Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad jag då tyckte vara obetydligheter gaf dock prägel ät vårt hvardagslif.
Du känner till väfkammaren här hemma, där vi ofta, du och jag, kröpo och lekte » titt-ut » mellan bommar och slåar i de uppsatta väf- varne.
Det var en farlig lek, och jag är rädd för, att många trådar brusto vid vårt ovarsam- ma vidrörande.
(Forts.) Redaktionens brefväxling.
Ofta nog framställas till oss från våra läsarinnor förfrågningar eller uttryckas önskningar, dem vi gärna skulle vilja besvara och tillmötesgå, då de synas oss äga något allmännare intresse.
Den vanliga Breftä- dans tränga ram blir emellertid härtill för knapp, och ämna vi därför under ofvanstående rubrik då och då anslå en särskild afdelning för denna brefväxling.
Lagligt skilda äro vi dock ej och önska att för ännu en iid bibehålla det yttre skenet.
Minns du den gamla kvarnen här vid Sjö- Det är fegt, men han ville hafva det så, och vik, där vi så ofta lekte tillsamman, när du jag gick ej motvilligt in därpå.
Ett resesti- som barn var här på besök?
Bullret af ste- » En liten Stockholmsnåd » skrifver med anled- pendium, som tillföll honom, kom mycket läg- i narne, när de mellan sina väldiga plattor kros- | ning af vår uppsats o m » Visitkort » i n:r 1, att det
IDUN 24 skulle vara » rysligt intressant » att få veta, om våra kungliga personer också begagna sig af vi- sitkort, och huru dessa i så fall äro uppställda och se ut.
Genom ynnestfullt tillmötesgående kun- na nu vi i vår tur stå frågarinnan till tjänst med följande upplysningar.
Vårt konungapar liksom ock kronprinsparet be- gagnar sig endast på utländska resor af visitkort, och dessa äro därför också affattade på franska samt utmärka sig naturligtvis för den eleganta enkelhet i utseende och uppställning, s o m v i framhöllo som det enda verkligt nobla.
Se här en fotografiskt trogen afbildning af konung Oscars och drottning Sofias visitkort: 1894 vinnan af Haga.
Äfven för dessa fall äro de försedda med kort; konungens bär i enkel skrif- stil endast o r d e n: Comte Haga, drottningens i samma stil: La Comtesse de Haga.
Kronprinsens o c h kronprinsessans visitkort haf- va detta utseende: S Också är det sant, att intet äktenskap mellan en prinsessa af blodet och en vanlig dödlig under det.
sista århundradet inneburit sä mycken ro- mantik som just detta.
Ty de furstliga damer, som eljes beslutit sig för att ingå ett icke stånds- mässigt gifte, voro antingen redan vid mognare ålder, mången gång redan i mycket mognad, då deras hjärta besegrade deras förstånd, eller hade de redan sökt lyckan vid sidan af en jämnbördig gemål, utan att linna henne.
Prinsessan Elisa- beth var ännu ej aderton år, då hon afsade sig alla de förmåner, som hennes rang och hennes synnerligen framskjutna ställning s o m kejsar Frans Josephs älsklingsbarnbarn erbjödo.
Hon har helt visst aldrig genombläddrat Atmanach de Gotha för att genomforska raden af dem, som kunde ha rätt att anhålla om hennes hand.
Ty hennes hjärta tillhörde redan sedan år tillbaka baron von Seefrid, hvilken som page hade dan- sat och spelat boll med henne, och hvilken som löjtnant så föga hade tyglat sin djärfva kärlek, att han måste underkasta sig att bli » strafftrans- porterad » från Munchen till Metz.
Baron von Seefrid är nyss fyllda tjugutre år — och den lycka, som syntes allt för hög att nå, är nu hans, sedan det unga paret i Genua i all tysthet vigdes af ärkebiskopen den 3 sistlidne december.
