Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Se noten 13.) följaktligen vägra det begärda tillståndet"); äfvensom Öfverståthållareembetet så mycket mindre kunde dela den af mig yttrade åsigt, att det skulle hafva varit för uppnåendet af det med kungörelsen afsedda ändamål tillräckligt, att en förevarande tillställning endast inom viss tid Idre dess verkställighet anmältes, sorn en sådan anmälan, så framt den icke kunde föranleda ett förbud emot den anmälta tillställningen, skulle till stor del vara betydelselös18), hvaremot om Öfverståthållareembetet på grund af anmälan ansåges äga rättighet att förhindra tillställningen l0), någon väsendtlig skillnad icke funnes imellan, det stadgande, hvilket jag ansett lämpligt, och det, som kungörelsen innehölle; och trodde Öfverståthållareembetet sig, genom hvad sålunda blifvit anfördt, hafva ådagalagt, att de kontroller, sorn i dess i fråga ställde kungörelse blifvit föreskriliie, blifvit vidtagne endast för att sätta Öfverståthållareembetet i tillfälle att upprätthålla lagarnes helgd30) samt i den allmänna ordningens, säkerhetens och helsovårdens interessen, men ingalunda för att derigenom inkräkta på den medborgerliga frihetens område2I).
Hvad som i detta underdåniga utlåtande synes medgifvet, är att Öfverståthållareembetet på eget bevåg funnit nödigt att stadga, hvad den klandrade kungörelsen innehåller.
Men någon behörighet härtill har icke kunnat genom gällande författning styrkas.
Att Öfverståthållareembetet således öfverskridit sin behörighet och bordt derföre kunna, i händelse af åtal, till ansvar fällas, derom har mili tanka icke blifv it förändrad af de motskäl, som det underdåniga utlåtandet innehåller och hvaröfver jag i anmärkningarna korteligen yttrat mig; äfvensom jag i dessa sökt utreda frågan om behöfligheten af en underordnad polismyndighets lagstiftningsåtgärder.
Jag hoppas dermed hafva ådagalagt det verkliga behofvet af en i behörig ordning tillkommen lagstiftning, efter hvilken man så väl i här förevarande, som andra till ordningen och säkerheten hörande ämnen, må hafva alt sig rätta, och hvarmed de underordnade rnyndigheternes godtyckliga förfarande må i möjligaste måtto kunna umbäras.
Hvad räsonnementerne i underd. utlåtandet innehålla till försvar för sjelfva den i fråga varande åtgärdens lämplighet, torde äfvenledes vara i noterna nöjaktigt besvaradt.
Genom nådig Skrifvelse af den 22 Augusti 1851 har Kongl. Majit uppå min i fråga varande underdåniga hemställan meddelat det svar, att hvad forst anginge ändring och förklaring af Öfverståthållareembetets omhandlade kungörelse, Kongl. Majit, med afseende å hvad Öfverståthållareembetet, på sätt ofvan herördt är, erinrat och anfört, icke funnit skäl att i anledning deraf vidtaga någon åtgärd.
Beträffande åter mitt underdåniga förslag om en allmän revision af befintliga påbud och stadganden i ordnings- eller polismål; så enär, i följd af Kongl. Majits nådiga förordnande den 21 Doe. 18411, Lagmannen J. A. Carlson för närvarande vore sysselsatt med ordnandet och beredandet till föredragning af de yttranden och förslag, som Konungens Befallningshafvande jemte vederbörande Stadsstyrelsen efter nådig befallning, afgifvit i afseende på nya ordningsstadgar för städerna och möjligen erforderliga jetnkningar i de för deras ekonomi- och pons - j) Hvad sorn är olagligt, d. v. s. allmänt förbudet, beliöfver icke särskildt genom vägrad tillåtelse förbjudas, för alt kunna åtalas oell straffas.
Genom skeende beslag afstanna!' verkställigheten af dessa lagbrott — och det utan allmänt missnöje.
'H) Så framt det nemligen ingenting betyder, att Öfverståthållareembetet i förväg oell tidigt är underrättad! om företag, vid hvilka dess tillsyn särskildt kan erfordras.
Detta tyckes ju likväl vara alldeles tillräckligt, i läll man tillika förutsätter en gällande lag, hvarefter man kail rätta sig, för att dels vid anmälningen förständiga vederbörande om företagets obillighet, oell dels, i händelse det dock för sig går, deremot använda lagliga medel. ,!l) Välförståendes, när den är oloflig och kan lagligen hindras.
