Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr von Mentzer har föreslagit dea förändring i I mom. af denna §, att afgiften för hvad sorn öfver en tiondedel af det anmälda beloppet blifvit tillverkadt må utgå med en Ijerdedels förhöjning utöfver hvad i § 19 finnes bestämdt, men att afgiften för det öfiiga öfverskottet må utgå med hvad denna g föreskrifver; och enär, efter hvad erfarenheten ådagalagt, den dagliga tillverkningen icke kan påförhand så noga bestämmas, att den icke något öfver eller understiger tillverkarens beräkning, anser Utskottet det i denna g förekommande stadgande, att dä tillverkning under en termin med mera än en tiondedel öfverskjuter det anmälda beloppet, afgiften för hela öfverskottstillverkningen skall utgå med en Ijerdedels förhöjning utöfver hvad i § 19 finnes bestämdt, böra ändras sålunda, att den förhöjda afgiften endast må utgå för den del af öfverskottstillverkningen. som öfverstiger nämnda tiondedel. § 23.
Uti sin ofvan omförmälda motion har Herr von Mentzer anfört, att det här förekommande stadgande, att bränvinstillverkare, hvilkens tillverkning ej uppgår till det belopp, hvarför afgift blifvit erlagd, ej får äterlyfta mera än en femtedel af den erlagda afgiften, innefattade en obillighet, enär det vore omöjligt att på förhand hafva nödig kännedom om den tillgäng på rudimaterie!1, som ä tillverkningsorten förefunnes, hvarjemte åtskilliga oförutsedda omständigheter kunde inträffa, sorn inverkade på bränvinsh ndteringen. hvadan motionären föreslagit, att slutet af denna § mätte erhålla följande förändrade lydelse: ”dock må skilnaden mellan den erlagda afgiften och hvad som sålunda återbäres icke i något fall understiga den afgift, som svarar mot den minsta tillverkning, hvarför anmälan enligt § 4 får ske.” Ehuru Sammans.
Resv- och Ekon.-Vtsk, Bet. j\$ 2.
9 Ehuru, på sätt ofvan förmäldt är, tillverkningen ej kan på förhand fullt tillförlitligt beräknas, torde likväl den i denna g tillverkare medgifna rättighet att, då tillverkning ej uppgår till det belopp, hvarför afgift blifvit eriagd. äterlyfta en femtedel deraf, innebära tillräcklig eftergift i den eljest i författningen tillämpade grundsats, att tillverkningsafgift skall utgå för hela den anmälda tillverkningen; hvadan Utskottet hemställer. att herr von Mentzers ifrågavarande framställning icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. § 24.
Det i denna § förekommande stadgande att, om någon försummar att i föreskrifven ordning erlägga afgift för anmäld bränvinstillverkning, afgiften skall ofördröjligen hos honom utmätas, har Utskottet ansett kunna sålunda mildras, att afgiften ej må utmätas förr än efter förloppet af 8 dagar efter bränningsterminens ingång; hvarjemte straffbestämmelsen för den, sorn. oaktadt han försummat att erlägga afgift för anmäld bränvin-tillverkning, handteringen utöfvar, blifvit flyttad till art.
V, hvilken innehåller öfriga bestämmelser om ansvar lör öfverträdelse af denna författnings föreskrifter; hvilket torde godkännas. § 25.
Herr von Mentzer har föreslagit, att början af denna § måtte erhålla följande lydelse: ”Varder bränneri genom vådeld eller annan olyckshändelse förstördt och brän vinstill verkningen till följd deraf inställd, må afkortning eller återbäring af bränvinstillverkningsalgiften beviljas till ett belopp lika med skilnaden mellan den erlagda afgiften och det belopp, sorn svarar mot den före vådelden- eller olyckshändelsens timande tillverkade qvantitet bränvin.”
