Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man åberopade till stöd för denna åsigt, att lagens syftemål här icke är att iakttaga någon rangskillnad emellan egen och främmande stat, utan att, så vidt ske kan, bereda allmän säkerhet i handel och vandel inom den Stat, hvari man lefver; att denna allmänna säkerhet fordrar lika mycket skydd emot bedrägeri, ehvad det föröfvas med utländskt eller inländskt mynt eller utländska eller inländska kredilpapper, så vida de kommit i allmänna rörelsen, för att såsom penningar gå och gälla; Och att denna grundsats måste hafva tillämpning på enskilda Bankers och Penningeverks sedlar, enär förfalskning af en sedel ej är mindre vådlig eller mindre brottslig, om det varit en Privatbank, än om det varit ett allmänt Penuingeverk, som utgifvit sedeln, derest densamma går och gäller såsom penningar, hvilket kan ske så väl i ena, som i det andra fallet.
Ju litligare communicatiQnen blir med utlandet, desto oftare kommer man, efter hvad erfarenheten i andra länder vitsordar, alt i allmänna rörelsen se utländskt mynt och utländska kreditpapper; och i den dagliga rörelsen göres ingen skillnad mellan enskild Banks sedlar och Riksbankens.
!)e förra äro ock för det närvarande på många orter det vanligaste rörelsemedlet; och den allmänna säkerheten är derför genom förfalskning af sådan sedel icke mindre i fara, än om det sker med en af Riksbanken utgifven.
Alt 1844 års
Ständer uppdrogo ornförmälda skillnad torde emedlertid tili en väsendtlig del kunna härledas från strängheten i det straff, hvarmed förfalskning af Riksbankens sedlar är belagdt.
Detta straff är nemligen dödsstraff, Orri olämpligheten alt använda samma straff för förfalskning torde dock någon tvekan ej vidare kunna uppstå; men då delta Straff borttages och man i stället stadgar ett, (ned afseende å brottets verkliga beskaffenhet, lämpligt straff, saknar man äfven skäl till oflanämnde skillnad i bestraffning.
Då således den allmänna säkerheten i alla hänseenden är i lika våda; och då genom brottet uppenbaras samma onda vilja, har Utskottet ansett de i förevarande hänseende föreslagna olikheter böra försvinna.
Pä dessa grunder hvila 11 och 14 §§ i Utskottets förslag.
Den sednare omfattar följaktligen äfven utländsk och enskild Banks sedlar, hvarom handlas i IS § af Kongl. Maj:ts Nådiga förslag, hvilken således blifvit sammanslagen med den föregående.
Hvad Utskottet härutinnan tillstyrkt innefattar dessutom en ytterligare afvikelse från det Nådiga förslaget.
Att, enligt gällande lagstiftning, til! förfalskningsbrolts fullbordan i allmänhet erfordras bruk af del förfalskade, har i lagskipningen städse varit antaget och dertill föranleder äfven lydelsen af 1 § af Missgernings-Balkens 8 Kap., der det heter: »Brukar någon lalskligen» etc.; Och lika med Kongl. Maj:t finner Utskottet vid - 30 Lag-Ctsholtrts lielänltande Jlf 40. hållande al' denna grundsats för rättssäkerheten af vigt.
Fall gifvas emedlertid då sjelfva förfalskningen måste betraktas såsom tillfyllestgörande; och detta fall inträffar i fråga om för falsk ning af mynt och penningesedlar.
Här innefattar nemligen den uppsålliga föifalskningsåtgärden ett så farligt angrepp på allmän säkerhet och på allmänt förtroende, denna osynliga men på samhällets välbefinnande mäktigt inverkande kraft, att den ej kan lemnäs ostraffad.
Hvarje sådant angrepp är redan en skada, tv del väcker misstroende, der förtroende och tillit äro af högsta vigt, och det är förgäfves att bestämma verkningarne deraf.
Det är ock omsorgen att bevara denna allmänna säkerhet, detta offentliga förtroende, som föranledt våra lagstiftare att anse förfalskning af så väl mynt som Rikets Banks eller enskilda Bankers sedlar såsom ett fullbordudt brott, utan föregången ulprångling.
Denna grundsats har ej eller blifvit frSnträdd i det Nådiga förslaget; men vid sådant förhållande förekommer det Utskottet, som skulle de i 11, 12 och il §§ af samma förslag innefattade bestämmelser i afseende på straffet, för den händelse alt förfalskaren icke begagnat förfalskadt mynt eller förfalskad sedel, icke stå i full öfverensstämmelse med eller innefatta en följdriktig utveckling af grundsatsen.
