Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Giftermåls-Balken redan föreskrifvit för de händelser, att den ene makan förlupit deli andre, eller att mannen i rätta ärenden rest bort, men inom viss tid icke låtit sig afhöra, eller annars är frånvarande, funnit, att den rättighet, som i ofvanom förmälde måtto skulle tillkomma närmaste skyldeman, ej bör ega rum, derest den bortreste qvarlemnat make, sorn i boet sitter.
Motionärens framställning underslödjes alltså af Utskottet på det sätt, att Utskottet, med hänsigt till de nu gällande föreskrifter om fjermare arf - X.ag-Ulskottets Betänkande, N:0 3$. 3 vinges räll lill lyftning af arf, som frånvarande närmare arfvinge tillfallit, vördsamt tillstyrker utfärdandet af en författning, hvarigenom stadgas:
Öfverg/fver någon sitt hem samt c/varlemnar egendom, och hafva feni år förflutit från den dag, underrättelse om honom senast erhölls; ege närmaste skyldeman begära domarens åtgärd, för att af den egendom komma i besittning.
Domaren lätte då tre gånger, minst en månad mellan hvarje gäng , och första gången sist inom tre månader efter derom skedd begäran , sådant i allmänna, tidTiingarne kungöras.
Kommer ej egaren åter, eller ställer han ej ombud för sig inom fem år från den dag, sista kungörelsen skedde , dä må egendomen till sky Idemannen utlemnas; vare denne likväl pligtig att för hvad som emottages, säl ock för af kornsten deraf, ställa borgen, som af Rätten godkännes och under ytterligare tio år gäller.
Återkommer egaren förr eller senare, vare hans rätt att egendomen återfå, i alla händelser oförminskad.
Hvad sålunda stadgadt blifvit, ege dock ej tillämpning i det fall, att egaren qvarlemnat make, som egendomen innehafver.
April i84o.
Reservationer. i:o Af Herr Grefve Sparre: ”Delande Utskottets åsigt om nyttan och behofvet af ett lagstadgande för det ej sällan inträffande fall, hvarom här är fråga, anser jag dock den frånvarandes rätt böra mera varsamt behandlas, än Utskottet föreslagit, och kan således ej biträda detta förslag, serdeles hvad den deri utsatta prEcscriplionsliden angår.
Denna tid bör kunna betydligt utsträckas, utan våda för egendomens förskingring eller förstöring, helst något hinder nu icke finnes för skyldeman att, i händelse han befarar sådan förskingring eller missvård, hos Domstolen begära, att någon person under förmyndareansvar förordnas att egendomen förvalta.
Då det icke blifvit sagdt eller kunnat sägas, att elen frånvarandes eganderätt till hans egendom genom närmaste franders besittningstagande upphört, anser jag ej eller någon föreskrift derom erfordras; äfvensom jag tror, att efterlemnad makes rätt är tillräckligt förvarad i i3 Gap. 4—6 §§., jemförde med 11 Gap. 6 §.
Giftermåls-Balken, utan att den bör än vidare utsträckas. 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:0 ZQ.
För min del tror jag derföre det åsyftade ändamålet kunna vinnas genom en Författning så lydande: ”Öfvergifver någon sitt hem och later sig ej inom tio år afhöra, samt kan det ej utrönas, om han lefver eller icke, då må hans närmaste arfvinge begära
Domstolens åtgärd, för att komma i besittning den frånvarandes efterlemnade egendom.
Domstolen läte då tre gånger, minst en månad emellan hvarje gång, den frånvarande medelst allmänna lidningarne efterlysa; utfärde ock derom anslag å Rättens dörr.
Kommer den frånvarande ej åter, eller ställer ombud för sig inom tio år ifrån den dag, efterlysningen tredje gången i lidningarne infördes, då må hans qvarlemnade egendom till hans närmaste arfvinge utfemnas, emot af Rätten godkänd borgen för så väl sjelfva egendomen, som afkomsten deråt under de derpå följande tio åren.”
