Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ej blott de mera bekanta och af hela kristenheten högt aktade helgonens historier blefvo dramatiskt behandlade, utan samma ära vederfors äfven en mängd lokalhelgon, synnerligast i Frankrike och England.
På förra stället finner man under 15:de århundradet äfven skådespel öfver några rent profana ämnen, såsom Griseldis historia, Trojas förstöring m. fl.76.
Mysterierna blefvo under 15:de århundradet mera utvecklade, tilltogo i omfång och afsågo mera att tillfredsställa en stor och blandad åskådarkrets.
Det passionsspel, som uppfördes i Frankfurt 1498 och 1506, hade 280 personer och räckte 4 dagar77.
Mysteriets värde som dramatisk konstprodukt är icke synnerligen stort.
Det saknar första vilkoret för att vara ett dramatiskt konstverk: enhet och organisk delning.
Till en böljan afsåg skådespelet endast kulten, sedan andakten öfverhufvud och religionskunskapen, slutligen gick det nästan endast ut på att tillfredsställa skådelystnaden; något rent konstnärligt intresse hade det egentligen aldrig.
De älsta strängt kyrkliga spelen, hvilka ännu uppfördes på det heliga rummet och vanligen blott omfattade en enda händelse, såsom passionen, uppståndelsen m. m., hade obestridligen en enhet, ehuru icke en dramatisk, utan en lyrisk.
Samma poetiska stämning omfattade nemligen spelande och åskådare; i en och samma religiösa känsla gingo de alla upp.
Voro än de särskilta tilldragelserna i episk följd ordnade vid sidan af hvarandra, så sammanhöllos de dock genom denna känslostämning och i dess ljus smälte enskiltheterna samman till ett helt.
Äfven sedan dramat lemnat kyrkan, bibehöll det en tid samma karakter; det fortfor att vara en dialogiserad berättelse, uppburen af en djup religiös grundstämning.
Huru gripande sådana skådespel i all deras enkelhet kunde vara, derpå har man ett exempel i den 1322 i Eisenach uppförda parablen om de kloka och fåvitska jungfrurna.
Landtgrefven af Thüringen, Friedrich der Freudige, öfvervar representationen, men då han såg, huru i stycket
Maria och alla helgonen förgäfves bådo Herran för de fåvitska jungfrurna, då blef han svårliga vred och sade:
”Hvad är de kristnas tro, om Gud ej förbarmar sig öfver oss, när Maria och alla helgonen bedja för oss;” och han gick till Wartburg och de lärde kunde ej tala honom till rätta, så att han förstod evangeliet; och så fick han slaget af den långa vreden och vardt sängliggande i tre år till sin död78.
Men i den mån mysteriet vidgade sig och upptog ett rikare stoff, blef en sådan stämningens enhet svårare att åvägabringa, ty den räckte ej längre till för att omfatta det hela.
Snart nöjde man sig icke med mindre än en cykel af handlingar, och stundom sammanfördes i samma stycke några från gamla, andra från nya testamentet.
Då sålunda all enhet i handlingen omöjliggjordes, kunde ej heller finnas någon enhet i tid och rum.
Tids- och rumsenheten är också fullkomligt främmande för medeltidsskådespelet.
Sjelfva skådebanan bestod af flera skilda delar, och än spelades på den ena, än på den andra, ja stundom, såsom i några franska mysterier, spelades samtidigt på två ställen, hvarvid det naturligtvis blott talades på ett ställe, under det att ett stumt spel egde rum på det andra.
Lokalen växlade oupphörligt, och de spelande förflyttade sig från en del af banan till en annan, allt efter som olika orter skulle antydas.
På samma sätt behandlades tiden; i en handvändning förflöto långa tidrymder; vägen emellan Rom och Jerusalem tillryggalades på några sekunder, och det barn, som man nyss sett födas på scenen, kunde om några minuter vara flera år gammalt79.
I franska mysterier gå dessa friheter längre än i tyska, liksom i de yngre längre än i de äldre.
Om än onekligen denna bristande enhet, denna godtyckliga behandling af tid och rum, måste anses vara en stor konstnärlig brist, så vore det dock ensidigt, att derför vilja frånkänna dessa mysterier allt konstvärde.
Väl äro de flesta af dem dialogiserade berättelser af ändlös bredd med ständiga återtagningar, utan egentlig dramatisk förknippning emellan scenerna och utan en beräknad och fullt genomförd plan för styckets organisation.
