Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man kan härvid svårligen undgå finna: l:o att, liksom Lagberedningen ansett det, som kunde vara nödigt att förordna om förlust af riddareorden eller annan dylik utmärkelse, rätteligen tillhöra de stadgar, som angående sådana ordnar äro eller blifva gällande, — samma förhållande bör gälla med tjenster och dylika befattningar, så att dels i allmännare författningar, dels ock i särskilda reglementen och instruktioner bör finnas bestämdt hvad som erfordras för befattningarnes erhållande.
2:o att, såsom Professor Schlyter jemväl anmärkt, härvid måste fästas afseende ej blott på brottets beskaffenhet, utan ock på befattningens art, på tidslängden, som förflutit sedau brottet begicks, och på personens förhållande under den sedermera förflutna tiden; om hvilket allt bestämmelserna, så vidt de äro nödige, tillhöra tjenstereglementen och instruktioner, men ej allmän strafflag.
Härom har äfven Grefve
Spens erinrat i sin ofvanintagna reservation vid Betänkandet af den 16 December 1842.
Men om än bestämmelser, rörande dels de qvalifikationer, hvilka måste egas af dem, som innehafva allmänna befattningar, dels ock civila följder af s. k. vanfrejd, icke egentligen, eller i och för sig, tillhöra allmän strafflag, — är dock ostridigt, att sådane bestämmelser höra dit, och således böra i strafflagen upptagas, i händelse förlust af allmän befattning och af rättighet att sådan framdeles erhålla, samt så kallad vanfrejd böra användas såsom straffarter.
Dels för att undersöka detta, dels, och isynnerhet, emedan vanfrejdeu samt dermed förenad dylik förlust har af Utskottet föreslagits såsom straffpåföljd, bör man närmare skärskåda deras tjenlighet i sådan egenskap.
Och då den strängt logiska orduiugen för en sådan undersökning torde vara mindre nödvändig, samt dessutom svår att noggrannt uppgifva, skola skälen för användandet af dessa straffpåföljder af mig upptagas ungefärligen i samma ordning, som de under förarbetena till ifrågavarande strafflags förslag blifvit framstälde.
A) Detta skedde först af Wj($gfhotHilé€*lf som i motivcrna till sina begge likalydande förslag yttrade sig på nedan citerade sätt: a) “Jemte bestämmandet af de egenliga straff, hvarmed brottsliga geruingar skola “beläggas, bör lagstiftaren fästa synnerlig uppmärksamhet på den vanheder, “hvarmed en del af dem i allmänna omdömet stämplas11.
Anmärkningen är ostridigt rigtig: lagstiftaren måste känna det folk, för hvilket han stiftar lag, och “lästa synnerlig uppmärksamhet på“ det bland folket gängse “allmänna omdömet11.
Men skulle lagstiftaren, som bör vara öfver folket upphöjd i visdom och moralisk kultur, finna, att “det allmänna omdömet11 rörande något specielt ämne bland massan af folket dels är i strid med den religion och Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 83 deraf flytande sedlighets grundsatser, som detta folk allmänt antagit och godkänt, dels ock ogillas och förkastas af dem bland folket, hvilka detta sjelft erkänner vara do mest upplyste, bildade och sedlige, samt derföre utgöra samtidens representanter, eller ett slags exponenter, som visa huru folkmassans omdöme i ämnet skall framdeles utvecklas; sä är klart, att lagstiftaren måste “fästa synnerlig uppmärksamhet på“ dessa mer bildades opinion.
Skulle t. ex. folket både legalt och allmänneligen hafva antagit kristna religionen, eller åtminstone erkänna rigtigheten af dess grundläror angående a) ett uråldrigt fall och deraf orsakadt allmänt förderf samt menniskans medfödda benägenhet, till det onda, b) de yttre legala brotten, såsom, i religiöst afseende och i jemförelse med hela förderfvet, blott enstaka utbrott af detta förderf, denna benägenhet, (man åtskilje orsaken, syndighet, och dess verkningar, synder) samt c) möjligheten för enhvar att lill sin innersta vilja omskapas (“pånyttfödas"); och skulle folket i öfverensstämmelse härmed hylla de af Jesus Kristus uttalade grundsatser om ödmjukheten, fåfängligheten och faran af all jordisk ära; m. m.: så måste lagstiftaren äfven göra afseende på allt detta, samt efterforska, huruvida “det allmänna omdömet11 rörande den särskilda fråga, som lagstiftaren skall behandla, är fullt öfverensstämmande med berörda grundläror, eller om det deremot är en qvarlefva från den tid, då dessa grundläror mindre genomsyrat massan, och deras stränga konseqvenser icke varit för lagstiftaren uppenbare.