J^a 3linc * sse Jtcryak de Suéd * * t dt DTmwé^e Hvad våra öfriga prinsar angår, hvilka äfven här hemma i sina kretsar kunna röra sig mera som privatpersoner, begagna de ock svenska vi- sitkort af motsvarande enkel, men solid utstyrsel.
Som bekant brukar vårt konungapar, då de höga personerna på utländsk botten vilja uppträda mera nkognito, begagna sig af titlarna grefven och gref- LQsforon Redigeras af Sophie Bidrag mottagas med Linge.
Mitt herrskap!
— här jag vågar pre- sentera Mig själf i några penndrag: Min figur Ar stolt och reslig; dock jag suppo- nerar De flesta sett mig höja mig utur Den gröna mantel, som mig delvis täcker Och kring min fot sin mjuka veck- skrud sträcker.
Till mig man flyr att högre vyer vinna; Från mig utstrålar månget bländklart ljug; Upp till min ståndpunkt går ej lätt att hinna, T y höjd jag är långt ofvan jordens grus.
Mitt inre mycken oro härbergerar, Och kring mig &gt;världen&gt; slojar och » regerar ».
Blott en signal från mig kan frambe- svärja Så mången syn från flydda stormakts- da ' r: A n Karl den tolfte med sin höjda värja, Ä n ' Tredje Oustaf, som i » statsvagn * far — Och Oustaf Wasa se ' n, Döbeln vid Jutas; Med mer.
— En ny signal — — och allting slutas.
Mitt namn förskrifver sig från hedna- tiden; Trestafvigt är det — lätt att gissa ut.
— • — — Men vi ej längre få förhala tiden, Ingressen får därför ett plötsligt slut; » En lyck ig fästmö » ber oss så vackert att få porträtt af den unga prinsessan Elisabeth af Bayern, hvilkens romantiska giftermål i dessa dagar med en ung bayersk löjtnant, baron Otto von Seefried, tilltalat alla » unga och älskande hjär- tan ».
Hvarför icke, älskvärda läsarinna!
Och ni har väl intet emot, att den käcke löjtnantens bild följer med på köpet?
Dock, tycker någon sig mer hjälp be- höfva, Må han en stund med småorden sig öfva.
Nå, Här Om Som » klok är den, som följer kloka råd »; finnes nog tillräckligt ordförråd, ock vi ej er hvarje småord bjuda, hufvudordet har.
— Se här: hur ljuda I edert tycke orgelns toner — säg?
Hvad plär sig te vid sidan af en väg?
Ett utrop, pressadt fram af sällheten, af kvalet.
En svensk berömd artist från sjutton- hundratalet .. En ö, som har historisk ryktbarhet.
En mest för ungdom afsedd lustbarhet.
Säg hvad med vreda sinnen bäst är söka göra?
Hur bör man så i dans som exercis sig föra?
Hur man benämner människan som död.
En växtprodukt, som ger hygieniskt bröd.
Forntida nordisk stad med religiösa anor.
Hvad man af hampa sett (järn ock), » i långa banor ».
Ett bland de äldsta mansnamn på vår i jord.
Hvad den ej är, som ej i står vid sitt ord *.
Hvad när du en har gett, du ock må trofast hålla.
Hvad både nytta gör och skada kan förvålla.
Nämn för mig här,i hast,tre kvinnonamn.
En stad i Tyskland invid viktig hamn.
Ett hushållsgöromål som rätt stor om- sorg kräfver.
Hvad björkens stam syns ha i bredd med mjällhvitnäfver.
Hvad kallas af en planka minsta del?
Hvad att omåttligt göra är ett fel.
N:r 39 (249) Prenumerationspris pr Fredagen den 23 september 1892. år: Idun m e d Modetidning oeh kolorerade planscher kr I d u n m.
