Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De som vid början af utflyttningstiden hade försäkrat sig om stora jordområden, lemnade eller sålde deraf åt andra.
Ehuru med dylikt öfverlåtande af land icke följde, så vidt man vet, någon bestämdt formulerad förbindelse, omtala sagorna, att en eller annan icke ansåg det öfverensstämmande med sin värdighet att mottaga land af en annan.
Så ville en son till Thorolf på Thorsnäs icke taga emot land af sin fader, utan sökte sig en boningsplats å ett annat ställe.
Man kan dock icke tänka sig, att beroendet var annat än på sin höjd det, att den som tog land och den som gaf land skulle, om möjligt var, hålla tillsammans i ondt och godt.
Det beroende, som genom alla dessa förhållanden uppstod, var, ju mindre skilnaden mellan parterna var, mindre betydande.
Vi äro vane att på ett skepp finna blind lydnad för den, som rår för styret.
I den gamla tiden var det icke alltid så.
Mången gång frågade skeppshöfdingen de sina om deras vilja med afseende på en föreslagen plan.
Understundom knotade de högljudt, understundom voro meningarne delade och man hänsköt till höfdingen afgörandet.
Ofta utgjordes dock besättningen just af dem, som voro pligtige att följa, den s. k. skuldaliden.
Stormän funnos såväl i det landfasta Norden som på Island, men deras betydelse för samhällenas öde blef helt olika.
I våra nejder fans det en konungamakt och genom att träda i förbindelse med denna skiljdes de store från folket i allmänhet.
Någon dylik skiljsmessa, någon sådan ståndsskillnad uppstod aldrig, kunde icke uppstå på Island.
Enhvar kunde genom personligt värde, rikedom, vänstyrka eller genom slughet och våldsamheter vinna inflytande, men detta blef ej mer än personligt.
Samhällsordningen på Island utbildades ur de gudstjenstliga förhållandena.
I Norden funnos hoparne, som bosatte sig hvar inom sitt område, med inre sammanhang och under gemensam höfdinge, den främste i verldsliga och andliga angelägenheter.
När på Island en och en bosatte sig, kunde icke något sådant, på gemensamt samband grundadt höfdingaskap finnas.
Motsvarigheten till folkhoparnas inre organiska sammanhållning finna vi der i slägtförbindelserna mellan de stora, som funnos i ansenlig omfattning och onekligen voro af vigt för landets öden, men enhvar af dessa fränder var dock sjelfständig.
På mångfaldiga sätt visar sig skilnaden mellan Island och moderlandet i detta afseende.
Så t. ex. fans här i Sverige till hvar by, hvart härad, hvart landskap eller rike en allmänning, jord som icke fördelats mellan enskilda, utan tillhörde dem alla gemensamt.
Någon dylik gemensamhet fans icke på Island och derföre ej heller några allmänningar, om man undantager de få och obetydliga, som i senare tider uppstodo derigenom att någon svår lagbrytare miste sin egendom.
Det fans på Island ej ens en by, i den mening ordet hos oss nu har.
Den ende öfverhetsperson, som fans på Island under den äldsta tiden, den hvars embete under alla republikens tider var af väsentlig betydelse, var goden.
Ursprunget till hans makt var religiöst.
Men hade han en gång fått inom detta område inflytande, utvidgades detta äfven inom det borgerliga, i analogi med den gamla härads- eller hundareshöfdingens makt uti Norden.
Hundareshöfdingen var på en gång gode, sitt områdes tempelföreståndare, och något mer, han var en konung i smått.
Godevärdigheten var från början sjelftagen.
Den ene anlade ett hof här, den andre der.
Somlige hade varit tempelföreståndare i det förra hemlandet, andre hade icke varit det.
De nyanlagda hofven samlade snart till sig de kringboende och dermed var grunden lagd till godens inflytande.
Han stod uti ett ganska nära förhållande till dem, som besökte hans gudahus.
De voro skyldige att betala honom en viss skatt och att tjena honom som följe, när han det äskade.
Å andra sidan underhöll han templet och var förbunden att tillhandagå de sina med hjelp uti alla deras angelägenheter, gifva dem råd, när de sådant behöfde, att upprätthålla frid och säkerhet inom området, om icke annat hjelpte, med vapen i hand.
Från denna borgerliga sida sedd kallades godens myndighet mannaförråd, han rådde för eller öfver folket.
Det är lätt att inse, hur denna värdighet skulle förläna innehafvaren ära och inflytelse, i synnerhet som hon var ärftlig.