Vid denna forskning torde lagstiftaren lätt upptäcka, att “den vanheder11, å hvilken Komitéen syftat, dels är grundad på den opinion, som, under de hedniska och början af de s. k. kristna, men mörka tiderna, ansåg vikingalifvet med dess röfverier för särdeles hedrande, dels i öfrigt är i strid med kristendomens lära om kärleken, synnerligen till de fallna och i moraliskt afseende uslaste, hvilka bäst behöfva hjelp, dels ock tillkommit genom en förvexling af brottens art och brottens orsaker (motiver, den subjektiva brottsligheten), så att “allmänna omdömet11 i sjelfva verket icke bryr sig om brottets art, utan nästan blott om “bevekelsegrunden11 dertill ock “sättet att11 det “utföra11.
Derföre fortfar ock Komitéen sålunda: b) “Några brott anses, hufvudsakligast för bevekelsegrunden, eller för sättet att dem 11utföra, allmänneligen så nesliga, att gerningsmannen genom dem förverkar “allt medborgerligt förtroende“.
Jag är förvissad, att nästan endast “bevekelse“grundeu11 och “sättet att11 “utföra brotten11 “hufvudsakligast* och “allmänneligen11 utgöra den rätta och nästan enda orsaken dertill, att “åtskilliga “brott i allmänna omdömet stämplas11 med “vanheder11.
Några få exempel bland de ganska många, som äro lätt påfunne, skola göra detta klart.
Så t. ex. äro slagsmål i allmänhet och s. k. skällsord, genom hvilka icke någon viss brottslig gerning tillvites, icke bland de brott, som i ”allmänna omdömet. stämplas11 med “vanheder11.
Men om en karl i ett s. k. bildadt sällskap, i en salong, utan vidare anledning, går fram till en finbildad dam, och, för att kränka hennes stora ömtålighet, tilldelar henne ett par örfilar, eller utöser mot henne grofva oqväden, eller så behandlar en åldrig, allmänt vördad, gubbe, eller annan värnlös, så är säkert, att. dessa gerningar, ehuru icke enligt lagförslagen belagda med någon förlust af medborgerligt förtroende eller dylik påföljd, likväl “i allmänna omdömet stämplas11 med “vanheder*.
Den, sorn, för att håna och såra en ädel qvinna, i ett sällskap bemöter henne brutalt och med grofva oanständigheter, eller, utan att ljuga, utsprider rykle om de svagheter, till hvilka hon, i följd af en passionerad kärlek eller en låtsad älskares list, gjort sig skyldig, eller ock till otukt förför och sedan öfver - 84 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. g'ifver en sådan qvinna, eller af hämd, för att skada makars inbördes kärlek, förleder hustrun till otrohet, — en sådan skall visserligen “i allmänna omdömet stämplas" med “vanheder", utan att han likväl, enligt något af Lagförslagen, om do blefvé gällande lagar, kunde dömas till “vanheder11 d. v. s. “förlust af medborgerligt förtroende".
Orsaken till dessa och dylika inkonseqvenser är uppenbarligen den omständighet, att hvarken “i allmänna omdömet11 eller i Lagförslagen med “vanheder® “stämplas" örfilar, skällsord och lägersmål i allmänhet.
“Allmänna omdömet11 gör i sina domar afseende icke på brottens art, eller på den rubrik, de i strafflagen hafva, utan nästan endast på '■'■bevelcelsegnmden eller sättet att “dem11 (brotten) “utföra".
Häraf följer, att, om Lagstiftaren skulle konseqvent lyda allmänna omdömet", han borde med straffpåföljden vanfrejd belägga alla brott, som ”för bevekelsegrunden eller sättet att dem utföra" i allmänna omdömet ”stämplas" med ”vanheder".
Men denna konseqvens af den allmänna grundsatsen har Lagförslagens författare visligen undvikit.
Ivomitéen fortfar: c) “Det tillhörer så mycket heldre lagstiftningen att genom uttryckliga förfaranden gifva sanktion åt allmänna omdömet i dessa fall, som Staten sjelf må“ste anse den, hvilken förlorat enskildes aktning och förtroende, äfven vara ovär“dig hvarje embete, utmärkelse eller annan företrädesrättighet, som af Statens “Styrelse utdelas."
