Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter de föreställningar i ämnet, jag nu gör mig, kan jag således icke vänta mig någon kommande tidpunkt, då jury med trygghet skulle kunna användas annorlunda, än att den utsåges inom en med större interesse vid allmänna ordningen fästad folkklass, de förmögnares, de högre bildades, de i samhällets tjenst anställdas. 67
Att stifta en jury af rent populära elementer, sä vidt dermed förslås äfven de mest råa (bland dem, som kunna läsa och skrifva) synes mig för öfrigt äfven derföre olämpligt, att den högsta domaremakts utöfvande genom sådana individer ej kan undgå att väcka det mera upplysta samhällets motvilja och förödmjukelse.
Så vidt möjligt är, måste allmänna omdömet se upp till sina domstolar, icke se ned på dem.
Domstolarnes plats måste vara en upphöjning i samhället, om eljest deras bestämmelse skall uppfyllas.
Oförderfvad af onaturliga uppviglingar, skall också folkmassan sjelf ej begära bättre, än att se dom och rätt förkunnas af dem, som bättre förstå, än den enfaldige arbetaren, hvilken aldrig af sig sjelf kommer på den tankan, att han är duglig till domare.
Så sinnad, som deremot arbetaren nu snart torde hinna att hafva blifvit, under allt bemödande att hos honom inprägla tillit till hans egen förmåga, såsom åtminstone jemngod med hvarje annan, om ej öfverlägsen alla, vore det dock ej heller rådligt att företaga en stiftelse, från hvilken massan skulle uteslutas.
Men kan nu hvarken domarekallet någonsin åt folkmassan öfverlemnas, eller för närvarande en inrättning stiftas, som komme att utgöra en ny folkmakt, i hvilken massan ej skulle deltaga; så vill häraf följa, att införandet af en juryinrättning i denna stund måste betraktas såsom omöjligt.
Äfven med åsidosättande af all betänklighet från denna sida, och med gillande således af sjelfva syftemålet, visar dock lagförslaget, att dess utförande bar svårigheter, om hvilkas olöslighet man tyckes kunna endast genom angifvande på sjelfva förslaget bäst öfvertygas.
Hvad jag härom i milt förra yttrande anmärkte, äger i det närmaste oförändrad tillämpning på samma förslag i dess ännu varande skick; ty de förändringar, det undergått hos Lagberedningen, äro icke väsendtliga, om ej deruti, att jurymännens bildningsgrad, hvilken af Lagkommilteen varit föreslagen att bestämmas till de allmänna kunskaper, som utgöra högsta grad af undervisningsämnen i folkskolor, och hvilka kunskaper äfven borde innehafvas af dem, som finge i val till jurymän deltaga, blifvit nedsatt, enligt hvad redan är nämndt, lill intet annat kunskapsmått, än att kunna läsa skrifvet och skrifva.
Hvar tredje månad skall juryting hållas i hvarje län, dervid öfverrätt med jury sammanträder; och då det hålles annorstädes, än der öfverrälten vanligen sitter, måste en eller flere bland öfverrättens ledamöter begifva sig dit.
Om desse icke utgöra domfört antal; så kallas ojäfvige underdomare i orten att med dem sammanträda.
Denna de ständiga domstolarnes och dornrarnes befattning med jurytingen är, hvad som först förekommit mig anmärkningsvärdi.
Mitt yttrande härom i Lagberedningen innehåller: ”Om Hofrätterne ock, en - 68 ”ligt det af Lagkommitteen år 1815 afgifna underdåniga betänkande, fördelas ”i lika många särskilda domstolar som divisioner” (en fördelning, som Lagberedningen ej fann sig kunna tillstyrka); ”så vore väl ändock meningen, ”att ungefär samma antal af ledamöter, som nu finnes, bör blifva tillräckligt; ”och detta antal i samtliga hofrätterna, oberäknade Presidenter och Vice Presidenter, är i Svea hofrätt 23 (24), i Göta hofrätt 20 (nu äfven 24) och i ”hofrätten öfver Skåne och Blekinge 8, tillsammans 51 (nu 56) ledamöter, ”hvilka skulle hafva att dels föra ordet i de juryting, som hölles annorstädes, ”än i Hofrätternes residentsstäder, och i hvilka ting måste deltaga en eller ”flere, således minst en, af öfverrättens ledamöter, med biträde af tillkallade ”underdomare, och dels i hofrättsstäderna hålla juryting med fullsutten hofrätt.” ”Om Hofrätterne förblifva i deras varande skick; så är det blott för tre ”län och Stockholms stad, som jurytingen måste hållas af hofrätt med ordinarie ledamöter; och härmed äro följaktligen 20 ledamöter upptagne.
