Utan tvifvel känner hon sig som en brottsling, och det är derför, bon för för- sta gången i sitt lif är rädd för morföräl- drarne.
Hvad rätt har väl jag som främling att blanda mig i deras göranden?
Jag känner det som en olycka för dem alla, men är det icke bäst, att Betty själf får kämpa sig genom striden?
Hon skall troligen icke heller lyssna till mina ord — en annan röst skall hviska i hennes öra med det bedårande tonfall, jag nyss hörde, och den rösten skall segra.
Jag kysser under rörelse Betty, önskar hen- ne den lycka, jag i mitt sinne tviflar på, tac- kar henne för sommaren och ber henne titta Der till ångbåten nästa morgon, så får jag höra, hur det gått henne.
Så skiljas vi och gå hvar åt sitt håll.
Mi- na tankar följa med oroligt intresse de två unga och de gamla, som ingen aning ha om, hvad som nästa stund väntar dem.
Ingen tycks haft reda på, att Betty varit närmare bekant med tysken.
Jag erinrar mig en gång ha sett dem stå och samtala nere vid stran- den, men jag fäste mig ej därvid, ty tysken gick omkring öfverallt, tog vyer och pratade med folket.
Det är antagligen under de allra senaste dagarne de blifvit närmare bekanta och helt hastigt som bekantskapen mognat till kärlek.
O, Betty, går det så fort att glömma tretton år af uppoffrande kärlek och aldrig tröttnande ömhet från de gamla för en främ- ling, om hvilken de ej vet mera, än att han har ett vackert ansikte, omgifvet af mörka lockar, ett par eldiga ögon och en röst, som kliDgar som musik!
Det blir samma historia som för tjugu år sedan med din mor — kanske ändå bittrare, när det nu repas upp igen.
Den gamle lot- sen kommer att brumma och svära, slå sin giktbrutna hand i bordet och säga liksom för tjugu år sedan åt sin enda dotter: aldrig!
Och mormor skall gråta stilla, gräta bort alla de ljufva illusioner hon närt, ända sedan morfar första gången lade den lilla flickan med de stora, undrande ögonen i hennes famn.
Men sin kärlek kan mormor inte gråta bort — den öfverlefver allt i tiden.
De äro icke enfaldiga, de gamla.
Liksom jag, de få gånger jag talat vid konstnären, ge- nast insett, att han är en flyktig natur, van
att utan band följa stundens impuls, hänsyns- löst nedbrytande alla hinder för att tillfreds- ställa sina önskningar och nå sitt mål, skola också de finna, att han ej är en man att lita på, åt hvilken man gärna förtror sin älsklings framtid och lycka.
Att han är en » fin » herre, tror jag icke skall dåra.
Betty har fått sin skolundervisning i prestgården tillsammans med flickorna där, och hennes kunskaper ha mån- gen gång försatt föräldrarne i häpen förtjus- ning.
I deras ögon är ingen för fin åt Betty, och jag tycker nästan detsamma.
Det blir den » gamla, gamla historien », kon- flikten mellan de äldres vilja och de uDgas, visa förmaningar och tal om lifslång erfarenhet från vissnade läppar, som lemnas obeaktade af otåliga unga, hvilka brinna af längtan att skapa sitt eget lif efter egna önskningar.
Och när den gamle lotsen dundrat och slun- gat ut sin förbittring i hårda ord, när mormor gråtit sina klara ögon röda, när de ömsom hotat, ömsom bedt med kärlekens mest be- vekande öfvertalningsförmåga — då skall Betty, själf förgråten och med förtviflan i sin blick, slå armarne om lotsens hals, trycka sin kind intill hans och hviska: » Men, granny, jag älskar honom så! » Och då vet man, hur det går.
* Ingen syntes vid båten nästa morgon, hvar- ken Betty eller någon annan från lotsens.
Men några veckor senare läste jag i en tid- ning, att den tyske målaren K.
firat sitt bröllop på vestkusten med den vackra dotter- dottren till f. d. lotsen Peter Olson, en af ställets mest ansedde och aktade män.
