Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Advokatfiskalsembetet oell mot _ 47 — livilka allena jag funnit min talan böra vändas, har jag, efter erhållen del af deras slutförklaringar, funnit mig mot den ena, eller då tillförordnade Advokatfiskalen Billbergh, icke äga skäl att fullfölja någon ansvarstalan, utan fast heldre vara skyldig att erkänna, det Herr Billbergh syntes mig hafva användt utmärkt flit under den tid, han utarbetat de efterliggande göromål, som han vid tjensten emottagit, ehuru jag dock icke trott mig böra öfverdrifva förtjensten af Herr Billberghs arbetsamhet, då han på 14 månader med 41 särskilda åtgärder — ingifna memorialer — slutligen handlagt 35 af de eftersatta målen.
Den person, hvilken hela den åtalade försummelsen sålunda blef af mig till last förd, då varande ordinarie Advokatfiskalen vid Kongl. Svea Hofrätt, Hofrättsrådet, nu mera Ledamoten i samma Hofrätt, Riddaren af Kongl.
Nordstjerne-Orden, Herr Carl Henrik Pfeffer, har följaktligen till förklaring erhållit del af ofvanomförmälta talrika anmärkningar, hvilkas beskaffenhet inhämtas uti den öfversigt deraf, som jag sedermera i mina underdåniga besvär upptagit och till hvars upprepande jag, för korthetens skull, här torde få inskränka mig.
Af de åtalade försummelserna, under rättegången uppräknade uti 75 anmärkningspunkter, anföras således följande exempel: att en från Justitiä-Ombudsmansembetet gifven remiss af den 20 Febr. 1838 icke erhållit någon handläggning förr, än den 19 No v. 1840, hvarigenom handt, att en rekonventionstalan i detta mål, såsom för sent anställd, icke kunnat upptagas; och har nästa åtgärd af Advokatfiskalsembetet derefter dröjt till den 16 Okt. 1846; att uti ett af Hofrätten den 28 Juli 1838 remitteradt mål första memorialet väl blifvit ingifvet den 29 Aug. samma år,och sedermera, efter 2:ne gånger upprepade påminnelser om förklaring, hvilken omsider inkommit den 28 Febr. 1840, slutpåstående den 19 Okt.
1840 blifvit afgifvet, men i brist af förklaring deröfver ingenting afgjordt förr, än den 16 Febr. 1842, då iteration af Advokatfiskalen följt, hvilket den 18 Febr. 1843 blifvit upprepadt; hvarefter all åtgärd hvilat till den 18 Aug. 1846, då nästa iteratum framkommit; att ett af Hofrätten den 6 Dec. 1839 remitteradt mål väl först blifvit handlagdt den 19 Mars 1840 och derefter den 20 Okt. 1842, men sedan icke förr än den 25 Aug. 1846, då påminnelse skett om upplysningar, som vid näst föregående tillfälle varit infordrade, men uteblifvit; . .. . , , . , att ett åtal, anstäldt efter remiss af den 15 Januari 1841, blifvit börjadt med memorial den 3 Febr. samma år, men derefter, i brist af förklaring, hvilat utan påminnelse till den 16 Febr. 1847; ....
. , , att ett efter remiss af den 16 Dec. 1841 anhängigt oell forst genom memorial den ~8 Okt.