Ja, hon behandlades så fullständigt som den godens arfgods, att hon kunde delas på flera händer, när likaberättigade arfvingar funnos, hon kunde äfven, om så önskades, försäljas.
I detta var utan tvifvel den Isländske goden vida mer oberoende af folket än hans embetsbröder i Norden, der icke ens konungarne hade en i lika hög grad utbildad arfsrätt.
De Isländska sagorna hafva naturligtvis mycket att förtälja om godarna, då vi bland dessa finna flera af öns förnämligaste män.
Jag vill anföra prof på dessa berättelser, emedan de allra tydligast gifva en föreställning om godens makt och betydelse inom det Isländska samhället.
Sent under landnamstiden -- omkring år 920 -- kom en man vid namn Hallfred ut till ön med sin femtonåriga son Rafnkel.
De bodde först tillsammans, men snart sökte sonen ut plats för sig inne i landet och byggde der.
Han var mycket villig att låta andra bosätta sig i närheten, men de måste förbinda sig att hålla sig till honom.
Han dyrkade företrädesvis
Frö och byggde honom ett hof; deraf fick han namnet Frösgode.
Helt nära honom bodde en fattig man, så fattig, att han icke kunde föda hela sin barnaskara, utan måste sända ut den äldste sonen att söka sig tjenst.
Han fick i uppdrag att vakta Rafnkels småboskap uppe i fjällen och skötte sin tjenst med stor drift och omsorg, men en gång, då han skulle söka upp några vilsegångna får och det var angeläget att skynda, red han efter dem på den åt Frö helgade hästen.
Rafnkel hade förbjudit det och slår honom nu ihjäl.
Då går den slagnes fader till den blodsudlade goden och kräfver böter för sonens död, men han får af Rafnkel till svar, att han icke hade för sed att gifva böter, när han gjort något ondt, dock tillade han, att intet af de dråp han föröfvat, förtröte honom som detta; till ersättning ville han underhålla den fattige mannen, så länge denne ville sköta sin gård, hans söner och döttrar skulle få hjelp till utstyrsel och han sjelf bo hos Rafnkel, när han ville slå sig till ro.
Men den fattige Thorbjörn ville icke taga emot en allmosa, utan fordrade, att andre skulle döma emellan dem.
Då svarar goden:
“du inbillar dig då, att vi skulle vara jemlikar; på sådant vilkor förlikas vi ej.“
Thorbjörn fick med någon svårighet en sin frände
Såm att åtaga sig hans sak, som nu hänsköts till allthinget.
Såm och Thorbjörn sökte förmå de förnämligare af de vid thinget församlade att bistå deras mål, men ingen var hogad att uppträda mot den våldsamma Rafnkel.
Till sist vunno de dock på sin sida en viking, som nyss var kommen från Miklegård och dennes broder, som var gode.
Såm framställer saken i enlighet med alla lagliga former och får Rafnkel dömd fredlös.
Denne kunde ej för folkmassans skull komma fram på thingplatsen och, som han var van, med någon fint göra alltsammans om intet.
Han hörde sin dom och vände hem till sin gård och dröjde der, som om intet hade händt.
Domen blef lika hastigt verkstäld på den tredskande, som han hade blifvit fäld.
Såm och hans tvenne hjelpare drogo till Rafnkels bostad, der han, gripen och misshandlad, fick välja mellan två ting -- att dö eller att flytta från trakten, öfverlemna godevärdigheten åt Såm och lofva att aldrig försöka taga den åter.
Rafnkel valde det senare, bosatte sig icke långt derifrån, köpte några kojor med tillhörande egor, fälde skogen och byggde sig en bättre gård.
Snart hade han gjort sådant intryck på sina nya grannar, att han var deras främste man och förvärfvade sig ett nytt godord.
Han var nu en annan man, mild och vänlig mot alla.
Hans ifriga gudstjenst var ock förbi.
Såms hjelpare, som icke hade velat, att Rafnkel skulle få lefva, hade uppbränt Fröshofvet, sedan de tagit guldringarna från gudarnas armar och dödat Fröfaxe, hästen som vållat tvisten.
När Rafnkel förnam detta, utbrast han: “Jag menar, det är ej annat än dårskap att tro på gudarna.“
Sedan blotade han aldrig.
Såm sammankallade alla Rafnkels thingsmän och begärde deras bifall till den försiggångna förändringen.
De gåfvo det, ehuru icke utan betänklighet, men Såm gjorde sig snart älskad genom sitt vänliga umgänge.
