Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan betalning lemnar alltid rum för misstanke om borgenärens kännedom af gäldenärens obestånd; och är denna misstanke ogrundad, sker ej genom betalningens återgång större skada än att borgenären försättes i alldeles samma ställning, hvari han skulle befunnit sig, om det primitiva aftalet angående förlällotiden hade blifvit emellan honom och gäldenären iakttaget.
I denna del är således rättelse af Utskottet föreslagen i 3 kapitlets andra <§, hvarjemte Utskottet funnit nödigt att något utvidga den väl trånga tid, inom hvilken, enligt förslaget, talan om återgång af aftal skulle väckas.
För öfrigt får Utskottet hänvisa lill de af Kommitterade i detta ämne anförda moliver. 6.
Rätt för gäldenären att med en komplicerad majoritet af borgenärerna ingå eli jemväl för minoriteten förbindande ackords-aftal.
Såsom i Kommitterades motiver till förevarande förslag rätteligen angifves, utgör det s. k. tvångs-ackordet en af de principer, hvilka i början möta största motstånd, men med hvilka man småningom försonar sig och hvilkas nödvändighet man slutligen inser.
Principen är ock antagen i alla länder med nyare konkursordningar, hvaribland jemväl England, och äfven hos oss biel' den vid sednaste riksmöte af Rikets Ständer godkänd.
I enlighet dermed är den ock i förslaget införd, meri, såsom 6:te kapitlets detaljstadganden utvisa, i en så ytterst modifierad form, att sannolikt högst få betänkligheter deremot skola möta.
Dalman har dock härvid i sin motion uppkastat ett annat spörjsmål, som visserligen kan vara tiinkvärdt.
Han säger sig nemligen icke vilja tillåta ett sådant ackord i andra än affärsmäns konkurser, helst giltig anledning eller ursäkt för konkurs sällan torde kunna förebäras af någon annan än en affärsman.
Efter noggrannt öfvervägande häraf har dock Utskottet funnit sig böra gifva företräde åt Kommitterades förslag i denna del, enligt hvilket ackord kan förekomma jemväl i icke-affärsmäns konkurser.
Det är visserligen sannt, att de mångfaldigt vexlande konjunkturer, hvilka ej al menskligt förutseende kunna beräknas och som dock ofta bestämma rörclse-idkarens bestånd eller obestånd, kunna göra ett fallissement af honom helt och hållet ursäktligt; men det är ej på sådan grund som ackordet hvilar.
Ty af huru stor vigt det än må vara för samhället, att en redlig, endast af olyckor störtad affärsman må återförsättas i sin gagnande verksamhet, sä skulle dock detta svårligen vara en giltig rättsgrund för medgifvande åt pluraliteten af borgenärerna att afgöra öfver minoritetens rätt.
Man vore då åter inne pä läran om det såsom rättsvidrigt nästan öfverallt och äfven hos oss förkastade beneficium cessionis, hvarigenom en redlig gäldenär, hvars obestånd var vålladt af olyckshändelser, befriades från allt framtida ansvar för sin gäld.
Ulan ackordet hvilar på den af Kommitterade jemväl angifna grund, att i det tvungna bolag, som uppstår i följd af konkurs, lika litet som i en annan bolagsföreriing, minoriteten må kunna förnärma eller förminska majoritetens 14 Lag-Utskottets Betänkande M 33- räll.
Funné nu majorileten antagandet af eli ackords-anbud vara för sig fördelaktigare än emottagandet af den betalning, som efler boets realiser ing kunde derutur erhällas, men minoriteten ägde rätt att förhindra detta, sä ägde den ju ock makt alt förnärma majoritetens rätt.
Minoriteten star dock här i ett vida bättre predika ment än i andra bolag, enär den äger makt att klaga hos domstolen, som kan förvägra fastställelse af ackordet, i hvilket fall del blifver utan verkan.