Enär, i det fall att bränvinstillverkare drabbas af olyckshändelse af ofvan omförmälda beskaffenhet, det synts Utskottet obilligt, att han ej skulle återfå tillverkningsafgift för hvad af den anmälda tillverkningen icke blifvit alverkadt, hvilket förhållande dock katt inträffa för närvarande, då tiden, hvarunder bränvinstillverkning mäst inställas, tages till grund för bestämmande af det belopp, som bör återbäras, hemställer Utskottet, att denna § måtte erhålla den förändrade lydelse bilagda förslag utvisar. 8 28.
Vid denna § är yrkad t, af Anders Andreasson från Elfsborgs län, att bränvinstillverkare må bekosta kontrollörens aflöning jemte husrum oeh kost samt skjuts från närmaste stad till och från tillverkningsstället; af Anders August Andersson från Östergötlands län och Anders Persson från Christianstads län. att kontrollörernas arfvode skall utgå med minst tre och högst fem Riksdaler om dygnet; och Bih. till Ii.
Prot. 1862 & 1863. 5 Saini. 2 A/d. 1 Häft. 2 10 Sammans.
Bevillninys-, Lag- samt Allm.
Besv- och Ekon.-Utsk. Bet. 2. al Håkan Nilsson från Christianstads län (motionen N:o 226), att kontrollörernas arfvode mätte bestämmas till högst 4 Riksdaler om dagen.
Utskottet får härvid erinra, att, i anledning af Rikets Ständers beslut vid sistlidne riksdag, kontrollörernas arfvode nedsattes från minst 5 Riksdaler och högst 10 Riksdaler till minst 4 Riksdaler och högst 8 Riksdaler: vid hvilket förhållande och då, enligt hvad Utskottet inhemta), det högsta beloppet endast undantagsvis lärer utgå, Utskottet, i betraktande jemväl deraf att kontrollörsbefattningen endast utgör ett tillfälligt uppdrag, finner ytterligare nedsättning i kontrollörernas arfvoden icke böra ifrågakomma, hvadan Utskottet, enär det icke heller kan vara lämpligt att, på sätt Anders Andreasson föreslagit, låta tillverkaren bekosta kontrollörens aflöning, hemställer, att samtliga dessa yrkanden må lemnäs utan afseende. § 30.
Uti sin ofvan omförmälda motion har Håkan Nilsson ifrågasatt att något förminska Öfverkontrollörernas resekostnadsersättning och dagtraktamente; men då nämnda ersättning och traktamente bestämmas af Kongl. Majit, som icke lärer underlåta att taga i betraktande de omständigheter, som vid hvarje tillfälle kunna inverka på beloppet af ifrågavarande ersättning och traktamente, anser Utskottet motionärens framställning ej böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. § 35.
De åtgärder, hvilka enligt ifrågavarande förordning hitintills verkställts af Borgerskapets Äldste i stad och Sockne-nämnd på landet, har Utskottet, med anledning af den förändrade kommunalrepresentation, som genom de den 21 Mars 1802 utkomna nya kommunal-författningar blifvit påbjuden, ansett böra uppdragas å landet åt Kommunal-nämnd och i städerna åt Stads-fullmägtige eller, der sådana ej finnas, åt allmän Rådstufva; hvarjemte Utskottet, enär ledamöter i Kommunalnämnd komma att utses efter helt andra grunder än Sockne-nämnd. ansett onödigt att bibehålla det i 2 mom. af denna § förekommande stadgande, att, der bränvinstillverkare ä landet skulle ega eller innehafva mer än halfva antalet hemman i socknen, vittnet skall utses af den Sockne-näin d inom närbelägen socken, ät hvilken Konungens Befallningshafvande detta uppdrag lenmar; hvilket till godkännande hemställes. § 40.
I öfverensstämmelse med hvad Utskottet här ofvan vid §§ 21 och 24 föreslagit och då Utskottei ansett försummelse att i behörig tid erlägga afgift för anmäld bränvinstillverkning icke böra bestraffas såsom lönbränning, har redaktionen af denna § blifvit sålunda ändrad, att de här förekommande orden: ”och afgiften blifvit erlagd” uteslutits; hvilket torde godkännas. § 41.