Men hvarföre eljest hindra den ?
Och hvarföre icke genom lag förbjuda, hvad sorn bör hindras?
Vore detta icke nödigt; så hade ju aldrig lagstiftning varit af nöden.
Men är den eljest allestädes behöflig; hvarföre då icke äfven för polissaker i Stockholm? 3°) Genom olaglig maktutöfning? 21) Så vida nemligen det icke är en sådan inkräktning, att en underordnad myndighet tillåter och förbjuder, hvad den ej har laglig makt att tillåta och förbjuda. /?
St. .lunt.
Emb.-Berättclse för år 1851.
15 — 114 — mål förut meddelade reglementariska föreskrifter, Kongl.
Majit i nåder funnit min underdåniga framställning i detta hänseende nu icke föranleda annat förklarande, än att Kongl.
Majit framdeles, när berörda vidtomfattande och tidfordrande förberedande arbete, med utsträckning^ till rikets samtliga städer, hunnit fullbordas, ville, på underdånig anmälan ai ärendet, i nader pröfva, om och huru en ytterligare granskning af vederbörandes underdåniga förslag måtte, före målets slutliga behandling, äga rum. SBI.
Under afbidan af den åtgärd, Kongl.
Majit i nåder kunde finna föranledas af min näst här ofvan omhandlade underdåniga skrifvelse, hade jag i ett härmed sammanhängande ämne funnit mig af inträffade händelser å nyo föranlåten till en hemställan, hvilken jag uti underdånig skrifvelse den 27 Juni 1851 öfverlemnade till Kongl. Majits nådiga förfogande.
I näst förutgångne
Mars månad hade nemligen en bland Kongl. Majits
Befallningshafvande utfärdat inom sitt län en allmän kungörelse, deruti betraktelser anställdes dels öfver den med namn af den radikala betecknade tidningspressens förfarande i allmänhet, och dels särskildt öfver ett tilltag af en viss tidnings utgifvare, att genom cirkulär till samtliga folkskolelärare i riket vinna dessas biträde till förökad afsättning af samma tidning, samt ändtligen öfver vissa tilldragelser inom brödrariket Norrige och de förvillande läror, som en uppviglare der lyckats att inom och genom dervarande arbetareföreningar inplanta hos arbetande klassen; af hvilket allt denne Konungens Befallningshafvande funnit sig föranlåten att för allmänheten yttra ej allenast det hopp, att folkskoleläraren icke måtte förnedra sin bestämmelse genom att blifva skadliga tidningsskrifvares och folkledares handtlangare, utan ock den förmbdan, att väl icke den stora allmänheten skulle skänka något understöd åt en tidningsskrifvares försök att upphäfva sig lill ledare af ett helt folks tänkesätt, men att dock mången skulle kunna bländas och förvillas af den till utseendet menniskovänliga drägt, hvarmed de vådliga och förderfiiga samhällslärorne omkläddes; hvarföre Konungens Befallningshafvande ansett sig skyldig den landsort, i hvilken honom ålåge att elter förmåga uppehålla Konungens och lagens myndighet samt den allmänna landsfreden, att i tid uttala en välmenande varning, åtföljd af önskan, att aldrig den dag måtte komma, då man med ånger känner, att man låtit missleda sig samt försummat rätta tiden att stå emot de olyckor, som då torde finnas oundvikliga.
Af likartad anledning hade derefter, enligt hvad af tidningarna varit att inhämta, en och annan Biskop utfärdat skrifvelser till Presterskapet, hvar i sitt slilt, dels med klagan öfver tidningsredaktioners förfarande, hvilkas syfte syntes vara att hos allmänheten stifta missnöje med fäderneslandets författning och styrelse samt utbreda läror stridande mot allt samhälles grundvalar, dels med uppmaningar till Presterskapet att vaka deröfver, att deras åhörare mätte, så vidt möjligt, skyddas mot dylika, förledningslörsök, icke tillåta, att kungörelser af denna beskaffenhet upplästes från predikstolarna, samt isynnerhet tillse, att folkskolelärare icke läte bruka sig till medel för samhällsstörande stämplingar, dels ock med uppdrag att varna folkskolans lärare fiir sysselsättning med obehöriga, från deras egentliga afledande ämnen, samt föreställningar om nyttan deraf, att desse lärare funne prästhuset öppet för deras lediga stunder, och att de genom omgänget der kunde allägsnas från råhetens samqväm samt vinna den sedliga bildning, som troddes icke kunna förfalla till uppviglarens oväsende.