Men enskilta ställen af stor poetisk kraft och sanning förekomma, och man kan ej vara blind för den ofta djuptänkta grupperingen af personer och händelser, för de fina sammanbindningstrådar författaren spunnit emellan de enskilta delarna, så att tilldragelser från högst olika tider likväl kunna genom de inre relationerna dem emellan synas höra samman och genom den ömsesidiga belysning, de kasta på hvarandra, bringas till ett helt80.
En sådan enhet är väl ingen dramatisk, den är icke heller en i egentlig mening episk — ehuru visserligen hela kompositionen är mera episk än dramatisk —; den är en grundtankens, ej en handlingens enhet.
Från början ligger nemligen till grund för dessa framställningar ett rent religiöst intresse; de hafva blott ett syftemål: att åskådligt framställa den heliga historien.
Men den heliga historien är blott en enda stor handling: det fallna menniskoslägtets återlösning genom frälsaren; och detta bildar i sjelfva verket innehållet i alla mysterier.
Endast så vidt den i detta sammanhang kan upptagas, har den enskilta bibliska tilldragelsen ett värde.
Och ur denna synpunkt kan det då vara skalden tillåtet att sammanställa i tid och rum aflägsna tilldragelser.
Det är vidare just genom att hopa tilldragelse på tilldragelse och genom att draga så mycket som möjligt inom sin krets, som han, enligt sin uppfattning, i största möjliga fullständighet framställer det heliga innehållet.
Då blir nödvändigt tidsoch rums-förhållandet ett fullkomligt underordnadt.
Den heliga historien kan nemligen, i dess väsende fattad, sägas gripa öfver alla tider och alla rum; och hvarför skulle ej då tilldragelser från skilda tidsåldrar och skilda länder kunna sammanställas, när det just gäller att framhålla detta oberoende af tid och rum?
Särskilt träffar detta in på sammanställningar af nya och gamla testamentets berättelser; det sednare innehöll ju uppfyllandet af de löften, som i det förra meddelats åt det fallna slägtet, och med löftets uppfyllande blef först handlingen en afslutad.
Äfven sjelfva den massa ämnen, som skulle bringas inom en någorlunda öfverskådlig ram, tillät icke att tids- och rums-enheten strängt iakttogs.
Det var nemligen här ej fråga om framställandet af blott det afgörande momentet, såsom i det antika och, ehuru i mindre mån, äfven i det nyare dramat, under det att hvad som föregått kunde under handlingens lopp samtalsvis helt osökt framställas; utan här, der sträfvan efter fullständighet gick hand i hand med önskan att uppbygga och på alla punkter uppvisa den gudomliga nådens frambrytande, här voro alla vigtigare momenter — och deri röjer sig åter mysteriernas episka lynne — af lika stort intresse, och intet skäl fanns för att låta det ena åskådligt framställas och det andra blott omtalas.
Men hvad som låg emellan dessa de betydelsefullare handlingarna, det var alldeles likgiltigt, och derföre gör författaren fullkomligt obesväradt de djerfvaste språng i sin framställning.
Denna sorglöshet sammanhänger dock med en ofta ängslig noggrannhet, att inom det valda momentet icke låta någon enskilt led oförberedt gå öfver i en annan.
Så t. ex. går väl Jesus med sina lärjungar omedelbart från Nain in i Jerusalems tempel; men, då hans lidande i samma mysterium framställes och han föres från Hannas till Kaiphas, Pilatus och Herodes, inflikas emellan dessa tre scener som fyllnad mellanscener, i hvilka han fruktansvärdt misshandlas81.
Sådan föreställa vi oss anledningen till den odramatiska behandlingen af tid och rum i det andliga skådespelet, och detta behandlingssätt blef slutligen så konventionellt, att det i förening med samma skådespels episka karakter, med hvilket också denna behandling på det närmaste sammanhänger, anträffas ej blott i medeltidsmysterierna, utan äfven i det drama, som i 16:de och i 17:de århundradet ur mysterierna framgick i Tyskland och norden, ja, till och med det iöfrigt utbildade verldsliga dramat i England bibehöll länge samma karakter, och i Shakspeares historiska dramer märker man ännu spåren deraf82.
Det slag af enhet, som vi funnit ligga uti det mer konstnärligt behandlade mysteriespelet, kunde dock lätt råka i fara att upphäfvas.