Rå sätt af nyssberörde inhemtas skall den, som eftergör Svenskt och Norskt guld- eller sifvermynt och dermed bedrager eller söker bedraga annan, dömas till straffarbete från och med fyra lill och med åtta år, men, om han ej myntet ut - gifvit och begagnat, hållas till dylikt arbete från och med två till och med fyra år; — den, som filar och klipper guld- och silfvermynt eller eljest det minskar eller åt ringare mynt gifver sken af det som högre är, dömas till straffarbete från och med sex månader till och med tre år, men, om han ej gjort bruk af det förfalskade, lill enahanda arbete, från och med två månader, till och med ett år; — den, som förfalskar Svenska eller Norska Riksbankens sedlar, dömas till straffarbete från och med fern till och med tio år, men, om lian sedeln ej utgifvit och begagnat, till sådant arbete från och med tre till och med sex år; — samt slutligen den, som förfalskar utländsk Statsbanks eller enskild Ranks sedel, dömas till straffarbete, om han sedeln utprånglat eller sökt utprångla, från och med ett till och med fyra år, men, i annat läll, från och med sex månader till och med två år.
I dessa fall är således förfalskningsbroltet ansedt fullbordadt utan bruk af det förfalskade; men ehuru i dessa fall billigheten kräfver att straffet rnå kunna nedsättas, om bruk ej tillkommit, är det likväl något helt annat alt medgifva sådan straffneilsältning, än att göra förfalskningen, derest begagnande ej egt rum, (ill ett särskildt ringare brott, på sätt genom det Nådiga förslaget i verkligheten skett.
Då man betraktar brottet såsom fullbordadt, oansedt bruk af det förfalskade ej tillkommit, kan det uteblifna bruket blott föranleda dertill, att straffet må, på sätt nyss är nämndt, nedsättas, hvilken grundsats äfven blifvit iakttagen i Förslagets 7 §, som afser uppsåtligen gjord förfalskning af mått, vigt eller annat, som med Statens eller andra allmänna stämplar eller märken tecknas.
Genom sjelfva förfalsknin - Lag-Utskottels Betänkande M 40. 91 gen anses sist berörde brott fullbordadt; och derföre har ett uteblifvet bruk af det förfalskade här blott gifvit anledning till det medgifvande, att tiden för straffarbetet må kunna nedsättas till hälften af den eljest för hrottet stadgade minsta strafftid.
■Någon anledning alt i förstnämnda fall afvika från omförmälda grundsats förekommer icke; och en afvikelse derifrån vore således äfven oförenlig med den fordran på conseqvens i lagstiftningen, som man städse hör söka.
I öfverensstämmelse med oftanämnda grundsats har Utskottet jemväl uppställt andra momentet af 17 § eller den 16 § i Utskottets förslag.
Denna § handlar om det förhållande, att någon annan än förfalskaren ut prånglar eller söker utprångla falskt mynt eiler falsk penningesedel.
Ilar synes, sorn skulle ulprånglingen och försöket dertill i allmänhet böra betraktas såsom enahanda brott; Och den omständighet att skada ej sker, bör således blott kunna verka till straffets nedsättning.
Om utprånglingeri lyckas el'er ej, är oftast beroende på en tillfällighet.
Samma onda vilja uppenbaras i båda fallen; Och i brott gf förevarande art är det vid det onda uppsåtet, som afseende företrädesvis måste fästas.
1 några andra fall hafva straffbestämmelserna jemväl blifvit något ändrade
Så har minimum af straffarbetet i 3 § blifvit nedsatt från sex tili fyra månader med afseende å den skonsamhet, hvarmed det i denna § omförmälda brott en och annan gång torde böra bedömas; Och då Utskottet förhöjt ansvaret i 10 § för den, som vrider eller rubbar rör eller annat gransemärke, i så måtto, att detta brott, hvilket enligt det
Nådiga förslaget bör straffas med straffarbete från och med sex månader till och med fre år, skulle, efter Utskottets förslag, komma alt beläggas med dylikt arbete från och med ett till och med fyra år, har Utskottet dervid haft afseende ej allenast å brottets beskaffenhet, utan äfven å den omständighet, att detta förfalskningsbrott närmast är hänförligt lill det brott, tom omförmäles i 2 §, hvilken handlar om offentlig handling; hvarförutan Utskottet anser höler ej böra komma i fråga för det brott, sorn omtalas i 19 § af Kongl. Maj:ts Nådiga Förslag, som motsvaras af den 18 § i Utskottets förslag.