För ”de 21 län, som återslå, måste användas lika många (21) hofrättsledamö"ter, så att i alla Hofrätterna tillsammans icke flere än 10” (eller nu, och med inberäkning äfven af Presidenter och Vice Presidenter, 20) ”kunna ”vara öfrige vid de tider, då juryting i alla länen hållas; och af dessa finnas ”endast uti Göta Hofrätt så månge, som fordras att utgöra en division. — — ”Genom jurylingens utsättande på olika tider kan den i de två Hofrätterna eljest ”inträffande fullkomliga stagnationen undvikas; men afsaknaden i hofrättsleda”möternes personal blir derigenom icke mindre, när hela året beräknas; och i ’’sitt öfriga arbete njuta de genom juryinrättningen ej någon minskning, då ”alla mål, som skola skjutas under jury, förut måste, efter underställning, ”vara af hofrätt pröfvade.
— Skulle åter hofrätterne, enligt 1815 års förslag, ”befinnas utflyttade till lika antal med nu varande divisioner; så kan ej något ”juryting hållas, utan att hofrätten (öfverrällen) när dess ena ledamot der ”(vid jurytinget) förer ordet, kommer ur stånd att hålla sammanträde; och ”då finnes väl ingen bättre utväg, än alt samtlige ledamöterne på en gång ”användas vid jury tingen och hofrätternes (öfverrätternes) öfriga arbete imedlertid hvilar.
— — Då fyra juryting om året hållas, deraf hvartdera uppta”ger 3 eller 4 veckor; är det öfverhufvud blott fyra månader årligen, men ”också icke mindre, som hofrätternes öfriga arbete afstannar för jurytingen.” ”Att beräkningen af den sålunda förlorade tiden för h ofrät tsarbetet icke ”är öfverdrifven, tyckes visa sig deruti, att ehuru vissa juryting troligen kom”me att upptaga mindre tid än fyra veckor, det dock ej sällan kunde hända, ”att flera vidlyftiga ransakningar vid ett ting sammanstötte och upptoge ännu 69 ”längre tid, helst som de måste i hvarje mål hörjås ånyo, ulan att något al ”den vid underrätt hållna ransakning kunde läggas till grund för jurymännens ”dom.
Då nu genom skyndsamare afslutande af ett eller flera juryting ej vunnes ”den komplettering af hofrätterna, som för återtagandet af deras arbete fordrades, i fall andra juryting icke ännu vore slutade; torde beräkningen öfver ”det för hofrätlsarbetet vållade hinder ej kunna inskränkas till mindre tid, än ”den antydda.
Men så vida dylika uppehåll i hofrätternes verksamhet icke äro ”förenliga med lagskipningens behof; måste den följd af anstalten också uppkomma, att antingen hofrättsarbetet till en tredjedel årligen bestrides af adjungerade ledamöter, eller ock tillförordnade ledamöter användas vid jury”tingen; ocb i båda fallen måste staten bekosta ej blott de adjungerade leda”möternes aflöning, utan ock livad som åtgår för deras eller de ordinarie ”ledamöternes resor.” ”Men svårigheten träffar ej blott hofrätterna, då i de 21 län, åt hvilka ”hofrätterne ej skulle komma att lemna mer än en ledamot för hvartdera, ”erfordrades 4 underdomare på hvarje ställe eller tillsammans 84 sådana, hvilka "'det blefve nödvändigt att med vikarier ersätta dels vid jurytingen och dels i ”deras öfriga befattningar, äfvensom att med statens medel bestrida kostnaderna ”till deras resor.”
Af svårigheten att sålunda fyra gånger om året hafva i beredskap ej mindre än 125 vikarier för höfrättsledamöter och underdomare har jag befarat en verklig förlägenhet, som någon gång ej ens torde stå att afhjelpa; och jag har tillagt, att sådant ”knappast någonsin lärer låta sig göra, ”så framt behörigt afseende skall fästas på vikariernes duglighet.
Ocb livad ”angar utgifterna; så måste dessa årligen ej blott beläcka ungefär 4 månaders ”aflöning åt vikarier för 41 (eller 42) höfrättsledamöter och för 84 underdo”mare, ulan de komme derutöfver att ökas med den förhöjning i fångforslings”och fångspisningskostnader, hvilken blefve en följd af ökade transporter och ”förlängdt häkte för större delen af de tilltalade” — — (helst när uppskof inträffade, hvilka hvarje gång med hela tre månader förlängde fängelsetiden).