Att äfven gäldcnärens fördel genom ackordet befrämjas, är ett lyckligt accessorium, men icke den hufvudsakliga grunden för ifrågavarande inskränkning i den enskilde borgenärens rätt.
Men ur denna synpunkt betraktat!t, bör ackord ork kunna medgifvas i hvarje redlig gäldenärs konkurs, — icke i den bedrägliges, ty der finnes alltid en pre sumlion derför, att alla tillgångarne icke komma i dagen och att majoritetens beslut således skulle kunna innebära en verklig rättskränkning för minoriteten.
Utskottet gillar således den af Kommitterade hyllade princip i detta hänseende, hvilken äfven öfverensstämmer med den Yngsta af nyare konkurs-ordningar, nemligen den Preussiska af år 1855. 7.
Större personlig frihet för redlig gäldenär och särskilt behandling af de civila och af de hrimincla frägorna i konkurs.
I sin vid förra riksmötet lill Kongl. Majit aflålne underdåniga skrifvelse an märkte Rikets Ständer, alt gällande konkurs-lags stadganden, som förbjuda gäldenären att intilldess första dom i saken fallit vistas utom sitt bus och berättiga borgenär att hålla gäldenären under bevakning, antydde tillvaron af ett anklagelsetillstånd, som drabbade deri redlige lika väl som den oredlige.
Utskottet har ock funnit dessa stadganden både obilliga, såsom icke öfverensstämmande med våra öfriga lagars aktning för den personliga friheten, och okloka, såsom erhållande en på obestånd kommen gäldenär från ett skyndsamt afträdande af sina tillgångar, som dock är eli af konkurs-lagstiftningens vigtigaste mål.
Förslaget innehåller ock rättelse i detta hänseende.
På samma grunder, äfvensom för att befordra eli skyndsammare afgörande af så vä! de civila som de kriminela frågorna i konkurs, har förslaget skiljl behandlingen af dessa.
Förslagets nu anförda grunder iiro de väsendlligaste af afvikelserna från gällande konkurs-lag och gifva i viss man, så att säga, en helt annan färg åt konkursprocessen än den hittills haft.
Men utom dessa nya hufvudprinciper förekomma jemväl flere andra, som äro af synnerlig vigt och praktisk betydelse.
Af dessa anser sig
Utskottet förnämligast böra fasta uppmärksamhet å följande: befrielse för intecknings- och pant-hafvare att bevaka sin fordran i konkurs, så vida han vill hålla sig till inteckningen eller panten allena, — ett för real - kreditens stadga och säkerhet högst vigtigt medgifvande; — upphörande af borgenärs-eden såsom ett ovilkorligl prceslandum och skyldighet att den aflägga först sedan annan borgenär derom väckt yrkande; — Lag-Utskottets Betänkande M 33.
IS närmare föreskrifter om utdelningen, utdelnings-längders upprättande och sältet att dem klandra, — eli ämne, hvari gällande lag är ytterst ofullständig, — samt stadgande om hvad till konkursbo rätteligen hörer.
I sistnämnda hänseende innehåller förslaget hufvudsakligen, alt lill konkursbo äfven skall räknas hvad gäldenären under tiden från konkursens början till dess slut ärfver eller genom giftorätt, gåfva, testamente eller annan tillfällig åtkomst erhåller, derifrån dock undantaget hvad helst honom gifvet eller förlänadt är med vilkor, att det ej må för hans gäld tillgripas.
Gällande lag iakttager tystnad öfver detta ämne; men tvifvel kan dock uppstå, huruvida ej förslagets stadgande är med lagens mening öfverensstämmande, helst om man jemlör sista punkten i 1(5 Kap. 3 § Handelsbalken med 56 § Konkurs-lagen, enligt hvilken sistnämnda, då gäldenär har tjenst i riket, ifrågavarande piincip bestämdt uttalas i afseende å en del af hans lön.