Så är enheten alldeles försvunnen i kollektivmysterierna, hvilka tarfvade hela veckor för att uppföras, och hvilka merendels bildades af en rad enskilta mysterier, blott till det yttre med hvarandra förbundna.
Den rubbades ock i väsentlig mån genom upptagande af en mängd verldsliga och komiska elementer.
Att dessa blifvit införda genom lekmännen och med beräkning på tillfredsställande af publikens skådelystnad, hafva vi redan förtäljt; men äfven i mysterierna sjelfva låg en bestämd rigtning åt detta håll, hvilken genom nyssnämnda yttre omständigheter befordrades.
De ämnen, hvilka mysterierna hade att behandla, voro af ideel, af öfversinnlig natur och hade derföre fordrat en ideel framställning; men en sådan var medeltidens konst icke vuxen.
Liksom det religiösa innehållet under medeltiden i allmänhet antog en groft sinnlig form, liksom till exempel Kristus skulle hafva ståthållare på jorden i påfvens person, religiös dyrkan egnades helgonbilder, syndaförlåtelse såldes för penningar, kristendomen af korsfararna togs liktydig med Kristi graf o. s. v., så utmärkas äfven mysterierna af en stark realism.
Att själen förkroppsligades vid sidan af kroppen, så att t. ex.
Judas själ ramlade ut ur hans bristande kropp vid hans död eller att på båda röfrarna hängdes målade bilder i munnen, hvilka föreställde deras själar, eller att djeflarna lade själarna på skottkärror för att transportera dem till helvetet m. m., redan detta är talande bevis på den råhet, hvarmed det ideela försinnligades83.
Mindre anmärkningsvärdt är väl, att Maria Magdalena, en person, som i passionsmysterierna aldrig saknas och som der representerar det syndiga men omvända slägtet, uppträder som synderska sjungande och dansande med lättsinniga ynglingar eller soldater, föraktande systren Marthas förmaningar.
Mera betecknande är bruket, att på det gräsligaste framställa frälsarens eller martyrernas plågande, för att derigenom så mycket tydligare åskådliggöra deras sublima höghet.
Här är en genom naturalistiska öfverdrifter sökt effekt.
I det nyssnämnda af Mone meddelade passionsspelet från första hälften af 15:de århundradet, framställes en gradvis stegrad misshandling, under det Kristus från Hannas föres till Kaiphas, derifrån till Pilatus och vidare till Herodes, ja slutligen urartar misshandlingen ända till ursinnigt raseri.
Ännu gräsligare framställes martyrernas plågande, såsom uti franska mysteriet om den heliga Barbara, der författaren rätt synes hafva ansträngt sig för att öfverbjuda sig sjelf i påfinnandet af de vildaste och äckligaste plågomedel84.
Dessa framställningar kryddades alltid af bödlarnas råa och plumpa skämt.
Det tyckes nemligen, som hade förnämligast framställningen af det onda varit den väg, på hvilken det komiska inträngt i mysteriet.
Och utan tvifvel ligger en sund känsla till grund för detta förhållande.
Komiskt är det misslyckade sträfvandet efter ett mål, när detta misslyckandet är en följd deraf, att den handlande, i sjelfbedräglig inbilskhet om sin förmåga, tager mera för sig, än han rår med, och i sin djupsinniga enfald derföre ock väljer de mest förvända medel till målets uppnående.
Och så starkt trodde man på det godas seger, på det gudomligas kraft, att alla det ondas försök att göra det segren stridig föreföllo löjliga.
Ty om än på enstaka punkter det onda blef herrskande, så syntes i det stora hela dess diktan och traktan som en fullkomligt vanmägtig.
Satan och de onda englarna framställas derföre visserligen som fruktansvärda; men i all deras förskräcklighet dock på samma gång som komiska.
Tidigt nog förekomma väl drag af en rent naiv komik, — en följd af den ofvannämnda realistiska rigtningen.
I ett passionsspel botar Jesus Malchi öra, och denne beder en kamrat rycka honom i örat, för att känna, om det sitter fast, och, derom öfvertygad, utbrister han:
”Jesus ist ein viel guder man
er kan wol seczen oren an”85.
Men då det komiska fullt medvetet framträder, har det till en början vanligen en diabolisk karakter.
I ett julspel från 14:de århundradet uppträder ”ain bott” (ett sändebud), i hvilken person Mone ser början till hofnarrskarakteren ligga.