Häruti hafva Herr Hegardt Herr Halling, Herr Lagergren och Herr von Röök instämt. 2:0 Af Herr Ekholm: ”Lag-Utskottets förestående Betänkande åsyftar, enligt mitt omdöme, ett alltför stort ingrepp i eganderätten och står i rak strid med de hittills gällande principer i lagstiftningen.
I allmänhet torde man höra vara sparsam med lagförändringar, helst i sådane fall, hvilka så sällan inträffa, som ifrågavarande, serdeles som jag anser
Domaren ega ledning af nu gällande lagbud om Förmyndare-vård och administration af annans egendom, hvilken af hvarjehanda orsaker, således äfven frånvaro, är urståndsatt att vårda sitt gods.
Det ifrågavarande förslaget åsyftar, ehuru medelbart, att inrymma arfvinge vidsträcktare rätt, än blott förvaltning af den bortveknes egendom; i annat fall vore det obehöfligt.
Omständigheter af flere slag kunna likväl inträffa, som försätta den frånvarande eller hans rätts innehafvare ur tillfälle att bevaka sin rätt eller gifva sin vistelseort tillkänna, såsom fångenskap, skeppsbrott, sjukdom, bysättning nr. m. Kommer deremot han eller hans bröst-arfvingar en gång åter, utestänges derigenom icke rättigheten att återtaga den qvarlemnade egendomen ifrån en possessor malte fidei, hvilken äfven naturligtvis kännes skyldig att erlägga skadestånd.
Nu skulle deremot rättigheten alt återfå godset blifva rätte egaren betagen, sedan lagen flyttat hans egendom i andras händer.
Huru skall det dessutom blifva möjligt att åstadkomma bevisning derom, att en bortveken person icke inom längre eller kortare tid om sig lemnat underrättelse?
Denna bevisning måste alltid blifva indirect och ©tillförlitlig, samt det föreslagna lagbudet följaktligen aldrig kunna tillämpas.
På dessa skäl och då jag håller före, att en Domare vanligtvis icke lärer stanna i förlä - Lag-Ut skottets Betänkande, N.o 3o. 5 genhet vid pröfningen, huruvida den egendom, hvarå anspråk göres, kan anses såsom en res derelicta, och huru i slikt fall hör förfaras, anser jag mig icke kunna biträda den föreslagna innovationen”.
Ank. till Exp. Utsk. den ai April, kl. 8 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt fråga derom, att enskild egart* der ätt bör vika för allmänna ändamål.
Lag-Utskottet har till handläggning fått emottaga två i berörde ämne väckta motioner, den ena inom Högloft.
Ridderskapet och Hdeln af Herr von Scheele, Frans, och den andra i Vällofl. Borgare-Ståndet af Herr F. C. Billberg.
Uti Herr von Scheeles motion åberopas, dels Kongl. Förordningen den T g Februari 1824, hvarigenom det förut i Cap. 1 §.
Bjrggninga-B;dken befintliga stadgande, att till landsväg fingo tagas de egor, som mötte och före lågo, utan att någon egde det vägra, blifvit utsträckt äfven till sådane fall, då väg erfordras till hamn, lastplats, varu-nederlagsplats, eller emellan segelleder, båtleder och flottleder samt till alla sådane ställen, der vägen pröfvades vara för varu-transporten af allmän nytta och nödvändighet, dels ock Kongl. Kungörelsen den g
Mars nämnde år, som föreskrifver, att Konungens Befallningshafvande, efter föregången undersökning vid HäradsBätt, eger pröfva frågor om nyttan och behofvetafde i omförmälde lagrum, sådant det lyder i 1824 års Kongl. Förordning, nämnde väganläggningar samt om ersättning för förlusten af egor, som till väg åtgå; men som dessa föreskrifter icke kunde lämpas till de händelser, då fråga uppstod om öppnandet af canaler eller hålleder, vore det, efter motionärens tanka, nödigt, att en lag stiftades, som bestämde de vilkor, hvarunder enskilde personer eller bolag egde att anställa undersökningar för land- eller vattencommunicationers öppnande samt slutligen utföra anläggningen, derförutan motionären ansåg dylika, för utvecklingen af ett lands industri vigtiga företag, mötas af stora svårigheter.