Dessa och dylika försök att motverka de skadliga följderna af den periodiska pressens missbruk hade naturligtvis ej blott varit fruktlösa, utan ock blifvit af samma press, vid deras offentliggörande, begagnade såsom ämnen för anmärkningar om en regellös irihet i embetsmaktens utöfning, om dess ofördragsamhet och bemödanden att hämma upplysningens framsteg bland allmogen eller stora mängden af medborgare, samt sålunda haft en mot afsigten rakt stridande verkan.
Med anledningarna till sådana omdömen om de i fråga varande kungörelserna och cirkulärbrefven måtte i öfrigt förhålla sig huru som helst; så vore dock alltid ilen anmärkningen emot desamma välgrundad, att åtgärder af denna art läge utom embeU - myndigheters behörighet; hvaraf jag ansett följa, ej blott att sjelfva dessa myndigheters anseende lede i allmänna omdömet, utan ock att den beskyllning, de ådroge sig för godtycklig maktutöfning, återfiille förnärmande på högsta Styrelsemakten.
Sådant vöre väl egentligen förhållandet endast i de täll, der de misslyckade försöken mera uppenbart genom sin obehörighet blefve vanmäktiga; men det kunde dock icke nekas, att i någon mån enahanda följd alltid uppstode af de lokalförordnanden och påbud i allmänna ämnen, som från underordnade myndigheter utginge; oberäknade de öfriga olägenheter, som af dylika åtgärder i allmänhet vöre att förvänta.
Enligt hvad min redan åberopade förra underdåniga skrifvelse härom också innehöll, trodde jag mig derföre äga grund till den tankan, ali; allt utfärdande af påbud och förordnanden af embetsmyndigheler i andra ämnen, än der behörigheten härtill i lag och laga stadgar funnes specielt dem uppdragen, vore ej mindre olämpligt, och skadligt, än olofligt, samt att således, enär det icke desto mindre visat sig, att vissa myndigheter ansåge sig behöriga till dylika åtgärders vidtagande, utan inskränkning inom sådan föreskrilven gräns, angeläget vore att genom formligt förbud undanrödja detta felaktiga begrepp. 1 händelse Kongl. Majit likväl icke skulle finna ett så beskaffadt allmänt förbud vara af behof påkalladt, hemställde jag i underdånighet, om icke Kongl. Majit kunde i nåder täckas utfärda åtminstone ett särskildt förbud emot all sådan åtgärd, hvarigenom embetsman eller myndighet, i anledning af tryckfrihetens bruk och med bedömande af derigenom frambragta produkter, företoge sig att, under namn af påbud, önskan, råd, förmaning, varning eller hvad annat som helst, fiir allmänhet eller underlydande tjenstemän kungöra sina åsigter och tankar.
Och förmodade jag dervid kanhända icke anses olämpligt, att vederbörande i nåder erinrades om det öppna tillfälle, de i stället ägde, att till Kongl. Majit med underdåniga hemställningar och förslag inkomma, då af Kongl. Majits nådiga godtfinnande i behörig ordning berodde att pröfva, hvad gagn som af de underdåniga förslagen kunde hämtas, men för em betsm yndigheternes annorlunda beskaffade åtgärder i denna väg all förevändning af behof undanröjdes.
Alven härå har jag fått afslag genom nådig Skrifvelse af den 22 Augusti 1851, som innehåller, atl Kongl. Majit icke funnit skäl att i anledning af hvad jag anfört och hemställt någon åtgärd vidtaga.
Från iildre författningar har en tillåtelse för löftesmän att uppsäga deras för Kronans uppbörd ingångna borgensförbindelser blifvit öfvertlyttad uti Kammarcollegii cirkulär den 10 April 1805, der samma tillåtelse dock oj annorlunda uttrvckes, än genom föreskrift, huru vid sådan uppsägelse skall förtäras med kontrollerande af sjelfva uppbörden, för hvilken löftesmannen slår i ansvarighet.
I)å jag i nu gällande uppbördsförlättningar ej kunnat utröna grunden tiil ett så beskaffadt förordnande, hvarigenom uppbördsmäns kautionister lemnäs obegränsad frihet att efter eget behag entlediga sig från förbindelser, ingångna utan något derom gjordt förbehåll; har jag, efter den upplysning i ämnet, som ur de äldre författningarna varit att hämta, funnit mig föranlåten till en af mig uti underdånig skrifvelse den 50
Maj 1851 framställd anhållan, att Kongl. Majit måtte täckas fästa nådig uppmärksamhet på förhållandet, för att deruti tillvägabringa den rättelse, hvaraf behof kunde anses vara för hand.