Han frambär på ett ironiskt hånande sätt trenne gånger till Herodes för denne obehagliga underrättelser om Jesus; hvarje gång blir Herodes vred på sändebudet, och dennes bitande ironi drifver honom medelbart till befallningen om det gräsliga barnamordet; skalken är här liksom ett stycke djefvul86.
En välkommen anledning till framställandet af djefvulen lemna påskspelen uti den deri förekommande episoden om Kristi nederstigande till helvetet och patriarkernas befrielse ur förhelvetet.
Till utförandet af sådana roller tog man helst de ofvannämnda kringstrykande gycklarna, och dessa gåfvo ny utveckling åt rollens komiska sidor.
Djefvulen blef, som Gervinus kallar honom, ”die ursprünglichste Gestalt der neueren Carricatur und die komische Figur der himmlischen Bühne”87.
Så utbildades scenen om Kristi nederstigande till helvetet till ett litet lustspel midt uti de allvarsamma påskspelen.
I Frankrike kallades dessa mellanspel ’Diableries,” i Tyskland, dit de förmodligen från Frankrike kommit, ”Teufelspiele.”
Lucifer är öfverdjefvulen och har under sig en mängd andra namngifna djeflar, såsom Satan, på hvilken han mest litar, men som alltid dummar sig, Belial, Beelzebub, Asterot, Natyr m. fl.; i synnerhet äro de franska skådespelen rika på namngifna djeflar.
Man får dock icke tänka sig dessa djeflar som blotta upptågsmakare; Lucifer uppträder stundom i raseri med ett verkligt tragiskt pathos, såsom då han i ett mysterium, ursinnig öfver frälsarens beslut, att alla menniskor skola saliga varda, sammankallar alla de onda andarna.
Dock kan äfven i sådana scener ligga ett komiskt element, nemligen i de skymf- och oqvädins-ord, hvarmed djeflarna i reglen öfverhopa hvarandra.
En annan gång manar Lucifer sina tjenare att väl skjuta till reglen för helvetesporten, då frälsaren nalkas; men då denne med ett slag spränger porten och bortför patriarkerna, bjuder Lucifer sina underordnade att gå ut och som ersättning samla andra själar.
Nu får komiken fritt utrymme; djeflarna komma släpande med skomakare, som göra dåliga sulor, skräddare som stjäla lappar, och den dumma Satan kommer med en prest, för hvilken Lucifer blir rädd88.
Stundom inträder här äfven en provinsiell satir, såsom då i ett Wismar-passionsspel Lucifer skickar samtlige djeflarna till Lübeck, emedan der finnas syndare tillräckligt89.
Ofta uppträda djeflarna och förehafva upptåg med sjelfva åskådarna; i synnerhet var detta vanligt på franska scenen, der de dessutom gerna begagnade oanständiga åtbörder och ställningar90.
I samband med djefvulskomiken har väl äfven stått narrens införande i det franska mysteriet.
Det är först i mysterier från 15:de århundradet man finner narren uppträda.
Hans roll var improviserad och i skådespelstexten angifves hans framträdande blott med orden:
”stultus loquitur.”
Från den vanliga verklighetens ståndpunkt gör han sina anmärkningar öfver den framställda handlingen, ja, faller de spelande i talet och ingriper störande i den dramatiska framställningen; han är en representant af publikens prosaiska medvetande91.
Men man nöjde sig icke ensamt med den komik, som djeflar och narrar hade att bjuda på; massan hade engång fått smak för löjliga afbrott i den heliga handlingen, och snart hämtade man äfven ur den prosaiska verkligheten ämnen för de komiska mellanspelen.
Af sådan art voro de mellanspel, hvilka ofta inlades i uppståndelsespelen och hvilka genom sin beskaffenhet tydligen angifva sin härkomst.
De stora kyrkofesterna voro vanligen förenade med marknader och folkförlustelser, der qvacksalfvare utbjödo sitt kram och taskspelare gjorde sina konster; histrionernas slägte var hemmastadt i begge dessa yrken.
Då nu evangeliet förtäljer, att qvinnorna på den första sabbathen efter Jesu död, när solen uppgick, kommo till grafven, medförande välluktande kryddor, dem de köpt och tillredt; så hämtade man deraf anledning att sceniskt utföra sjelfva köpslagandet, och så fick man ett marknadsstycke, som stundom upptog mer än tredjedelen af hela mysteriet.
