Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstolars alltför få sammanträden, serdeles i de norra orterne, och olämpligheten af de årstider, då dessa sammanträden ega rum, dels ock emot Lagmans-Rälternes bibehållande, föreslagit, att Lagberedningens den 16 December 184% till Kon Öl. Maj:t afgifna underdåniga Betänkande, angående Domstolarnes organisation, måtte blifva föremål för Rikets nu församlade Ständers öfvervägande och antagande.
Derjemte hafva hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln Friherre Cederström, Th.j hos Vällofl. Borgare-Ståndet Herr Ekholm samt hos Hederv. Bonde-Ståndet Riksdagsfullmägtige Per Bengtsson från Caimare Län och Anders Johan Sandstedt från Jönköpings
Län väckt serskilde motioner, de der alla åsyfta förnyandet af Rikets Ständers vid föregående Riksdagar fattade, men af Kongl.
Maj;t ej sanctionerade beslut [om Kämners - 3 Lag-Utskottets Betänkande, N.o 52.
Lagmans- och Riddare-Syne-Rätternes indragning; uti hvilka motioner flere Ledamöter inom Bonde-Ståndet instämt.
Slutligen har Rikets Ständers Justitife-Ombudsman uti sin Riksdagsberättelse jemväl hemställt, att frågan om nyssnämnde Rätters afskaffande målte ånyo till grundlagsenlig behandling förekomma.
Elter öfvervägande af de sålunda framställda och till Lag-Utskottets behandling öfverlemnade förslagen, tillika med de yttranden, som inom Ridderskapet och Adeln blifvit afgifne, dels för och dels emot Friherre Cederströms motion, får Utskottet, hvad först angår Herr Kröningssvärds förslag om antagande af Lagberedningens Betänkande, rörande
Domstols-organisationen i allmänhet, erinra, att detta Lagberedningens genom trycket offentliggjorda Betänkande väl innefattar de grunder, hvarpå Lagberedningen ansett en blifvande organisation af alla Rikets
Domstolar, så väl till deras sammansättning och verksamhet, som till instansernes antal, böra hvila, men icke innehåller något utarbetadt förslag till de lagförändringar och serskilda föreskrifter, som för organisationens sättande i verket skulle erfordras, och följaktligen ej heller kan i dess närvarande skick blifva föremål för Rikets Ständers antagande i den mening, motionären synes hafva åsyftat; hvadan Utskottet tillstyrker, att Herr Kröningssvärds motion må lemnas utan afseende.
Beträffande derefter frågan om Iiämners-, Lagmans- och Riddare-SyneRätternes afskaffande, så enär motionärerne, hvar för sig, i sina framställningar lagt vigt vid de åsigter, Rikets Ständer redan tillförene i ämnet yttrat, anser sig Utskottet till en början böra i korthet redogöra för dessa åsigter.
Förslaget om Iiämners- och Lagmans-Rälternes samt, i sammanhang med dessa sistnämnde, Riddare-Syne-Rätternes afskaffande, är, så vidt Utskottet har sig bekant, utgånget från Lag-Comiteen.
De skäl derför, som ej mindre nämnde Comité' än äfven sedermera Rikets Ständer anfört, äro hufvudsakligen: att behofvet af en lagskipningens skyndsammare gång påkallade RäLtegångs-instansernes återförande till deras urgamla antal af endast tre, h vilket ock i och för sig sjelft vore öfvérensstämmande med en syftesenlig
Domstols-inrättuing ; samt att, för vinnande af berörde ändamål utan minskning i säkerheten, Kämners- och Lagmans-Rätterne lämpligast kunde indragas, enär, hvad de förra angick, erfarenheten redan visat, att flertalet af Rikets städer, och deribland åtskilliga med vida större folkmängd, än en del af dem, som hafva Kämners-Rätter, hittills kunnat utan all olägenhet vara dessa Rätter förutan, och Lagmans-Rätterne åter dels genom sin 4 Lig-Utskotlets Betänkande, N.-O 5a. sammansättning icke väl lämpade sig att utgöra andra instansen, och dels, genom sina sammanträden blott en gång om året, isynnerhet vållade tids» utdrägt.