En ovilkorlig rätt att efter välbehag uppsäga sin löftesförbindelse syntes mig blifva just detsamma, som hela denna förbindelses tillintetgörande.
Vid utnämning till en uppbördstjenst affordrades uppbördsmannen en sådan, med oinskränkt ansvarighetstid.
Om det nu likväl, så snart utnämningen skett och innan uppbördsmannen hunnit få någon uppbörd om händer, stöde löftesmänneu fritt att genast afsäga sig sin borgen och dermed vara från dess förbindelse befriade; så ansåg jag dem aldrig hafva genom hela löftesutfästelsen i sjelfva verket varit till någonting förpligtade; och i ren beräkning att sålunda lör ingen förbindelse blottställas, kunde de hafva ingått en dylik meningslös utfästelse för en person, på hvars vederhäftighet de i sjelfva verket ingenting velat våga.
Huruvida samma person, efter deras ent - — 116 — ledigande, kunde skaffa ny borgen och denna blifva af längre bestånd, eller hvad, i annat fall, skulle med honom företagas, om han kunde afhållas från uppbörden tills fullständigt afsättas, derom saknades, så vidt jag fattningar. [medlertid blefve Kamrnarcollegii åberopade cirkulär af år 1805 så tillämpad!, att uppsägning af borgen för kronouppbörd ansåges kunna äga runi, och löftesmäns ansvarighet förklarades derefter ej räcka längre, än tilldess en uti nämnde cirkulär föreskrifven liqvid med uppbördsmannen hunnit för sigga; hvarom stadgandet är sådant, att med nppbördsmannen, för hvilken löftesmannen gått i borgen, genast bör liqvideras och efterses, huruvida han häftar för någon balance, som då i tid kan utsökas antingen hos honom sjelf eller hos löftesmannen, medan de ännu kunna vara solvendo.
I följd af uppsägningsrätten förmodade jag dock en dylik liqvid ej kunna utsträckas längre, än till den tid då uppsägningen skett, och således derifrån ej heller kunna uppkomma något hinder för löftesförbindelsens tillintetgörande.
Och fastän uti meranämnde cirkulär åberopas och upplifvas förut gällande stadganden i ämnet, meddelade genom samma Collegii cirkulär af den 18 Mars 1686, den 15 Oktober 1688 och den I9Nov. 1710; hade dock härvid blifvit förgäten den vigtign förändring uti vilke ren för dessa stadganden, hvilken redan fanns vidtagen åtminstone uti ett al Collegiuin senare utgifvet formulär till de löftesskrifter, som för Kronofogdars uppbörd skola ställas.
Med nyss åberopade bref af d. 18 Mars 1686 till alla (iouverneurer och Landshöfdingar angående »lietjenternes cautioner» följde nemligen ett »Cautionsformulaire», som bland annat innehöll följande mening: »utlofvandes härjemte, i fall någon af oss denna caution utaf livarje»handa händelse skulle vilja uppsäga, att skola vara plichtade tre månader förut uti det Kongl.
»Kammarcollegio oss derom angifva, men emedlertid till uppbörden svara».
Så länge detta vilkor i loftessk ritterna .qvarstod, hade åtminstone icke inom kortare tid än tre månader dessa förbindelser kunnat genom uppsägning tillintetgöras.
Att samma vilkor varit gällande ännu den 19 No v. 1710, eller vid elen tid, då det af Collegium åberopade senare cirkuläret utkom, syntes af en från Collegium samma dag utfärdad skrifvelse till en Landshöfdinge, deruti påminnes, att i en inkommen cautionsskrift ej vore infördt, det cautionisterne skulle deras borgen frenne månader förut uppsäga, och imedlertid till uppbörden svara, och att cautionsskriften således icke vore enlig med det approberade formuläret.
Huruvida sedermera någon ändring blifvit införd förr än den 31 Juli 1797, hade jag mig icke bekant; men då hade Kamrnarcollegii cirkulär till samtlige Landshöfdingar samt Ståthållaren på Drottningholm utkommit, deruti förmältes, att till Collegium esomoftast inkommit sådana löftesskrifter till Kronans säkerhet för 1500 R:dr af vederbörande Kronofogdars om händer fående uppbörd, sorn i afseende på sjelfva förbindelsen saknade den redighet och ordning, sorn vara borde; hvarföre Collegium öfversändt ett formulär till så beskaffade loftesskrifters författande, hvilket hittills oförändrade formulär innehölle ingenting om ansvarighetstid eller uppsägning.