Jurymäns antal i hvarje län skulle blifva 300, vid hvilkas tillsättande jag förut befarat ej mindre förlägenhet, än vid anskaffandet af ofvannämnde 125 vikarier för höfrättsledamöter ocb underdomare.
Ännu är enligt förslaget valbarheten inskränkt genom tjenstemäns uteslutande och genom befrielse vid 60 års ålder från skyldigheten att emottaga uppdraget; hvaremot, då vilkoret om kunskap i folkskolornes högsta undervisningsämnen nu försvunnit, förlägenheten om tillgång på valbara onekligen derigenom blifvit af - 70 hulpen, så att i stället sjelfva qvalifikationen nu ensam vore föremal för bekymmer.
Angående kostnaden för jurymännens inställelse vid tingen hade Lagkommitteen föreslagit, att juryman, som derföre äskade betalning, skulle af allmänna medel den njuta; men denna föreskrift har Lagberedningen uteslutit, såsom icke tillhörande allmänna lagen.
Att kostnaden måste komma att utgå, kari dock icke betviflas, ehuru beloppet minskar sig genom nedsättning i de vid tinget erforderliga jurumännens antal från 60 till 48.
Då nu om året komma att hållas 100 jury ting i hela riket, med 48 jurymän vid h vartdera; blir det 4800 särskilda rese- och traktamentsräkningar, som komma att liqvideras med allmänna medel.
Beloppet af hvardera må nu endast uppgå i medeltal till 50 R:dr, hvarvid det dock svårligen kan stanna, om det skall motsvara resekostnad samt underhåll och tidsspillan under en månad; så uppstiger icke dess mindre hela summan till 240,000 R:dr eller fullt ut, hvad det skulle kosta att till skäligt belopp förhöja Högsta Domstolens och Hofrätternes lönevilkor.
Men hvad som med all denna kostnadsersättning icke afhjelpes, är obelåtenheten hos alla dem, som mot sin vilja besväras med jurymannabefattningen.
Dessutom måste staten belastas med åklagares och vittnens ökade kostnader, då inställelse vid juryting blir en ny skyldighet för åklagare, och vittnen destomindre kunna utan ersättning dermed besväras, som de förut måst likafullt höras vid underrätt och ofta blifvit då besvärade med resor, hvilkas lönlöshet redan är föremål för missnöje.
Dessa anmärkningar, härledande sig endast från sjelfva den föreslagna organisationen af juryinrättningen, hafva synts mig tillräckliga att visa, det ett förslag till en sådan inrättning, om det någonsin skall gå i fullbordan, åtminstone måste vara helt annorlunda inrättadt, än det nu i fråga varande, hvars öfriga beskaffenhet jag derföre ansett öfverflödigt att närmare granska.
I sammanhang med frågan om jury, såsom en anstalt för den högsta offentlighet och för folkelementets verksamhet i lagskipningen, står frågan om offentlighet hos de ständiga domstolarna.
Denna åter förhinder sig med en annan af ännu mera genomgripande betydelse, nemligen frågan om skriftlig eller muntlig rättegång, såsom den, hvaraf folkopinionens högsta verkan på lagskipningen heror. 71
Om den högsta allmänna upplysning är den rätta domstolen öfver alla samhällets angelägenheter; sä kunna icke opinionerne blott genom sitt största möjliga utbredande utöfva fördelaktig verkan på dessa angelägenheter.
Äfven tryckfriheten kan så missbrukas, att de genom henne spridda opinioner öfverväldiga upplysningen, och blifva allmänt rådande just derigenom, att de missleda.
Än mer kan sådant ske genom de offenlighetsmedel, som sträcka sin verkan på folkmassan ännu längre ned, än till den egentligen läsande stora allmänheten.
Den kontroll öfver lagskipningen, som allmän upplysning med skäl utöfvar och hvars välgörande verkan ej kan erhållas utan frihet att i allmänt tryck granska domares åtgärder, får derföre icke öfvergå i hela folkmassans händer, att utöfvas genom meningsyttringar inför domstolarna under sjelfva ärendernes handläggning.
I ett land, der allmän tryckfrihet finnes, berättigad att fritt yttra sig öfver allt hvad som är eller kan blifva föremål för mensklig kunskap, dömer den offentliga granskningen med full rätt öfver domares och alla embetsmäns offentliga handlingar, utan annat förbehåll, än att icke förnärma personerna eller handlingsgrundernes moralitet och sanningen i förhållandena.