• Idun ensam » 8: — 6: 50 4: — • Byrå: K l a r a v. K y r k o g a t a (Aftonbladets nya Redaktör 7, 2 t r, bus.)
sker i landsorten å post- a n s t a l t, i Stockholm h o s r e d a k t i o n Det är kanske ej fullt riktigt, att den, som ned- skrifver minnesrunan öf- ver henne, tillhör en an- nan, en ny generation, som åtminstone i förhål- lande till henne kan an- ses som mycket yngre.
Men kanske också just därför den, som skrifver detta, har en förutsätt- ning att teckna de sista årens fru Limnell, den vördnadsvärda och den alltid unga gamla, hon, som lefde i nutidens alla strömningar, kände med dem alla, stod emot en mängd, egde en kristens tro och hopp och en utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Träffas å b y r å n kl. 1 2 — 1.
Fredrika ••fl et ligger likasom på &lt;M.
allas läppar att ef- % ter fru Limnells från- fälle om den hädangångna säga något sådant som att hon hörde till de er- kända celebriterna inom Stockholms literära säll- skapskretsar.
Men ome- delbart efter en sådan sats kommer en ny tanke, en tvekan och en fråga: var det icke egentligen hon, som jämte fru Hier- ta skapade en literär värld här i Stockholm, var hon icke den enda, som kunde kallas en stor- het däri, och är det icke les beaux restes af hennes skapelse vi ännu fortfa- rande hedra med namnet en literär värld?
och Telef.
U t g i f n i n g s t i d: hvarje helgfri fredag L Ö 8 n u m m 8 r s p r i 3 I 5 öre (vid kompletteringar).
0«rnandts Bohtr.-Akiiab.
Aniionspris: 35 öre p r n o n p a r e i l l e r a d.
För » Platssökande » o. » L e d i g a platser » 25 öre för h v a r j e p a b ö r j a d t tiotal stafv U t l ä n d s k a a n n o n s.
- r a d Limnell.
världsmänniskas blida tolerans.
» Profeter här, profeter där oeh världens barn i midten, » sjunger Goethe; fru Limnell var icke utan sin lilla svag- het för profeter här, pro- feter där — prcpheten rechts, propheten linlcs — men hon glömde icke bort världens barn i midten.
Det var hennes kvinnliga hjärta, hennes varma hjärta, som så fort tog eld och så väl visste att bibehålla sin värme, som sken igenom i allt hvad hon sade och gjorde, oeh som gaf ett säreget behag åt hen- nes personlighet; det var ett flickhjärta, som bru- sade upp helt plötsligt i sedlig indignation; då kastade ögonen blixtar, då fanns ej ett spår af ålderdomströtthet hos den- na redan brutna kropp, hon talade och • — hur hon talade!
Det var så färdigt alltsamman, så man hade velat trycka det, det var tankar, som plötsligt föddes i stun- dens inspiration, präkti- ga, jag höll på att säga, manliga tankar.
Den öfverlägsna kvinnan träd- de i ett nu fram ur sin gömma, och där låg en charme öfver personlig- heten — lifvets egen charme.
V i stå vid hen
Tre ting måste en man hålla heliga: sitt tempel, sitt fosterland och sin hustrus hjärta.
Till intetdera får han frambära lögn såsom offergåfva, om han vill lycklig varda.
nes graf icke med känslan af, att vi blott hafva förlorat en röst i den offentliga diskus- sionen af viktiga samhälls- och tidsfrågor eller en hand, som var färdig att af hjälpa nöd, hvar den än fanns, utan med känslan af att vi ha förlorat en personlighet: ett skön- hetsintryck, som satte vår själs intimaste strängar i dallring, är borta.
Denna känsla af något eget, af något på sitt eget sätt lefvande, verkande, tjusande, fick man genast man såg henne.
Hvem är den där damen?
utbrast ofrivilligt en hvar vid inträdet i ett obekant sällskap, där hon var med, och vid mönstringen af de närva- rande.
