Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I c k e b l e f det D å g o n tid öfrig att ut- v e c k l a hans själsförmögenheter.
» G r y m m a, g r y m m a v e r k l i g h e t!
M e d hvii- k e n redlig v^lja började j a g icke detta värf, o c h huru har j a g hittills f u l l b o r d a t d e t!
M e n så h a f v a tusen sinom tusen m ö d r a r k ä m p a t G.
E n bekännelse.
i c k e m e d m i g o m den första kär- ^ I I P l e k e n, » sade min v ä n D.
, s k o l m a n o c h n å g o n g å n g poet.
» O m j a g rimmat där- öfver den tid j a g ä n n u r i m m a d e, så betyder det bara, att j a g v a r stum inför f ö r e m å l e t.
D e n d a g m a n kan tala är det förbi, o c h till och m e d d å b o r d e man intet säga, till o c h med d å b o r d e m a n t i g a.
Jag — — » » Du? » ^ [jpiala » D e t är ingenting att berätta, men o m d u vill höra det — — — J a g var tjugutvå år — en b o k m a l, s o m k v i n n o s ä l l s k a p förskräckte, en f ö r s a g d älskare a f klassikerna, s o m en b a l k v i c k h e t gjorde stum — o e h j a g behöfver i c k e säga, hur be- dröflig j a g t o g m i g ut p å d e danstillställnin- gar, dit j a g n å g o n g å n g o m j u l a r n a t v a n g s att följa m i n a systrar.
M i n r o l l inskränkte sig vanligen till att stå o c h h ä n g a i en d ö r r o c h k ä n n a m i g o l y c k l i g öfver min tafatthet, o c h det v a r i ett sådant ö g o n b l i c k kon g i c k förbi mig.
H o n v a r dotter till en l a n d t b r u k a r e, som n y l i g e n k ö p t en gård i trakten, o c h j a g h a d e aldrig sett hennes ansikte.
J a g såg det i c k e heller i det ö g o n b l i c k e t — - j a g k ä n d e bara hennes ö g o n i m i n a ö g o n, i mitt hjärta, nere i min varelses innersta rötter, o c h j a g f ö r n a m förvandlingen, s o m s k e d d e m e d m i g, i denna blandning af lycksalighet och kval, som sitter i ditt b r ö s t o c h o r o a r d i g nästan som en fysisk smärta.
N a t u r l i g t v i s gjorde j a g m i g l ö j l i g; j a g k u n d e i c k e tala till henne, utan att r o d n a, o c h s t a p p l a d e o c h sade d u m - heter, o c h h o n skrattade åt m i g, l i k s o m hvarje v a c k e r flicka s k u l l e gjort u n d e r förhållanden som dessa.
D e t föll henne i c k e ett ö g o n b l i c k in att taga m i g p å allvar.
Jag var g o d nog att skrifva vers o c h g å o m k r i n g o c h se o l y c k - lig ut, men j a g h ö r d e k n a p p a s t till d e till- bedjare, m e d h v i l k a m a n räknar, d å m a n tänker p å att g ö r a ett fördelaktigt parti.
J a g visste det.
A l d r i g har en h y l l n i n g varit mera h o p p l ö s o c h m i n d r e fordrande än m i n, m e n d å j a g f r a m p å våren fick h ö r a, att h o n för- lofvat sig m e d läkaren p å vår ort, o c h att b r ö l l o p p e t skulle stå k o r t därefter, trodde j a g icke, att j a g s k u l l e k u n n a återse henne.
J a g var så g o d t s o m o d u g l i g för studier den tiden, men j a g k o m m e r i h å g några timmar a f en- sam vandring, n å g r a k v ä l l a r a f dikt o c h d r ö m som min u n g d o m s allra l y c k l i g a s t e, o c h kan- ske skulle mitt hjärta ännu darrat v i d hennes minne, o m vi aldrig återigen råkats.
u p p e h ö l l m i g så l ä n g e s o m m ö j l i g t v i d u n i - versitetet, m e n d å det led i n p å s o m m a r e n o c h d e m i n a började bli alltför otåliga, k u n d e j a g i c k e underlåta att fara h e m.