1842 handlagdt mål derefter hvilat till den 20 Okt. 1846, då påminnelse gjordes om bristande förklaring; att i de följande målen, upptagna i den ordning, försummelserne blifva kortare, iorteckningen på detta sätt fortgår till N:o 40, der några dagar fela i ett års dröjsmål med atals anställande; hvaremot i det nästföregående målet försummelsen räckt från den 18 Dec. 1845 till den 29 Mars 1847 (och således i alla der förutgående ännu längre); att bland uraktlåtna åtgärder, i anledning af uteblifna domböcker från Underrätter, an märkta under 35 särskilda nummer, förekommit: att saknaden af domböcker från en domsaga för år 1835, efter att hafva i December månad 1836 ådragit
Doinhafvanden bötesansvar och föreläggande af vanligt äfventyr, sedermera icke vidare hos Advokatfiskalen kommit i fråga, ehuru domböckerne ännu år 1848 saknades; att domböcker för 1836 års vinterting i ett härad af samma domsaga likaledes utevant ännu år 1848, utan tillkommen vidare åtgärd, efter det böter blifvit ådömda i Dec. 1837; att för andra domböcker i samma domsaga, hvilka alltifrån år 1838 uteblifvit, ej annat kunnat uppgifvas vara åtgjordt, än att påminnelser till
Domhafvanden flerfaldiga gånger skola blifvit genom Advokatfiskalen atlåtna, men utan att ändamålet ännu år 1848 varit dermed vunnet; — 48 — att likaså vöre förfaret med 1843 och 1844 års samt en del af 1845 års domböcker för samma domsaga, utom det att saknaden af de sistnämnda blifvit en gång beifrad i December 1846; att för uteblifna domböcker från en annan domsaga under åren 1838 till och med 1845 intet annat handt, än att hvarje års försummelse blifvit följande året hos Hofrätten anmält, med påföljd enligt lag, ända tilldess ytterligare beifran år 1848 ägt rum och Dombafvanden blifvit fälld till böter; att en annan Domhafvande, som försummat insända 1834 års domböcker, två särskilda gånger väl varit fälld till böter, men utan att sedermera någon för ändamålet verksam åtgärd ägt rum; att samme
Domhafvande med lika liten påföljd försummat sig med domböcker för 1835 till och med 1843; att likaledes vid andra domsagor och domstolar lika litet beifrad försummelse fått äga rum för särskilda tings eller årgångars domböcker under loppet af åren 1834 till och med 1846, nemligen utan att någondera försummelsen medfört annan påföljd, än den vanligen nästa året derefter hos Hofrätten gjorda anmälan, hvarpå ingen rättelse sedermera följt.
Beträffande det ansvar, jag för all denna försummelse borde påyrka, har jag yttrat mig på det sätt, sorn här ofvan är nämdt, samt derjemte öfverlemnat till Kongl.
Hofrättens bepröfvande, huruvida i de fall, som rörde uteblifna domböcker, den till försummelsen hos Advokatfiskalsembetet skyldige också borde förpligtas att på sin bekostnad om bristens fyllande draga försorg, så vidt annan utväg dertill kunde nu mera hafva gått förlorad.
Den förklaring, som Herr Hofrättsrådet och Riddaren Pfeifer häröfver afgifvit, innehåller: att i fråga om dröjsmålet med utförandet af de i min första skrift uppräknade liskaliska aktioner, hvilka alla, utom två, som förfallit, och en, hvars fullföljd berott på utgången af ett annat mål, redan innan anmärkning framställdes, blifvit af Advokatfiskalsembetet slutligen utförda och samtliga, med undantag af fem, af Kongl.