Af Herr Billberg är föreslaget, att, till lättnad för communicationers öppnande samt andra offentliga eller communala anstalter, måtte stadgas 8 Läg-Ulskotlcts Betänkande, kV.o 3cr. följande: ”Ali enskild rätt vike för det allmänna bästa, der Konungen ef”ler vedeiböi andes hörande pröfvar nödigt, alt jord eller lägenhet, tillhörig enskild person, kan komma i fråga alt begagnas, vare sig till Rikets "försvar, allmän väg eller bro, torg eller gata i stad, till ultappning eller ”sänkning af sjö, lill strömrensning, farled eller annan vatluiedning, till ”allmän byggnad eller till annat dylikt allmänt behof.
I alla dessa fall ”vare egaren pligtig att afstå, hvad af hans egendom nödvändigt för ändamålet fordras, men må dock derföre njuta full ersättning och hälften dertill.” Utskottet har funnit, att Herr lillbergs framställning är hemtad från i Cap. 7 §.
Jorda-Balken i Lag-Comitens förslag till allmän Civil-lag, utom hvad angår ersättningen för egendom afträdd lill allmänt ändamål, i fråga hvarom motionären följt den grund, som är antagen i 3 §> af Kongl. Förordningen den 20 Januari 1824, hvarigenom till befrämjande af enskild jordegares fördel, under vissa vilkor tillätes ändring eller utrifning af vattenverk, som genom uppdämning skada jord eller hindra dess odling.
I likhet med hvad nu yrkad t blifvit samt i motiven lill Civil-lagförslaget är anfördt, anser ock Utskottet, att enskild eganderätt, ehuru helgad den bör vara, likväl måste vika för det allmänna bästa, så mycket heldre, sorn något lidande deraf för den enskilde ej kan uppslå, om, vid hvarje tillfälle, då tillämpning af denna grundsats ifrågakommer, dels åt Konungen öfverlemnas, alt, efter inhemtade noggranna upplysningar, pröfva behofvets verklighet, hvarigenom all farhåga för uppoffrandet al den enskildes rätt i oträngdt mål försvinner, dels ock angående ersättningens bestämmande, sådane försigtighetsmått föreskrifvas, som afböja sjelfva möjligheten af materiel förlust för den enskilde, hvilket, efter Utskottets tanka, säkrast kan ti 11- vägabringas derigenom, att, enligt Herr Billbergs hemställan, det verkliga värdet af hvad som förloras, höjes med femtio procent, och att, i händelse tvist derom uppstår, densammas bedömande åt Gode män anförtros.
I öfverensstämmelse härmed, föreslår Utskottet vördsamt, att en Författning måtte beslutas, hvarigenom, med upphäfvande af ej mindre 28 Cap. 1 Byggninga-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 19 Februari 1824, än ock de uti Kongl.
Kungörelsen den 9 Mars samma år, i afseende på väganläggningar, gifna föreskrifter, stadgas:
Enskild eganderätt vike för det allmänna bästa, der Konungen pröfvar nödigt, att jord eller lägenhet, som enskild man tillhörer, begagnas skall, vare sig till Rikets försvar, lill allmän väg eller bro, till torg eller gata i stad, till uttappning eller sänkning af sjö, till strömrensning, farled eller annan vattenledning, till alli Zag-Utskottels Betänkande, N.o Jo. 7 män byggnad eller till djlikt allmänt behof. 1 alla dessa fall vare egaren pligtig att afstå, hvad af hans egendom för ända målet fordras, emot ersättning.
Denna ersättning må i penningar mätas, efter hvad jord eller lägenhet af samma slag och godhet i orten högst gäller.