Ome- delbart efter bröllopet hade de nygifta lemnat orten för att bosätta sig i Mimenen.
Vissnande kransar.
^ ^ Y a n hade legat länge sjuk.
Deltagandet hade varit stort bland vänner och kamrater, ja, (A i A till och med från allmänheten.
Förfrågnin- gar och visitkort hade kommit i tröttande mängd dagligen och stundligen till hans hem och nästan upptagit tiden för en person.
Men hvad gjorde detl Att han var värderad och af hållen var ju inte mer än rätt och billigt, så som han upp- offrade sig för det allmänna.
Det var ju också en tröst för hans sörjande familj, och själf hade han synbarligen fröjdat sig åt detta erkännande, så länge han orkade tänka.
Men — sjukdomen blef långvarig, intresset slap- pades så småningom, förfrågningarna och visit- korten blefvo sällsyntare.
Hans närmaste orkade ej längre vaka, sjuksköterskor anskaffades, som förde spiran i sjukrummet efter alla konstens regler, de rediga ögonblicken blefvo allt kortare, han kän- de knappast igen de sina mer — och så dog han.
Hustru och barn gräto, intresset och deltagandet hos vänner och bekanta flammade upp med för- nyad styrka, på sorgbesök, tårar och trösteord spa- rades ej.
Tidningarna prisade den döde, allmän- heten instämde.
Hans förtjänster, både dem han haft och inte haft, förkunnades högljudt, bristerna och felen vändes till storslagna karaktärsdrag eller hviskades om helt tyst man och man emellan, och så kom begrafningsdagen.
I butikfönstren hade praktfulla kransar varit utställda » till benäget påseende » för hela Stock- holm dagarne förut, den ena idén smakfullare och originellare än den andra täflade om priset.
De breda banden med förgyllda inskriptioner och guld- fransar drogo uppmärksamheten nästan lika myc- ket till sig som de yppiga rosorna, de mörka, melankoliska penseerna, de glänsande hvita liljorna, som i sina kalkar gömde en och annan dallrande daggdroppe, det fina, graciösa gräset, violerna och resedan, som i slösande mängd tjusade ögat och sände ut sin förtrollande doft.
I revisor K:s våning stod jungfrun färdig att gå till sorgehuset med en smakfull krans.
Konstapeln vände sig om och gaf dem en bister fäste visitkortet, och så försvann hon med den.
Revisorn hörde till den dödes umgängesvänner blick.
När han vändt sig ifrån dem, räckte Alexis » lång näsa » bakom hans rygg, och så kilade poj- och kunde således inte underlåta att skicka en enskildt krans på en trettio kronor eller så, oak- karne.
tadt revisorn själf deltagit i kostnaden för den utomordentliga jättekrans som hela » verket » bidra- En blåögd, trasig, ytterligt mager kvinna med ett git till.
Denna hade väckt hela stadens beundran blekt vissnadt barn på armen stod där också.
och med fullt skäl, ty den var verkligen ett mä- » Min gubbe dog i vintras, men ingen gaf honom sterverk i sitt slag, både i fråga om dyrhet och några kransar, fast han jämt va ' snäll mot barna skönhet.
å ' mej.
Ack, hva ' han arbeta ' och släpa ' å allri söp han opp ' et!
Hvila få vi göra i grafven, gumma, Revisorn hade varit vid mycket retligt och då- ligt lynne den sista tiden, af sorg och saknad efter sa ' han, å ' nu får han hvila.
Stackare vi som ä ' sin vän, hette det.
I hög grad bidrog dock den kvar! » Det trasiga förklädet fördes till näsa och ögon.
Barnet sträckte armarna efter de granna extra utgift, hans klena kassa måst vidkännas i och för begrafningskransarne, till hans iråkade kransarna, men då sade modern vresigt: » Tig unge, misshumör.
Han med sina skulder, sin måttliga hade vi pengarna för en enda af di där, så kunde inkomst och stora barnskara hade egentligen inte vi slippa frysa å ' svälta längre vi, men » — råd till några extra utgifter.
