Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vigriðr) heter och är hundra mil åt alla håll.
Der skall striden stå.
Dit kommer Fänresulfven och Midgårdsormen.
Dit ha också Loke kommit och med honom hela Häls följe, äfvensom
Rym med alla rimtursarne.
Medan detta sker, står Heimdall upp, blåser starkt i Gjallarhornet och väcker gudarne.
De hålla ting samman och Odin rådfrågar Mime.
Åsarne och alla enhärjarne härkläda sig och rycka fram på slätten.
Der kämpar
Odin med ulfven och uppslukas af odjuret, men Vidar hämnas sin fader och blifver ulfvens bane.
Tor kämpar med Midgårdsormen och fäller honom, men kan blott vackla fram nio steg, innan han sjelf faller ned, qväfd af det etter ormen utblåst på honom.
Frö strider tappert med Surt, änskönt han saknar sitt svärd, men fälles af honom.
Hunden Garm, som var bunden vid Gnupahålan, är lös och kämpar med Ty. De blifva hvarandras bane.
Heimdall och Loke fälla hvarandra.
Slutligen kastar Surt eld öfver jorden och uppbränner hela verlden.
Solen svartnar, jorden sjunker ned i hafvet, och från himlen försvinna de klara stjernor.
Allt är förbi.
Ragnarökr, gudarnes skymning, af ragna, gen. af regin n. pl. (se sid. 20), och rökr, skymning, mörker, eller Ragnarök n. pl., gudarnes undergång, af rök, en saks utveckling från början till slut, upplösning.
Naglfar af nagl l. nögl, nagel, och far, skepp; kallades så, emedan det var gjordt af döda människors naglar.
Vigriðr, valplats, af vig, strid, och riða för vriða, vrida, knyta samman.
Hvilka makter uppträda mot hvarandra i den sista stora striden?
De, som hittills herskat öfver himmel och jord, och mot dem deras eviga fiender, de krafter, som utvecklat sig, innan himmel och jord blefvo skapade, och de, som utvecklat sig i jordens och hafvets sköt.
Från Muspell komma Muspells söner i skinande rustning, rimtursarne utgöra den andra skaran, och den tredje skaran är Lokes barn.
De, som förut stridde i lifvet, fälla nu hvarandra i döden.
Odin, från hvilken allt lif utgått, uppslukas af Fänresulfven, den jordiska elden.
Ulfven åter dödas af den oförgänglige Vidar, naturkraften utanför människolifvet.
Tor strider med Midgårdsormen: moln och haf förstöra hvarandra ömsesidigt.
Frö, som efter Balders död är den klaraste och renaste makten, dödas af Surt, den himmelska eldverldens väktare.
Heimdall med den skimrande regnbågen och Loke, den jorden genomströmmande elden, döda hvarandra (jfr Petersen, sid. 323).
Återfödelsen.
Ur hafvet uppstiger en ny jord, härligt grön, forsarne falla, och örnen flyger hän öfver bergen.
Ej mindre skön än den slocknade solen, vandrar en ny sin moders bana.
Osådda skördar växa.
Allt ondt är öfvervunnet.
Balder och Höd komma tillbaka och bo samman i Ropts segersalar.
Höne får fritt följa sitt val, och de båda brödernas (Balders och Höds) söner bebo det vida Vindhem.
Vidar och Vale, Odins och Balders hämnare, lefva ännu.
Hammaren
Mjöllne finnes qvar, och Tors söner Mode och Magne föra den samma.
På Idavallen möta dessa åsar hvarandra och tala samman om förgångna tider.
De gyllene taflor, som gudarne egde i tidens morgon, återfinnas i gräset.
En ny guldålder vänder åter.
I Hoddmimeshult (fn.
Hoddmímisholt) hafva två människor, Lif (fn.
Líf) och Liftrase (fn.
Lifþrasir), dolt sig undan Surts låga.
Morgondagg är deras spis, och från dem härstammar den nya, bättre människoslägt, som skall bebo den nya jorden.
I Gimle (fn.
Gimli) är en sal, fagrare än solen och täckt med guld.
Der skola dygdiga skaror bo och idel lycka evigt njuta.
Vilkoren för en ny lifsutveckling äro gifna och
»Då kommer den mäktige till verldsdomen, den starke ofvan, som allt styr.