— Men Lag-Comitéen förenade med den sålunda föreslagna förändringen uti instansernes antal förutsättningen, att Hof-Rätterne i stället skulle till arbetsstyrka eller antal blifva utvidgade i mon af behofvet; och denna omtänksamhet å Comitéens sida var så mycket angelägnare, som nya Civil-lagförslaget i öfrigt utgått från den princip, att så mycket som möjligt undanrödja alla band på utvägarne för rättsökande att fullfölja sina tvister alla instanser igenom, och till följd häraf borttagit så väl vadeskilling och stadgandena om summa appellabilis* som äfven skyldigheten att fullgöra dom såsom villkor för ändringssökande i hvilken Rätt som helst, Lag-Comitéen kunde ej undgå att inse, att under sådana förhållanden de nuvarande Hof-Rätterne, som knappt medhunnit handlägga de mål, som hittills dit ingått, omöjligen skulle blifva tillräckliga för behandlingen äfven af dem, som nu stanna vid den andra instansen, och att man således, utan en tillökning i Hof-Rätterne, skulle snarare motverka än befrämja det ytterst sökta målet, som var större skyndsamhet vid lagskipningen.
Då deremot Rikets Ständer vid 1829 års Riksdag första gången adopterade idéen om Lagmans- och Kämners-Rätternes indragning, letnnade man frågan om Hof-Rätternes förstärkande alldeles å sido, förmodligen af farhåga för ökade kostnader.
Man erkände dock behofvet af ett correctiv mot Hof-Rätternes och Högsta Domstolens öfverhopande med göromål; men man sökte, i motsatts mot Lag-Comitéen, detta correctiv uti föreskrifter, som skulle betydligt försvåra allt ändringssökande.
Sålunda förhöjde man vadeskillingen vid förste domstolen till fem daler, stadgade vid denna Domstol en summa appellabilis, lika med den, som förut egt rum vid andra instansen, och föreskref slutligen fullgörande af första instansens dom, såsom villkor för rättigheten att deruti söka ändring.
I enlighet härmed, uppgjordes och antogs ett lagförslag, innefattande förändring eller upphäfvande af icke mindre än 79 serskilda §§ i nu gällande lag, oeb i den underdåniga skrifvelsen öfverlemnade man derjemte åt Kong}.
Majrt att meddela de reglementariska föreskrifter, som härförutan kunde finnas nödige för stadsdomstolarnes organisation på flere afdelningar, der behofvet sådant påkallade.
Emedlertid blef förslaget så sent under Riksdagen till Kongl. Magt afgifvet, att någon granskning deraf i Högsta
Domstolen icke medhanns, hvarföre frågan då förföll.
La^Utskottets Betänkande , N.O 5i Vid 1835 års Riksdag väcktes den ånyo, och ehuru Justitiae-Suts-Ministerns under tiden afgifna årsberättelser utvisade, att något öfver tretusen mål årligen fullföljdes vid Lagmans-Rätterne, deraf knappt en tredjedel gingo till HofRätterne, samt flere röster i anledning häraf höjdes mot möjligheten att utföra den föreslagna förändringen, med bibehållande af Hof-Rälternes nuvarande inskränkta antal, stadnade dock Rikets Ständer i samma beslut, som vid föregående Riksdagen.
Men då förslaget nu kom under Högsta Domstolens granskning, blef det af ingen ledamot derstädes godkändt.
Några ledamöter yttrade i allmänhet betänkligheter emot nyttan och ändamålsenligheten af att borttaga den nuvarande andra instansen, hvilken genom sin närbelägenhet medförde för de rättsökande mycken beqvämlighet och ringa kostnad; men isynnerhet funno desse ledamöter förslaget overkställbar^ utan en betydlig utvidgning af Hof-Rätterne.