Så gingo sex år.
Såm och Rafnkel träffades understundom, utan att minsta antydning på det förflutna gjordes.
Till sist kommer Övind, Såms broder, hem från sina mångåriga vikingatåg, under hvilka han varit ända bort till Miklegård.
Med rikt byte kom han åter.
Han och fem andra redo upp från stranden med sexton lastade hästar.
En gammal tjensteqvinna hos Rafnkel får se det ansenliga tåget, skyndar till husbonden och eggar honom att nu hämnas.
Han bryter upp med aderton man, förföljer Övind, anfaller utan ett ord till förklaring och dräper honom och hans män.
Då kommer Såm till stället, våldsverkarne fly och kunna ej upphinnas.
Följande natt vända de åter, förelägga
Såm att dö eller lemna allt och vända med Övinds skatter åter till sitt forna hem.
Han vände hem och Rafnkel innehade nu begge godorden; han lemnade dem sedan att förvaltas af sönerna gemensamt.
Detta skedde ungefär vid midten af 900-talet.
Sagorna omnämna för Islands första århundrade trenne generationer stormän.
Först hafva vi landnamsmännen, sedan de som lefde inemot midten af 900-talet.
Rafnkel, som kom sent ut, lefde då ännu.
Den tredje generationen lefde, då biskop Fredrik kom ut till Island år 981.
Den tiden fans i en annan del af landet en gode, som var en af sin tids mest betydande män, Snorre gode, som icke får förblandas med den 200 år senare häfdatecknaren Snorre Sturleson.
Snorre godes förfäder hafva vi redan haft att göra med.
Hans farfars far var den Thorolf, som byggde det beryktade hofvet på Thorsnäs vid Bredefjärd.
Gisle Sursson dömdes fredlös för mordet just på Snorres fader, sin svåger.
Några nätter efter mannens död födde Thordis sonen Snorre (964).
Hon gifte om sig med sin svåger Bark och Snorre uppfostrades hos en man vid namn Thorbrand och for sedan ut.
Han kom åter till modrens hem år 979 och löser följande året ut stjuffadren från gården och Thordis skiljer sig från Bark.
Förhållandet mellan makarna hade varit mindre godt, alltsedan Gisle fallit.
Liksom före honom fadren, farfadren och farfadrens fader innehade Snorre godevärdigheten.
Han var af medelmåttig längd, mager, med regelbundna anletsdrag, ljus hy, ljust hår och rödt skägg.
I allmänhet var han godsint af sig, men egde i fullt mått den inbundenhet och förslagenhet, som icke finge saknas hos en Isländsk statsman.
Man hade svårt att se på honom, om han tyckte väl eller illa om en sak.
Månge sågo med afund hans makt, då de icke tyckte sig vara sämre ättade än han och visste sig vara honom öfverlägsna i styrka.
Men han var så klok, att man i allmänhet icke gerna ville vara hans ovän.
I Eyrbyggia- och Laxdæla-sagorna finner man utförliga uppgifter om Snorre gode.
Hans första mål afgjordes år 982.
Hans svåger hade en morgon funnit sin son ligga sårad och sanslös utanför sin dörr.
Han sköt skulden derför på en qvinna som het Geirrid och Snorre förde hans sak, men förlorade henne, till skam för sig och sin svåger, mot Geirrids broder Arnkel gode.
Kort derefter förlorar Snorres svåger sina hästar och misstänker Geirrids son Thorarin för att hafva stulit dem.
Thorarin slår då honom ihjäl och morbrodren skaffar honom ett skepp, att han skulle kunna fara från ön.
Snorre kommer dessförinnan, stämmer Thorarin och hans medhjelpare till thinget, bränner hans skepp och får honom dömd till fredlöshet.
Följande året komma nya stridigheter.
Snorres och Vigfus’ fårherdar hade råkat i strid och skadat hvarandra.
Vigfus stämde Snorre, men af målet blef intet.
Senare sänder han, med löfte om frigifning, en af sina trälar att dräpa Snorre.
Trälen listar sig upp på förstugans loft och lyfter upp en bräda, för att kunna nå Snorre med spjutet, då denne gick ut.
Snorre gick fri, men hans farbroder sårades.
Trälen springer från gömstället, hoppas att kunna fly obemärkt i mörkret, men halkar på stenarna omkring huset, gripes och dödas.
Snorre begifver sig upp till det ställe, der Vigfus just då brände kol och slår honom.