Pengarna, som voro Under tiden skred sorgetåget högtidligt framåt, afsedda för lille Johns nya kläder och skolafgiften, och snart lades blomsterskatten i eller på graf- hade måst anlitas; hur den uppkomna bristen ven för att multna med den döde, under det skulle fyllas var ej godt att veta.
Nå ja, det var att lifvet brusade där förbi, med sitt lättsinne och ju ej värdt att grubbla öfver, det blef väl någon sin fåfänga, sin ytlighet och flärd, sin ohulpna råd.
Det här var ju dessutom en alldeles ound- nöd och sitt ständigt återkommande kraf på för- viklig utgift, han behöfde väl inte vara sämre än barmande.
andra heller!
En passande, högtidlig stämning rådde i sorge- » Jag undrar, hur affärerna stå hos —?
» sade huset, då den ene gästen efter den andre infann revisor K:s fru till sin man på aftonen begraf- sig.
Enkan med sitt långa sorgflor tog sig myc- ningsdagen, » tror du, att han lemnar någon för- ket bra ut, omgifven af döttrar och söner, hvaraf mögenhet efter sig? » den äldste, en hoppgifvande student, nyss fyllt tjugu- Revisorn runkade dystert på hufvudet.
» Nej, tre år.
Revisorn tryckte deras händer och talade nå- kära du, det gör han visst inte, » svarade han, gra ord med bruten röst till de sörjande, värdiga, » om skulder och tillgångar gå ihop, få vi vara tröstande ord om samhällets förlust, kamraternas glada. » högaktning och djupa saknad, om vänsällhet, plikt- » Stackars Tekla, som är så fåfäng och oförstån- trohet, ett aktadt och värderadt namn, hvars minne dig och så litet för sig sedan, » suckade frun del- sent slocknar, m. m.
Och verkligen lyckades han tagande.
» Hur skall hon taga sig fram med alla också med sina tröstande ord bringa den stackars de ouppfostrade barnen! » enkan ur den tillkämpade fattningen, så att hon » Ja, det vete Gud, jag ser ingen utväg, » svarade brast ut i våldsam gråt, hvaruti snart hela barn- revisorn modstulen.
» Hon vill ha mig till utred- skaran deltog.
ningsman i boet, och det är ingen afundsvärd lott Och så skulle processionen ordnas.
Det var alls. » ett långt, ståtligt tåg.
Kistan var öfverhöljd med » Nej det har du rätt i, men försök att tala för- kransar, och en stor del, som ej fått rum därpå, stånd med Tekla, säg henne, att hon är tvungen fyllde de sörjandes vagnar.
Nå ja, ljöd den all- att vara förståndig och sparsam nu. » männa meningen, det var väl inte mer än rätt » Ja, visst, söta vän, om hon hade något att och tillbörligt, en så verksam och framstående man.
spara med, det är knuten.
Och i alla fall, den Inte blott den enskilda vänkretsen och familjen konsten lär man sig inte på rak arm, när man förlorade ett stöd i honom, tänk, hvad han varit förut haft öfverflöd på allting. » för hela samhället, ja, för hela landet genom sitt » Ja, men hon är tvungen nu, gubben lilla.
Ack, outtröttliga sträfvande för upplysning, framåtskri- om John åtminstone tagit sin examen, då hade dande, för fattigvård, nykterhet, sedlighet m. m. han ju löfte om plats, han har ju bara ett år kvar.
En och annan röst höjdes väl också, som ej tyckte Nu får han väl lof att afbryta sina studier och fullt lika med mängden, men dessa röster voro slå sig på något praktiskt, eller hur? » alltför svaga och dogo snart bort i det rådande » Ja visst, det kan aldrig bli fråga om annat, modets, den allmänna opinionens brusande ström.
men det är fullt där också, öfverfullt. » » Hm — det är konstiga tider vi lefva i, kära Revisorns tioårige son Henrik hade suttit tyst Malin, » sade gamle intendenten, där han satt vid i ett hörn och åhört föräldrarnes samtal, upptagen fönstret i sin varma nattrock och betraktade lik- som han var med det nyttiga arbetet att kreta tåget.
sönder en vacker pappersknif från sin fars skrif- » Hvarför säger du så? » frågade hans syster och pulpet.