Men skulle denna grundsats konseqvent följas, så borde förlusten af medborgerligt förtroende, såsom nyss antydt är, åtfölja icke vissa arter af brott (brott in abstracto), utan endast dem (in concreto), hvilka domaren vid rausakningar finner vara sådana, att den tilltalade endast genom sjelfva brottet, hevekelsegrunderva derför och sättet att det utföra, ”förlorat enskildas aktning och ”förtroende”.
Domaren skulle då i slutet af utslaget tillägga en mening, lydande ungefärligen sålunda:
Och emedan N. N. genom ifrågavarande brott, med hänse ende till bevekelsegrunden dertill (eller sättet att det utföra) “förlorat enskildas “aktning och förtroende"; ty varder han ock dömd förlustig “allt medborgerligt “förtroende".
Men en sådan dom kunde sedan komma i en svår kollision, just med det “allmänna omdömet11 i orten, om nemligen den menighet, större eller mindre, i hvilken den dömde bodde och länge lefvat, till någon allmän befattning eller till ombud valde den dömde af den orsak att menigheten, sorn noga kände personen och förhållandena, äfven visste att han vore den ende, som till det allmänna värfvet egde dels tillräcklig skicklighet, hvartill hörer noggrann kunskap om de lokala förhållandena, dels ock nog intresse, nit och drift för menighetens bästa i detta afseende.
Den Domstol, inför hvilken ett sålunda valdt ombud, för uppdragets fullgörande, framträdde, borde väl då meddela ett beslut, som, om än det icke vore af följande lydelse, dock innehöll dessa tankar: Alldenstund N. N. (ill ifrågavarande befattning (ombudsmannaskap) blifvit af N. N. menighet enhälligt vald, på grund af medborgerligt förtroende, som han således eger; men han genom utslag, det han försummat att i rätt tid öfverklaga, blifvit fråndömd medborgerligt förtroende, sorn han således ie/ie eger; fördenskull, och ehuru, enligt logikens lag, icke någon kan på samma gång ega och icke ega medborgerligt förtroende, nödgas dock Rätten, enligt Sveriges lag, som i detta afseende strider mot, men gäller mer än logikens, förklara bouoin, som enligt
Sveriges lag icke eger medborgerligt förtroende, endast derför obehörig att i detta mål föra N. N. menighets talan.
Dylika orimligheter uppkomma lått, då lagstiftningen grundas på fiktioner och falska förutsättningar, hvilka icke i allmänna medvetan - Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 85 det hos de klart, fördomsfritt och sjelfständigt tänkande, elior i yttre förhållanden ega någon säker grund.
Det uppgifna exemplet visar ock, att olägenheten af den ådömda vanfrejden kan lätt träffa dem, hvilka behöfva den dömde såsom ombud och vittne, och således drabba i detta afseende oskyldiga; ty i lagförslaget är fråga icke blott om sådana allmänna befattningar och företrädesrättigheter, “som af “Statens Styrelse utdelas11, utan ock om kommunala uppdrag.
Komitéen fortfar: d) “De fleste lagstiftningar i sednare tider hafva fästat en sådan påföljd vid “sjelfva straffen.
Når desse varit af svårare beskaffenhet, hafva de ovilkorligen “medfört förklarande af gerningsmanneus vanheder.11
Detta, som ”de flesta lagstiftningar” gjort, visar, mer äu mycket annat, orimligheten af ifrågavarande straffpåföljd eller additionela straff, enär detta, enligt dess ofvanuppgifna grund, skulle följa endast de brott, hvilka i allmänna omdömet stämplas med vanheder.
Men sedt från en annan och rigtigare synpunkt, nemligen från lagstiftarens egon, hafva desse 'flesta lagstiftningar i sednare tider” betraktat alla gröfre brott såsom vanhederliga; då ock straffpåföljden kan tillämpas mer konseqvent, såsom af Herr Carléns reservation synes. e) “Komitéen har11 [deremot] “ansett ej sjelfva straffet, utan fast mera brot11tets egenskap, med hänsigt i synnerhet till ondskan i gerningsmannens vilja och “lågheten i bevekelsegrundcn, böra tågås i betraktande.