Al samma formulär vore således ej heller någon upplysning att hämta, huruvida antingen den förut medgifua uppsägningsrätten redan vore afskaffad, eller bortom löftesmannen blifvit befriade äfven från skyldigheten att i frenne månader efter skedd uppsägning till uppbörden svara; men svårligen borde man dock, efter min tanka, föreställa sig, att denna uppsägningsrätt skulle varit betraktad såsom fortfarande, utan att förbehållet i löltesförbindelsernes formulär om någon viss tid för förbindelsens giltighet efter uppsägningen blifvit bibehållet.
Det syntes således feiga förklarligt, huru Kammareollegiutn uti 1805 års Cirkulär kunnat å nyo omtala denna från då gällande löftesskrifter redan uteslutna tillåtelse till uppsägning, men icke derjemte yttra sig om verkan deraf eller utreda, huruvida äldre föreskrifter derom borde följas eller icke.
Då imedlertid för säkert måste antagas, att uppsägningsrätten, så vidt den finge anses ännu gällande, gällde utan det nu mera från formuläret försvunna förbehåll om en under irenne månader fortfarande ansvarighet; trodde jag det endast kunna tillskrifvas okunnighet om ett sådant tillfälle till förbindelsens gäckande, att icke löftesmän i allmänhet genom uppsägningar i god tid befriat sig från äfventyr för kronouppbörd.
Denna utväg, i fall den mera allmänt begagnades, förmodade jag destomer komma att vålla bekymmer, som enär Kronans uppbördsmän nu mera i allmänhet icke utan ransakning och dom kunde afsättas, de ej heller kunde på något verksamt sätt lagligen tillhållas att i uppsägande löftesmäns ställen anskaffa nya och vederhäftiga.
För att afhjelpa olägenheten och förebygga äfventyret häraf syntes mig vara oundgängligt, att någonting stadgades.
Jag föreställde mig, att Kongl. Majit dervid skulle kunna utgå från den förutsättning, att utan hinder af 1805 års cirkulär löftesmän för kronouppbörd i allmänhet, på grund af sina förbindelsers innehåll, i öfverensstämmelse med gällande formulär och allmän rättsgrund, anse sig icke berättigade att genom uppsägning när som helst undslippa sin ansvarighet; och trodde jag derföre obehindradt kunna förklaras, att rättigheten till en sådan befrielse för detta upphört; men för att icke äfventyra klagan al löftesmän, sorn kunde möjligen anse sin rätt härigenom förnärmad, hemställde jag, att Kongl. Majit matte i nåder inskränka förordnandet till de löftesmän, hvilka hädanefter lill ansvar för kronouppbörd sig förbunde.
Till bestyrkande af min uppgift om lagtillämpning i ämnet, har jag bifogat transsumt af Kongl. Majds den 24 Januari 1845 gilda
Dom i ett mål af denna beskaffenhet; genom hvilken dom sterbhusdelägare efter tvenne löftesmän, som lör en magasinslörv altares uppbörd iklädt sig ansvarighet, blifvit derifrån, med åberopande af 1805 års cirkulär, så v ida befriade, att sedan desse löftesmän i lifstiden sin borgen uppsagt, deras ansvarighet förklarades derefter icke hafva räckt längre, än tilldess den liqvid med löftesmännen, om hvars verkställande utan tidsutdrägt det tillkomme Konungens Befallningshafvande att vid slika tillfällen hålla hand, hunnit att för sig gå; hvarföre och då här inträffat, att efter den skedda uppsägningen någon liqvid med magasinslörv altaren icke skett förr än en längre tid efteråt — — löftesmännens sterbhusdelägare icke kunde åläggas ansvarighet för större andel al det magasinsförv altaren till ersättning ådömda beloppet, än hvarför han bevisligen häftat vid den tid, då borgen blifvit uppsagd.
Denna min underdåniga skrifvelse har blifvit i nåder öfverlemnad till Kongl.