Dessa ögon, som hade något af stjärn- glans i sig, denna mun, som log som en flic- kas, denna hy, som var en ung flickas, och som jag förmodar 40-talets poeter enstämmigt kallade liljehvit, denna röst med sin egna brusande fulltonighet, en röst, hvars make jag endast hört hos fru Hwasser, och själfva denna fetma, som knappast vanprydde, där- för att den så klart bevisade andens seger öfver det materiella — den vackra gången, de ända in i det sista lätta rörelserna motsade den — allt detta bildade ett helt, en bild, en ljus bild, som skall stå kvar som ett kärt minne för enhvar, som sett den.
Och det är ej svårt att förstå, att om i yngre år det kvinnliga behofvet att behaga tog ut sin rätt, så att t. o. m. litet för mycket pärlor, band och blommor räknades till fru Limnells egen- domligheter som ung, så fanns bär också något att pryda, en uppenbarelse, som nog icke skämdes för att visa sig.
Jag minns henne från Läsesalongens sammanträden senast.
Någon gång kom hon, och mycket deltog hon ej i diskussionen, men det spelande ögat följde hvarje ord, färdigt att sentera hvar tanke blixtsnabbt.
Och plötsligt var hon — in- somnad.
V i sågo på hvarandra leende, vi kände till det, men hon sof icke som andra människor, hon tycktes kunna höra på samma gång, ty förekom där något, där hon ville vara med, var hon plötsligt vaken och liflig som en lärka.
Det behöfver väl icke till- läggas, att det endast var undantagsvis och vid en diskussion utan viktigare afgöranden, en sådan blund kunde öfverraska den eljes mer än alla andra vakna och intresserade.
Men det var framför allt som värdinna stora skaror minnas henne.
Där skulle man se henne i hennes hem vid Röda bodarne eller på Malmtorgsgatan eller ännu hellre på det vackra Lyran, sommarbostället vid Mä- laren med de många gästerna.
Här var den naturliga ramen för hennes eleganta person- lighet och älskvärda konversationskonst.
I staden — hur gåfvo icke det präktiga möble- manget, de utsökta taflorna, de smakfulla by- sterna och blomgrupperna en imponerande lifsglädje åt samvaron; en stolt prägel af ri- kedomens lätthet att behärska de gröfre be- hofven, att lyfta som fjäderlätta leksaker hvad som annars förefaller som tunga bördor, bröt bekymrens o k; det låg i luften, att man kände detta — men rikedomen tryckte ej, den var ej ett anspråk, en höghet, en öfver- makt.
Lätta artistsjälar fladdrade omkring i denna luft, insögo dess blomsterångor med samma välbehag, som tungsinta filosofer betänksamt satte stöflarna ned i de tjocka mattornas mjuka väf.
Allt hvad lifvet har besynner- ligt och motsatt, nyckfullt och växlande stämmer möte i en sådan krets.
Oberömd- heter, som blifva berömdheter, skaka där hand med berömdheter, som blifva oberömdheter, allt eftersom tiden går.
Det är ungefär samma typer öfverallt: aktriser, som man lätt kän- ner igen på deras vältaliga gester och stora ögon, som se en ända in i botten på själen; naturligtvis saknas minst här, där sonen är Musikaliska akademiens sekreterare, en mängd unga damer, som skola bli något utomordent- ligt i musikväg, som icke tro på någonting somhelst vare sig i denna värld eller den nästa utom på musikens allt förlossande makt och så förstås på makten af sitt smålöje och koketteriet med sin solfjäder; där finnas också mera anspråkslösa unga målare, som ingen kan slå på fingrarne med färgproblem, men som skulle stå sig slätt i en examen i rätt- stafningskonsten; professoren i vetenskapsaka- demin, som tyckas veta allt mellan himmel och jord med undantag måhända af konsten alt knäppa sin väst och knyta sin halsduk — med andra ord samlingen är brokig och fulltalig, och den är sig så där temligen lik här oeh i Paris, nu och för hundra år sen.
Den icke minst intressanta i den äldre kretsen var säkerligen värden själf, fru Lim- nells förste man, rektor Svedbom, en fint bildad man med mångsidiga intressen.