En gerning
Iean, i anseende till dess objektiva straffbarhet, beläggas med svårt straff, utan attgernings“mannen ådrager sig sådan vanheder, som nu är i fråga.
Detta inträffar t. ex. “vid dråp af hastigt mod.“
Denria anmärkning kunde kompletteras dermed, att mången gerning, som med afseende å den dervid ådagalagda stora “ondskan i “gerningsmannens vilja11, och lågheten i bevekelsegrunderi, borde, enligt Komitéens åsigt, straffas med förlust af medborgerligt förtroende, deremot icke ådrager gerningsmannen en sådan påföljd, emedan lagstiftaren, i anseende till ringheten af gerningens objektiva straffbarhet (i anseende till den ringa yttre skada, gerningen medlört eller kunde medföra) öfverallt ryggar tillbaka för konseqvensen af Komitéens grundsats, och detta desto heldre, som den subjektiva strattbarheten (gerningsmannens ondska och nedrighet) alltid särskildt afses vid bestämmande af straffgraden.
Om Komitéens grundsats skulle konseqvent tillämpas, borde, såsom ofvan visats, vanfrejden ådömas, icke för vissa arter af brott, utan endast i de konkreta fall, der domaren finner gerningsmannens nedrighet vara ådagalagd.
Men en sådan konseqvens torde ingenstädes vara försökt oller ens på allvar ifrågasatt. f) Komitéen har antagit “tvånno arter11 af ifrågavarande påföljd: “Den ena, “under benämning af förlust af medborgerligt förtroende för alltid11, skulle medföra vanfrejd: men den andra, “eller förlust af medborgerligt förtroende å viss tid“, skulle icke medföra vanfrejd.
Redan denna besynnerliga indelning af samma sak med motsatta verkningar, tyckes mig visa, att Komitéen ej kunnat värja sig från kristendomens sednaste inflytande i samhällslifvet.
Det. visar uppenbarligen att den gamla åsigten, om ärans förlust och brottslingens irreparabla fall, börjat förblekna och förvirras, samt att den grund, hvarpå hela lagstiftningen om vanfrejd hvilat, börjat svigta under lagstiftarens fö t ter.
Man har nemligen så småningom i sednare tider börjat betänka, känna och erkänna, att brottslingen, ehuru han för ett enstaka fall, som kommit att åtalas, och icke, likt de flesta, leinnats opåtaldt, måste, till uppehållande af lagens auktoritet och inflytande, straffas, likväl är en menniska, vår like, som vi böre icke utstöta eller onödigtvis brännmärka, utan heldre söka hjelpa och förbättra.
Den gamla åsigten deremot om ärans förlust 86 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. grundade sig på öfvertygelsen om något irreparabel i menniskoanden, eller att en viss “character indelebilis11 uppkomme genom vissa slags utbrott nf menniskoförderfvet.
Enhvar, som erkänner den rena evangeliska lärans grundsanningar, måste ogilla en sådan hednisk åsigt.
B) WjUffbcwtMnieiigfBt har ogillat förlust af medborgerligt förtroende och vanfrejd såsom straffpåföljder, emedan omförmälde förlust, “uttalad såsom bestraffning för brott, synes nog mycket närma sig till ärans förlust: ett straff i “nu gällande lag, hvilket blifvit, efter Beredningens tanke, på goda skäl ur lagförslaget uteslutet.
Deremot har Lagberedningen föreslagit en dylik straffpåföljd, nemligen att den dömde ej finge i allmänt värf brukas.
Detta additionel a straff skulle, enligt Beredningens mening, icke medföra vanfrejd.
I följd af de origtiga meningar, hittills varande lagstiftning dels alstrat, dels underhållit, fruktar jag dock att anstrykning af vanfrejd komme att åtminstone i opinionen onödigtvis följa den straffade.
Och då Beredningen förklarat “allmänt värf11 innefatta ej blott embete och tjenst, utan ock hvarje annan allmän befattning, äfven af den aldra obetydligaste art, torde kanhända Beredningen icke hafva erinrat sig, att i vissa kommuner tillsättas befattningar af den art, att befattningarne ganska väl kunna skötas af dem, som begått ett af de brott, för hvilka, enligt Beredningens förslag, stadgas förlust att i allmänt värf brukas.
Om jag icke bedrar mig, hafva ock större eller mindre kommuner antagit Vallackare, s. k.
Sokne-lappar och huddragare.