Uppkommer tvist om ersättningens belopp, stämme då Kronan eller den menighet, som för allmän nytta afsöndringen äskar, egaren till vederbörlig
Domstol, att taga del i sättandet af en Compromiss-Rätt, för alt värdet af jorden eller lägenheten utröna och bestämma samt tillika sig utlåta, om och i hvan mon den jord eller lägenhet, som af stås, bör vidkännas andel i grundskatten å den egendom, från hvilken af söndringen sker.
Blifver part å inställelsedagen Jrån
Domstolen förfallolöst ute, eller undandrager han sig att Ledamöter i Comproniiss-Rätten utse, vii/je då Domstolen i hans ställe Gode män.
Compromiss-Rätten skall utgöras af Domstolens Ordförande samt af sex Gode män, som ojäf vige finnas, deraf Parterne, å hvar sida, ega utse tre.
Denna Compromiss-Rätt sammanträde efter Domarens kallelse å utsatt dag, dä alla till frågan hörande handlingar böra till Rätten aflemnas.
Compromiss-Rätten ege, om så nödigt pröfvas, anställa syn å jorden eller lägenheten samt muntligen höra Parterne, för att vinna fullständig underrättelse i saken.
Sedan skride Compromiss-Rätten, utan dröjsmål, till frågans afgörande.
Yppas dervid olika meningar, men förena sig fern af Rättens Ledamöter i samma mening, gälle då den för Compromiss-Rättens beslut.
Kunna ej fem om slutet ense blifva, åligge det
Parterne att hvar för sig ytterligare välja tre Gode män att i prof ningen deltaga.
Undandrager sig Part detta, för or dne derom Domstolen, på sätt ofvan stadgadt är.
Hvad de fleste i den således förstärkte Compromiss-Rätten säga, blifve Rättens beslut, hvilket bör skriftligen a/fattas, dock utan att skälen för beslutet uppgifvas, och derefter till Parterne utfärdas.
Comprorniss-Rättens beslut skall till efterrättelse lända och ändring deri må ej sökas.
Sedan jordens eller lägenhetens rätta värde således bestämdt blifvit, vare jordegaren berättigad att sist inom en månad utbekomma detta värde, med förhöjning af hälften derutöfver.
Afträde ock då genast den jord eller lägenhet. 3 Lag-Ulskotlets Utlåtande, N.o 3i.
Vållas å jord eller lägenhet skada genom undersökning, som med Konungens tillstånd blifvit hållen, för att utröna beliofvet af egendoms af stående för allmänt ändamål, vare egaren ock då berättigad till en, skadan motsvarande, ersättning, som på enahanda sätt bestämmes.
Stockholm den 6 April i84o.
Reservation af Herr Lagergren: ”1 två omständigheter är jag från Utskottets Betänkande skiljaktig: i:o
Deruti, alt jag anser ersättning för jord, som till allmän nytta af stås, icke höra bestämmas till mera än en ly^del utöfver det af CompromissRätt uppskattade värdet å jorden eller lägenheten; och 2:0 deruti, att då, vid bestämmande af ersättning för skada å jord eller egendom, som vållas genom förenämnde undersökningar, mistning af eganderätt ej ingår i frågan, jag, för min del, anser dylika skadeståndsanspråk icke förtjena att till Compromiss-Rätts pröfning hänskjutas, utan böra och kunna bero af vanlig bevisning inför allmän Domstol’’.
Häri har Herr Domprosten Doctor Elmgren instämt.
Utsk. den 21 April, kl. 8 e. ni.
Utlåtande, i anledning af väckt fråga derom, att böter och vitén, grundade på det myntvärde, att tre daler silfvermjnt svara emot nu gällande En Riksdaler specie i silfver, böra vid detta värde och beräkningssätt bibehållas.