Ledamöter åter godkände väl sjelfva hufvudprincipen och trodde densamma, med tillhjelp af några serskilda stadgande!), äfven kunna utföras med blott någon mindre betydlig tillökning i de nuvarande Hof-Rätternes personal, men ogillade deremot de föreskrifter, som åsyftade att försvåra utvägarne till ändringssökande i allmänhet, såsom fullgörande af dom m. m.
Sedan Kongl. Maj:t, uti aflemnadt Svar på Rikssalen den 9 Maj 1835, med fäsladt afseende å de yttrade betänkligheterna, och enär de af LagComiteen, i sammanhang med Kämners- och Lagmans-Rätternes indragning, föreslagne förändringar, så väl i Rättegångs ordningen i allmänhet, som i de öfrige Doinstolarnes organisation, icke kommit i fråga, förklarat
Sig ej finna skäl att Rikets Ständers förslag då bifalla, bragtes ämnet ytterligare å bane vid 1840 års Riksdag.
Med ledning af de i Högsta
Domstolen gjorda anmärkningarne mot förra förslaget, frångick man nu de förut antagne controllerna mot Öfver-Rätternes öfverhopande med arbete.
Man nedsatte åter i någon mon vade-skillingen och borttog helt och hållet stadgandena om så väl summa appellabilis} som skyldigheten att fullgöra första instansens dom.
Deremot skulle den vid Under-Rätt vinnande parten i vissa fall ega rättighet att, emot ställd borgen, söka utmätning å det omtvistade utan afseende på erlagdt vad af vederparten; och härmed trodde man sig< på ett nöjaktigt sätt hafva söijt för Hof-Rälternes tillräcklighet i oförandradt skick.
Men äfven detta förslag, so u i Högsta
Domstolen likaledes befanns i flere delar bristfälligt, blef af Kongl.
Maj:t afslaget, hufvudsakligen på enahanda skäl som förut.
Utskottet sålunda anfört torde man finna, att, då en eller annan af motionärerne vid innevarande Riksdag beropat sig på Rikets Slän - 6 Lag-Utskottets
Be tänkande j N.-o 5 2. ders vid tre Riksdagar ”stadigt vidhållna mening”, en sådan uppgift icke så aldeles Öfverenstämmer med förhållandet.
Väl har allmänna opinionen varit temligen ense om nyttan af att inskränka rältegångs-instansernes antal till blott trenne, för att befordra större skyndsamhet i lagskipningen; äfvensom man funnit Kämners- och Lagmans-Rätterne härvid företrädesvis böra komma i fråga till indragning.
Men man har lika allmänt erkänt nödvändigheten af att tillika tillse, det man icke vid en sådan indragning, genom Öfver-Rätternes belastande med alltför mycket arbete, snarare motverkade det åsyftade ändamålet; och i denna ytterst vigtiga del af frågan hafva meningarne varit betydligt skiljaktiga.
Hvad man i detta hänseende beslutade 1829 och 1834, frångick man åter 1840; och detta, såsom det synes Utskottet, på goda skäl.
Det skulle onekligen blifva ganska vådligt att i första Domstolens hand, serdeles der den beslår af blott en lagfaren person, lägga sådan myndighet, att domslutet blef utan appell, antingen till följd deraf, att det omtvistade ej uppgick till eLt visst värde, eller till följd af svårigheten för en mindre bemedlad part att kunna fullgöra domen inom den för sakens fullföljande bestämda tiden.
Dessutom förekommer härvid äfven en annan omständighet, som förtjenar alt noga öfvervägas.
Vår Rättegångs-ordning är nemligen så enkel, att hvilken part som helst kan, utan behof af sakförares biträde, sjelf utföra sina rättegångar, der
Domstolens afstånd ej sådant hindrar; och så tillgår äfven merändels vid första instansen.