Bland gästerna kunde man få se den spensliga Fredrika Bremer, litet öfverspänd och guver- nantartad, Björnson, då för tiden salongshöf- ding, lika allsmäktig som han nu är bonde- höfding, den gåtfulle Ibsen med de tätt sam- manbitna läpparna, lutad mot en kakelugn, men som en gång tog bladet från munnen i » ballongbrev till en svensk dame », som just var fru Limnell.
Där gick Wikner, en stor gunstling hos värdinnan, med sitt hängande hufvud, oeh där kunde man ända in på sista tiden träffa fruarna Adlersparre, Ankarsvärd, Retzius, Kerfstedt, Lea eller höra fru Ny- bloms lustigheter, som hvarken skonade gamla eller nya skolan i vår moderna lite- ratur.
Om också en god del af hvad man med ett fult namn kallade salongsliberalism sög sin näring här, så var det ej ställets fel, det var det dåvarande Sveriges fel, om det var ett fel, och dessutom är det oundvikligt.
Man kommer ej tillsammans i en salong för att vara riksdagsman och partimänniska, utan för att vara människa rätt och slätt och god kamrat.
Detta kamratsällskap mellan män och kvinnor, som smutta sitt te tillsammans och meddela sina intryck om dagens ditt och datt, den sista boken och den sista pjäsen, medför en del kotteriväsen, det är sannt, men är det icke mera afunden än den opartiske betraktaren, som ondgöres däröfver?
Att det låg en viss ytlighet i den tidens sätt att be- döma samhällsfrågor måste medges.
Histo- rieskrifvaren kommer nog att påpeka detta: den tiden var fallen för stora idéer, och den glömde ibland de närmaste målen för de af- lägsnare.
Fru Limnell var icke ytlig, men hon var barn af sin tid, och hon hade tiden3 metod att låta taga sig af det nya.
Att tankearbete ej hörde till de saker, som af- fk.
pÖDECKE.
skräckte henne, utan som lockade henne, märktes lätt, men hon hade behof af ett visst ombyte af idéer, som Spurgeon en gång för- liknade vid det kroppsliga behofvet efter luftväxling.
Om vi vilja kalla det för en ostadighet, så kunna vi göra det, och vi kunna se ett exempel på hennes mångpröfvande ex- perimenterande med nya andliga riktningar i hennes intresse mot slutet af sitt lif för teo- sofins drömmar, federationens kamp mot sam- hällsolyckorna, pietismens grubbel öfver värl- dens gåta och människosläktets fördärf oeh problemdiktningens glädjelösa frågande och frågande.
För den nuvarande medelålders- generationen, uppfostrad i otro på någon plöts- lig förändring i människonaturen, allt för flegmatisk kan hända, när det gäller de stora målen och de stora frågorna, de fjärran ut- sikterna och framtidsmöjligheterna, kunde denna andliga rastlöshet ibland taga sig något fantastisk ut.
Men det är ju å andra sidan också faktiskt, att tron ännu i dag verkar under, att det djärfva försöket bereder möj- ligheter, där inga förut funnos, och det är möjligt, att fru Limnell med sin barnsliga tro såg längre och djupare än vi, som tviflade.
Äfven praktiskt förstod hon att verka, hvarom vittna de talrika allmänna värf, i hvilka hon tagit del: Handarbetets vänner, Eugeniahemmet, Föreningen försinnesslöabarn, Klara skydds- oeh arbetsförening, Fredrika Bremer-förbundet, Föreningen för gift kvinnas eganderätt, Läsesalongen äro namnen på de inrättningar, sällskap och stiftelser, där hon gagnat antingen som ledamot eller på ännu mera ingripande poster.
Härtill inskränkte sig dock icke hennes välgörenhet.
Huru mången fattig har icke med tunga steg van- drat uppför hennes trappa och med ett helt fång af ljusa förhoppningar skyndat nedför den igen, med en välsignelse öfver gifvarin- nan, så varm som endast ett jublande tack- samt hjärta kan gifva den.