Hofrätten medelst utslag afgjorda, Herr Hofrättsrådet hade lilga att tillägga, hvad Advokatliskalen Billbergh uti sin afgifne förklaring anfört, innefattande hufvudsakligen, att 4 mål varit till tjenstförrättande Vice Advokatfiskalen öfverlemnade; att uti 1) andra mål tidsutdrägten icke vållats af någon försummelse i åtalens utförande, hvilket skett inom en ganska kort tid, utan af de tilltalades underlåtenhet och tredska att sig förklara eller deni beviljädt längre råderum, hvilket förhållande hufvudsakligen ägt runi äfven i afseende å 4 andra mål; att uti ett annat mål handlingarnes reqvirerande till Kongl. Majit hindrat åtalets anställande förr, än som skett; att ett annat, först uppehållet af angifvarens begäran att få med ytterligare anförande utvickla sin talan, sedermera fått hvila i afbidan på utgången af en utaf honom imedlertid väckt annan rättegång, som med målet haft gemenskap; att ett annat hufvudsakligen varit beroende på en tilltalads hemkomst från en resa utom riket, samt att, hvad de återstående anmärkningarna beträffade, handlingarne i några af målen blifvit reqvirerade af vederbörande domstol eller embetsmyndighet, derifrån de sedermera måst återbegäras, .ehuru Herr Hofrättsrådet ej med visshet erinrade sig de fall, der sådant skett, men för öfrigt samtliga dessa mål, sedan genom skyndsamt allåtna anrnärkningsmemorial misstag eller försummelser, der sådana fortfarit, blifvit rättade och afhjelpte, varit af en åtminstone jemförelsevis underordnad vigt, hvarföre ock Justitiäkantslersembetet, efter granskning af Advokatfiskalsembetets i fråga varande arbetsredogörelse, funnit densamma till någon sin embetsåtgärd icke föranleda; hvarförutan alla i fråga komna icke förfallna mål, med undantag endast af ett, som berodde på utgången af ett annat mål, vore af Advokatfiskalsembetet slutligen utförda och äfvenledes, utom fem, af Hofrätten afgjorda, de liesta år 1847 eller derförinnan; och har Herr Hofrättsrådet Pfeifer vidare yttrat: att en i ej ringa mån bidragande orsak till tidsutdrägten vore att finna i den omständighet, att Herr Hofrättsrådet under sin nära tjuguåriga förvaltning af Advokatfiskalsembetet städse varit beröfvad allt biträde af en ordinarie Vice Advokatfiskal, enär alle de, som blifvit till denna tjenst befordrade, tjenstgjort under hela tiden såsom adjungerade Ledamöter i Hofrätten, hvaraf följden blifvit, — 49 — blifvit, att ombyte af tillförordnade ofta inträffat, deruti Herr Hofrättsrådet väl hos Hofrätten äskat rättelse, men af grannlagenhet icke gjort det genom formliga klagomål;
att de tillförordnade dessutom dels haft att förrätta sina egna ordinarie befattningar i Kongl.
Hofrätten och dels varit upptagne af bestyret med insamlande och i ordning hållande af utslag, protokoller och till brottmål hörande handlingar; att således vid fullgörandet af det bland Advokatfiskalsembetets åligganden svåraste, nemligen att utföra åtal emot domare och embetsman för tjenstefel, Herr Hofrättsrådet under hela sin tjenstetid såsom Advokatfiskal icke haft eller kunnat hafva något verksamt biträde af den beständigt ombytte tjenstförrättande vice Advokatfiskalen, utan hade Herr Hofrättsrådet måst inskränka sig till att åt honom uppdraga utförandet af endast sådana mål, deri fatalier varit att bevaka, eller som angått häktade personer, och i hvilka mål handläggningen ej utan äfventyr kunnat åsidosättas; att om vid sådana mångåriga ogynnsama förhållanden, hvarunder göromålen naturligtvis för Herr Hofrättsrådet sjelf måst blifva mera öfverhopande, än eljest bordt vara fallet, kommit att dröja längre än vederbördt med handläggningen af åtskilliga mål af jemförelsevis mindre vigt, som måst stå tillbaka för mera maktpåliggande, och genom uppskofvet med hvilka skada ej vore någon tillskyndad, Herr Hofrättsrådet hoppades att derför icke blifva af Kongl. Hofrätten strängt bedömd, helst Herr Hofrättsrådet ägde den visshet, att Kongl. Hofrätten hade sig bekant dels sättet, hvarpå hans åtal i det väsendtliga blifvit utförda, dels ock att på senare åren, då så många och vigtiga organisationsfrågor, särdeles i afseende å hufvudstadens kommunalväsende, varit å bane, Herr Hofrättsrådet kallats till deltagande i fyrfaldiga allmänna värf, dem han af medborgerlig pligt ej kunnat sig undandraga och hvilka, jemte embetsåligganden, så upptagit tiden, att få stunder varit öfriga till hvila; att beträffande den anmärkta bristen i Hofrättens arkif på domböcker från åtskilliga Underdomare och Underdomstolar, Herr Hofrättsrådet, efter hvad Kongl. Hofrätten skulle hafva sig bekant, årligen i December månad, å de domare eller domstolar, som uraktlåtit att för sistförtlutna året insända domböcker, utverkat det i lag stadgade ansvar för uraktlåtenheten, äfvensom Kongl. Hofrättens föreläggande för dem vid vite att deras skyldighet inom viss tid fullgöra; att då imedlertid Herr Hofrättsrådet ganska väl kännt svårigheterna för Underdomare i allmänhet att få sina domböcker renoverade, och högst ogerna velat öka den dem genom domboksrenovationen åliggande börda medelst böter, deraf han sjelf haft att hämta fördel; Herr Hofrättsrådet hade, under förhoppning, att domböckernes inbekommande derförutan kunnat på ett eller annat sätt vinnas,
medelst direkt skriftvexling eiler muntlig kommunikation med vederbörande erinrat dem om deras fortfarande uraktlåtenhet; att detta förfarande också i de flesta fall haft önskad påföljd, så att, efter hvad Tit.