Men just i följd häraf händer ej sällan, att enfaldigare parter, som ej förstått alt i rättegångens början framdraga all den nödiga bevisning, hvarpå de kunna hafva tillgång, först genom den dom, som gått dem emot, blifva upplyste om hvad som i bevisningen brister; och det kan ej vara med billighet förenligt att, under sådane förhållanden, blottställa hvarje tappande part för alla de kostnader och förluster, som doms fullgörande medförer, innan honom iemnas tillfälle att, genom bevisningens completterande i andra instansen, få sin måhända ofta i sjelfva verket rättmätiga talan godkänd.
Men, lika litet som Utskottet således kan godkänna de af Rikets Ständer först antagna correctiven mot IIof-Rätternes öfverhopande, lika litet kan Utskottet finna det correctiv tillräckligt, som vid sista Riksdagen antogs såsom tillfyllestgörande.
Om än rättigheten för en kärande part, som vunnit vid första Domstolen, att i vissa fall emot borgen söka verkställighet å domen, utan afseende å vederpartens erlagda vad, må vara i andra hänseenden gagnelig, på sätt
Utskottet skall söka ådagalägga uti ett sednare Lag-UtskoUeCs Betankandcj N-o 52. y Betänkande, der delta ämne serskild t kommer alt behandlas, är det likväl olänkbart, alt en sådan rättighet skall kunna visa något verksamt inflytande i det hänseende, hvarom här är fråga.
Ty då Hof-Rätterne nu knappt medhinna sina functioner såsom tredje instans, under det en mängd tvister hejdas vid andra instansen genom stadganden om summa appellabilis och fullgörande af dom, lärer man näppeligen kunna föreställa sig, att, sedan man borttagit dessa stadganden, Hof-Rätterne skulle kunna i oförändradt skick blifva tillräcklige såsom andra instans, endast till följd af en åt kärande parter, som vunnit vid första instansen, medgifven, men kanske sällan begagnad rättighet att, emot ställd borgen och återbetalnings-skyldighet med ränta, ifall han sedermera tappar, söka verkställighet å domen.
Efter Utskottets åsigt återstår alltså endast det, hvarmed Lag-Coraiteen börja t, eller ett öppet erkännande, att den ifrågavarande reformen svårligen kan utföras annorlunda, än i sammanhang med Hof-Rätternes förstärkande.
Men om detta erkännes, måste man ock erkänna, att frågan i sjelfva verket har den vidsträckta omfattning, att den icke, med något hopp om ändamålsenligt resultat, lämpar sig i sine delailler till behandling af Rikets Ständer i första hand.
Ämnet innefattar icke blott frågan om vissa
Domstolars indragning och de lagförändringar, som deraf föranledas, utan äfven frågan om de qvarstående
Domstolarnes organisation på lämpligt sätt, så väl hvad Öfver-Rätterne angår, som i afseende på Under-Rätterne i de städer, der behofvet påkallar domstolens fördelning på flere divisioner.
I förra hänseendet, eller beträffande den mängd af serskilde lagstadganden, hvilkas upphäfvande eller förändring erfordras, förekommer, att, om äfven Utskottet, med tillhjelp af föregående Riksdagars arbeten, skulle kunna framlägga ett antagligt förslag till de nödiga förändringarne i allmänna lagen, återslå dock, på sätt jemväl i Högsta Domstolen blifvit anmärkt, alla de serskilda, tid efter annan utfärdade, författningar, som innehålla föreskrifter, rörande de till indragning föreslagneDomstolarne; och redan mot svårigheterna vid eftersökandet af alla dessa författningar jemte den behöfliga granskningen deraf, för att tillse, i hvad mon de borde upphäfvas eller ändras, skulle sannolikt Utskottets resourcer i både tid och förmåga stranda.