I allt fall har Utskottet funnit denna princip, som i den nyare Europeiska konkursrätten ock vunnit häfd, vara riktig, såsom hvilande derpå, att borgenärerne under konkursen representera gäldenärens bo och att de följaktligen måste vara berättigade att omhändertaga hvad i detta bo inflyter.
Herr Dalman har dock ej velat godkänna detta stadgande, enär del skulle innebära en orättvisa mot gäldenären, såsom fördröjande konkursens afslutande, så länge ännu någon förhoppning förefunnes, att konkursboet kunde tillvinna sig andra tillgångar än de afträdda.
Härvid synes dock motionären icke hafva fästat uppmärksamhet vid 127 g i Kommitterades förslag, som innehåller ganska bestämdt stadgande derom, att sedan all boets tillgängliga egendom blifvit i penningar förvandlad och utdelning deraf skett, konkursen skall anses alslulad och gäldenären vara berättigad derom erhålla bevis.
Och öfver detta, så väl som öfver skyndsam realisation af boet, tillkommer inseendet ytterst llätten.
Missbruk af dessa stadganden kunna således ej tänkas, utan att man antager Rätten deri vara delokiig.
Väl har Herr Dalman framställt det alternativa förslag alt en viss kortare tid efter konkursen skulle bestämmas, t ex. sex månader, hvarunder till konkursboet skulle ingå hvad gäldenären genom arf, gåfva eller testamente tillfälle.
Utskottet har dock hyst betänklighet vid att antaga detta förslag, såsom icke hvilande på någon rationelt riktig princip.
I öfrigt får Utskottet fästa uppmärksamhet å den förändrade redaktion, Utskottet gifvit åt 3 kapitlets första §, hvarigenom åtskilliga betänkligheter mot ifrågavarande stadgande torde förfalla, äfvensom erinra att stadgandet är af högsta vigt för att ej gifva utrymme åt sveket och skandalen eller lätta utvägen för en gäldenär, hvars obestånd redan blifvit offentligen förkuunadt, att till de förra borgenärernas förfång nedsänka sig i ny skuldsättning, innan han gjort de äldre borgenärerna rätt, och ytterligare förvirra förhållandena genom en eller flera nya konkurser, innan ännu den första blifvit afslutad.
Yi hafva haft nog af allt det moraliska förderf, hvartill gällande konkurs-lag gifvit upphof.
Må vi då i en ny lag söka att förekomma sådant, så vidt det genom lagstiftningen kan ske! 16 Lag-lltskottets Betänkande M 33.
Slutligen får Utskottet tillkännagifva, att uteslutandet af hvad i 2 och 40 §§ i Kommitterades förslag förekommer om lösöreköp, härrörer deraf, att Utskottet i särskildt, samtidigt med detta utkommande, Betänkande, föreslagit upphäfvande af lagstiftningen i omförmälda ämne. B.
Förslag till Förordning om boskilnad och undanskiflande af egendom i makars bo.
Utskottet, som icke kunnat annat än gilla den fördelning, hvilken Kommitte rade gjort af de flera i gällande konkurs-lag sammanblandade, väsendtligen skiljaktiga lagsliftnings-ämnen, liar i följd deraf äfven funnit stadgandena om boskilnad och undanskiltande af egendom i lefvande makars bo lämpligen böra bilda en särskild författning.
Dessa stadgande!» höra ej heller till handelsrätten, utan äro af ren civil-lags natur.
Lagstiftaren måste således här ställa sig pä inhemsk grund, och i vårt inre samfundslif söka utgångspunkten för utvecklingen af ifrågavarande rätts-institution.
Derföre innehåller ej heller förslaget till boskilnads-lag några nya principer, som rubba gällande lags grundvalar i- detta ämne; och då Utskottet, med ett par smärre redaktions-förändringar, ansett sig böra helt och hållet gilla före varande lagförslag, och fullständiga motiver derför äro i Kommitterades Betänkande anförda, kunde ett enkelt hänvisande till dessa äfven vara tillräckliga motiver för Utskottets tillstyrkande.