Här har nemligen det brottsliga uppsåtet uppträdt i handling af serdeles vådlig natur.
Men då det i vissa läll kunde leda till alltför mycken stränghet att omedelbart döma till straffarbete, har Utskottet tillstyrkt användandet af fängelse, der förbrytelsen är af mildare art.
För öfrigt bar Utskottet i förevarande afdelning endast funnit anledning till några redactionsförändringar, hvilka dels påkallats af de afvikelser i sak, som Utskottet tillstyrkt, dels ock äro af den beskaffenhet, att någon särskild motivering derför synes öfver (lödig.
Om den, som skett i 9 §, vill dock Utskottet nämna några ord.
Denna § talar i första momentet om förfalskning af Norska allmänna handlingar, och den bestämmer i det andra, huru den skall straffas, som förfalskar »annan utländsk offentlig myndighets handling.»
Begagnandet af orden »annan utländsk» synes emedlertid ej här fullt lämpligt, alldenstund de hänföras till första momerrtet och tvifvel torde kunna vara, huruvida Norge af Svenskar bör be - 22 Lag-Utskottets Betänkande Jtä 40. traktas såsom en utländsk
Stat i verklig betydelse; Och derföre bar Utskottet föreslagit en sådan förändring af andra momentet, att den anmärkning, sorn i berörda hänseende nu kan göras, förfaller, utan att meningen lider i tydlighet.
Af det ofvanstående följer emellertid att
Utskottet hufvudsakligen eller tili största delen oförändradt bibehållit hvad Kongl.
Maj:t angående förfalskning i Nå der föreslagit.
De förändringar, Utskottet härutinnan tillstyrkt, skola dock, efter Utskottets omdöme, befordra den praktiska nyttan af den löreslagna lagen i denna del, hvilken i öfrigt synes vara till uppställning fullt ändamålsenlig samt med klarhet i sina detaljer genomförd.
En mera vidtomfattande förändring eller omarbetning af det Nådiga förslagets andra afdelning, som har till öfverskrift: orri bedrägeri, har Utskottet deremot funnit af nöden.
Hvad Utskottet hufvudsakligast eller i första rummet ansett vara att deremot anmärka, iir nemligen att, om än de särskildta brott och förbrytelser, som i denna del al förslaget blifvit upptagna, böra i allmänhet utgöra föremål för ifrågavarande lagstiftning eller i ett sammanhang behandlas, de likväl icke alla kunna, på sätt i förslaget skett, hänföras under bedrägeri, utan sönderfalla i särskilda grupper af brott med olika karakterer, samt att det Nådiga förslaget, i anseende till denna uppställning, skulle kunna, derest det upphöjdes till log, leda till förvirring i rättsbegrepp och osäkerhet i lagskipningen.
Efter hvad nämndt blifvit, innefattar icke vår lag några allmänna sladganden i afseende på nu ifrågaställda art af bedrägeri.
Så benämner 1734 års lag för bedrägeri endast vissa förbrytelser, såsom om någon falskeligen tager arf (14 Cap. 2 § Ärfda-Balken); — om någon genom antagande af falskt stånd eller namn, bedrager qvinna till fästning eller äktenskap (4 Cap. 6 § Gil— termåls-Balken); — om man eller qvinna, som är till naturen vanför och till äk tenskap alldeles obeqväm eller drages med obotlig och smittosam sjukdom, förtiger sådant och såmedelst svikligen förleder annan till giftermål (13 Cap. 8 § Giftermåls-Balken); — och om man med vilja sätter ut falsk pant (10 Cap. 3 § Ha ndels-Balken.
I dessa fall äro handlingarne ock utmärkta af just den egenskap, som stämplar en handling till bedrägeri.
Denna egenskap är ofvan omtalad.
Att genom svikliga medel eller sanningens vanställande förleda annan till något, som innebär Lag-Utskottets Betänkande M 40. as en kränkning af hans rätt, är nemligen brottets egentliga karakter.
Den finnes äfven klart uttryckt i den §, hvarmed ifrågavarande afdelning börjar, eller den 23:dje; hvaremot denna egenskap ej inträffar på en stor del, ja den största delen af de brott, hvilka förslaget uti förevarande afdelning i öfrigt upplager och hvilka jemväl hufvudsakligen återfinnas i gällande lagstiftning, ehuru åt flere gifvits en allmänlighet, som de nu ej ega, men hvilken likväl vore oförenlig med det sammanhang, hvari de nu stå med vissa i civil-lagen gifna föreskrifter, och som haft en mera inskränkt uppfattning till följd.