Hur mången har hon ej gett den dyrbaraste gåfva af alla, förnyad arbetskraft, genom att ge lifvet den riktning, som den arbetande behöfde för att utveckla sig.
Jag tänker särskildt på de konstnärer, hon understödt och uppmuntrat, dessa bräckliga varelser, hvilkas andliga ska- parkraft lefver på vår, blommor, färger, kär- lek, och för hvilka en resa till Italien eller en vistelse utrikes eller blott nyhet i intryc- ken äro en hälsodryck, som föryngrar deras talang.
Så fick Fredrika Bremer sin resa till Grekland bekostad af fru Limnell, och hon var en mästare att utdela sådana gåfvor och gjorde kurer, som ingen doktor kunde eftergöra.
Det var ej sällan hennes hjälp- samhet missbrukades, men det nedslog henne icke att fortsätta.
Under den sista svåra vin- tern bespisades massor af folk i hennes kök.
Somliga missbrukade på det mest oförsynta sätt hennes godhet.
Hon blef mycket ond, hon förklarade, att hon skulle stänga sina dörrar för dem — för alltid och obevekligt.
Men, sade den, som berättade detta för mig, hon kunde det icke.
Om några dagar hade hon tagit emot dem ånyo.
Och om det hände på gamla dagar, att hon ville draga sig från sina många förtroendeuppdrag.
Nej, hon fick icke, det var allas åsikt, hon var den milda fridsstifterskan, som ingen kunde motstå, med
henne gick det lätt, när hon trädde emellan, utan henne gick det icke.
Och om hon hade sina sorgliga erfarenheter inom fattigpraktikens område, så tröstade det henne säkert att veta, att blott den sak, som lyser öfver alla och icke är förmörkad för någon, också hinner till alla, och att den, som lyser öfver både goda och onda, är den enda rätta bilden af den all barmhärtiga kärleken.
Vid sitt frånfälle, som inträffade måndagen d.
12 sept, var fru Limnell 76 år gammal; hon var född d.
14 juli 1816.
Hennes föräl- drar voro lektorn vid Hernösands gymnasium Olof Fredrik Forsberg och hans hustru, Catha- rina Margaretha Svedbom.
Hennes lif var ej utan växlingar och olyeksslag: hennes förste man, rektor Pehr Erik Svedbom, med hvilken hon ingick äktenskap år 1842, dog 1857, och byråchefen Carl Abraham Limnell, med hvilken hon var omgift sedan 1860, gick bort år 1882.
A f hennes söner är den äldre sekreteraren i Mu- sikaliska akademin, dr W.
Svedbom, den yngre, en rikt begåfvad gosse, angreps tidigt af en obotlig sjukdom.
Man torde ha grundad an- ledning att hoppas, att äfven för eftervärlden ej fru Limnell blir ett okändt namn, om något utdrag ur hennes brefväxling med sam- tidens intressantare personligheter kommer att se dagen.
Hennes många vänner skola i alla händelser ej glömma henne.
Det fanns ett namn, som gafs henne hälft på skämt och kanske icke alldeles i vänlig mening under hennes medelålder, namnet » lilla rektorskan »; det fanns ett annat, som blef hennes speciella tillhörighet under hennes ålderdom, och som skall uttränga det förra, namnet: » lillatant ».
Det fanns nog ingen i Stockholms stad, som hade så många, som använde den titeln, men alldeles säkert fanns det ingen, till hvilken så många använde den med detta uttryck, detta uttryck af tacksamhet och kärlek, som var naturligt, när den riktades till henne.
Hellen Wféaria, min första Pf sä ren som en kyss på kom kärlek dalande att frän gaf sä ljuf stämning när Maria, med tanke var majsolens fagra i min spirande bottenlöst och i ljufva af ljus och vek sträle löf i lek.
du lät sjunka blick, sekunder drömmar förgick.