Jag undvek b a r a så m y c k e t s o m m ö j l i g t att träffa till- s a m m a n s, m e d h e n n e; l y c k l i g att se henne m e d min föreställnings ö g a, lefde j a g ett ens- ligt friluftslif p å stämningen från våren, o c h k a n s k e h a d e j a g diktat m i g l ö s från det för- flutna, d å ö d e t förde m i g i hennes v ä g.
D e t v a r en sen, stilla eftermiddag i den heta j u l i.
V ä r m e n d r ö j d e ä n n u k v a r i luften som en tät, d a l l r a n d e solighet, o c h j a g ä m n a - d e m i g ned till sjön för att s ö k a m i g en fri- stad under strand björkarna eller k a n s k e ro ut ett slag.
E n l i g t m i n v a n a h a d e j a g gått s k o g s v ä g e n, m e n i det j a g v e k u n d a n de h ö g a b u s k a r n a a f ett hasselsnår för att s n e d d a öf- ver ä n g e n, såg j a g, att m a n spänt u p p ett tennisnät- p å n å g r a famnars afstånd, o c h att ett litet s ä l l s k a p a f d a m e r o c h herrar v a r in- begripet i ett parti.
J a g s k y m t a d e linierna a f en r y g g, färgen p å ett hår, böjningen a f en h a n d l e d o c h f ö r n a m d e n n a ilning g e n o m alla nerver, s o m är det första igenkännandet; därpå greps j a g a f en lust att försvinna, att g ö r a m i g o s y n l i g, men m a n hade redan m ä r k t m i g, o c h en stämma, som j a g urskilde b l a n d alla d e andra, r o p a d e h ö g t mitt n a m n.
V a r det hon, s o m t a l a d e?
T i l l h ö r d e den rösten min ä l s k a d e?
J a g k a n inte beskifva dess ton, m e n j a g s k a l l a l d r i g g l ö m m a den.
J a g v a r lik en, s o m b l u n d a n d e k o m m e r ur ett m ö r k t r u m o c h väntar att få se ett mån- s k e n s l a n d s k a p m e d slumrande sjöar o c h d r ö m - m a n d e b l o m s t e r l a n d och som slår u p p sina ö g o n o c h får se en storgatas t o m m a o c h flacka hvardaglighet.
N å g o t så nyktert, n å g o t så själfbelåtet a l l d a g a l å g det däri.
M e n hon k o m m i g strålande till m ö t e s, hon hade h u n d r a d e frågor att göra, h u n d r a d e försåtligt b e h a g s j u k a utfall att förvirra m i g m e d, o e h h o n v a r kan- ske v a c k r a r e än förr.
H e l a hennes företeelse h a d e fått en djärf, y p p i g t u t m a n a n d e prägel, som den a l d r i g förr ägt, o c h v i d vissa ö g o n k a s t, vissa alltför franka toner i hennes skratt, måste j a g t ä n k a p å d o k t o r n — m a n n e n.
H o n v i l l e g ö r a mig förtrolig m e d sällska- pet, d r a g a m i g in i l e k e n: » K a n d i d a t e n s p e - lar inte tennis? » frågade h o n.
j a g s p e l a d e inte tennis, men det v a r m i g ett sällsamt nöje att betrakta henne med d e n n a g r a n s k a n d e b l i c k, att se henne i d e n n a dager.
H o n anade i c k e, h v a d s o m försiggick i m i g — j a g såg det a f hela hennes sätt, a f d e n n a åtrå att b e h a g a, s o m h o n förrådde m e d hvarje rörelse a f sin gestalt, m e d hvarje skift- ning i sitt s a m m e t s ö g a — o c h j a g k u n d e lett däråt i otåligt j ä s a n d e lust att u p p e n b a r a h v a d s o m spirade i mitt sinne.
J a g följde hvarje hennes åtbörd; h o n k u n d e i c k e taga ett steg, i c k e lyfta u p p hufvudet, utan att det ö k a d e mitt hjärtas k y l a, o c h p l ö t s l i g t h a d e h o n d e n ingifvelsen att a f b r y t a spelet o c h v ä n d a sig till m i g o c h fråga, o m j a g i c k e ä m n a t m i g ned till sjön.