Domar han fäller, frid stiftar, stadgar hvad evigt stånda skall.»
Hoddmimisholt; Hoddmimir af hodd, skatt, och Mimir, Mime, som bevarar lifskraften såsom en skatt; holt, skog, t. holz.
Lif n. är här att taga såsom femin., lifskraft.
Lifþrasir, den lefnadsfriske, af þrasa, strida, larma.
Gimli, gimil, glans.
Den skapade verlden och hennes utvecklingskrafter (Odin, Tor, vanerne o. s. v.) hafva förgåtts, men icke den skapande urkraften.
Ljus och mörker (Balder och Höd) skola fredligt herska tillsammans och ej mer, såsom i begynnelsen eld och köld (§ 1), stå fiendtligt mot hvarandra.
Höne har vändt åter från vanerne, som försvunno med den gamla jorden; han kommer visserligen utan Odin, men också utan Loke.
Han har fritt val, d. v. s. han väljer hvilken utveckling han vill, och i honom hafva vi att se åsamakten förnyad och förädlad.
Vidar och Vale äro den oförgängliga naturkraften, den förre i den vilda naturen, den senare i jorden såsom människoboning.
Tordönsgudens mod och styrka äro ännu qvar i Mode och Magne.
Det nya människoslägtets stamfäder, Lif och Liftrase, äro af en långt ädlare natur, de lefva af morgondagg.
De goda människorna lefva i Gimle, ty kroppen blir mull eller aska, men alla dygdiga skola vara hos honom sjelf (allfader) på det ställe, som heter Gimle (Snorra Edda).
Dvergarne hafva sin Sindre (fn.
Sindri, af sindra, gnistra) och jätten sin dryckessal, Brime (fn.
Brimir, af brim, hafsbränning, eller brimi, flamma).
Det finnes också straff-orter för människorna.
På Nåstrand (fn.
Náströnd, likstranden, af nár, lik) står en stor sal, hvars dörrar vända sig åt norr.
Han är bygd af ormryggar, och alla ormhufvuden äro vända in i huset och de utblåsa etter, så att giftströmmar löpa genom salen.
Der vada i de tunga strömmarne menedare, mördare och förförare.
Dock är det värst att vara i Hvärgälme, ty der suger Nidhugg de hädangångnas lik8.
Så kommer den mäktige, den onämnbare (Hundlyljóð) guden till stordomen.
Han domar afsäger, stillar träta och insätter fredens heliga lagar, som evigt skola vara.
Var det denna guds namn, som Odin hviskade i örat på Balder, då han lades på bålet?
Lönen är evig.
Månne också straffet är det?
När Balder och Höd omfamna hvarandra, när mörkret går upp i ljus, då skall också det onda upplösa sig i det goda.
Då sänker sig Nidhugg med sina liktyngda vingar djupt ned i afgrunden, medan det goda och sköna lefver.
Det är stordomen (jfr Petersen, sid. 329; Lüning, sid. 87).
AFSLUTNING.
Sådana voro våra hedniska förfäders föreställningar om verldens upphof, utveckling, undergång och återfödelse.
Likasom andra hedniska religionsformer, var åsatron ursprungligen en naturreligion, i hvilken de särskilda naturkrafterna uppfattas såsom gudaväsen.
Men dessa naturgudomligheter fattades tillika såsom väsen med mänskliga former och egenskaper af den högsta och fullkomligaste art, och således är denna religion tillika antropomorfistisk.
Odin är solens gud, men tillika den ordnande och styrande, den allsmäktige och allvise verldsherskaren; Tor är åskans gud, men derjämte den kroppsliga styrkans och maktens gudom; Balder är ljusets gud, men tillika renhetens, godhetens, rättrådighetens gudom; Vanerne äro vattnets gudomligheter, men derjämte befordrare af fruktbarhet, välstånd, kultur; Loke är ursprungligen eldens gudom, men blir det personifierade onda, djäfvulen o. s. v.
Nordmannatron var genomträngd af medvetandet om sina gudars ändlighet och ofullkomlighet: denna verlden skulle en gång upphöra och lemna rum för en ny och skönare, i hvilken icke Odin, utan en mäktigare skulle herska, hvars namn ingen vågade nämna.