Då, i de fall latitudsystemet i denna författning blifvit iakttaget, förhållandet mellan det lägsta och högsta beloppet af de flesta öfriga i denna artikel förekom - Sammans.
Bevillning»-, Lag- samt Allm, Besv.- och Ekon.-Pisk.
Bet. Jfy? 2.
11 mande bötesbestämmelser är det af I till 10, har Utskottet ansett samma förhållande äfven i det här förekommande fall böra iakttagas; hvadan Utskottet hemställer, att ansvaret för den, sorn samtidigt tillverkar bränvin ä samma egendom uti flera brännerier, eller i samma bränneri med flera särskilda redskap eller å annat ställe, än han uppgifvit, mätte bestämmas till böter från och med 100 till och med 1.000 Riksdaler. § 43.
Jemte det Utskottet framför orden ”bryter försegling” tillsatt ordet ”olofligen” samt jemnat det här förekommande lägsta belopp af böter från 450 till 500 Riksdaler, hemställer Utskottet, att, enär det i denna § stadgade bötesbelopp torde innefatta tillräckligt straff för ifrågavarande förbrytelse, den derjemte förekommande alternativa straffbestämmelse af fängelse med arbete från och med två till och med sex månader må ur författningen utgå. § 45.
För den händelse att bränvinstillverkare under en termin öfverskrider den största tillverkning § 22 medgifver, har Utskottet trott det innefatta tillräckligt straff, att det överskjutande beloppet dömes förbrutet och tillverkaren älägges att derför utgifva afgift enligt § 19, äfvensom böta ett med afgiften lika belopp; hemställande i följd häraf Utskottet, att, den här förekommande föreskrift om afgiftens förhöjning med en fjerdedel ocb böternas bestämmande till ett med den förhöjda afgiften lika belopp mätte upphälvas. §§ 46 och 50.
Af enahanda skäl, som vid § 41 blifvit anfördt, har bötesansvaret i dessa §§ blifvit bestämdt från och med 100 till och med 1,000 Riksdaler; hvilket tili bifall hemställes. § 48.
Enär den i § 24 omförmälda förbrytelse, att den, sorn anmält sig till bränvinstillverkning, men försummat att i föreskrifven ordning derför erlägga afgift, det oaktadt handteringen utöfvar, ingalunda är att jemföra med lönbränning, ehuru straffet för begge des«a förbrytelser för närvarande är detsamma, har Utskottet funnit den för förstnämnda förbrytelse stadgade straffbestämmelse böra ändras och föreslår derföre, att densamma må bestämmas till böter för hvarje dag, förbrytelsen utöfvas. motsvarande tillverkningsafgift för en dag.
Vidare har Utskottet ansett det för mäskberedning och bränvinstillverkning från klockan 10 om aftonen näst före sön- eller helgedag till klockan 10 om alto - 12 Sammans.
Bevillnings-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-ZJtsk. Bet.
JS/S 2. nen å sådan dag stadgade ansvar af, bland annat, böter motsvarande afgiftens dubbla belopp kunna utan fara inildras till ett med afgiften lika bötesbelopp; hvilket torde godkännas.
Då bränvinstillverkare kan komma att lida betydlig förlust genom att nödgas lemna malt- och jästberedning utan tillsyn under så lång tid, som från klockan 8 på morgonen till klockan 5 om aftonen å sön- eller helgedag, hemställer Utskottet, att tillsyn vid malt- eller jästberedning må under nämnda tid vara tillåten. § 53.