Det är nemligen, för att exempelvis tala, något belt annat att svikligen förleda någon och såmedelst bedraga sig till hans egendom eller eljest kränka hans rätt, än att förskingra eller försätta hvad man emottagit såsom pant, lån eller tili lego, med mera dylikt, ehuru dessa brott i det Nådiga förslaget blifvit hänförda under bedrägeri.
I förra fallet förleder man någon med list och bedrägliga medel till en för honom skadlig handling man bedrager i ordets rätta bemärkelse; i det sednare deremot missbrukar man ett förtroende, hvilket frivilligt blifvit lemnadt; man lurar således icke från annan hans egendom, utan använder, så att säga, hvad man lagligen fått i handom, eftergifvande måhända för det tillfälliga behofvets frestelser.
Denna handling är visserligen straffvärd, men den är dock af helt annan ort än den förstberörda.
Ser man på gällande lagstiftning, skönjer man äfven hvilken olikhet den uppställer uti ifrågaställa hänseende.
Den bestraffar val i åtskilliga fall det missbrukade förtroendet, likasom hvarjehanda andra oredliga handlingar af dem, som nu äro i fråga; men den brännmärker icke hvarje af dessa handlingar såsom bedrägeri.
Lagens uppfattning i denna del försvåras dock genom utevaron af ett genomfördt system, uppenbarande vissa bestämda grundsatser.
Men vid jemförelse af de straff, som äro stadgade å de särskilda arterna af ifrågaställda förbrytelser, kan man likväl spåra lagstiftarens föreställningssätt.
Man har väl, efter hvad namndt är, inskränkt sig till vissa rättsförhållanden, hvilkas skyddande företrädesvis afsetls, — en inskränkning, som förklaras af fruktan för straffmaktens utsträckning på områden, som derför måste vara fridlysta ; —men ifrån enskildtheterna slu — tas till det allmänliga," från de positiva rättsbuden till de grundsatser lagstiftaren hyllat.
Härmed vill dock Utskottet ej hafva sagt, som skulle i allmänhet de brottsliga handlingar, hvarom nu är fråga, ej tillhöra den föreslagna lagstiftningen.
Ostridigt eger ett visst slägtskaps-förhåIlande dem emellan rum.
Oredlighet i aftal är deras utmärkande kännetecken och i flera läll är gränsen dem emellan svår att uppdraga; och då man önskar att afhjelpa de brister, som i denna del vidlåda gällande lagstiftning, samt att således ej allenast gifva lagen fullständighet, än äfven stadga sådane straff, som motsvara tidens kraf och gerningarnes beskaffen - 84 Lag-Utikolteli Betänkande M 40. het, kan lagens harmoniska enhet icke bibehållas utan en sammanhängande behandling af ämnet.
Men sammanhang i lag är något helt annat än sammanställning af rättsbud.
Sammanhanget förutsätter nemligen rättsbudens ordnande efter de grundsatser, som genom dem tillämpas; och derföre är det framför ålit af vigt för stiftaren af en straff-lag att uppsöka brottens innersta väsende samt i enlighet dermed ordna lagen.
Icke allenast på straffen har sådant inflytande, utan det förekommer äfven de misstag, hvarför domaren vid lagens tillämpning eljest lätt blottställes; och derigenom blir äfven lagen rättvisans säkraste tolk, en rättvis hämnare af brottet och oskuldens värn.
Ur denna synpunkt bar ofvanberörda anmärkning blifvit framställd.
Dessutom synes man, då man under den gemensamma benämningen bedrägeri hopfört och sammanblandat jemväl brott af annan art, hafva förbisett en annan omständighet, som manat till närmare aktgifvande på vår gällande lagstiftning.
Enligt 17 Cap. 32 § Rätlegångs-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, äro nemligen bedrägeri-brotten icke praescriptibla, d. v. s. de kunna åtalas efter huru lång tid som helst; Och enär alia de brott, sorn förekomma i andra afdelningen af del Nådiga förslaget, blifvit hänförda under bedrägeri, följer deraf, att den som begått något, äfven det obetydligaste af dessa brott, skulle, derest berörda förslag upböjdes till lag, i hela sin lifstid, huru lång den än blefve, vara blottställd för åtal.
De fleste af dessa brott kunna emedlertid för närvarande genom tiden försonas.