Genom denna upplyftande föreställning, äfvensom genom sitt klarare medvetande af själens odödlighet utmärker sig åsatron framför alla andra hedniska religionsformer, bland hvilka den grekiska närmast fängslar vår uppmärksamhet.
Grekerna, som lefde under en mildare och skönare himmel samt i lyckligare lefnadsförhållanden, kände intet behof att skapa sig en bättre verld, under det nordbon, hemfallen åt strider och försakelser, kände sig otillfredsstäld i denna tillvarelse och derför skapade sig en bättre och härligare.
Lifvet efter döden uppfattades af grekerna såsom ett uselt skugglif i Hades, under det nordbon förestälde sig det samma såsom ett verkligt och personligt lif hos Odin i Valhall.
Grekiska mytologien utmärker sig framför den nordiska genom en mängd sköna enskildheter och hänförande bilder, och hennes gudagestalter äro mera bestämda och formfulländade; men hon saknar den storartade enhet och sammanhållning, som vi finna hos den nordiska, hvilken utvecklar sig nästan som ett drama, fullt af handling med den mest gripande katastrof.
»Från fäder är det kommet, till söner skall det gå, Så långt som unga hjertan ännu i norden slå.» Geijer.
Inledning 1-4.
SKAPELSEN. VERLDEN.
Skapelsen. § 1.
Begynnelsen 5, 6. § 2. Yme.
Rimtursar 6, 7. § 3. Gudarnes skapande 7, 8. § 4.
Himmelens och jordens skapelse 8, 9. § 5.
Regnbågen 9-11. § 6. Fornjot och hans slägt 11-13. § 7.
Dvergars och människors skapelse 13-15.
Verlden. § 8.
Jättar 16, 17. § 9.
Alfvar och Dvergar 17-19. § 10.
Åsar 19-21. § 11.
Vaner 21, 22. § 12.
Nornor 22-24. § 13.
De nio verldarna och språken 24, 25. § 14.
Yggdrasil 25-27.
GUDALIFVET. § 15.
Odin 28-32. § 16.
Friggs tjenarinnor 33-36. § 17.
Tor 36-50. § 18.
Balder 50-54. § 19.
Odins öfrige söner 54-58. § 20.
Odin såsom krigets gud.
Valhall 58-61. § 21.
Odin och Saga 62, 63. § 22.
Vaner 64-68. § 23.
Hafvets personligheter 68-71. § 24.
Loke och hans slägt 71-75.
UNDERGÅNG OCH ÅTERFÖDELSE. § 25.
Undergång 76-78. § 26.
Återfödelse 78-81.
Afslutning 81, 82.
NAMNREGISTER.
Aldagautr, sid. 29.
Alfvar, 17 följ.
Alfheim, 18.
Allfader, 28, 29 m. fl. Allsvinn, 9. Andre (Annar), 10.
Andrimne, 60.
Asar, Asgård, se Åsar o. s. v.
Ask, 14.
Asynjor, se Åsynjor.
Balder, 19, 21, 50.
Barre, 66.
Bergälme, 6, 8.
Bestla, se Bästla.
Bilskirne, 37.
Blodighof, 31.
Bodn, 63.
Brage, 19, 21, 55.
Breidablick, 50, 53.
Brime, 80.
Brisingamen, Brinsingasmycket, 59, 67.
Brune, 29.
Bur (Burr, Börr), 7. Bure, 7. Byleist, 72.
Bålögd, 29.
Bäfrast (Bifröst), 11.
Bästla, 7.
Böltorn, 7.
Dag, 10.
Delling, se Dälling.
Diser, 24.
Dröpne, 30, 52, 54.
Durin, 19.
Dvalin, 19.
Dvergar, 18, 30, 38.
Dälling, 10.
Dökkálfar, 18.
Eir, 20, 35.
Ejmörja, 12.
Eldrimne, 60.
Elivågor, 5, 6. Elle, se Älle.
Embla, se Ämbla.
Enhärjar, 60.
Farböte, 72.
Fenre, se Fänre.
Fimafäng, 69.
Fjörgyn, 33.
Fjölsvinnr, 29.
Folkvang, 67.
Fornjot, 11.
Forsäte, 20, 21, 54.
Frej, se Frö.