Men ännu mindre kan det äskas, alt Utskottet skulle kunna uppgöra något fullständigt förslag till de qvarstående
Domstolarnes forändrade organisation; helst frågan härom, vid det förhållande, att städerne sjelfva bekosta sina Domstolar, icke lärer kunna afgöras, hvad Stads-Rälterne angår, utan att vederbörande blifvit hörde, och i afseende på Hof-Rätterne erfordras en pröfning af ej mindre behofvet af ökade statsutgifter, än äfven statens tillgångar att dessa ökade utgifter be - 8 L*j-Ut kottets Betänkande, N-o 5 a strida, hvilken pröfning helt och hållet ligger utom gränsen för Lag-Ut skoltets grundlagsenliga befattning.
På grund häraf, och då likväl Utskottet för sin del å ena sidan instämmer i föregående
Ständers åsigt om sjelfva principen för den ifrågavarande reformen, eller nyttan af rättegångsinstansernes reducerande till blott trenne, samt Utskottet derjemte tror, att den tillökning i statsutgifter, som för reformens utförande på ett ändamålsenligt sätt efter all sannolikhet kommer att erfordras i och för de nuvarande Hof-Rätternes förstärkaiyde till antal eller personal, ingalunda bör utgöra ett hinder för utförandet, så framt ej dessa utgifter skulle finnas blifva för statsverket alltför betungande, men Utskottet å andra sidan jemväl är af den tanke, alt saken ar af för mycken vigt, för att annorlunda, än i sammanhang med alla nödiga garantier mot möjligen uppkommande olägenheter, böra beslutas och verkställas, snart sagdt på försök; anser Utskottet sig endast i så måtto kunna biträda de nu väckta motionerna i ämnet, att Utskottet tillstyiker, det Rikets Ständer måtte besluta en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj.t, deruti Rikets Ständer, med åberopande af de skäl, Rikets Ständer tillförene yttrat för Kämners- och Lagmans-Rätternes samt, i sammanhang med dessa sistnämnde, Riddare Syne Rätternes afskaffande och rättegångsinstansernes inskränkning till blott trenne, i underdånighet anhålla, att, derest berörde
Domstolars indragning finnes kunna på ett ändamålsenligt sätt verkställas, utan att å ena sidan rättegångsordningen i öfrigt behöfver undergå sådan förändring, hvarigenom utvägarne till ändringssökande för parter i allmänhet för mycket försvåras, eller å andra sidan statsverket alltför mycket betungas med ökade utgifter för de nuvarande Hof-Rätternes förstärkande till antal eller personal, Kongl. Maj:t täcktes låta utarbeta och, efter vederbörandes hörande, i Nådig Proposition vid nästa Riksdag, eller sä fort ske kan, för Rikets Ständer framlägga ett fullständigt förslag, e] mindre till alla de förändringar i allmänna lagen eller serskildt utfärdade författningar, hvartill den ifrågasatta indragningen föranleder, än äfven till den förändrade organisation af de öfrige all männa Domstolarne, som i sammanhang härmed kan finnas af behof vet påkallad.
Re - Lag-Utskottets Betänkandej N.-o 5a, Reservationer. 9 af Herr Friherre Stjernsledt: ”Frågan om indragning af KämnersRätter, Lagmans-Rälter och Riddare- Syne-Rätter, eller, med andra ord, om införande i vissa delar af en bättre rättegångs-ordning, än den nu gällande, synes inom nationen hafva vunnit sådane sympathier, att nämnde fråga’ icke kan falla.
Utgången af striden emellan dem, som ifra för bibehållande af det nuvarande rättegångssättet, och dem, som deri önska ändamålsenlig förändring, är följaktligen ej oviss, om än någon tillfällig fördel kan af de förre tillkämpas, och införandet af den utaf nationen önskade reformen derigenom fördröjes.
En sådan fördel torde kanhända tillkomsten af förestående Betänkande vara.