Deras befattningar att kastrera hästar och hundar samt flå huden af sådana döda djur, hafva af Sveriges allmoge från uråldrig tid ansetts, oaktadt påbud deremot, vara vanhederlige för “en ärlig man1', samt kunde derföre lämpligen bestridas af dem, hvilka dömts för brott, som ansetts medföra vanfrejd.
Skulle nu en sådan person, derföre att han förklarats ovärdig att i allmänt värf brukas, mista sin befattning, och således kanske sin enda utväg att försörja sig och de sina, vore detta både oädelt, okristligt och i alla afseenden oklokt.
Flere andra allmänna befattningar, såsom att vara skarprättare, dödgräfvare, brandvakt, sprutslagare, banvaktare, m. m. som af lägre myndigheter och menigheter tillsättas, torde kunna af pålitliga män bestridas, äfven om do fordom begått ett politiskt eller annat brott,-som, enligt Beredningens förslag, skulle medföra förlust af rättigheten att brukas i allmänt värf.
Lagberedningens förslag har dock varit nyttigt, i ty att det visat att den gamla idéen om ärans förlust, af hvilken Beredningens förslag är ett vanslägtadt barnbarn, icke har någon framtid att hoppas, utan säkerligen skall utdö, när allmänheten får närmare begrunda ämnet.
Föreskriften derom, att vissa brott medförde förlust af rättigheten “att föra annans talan inför rätta11, bade Beredningen, efter mitt förmenande, bort placera i Rättegångsbalken, heldre än i allmänna Strafflagen.
Hans Excellens Hr Justitie-statsministern har ock, i nedanåberopade protokoll, yttrat: “Hvad angår rättigheterna att till allmän befattning välja och att föra an“nans talan inför Rätta, tillhör det, efter mitt omdöme, rätteligen icke Strafflagen “att derom meddela bestämmelser." C) Hans Excellens Justitie-statsministern har inför Kongl. Maj:t, den 23 sistlidne September, i afseende å Lagberedningens nyss omförmälda förslag, angående påföljden att den dömde ej finge i allmänt värf brukas, yttrat följande: “Emot ifrågavarande stadgande förekommer, efter min åsigt, utom hvad “jag här ofvan redan anmärkt, att villrådighet skulle uppstå huruvida omförmälda “påföljd vore att anse för vanfrejdaude eller ej, hvarom likväl visshet borde ega rum, Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 87 “bland annat vid tillämpning t. ex. af föreskrifterna i 17 Kap. 7 och 29 §§ Rättegångsbalken samt de särskilda författningar, som bestämma god frejd såsom vilgor för utöfvande eller erhållande al vissa rättigheter.
Vid stiftande af strafflag “kan gällande lagstiftning i öfrigt, om hvars ändring ej är fråga, icke lemnäs “åsido, utan strafflagen måste sluta sig till densamma; och förty torde i straffla“gen böra bestämmas, hvilka brott medföra vanfrejd eller ej.
På dessa skäl grunda sig de i det nu af mig i underdånighet anmälda förslag, i stället för Lagberedningens ofvanberörda stadgande, förekommande bestämmelser.
Desamma afse “dessutom, att genom lagen, hvad särskilda brott angår, hinder ej må läggas för “den dömde att efter viss tid kunna medborgerligt anseende återvinna.®
Början af detta yttrande visar, att det är rigtadt egentligen blott emot Lagberedningens förslag, att de, som dömdes för vissa i sådant afseende särskildt bestämda brott, ej finge i allmänna värf brukas.
Under förutsättning, dels att, af ett sådant stadgande, "villrådighet skulle uppstå", huru vissa hittills gällande föreskrifter om frejd borde tolkas, dels ock att dylika föreskrifter komma att, åtminstone tillsvidare, finnas, och icke nu borde upphäfvas, har Haus Excellens, så vidt jag kan förstå, ansett för närvarande öfverflödigt att nu anföra några skäl i hufvudfrågan, huruvida dylika föreskrifter böra finnas, d. v. s. huruvida det är nödigt att för vissa brott fortfarande bestämma ett additionel straff, eller om icke de allmänna straffen åro tillräcklige att, så vidt genom straff ske kan, afhålla personer från att föröfva berörda brott.