Några kortfattade erinringar i afseende å förslagets hufvudpunkter må dock bär finna plats.
I följd af den oegentlighet, alt gällande stadganden om boskilnad blifvit in rymda i konkurs-lagen, har icke sällan hos
Domstolarna förmärkts villrådighet i behandlingen af boskilnadsmål, som uppstått ulan sammanhang med konkurs.
Man synes nemligen hafva föreställt sig, att egendom äfven då vore afträdd till borgenärer, — att gode män borde tillförordnas, — alt dom skulle meddelas öfver borgenärers rätt till betalning m. m.
En annan oegentlighet, som äfven missledt, har varit den, att ordet boskilnad blifvit användt för alt uttrycka ej mindre det fysiska klyfvande! af makars bo i två delar, än äfven rättigheten för ena maken att undanskilta egendom för den andra makens gäld, och man synes i allmänhet mest hafva fästat sig vid den sednare betydelsen af ordet, ehuru den förra är den egentligaste.
Utskottet har derföre såsom en synnerlig vinst af förslaget anmärkt, att det synes egnadt att åstadkomma reda i anmärkta förhållanden och tydligare än gällande lag utmärka, att domen i ett rent boskilnads-mål endast är en dom emellan begge makarna och bestämmer huruvida det gemensamma boet får delas i två bon eller icke, ehuruväl borgenärerna, såsom ett slags mellankommande parter, medgifvits att blifva hörda, för alt efter befogenhet bestrida giltigheten af de för boskilnadens vinnande uppgifna skäl.
Då Lag-l)'iskottets Betänkande M 33. 17
Då ändamålet med en boskilnads-lag måste vara, att bereda den ena maken skydd för den egendomsrätt, som genom allmänna lagen är samma make tillförsäkrad, är deraf en gifven följd, att då denna egendomsrätt hotas, då bör ock boskilnad kunna vinnas.
Om nu ock gällande boskilnads-lag må anses i detta fall skydda mannens rätt, så är dock hustruns långt ifrån bevarad.
Hon äger nemligen ingen dispositionsrätt öfver boets tillhörigheter, — och en hustru måste derföre nu icke sällan åse, huru hennes egendom genom mannens åtgärder icke allenast hotas med förstöring, utan verkligen dag från dag allt mer förskingras, utan att hon äger makt att sådant förhindra.
Och den af lagen nu anvisade tidpunkt för henne att söka boskilnad blifver i allmänhet den, då ingenting vidare återstår att berga.
Så hård eller, kanske rättare, så ofullständig är gällande lagstiftning i ämnet, — och denna brist träder desto skarpare i dagen vid de ingalunda sällsynta fall att det just är hustrun, som i boet infört hela den af mannen förskingrade egendomen.
Af dessa orsaker och för att bereda hustrun i ifrågavarande hänseende lika skydd, som mannen redan enligt lag äger, uppställer förslagets 2 g vissa kategorier, som särskildt berättiga hustru att söka boskilnad, — och Utskottet har funnit dessa stadganden vara af så stor vigt, alt ensamt saknaden af dem påkallar en ny boskilnads-lag.
Af lika stor vigt är dock äfven den i förslagets 12 och 13 gg uttalade grundsats, att, i följd af boskilnaden och så länge denna varar (se 15 g), makarnas ömsesidiga giftorätt upphör i sådan sednare tillkommen egendom, som de ej gemensamt förvärfva.
Denna princip omfattades af flera Ledamöter inom Lag-kommittéen och antogs af Högsta Domstolen vid granskning af Lag-kommittéens förslag till Civil-lag.
1 enlighet med de inom nämnde Kommitté uttalade grundsatser visas äfven i motiverna till föreliggande förslag, hurusom omförmälde princip, långt ifrån att strida emot grunderna i 1734 års lag, tvertom synes derur framträda.