Hans enka hade ganska svårt att förmå fränderna till att uppträda mot Snorre.
Till sist åtog sig Arnkel deras talan och Snorre fick böta.
Samma år kom Styr, en af Vigfus’ fränder, att söka råd af Snorre.
Han hade af sin broder fått tvenne berserkar, som denne fört med sig från Norge, och nu började den ene visa sig, mer än angenämt var, artig mot Styrs dotter Åsdis.
Hur skulle han komma ur denna svårighet, ty en berserk var icke att leka med?
Snorre gifver honom råd och berserkarne bringas om lifvet.
Derpå gifter Snorre sig med Åsdis.
Både han och Styr ansågos vinna derpå.
Snorre var visare och förslagnare, Styr mer driftig att utföra en sak.
Båda hade en stor mängd vänner och husmän.
Snart kom en ny process.
Arnkel godes fader Thorolf låg i strid med en frigifven och sände sina trälar att taga honom af daga.
De börja tända eld på huset, men öfverraskas af Arnkel, som för dem bort och hänger dem.
Thorolf vredgas, uppsöker Snorre och beder honom taga upp målet mot sin ovän.
Snorre ville icke, men förmås dertill genom löfte om en skog, som Thorolf egde, “den största dyrbarheten i trakten.“ Saken kom för thinget.
Arnkel undskyller sig dermed, att han tog trälarna med eldbränder i händerna och att de derföre borde ligga på sin gerning.
Snorre svarade, att så hade det blifvit, om han dräpt dem på stället, men då han hade fört bort dem, dugde ej detta.
Snorre vann verkligen målet och sonen fick betala böter till fadren; denne tyckte sig hafva fått för litet och var derföre missnöjd med Snorre.
Tvisteämnena voro ännu icke slut i dessa trakter.
Arnkel och Snorre voro fortfarande rivaler och derföre uppsöktes den senare af alla, som icke voro ense med den förra.
Tvenne gånger vägrade
Snorre att hjelpa sina fosterbröder mot Arnkel, emedan han ansåg denne hafva rätten på sin sida.
En gång vägrade Arnkel att mot Snorre föra fadrens talan; denne ville nämligen få åter sin skog, som Snorre afverkade.
Men när Thorolf var död, blef Arnkel sjelf angelägen om skogen och inledde stridigheter med Snorres män.
Snorres ansvarstalan uträttade intet.
I samråd med fosterbröderna uppgör han hämdplaner.
Arnkel öfverfalles och dödas en vinternatt, då han vid månsken skulle köra hem hö från en aflägsen lada (993).
Hans enka förde hans talan, men vann ej mer än att han, som gaf banehugget blef fredlös, de andre gingo straff-frie.
I följd af denna utgång stadgades, att aldrig enkan eller en ännu icke sextonårig man skulle få föra talan om någons dråp.
Dessa äro hufvudhändelserna under de tretton första åren af Snorres verksamhet som gode.
Han var vid deras slut ännu icke 30 år gammal.
Det blefve för mycket att genomgå de återstående 38 åren af hans lefnad.
Han dog år 1031, ett år senare än Olof den helige föll vid Stiklarstad, således under Anund Jakobs tid.
Sådan var en af Islands stormän och månge voro hans gelikar.
Taflan är mörk, jag kan ej hjelpa det, hon är sådan sagorna teckna henne.
Som betecknande för samhällsskicket vill jag till slut anföra Snorre godes svar till Thorbrandssönerna, då de klagade öfver att Arnkel hade slagit under sig qvarlåtenskapen efter en deras frigifne.
“till lösegendomen har Arnkel obestridlig rätt, till jorden hafven
I och han lika giltiga anspråk; torde saken derföre bero på hvem som är handstarkast.“
Lagarne.
Thingen.
Stridiga krafter upprörde samhällslifvet på Island och ur det så uppkomna chaos sökte man rädda sig genom att skaffa sig en lagordnad styrelse.
På gården Lon, liggande i sydöstra delen af Island, bodde en utvandrare Ulfljot.
Han hade kommit sent ut och då han fann landet före sig bebyggdt, köpte han den nämnda gården.
Det var han, som skaffade Island lagar.
Man känner icke de närmare omständigheterna, som föregingo denna märkliga tilldragelse.
Sannolikt hade någre af landets förnämsta, t. ex. godarne, vändt sig till den nyss ankomne och bedt honom skrifva en lagbok; i annat fall kan man icke förklara den beredvillighet, med hvilken de nya lagarna antogos.