Billbergh uppgifvit, de liesta bland de af mig såsom felande uppgifna domböcker redan inkommit och det icke vore osannolikt, att jemväl de, som ännu saknades, vöre renoverade och kunde införskaffas; samt att Herr Hofrättsrådet slutligen till Kongl. Hofrättens bepröfvande öfverlemnade, hurvida något fel förefunnes i hans förfarande, att låta sig ledas mera af billighetskänsla än af stränghet, villigt underkastande sig den påföljd, Kongl.
Hofrätten kunde finna med rättvisa öfverensstämmande.
I anledning af denna förklaring, hvilken af Kongl.
Hofrätten blifvit mig tillsänd, har jag slutligen i korthet y ttrat mig: att jag väl redan medgifvit, det ansvaret för försummelsen finge blifva så ringa, som möjligt, men att de ursäkter för ingen del syntes mig antagliga, sorn i förklaringen användes; att visserligen en Vice Advokatfiskal bordt finnas sjelf tjenstgörande, eller åtminstone icke af så tätt ombytta vikarier ersatt, och att om beiiofvet deraf kunnat visas så trängande, att i annat fall göromålen måst blifva försummade, på sätt som skett, behofvets afhjelpande också utan tvifvel genom ärendets tillbörliga behandling skulle blifvit vunnet; att då detta likväl icke skett, och oumbärligheten af en Vice
Advokatfiskal biträde desto mindre vore ådagalagd, sorn balancen tvertom blifvit utan sådant biträde afhulpen, jag förmodade något afseende på Tit.
Pfefiers anmärkning vid detta förhållande icke kunna fästas; att hvad åter beträffade de från kommunala uppdrag och bestyr hämtade ursäkter, det förundrade mig, att derom kunnat väckas fråga, enär en statens tjensteman, som ii.
Sl. Jusi. Ombudsm.
Emb.-Bcrättclsc för år 1851. 7 — 50 — finner sig icke medhinna sina tjenstegöromål, syntes mig icke kunna tro sig berättigad att, till förfång af dessa göromål, dyiika bestyr sig åtaga; att slutligen i afseende på förmenandet, det någon skada ingen tillskyndats genom de i fråga varande dröjsmålen, kontrollerandet deraf blefve rätt svårt, om än någon sådan skada, hvarom här kunde blifva fråga, eller som drabbat enskilda personer, ej skulle för tillfället visa sig, men att vid uppfattande af den allmänna synpunkt, under hvilken tjenstens utöfning vore vigtigast, samhällets interesse vore, att rätt sker, så fort möjligt är, och att detta interesse vid utkräfvande af tjenstemannaansvar (hvarom här alltid vore fråga) ej någonsin kunde utan allmän skada åsidosättas; att dessutom i många lall af denna beskaffenhet förekomme frågor om skadestånd till förfördelade parter, och att i hvarje sådant fall skadan växer genom tidsutdrägt, samt slutligen att det utan tvifvel borde betraktas såsom allmän skada och förlust, om den för tjenstefel tilltalade och dertill verkligen skyldige antingen alltför länge njuter anstånd med den näpst, som bör drabba honom, eller slutligen genom dröjsmålet alldeles undgår densamma — att förtiga de fall, då tvertom en oförskyldt angifven tjensteman förorättas genom dröjsmål med sin frikännelse, hvilket ock tvifvelsutan förtjente namn af skada; och syntes mig derföre en från denna sida hämtad ursäkt icke vara den minst grundlösa.