Enär i de under den sednare tiden utkomna kriminalförfattningar endast förekomma tvänne arter af frihetsstraff, nemligen straffarbete och fängelse, har Utskottet, för att bringa ifrågavarande författning i närmare öfverensstämmelse med den öfriga brottmalslagstiftningen. anlett det i 1 mom. af denna § förekommande straffet, fängelse med arbete, böra ändras till straffarbete, med afseende å hvilken förändring strafftidens högsta längd äfven blifvit nedsatt från tre till tvä år; hvilket torde godkännas.
För den i 2 mom. af denna § omförmälda förbrytelse är straffet alternativt bestämdt till böter efter domarens bepröfvande.
För att icke lemna domaren allt för stor latitud vid straffets bestämmande har Utskottet ansett ett maximum här böra stadgas och föreslår derföre, att orden ”böter efter domarens bepröfvande” ändras till ”högst.
200 Riksdalers böter”. § 56.
Uti en inom Bonde-Ståndet väckt motion (N:o 421) har Olof Pehrsson frän Gefleborgs län yrkat, att böter, hvartill någon enligt ifrågavarande författning gör sig förfallen, må. vid bristande tillgång till deras gäldande, förvandlas till fängelse; och då. på sätt Utskottet här ofvan vid § 53 omförmält. fängelse med arbete icke i sednare tidens författningar förekommer såsom straffärt, tillstyrker Utskottet, att, då tillgång saknas till gäldande af de i denna förordning stadgade böter, de skola förvandlas till fängelse enligt samma tarif. som hitintills gällt. § 57.
Då Utskottet anser, att de böter, som enligt denna författning kunna ådömas. böra utgå efter enahanda grunder, som rörande böter i allmänna lagen äro stadgade, hemställer Utskottet, att denna § må ur författningen utgå. § 60 (ny 59).
Enär allmänna åklagare i alla de mål, der rättigheten att kära ej är särskildt förbehållen målseganden, äro pligtige att åtala förbrytelser mot lag och författnin - Sammans.
Bevillning*-, T jag- samt Allm.
Besv- och Ekon.-Utsk. Bet. ,JW 2. 13 ga»1, hemställer Utskottet, att det i denna § förekommande tillägg: ”äfven utan särskild angifvelse” må, såsom öfverflödigt, ur författningen borttagas. § 71.
Sorn det här förekommande stadgande angående inlösen af enkel redskap, hvilken före den I April 1861 anmäles, ej vidare är tillämpligt, lärer samma stadgande ej vidare böra i författningen qvarstå.
Reservationer: Af Friherre Alströmer, C. J. O.: ”Emot Utskottets beslut att bränvinstill verkningsafgiften. sorn, enligt §§ 21 och 22 i nu gällande författning, ovilkorligen skall i landtränteriet erläggas, hädanefter må med allmänna posten under öppen rekommendation till Konungens Befallningshafvande insändas, nödgas jag anmäla reservation.
Åtgärden afser onekligen en ganska vigtig fördel för bränvinstillverkaren; men kan deraf hemtas giltigt skäl, att i afseende å bränvinstillverkningsskatten åsidosätta den säkerhet och kontroll, som, beträffande hvarje annan Kronans uppbörd, så noggrann! iakttages?
Bränvinstillverkningsafgiften uppgår inom ett och annat län till belopp,, mellan 1 och 2 millioner Riksdaler, hvaraf större delen ofta samtidigt inflyter.
Är det rätt att försända sådana summor med posten och dymedelst, enär tiden för remisserna är på förhand allmänt känd, framkalla poströfverier?
År det rätt att blottställa posttjenstemännen för den olycka, som brefvens förkommande ä postanstalten skulle för dem medföra?
År det slutligen rätt- att tvinga Landshöfdingen eller den embetsman, sorn är ansvarig för de til!
Konungens Befallningshafvande ankommande bref, att antingen sjelf, med åsidosättande af sina tjenstegöromål, från postkontoret afhemta dessa bref, eller vara underkastad äfventyret af deras afhemtande genom annan person?
Dessa och flera andra frågor torde vid ärendets afgörande böra tagas i betraktande.