Ulfljot åtog sig uppdraget, ehuru han redan hunnit sextio års ålder och for till Norge för att der i samråd med sin morbroder Thorleif vise utarbeta ett lagförslag.
Den tiden fans det icke en lagbok för Sverige, en för Norge.
Äfven om det i hvardera landet denna tid fans en konung kan man icke säga landet i alla afseenden vara ett.
Hvart landskap beboddes af en stam, mer eller mindre närstående till de kringboende, och hvar stam ville i det längsta försvara sin sjelfständighet, ehuru man förlikade sig om att hafva en gemensam konung, liksom man alltsedan den från Svearna utgångna eröfringens dagar hade gemensamma offer.
Som ett uttryck för denna stammarnas sjelfständighet hafva vi att betrakta deras lagar.
Vestgötarne hade en, Östgötarne en annan, Uppländingarne en tredje o. s. v.
Vi hafva ingen af dessa lagar i dess allra äldsta form.
De lagredaktioner, vi hafva, äro alla christna, men de tala understundom om dem, som funnos till under den hedniska tiden.
Se vi på den äldsta af de intill våra dagar bevarade lagarna, den äldre Vestgötiska, som tyckes hafva fått sin nuvarande form inemot midten af 1200-talet, finner man lätt, att den icke är frukten af ett genomfördt system.
Den har allt utseende af att vara tillkommen på det sätt, som synes vara det rimliga för alla dessa gamla folklagar, nämligen genom ett hopsamlande af det, som af gammal häfd antogs jemte det, den dagliga erfarenheten och visa mäns råd dertill lade.
Understundom sättas dessa lagar i förbindelse med namn på någon deras upphofsman, hvilken snarare är att anse som en ordnare och fullständiggörare af det redan förhandenvarande.
Han var icke i egentlig mening författare. -- I Norge finna vi likartade förhållanden, ehuru man icke känner, hur det i de allra äldsta tiderna stod till och derföre ej heller, hur pass stora förändringar den under Harald
Hårfager i brådhast växande konungamakten medförde.
Norge var fördeladt i fylken, landområden, hvilkas namn antyder, att indelningen bestämdes efter invånarna, folket.
Det är knappast troligt, att hvart fylke hade sin lag.
Men vissa fylken hörde närmare tillsammans, såsom de åtta i Throndhjemsdalen, och dessa visa sig hafva ett thing och en lag.
Till dessa naturliga grupper lade konungarne sedan understundom andra fylken och så blefvo de stora, med egna lagar försedda delarne af Norge tre, nämligen Frostathingets område, ungefärligen det Nordenfjeldske Norge, Gulathingets, det Vestenfjeldske, och Eidsvoldsthingets, det Söndenfjeldske landet.
Ungefärligen, sade jag, ty man vet icke med full säkerhet, hur det var stäldt med alla fylkena.
Det tredje thingslaget delades sedan i tvenne.
I sammanhang med denna omgruppering af fylkena företog Håkan Ethelstansfostre en omarbetning af de gamla lagarna.
Gulathingets lag utarbetades af den nyssnämnda Thorleif vise.
Då man af detta kan sluta, att Thorleif månde hafva varit särskildt förtrogen med Gulathingslagen, är det att vänta, att Ulfljot skulle i denna söka sig ett mönster.
Detta säges ock uttryckligen.
Ännu hade dock icke då den nya redaktionen blifvit antagen och under tidernas lopp förändrades lagarna såväl i Norge som på Island, så att likheterna mellan de åt oss bevarade redaktionerna icke äro så i ögonen fallande.
Efter några års frånvaro återvände Ulfljot till Island, der hans lagförslag synes hafva ganska hastigt vunnit allmänt bifall.
Hans broder Grim getsko fick i uppdrag att utleta en ort, der hela ön kunde få en lämplig samlingsplats.
Han fann ock en sådan i sydlandets vestra del, vid foten af den bergskedja, som från Reykjavik drager sig i nordostlig riktning inåt landet.
Det var en man, som hade för mord mistat sin dervarande egendom, denna hade tillfallit det allmänna och användes nu för den gemensamma folkförsamlingen, allshärjar- eller, som det här vanligen kallades, allthinget, der lagfrågor skulle afgöras och domar fällas.
Stället var väl valdt, ty der fans en skog, som kunde, när behofvet sådant kräfde, fällas, der fans bete för de thingsökandes hästar, der möttes ock de vägar, resenärer plägade färdas mellan öst- och vest-, mellan nord- och syd-delarna af ön.