Nu reste han sig upp och sade plötsligt trogna hjälp, som stod vid hans sida.
och oförberedt: » I vår ungdom lefde vänners minne i hjärtat » Men pappa, hade det inte varit bättre att spara och inie i onödig lyx, » svarade gubben.
» När jag kransarna på farbrors kista och ge John pengarna dör, får det inte vara kransar, utan de fattiga må i stället, så att han fått ta sin examen? » få smulorna i stället. » » Tyst, min gosse, det där förstår du inte, » sade » Så vill jag också ha det, » utbrast systern modern och klappade honom på hufvudet.
Aurore Lundgvist.
» Ack jag mins honom, som de fira nu.
Det var (Lisseg.)
ändå jämt ett år sen i dag han satt här uppe och sprakade med mig.
Den som hade riktigt godt om pengar, farbror, sa ' han, tänk hvad man kunde göra mycket godt då!
Han var så frisk och glad då, och nu ligger han där, unga kraftfulla karlen, Smånotiser från kvinnovärlden.
och jag gamla stackare går här och spökar. » » Ja, det är väl det, » sade systern.
» Men nog Sonja Kowaleivskis begrafning egde rum skulle han, som de fira nu, tyckt mer om, att en måndagen den 16 dennes på middagen kl. half 3. fond stiftats med hans namn för något godt ända- mål, hvarför gjorde de inte det? » Redan kl. half 2 egde en rysk mässa — fru Kowalewski tillhörde nämligen den grekisk-katol- » Hvarför, » bröt gubbeu ut, » jo, därför att hela ska bekännelsen — rum i den aflidnas bostad u:r vår tid är snedvriden, alldeles snedvriden.
Lyx och öfverflöd och galenskaper, man kan bli dålig 56 Sturegatan i närvaro af hela den ryska am- bassaden samt ett mindre antal af hennes när- bara att se det!
Annat var det i min ungdom! » maste vänner.
Af hennes släktningar hade endast Gubben snodde snusdosan mellan fingrarne.
professor Maxime Kowalewski från Moskva in- » Sirr-u Alexis, » sade en liten barfotad byting, funnit sig vid begrafningen.
där han stod på gatan med en kamrat och be- I den dödas vackra, i rödt dekorerade salong traktade det granna tåget, där det drog förbi, » de ' stod den med med ett rödt sammetskläde betäckta va ' fint värre, du.
Hva ' trorr-u dom kostar, dom kistan på en svart katafalk, omgifven af tjocka där? » vaxljus.
Ryska pastorn Romjantzew och hans bägge medhjälpare förrättade mässan.
Sällan har » Vete fåglarna, » svarade Alexis likgiltigt, » men man vid någon enskild persons bår fått skåda så dugde dom äta, så högg ja ' mej allt en, ja ' ä ' hung- många och vackra kransar som vid Sonja Kowa- rig som en varg. » lewskis.
Hela rummet var uppfyldt af deras » Hvad trorr-u polisen skulle säja då du, » skrat- prakt.
tade den andre och » gjorde en gubbe » bakom poliskonstapelns rygg.
Kransarne voro dels från lärda och vetenskap- » Sirr-u de ' ä ' fullt i dom andra vagnarna me ' liga samfund här och i utlandet, dels från elever kransar, » skrek pojken och pekade med sitt smut- och lärjungar, dels från den aflidnes talrika vän- siga finger.
ner och beundrare af hennes snille.
» Ja, men de ' ä ' nedrigt, » utbrast kamraten.
I sorgehuset samlades så småningom en stor
mängd af fru Kowalewskis vänner och bekanta, hvaribland märktes Stockholms högskolas styrelse och lärarekår, samt för öfrigt ett stort antal lärde och vetenskapsmän.