Invändas kan visserligen, att andra penningeremisser komma Konungens Befallningshafvande tillhanda.
Detta är sannt, men summorna uppgå icke pä långt när till jemförliga belopp.” 1 denna reservation har Friherre Rappe, A. L., instämt.
Af Grefve Hamilton, G. K.: ”Lagstiftningen för tillverkning af bränvin bör, enligt min åsigt, hvila dels pä den grundsats, att en någorlunda hög skatt lägges pä denna tillverkning, så att en så stor inkomst som möjligt deraf beredes Statsverket samt varans konsumtion möjligast inskränkes, dels på den grundsatsen, att näringen i öfrigt lemnäs så fri, som är möjligt med bibehållande af nödig kontroll för den åsätta afgiftens behöriga erläggande.
Alla andra inskränkningar äro blott betungande för tillverkaren, och förhindra alltså, utan att samhället deraf har ringaste gagn, tillgodogörandet af produkter, som med fördel kunde till bränvin förvandlas.
Vill man fördyra bränvinet bör det ske sä, att fördyrandet kommer någon till godo och ej blir ren förlust för alla.
I öfverensstämmelse med dessa grundsatser anser jag: l:o.
Att tillverkningsafgiften bör höjas till minst 75 öre pr kanna.
Detta belopp är i alla fall, i jemförelse med de förändrade prisförhållandena i öfrigt, reia - 14 Sammans.
Bevillnings-, Lag- samt Allm. JBesv.- och Ekon.-Vtsk.
,JVi> 2. ti vt lägre än 50 öre för 10 år sedan.
Bran vinspriserna under de sednare åren utvisa också absolut lägre priser under dessa år än under de föregående, hvarföre en förhöjning genom ökad skatt icke bör möta någon svårighet.
Under närvarande förhållanden är en sådan förhöjning för Statsverket snart sagdt oundgänglig. 2:o.
Att bränvinstillverkning ina ske under alla tider af året.
Inskränkning häri kan tvinga till användande af onödigt stor fabrik och redskap för tillgodogörande af det tillgängliga materialet samt förhindra det jemna ordnandet af tillverkningen, hvilket i denna likasom i andra näringsgrenar ofta, att icke säga alltid, mäste vara önskvärdt. 3:o.
Att något maximum eller minimum af tillverkningsbelopp icke mätte bestämmas.
Sådana bestämmelser äro hinderliga och alltså skadliga.
Någon fruktan för de små bränvinspannorna torde ej vara befogad, orri man besinnar svårigheten för dessa att konkurrera med de stora och den relativt större kostnaden för kontrollörens underhåll under bränningstiden.
Något maximum torde i alla händelser icke behöfva eller böra stadgas.
Att någon lindring uti den betungande skyldigheten att förskottsvis erlägga till verkningsafgiften borde beredas.
Denna skyldighet sätter ofta tillverkare i stort och skadligt beroende af förlagsmän och förhindrar i många fall tillverkning helt och hållet, der den likväl eljest borde få ega rum.
En sådan lindring skulle kunna ske, antingen så att tillverkningen förblefve under offentlig myndighets insegel, sä länge afgiften vöre obetald, och för Statens räkning försåldes om den icke inom viss tid blifvit erlagd, eller ock så, att säkerhet för afgiftens behöriga erläggande finge ställas vare sig uti inteckningar inom J af egendoms taxeringsvärde eller i Svenska Statens inhemska, obligationer, beräknade till visst pris.” Af Prosten Sondén: ”Den, som varit i tillfälle att med öppna ögon betrakta tillståndet i vårt land före och efter 1854 års bränvinslagstiftning— den, sorn sålunda icke kunnat undgå att märka det jättesteg, hvilket nykterheten, särdeles pä landsbygden, då tog tillika med inskränkningen af smäpannornas och krogarnas antal samt de stegrade bränvinsprisen — den, som icke vill blunda för sammanhanget mellan detta stora framsteg och vårt lands förkofran i flera andra hänseenden, såsom jordbrukets och särskildt ladugårdsskötsel^ omsorgsfullare bedrifvande, oberoende af dranken, spanmälsexportens tillvext, m. m., kan ej annat än motsätta sig hvarje reaktionär åtgärd, hvarigenom nämnda, visserligen stränga, men ganska välgörande lagstiftningskraft mer eller mindre försvagas.