Men till verkställande af granskningens domar får ej anlitas annan handräckning, än den som meddelas af allmänna omdömet sjelft.
Man må ej befara, alt denna verkställande makt är för svag.
Hon behöfver intet understöd från styrkan.
Men hon får ej heller emottaga något sådant understöd.
Det är icke genom antal eller armstyrka, som sanningens kraft skall röja sig.
Denna kraft följer egna lagar, skilda fränden materiella naturens, och icke, såsom dessa, oemotståndliga för ögonblicket, men dock ulan alltför långt dröjsmål oemotståndliga.
Offentlighet vid rättegång är hvarken förkastlig eller onödig, utan tvertom nödvändig.
Den bör dock hafva en gräns, för att icke blifva skadlig; oell för bestämmande af denna gräns bör väl tagas i betraktande det ändamål, som skall genom offentligheten befrämjas.
Jag har föreställt mig detta ändamål vunnet genom det tillträde för allmänheten, som från rättegångsförhandlingarna utestänger all hemlighet, så vidt rättsökandes fördel och säkerhet deraf bero *).
Med denna mening
Öfverensstämmer nu äfven lagförslaget, ehuru grunderne till den förändring, förslaget i denna del undergått, icke finnas i motifverna upptagne. *) Betraktelser och Handlingar hörande till Reformen i Nät. repres.' och Allm.
Lagen. 2 haft. s. 126 o. följ. 72 Äfven i frågan om den muntliga eller skriftliga rättegångens företräde har jag trott mig finna sjelfva begreppet om tvistämnet icke vara bragt till nöjaktig klarhet.
Skulle med skriftlig rättegång förstås en sådan, hvarvid intet talande ägde rum, och med muntlig åter en, som för sig ginge utan allt skrifvande; så måste deraf följa, dels att svenska rättegångssättet för närvarande hvarken i lägre eller högre instantser tillhörer någotdera af dessa motsatta slag, och dels att knappast någonstädes, der skrifkonst allmänneligen brukas, rättegångarne föras uteslutande blott på ettdera sättet.
Olikhet härutinnan kan dock finnas, till grund för olika benämning sålunda, att i ena fallet allt, hvad som i saken förefaller och skall bos domaren vinna afseende, måste vara i handlingarna upptecknadt, i hvilket fall rättegångssättet kan få namn af skriftligt, men att deremot i det andra äfven muntliga anföranden, utan att vara i handlingarna upptecknade, böra tjena till grund för domarens utlåtande, i hvilket fall muntlig rättegång kan sägas vara för hand.
Det förra af dessa rättegångssätt är det, som i Sverige brukas, alltsedan skrifkonsten här blef allmänt känd och användbar.
Detta rättegångssätt synes ock vara det enda, som är förenligt med parternes rätt och säkerhet.
Genom det andra åter öfverlemnas denna rätt och säkerhet alltför mycket åt förtroendet till domaren, så vida af hans skicklighet i uppfattningen och hans öfriga egenskaper beror, att allt, hvad parterne framställt, kommer i behörigt öfvervägande.
Sker då parternes muntliga föredrag längre tid före sakens slutliga pröfning; så kan vid denna en större eller mindre del af de muntliga framställningarna vara af domaren glömd.
Inträffar åter pröfningen genast efter det parterne äro muntligen hörde; så saknar domaren råderum att i behörigt lugn och med mogen besinning göra sig reda för halten af parternes andraganden, och fara är således, alt domaren förhastar sig.
Om nu saken skall på lika sätt behandlas genom flera instantser; så kail det hända, och måste säkerligen ofta hända, att en part, som i första instantsens dom ej finner afseende gjordt på hvad han der muntligen anfört, anser sig behöfva derom i andra instantsen förebringa bevis; och rättegången invicklas derigenom i svårigheter, som med JätLhet och säkerhet varit förebyggda, i fall rättegångssättet fordrat, att allt, hvad hos första instantsen blifvit an förd t och bordt i saken upptagas, hade funnits tecknadt i domstolens protokoll.
Andra svårigheter måste uppkomma genom behofvet af en större oratorisk skicklighet i sakers utförande, särdeles vid öfverrätter, än som hos parter och sakförare i allmänhet åtminstone här i landet förefinnes; och häraf åter måste 73 mäste följden blifva, att mindre bemedlade parter antingen afstå från sina sakers fullföljande, eller ock äfventyra att se utförandet deraf förfeladt och misslyckadt genom oskickliga ombud å sin, och mera talangfullas användande å motpartens sida.