Så t. ex. kan den, som fordrar gäld, den han vet gulden vara, eller nekar hand och förskrifning; som säljer eller leger ut hvad han förut sålt eller utlegt; som olofligen brukar ländt, legdt och pantsatt gods; som förskingrar eller försätter sådant gods; eller sorn i orlofssedel gör origtig uppgift, ej för sådan brottslig handling åtalas efter två år; och motivet ligger öppet för en hvar, som uppmärksamt blickar in i bandlingarnes väsende.
Dessa handlingar äro icke och anses ej eller för bedrägerier, utan-såsom ringare förbrytelser, af den art, att en obegränsad lid för deras åtalande ej fordras för upprätthållande af samhällsordningen och kan ej eller stå tillsammans med billighet och den rättvisa, som genom samhället skall förverkligas.
Hvad nu blifvit anfördt förmodar
Utskottet nogsamt ådagalägga, ej mindre att den ifrågaställa lagen ingalunda sluter sig till den gällande, samt att det således är så väl sakens egen natur, som gällande lagstiftnings dermed öfverensstämmande beskaffenhet, som påkallar förändring af det Nådiga förslaget i ofvanantydda rigtning.
I andra lagar har man ock sökt särskilja de olika nyanserna af ifrågaställa förbrytelser.
Så t. ex. gör
Franska lagen skillnad emellan bedrägeri i oflanämnda mening och missbruk af förtroende; och i Norska lagen, som nära öfverensstämmer Lag-VlskoUets Betänkande M 40. fried Lag-Beredningens förslag (ill Slraff-Balk, hvarur det Nådiga förslaget hufvudsakligen är hemladt, har man funnit nödigt att åt det kapitel, sorn motsvarar ifrågaställa afdelning, gifva till rubrik: »om bedrägeri, falsk och anden svig,» för att såmedelst närmare antyda kapitlets innehåll eller förekomma, att de brott, som i kapitlet omtalas, icke måtte hänföras under en enda, men ej på alla brotten tillämplig kategorie; hvarförutan man i ett särskildt kapitel afhundlat olofligt bruk af annans egendom.
Att utvidga rubriken till förevarande afdelning, så att dermed äfven antydes, hvilka arter af brott derunder upptagas, undanrödjer dock endast till obetydlig del ofvanberörde anmärkning.
För att nå målet fordras, att de särskilda brotten ordnas i vissa särskilda grupper, så att den sammanblandning af bedrägeri och andra brott, sorn i förslaget eger rum, och den förvexling af begrepp, hvartill samma förslag i följd deraf torde kunna gifva anledning, så vidt möjligt är försvinna; och derföre har Utskottet, som i sitt förslag gifvit omförmälda afdelning följande rubrik: »om bedrägeri, så ock om missbruk af förtroende och annan oredlighet,» sökt alt i dylika grupper ordna de brott, hvilka, elter Utskottets åsigt, böra i denna afdelning omnämnas eller upptagas.
Således äro till en början eller i första gruppen i en följd sammanförda de brott, som synas vara hänförliga till bedrägeri i egentlig mening, hvilka brott åter blifvit ordnade efter de föremål, de afse, eller egendoms-, familje- och personliga rättigheter.
Andra gruppen omfattar alla öfriga brotten, såsom dels förskingring eller försnillning af annans egendom, deraf man lagligen kommit i besittning, med flere handlingar, sorn innefatta missbruk af förtroende, dels ock de brott, som icke egentligen äro att hänföra till de föregående, utan lämpligen falla under kategorien »annan oredlighet.»
Det synes väl, som skulle ett och annat af de sednare i viss mån närma sig till bedrägeri; men den stora skillnad, som nu göres emellan dessa brott och bedrägeri, rättfärdigar tillfyllest, efter Utskottets omdöme, den uppfattning, som Utskottet deraf gjort.
Genom den uppställning, som Utskottet således härutinnan tillstyrkt, kan äfven ifrågaställde lagstiftning lätteligen bringas i öfverensstämmelse med hvad gällande lag i afseende på praescription af brott innehåller.
För sådant ändamål är den särskilda författning, som här nedan föreslås, uppgjord.
Den förklarar åberopade lagrum eller 32 § 17 kap. Rättegångs
Balken med afseende å den ifrågasatta förändringen i lagstiftningen angående svek och bedrägeri, och innefattar dermed en förklaring af de grundsatser, hvilka Utskottet här ofvan tillämpat.