Uti Rikets Ständers Justitite-Ombudsmans vid innevarande Riksdag afgifna och af samtliga Riks-Stånden till Lag-Utskottet remitterade Embetsberättelse, har uppmärksamheten blifvit fästad på behofvet af rättelse och ändring i lagens bestämmanden af bötesansvar för brott och förseelser, samt La*-Ut sko [tels Utlåtande, N.O 3t. 9 förvandling af sådant straff till motsvarande kroppsplikt; äfvensom Utskottet från Höglofl, Ridderskapet och Adeln fått till handläggning emottaga en af Herr Lagerbjelke, Carl O., i samma syftning väckt motion, I berörde afseende är af den sistnämnde anmärkt, att brottmåls-lagskipningen derigenom, att silfverspecie-inyntels representant, bancosedeln, småningom fallit i värde, efter hand afvikit från grunderne i 1734 års lag i sådan måtto, alt brott och förseelser, der belagde med förlust af en viss penningesumma, numera försonades med vid pass tre åttondedelar af det ursprungliga straffet, ora den felande hade tillgång till böter, men, i annat fall, med fika svår kroppsplikt som förut; hvaremot de brott, hvilkas beskaffenhet af snatteri eller stöld och derefter lämpade bestraffning, bestämdes af det tillgripnas större elier mindre värde, nu blefvo ej blott hänförde lill det svårare brottet, stöld, ehuru tillgreppet ej uppginge till mera än 3/8 af hvad sorn, enligt lagens mening, erfordrades, för att räknas till denna grad af brott, utan ock, om de verkligen utgjorde stöld, belagde med det i lagen åsyftade straff, endast i fall böter kunde erläggas, men eljest med 2 2/8 gånger svårare kroppsplikt, än lagen afsett.
Förhållandet härmed har närmare blifvit utveckladt af Justitias-Ombudsmannen, som anfört, alt sladgandena i 1734 års
Lag, angående bötesansvar och förvandling deraf, i anseende lill de förändringar, penninge- och varu-värden derefter undergingo, befunnos olämpliga redan år 1776, då, genom Kongl, Maj:ts under den 27 November utfärdade kungörelse, förordnades, ”att de i allmänna Lagen och flere stadgar utsatta vitén och böter, ”hvilka alla voro grundade på ett sådant myntvärde, att 3 daler eller 12 ”mark silfvermynt svarade emot En R:dr specie, skulle, till förekommande ”af ali rubbning uti lagens rätta mening och tillämpning, vid berörde mynt”värde och beräkningssätt framgent bibehållas, såväl då dessa böter och ”vilen förvandlades i kroppsplikt, som då de i penningar erlades;” äfvensom, i öfverensstämmelse härmed, genom Kongl. Brefvet den it)
December 1777, till efterrättelse meddelades, vatt, då stulet gods skattades till 18 ”daler kopparmynt Riksdalern, kroppsplikten icke borde räknas högre, än ”till En R:dr specie, på hvilken grund det stulnas värde i snalteribot borde, ”i stället för 3o daler kopparmynt, beräknas till 60 daler kopparmynt, eller ”3 R:dr 16 sk. specie, hvilken proportion uti alla böter och vitén iagttagas ”borde.” Sedan, från 1776 till år 1800, Rikets penninge-och mynt-väsende å nyo kommit i det ofördelaktiga skick, att rättelse och återställande af ordning deruti befunnos nödiga, hvarom fråga vid Riksdagen sistnämnde Dih. till R.
7 Sami. 1 Afd. 10 Lag-Utskottets Utlåtande> N.o 3t. år blifvit väckt och afhandlad, och hvarpå följde Kongl. Förordningen den 4 November 1802, angående realisation af Riksgälds-sedlar samt hvad i anledning deraf i gttagas borde, så blef uti 11 §• af denna Förordning stadgadt, bland annat, *’all, ifrån realisationsdagen, de i lag och föi fattningar ”utsätta vilen och böter skulle beräknas och utgå i banko specie,” som, enligt den fastställda nalisations-grunden, motsvarade det år 1776 antagna silfver-speciemynt.