Freja, se Fröja.
Frigg, 20, 33.
Friggs tjenarinnor, 34.
Froste, 12.
Frånangers fors, 75.
Fräke, 30.
Frö, 18, 19, 22, 65, 66.
Fröja, 20, 22, 48, 67.
Fulla, 20, 34, 52.
Fylgjor, 24.
Fänre, Fänresulf, 73.
Fänsalar, 33.
Gagnråd, 29.
Garm, 74, 77.
Gefion, 20, 35.
Geirröd, 31, 40.
Gerseme, 66.
Gimle, 25, 79.
Ginnungagap, 5.
Gjallarhornet, 56.
Gjålp, 40.
Gladsheim, 13, 32, 60.
Glase, 60.
Gleipne, 73.
Glitne, 54.
Glöd, 12.
Gnupahålan, 74, 77.
Gnå, 20, 34.
Goe, 12.
Grane, 29.
Greip, 40.
Grid, 36, 40, 57.
Grimne, 29, 31.
Gullborst, 65.
Gulltopp, 56.
Gullveig, 58.
Gungne, 30.
Gunnlöd, 36, 62.
Gyger, 16.
Gyme, 66.
Gångläre, 29.
Gärd, 16, 20, 66.
Gäre, 30.
Göt (Gautr), 29.
Hamingjor, 24.
Hate, 10.
Heid, 59.
Heidrun, 60.
Hel, se Häl.
Heimdall, 19, 21, 56.
Hild, 59.
Himmelsberg, 56.
Hoddmimeshult, 79.
Hofvarpne, 34.
Hugin, 30.
Hvärgälme, 5, 26.
Om hjältesagan å Rökstenen
GUSTAVO RETZIO
INVESTIGATORI SAGACISSIMO
EARUM RERUM
QUÆ A NATURA INVOLUTÆ VIDENTUR.
DIU VIVE PATRIÆ STUDIISQUE BONO.
Inskriften å Rökstenen är en sagourkund så till vida ensam i sitt slag, att hennes hedniska ursprung icke kan betviflas, och att hon ej blifvit öfverarbetad eller till innehållet på annat sätt förändrad under århundradenas lopp.
Sådan hon var för omkring tusen år sedan är hon ännu.
Hon är således väl förtjent af att undersökas ej blott ur lingvistisk, utan ock ur sagohistorisk synpunkt.
Är hon ingenting annat än en lokalsaga, känd allenast i Östergötland, ja kanske först diktad af inskriftens upphofsman?
Eller har denne talat sanning, när han försäkrar, att inskriften förtäljer »folkminnen» – sägner, som, då stenen restes, voro kända i vidare kretsar?
I detta senare fall, hvars möjlighet forskningen gifvetvis är skyldig att beakta, är det af stor vigt för de nordiska sagornas utvecklingshistoria, om beröringspunkter finnas mellan den beklagligen endast fragmentariskt berättade Rökstenssagan och hjältesagor, som i mer eller mindre förändradt tillstånd kommit till vår tid, och om beröringspunkterna äro tillräckligt många, tillräckligt karakteristiska och tillräckligt konvergerande, för att man af dem skall kunna draga säkra slutsatser om hennes och de ifrågavarande sagornas förhållande till hvarandra.
Åt dessa frågor har jag egnat en undersökning, för hvars vägar och resultat jag ville redogöra i ett ännu icke till trycket befordradt arbete.
Jag har därunder
hållit alla gissningar och hypoteser på afstånd.
Metoden, som jag följt, är den förenade nominala och reala.
Jag har sökt samla och jämföra allt, som vidkommer namn-, slägt- och händelsegemensamhet, och undersökt, huruvida de sålunda vunna data konvergera eller icke, för egen del lika benägen att emottaga ett negativt utslag af forskningen som ett positivt.
Arbetet har härunder vuxit till en dryg volym.
Då jag nu gör samma frågor till ämne för ett föredrag, ligger det i sakens natur, att jag måste lemna åsido många data och bevisningslänkar samt inskränka mig till att uppvisa undersökningens gång från de omedelbart föreliggande utgångspunkterna och de resultat, som påträffas närmast intill dem.
§ I.
Rökstenens inskrift börjar med följande ord:
»Efter Vamud stånda dessa runor.