Genom sitt utslag i målet den 5 No v. 1850 har Kongl. Hofrätten först, hvad Advokatfiskal Billbergh angick, förklarat, att enär anledning af handlingarne icke förekomme, som skulle han hafva i embetsutöfningen vårdslöst eller försumligt sig förhållit, hvadan ock jag, efter inhämtande af hans slutliga förklaring, yttrat mig finna skäl icke vara för handen att talan emot honom fullfölja, Kongl.
Hofrätten ansåge all fråga örn ansvar å honom böra förfalla, men funne, med afseende å mitt nyssberörde yttrande, hans gjorda hemställan om upprättelse icke till någon påföljd föranleda; och beträffande åtalet emot Herr Hofrättsrådet Pfeifer sig utlåtit, att emedan upplyst vore, dels att af de i mitt första memorial uppräknade åtal 2:ne blifvit, omedelbart efter ankomsten af remisserna, öfverlemnade tijl handläggning af Vice Advokatfiskal, samt handlingarne i 2:ne andra infordrade till Kongl. Justitiärevisions-Expeditionen, utan att närmare kunnat utredas, när sistberörde hinder för målens handläggning af Advokatfiskalscmbetet inträffat eller upphört, dels ock att ett annat åtal måst anstå, såsom beroende på utgången al en utaf den person, som begärt åtalet och förbehållit sig att få sin talan vidare utvickla, anhängiggjord rättegång; ty och dä icke styrkt vore, att något dröjsmål \id utförandet af berörde mål stannade Herr Hofrättsrådet Pfeifer till last, funné Kongl. Hofrätten, att för hvad i afseende derå blifvit anmärkt, ansvar ej ägde rum; hvaremot och enär, vid granskning af ett ingifvet utdrag af Advokatfiskalsembetets diarium samt en handlingarna bifogad förteckning öfver felande domböcker från Underrätterna, äfvensom öfver Advokatfiskalsembetets, i anledning af vederbörandes försummelser härutinnan, vidtagna åtgärder, förekomme, att under den tid från år 1836 till den 29 Juni 1846, Herr Hofrättsrådet Pfeifer, med undantag endast af tiden från den i Aug. 1836 till den 29 derpå följande September, förvaltat Advokatfiskalsembetet, så väl vid handläggningen af återstående af mig omförmälta åtal längre tidrymder förflutit imellan det åtgärder från Advokatfiskalsembetets sida vidtagits för målens bringande till slut, som ock vid utöfvandet af den Advokatfiskalsembetet åliggande tillsyn öfver Underdomares skyldighet att till Kongl. Hofrätten insända renoverade exemplar af deras domböcker, bemälte Embete lemnat den af åtskilliga Underdomare härutinnan ådagalagde uraktlåtenhet helt och hållet obeifrad eller, der anmärkning skett, underlåtit att, såsom vederbordt, söka medelst förnyade påminnelser få den inträffade försummelsen skyndsamt rättad och afhulpen, samt de af Herr Hofrättsrådet till sin ursäkt gjorda förebäranden icke förtjente afseende, helst hvad särskildt anginge den i sådant afseende anförda omständighet, som skulle, till följd deraf, att ordinarie Vice Advokatfiskalerne varit anställde såsom adjungerade Ledamöter i Kongl. Hofrätten, och att de personer, som hvar efter annan varit förordnade att tjensten förrätta,
ägt mindre vana vid göromålen och ofta blifvit ombytte, Herr Hofrättsrådet vid sin embetsförvaltning haft mindre biträde, än under andra förhållanden varit att påräkna, Iferr Hofrättsrådet icke ens föreburit, att han i vederbörlig ordning gjort anmälan om deraf härrörande hinder för ärendenas behöriga gång, prof vade Kongl. Hofrätten rättvist, det skulle Herr Hofrättsrådet Pfeifer, för hvad Advokatfiskalsembetet i ofvanberörde måtto till last lage, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, böta trehundra Daler silfvermynt med Etthundra riksdaler banco; men att vidkommande åter min hemställan, huruvida Herr Hofrättsrådet Pfeffer borde lörpligtas på egen bekostnad draga försorg om anskaffande af de såsom bristande anmärkta domböckerna, så vidt annan utväg till bristens fyllande nu mera gått förlorad, det icke ens blifvit uppgifvet, mindre styrkt, att berörde saknade domböcker icke på annat sätt kunde anskaffas; hvarföre Kongl. Hofrätten ansåge berörde hemställan icke böra bilallas.