J a g sva- rade j o.
H o n kastade b o l l o c h r ä c k e t.
D å kunde j a g få s ä l l s k a p m e d h e n n e, hon hade verkli- gen spelat n o g för i k v ä l l.
O c h v a r m af ansträngningen, m e d l y s a n d e ö g o n o c h kinder, som b r u n n o, k o m hon hastigt bort till m i g.
J a g såg p å henne, att h o n visste sig v a c k e r, o c h det ö k a d e min ovilja, det k o m förstäm- ningen att v ä x a inom m i g.
Fåordig vandra- d e j a g v i d hennes sida, m e d a n hon sprakade o m löst o e h fast m e d sin b a l v a n a s lätthet att flyga från ä m n e till ämne, o c h slutligen g a f h o n m i g en kokett s k ä l m a k t i g b l i c k o c h ut- brast: » N i är så tyst — p å att g ö r a v e r s?
» håller ni kanske J a g vet inte h v a d det l å g i hennes ord eller i tonen, s o m så k u n d e förbittra m i g, men j a g hatade henne sådan h o n g i c k där b r e d v i d m i g m e d den fylliga, hvita halsen bar öfver den r ö d a tennisblusens n e d v i k t a k r a g e o c h detta maktsäkra i hela sitt väsen.
O c h j a g betogs a f ett o e m o t s t å n d l i g t b e g ä r att r y c k a bindeln från hennes ö g o n, att visa, att intet återstod a f hennes v ä l d e.
E n k a l l lidelse, hvars m a k e j a g ännu al- drig pröfvat, u p p r ö r d e mitt hjärta o c h k o m m i g att f ö r l o r a hvarje spår a f själfbehärsk- ning.
H e l a min varelse darrade, m e n min röst var hård, när j a g s v a r a d e: » Nej » H o n betraktade förändrat er, ni är sade h o n.
mig förvånad: » N i har inte d e n s a m m e s o m f ö r r, » » D e t finns känslor, s o m en g å n g hållit en så f å n g e n, s o m s k u l l e de a l d r i g släppa sitt t a g, » svarade j a g, » m e n en d a g, när m a n minst anar det, märker man, att de blifvit en f r ä m m a n d e.
O c h m a n glider så likgiltigt förbi d e m s o m ormen förbi det skal, som en g å n g varit en del a f h o n o m själf.
&gt; H o n försökte skratta o c h v ä n d a det hela i skämt, men när v i v ä l k o m m i t fram till sjön, erinrade h o n sig plötsligt, att man väntade henne där h e m m a, o c h tog ett hastigt afsked a f m i g o c h v ä n d e sig o m oeh g i c k.
L e e n d e t o m k r i n g hennes l ä p p a r v a r i c k e längre det- s a m m a, o c h det tycktes m i g, att h o n hade tårar i ö g o n e n.
M e n när j a g b l e f ensam, s k r ä m d e m i g t o m - heten i mitt hjärta.
M i n d r ö m h a d e gått ifrån m i g, m i n kärlek h a d e gått, f ö r s m ä d a d a f min k a l l a bekännelse.
Dess skönhet var borta, ty den l å g förtrampad v i d allfarvägen.
D e t, s o m mitt innersta haft fagrast, det h a d e j a g gifvit till pris åt b e g a b b e r i e t.
J a g h a d e förhånat m i g själf, förrådt m i g själf, o c h j a g lutade m i g ned o c h grät bittert.
• 4 * En rationell städning af våra boningsrum.
I förra n u m m r e t utlyste r e d a k t i o n e n en liten pristäfling f ö r våra praktiska h u s m ö d r a r öfver detta ämne.
G e n o m ett förbiseende blef emellertid i c k e n å g o n tid utsatt f ö r täflingsskrifternas insändande, hvarför här tillkännagifves, att dessa böra vara inne h o s I d u n s r e d a k t i o n senast den 15 februari samt p å t e c k n a d e m e d den: Till pristäflingen.
or- Följderna af ett olycksfall.