Maria,, min första kärlek, på jorden är lyckan half, en ros mellan frostkalla ett bleknadt hvilar drill.
kärlek, din jungfruliga en evighet still, vingen min första din bland läppar klingande som När dina lärkan pä en vårdag panna dö, en hviskning som snö, din skära alla sorger Lindgren.
drifvor, regnbägshvalf.
Förklungen är som genom ditt väsen För god för du var, Maria, hvart på melodien, ljöd.
den syndiga och sä blef du min första också med det milstenen de slockna när fridsamt ditt minnes bär, riksväg är.
Och tända sig smärtors facklor, död.
kärlek, mig mina tankars du käraste jorden och däröfver bländhvita Fredrik blodröda dö, dalar snö.
Nycander.
% RESPEKTERA INDIVIDUALITETEN!
IPpjfevarje människa har vissa naturliga, just «fibd&gt; henne tillhöriga egenskaper, genom hvilka hon skiljer sig från alla andra väsen af samma art.
Summan af dessa egenskaper utgör hen- nes individualitet eller den för henne egen- domliga beskaffenhet, som kännetecknar henne som individ.
Endast om hon lefver individu- elt, d. v. s. i öfverensstämmelse med sina na- turliga anlag, kan hon uppnå den fulla ut- veckling och den lycka, hvartill hon egentli- gen blifvit bestämd.
Förutsättningarna till en sådan, på en naturenlig utveckling grundad lycka äro gifaa för alla, men få äro de, som vinna just denna lycka eller utvecklas till hela den kraft och skönhet, hvartill de ursprungli- gen ämnats.
Detta sorgliga faktum har sin grund däri, att man i uppfostran allt för litet beaktar de naturliga anlagen, den individuella beskaffenheten, och helt enkelt dresserar efter schablon.
Det ligger i sakens natur, att skolan med sin nödtvunget skematiska undervisning ej kan fästa mycket afseende vid individualitet och därför ej häller ensam kan dana karaktären.
Hon kan visserligen gifva allmänna grundsat- ser, men hon har hvarken tid eller tillfälle att öfvervaka, att dessa grundsatser också verkli- gen tillägnas af de unga och blifva bestäm- mande för deras viljeriktning.
Största delen af detta arbete måste därför falla på hemmets eller rättare sagdt på moderns lott.
Hemmet skall vara den plantskola, där karaktären grund- lägges och utvecklas för att sedermera vinna stadga i lifvets strid, och modern den träd- gårdsmästare, som med ömma händer vårdar den späda plantan.
Hon skall vaka öfver de gryende anlagen och genom sin vård framdraga dem i ljuset.
Men liksom växten fordrar en god jordmån oeh en passande luft för att kunna frodas, så måste äfven den unga män- niskoplantan urpväxa i en god jord och vara omgifven af en ren atmosfär.
Ädla, goda grundsatser böra råda i hemmet och hela sam- lifvet vara genomträngdt af kärlek, sanning och sedlig renhet, då skall äfven barnet upp- taga dessa grundsatser i sin själ och små- ningom frivilligt, liksom drifvet af sin inre natur, utöfva de dygder, det lärt sig att älska och ära i hemmet.
Men för att modern i sin uppfostran skall kunna uppnå de goda resultat, hon åsyftar, måste hon alltid fästa afseende vid de sär- skilda, individuella a D l a g e n och ej söka stöpa alla i samma form.
Hon bör stödja och stärka det svaga sinnet, förmildra det kraftiga, men därför ej söka bryta detsamma, utan leda det in på en sådan väg, att det kan nyttigt an- vända sin kraft.
Allt dåligt, som vill upp- växa, måste borttagas, och mindre goda anlag med mildhet och förstånd bortarbetas.
Maa bör dock ej tro, att det goda kan utvecklas eller det onda utrotas inom mycket kort tid, ty i naturen tagas inga språng, och allt tar sin lugna utvecklande gång, vare sig till godt eller ondt.