Härigenom hade, åtminstone i väsentlig målto, bestämmelserna af bötes-ansvar för brott och förseelse!- blifvit återställde till deras ursprungliga vigt och påföljder, men rättelsen hade likväl sedermera blifvit tillintetgjord i samma nion, som, under omvexlande förhållanden, skillnad stadgade sig emellan silfvei-speciemynt och dess representant, den i allmänhet gångbara bancosedelm
Då emedlertid numera, genom mynl-bestämnings-lagen den 1 Mars i83o, en sådan skillnad blifvit i laga ordning bestämd, med bibehållande afsilfver-speciemyntet elter den, med afseende på slagskattens beräkning i myntet, af Kongl. Mapt och Rikets Ständer förändrade 1664 års myntfot; så syntes, i likhet med hvad tillförene egt rum, tillämpning af denna lag på allmänna lagens och dermed gemenskap egande författningars sladganden i omförmälde ämnen böra ega rum, enär, på sätt här ofvan är anmärkt, uteblifvandet deraf skulle, å ena sidan, eller hvad bötes-ansvarighelen angår, lika mycket förringa lagarnes syftemål och kraft, som, å den andra, eller i fråga om kroppsplikt för den, sorn icke egde bötes-tilIgång, emot lagarnes mening, i många fall, otillbörligen skärpa en ändock, i jemförelse med bötes-ansvaret, svår bestraffning; Och hafva, på dessa skäl, samt enär under nämnde categori ej borde hänföras de, angående ekonomiska ärenden utkomna förordningar, hvilka, utom det att de till större delen härledde sig från senare tider med i förhållande dertill gifna sladganden, innefattade ansvars-beslämmelser, enligt grunder, från allmänna lagen merendels skiljaktige, och ofta, efter förekommande omständigheter, förändringar underkastade, så väl Justitire-Ombudsmannen, som Herr Lagerbjelke föreslagit vidtagande af den författning: ”att, till följd af myntbestämningslagen, de i ”allmän lag och dermed gemenskap egande stadgar utsatta böter och vitén, ”hvilka äro grundade å det myntvärde, att tre daler eller tolf mark silf”vermynt rätteligen svara emot nu gällande En Riksdaler specie i silfver ”efter 1664 års myntfot, böra vid detta värde och beräkningssält bibehål”las, så väl då dessa böter och vitén med penningar erläggas, som när de 'skola till kroppsplikt förvandlas, och att följaktligen enahanda beräkningsgrund bör iagltagas, i fråga örn tjufnad och i alla andra uti lagen Lag-Utskollcls Utlåtandej iV.o 3t.
11 ”nämnde fall, då, efter visst belopp i penningar, förvandling i kroppsplikt eger runi;” äfvensom, enligt Herr Lagerbje/kes åsigt, dertill skulle läggas följande; ”hvaremot vilen och böter i ekonomiska förordningar, som ”icke ega någon gemenskap med allmänna lagen, och vitesbelopp uti af ”vederbörande
Domare 'eller annan embetsmyndighet utfärdade vitesförbud ”skola utgå efter det beräkningssält, alt af der nämnde mynt 2 2/3 Riksdaler motsvara En Riksdaler specie i silfver, samt vid förvandling lill ”kroppsplikt eller fängelse, der ej annorlunda serskildt är stadgadt, först ”bringas lill silfverspecie och sedermera, elter de i lagen gifne grunder, derifrån förvandlas till kroppsstraff eller fängelse.”
Utskottet bar tagit detta vigtiga ämne i öfvervägande, och linner ostridigt vara, att emellan, å ena sidan, de i 1734 års
Lag upptagne, till visst daler-tal i silfver utsatta värden, hvilka å den lid, lagen antogs, jemlikt Kongl.