Den egentliga jordfästningen försiggick i stora kapellet på Nya kyrkogårdeu, hvarefter den med kransar helt och hållet betäckta kistan bars till den på Lindhagens kulle belägna grafven, där professor Maxime Kowalewski i några ord tolka- de de efterlefvande vännernas sorg och saknad.
Ofvanpå grafven placerades en stor praktfull krans med blommor och blad af porslin från kvinliga vänner i Petersburg.
* Moffröken Wedel-Jarlsberg höll den 15 dennes i » Kristliga föreningen af unga kvinnor » härstädes, hvilken förening är ett motstycke till den liknande föreningen för unge män, ett före- drag om nykterhetssaken, i hvilket hon skildrade alkoholens skadliga inflytande och uppmanade till total afbållsamhet.
Fröken W.-J.
påpekade bl.
a. att en totalafhållsamhetsförening, som rakar om- kring 100,000 medlemmar, finnes i Norge, och ön- skade, att detsamma skulle vara fallet hos oss.
Bland de närvarande märktes personer ur socie- feten och medlemmar af riksdagen.
För öfrigt var den lilla inbjudande våningen fylld af en in- tresserad och tacksam publik.
* De vackra knypplade Vadstenaspet- sarne börja inom vårt land allt allmännare an- vändas till kyrkprydnader, hvartill de ock väl lämpa sig, enär de äro synnerligen smakfulla samt därtill ovanligt gedigna och hållbara.
Så har en särdeles vacker och dyrbar dylik al- tarduksspets i dessa dagar inköpts från fru Char- lotta Randels spetsknypplingsaffär i Vadstena för Laxå kyrka.
Det fina och enligt paramentikens lagar komponerade mönstret är uppgjordt af frö- ken Laura Mörner i Vadstena och upptager en del af våra kristliga symboler, såsom korset, kal- ken, lagtaflorna, bibeln, rosen m. m.
* En af Stockholms äldsta invånarinnor, eukefru Charlotta Vilhelmina Sofia Berndt ingick den 13 dennes i sitt 99:de år.
Den gamla är fort- farande i besittning af goda kropps- och själs- krafter.
fe T e a t e r o c h m u s i k.
operan har, såsom vi helt kort i förra numret omnämnde, återupptagit sin stora nyhet från föregående säsong, den gamle mästaren Ver- dis praktfulla opera » Otello ».
Det af talrika så- väl instrumentala som vokala skönheter mät- tade tonverket synes redan vara på väg att varda verkligt populärt härstädes, att döma af det lifliga och intensiva bifall, som beledsagar det- samma från den vid hvarje föreställning fullsatta salongen.
Detta bifall är här ock så mycket mera på sin plats, som operan får ett alldeles ovanligt jämnt och godt, i vissa fall briljant utförande.
Den, som nedskrifver dessa rader, hade i fjor tillfälle se » Otello » uppföras å k. hofoperan i Berlin, och om denna teater i dekorativt hänse- ende och sceniska detaljer stod öfver vår opera- scen, så hann den däremot ej hvad beträffar ut- förandet vare sig i dess helhet eller med särskild hänsyn till hufvudpersonerna upp emot det, som här presteras.
Hr Ödmann har i utarbetandet af titelrollen i » Otello » helt enkelt öfverträffat sig själf.
Här först tyckes han ha fått en uppgift, värdig hans musikaliska intelligens.
Också har han beträf- fande denna uppgift såväl i dess helhet som i dess detaljer lyckats så som kanske aldrig förr, och vi tveka ej att beteckna Otello som den mest helgjutna skapelse, hr 0.
Att framdraga några särskilda praktställen är svårt, då ju det hela är så godt, och vi skulle ej heller hafva utrymme härför.
— Hvad här sagts om hr Ödmann som Otello gäller i lika hög grad om hr Lundqoisl som Jago.
De båda härliga stäm- morna klingade förträffligt bredvid hvarandra, och äfven hr L. gaf åt den dramatiska delen af sitt parti en synuerligen lycklig tolkning.