Det höga yttrandet, i hvilket ’ StatsRådets öfrige ledamöter", men icke Justiticrådet Södergren, instämt, synes derföre, i egenskap af motiv för det ifrågavarande nådiga förslaget, vara blott negatift, icke innefattande ens ett försök att försvara den principiela rigtigheten af det additionela straff, som blifvit föreslaget.
De som hoppas, att Haus Excellens skall få tillfälle fortsätta och kanske fullborda den påbörjade stora förbättringen och kodifikationen af Sveriges "allmänna civil- och kriminal- samt kyrko-lag", kunna således trösta sig dermed, att Hans Excellens, — som nu icke velat ens försöka positift försvara lämpligheten eller nyttan, än mindre nödvändigheten, af ifrågavarande särskilda straffpåföljd, utan endast antydt, att Hans Excellens, till förekommande af "villrådighet", för närvarande vore nödd och tvungen att sådant tillökningsstraff föreslå, — skall, i händelse Ständerna föreslå, att denna sista qvarlefva af skamstraffen här, liksom i Norge skett, från strafflagen utplånas, förorda nådigt bifall till sådant tidsenligt och för nationen hedrande förslag.
Under hopp om ett dylikt, äfven hos Ständerna mycket gällande, att icke säga afgörande, förord, vågar jag, då mitt samvete kräfver, att jag söker verka för ändringens införande genast, så att ej den falska idéen må besmitta den nya lagen, fästa uppmärksamheten derå l:o att straffets hufvudändamål (att genom lagens hot förekomma brott) kan, äfven i afseende å de brott, för hvilka Utskottet föreslagit förlust af medborgerligt förtroende, vinnas lika mycket och lika litet genom de allmänna straffen, i tillräckligt mått föreskrifna, som genom dem i mindre mått, men tillökade med ifrågavarande straffpåföljd; 2:o) att straffarterne böra i allmänhet vara så få sorn möjligt, och att undantags- eller specialbestämmelser i detta, så väl som i andra afseenden, böra, så vidt ske kan, undvikas; 3:o) att straffets sekundära ändamål, brottslingens förbättring och återgifvande till samfundslifvet, i hög grad motverkas af ifrågavarande additionela straff; 88 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 4:o) att, såsom Norska Lag-kommissionen visat, ifrågavarande straffpåföljd dessutom aldrig kan rättvist, d. v. s. i förhållande till brottets objektiva och subjektiva straffbarhet, bestämmas; 5:o) att, såsom Lagberedningen anmärkt, straffet ”synes nog mycket närma ”sig till ärans förlust: ett straff i nu gällande lag hvilket blifvit, efter Beredningens tanke, på goda skäl ur lagförslaget uteslutet." 6:0) att, om icke nu något bestämmes i frågan, hvilka brott medföra vanfrejd, villrådighet" torde hädanefter föga mer än hittills i detta afseende uppkomma, och dessutom kunna lätt förek om mas genom några enkla bestämmelser, införda antingen, i pronauIgationslagen, eller, om all legal vanfrejd genast afskaffas, i en särskild författning derom.
I detta sednare fall skulle naturligtvis antingen icke någon, eller icke någon annan än den, som till vanfrejdande brott redan dömts, hädanefter inför lag anses vanfrejdad, utan alla få inför domstol aflägga ed, åberopade vittnen dock endast så vida hvarken do vore "menedare” (början af 7 § och 2 p. 18 § 17 Kap.
Kättegångs-balken) eller domaren eljest funne, att eden ej kunde dem anförtros.
Sistnämnda regel skulle naturligtvis äfven gälla i fråga om andra eder, än vittnes-ed.
Men ej kunde, såsom hittills, en vanfrejdad lättare än andra undslippa den samvetstortyr, som genom 29:de och 30:de §§ 17 Kap. Rättegångs-balken tillåtits, men från hvilken legalt vanfrejdade hittills varit befriade.
Det vore ock rätt och nyttigt, att ingen rättegångsförmån kunde vinnas genom vanfrejdande brott, mer, än genom andra.
— Att legalt vanfrejdade hittils sluppit beediga sina fordringar i konkurser, torde kunna slutas af sista punkten 80 § i 1830 års konkurslag.
På grund af allt detta och hvad i öfrigt af utmärkta juristers samt Norska Lag-kommissionens Utlåtande ofvan anförts, vågar jag föreslå: att frågan, om och huru myclcet skall i Strafflagen intagas, rörande förlust af medborgerligt förtroende, såsom särskild straffpåföljd, varder i hela dess vidd till