Brefvet den i3 April 1715, beräknades efter den grund, att 1 daler utgjorde if3 af 1 R:dr silfvermynt, samt, å den andra, del nuvarande räknevärdet, enligt hvilket 1 daler motsvarar 1/3 af endast i Riksdaler i bancosedlar, en betydlig skillnad eger rum, som, på sätt här ofvan är anlördt, medförer stora olägenheter och missförhållanden, ej mindre i afseende på böters beräknande i allmänhet och deras förvandling, än ock vid bestämmandet af värdet i tjufnadsmål.
I fråga 0111 en lagförändring, hvarigenom de i lag fastställda böter skulle återföras till sitt ursprungliga varde, bör likväl uppmärksamhet fästas derpå: att vissa böter, i lagen utsatte i daler, blifvit, enligt föreskriften i 10 §. af ofvanåberopade Kongl. Förordning af den 27 November 1776, uträknade till Riksdaler och skil - lingar, samt under detta beräkningssätt, men till oförandrndl myntvärde, upptagne i serskilde författningar, såsom Kongl.
Krigs-Artiklarne af 1798, Kongl.
Förordningen om skogarne i Riket af elen 1 Augusti i8o5, m. fl.; att vissa författningar, som utfärdats på en tid, då silfver-speciemynt och banco sedlar gällde nära lika, dels i afseende på hötes-bestämmelserna ännu oförändrade tjena till efterlefnad, hvilket förhållande inträffar, t. ex. med Quarantaines-Förordningen af den 7 November 1806, och dels sedermera blifvit, eller skedd omarbetning, å nyo utgifne, dervid, oaktadt den under liden emellan specie oell banco uppkomna värde-skillnad, de förut i Riksdaler och skillingtal stagade böter till benämning och summor oförändrade bibehållits, hvarpå såsom exempel kan anföras legostadgan af den 23 November 1833; samt att deremot böter uti andra under senare tider utkomna förordningar blifvit, med afseende på nu gällande myntvärde, i Riksdaler och skillingar bestämda.
Det följer häraf, att grunderna för be - 12 ' Zag-Ulskottels Utlåt ande, N.o 3t. stämningen af penn inge-st raff i allmänhet skulle rubbas, derest icke, i sammanhang med för hörning i värdet af de i lagen lill daler, mark och öre uträknade böter, dels, på sätt nu är vordet hemställdt, en motsvarande förhöjning tillika egde rum af de genom serskilde, med lagen gemenskap egande och i öfverensstämmelse med lagens bud, för åtskillige brott utsatte, men till Riksdaler och skiilingar uträknade bötesbelopp, dels ock jemväl urskiljdes och bestämdes, ej allenast om de böter, sorn utan omedelbart sammanhang med vissa föreskrifter i lagen blifvit i serskilda författningar bestämda till Riksdaler och skiilingar å den lid, då silfvermynt och bancosedel gälde lika, äfven böra i större eller mindre mon förhöjas, utan äfven huruvida böter och vitén, sorn äro antingen från äldre till förnyade stadgar oförändrade öfverflyttade eller ock i senare tider fastställde, böra förökas; men en sådan vidsträckt förändring fordrade ovilkorligen först en noggrann undersökning om mynt- och varuvärdet å de serskilda tider, då böterne blifvit bestämda, samt vidare en fullständig omarbetning af en mängd författningar, deri bötes-bestämmelseme äro upptagne — ett arbete, hvarmed det ej lärer tillhöra Utskottet att, i anledning af de föreslagne förändringarne, nu sig befatta, och hvilket skulle vara mindre ändamåls-enligt, då granskning af ett nytt straffsystem snart förestår.
Dessutom skulle de i lagen till visst dalertal utsatta värden, hvarefter i vissa tjufnadsmå! den brottsliges straffbarhet bestämmes, genom antagande af hvad föreslaget blifvit, erhålla en förhöjning, ländande, i vissa fall, till sådan lindring i bestraffningen för olofligt tillgrepp, sorn ej vöre lämplig, sedan Utskottet redan tillstyrkt uppenbara kyrkopliklens upphörande samt inskränkning i spö- och ris-straffens användande.