Möjligtvis blir den dock utan menlig påföljd för sakens framgång, så framt det lyckas mig att i den reservation, jag nu emot Betänkandet i denna del afgifver, framställa ett förslag, som vinner Rikets Höglofl.
Till en början anser jag härvid det vara nödigt att fullständigare, än uti Betänkandet skett, anföra de skal, som tala för den ifrågasatta inskränkningen i Domstolarnes antal.
Dessa skäl, af Rikets Ständer vid trenne föregående Riksdagar åberopade, äro: att mångfaldiga olägenheter härflyta af nödvändigheten att genomgå de flere instanser, nu gällande rättegångsordning bestämmer; att vid granskning af det förhållande, som härutinnan tillförene egt rum, inhemtas, att den äldre Domstols-inrättningen i Sverige endast hade tre instanser, hvilket antal äfven 1734 års lag syntes hafva åsyftat att bibehålla, enär den benämnde såsom allmänna Rätter och Domstolar blott Härads-Rätt och Lagmans-Rätt på landet samt Kämners-Rätt och Rådstufvu-Rätt i staden, och öfver dessa Hof-Rätt, som vore Konungens Högsta Nämnd, emot hvars dom ingen egde att vädja; att den revision, hvilken, i följd af tillåtelsen att anhålla om Konungens pröfning af Hof-Rättens dom och utslag, bifvit inrättad och tid efter annan på olika sätt organiserad, väl efter hand iklädt sig egenskapen af en allmän
Domstol och i sjelf va verket varit att anse såsom en fjerde instans, redan innan den såsom sådan i nu gällande Grundlag erkändes och stadgades under namn af Konungens Högsta Domstol; men alt den tillökning i instansernes antal, hvilken sålunda tillkommit, hade, långt ifrån att gagna de rättsökande, fastmer endast åstadkommit långsamhet i lagskipningens gång, utan att öka dess säkerhet; att frågan derföre blott är, huru en instans lämpligast kan åter borttagas och skyndsamhet i lagskipningen, utan säker Bih. till R.
Prot. 1844. 7 Samt. 1 Afd. 15 Haft. 2 ,0 Lag-TJIslottets Betänkande, IV.o 52. hetens förnärmande, derigenom befordras; att allmänna meningen jemväl häruti uttalat sig i den nästan enhälliga önskan, a 11 Lagnians-Rälterne- och Kämners-Rätterne, såsom begge öfverflöd ige och derjemte, isynnerhet de förra, för Jagskipningen hinderiige, måtte afskaffas; att grunden till denna mening, hvad Lagmans-Rälterne angår, är den, dels att, då i Lagmanssyn, likasom i Härads-Rält, endast ordföranden vore lagfaren och hos Lagmans-Rättens ordförande ej i allmänhet förutsattes större grad af kunskap, skicklighet, erfarenhet eller oväld, än hos Härads-Rättens, parterne saknade anledning att sätta större förtroende till Lagmans-Rättens domslut , än till Härads-Rättens, och dels förnämligast, att, enär lagtima Lagmans-Ting höljes endast en gång om året, ett helt år från den dag, då Härads-Rättens heslut meddelades, stundom ginge förbi, innan målet kunde, utan bekostande af urtima Ting, hos Lagmans-Rätten fullföljas, och, i fall målet då måste uppskjutas till nästa lagtima Ting, åter ett helt år, innan LagmansRättens dom eller utslag erhölles; att, hvad åter Kämners-Rätterne beträffar, deras umbärlighet tilliäckligen ansetts bestyrkt af det förhållande, att af de städer, der Kämners-Rätt ej vore, några hade dubbelt större folkmängd än eu del af dem, i hvilka Kaniners- Rälter funnos, utan att rättvisans skipande eftersattes mera i de förra än i de sednare; och aLt af Lagmans-Rätternes indragning biifver en följd, att den serskilda Öfver-Rä.t for vissa ego- och rågåogstvister, som i lagen benämndes Riddare-Syne-Rält, bör, i sammanhang härmed, afskaffas.