Af detta skäl nödgas jag reservera mig mot ett och annat bland de af Sammansatta Utskottet nu föreslagna beslut, nemligen: l:o.
Mot tillstyrkandet, att praktiserande läkare må berättigas att idka bränvinstillverkning.
Af ingen läkare begärd och ingen motionär tillstyrkt, synes denna förändring onödig; den är skadlig, sä vidt den kan utgöra en begynnelse tili flera dylika.
Den ifrågavarande rittigheten lärer väl nu vara vida mindre behöflig än för 9 år sedan, då en eller annan praktiserande läkare skulle kunnat känna sig af menniskokärlek och nit om sitt kall manad att anlägga bränneri i förening med en kuranstalt för de då vida mera än nu talrika patienter, hvilka kunde vara i behof af den Schreiberska bränvinskuren. 2:o.
Mot afstyrkandet af Doktor Emanuelssons motion om tillägg till S 1.
Det må tillåtas att i minnet återkalla åtminstone en del af de motiver, hvilka Särskilda Utskottet år 1851 anförde för de i § 1 uppräknade embets- och tjenste - Sammans.
Bevillnings-, T.ay- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Bet. j\s 2, 15 mäns uteslutande från bränvinshandteringen.
I nämnda Utskott?
N:o 8 säges bland annat: — — — ”Men da Utskottet trott sig sålunda böra föreslå, ”att bränvinstillverkning skall vara en fri fabrikation, icke uteslutande fästad vid ”något slags egendom, folkklass eller yrke, har Utskottet likväl kommit till den ”öfvertygelse, att personer finnas, som på grund af sina befattningar och sin ställning i samhället böra vara förhindrade att sig med den näringen befatta.
I fornta rummet anser Utskottet alla Domare och andra civila embetsmän, som komma ”att vaka öfver bränvinsförfattningarnas efterlefnad, böra uteslutas från rättigheten att ”tillverka bränvin.
De böra vid utöfningen af denna grannlaga pligt vara. icke ”blott verkligen ojåfvige, utan ock upphöjda öfver all misstanka om det egna intressets ”inverkan på åtgärderna och domsluten, och intetdera, minst det sista, kunna de med ”säkerhet anses vara, ifall de sjelfve idka handteringen”.
Sedan Utskottet vidare tagit i betraktande äfven de ernbets- och tjenstemän ”sorn ega -en moralisk pligt att föregå med godt exempel i afhålielse frän en handtering, som frambringar en vara, hvilken lätt föranleder samhällsolyckor” och i ett sammanhang uppräknat dessa, tillika med de ofvan antydda, fortfar Utskottet: ”Frågan huruvida dessa, salunda undantagna personer må förbjudas att idka ”bränvinstillverkning endast på de boställen och hemman, som kunna vara dem till ”lön anslagna eller om förbudet må vara för dem ovilkorligt, har varit föremål för ”öfverläggning inom Utskottet, som stadnat vid den öfvertygelse!], att ”0111 brän”vinstillverkningsrättigheten icke vidare fästes vid egendom, utan blifver personlig, ”bör personen icke på ett ställe kunna ega en rättighet, som han saknar på anndra.
Ej heller kan, om denna grundsats skall konseqvent följas, det tillåtas ”innehafvare af boställen, att medgifva dessas arrendatorer att derstädes tillverka bränvin”.
Meningen af ifrågavarande förbud är af dessa motiver fullt klar och tydlig.