Ulfljot blef Islands förste lagsagoman.
Till Grim lemnade, enligt berättelsen, hvar man en penning, för den möda han haft för det allmänna bästa, men han lemnade dessa penningar till templen.
Ulfljots lagar antogos och allthinget sattes år 930.
Från den tiden kan man tala om en Isländsk stat; förut fans icke en sådan.
I Sverige uppkom staten samtidigt med bebyggandet och så sker det öfverallt, der den naturliga utvecklingen gör sig gällande.
Det fans dock thing på Island, förrän allthingen infördes.
Till godens åligganden hörde äfven att föra ordet vid de folkförsamlingar, som helt naturligt höllos vid gudahuset, han vårdade.
På Thorsnäs var samlingsort för ett vida bekant thing, på Kölnäset inom Ingolfs område för ett annat o. s. v.
När allthinget hölls helt nära Kölnäset och ett thing icke kunde finnas utan en gode, blef det Kölnäsgoden, som fick öfvertaga det nya thinget såsom allshärjar- d. ä. hela folkets gode.
Snart visade sig, att allthinget, sådant det från början var inrättadt, var otillräckligt.
Under det stodo endast godarnas thing, hvilket kunde föranleda rätt allvarsamma svårigheter, emedan hvart godord var ett isoleradt helt, som icke ville erkänna något sammanhang med eller förbindelse till de utanför stående.
Det hände en gång, att en Thord Gelle ville föra talan efter en innebränd, enligt lagens föreskrift, vid närmaste godething, men då han begaf sig dit, stod goden med väpnad styrka emot honom, så att han aldrig kom fram.
Samme Thord Gelle genomdref år 965 en förbättring i rättsväsendet, som skulle afhjelpa denna olägenhet.
Island är medelst ganska tydliga naturgränser fördeladt i fyra områden, som benämndes efter väderstrecken eller efter områdets förnämsta bygd.13
I hvar fjerdedel skulle finnas trenne afdelningar, thingsocknar, med hvar sitt thing och i hvart dylikt område trenne godord.
I Nordlandet kunde man icke förlika sig med denna anordning, utan der inrättades en fjerde thingssocken och der hade man således tolf godord.
De i denna fördelning upptagna godorden hade således fullständig administrativ betydelse.
Hvem som helst kunde visserligen bygga sig äfven efter detta ett hof och blifva dess gode, men denna hans värdighet var af alldeles enskild natur och stod utan allt inflytande på förvaltningen.
Under det godarnas makt lätt urartade och då visade sig som den enskilde mannens öfvermod och vinningslystnad, förökad genom den offentliga värdighetens glans, och man icke hade för att värja sig mot ett dylikt öfvervåld annan utväg än att sluta sig till denna förolämpande stormannen eller ock att söka skydd hos någon hans gelike, under det här det personliga elementet gör sig gällande på bekostnad af allmän säkerhet, måste man på annat håll se sig om efter skydd.
Det var detta man sökte af thingen.
Enligt lagen skulle hvart år i Maj månad hållas i hvar thingsocken det s. k. vårthinget, under de tre distriktgodarnas inseende.
Men desse voro icke de dömande, i sådant fall hade garantierna varit bristfälliga.
Hvar gode nämnde inom sitt område tolf domare och mot de så erhållna 36 egde käranden och svaranden att anföra lagliga jäfsanmärkningar, i hvilket fall goden var skyldig att i den utmönstrades ställe sätta en annan.
Vid dessa thing förekommo alla tvister, som fördes man och man emellan inom ett godord eller mellan godorden.
Utöfver dessa domstolar fans det till en tid i hvar fjerding ett thing, som dock snart förlorade all betydelse och till sist försvann.
Man vände sig hellre till de vid allthinget upprättade fjerdingsdomstolarna.
Allthinget var medelpunkten för Isländarnas politiska lif.
Vid den skildring, jag deraf gör, håller jag mig till den christna tidens skick, emedan man icke fullständigt känner formlerna och plägsederna under den hedniska tiden.
Detta är strängt taget en anachronism, ty först framdeles ämnar jag redogöra för christendomens införande på Island och de förändringar, som deraf blefvo en nödvändig följd.
Vi få tänka oss en sommar, sådan som Islands blidaste del har att bjuda på.
Det är i sommarens elfte vecka, som thinget hålles.
På Island delades nämligen året i sommar och vinter och sommaren räknades från thorsdagen mellan den 9 och 15 April.
Vi stå på den punkt der nu Thingvallakyrkan ligger.