V j f | u ser ojämförligt friskare ut nu än sist 3 [J. vi träffades för, s o m jag tror, fyra år H. sedan. » » Jag är så äfven till följe af förändrade för- hållanden. » » Ditt äktenskap var ju alltid lyckligt, hvarige- nom hafva då dina förhållanden förändrats till ett ännu bättre ?&gt; » Genom ett olycksfall. » » Det låter som en gåta, den jag vill hoppas du skyndar att lösa. » » Ja gärna, men det blir en lång historia, har du tid o c h tålamod med en sådan?
Y ' kunna j u » interfoliera » med kaffet. » » Tack!
Ja, jag tog arbete med mig i afsikt att vara hos dig en god stund. » » Nåväl!
Olycksfallet bestod däri att min jungfru halkade o c h bröt armen, så mycket svårare för mig, sorn Rudolf var borta på en affärsresa o c h jag måste ensam styra med att få henne på sjuk- huset, upprörd, som jag var, af det djupaste med- lidande med henne.
Därtill stod jag inför det stora obehaget, som tyvärr nu är så vanligt, att åter få en främmande människa i huset med nya fordrin- gar att tillmötesgå, oftast i riktningar man ej kan ana. » » Kan inte jag hjälpa mamma, &gt; sade min nioåri- ga dotter Annie, när hon kom hem från skolan och fick veta mina bekymmer.
Jag måste le åt förslaget, då Kristin, som var en stor stark män- niska, ändå alltid tyckt sig hafva för mycket att göra.
Men nu måste i alla fall middagen lagas, innan jag kunde bege mig ut på spaning efter ny hjälp, o c h så grepo vi oss an.
Det visade sig nu, att Annie, som, likt andra barn, mycket vistats i köket, där lärt sig att hafva tankarne med sig o c h att vara till nytta.
Jag själf, som nästan upp- hört att gå i köket, där jag alltid såg mig oväl- kommen, fann ett riktigt nöje i att upplifva gamla minnen från föräldrahemmet, där vi alla togo verksam del i hushållsgöromålen.
Annies glada ifver muntrade upp mig, o c h dagen gick till ända utan något försök att få Kristin ersatt.
Vi två kunde j u hjälpa oss själfva, o c h ännu var det två dagar, tills Rudolf skulle komma hem. » » Dessa två dagar gingo, o c h Annie yrkade på, att vi skulle visa pappa hvad vi dugde till, innan någon jungfru togs.
Jag minns än i dag hvad vi hade till middagen, o c h hur väl den smakade Rudolf, samt hur Annie föll på den idéen, att om hon kunde vara mammas piga, så finge hon eget rum att styra o c h ställa uti och behöfde ej, som nu, b o i förmaket, där det alltid skulle råda sam- ma enformiga ordning.
» Ja! » sade pappa, » och få lön, och allting fritt! » » Och af detta skämt blef det allvar, oss alla till belåtenhet. » » Du har då ingen jungfru, hur är det möjligt?
Och ändå har Nils kommit sedan, han är j u nu tre år. » » Ja, o c h mycket välkommen var han, o c h myc- ket rolig är han, som du kan se, i sin lilla ved- trafve där i ramen af köksdörren.
Vi fingo näm- ligen så godt som ett rum till genom att nu kun- na disponera köket och våga oss på att hafva dörren dit öppen, då där är fint. » » Ja, fint är det visst, och primusköket med re- formkokaren blänker som om det ännu stod expo- neradt i Industripalatset.
Hur hinner du putsa det så? » » Det gör en tomte, som hämtar det och alla andra kökssaker, s o m skola poleras, till sin verk- stad hvar fredag till ett pris af 5 kr.
per år. » » Men hur får du hem allt som till hushållnin- gen hörer; inte kan du och Annie bära det upp för dessa fyra trappor? » » NejI Det gör telefonen.
Honom talar jag vid o m morgnarne, o c h så lockar han hit allt som behöfs. » » Och så kaminen, den kan du väl ej sköta? » » Nog skulle jag kunna, men det gör Rudolf, in- nan han går om morgnarna, jag behöfver ej tän- ka på den ens, utan bara njuta af den goda vär- me » Antracitor » sprider. » » Du skurar väl inte själf heller? » » Nej, det gör vår vedkarl. » » Det var då komiskt! » » Ja, det gick så till, att då jag frågade, om han kunde skaffa mig en ordentlig skurfru, så sade han; » Skura — det kan jag göra.
om frun vill, det gör jag hemma nu, sen hustru min blifvit lam i benet, och det gjorde jag ofta förut också, för det är egentligen karlgöra. » » Detta sker på fredagen, sedan han burit upp och ordnat ved och kol för veckan.