Öfver detta utslag har jag hos Kongl. Maj:t i underdånighet besvärat mig, dels i afseende på utlåtandet öfver Advokatfiskalen Billberghs hemställan om upprättelse, hvilken jag ansett alldeles obefogad, då jag ej lagt honom någonting till last, eller å honom yrkat något ansvar, och dels i hvad angick frågan om Hofrättsrådet
Pfeffers skyldighet att på egen bekostnad draga försorg om anskaffande af de bristande domböckerna, så vidt annan utväg till bristens fyllande nu mera gått förlorad; hvarvid jag hufvudsakligen anmärkt, att i händelse Pfeffer icke vore skyldig att på sin bekostnad anskaffa de i fråga varande saknade domböckerna, med mindre det styrktes, att desamma icke på annat sätt kunna anskaffas, och örn likaledes hvem helst som gjort en skada, kunde dömas fri från skyldigheten att denna skada upprätta, tilldess det visas, att den icke kan på annat sätt upprättas, det då troligen i de flesta fall måste blifva omöjligt att göra ett skadeståndsanspråk gällande; hvarföre jag i denna del i underdånighet yrkat ändring i Hofrättens utslag och Hofrättsrådet Pfeffers förpligtande ej blott att visa, huruvida tillgång till skadans gäldande kunde genom andras förbindande tiil ersättningsskyldighet erhållas, utan ock att besörja, det skadestånd på detta sätt verkligen vunnes, innan han kunde undslippa det ansvar, som omedelbarligen ålåge honom sjelf. Kongl.
Maj:ts nådiga Utslag uppå dessa underdåniga besvär är gifvet den 14 Augusti 1851, och innehåller, hvad angick Advokatfiskalen Billberghs hemställan om upprättelse, att skäl ej vore anfördt, som i Hofrättens utslag i denna del kunde verka ändring, men vidkommande mina besvär i frågan om åtalet emot Hofrättsrådet Pfeffer, att enär jag icke ens upp gifvit, mindre styrkt, att i följd af den försummelse i tillsynen öfver renoverade domböckers behöriga insändande till Hofrätten, hvarför Holrättsradet Pfeffer blifvit till ansvar lälid, de saknade domböckerne icke, efter derom af vederbörande i laglig ordning vidtagen åtgärd, kunnat anskaffas; Kongl.
Maj:t funne skäligt på det sätt ändra Hofrättens utslag i denna del, att min förda talan om skyldighet för Hofrättsrådet
Pfeffer att på sin bekostnad draga försorg om bristens fyllande icke kunde bifallas.
Huruvida den »ändring», som härigenom är gjord uti Hofrättens öfverklagade beslut, innefattar någon, i enlighet med mitt påstående, förökad ansvarighet lör den tilltalade, har jag genom mitt eftersinnande icke förmått att för mig utreda.