Rikets Ständer, hvilka, enligt hvad ofvan är riänondt, vid de tre sislförflutne Riksdagarne beslutat omförmälde
Domstolars upphörande, hafva dervid icke fästat något villkor om förändrad organisation af Hof-Rätlerne, utan tvärtom bestämdt förklarat, att den ifrågaställde indragningen af nämnde
Domstolar både borde utan uppskof försiggå och jemväl kunde genom några mindre betydliga ändringar i nu gällande lag till vägabringas.
En lika åsigt, i afseende på ändamålsenligheten och fordelarne af berörde Domstolars'afskaffande, samt verkställbar!^ten deraf utan samtidig förändring i HofRätternes organisation, har blifvit uttalad ej allenast dl åtskillige bland Laa-Comitéens granskande Ledamöter, utan ock af nuvarande Lagberedningens pluralitet; äfvensom samma åsigt blifvit gillad af Högsta Domstolens fleste Ledamöter, hvilka meddelat yttrande öfver Rikets Ständers vid sista Riksdagen framställda förslag i ämnet, samt en stor del al de bland beroälde Domstols Ledamöter, som öfvervarit granskningen af förslaget till Ny Civil-Lag och Rikets Ständers vid I8d4 års Riksdag fattade beslut i samma ämne.
Häraf torde vara temligen uppenbart, att Ulskoilets yttrade Lag-Utskottets Betänkande, N;o 52. 1t tanke, \.tt den ifrågavarande reformen svårligen kan utföras annorlunda, än i sammanhang med Hof-Rätternes förstärkande”, ingalunda delas af allmänna opinionen.
Det kan väl icke bestridas, att Hof-Rätternes göromål, i händelse den ifrågasätta rörändringen antages, troligen kommo alt ökas, men till hvilken grad, kan för närvarande icke med ringaste sannolikhet beräknas.
Någon grund för beräkning af det ökade antal mål, som, i fall La«- mans-Rätterne indragas, skulle komma att i Hof-Rätt fullföljas, kan nemligen, såsom redau förut finnes i officiella handlingar jttradt, icke hemtas från summan af de mål, i hvilka nu vid Lagmans-Rätls dom fått bero Lättheten att i hemorten hos Lagmans-Rätten fullfölja en tvist och deri ringa kostnad, som dermed är förenad, jemte en mängd tappande parters beräkning ntt uppehålla verkställigheten af en för dem menlig dom, hvilket andamåls vinnande genom Lagmans-Rättens blott en gång om året inträffande sammanträden främjas, äro omständigheter af mycken vfft- och cdnc\
Öf'r!8t k"n™ anlaSas’ att< om mä|en från Härads-Rätten alltid skola fullföljas hos Hof-Ralten, dermed större kostnad är förenad parterne skola vara mera angelägna att vid Härads-Rätten utreda sina tvister och åstadkomma fullständig bevisning, derigenom domstolen får lättare alt meddela ett rättvist domslut, och på samma gång anledningarne till ändrings sökande uiidanrödjas, Den, som har grundad öfvertygelse om rättvisan af sin talan i en vigtig sak, men tappat, underlåter icke att hos Hof-Rätten söka ändring; hvaremot i en sak af ringa betydenhet, eller der parten sjelf hysei tvifvel om rättmätigheten af sitt anspråk, lian framdeles lika lätt låter bero vid Härads-Rättens, som han nu nöjt sig med Lagmans-Rättens dom; hvarförutan bland antalet af Lagmans-Rätternes domar finnas många derigenom hufvudsaklig pröfning af målet ej egt rum, utan den vädjande endast förklarats harva förlorat sitt vad och vederparten blifvit tillerkänd ersättning för sin svarandetalans bevakande.