Och här är, som du ser, mattor, så här skuras ej. » » Men borsta kläderna d å?
» » Det göra vi själfva.
Rudolf har alltid gjort det, emedan de annars bli så fort nötta, tycker han, och han är, som du nog minnes, svag för sina kläder, Skodon ha vi skaffat oss flere om- byten, så att dem sköter Erikson på fredagen.
Han har varit betjänt, så att han är händig med litet af hvarje o c h har ett städadt skick. » » Men du är väl ohyggligt bunden, och att vara borta någon afton är väl omöjligt? » » Mindre bunden nu än förr.
Nu kunna vi stänga vår dörr o c h vara säkra för invandringar.
Pä dagen, då Annie är i skolan, följer Nils mig ut, och när Rudolf är med på långvandring, sä tar han sin trötta pys på armen emellanåt. » » Här i Stockholm?!
Och det finner han ej ge- nant? » » Nej?
Han är stolt öfver sin miniatyrupplaga, hviskar han till mig.
Och äro vi borta eller på teatern, så får Nils flytta till faster Louise, som
skaffat en egen liten säng åt honom och för hem h o n o m på morgonen, när hon går till sin befatt- ning på banken.
Hon säger, att hon åldras så, när Kils icke varit hos henne på en tid. » » Men för alt nu riktigt utfråga dig, är du ej rädd? » » Nej, säkerhetslåset, som vi hafva hvar sin nyc- kel till och dessutom en deponerad hos faster Louise i händelse af oberäknad igeustängning, gör mig så lugn man kan vara i denna ofullkomliga värld, och så må du tro, att Brana är en vaksam dogg, den ingen gärna trotsar.
Dessutom hafva vi elek- trisk ringledning till värdens, om något oförutsedt skulle inträffa.
Annie är nu 13 år och öfverträf- far mamma i omtänksamhet i mycket, ehuru hon lyckligtvis också kan vara barnsligt glad o c h oför- vägen dessemellan.
Du förstår, att största vin- sten af allt detta är att slippa se missnöje o c h höra knot samt att få baka sitt sköna bröd hem- ma, som jag gör, när ärter och fläsk om torsdagarne kokas, så att ugnen däraf blir varm, ty sparsamt få vi j u lefva.
Kinkiga på mat äro vi så till vida, att potatisen skall vara af god sort o c h lagom kokad, sillen lagom urvattnad och med ett ord hvar sak i sitt slag gälla det mesta den kan, hvil- ket Kristin djupt föraktade, ty nog kunde hon laga fin mat, men att hvardagsmat skulle lagas fint och läggas upp väl.
det tyckte hon var » kitsligt » att fordra. » » Och så kokar du kaffet på denna lilla fina apparat? » » Ja, den misspryder j u ej förmaksbordet.
Ru- dolf är road * af att styra med kokningen i den efter middagen, medan han röker sin cigarr. » » Men diskningen då? » » Den hafva vi också förvandlat till ett nöje.
När pappa aktar på kaneflaskan, ställa Annie och jag ner diskarne i en stor balja med vatten, hvari lägges litet soda, och där få de stå, tills vi sedan finna lämplig tid att skölja dem i varmt vatten och ställa dem i tallriksstegen, där de ' genast tor- ka, och så när allt annat är i ordning, polera vi dem med en torr handduk och duka så bordet till nästa måltid, hvarefter vi äro lediga till hvad arb ?te eller förströelse aftonen kan bjuda på. » » Men bäddning, som är ett så ledsamt göra? » » Medgifves?
Men lyckligtvis ligger sängkamma- ren så.
att den kan afstängas från våningen och sängarne ej behöfva » bäddas upp », utan efter väd- ringen ordnas för natten, med ett hvitt täcke öf- ver.
De äro då så friska och dammfria. » » Hviiken besparing detta måtte medföra! » » Ja nu, fast i början många utgifter gjordes för att få allt ändamålsenligt ordnadt.