Men lör säkert har jag antagit, att då den tilltalade sjelf icke i underdånighet öfverklagat Hofrättens utslag, någon ändring till hans fördel ej kan uti det nådiga Utslaget innefattas.
Genom skrifvelse den 10 Juni 1844 har Justitiä-Ombudsmannen, efter angifvelse af förre Stadsbetjenten And.
Blomberg, öfverlemnat till Advokatfiskalsembetet i Kopgl. Svea Hofrätt att emot Borgmästaren i Nyköping Gustaf Lindeberg, i anledning af hans förfarande att Blomberg i häkte inmana, äska laga undersökning och vidare föra den talan, hvartill sakens beskaffenhet föranledde; och har, sedan talan härutinnan blifvit väckt.
Hofrätten den 25 Februari 1847 förordnat om undersökning, hvilken derefter för sig gatt inför Kämnersrätten i Nyköping samt protokollet deröfver till Kongl. Hofrätten inkommit den 24 Oktober 1848, men Advokatfiskalsembetet deraf funnit anledning att uti afgifvet memorial hos Kongl. Hofrätten hemställa, att angifvelsen, såsom obefogad, måtte lemnäs utan vidare afseende, och att deremot Blomberg, som vållat undersökningen, måtte förpligtas att till åklagaren och vittnen, som dervid tillstädeskommit, utgifva den ersättning, de för inställelsen fordrat; hvaröfver Blomberg blifvit hörd samt vidare med saken lagligen förfaret, dervid Blomberg lemnat obegagnadt ett honom ytterligare beviljadt anstånd för vittnens hörande; hvarefter Kongl.
Hot - rätten genom utslag i målet den 8 Nov. 1850 sig utlåtit, att då Blomberg ieke inom föreskrifven tid eller sedermera inkommit med protokoll öfver det tillåtne vittnesförhöret eller förfall anmält, berörde omständighet icke utgjorde hinder för målets afgörande på för hand varande skäl; och hvad angick Blombergs anhållan att få uppgifne personer såsom vittnen afbörda till bestyrkande af angifvelsen emot Borgmästaren Lindeberg att hafva den 15 Juli 1841 Blomberg i hans bostad misshandlat; så enär berörde angifvelse, hvilken icke ginge derpå ut, att
Borgmästaren skulle under utöfningen af sitt embete Blomberg ofredat, således icke vore af beskaffenhet, att det tilikomme Kongl. Hofrätten att dermed omedelbarligen taga befattning, ansåge Kongl. Hofrätten Blombergs omförmälte anhållan icke kunna bifallas; hvaremot beträffande angifvelsen om Blombergs inmanande i häkte, Kongl.
Hofrätten förklarat, att emedan af hvad de i målet hörde vittnen berättat, vordet upplyst, att vid det i fråga varande tillfället en afton i September månad 1842 Blomberg, hvilken då skolat tjenstgöra såsom Brandvaktskorporal och för sådant ändamål infunnit sig i Brandvaktens vanliga samlingsrum å Rådhuset i Nyköping, uppfört sig bullersamt och oskickligt, så att deraf antagas kunnat, att Blomberg, på sätt en del af vittnena jemväl förmält, varit af starka drycker öfverlastad, och alt först sedan Blomberg af så väl liera närvarande personer, som ock Borgmästaren Lindeberg, hvilken blifvit till stället tillkallad, erhållit tillsägelse att för den påföljande natten afhålla sig från tjenstgöring och begifva sig hem, men Blomberg det oaktadt i vaktrummet qvarstannat och fört ytterligare oljud, Borgmästaren förordnat om Blombergs förvarande i stadshäktet, derifrån han om morgonen påföljde (påföljande) dag blifvit lösgifven; tv och då Borgmästaren, hvilken det i kraft af hans embete tillkommit att vid berörde tillfälle vaka öfver ordningens vidmakthållande, jemlikt 7 § Kongl.
Förordningen den 16 Nov. 1841, varit berättigad att, i anledning af Blombergs omförmälte uppförande, med honom förfara, på sättsom skett; pröfvadeKongl.