Då Utskottet sökt i denna del uppställa ett system, har Utskottet ej kunnat undgå att besvara den fråga: huruvida alla de brott, som i det Nådiga förslaget omförmälas, böra inrymmas i systemet eller m. a. o. höra till den lag, hvarom fråga är; och dervid har uppmärksamheten i första rummet fästats vid de stad Bih. till R.
St, Proh 1856 & 1857. 7 Sami. i Afd. 19 Haft. 4 26 Lag-Utskottets Betänkande M 50. ganden, som förslagets 29 g 1 mom. innefattar.
Samma stadganden, hvilka hufvudsakligen återfinnas i 1 § af Handels-Balkens 8 kap. jemte KongJ.
Maj:ts Nådiga Stadga den 31 Januari 1855 om mått och vigt, äro nemligen blott gifna lill förekommande af oorduing och osäkerhet i handel och äro således närmast hänförliga till de rörande polis- eller allmänna hushållningen meddelade föreskrifter; men det tillhör icke ifrågavarande lag att befatta sig med försummelse att iakttaga dylika föreskrifter eller ens med underlåtenheter i allmänhet, der icke uppsåtlig kränkning af annans rätt är för banden; och i följd häraf har Utskottet i sitt förslag ej eller upptagit något stadgande i omförmälda syftning; och då den, som bedrager annan genom begagnande af veterligen oriktigt mått, icke blir, enligt förslagets föregående bestämmelser, strafflös, är 2 momentet helt och hållet obehöfligt.
Det måste nemligen här tagas i öfvervägande, att ett uppräknande af de särskilda brott, som ligga inom gränsorna för ifrågavarande lag, ej är, äfven om det vore möjligt, af nöden, derest de kunna hänföras under någon allmän bestämmelse, så vida sådant icke påkallas för tydligheten och undvikande af tvifvel och missförstånd om hvad fortfarande skulle komma att gälia af hvad lagen redan bjuder.
Det är ock, på sätt till en början blifvit antydt, detta sednare förhållande, som föranleder en omständlighet vid förevarande lagstiftning, som eljest i betydlig grad skulle kunnat undvikas.
Men nödigt är att städse hafva för ögonen, att den lag, som stiftas, skall passa in uti ett befintligt lagsystem.
Af omförmälda orsak återfinnes ej eller i Utskottets förslag något stadgande motsvarande det Nådiga förslagets 34 §.
Öfvar någon bedrägeri medelst spådom, signeri och vidskepelse, bör han straffas såsom bedragare, såsom den, hvilken, genom svikliga medel, bedragit annan; ty medlet förmildrar ej i detta fall brottsligheten.
Då i 2 § 2 Kap. Missgerningsbaiken stadgades straff å den som far med spådom, signeri eller annor vidskepelse, var ock ändamålet något helt annat, än att förekomma bedrägeri i dess egentliga och nu ifrågaställda betydelse.
För att derom vinna insigt, behöfver man blott kasta blicken tillbaka på företeelserna under det århundrade, som förflöt före antagandet af 1734 års lag och. dermed jemföra ej allenast hela innehållet af Missgernings-Balkens berörde Kapitel, än äfven den plats samma Kapitel har i nämde lag.
Då bade ännu icke hos menige man tron på trolldom och vidskepelse försvunnit; och det menliga inflytande sådant utöfvade på det religiösa lifvet, gaf anledning att i lagen belägga med straff så väl trolldom, som spådom, signeri och annan vidskepelse.
Bestämmelserna derom intogos äfven i sammanhang med de' stadganden, som lagstiftaren aktade nödigt intaga i lagen för religionens och kyrkans upprätthållande; och i sådan betydelse qvarstår ännu 2 § i Missgernings-Balkens oftanämnde Kap.
Huruvida detta lagrum är fortfarande behöfligt kan visserligen sättas i fråga; men med nu ifråga— ställde lagstiftning bör det ej sammanblandas.
Spådom och signeri i omförmälda Lag-Utskottets Betänkande M 40. sr betydelse är icke sådant bedrägeri, hvars bestraffande nu afses; det kan dock begagnas såsom medel dertill; men alla sätt att bedraga kan, efter hvad sagdt är, ej af lagstiftaren uppräknas.
Ur det föregående förklaras jemväl hvarför Utskottets förslag ej lika med Kongl. Maj:ts upptager bland annat det förhållande, att man säljer hvad man vet förgånget vara.
Lyckas man i detta fall bedraga någon, så faller gemingen under den 23 § i Nådiga Förslaget eller den 22 i Utskottets.