Dessa och flera olägenheter hafva kommit i betraktande, när ämnet hos Lagkommitteen bragtes å bane genom ett af tvenne Ledamöter uppgjordt förslag, enligt hvilket ett så beskaffadt muntligt rättegångssätt skulle i öfverrätterna införas, att sedan skriftvexling föregått och berättelse blifvit utfärdad, med rättighet för parterna att deremot ingifva skriftliga anmärkningar, parterne skulle kallas att sig inställa, om de ville vidare i saken höras; och finge de då muntligen anföra allt, hvad de vidare aktade nödigt, men icke skrift ingifvas; elter hvilket slutförhör ingen skulle hafva rätt att anstånd njuta till ytterligare anförande eller till besvarande af hvad annan anfört.
Men detta förslag blef ej af Lagkommitteens pluralitet’"') gilladt, utan är nu först af Lagberedningens pluralitet antaget; hvaremot likväl två Ledamöter reserverat sig.
De skäl, hvarmed förslaget blifvit förfäktadt, hafva icke synts mig grundade.
Sjelfva ändamålet med pläderingen skulle vara icke framläggande af bevis, hvilka redan förut borde vara förebragla, utan endast argumenterande på dessa bevis.
Men jag vet icke, hvarföre delta argumenterande skulle bättre kunna ske muntligen än skriftligen, och hvarföre det således icke må införas i parternes skrifter bredvid sjelfva bevisen, hvarpå siutledningarne skola stödjas.
Den bevisning, som ligger i detta härledande från faktiska bevisgrunder, är ofta det svåraste och vigtigaste i sakens utförande; och angelägenheten att dervid förfara med största noggrannhet kräfver enahanda noggrannhet hos Domaren i uppfattningen af detta slags bevisning.
För ingen del kan domaren vara mera belåten att hämta den från ett muntligt föredrag, O O om än det fullkomligaste möjliga, än från en skrift, som är med hjelplig skicklighet uppsatt.
I allt fall skall ju allt, hvad som verkar på domarens beslut, också synas i domen; och det måtte väl vara svårare, men icke lättare, att rigtigt och säkert inflytta i domen, hvad man endast hört muntligen föredragas, än hvad man ur partens skrift kan hämta.
En kärande, som har på detta sätt sig förbehållet att i skriftvexlingen spara sjelfva utvicklingen af de bevis, han der åberopat, för att vid slutför - *)
Då bestående äfven af s. k. granskande ledamöter.
Just-Ombudsmans Emb.-Berältdse lill 1850 års riksdag.
10 1% höret muntligen dermed framkomma, äger härigenom i sin makt att, särdeles med användande af öfverlägsen skicklighet, utöfva en alldeles oskälig fördel öfver sin motståndare.
Om han då framkommer med argumentationer, som dittills varit för motparten okända, och tiden ej är händelsevis så framskriden, att rådrum till morgondagen derigenom blir nödvändigt; så måste motparten, derest han icke är utrustad med ovanlig skarpsinnighet, oundvikligen blifva förlägen om punktligt uppfattande och besvarande af allt, hvad han sålunda hört.
Han skulle vid närmare eftersinnande kunna hafva att anföra fullgiltiga motskäl; men brist på tid och besinning sätter honom ur stånd att reda sig; och han måste således lemna sin sak outredd.
Låt vara, att en skarpsinnig och rättrådig domare deraf icke hind ras att utforska saken.
Men allmänheten, som afhörer förloppet, visar sig öfvertygad, att den part, som i försvaret kom till korta, måste hafva orätt; och bland denna allmänhet finnas tilläfventyrs dels anhängare af motparten, de der icke spara åtbörder, utrop m. m., för alt imponera, dels ock tjenslvillige tidningredaktörer, som hinna att offentliggöra den allmänna meningens dom i saken, innan domstolen ännu fattat sitt beslut, hvilket derefter, i följd häraf, kommer att upptagas med ovilja.
Det kan icke nekas, tror jag, att allt detta är för rättvisan mera menligt än fördelaktigt.
Vältalighet inför rätta har troligen någon gång varit af god verkan, jag bör ej tvifla derpå; men jag tviflar, att det goda, den uträttat, kan komma i någon jemförelse med det onda, den gjort.