Och Varin tecknade dem, fadern, till minne af dödsutkorad son.»
Inskriften vill således göra troligt, att den, som låtit resa stenen, hetat Varin.
Det är af Bugge (Antiqvarisk Tidskrift V, 139) redan framhållet och måste falla hvarje läsare i ögonen, att de i inskriften omtalade händelserna, åtminstone i den form de där meddelas, tillhöra dikten, icke verkligheten.
Den tolf gånger parvis gjorda eröfringen af troféer (»valrof») och, än mer, de fyra femmannagrupperna af liknamniga bröder, söner af fyra bröder, hänvisa på bestämdare sätt till hjältesagan än till historien.
Man må icke finna alltför besynnerligt, om man någon gång påträffar en runinskrift, som föregifver sig vara ristad af en man, som tillhört endast sagoverlden.
Den germaniska hedendomen egde, likasom den helleniska, »reliker» från sin mytisk-heroiska forntid.
Den hade t. ex. att uppvisa brynjor, svärd och smycken, förfärdigade af Valand och andra mytiska konstnärer.
Nyligen har docenten dr Sven Söderberg undersökt och i förening med prof. Bugge tolkat runinskriften på ett smycke, enligt hvilken detta skulle vara en skänk af Halfdan till Amelung.
Jag kan naturligtvis hvarken bejaka eller förneka, att en verklig
Halfdan skänkt denna präktiga sak till en verklig Amelung; men jag kan med visshet påstå, att äfven om detta varit förhållandet, skulle icke dess mindre inskriften, så snart smycket kommit i personers ego, som voro obekanta med gifvaren och den begåfvade, blifvit af dem, som kände herossagan om den smyckeslösande germanstamfadern Halfdan, hans fosterbroder Amal (Hamal) och hans kämpekrets af Amalsöner och Amalfränder (Amelungar), betraktats som ett intyg, att smycket härstammade från desse heroer.
Och misstanken ligger mycket nära, att runristaren själf förutsett en sådan uppfattning och åsyftat den.1
Eftersom nu Rökstensinskriften omtalar en Varin som sin upphofsman, låter jag undersökningen utgå från detta namn.
Jag förutsätter alldeles icke, att namnet Varin, där det annanstädes påträffas i den nordiska litteraturen, afser samma person som Rökstenens Varin; men den metod jag följer bjuder mig att gå äfven de stigar, som namngemensamheten pekar på, utan att på förhand göra mig någon föreställning om resultaten, till hvilka de möjligen föra.
I Olof Tryggvessons saga (Heimskringla) berättas:
När konung
Olof en gång gästade på Ogvaldsnäs, kom till honom en gammal man, som bar en vid hatt och var enögd (traditionella kännemärken på Oden).
Konungen samtalade in på natten med den okände, som gaf kunskapsrika svar på alla hans spörsmål och tycktes hafva god reda på hvad fordomdags tilldragit sig i alla land.
På Olofs fråga, om han visste hvem den Ogvald var, efter hvilken näset och gården buro namn, svarade han, att Ogvald varit en konung och stor krigare, som blotade till en ko och hade henne med sig, hvart han for, och ansåg lyckobringande att dricka af hennes mjölk.
Ogvald höll ett slag med den konung, som heter Varin, och föll i striden.
Den fallne högsattes på näset, och till hans minne restes de bautastenar, som stå där än i dag.
I närheten af hans grafhög uppkastades en annan öfver hans ko.
Denna berättelse är att jämföra med följande i Fornaldar sögur II, 26:
Då Finn den rike, som tog land på Island, låg med sitt skepp vid Ogvaldsnäs, färdig att lemna Norge, var han i närheten af Ogvalds grafhög och kom då att fråga, om det var längesedan den döde jordades där.
Då hörde han ur Ogvalds grafhög denna sång:
Det är längesedan
de länkade färden,
hundraden många
af Heklings följe,
med segel öfver blanksejens
salta vägar:
i detta hem
vardt jag herre då.
Om samme Ogvald förmäles i Fornmanna sögur II, 26, att han var konung i Rogaland; att
Hekling viking angrep honom, samt att han stupade i striden och jordades på Ogvaldsnäs.
Det heter där vidare, att Ogvalds drottning födde honom den son, som hette Jösur.