En qvacksalfvare med fru och piga inkommer; han tar i sin tjenst skalken Rubin, åt hvilken i lön erbjudes en rock, en skjorta och qvacksalfvarens gamla byxor, jemte rättighet att, när han så vill, få roa sig med qvacksalfvarens unga hustru.
Rubin prisar på qvacksalfvaremaner läkemedlen, vill sjelf taga i sin tjenst en dräng och råkar i tvist och gräl med en annan upptågsmakare, Pusterbalk, hvarvid en tredje, Lasterbalk, blandar sig i trätan.
De heliga qvinnorna komma in och köpa kryddor, sedan de dock prutat en stund och köpmannen gjort afslag, trots gensägelser af hustrun, som af mannen får ovett och stryk.
Slutet blir att, då mannen lagt sig att sofva, rymmer Rubin med hustrun, och den uppvaknade mannen ger luft åt sin vrede och löper ut att söka de förrymda92.
Här röjer sig omisskänneligen de vandrande komedianternas inflytande.
Stundom kunde det plumpa skämtet urarta till de mest anstötliga travestier, såsom då i ett fransyskt skådespel Gud fader föreställes sofvande i sin himlathron, under det korsfästningen och grafläggningen försiggå, och en engel väcker honom med dessa ord:
”Père Eternel, vous avez tort Et devriez avoir vergogne.
Votre fils bien-aimé est mort, Et vous dormez comme un yvrogne.
Gud fader:
Il es mort?
Englen: D'homme de bien.
Diable emporte, qui en savais rien.
”93
På franska och italienska scenerna gick man längst i sådana råa burlesker, och dertill kom i de sednare mysterierna ofta en grad af okyskhet i spel och tal, som för oss nästan är ofattlig94.
I de tyska liksom i de engelska och spanska användes deremot det burleska gemenligen blott för att genom motsatsen till det allvarliga och religiösa stegra dettas verkan.
I Tyskland saknar dessutom det stora flertalet af mysterier burleska mellanspel; det är först i 16:de århundradet sådana blifva vanliga95).
Men oaktadt mysterierna sålunda upptogo en mängd profana beståndsdelar, förlorade de icke derföre sin andliga karakter.
De bibehöllo sin religiösa pregel, och att uppföra mysterier betraktades som en religiös akt; mångenstädes var genom påbud stadgadt, att man under tiden skulle afhålla sig från verldsligt arbete; äfven kunde man genom bevistande af mysterier förvärfva aflat för sina synder.
De som uti dem spelade — dock kan detta endast i inskränkt mån sägas om les Confreres de la Passion i Paris, — uppfattade sin verksamhet såsom ett fromt verk, och man har berättelser om skådespelare, hvilka varit nära att sätta lifvet till på sitt spel.
I Metz 1437 var den prest, som föreställde frälsaren, nära att dö på korset, och man kom då öfverens att en annan prest skulle der intaga hans ställe; äfven den, som spelte Judas, höll på att uppge andan under hängningen96.
I Tyskland blefvo af kloster och furstar stiftelser gjorda, för hvilkas årsräntor passionsspel skulle hållas97.
Så länge de andliga spelen uppfördes i kyrkorna, var troligen en skådebana uppslagen under sångkoret, hvarigenom sålunda banan kommit i omedelbar förbindelse med sångarna och orglen.
Galleriet har troligen dels upptagits af de himmelska personerna, dels har derifrån det första enkla maschineriet kunnat ledas; der har stjernan, som ledde konungarna, kunnat anbringas, derifrån dufvan vid Kristi dop nedhissas, och ditupp vid uppståndelsen den målade kristus-bilden uppdragas.
Midtemot denna bana, uppe i högkoret, sutto de högre andliga; på upphöjda säten eller på kyrkans gallerier sutto de förnäma herrarna och fruarna, och nedanför i kyrkans skepp böljade massan; väpnade borgare upprätthöllo ordningen98.
Men sedan mysterierna nödgats lemna kyrkan, uppfördes för hvarje föreställning en skådebana, och för den funnos flera olika former.
Vid de spel, som uppfördes af handtverksskråna i Englands städer, begagnades rörliga banor, bestående af höga ställningar på fyra hjul och försedde med två rum, ett ofvan, på hvilket spelades, och ett nedan, dit skådespelarna drogo sig undan.
Ofta ställdes flera sådana banor (pageant) bredvid hvarandra, och då de spelande skulle förflytta sig från en ort till en annan, gingo de öfver från den ena banan till den andra.