Skulle det åsyftade ändamålet vinnas, att bemälde ernbets- och tjenstemän borde blifva upphöjda öfver all misstänka om det egna intressets inverkan på åtgärderna och domsluten, sä fordrades ingenting mindre än att det egna intresset måste undanrödja.
?, ty der det qvarstår, der qvarstår äfven möjligheten af nämnde misstänka.
Förbudet lick då icke inskränkas till boställen och andra å lön anslagna hemman, utan måste blifva ovilkorligt.
Men huru tydligt lagstiftarnes mening blifvit uttalad, lärer lagparagrafen dock kunna så tolkas, att visserligen icke ernbets- eller tjenstemannen sjelf, men likväl en arrendator ä den egendom, som honom tillhörer, der kan utöfva bränvinstillverkning.
Men om så sker och egendomsegaren, som tillika är ernbets- eller tjensteman, just derföre att så sker, skördar betydligt större arrende, än hvad sorn efter beräkning af jordens afkastning vore möjligt att erhålla, så är ju hans intresse i tillverkningen ganska stort och lika obestridligt, fastän handteringen bedrifves på hans privategendom, som örn det skedde på lönejord.
Detta intresse, hvilket icke så sällan torde röra ett penningebelopp vida större än en folkskolelärares, länsmans eller vida bättre allönad tjenstemans hela lön, har Utskottet, ehuru det af motionären blifvit med få men klara ord ådagalagdt, alldeles förbisett och i stället fästat sig vid en af honom framkastad och icke heller otänkbar möjlighet af fiktiva arrendekontrakt, åsyftande att kringgå författningens obestridda ordalydelse.
Lemnande
Utskottets argumentation emot vådan af dylika kontrakt i sitt värde, vågar jag på de grunder. som stiftarne al ifrågavarande § sjelfve anfört och då sädane arrendatorers rätt att tillverka bränvin icke lärer vara heligare än andra medborgares, förmoda 16 Sammans.
Bevillnings-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. Bet. ,JW 2. att Rikets nu församlade
Ständer finna nödigt att näst efter andra punkten af § 1 besluta det tillägg motionären yrkat:
Lag samma vare för arrendator eller brukare af egendom, som dessa embets- och tjenstemän tillhörer.
Samt till undanrödjande af hvarje rimligt skäl till missnöje med detta förtydligande, ett ytterligare tillägg efter sista punkten:
Samma förmån åtnjute för sin person arrendator af ofvannämnda embets- och tjenstemäns egendom under den arrende tid, som genom arrendekontrakt, afslutadt innan egendomsägaren tjensten erhållit, blifvit bestämd. 3:o.
Mot afstyrkandet af Doktorerne Sandbergs och Säves motioner om tillverkningsafgiftens förhöjning till 75 öre.
Den välgerning, sorn 1854 tillskyndades värt land genom den nya bränvinslagstiftningen, härrörde icke minst från varans stegrade pris, hvilket på en gäng frän 30 å 36 sk. sprang upp till 2 R:dr och derutöfver, med den verkan att superiet nära nog lika starkt aftog.
Men allteftersom handteringen, efter det första slaget, äter kommit till stadga, har priset sjunkit och lärer numera sällan öfverstiga 1 F:dr 40 öre.
Missbruket har ock tilltagit af den lätt åtkomliga varan.
Vill man numera icke lemna ur sigte hufvudändamålet med hela bränvinslagstiftningen, nemligen att försvåra detta missbruk, sä behöfves varans fördyrande ånyo, hvartill ingen annan säker utväg finnes, än höjning af tillverkningsskatten, enär icke mer än en fjerdedel af det bränvin, som fortares, drager försäljningsskatt, såsom lätt kan bevisas.
Från en sådan åtgärd vill Utskottet afskräcka genom fruktan för införsel frän Preussen och Danmark.
Hvad den lofliga införseln vidkommer, så kan och bör densamma genom införseltullens proportionela stegring göras oskadlig.