Billigheten af detta stadgande är ock så påfallande, att någon tvekan derom ej borde uppstå.
Ty ehvad utvägar lagen än må anvisa för att vinna en boskilnad i rätt tid, skall dock alltid, i följd af makarnas inbördes förhållanden, hädanefter som hittills, ofta inträffa att den enda verkliga fördel af en vunnen boskilnad blifver följderna deraf för framtiden.
Har nu t. ex. mannen försänkt boet i gäld och en gång förstört hustruns egendom, är väl intet billigare än att han förverkat del i hvad henne sedermera tillfaller.
Derförutan ägde ej heller reciprocitet i makarnas rättigheter rum; ty om, efter boskilnaden, någon egendom genom arf eller testamente tillfölle den gäldbelastade maken, ginge den utan tvifvel till bans borgenärer, i enlighet med sista punkten i 16 Kap. 3 g Handels-balken, och den andra maken finge ingen del deruti.
— De rättsförhållanden, hvari makarna genom ifrågavarande stadgande skulle komma till hvarandra, blifva således alldeles desamma som redan nu när som helst kunna uppstå i de fall, att äktenskaps-förord är mellan makarna upprättadt.
Brot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 16 Haft. 3 is Lag-Utskottets Betänkande JM 33.
Dessa äro hufvudpunkterna i den föreslagna nya boskilnads-lagen, — och de hafva synts Utskottet vara af den vigt, att Utskottet anser sig böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet derä, att detta lagförslag kan antagas, äfven om, emot Utskottets förmodan, Rikets Ständer icke skulle kunna förena sig om antagande af en, dock lika högt af behofvet påkallad, ny Konkurs-lag. C. Förslag till Förordning huru gäld vid dödsfall betalas skall, och om urarfvagörelse; så ock angående undanskiftande af egendom i död makes bo.
Äfven detta, från 7:de kapitlet i Lag-beredningens förslag till Ärfda-balk hufvudsakligen hämtade, lagförslag är af ren civil-lags natur och rubbar icke på något sätt de grunder, på hvilka gällande lagstiftning i ämnet hvilar, utan äro till och med flere af de vigtigaste detalj-stadgandena fullkomligt enahanda med de nu gällande.
Emellertid äro åtskilliga stadganden af ganska mycken vigt tillagda, och bland dessa äro 2 §:ns föreskrifter de vigtigaste och af behofvet mest påkallade.
Saknaden af en lag, som bestämmer vilkoren för fordringars utsökande i ett sterbhus samt vidsträcktheten af sterbhusdelägares rätt att disponera öfver boet, innan liden till urarfvagörelse är ute, har nemligen länge varit allmänneligen insedd, och klagan öfver denna brist förspörjes snart sagdt dagligen.
Ifrågavarande 2 § uppställer derföre, till rättesnöre för sterbhusdelägare och till synnerlig trygghet för borgenär, som är frånvarande eller hvars fordran icke är förfallen, den regel att innan tid till urarfvagörelse är ute, betalning för fordran i boet ej må erhållas annorledes än emot borgen eller annan säkerhet, äfvensom att inteckning, som under samma tid sker i den dödes fasta egendom, varder utan verkan, der konkurs inom sagda tid uppstår.
Nyttan och nödvändigheten af dessa föreskrifter torde icke blifva tvist underkastade.
Klagan har äfven försports öfver svårigheten för sterbhusdelägare att få ett sterbhus utredt, så vida deri finnes gäld, som icke förrän efter längre tid förfaller, och fordringsägaren ej före förfallotiden vill emottaga betalning.
Detta förhållande är genom 4 § i förslaget regleradt på ett sätt, som synes förena en borgenärs billiga anspråk med sterbhusdelägares rätt att inom viss tid kunna få boet utredt.