På annat sätt tillgick med mysteriernas uppförande i Chester.
Hvarje större skrå hade sin bana, på hvilken speltes ett af skråmedlemmarna inöfvadt stycke; pingstdagen bittida på morgonen började logarfvarna att på sin bana utanför abbotshuset spela det första stycket — ”Lucifers fall,” —; derefter rullades denna bana till mayorns hus, der samma stycke spelades, under det att detta skrå på förra stället efterträddes af ett annat, som spelade andra stycket af det stora passionsspelet o. s. v.; sålunda aflöste vagnarna hvarandra, och på alla de bestämda platserna blef hvarje särskilt stycke speladt99.
Vid högtidliga tillfällen, såsom i Paris vid Ludvig XI:s intåg, byggde man på olika ställen i staden särskilta banor, på hvilka konungen vid sitt genomtåg fick att se ett moment efter ett annat af den heliga historien.
Voro banorna anbragta på torg eller vidsträckta öppna platser, blef banan utdragen på bredden, och så många afdelningar uppställdes bredvid hvarandra, som olika bild-ramar för de olika momenterna voro nödiga.
Eller ock ställde man tre banor bredvid hvarandra i trubbiga vinklar, och åskådarna vände sig, allt efter som handlingen fortskred, från den ena till den andra100.
Uppbyggdes åter skådebanan vid ändan af en gata — hvilket ansågs synnerligen beqvämt, emedan då de närliggande husens fönster kunde begagnas som loger —, så nödgades man gå i höjden och uppreste flera afdelningar öfver hvarandra.
Vid en representation i Metz år 1427 hade skådebanan nio våningar.
Det vanligaste var dock tre; och så inrättades den egentliga mysteriebanan i Frankrike.
I bakgrunden af ett bredt, men föga djupt podium steg denna bana upp i tre afsatser.
Genom två pelare delades dessa våningar i tre lika afdelningar, af fransmännen kallade loges.
Den mellersta afdelningen i nedra våningen föreställde helvetet och var tillsluten med en port eller stundom med ett konstigt inrättadt gap, som öppnades af sig sjelft för att låta djeflarna gå ut och in.
I sidorummen eller framför desamma gingo trappor upp till mellersta våningen, hvilken föreställde jorden.
I öfversta våningen, som föreställde himlen, var Gud faders, helgonens och englarnas plats; till denna våning förde antingen en förtäckt trappa, eller ock förflyttade man sig deremellan och jorden genom tillhjelp af ett flygmaschineri.
Det var i Frankrike denna form utbildades, och derifrån skall den hafva gått öfver till England och Tyskland.
Dock begagnades på sednare stället äfven den breda mysteriebanan.
Mone meddelar en planritning af en sådan bana från 15:de århundradet, tecknad på ett löst blad och funnen i en handskrift till ett passionsmysterium.
Banan består af tre afdelningar, ordnade vid sidan af hvarandra; på teckningen äro utmärkta de olika lokaler, hvilka funnos å banan.
I första eller yttersta afdelningen till höger befinna sig helvetet, Gethsemanes trädgård med oljoberget; i den mellersta äro Herodis, Pilati, Hannas och Kaiphas hus samt tvenne kolonner, den ena, vid hvilken Jesus gisslades, och den andra, på hvilken hanen stod; i tredje afdelningen finnas fyra grafvar, ur hvilka de döda uppstego, Kristi och röfrarnas kors, den heliga grafven och himmelen.
Emellan hvarje afdelning är en låg afstängning med en port.
Husen hafva sannolikt bestått af fyra stolpar, hvilka uppburit ett tak.
Då de stora passionsspelens vidlyftiga innehåll gjorde en mängd olika lokaler nödiga, så måste man ofta begagna en och samma plats för olika handlingar.
Upptog föreställningen flera dagar, så kunde banan för hvarje dag efter behof omändras; i annat fall fick åskådarnes fantasi hjelpa bristen101.
Det gamla skådespelet hade så mycket att framställa, att man ej kunde inlåta sig på ett illusoriskt återgifvande af verkligheten; man fick nöja sig med antydningar.
I sistnämnda stycke består gästabudsmaten hos Simon af bröd och fisk, till nattvarden framhafves ett lam, en apothekare införes blott för att sälja en salfva till Maria Magdalena; i ett annat stycke är det berg, dit djefvulen förde Kristus, ett vinfat o. s. v.