I Fornaldar sögur 8, 2, 5 läses: Hards (Hörðr’s) son var Jöfur eller Jösur.
Hans (Hards) broder var Rugolf (Rugálfr).
Rugolf var fader till Ragnvald och denne till Ogvald.
I Rökstensinskriften omtalas en Harud (Haruðr), som hade tre bröder, bland hvilka en med namnet Rugulf (Rukulfr).
Dessa fyra bröders söner, tillsammans tjugo, hade, heter det å Rökstenen, slagit sig ned på Seland, och de besegrades af Varins son eller möjligen af Varin och hans son i förening.
Häraf visar sig,
1) att den i fornisländska litteraturen fragmentariskt och sporadiskt omtalade sägnen om den på Ogvaldsnäs fallne och begrafne konung
Ogvald har haft gemensamma med Rökstenssagan minst tre namn:
Varin, Rugulf och Harud (Hard).
I den namn- och personrika skandinaviska fornlitteraturen förekomma namnen Varin och Rugulf endast å Rökstenen och i de anförda källorna;
2) att Rökstenens Rugulf och Harud äro bröder, samt att Fornaldarsagornas Rugolf och Hard likaledes äro bröder;
3) att Rökstenens Varin är med sin son stäld i fiendtligt förhållande till söner af Rugulf och Harud; samt att Heimskringlas Varin besegrar en Ogvald, som enligt Fornaldarsagorna är ättling af en Rugolf, som är i sin ordning broder till en Hard.
Dessa äro de första resultaten af min undersökning.
De synas mig tillräckligt beaktansvärda för att mana till undersökningens fortsättande på samma väg.
Vi ha sett, att samme Varin, som fälde koblotaren Ogvald, kallas Hekling (Hæklingr), Hekling viking, i de ur Fornaldarsagorna anförda källorna.
Hekling, det tyska Hegeling, är egentligen ett patronymt namn, beteckning för medlemmar af en ryktbar sagoslägt, som enligt »Lied von Gudrun» skulle hafva herrskat i Danmark och i Frisland.
Epitetet
Hekling påträffas för öfrigt endast i ett sagofragment, fogadt till den isländska romanen om Ragnar Sigurdsson Lodbrok.
Där förtäljes, att när en Ogmund danske låg med sina skepp vid Samsö i Munarviken, gingo några af hans män i land, för att förlusta sig, och funno där ett människobeläte af trä, 40 alnar högt, gammalt och mosslupet, och när de undrade hvem som uppstält och blotat till denna bild, hörde de från stoden en sång, som lät dem veta, att de, som uppstält den, voro Heklings ättlingar (Hæklings megir), söner af Lodbrok (synir Loðbrókar).
Den första strof, som belätet sjunger, har följande lydelse:
i ledung farande
söner af Hekling
styrde med årblad
fram öfver blanksejens
salta farväg:
Strofen är uppenbarligen en variant till den ofvan anförda, som Finn den rike hörde sjungas ur den af Varin fälde koblotaren Ogvalds hög.
Den ena strofen har sin förebild i den andra.
Det följer häraf, att den hjälte, Varin-Hekling, som öfvervann koblotaren, varit af den ena eller andra strofens författare eller af båda ansedd identisk med Lodbrokssönernas fader eller stamfader, samt att Lodbrokiderna ha af båda strofförfattarne ansetts vara Hegelingar.
Anmärkningsvärdt är nu också, att fiendtlighet mot djurdyrkare, särskildt mot koblotare, är ett karakteristiskt drag i Lodbroksslägtens saga, hvilket bevarats under de förvandlingar och stympningar hon lidit i kristen tid, synnerligen genom sin »historiering» och förknippning med Ivars (Ingvars) och Björn Järnsidas äfventyr på 800-talet.
Med undantag af den sena och på fri hand uppgjorda sagan om Hjalmther och
Ölver hafva de fornnordiska skrifterna icke en enda sägen om djurdyrkare att omtala, som icke tillhör Lodbrokssagan och framställer Lodbrokider i kamp med dem.
Staden Hvitabys inbyggare äro koblotare; Lodbrok angriper dem.
Lodbroks söner återupptaga faderns beslut att eröfra staden, och Ivar nedskjuter med sina pilar de heliga djuren.