En testamentarie, som fått sig tillagd viss andel i den dödas qvarlåtenskap eller obestämdt öfverskott, sedan andra rättsägare fått sina andelar ut, har, genom förslagets 6 §, tillförsäkrats lika rätt som arfvinge att öfvertaga ett af annan arfvinge till konkurs afträdt bo.
De svekfulla tillställningar, som eljest genom ett otidigt afträdande af boet skulle kunna göras af arfvingar i afsigt alt kränka testa - Laij-Ulskoltels Betänkande M 33.
1.0 mentariens rätt, ådagalägga behofvet af detta stadgande.
Samma skäl ligga ock till grund för det, af erfarenheten såsom behöfligt vitsordade, stadgandet i 28 §, att sterbhusdelägare, som afträdd egendom tillträdt, är pligtig att derför redovisa för de sterbhusdelägare, som voro omyndiga den tid, då egendomen tillträddes, eller af laga förfall hindrade att före nämnda tid sin rätt bevaka.
Förslagets 20 § uttalar en från gällande lagstiftning skiljaktig princip, nemligen den, att en arfvinge, som är från all delaktighet i den dödes bo utesluten eller som, inom annan Rätts domsaga boende, ej vid bouppteckningen tillstädesvarit, och ej heller, förut eller sedan, tagit befattning med boet eller af arfvet förmån njutit, skall, utan urarfvagörelse, vara fri från ansvarighet för den dödas gäld.
Denna princip torde ock, vid närmare eftersinnande, befinnas särdeles billig.
Den tillfälliga omständighet, att en person står till en annan, den han tilläfventyrs aldrig sett eller känt, i ett måhända aflägset skvldskapsförhållande, lärer väl icke utgöra till räckligt skäl för att belasta den förre med kostnaderna, besväret och risken vid utredningen, omhändertagandet eller afträdandet af den sednares kanske alldeles utfattiga bo.
Att ålägga honom en sådan skyldighet till följd af hans eventuella rättighet till del i boets behållning, deraf han dock icke vill sig begagna, eller, med andra ord, på den grund att der rättigheter finnas, der måste man äfven underkasta sig motsvarande skyldigheter, vore i detta fall ungefär detsamma som att påstå, att t. ex. A. bör underkasta sig besväret med öfvertagande af sin utfattige skyldemans bo, derföre att B. har den förmånen att vara en afliden rik skyldemans arftagare.
Motsvarighet i rättigheter och skyldigheter existerar således här icke i verkligheten, hvadan Utskottet, som framdeles kommer att meddela yttrande om föreslagna åtgärder till vård af död mans bo, instämmer i förslagets stadgande i ifrågavarande hänseende, likväl med den utsträckning deraf, att det förbehåll, som ligger i orden »inom annan Rätts domsaga boende», må utgå, såsom icke rationelt och ofta i verkställigheten obilligt, emedan sterbhuset kan, äfven om det är inom annan jurisdiktion, likväl vara mycket närmare till arfvingen än om det läge inom den domsaga, der han sjelf är bosatt.
En sådan restriktion förekommer ej heller i Lagberedningens förslag, hvarifrån stadgandet för öfrigt är hämtadt.
Slutligen får Utskottet, med hänvisning i öfriga delar till Kommitterades motiver, erinra, att då förevarande förslag, såsom äfven reglerande efterlefvande makes rätt att undanskifta egendom, sammanhänger med och i vissa <§<§ hänvisar lill för slaget om boskilnad, det förra eller det nu ifrågavarande förslaget ej kan antagas utan det sednare, men väl utan den föreslagna nya Konkurs-lagen.
I sådant läll blefve nemligen i afseende å sjelfva konkurs-förfarandet' den gamla lagens föreskrifter fortfarande gällande. 20 Lag-Utskottets Betänkande M 33- Det återstår för Utskottet, att fästa uppmärksamheten, särskildt Högloft.