Annie har sin lön och vänjer sig så småningom att använda den förståndigt till sin toalett, ehuru många misstag blifvit gjorda, innan hon fått blick för, att det ena måste passa till det andra, o c h att enkelhet i al.lt blir det bästa o c h smakfullaste.
Hon har också börjat sortera sitt umgänge, sedan hon har på sitt ansvar att emottaga och förpläga dem, och aldrig frågar hon nu: Mamma hvad ska ' vi göra.
» Du bjuder aldrig Signe v. F. nu mera? » sade jag en dag.
» Nej, vet mamma, när jag frågade henne, om ej plättarna voro goda, som vi bakade, då hon sist var här, sade h o n: ' å h j o, men glace är bättre! '
Det var ohöfligt tyckte jag, och det är bäst hon går dit hon får glace då! » » Du sade väl ej detta? » » Nej, inte vill jag öfverträffa henne i att vara oartig. » » Hon ser riktigt treflig ut din Annie.
Så vaken och så retirée på samma gång.
Nu förstår jag till punkt oeh pricka, hur olyckshändelsen kunde skapa trefnad; men det stackars föremålet därför? » » Hon blef snart, och fullkomligt, frisk samt är nu på hotell, där hon får laga fm mat, så att historien fick ett lyckligt slut på alla händer. » A.
" Fridsdufvor ".
Å t e r n å g r a ord o m våra nyårskort.
| | K / P å t o m oss n e d l ä g g a v å r a v a p e n i striden « * s » e m o t nyårskorten, dessa s m å flingor, h v i l k a s o m fridsdufvor flyga emellan m ä n n i - s k o r i midvintertid, d å den själ o c h hjärta v ä r m a n d e solen d ö l j e r sig o c h m a n hotas att gripas a f k y l a, k a n s k e b å d e a n d l i g oeh le- kamlig.
» V å r a g a m l a », d e s o m u n d e r ett l å n g t l i f samlat flere vänner eller bekantskaper, än de m ä k t a att medels direkta nyårshälsningar med- dela sig m e d - — deras n a m n v ä c k a vår v ö r d - n a d, äfven d å vi se o c h emottaga d e m från tidningens spalter s o m en nyårshälsning.
L ä t t förklarligt är äfven, att pressens o e h litteraturens stormän s k o l a föredraga att på n ä m n d t sätt s ä n d a sina nyårsvälönskningar, de som h a att v ä n d a sig till ett k a n s k e oöf- verskådligt antal a f u m g ä n g e s v ä n n e r eller mer o c h mindre flyktiga bekantskaper.
M e n så ha vi allmänheten, den g l a d a, g o d a, hederliga allmänheten, s o m håller p å g a m l a traditioner, j a älskar d e m, äfven när deras saravete säger, att det är styggt a f dessa s a m m a g a m l a traditioner att, så att säga, vilja sätta k r o k b e n f ö r u n g a lifaktiga post- verket o c h, att nära n o g, o m o c k b l o t t för ett ö g o n b l i c k, få det att stupa.
D e n d ä r s o r g l ö s a allmänheten, som vet att det ö d e, s o m väntar d e p r y d l i g a s m å korten, inte är det allra bästa, att de kunna hamna i soplåren j a, k o m m a i elden o c h m y c k e t illa till.
M e n så g å r det j u o c k m e d j u l g i a n e n.
J a g k ä n n e r n å g o n, s o m själf söndersågar den inne i r u m m e t o c h s o m, när det är tjugonde d a g K n u t o c h andra » d a n s a j u l e n u t », stän- g e r in sig o c h a f j u l g r a n e n s barr o c h grenar i k a k e l u g n e n anställer en autodafé.
A n n a r s kastas j u äfven j u l g r a n e n gemenli- gen p å s o p b a c k e D, o a k t a d t den en g å n g spridt glädje o c h gifvit oss den ä k t a innerliga j u l - stämningen.
N ä r d e s m å korten k o m m a flockvis eller i buntar storma e m o t 0 S 3 — ljuder det ej s o m en k ö r a f: » G o d t nytt år! » - M a n är i c k e bortglömd!