Östen Bele i Upsala är koblotare; hans fetisch dödas af Lodbroks söner.
En grip och en tjur dyrkas i ett tempel i Bjarmaland; de och deras prestinna dödas af Lodbroks svärfader
Herröd och af den till Lodbrokssagan hörande Vilmunds2 fader eller ättefader, östgöten Bose.
Hvad beträffar uppgiften, som identifierar
Heklings ättlingar eller söner med »Lodbroks söner», således hegelingsslägten med lodbroksslägten, så föreligga intyg för att äfven den hvilar på sagohistorisk grund och ej på ett godtyckligt namnbruk af den man, som meddelat oss berättelsen om äfventyret på Samsö.
För tillfället vill jag endast påpeka, att den isländska Lodbroksromanens högpoetiska skildring af huru Ragnar Lodbroks män finna Kraka-Aslaug å Spangarheden har sin sidobild i Hegelingssagans
berättelse om huru hennes unge hjältes skeppsfolk påträffar vid stranden i en tjenarinnas skepelse den från sitt hem bortförda och under en elak kvinnas välde stälda prinsessa, som blir hjältens maka.3
Det nya preliminära resultat, hvartill forskningen på denna väg leder, är således, att den Varin, som de isländska skrifterna omtala, tillhör Lodbrokssagan, och att hans ättlingar äro lodbrokider.
Och då de i § 1 anförda första resultaten manade till det preliminära antagande, att Rökstenens Varin är densamme som han, så bjuder ett metodologiskt förfarande att därnäst undersöka, om
Rökstenssagan innehåller momenter, som på karakteristiskt sätt hänvisa till eller äro identiska med momenter i Lodbrokssagan, sådan som denna i urkunder, som mestadels äro två till tre hundra år yngre än Rökstenens inskrift, kommit till vår tid.
»Och Varin tecknade dem, fadern, till minne af dödsutkorad son.
»Förtäljom det folkminne, huru många de tvefaldigade troféerna voro: tolf gånger togos två troféer, parvis nämligen från ömse män.
»Förtäljom detta andra: huruledes han, aflägsnad från Reidgoterna, råkade ut för nio följen och sedan ljöt döden genom grymhets förvållande.»
Först nu till den frågan: innehåller Lodbrokssagan ännu, sådan vi känna den, berättelser om strider eller holmgångar, för hvilka det karakteristiska varit, att de utkämpats en mot två och slutat med parkämparnes besegrande?
Saxo förtäljer, att Ragnar efter sin svärfader Herothus’ (Herröds) död kom i krig med en Sörle om götiska kronan, samt att han då med tre sina söner, Fridleif, Björn och Radbard, stred i holmgång med Sörles starkaste kämpe och dennes sju söner.
Det kämpades en mot två, och Ragnar med sina lodbrokider segrade.
Här togos således tillsammans åtta troféer, parvis från ömse män, och vi hafva intet skäl för eller mot det antagande, att icke de under liknande omständigheter vunna troféerna skulle uppgå till det å Rökstenen uppgifna antalet, om Lodbrokssagan, sådan hon var på 800- och 900-talen, fullständigt vore oss bekant.
Det ligger utanför de gränser jag dragit för denna kortfattade afhandling att uppvisa den gemensamma roten till Varinssagan och den af Saxo berättade sagan om konung Varmund och hans son Uffo.4 Jag inskränker mig här till att påpeka, att strider två mot en och en mot två, spela en hufvudroll i den senare.
Varmunds jarlar bröderna Keto och Vigo begifva sig hemligen till Svealand, uppsöka sveakonungen Athislus, anfalla honom, då han är ensam i en skog, och lyckas, två mot en, fälla den fruktansvärde, men under omständigheter, som sprida ökad glans öfver hans storslagna och ridderliga sinnelag.
Varmund belönade bröderna för hvad de gjort; men mången tyckte likväl, att de brutit god kämpased, och bland dem var Varmunds son, då ännu gosse.
Han upphörde att tala, gick inbunden, sorgsen och dyster, tilldess han, uppvuxen, fick tillfälle att i danska och saksiska härarnes åsyn kämpa ensam mot Sakslands två kraftigaste stridsmän och fälla dem.