Kammarrätten, för att deröfver afgifva underdånigt utlåtande, hvilket vid arets slut dock ännu icke inkommit. W. Den kännedom, jag under mina embetsresor haft tillfälle att inhämta om tillståndet af de i landsorterna befintliga arkifver, tillhörande domstolar och embetsverk-, har bragt mig på den tankan, att bland handlingar, som i dessa arkifver förvaras, finnes ett och annat al den beskaffenhet, att det dels förtjente ett bättre och säkrare förvar och dels borde blifva mera tillgängligt för sakkännare och forskare, hvilka ur dessa handlingar sannolikt kunna hämta gagneliga upplysningar i lagskipningens, och möjligen äfven i samhällets öfriga historia.
Jag har häraf funnit mig förpligtad att genom underdånig skrifvelse d. 17 Oktober 1851 påkalla Kongl.
Majits nådiga uppmärksamhet på detta förhållande, med underdånig hemställan om någon lämplig utväg alt undanrycka glömskan och förstöringen de minnesmärken al en förlluten tids händelser, odling, sedetillstånd, bruk och vanor, som bland nämnde handlingar kunde linnas att tillgå, förtjenta att bemärkas och åt kommande tider öfverlemnas.
' Alltför litet hade jag medhunnit att undersöka eller förstått att bedöma innehållet at nämnde handlingar eller, så vidt de tillhöra längre aflägsna tider, ens ägt den färdighet i läsningen af deras text, som för deras rätta granskande fordrades.
Men så hastigt och ytligt jag än öfverskådat dessa samlingar, hade jag dock icke kunnat undgå att varseblifva, hurusom de måste innesluta åtskilligt, som troligen ingen vettgirig åskådare skulle kunna med liknöjdhet se bortkastas, utan att vara med sakkunskap granskadt, för att utröna, hvad minnesvärdt deraf vore att hämta.
Domböcker och protokoller vore i ganska många, om icke de liesta, häradsrätters och stadsdomstolars förvaringsrum bibehållna från 1600-talet, i ett och annat ända från 1400-talet.
Huru mycket eller litet som ur dem må kunna hämtas, upplysande om den lefvande tillämpningen af då gällande lagar, följaktligen om dessas större eller — 118 — mindre öfverensstämmelse med tidens seder och mera allmänt utbredda rättsbegrepp, kunde man i förväg svårligen veta, så länge ännu ingen veterligen derefter forskat.
Men ostridigt torde anledning vara att förmoda, det forskningen, i fall den anställdes af skarpsynt» ögon.* skulle belöna sig.
Det vore sannolikt, att i dessa ämnen urkunder lage i de bortglömda arkifven förvarade, hvilka förgäfves annorstädes söktes och der lagskipningens historia kunde riktas med bidrag, som ingalunda vore att förakta.
Och någon gång skulle väl äfven öfver politiska händelser kunna spridas ljus från sådana händelser, som lins domstolarna förekomma.
Tili större eller mindre del kunde detta allt gälla äfven om Länsstyrelsernes arkifver.
Det första, som behöfde göras, för att komina derhän, att af dessa förmodade, men okända skatter hämta det gagn, hvartill de kunde användas, vore naturligtvis att få veta, hvaraf de bestå.
Till följd af gällande föreskrifter om handlingars inventering vid af- och tillträdande af de tjenster, hvilka deras vårdande tillhörer, borde vid hvarje arkif finnas en noggrann förteckning öfver dess innehåll.
Men vid de liesta af de arkifver, som jag inspekterat, hade jag kommit i erfarenhet deraf, att sådana förteckningar saknats, ehuru jag med tillfredsställelse erkände, att samlingaruc dock varit i allmänhet.lörsvarligen vårdade och i ordning hållna, så att åtminstone för de senare mansåldrarna sällan brustit en sammanhängande följd al protokoller, domböcker och öfriga angelägna handlingar — deremot för äldre tider i allmänhet endast fragmentariska, oftast inskränkande sig till befintliga handlingar för färre år, än som imellan dem saknats. för att nu konlma derhän, att fiirst och främst känna, hvad som på hvarje ställe verkligen funnes, trodde jag mig böra i underdånighet hemställa, att inventering och behöriga förteckningars upprättande öfver alla i landsorterna befintliga allmänna handlingat;, som förvaras hos statens embetsverk och domstolar, mätte i nåder anbefallas och, så fort ske kunde, fiir samt exemplar af förteckningarna derefter insändas till den embetsmyndighet i hufvudstaden, der Kongl.
Maj:t kunde i nåder finna lämpligast att låta samma förteckningar undergå den granskning, hvaraf ändamålets befrämjande vidare berodde.