M a n har vänner, vänner s o m i minnet s ö k t u p p en, o c h h v i l k a, l å n g t före det lilla kortet, gjort sitt n y å r s b e s ö k o c h u p p - lifvat en g a m m a l v ä n s k a p eller b e k a n t s k a p.
L å t den goda viljan m e d tusen millioner » Godt nytt år » flyga u t kring l a n d o c h stad o c h t v i n n a o s y n l i g a, men starka trådar mel- lan människohjärtan!
L å t d e s m å nyårskor- ten få blifva ett a f m e d l e n!
\ M i n n e s v å r d e n.
' f^ätt ofta jag på promenader v med mina flickor mig beger: så gärna fölia de sin fader, så glad jag dem vid sidan ser; så glad med en i hvarje hand jag hör dem växelvis ibland meddela både fröjd och smärta till ett förtroget fadershjärta.
En solig vårdag det nu hände, att Ull en vacker kyrkogård i middagsstunden vi oss vände; vi såg o mången minnesvård af marmor och af hård granit, hvarpå man nedlagt mycken flit och konst och penningar och möda, att vittna om bortgångna döda.
Men sådant ser man alla dagar, och därför blir man van därvid; man hvarken gråter eller klagar, man hälsar knappt helt tyst: » Guds fridf« Men plötsligt ibland gröna blad framskymtade en enkel rad — vi tego, sågo på hvarandra; vi hörde upp att framåt vandra.
Och ögat fuktades, och kinden blef af_e ?i inre känsla röd; det hjälpte icke oss, att vinden en vårlig svalka vänligt bjöd.
Hvad var det, tror du, som oss så i hjärtat grep, hvad stod det då på hvita minnesvården stilla?
— Det stod helt enkelt: Pappa lilla.
H. Sällskapslifvet i yttersta västern.
å h ä n d a d r a g e r ett hälft s k e p t i s k t l ö j e öfver edra läppar, m i n ärade läsarinna, d å ö g a t faller p å o f v a n s t å e n d e r u b r i k.
K a n m a n v e r k l i g e n t a l a o m ett s ä l l s k a p s l i f därute i d e n yttersta västern b l a n d de råa och obildade pioniererna för den amerikan- ska kulturen?
Jag kan på denna fråga s v a r a b å d e j a o c h n e j.
M e n a r n i m e d säll- s k a p s l i f ett f m s l i p a d t, f o r m f u l l a n d a d t u m - g ä n g e mellan herrar o c h d a m e r i eleganta t o a l e t t e r, s a m l a d e k r i n g ett l u k u l l i s k t d u - k a d t b o r d eller n j u t a n d e af e n efter alla konstens regler exekverad m u s i k — d ä har n i i n t e t att finna däraf i A m e r i k a s vild- m a r k e r; m e n är n i t r ö t t p å v å r t e g e t s o c i e - tetslifs a n s p r å k s f u l l a, s t e r e o t y p a f o r m e r o c h s ö k e r n å g o t n y t t, friskt o c h s t i m u l e r a n d e, utan anspråk, m e n o c k s å u t a n råhet, så följ m i g p å e n l i t e n b l i x t t u r i f a n t a s i e n s g o n d o l till y t t e r s t a h ö r n e t af F ö r e n t a Sta- t e r n a s o f a n t l i g a l a n d o m r å d e, till d e n n y b i l - d a d e s t a t e n W a s h i n g t o n v i d n o r r a Pacific- kusten.
D ä r, i d e n lilla s t a d e n W i n l o c k, s k a l l j a g i n t r o d u c e r a er i e n u y b y g g a r e - s o c i é t é o c h v i s a er, h u r m a n i d k a r säll- s k a p s l i f in the far, far West.
W i n l o c k är e n l i t e n s å g v e r k s s t a d m e d 500 invånare, belägen vid en järnvägs- station m i d t i en u t h u g g n i n g i urskogen .. J a g h a r m e d flit v a l t d e t t a s a m h ä l l e o c h f ö r b i g å t t d e s t o r a s t ä d e r n a f ö r att v i s a er v ä s t e r n s s ä l l s k a p s l i f i sin m e s t p r i m i t i v a o c h intressanta gestalt.