Och jag tvcker mig kunna vara förvissad, att det endast är genom rättegångssättets fel, som vältalighetens fördelar kunna någonsin blifva för rättvisan behöfiiga.
Sverige till lycka, att pläderingen här är främmande; och det synes mig uppenbart, att den skriftliga rättegången är rätta sättet att vinna alla de fördelar, pläderingen möjligen kan medföra, utan att äfventyra någon af hennes olägenheter.
Våra rättegångsbruk må eljest tåla förbättring; men icke kan jag förmoda, att annat än försämring skulle uppkomma genom införande af den mest tvetydiga bland fördelarna i främmande länders rättegång.
Det är pläderingens afskaflande, som skulle, om ej allt bedrager, förbättra de länders rättegångssätt, der den finnes, men icke dess införande, som här bör eftersträfvas.
När man bestrider de vältaliga förvillelsernes möjligen menliga verkan på domaren; vet jag icke, om meningen är, att en god vältalighet likväl kan hafva fördelaktig verkan, eller att båda arterna äro lika kraftlösa.
I 75 senare fallet vore ju ingenting vunnet med sakens antagande; och det förra synes ligga i strid med kunskapsförmågans egenskaper.
På de grunder, jag anfört, förekommer mig deremot såsom afgjordt, att pläderingen måste vara öfvervägande skadlig, så framt den icke är alldeles overksam och likgiltig.
Men om så är; då synes det mig lika afgjordt, att de kostnader, sorn derpå användas och sorn måste blifva betydliga, äro förspillda.
Dessa kostnader bestå ej blott i de redan omtalta, som uppkomma från nödvändigheten för de Hesta parter att uppsöka vältaliga sakförare, af hvilkas skicklighet deras framgång, om icke verkligen beror, likväl måste af dem förmodas bero, utan ock i den stora förlust af tid, som ej kan undvikas, och hvaraf domstolen blir så uppehållen, att göromålen ej kunna medhinnas med den domstolsorganisation, som eljest vore tillräcklig, och att öfverrätternes förstärkande således blir särskildt derigenom oundvikligt — så framt icke alltsammans stannar dervid, att hvarje mindre bemedlad sättes ur stånd att fullfölja sin sak, och således ett helt annorlunda förderfligt hinder uppstår för öfverrätters anlitande, än de hittills befintliga, hvilkas afskaffande lagförslaget tillstyrker.
Den nästföljande bland de vigtigare frågor, i hvilka jag funnit nödigt att yttra mig, är efter ordningen i lagförslaget*) frågan om röstberäkning i domstolar.
Nu gällande lag i detta ämne hvilar, efler min tanka, på'giltig grund; men i utförandet synes den mig icke fullständig eller nog klar; och ämnets åtskilliga svårigheter hafva fordrat en utredning, som jag förmodat hittills vara ogjord och med hvilken jag ej kunnat blifva färdig utan nog mycken utförlighet.
Min ursäkt kan endast sökas i det interesse, som ämnet måste väcka, när det med någon kännedom betraktas.
Den afhandling deröfver, som bär meddelas, är redigerad vid granskning af 1 kapitlet i senare delen af lagförslagets rättegångsbalk och redan förut tryckt**).
Jag införer den här oförändrad:
Det gäller först att veta, hvad röstpluralitel i en domstol må i allmänhet betyda, och sedan, huruvida förhållandet är enahanda eller skiljaktigt i tvist och brottmål. *) Rb. 1 del. kap. 8 §. 8 samt 2 del.
I kap. **) Betr. och Bandi, hörande till Ref. i Nät. repr. och Allm.
Lagen 2 haft. s. 135 o. följ. 76 Pluralitetens beräknande beror af omröstningens beskaffenhet, och denna af det ändamål, som dermed sökes.
Det omröstas till dom.
Vill man i denna dom endast veta, hvem som skall vinna eller tappa, frias eller fällas5 då kan omröstningen ske genom ballottering eller, i fall man vill hafva den öppen, genom öppet utsägande af nej eller ja.
Men då kommer domen ej, såsom lagen nu bjuder, att ”fästas på skäl och lag”, och de röstande får ej åläggas, såsom lagen äfven bjuder, att ”grunda hvar sin röst ”på lag och klara skäl”.
Dessa föreskrifter äro till sitt innehåll upptagna i lagförslaget; och deras förkastande torde ej heller böra tillstyrkas.
Men skola de bibehållas; så måste vid omröstningar betraktas ej blott det slut, hvari hvarje röst utfaller, utan ock den grund, hvarifrån den utgår.