Ridderskapet och Adelns, å deri omständighet, att de tvänne första af ifrågavarande lagförslag förutsätta upphäfvande af det i 8 Kap. 2 § Rättegångs-balken förekommande stadgande, att frälsemäns konkurs- och boskilnads-mål skola omedelbart af Hof-rätt upptagas.
Förslagen äro således i denna del, hvad Ridderskapet och Adeln angår, af privilegii-natur.
Men Utskottet har icke tvekat antaga, att nämnde Riks-Stånd villigt skall bifalla förslagen i denna del, enär ifrågavarande privilegium, som hvarken medför någon nytta eller utmärkelse för en på obestånd kommen frälseman, deremot ofta är synnerligt hindersamt för många af dem, med hvilka en frälseman står i affärsförhållanden, och bland hvilka särskildt må nämnas hans tjenstehjon, hvilka hafva lönefordringar i konkursen att bevaka.
I Norge tillhöra ock de derstädes ännu qvarlefvande frälsemäns konkurser Under-rätts handläggning, hvaremot åtskilliga andra desse frälsemän rörande mål fortfarande, liksom hos oss, upptagas omedelbart af Öfver-rätt.
Under förutsättning således af Ridderskapet och Adelns bifall till förslagen i förevarande hänseende, får Utskottet vördsamt hemställa, det måtte Rikets Ständer för sin del besluta utfärdande af följande författningar: l:o en så lydande Konkurs-Lag.
Med upphäfvande af 1 till och med 6 Kapitlen i Konkurs-Lagen den 12 Mars 1830 och de särskilda rörande konkursmål utfärdade Författningar, hvilka ej här nedan i 83 och 93 §§ särskilt äro undantagna, samt med ändring af 8 Kap 2 § 8 mom. och 12 Kap. 6 § Rättegångs-Balken i hvad dessa lagrum afse konkursoch urarfvamål, förordnas som följer: 1 KAP.
Ilin egendoms afträdande till konkurs. § 1- Vill någon afträda egendom till konkurs; gifve ansökning derom in till UnderRätten i den stad, eller, å landet, till Domaren i den ort, der gäldenär bör inför Domstol svara i tvistemål, som angå gäld i allmänhet.
Lag-Utskottets Betänkande JVi 33. 2t § 2 Borgenär äge ock söka, att gäldenärs egendom afträdas skall i följande läll, nemligen: 7. då gäldenär är för skuld rymd, eller veterligen ur riket faren och anledning är för handen, att han förblifver utrikes för att undgå borgenärers kraf; 2. då verkställighet af utmätning, hvarigenom all gäldenärs kända egendom medtagas skulle, blifvit för annans fordran sökt; 3. då gäldenär i tre veckor varit och fortfarande är lör gäld bysatt; och 4. då gäldenär svikligen, borgenärer till förfång, afhänder sig eller undanskaffar sina tillgångar. § 3.
Har borgenär klar och förfallen fordran; äge jemväl söka, att gäldenärs egendom afträdas skall: då gäldenären håller sig undan, och icke för sig ställt ombud, som rätt för honom gör, eller lemnat känd egendom qvar, som mot hans veterliga gäld synes svara; så ock då verkställighet af utmätning å gäldenärs egendom blifvit af annan borgenär äskad, och skälig anledning är att befara, att, efter försäljning af den egendom, tillgång till de öfrigas förnöjande ej finnes.
§ Är gäldenär köpman, och visas sådana omständigheter, på grund hvaraf antagas kan, att han öfver en vecka sina betalningar inställt; då äge borgenär, ändå att hans fordran ej förfallen är, söka, alt gäldenärs egendom afträdas må.
Har borgenär genom Notarius Publicus eller i vittnens närvaro uppmanat köpman att betala klar och förfallen gäld, och är den gäld icke inom en vecka derefter gulden; då äge ock den borgenär söka, att gäldenärs egendom till konkurs afträdas skall.