Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fröken Torsslow gör en biroll, en döf gumma, ganska lustigt.
Vasateateatern gaf i måndags en repris af Ernst v o n W i l d e n b u r g h s underhållande skådespel Tofs- lärlcan.
Föreställningen gafs såsom afskedsrecett för fru Eliason, o c h samtliga spelande skötte sig synnerligen förtjänstfullt.
Fru Eliason såsom fabriksflickan Lena väckte samma intresse o c h sympati nu s o m för snart tre år sedan g e n o m det okonstlade behag o c h den innerlighet, hon förlänar åt denna roll, en af hennes bästa.
Bi- fallet var lifligt o c h de spelande inropades upp- repade gånger; särskildt fick den älskvärda recett- tagerskan mottaga de otvätydigaste bevis på publikens varma intresse såväl i form af skal- lande applåder s o m en ymnig blomsterskörd.
Doktorns Lä 3 fyusfru.
Skiss för Idun af Jeanne K. ning o c h rengöring o c h Gud vet hvad!
Idel futtigt hushållspjoller i stället för de ideela ämnen, m e d hvilka jag sysselsatt henne.
Skratta du, min v ä n!
M e n jag skulle vilja gråta öfver en människa, som ej kan lyftas en tum öfver den lilla tufva, på hvilken h o n födts. » i l r b e t e t, hvarmed doktor Berling, den lärde Å V forskaren, sysselsatte sig i sitt arbetsrum så Brefvet var färdigt.
Han hade nu endast att sent på aftonen, tycktes djupt intressera h o n o m.
stoppa det i ett kuvert o c h sända af det.
Likväl K a n s k e var det en lösning af något vetenskap- dröjde han, for ännu en gång m e d blicken öfver ligt p r o b l e m?
Så såg det åtminstone ut på det raderna o c h kastade det så tillbaka i skrifbords- uttryck af spänning, s o m låg öfver hans ansikte.
lådan.
I alla händelser visade han den yttersta nervo- Det började kännas kallt.
Kaminen hade slock- sitet för allt omkring h o n o m.
Eedan ett par- nat, hvarför han bestämde sig att uppsöka sin gånger hade han, lätt förtretad, vändt sig m o t sängkammare.
V ä g e n dit förde genom hans sin unga hustru, då han tyckt sig förnimma en hustrus sof rum.
H a n skred mekaniskt fram, utan eller annan undertryckt suck från bordet där att tänka på att hans skor knarrade.
H a n hade hon satt.
nästan passerat rummet, då hans blick af en » H v a d är det nu då, Greta? » frågade han slut- händelse föll på den unga frun, o c h han blef ligen otåligt.
varse att h o n låg m e d öppna ögon.
» Ä h, ingenting särskildt, » blef svaret.
» Låt » Ä h!
» sade han, » sof du så lätt, att du vaknade mig ej störa dig, Alfred, jag hittar alltid på något af mina steg? » att sysselsätta mig med. » » Nej då, » svarade hon, » men jag hade inte som- nat ännu — jag kunde inte sofva. » H o n tog en penna och började skrifva.
En liten stund v o r o bägge tysta, m e n så blef han » Jaså inte, » sade han litet förströdt.
Han åter nervös.
Raspandet af hennes penna besvä- k o m att tänka på, att hon nyss klagat öfver huf- rade h o n o m.
vudvärk, » är det ingenting jag kan göra för dig. » » Skulle du inte vilja sluta m e d det där, kära » O m du ville ge mig litet vatten, » sade h o n barn? » frågade han kort.
bedjande, » jag är så törstig. » H o n slutade ögonblickligen.
Han fyllde m e d ovan hand ett glas o c h räckte henne det, o c h då hon till tack smekte hans hand, » Jag hade bara tänkt skrifva ett par ord till. » Hennes nästan sorgsna ton lämnade h o n o m ej lyckades h o n till o c h m e d att få en vänlig nick tillbaka.
alldeles oberörd.
H a n steg till o c h m e d u p p o c h gick bort till henne.
» Sof nu lika godt, som jag k o m m e r att göra, » sade han, innan han gick.
» Jaså, du följer mitt råd och skrifver u p p det jag nyss sade dig o m Kant, » anmärkte han o c h H o n svarade icke, utan mumlade b l o t t: » kloc- tog det lilla häftet, i hvilket h o n nyss skrifvit.
kan sex — skall inte glömma.
» H o n glömde emellertid att väcka h o n o m på mor- H o n hade ej hunnit rycka undan b o k e n o c h gonen, o c h dagern föll ljus o c h klar in i rummet, såg nu förskräckt o c h ängslig u p p till h o n o m, i då han vaknade.
Först kände han sig något för- det en m ö r k rodnad spred sig öfver hennes nyss bleka drag.
Hennes oro varade d o c k icke länge, tretad öfver sin hustrus försumlighet, m e n när ty efter en flyktig blick på det lilla häftet, räckte han väl k o m ut i hennes sofrnm, var m e d ens hvarje tanke på missnöje försvunnen.
H a n såg han henne dét m e d ett lätt småleende.
genast, att det ej stod rätt till.
H o n g ö m d e det hastigt i fickan.
» Det där rörde just inte Kant, » anmärkte han.
Greta var sig icke lik.
H o n svarade icke på H o n var nästan upprörd.
» Förlåt mig, » sade hans frågor, j a det var nästan, s o m o m hon inte riktigt visste, h v e m s o m talade till henne.
Där- hon, » men mitt hufvud — jag har verkligen så vid lyste hennes ögon m e d en främmande o c h ondt i mitt hufvud, Alfred. » underlig glans.
» Nå, m e n då är det j u dumt af dig, Greta, att du inte ännu gått till sängs, » invände han.
I sin rådlöshet ropade han på tjänstflickan, men då ej heller h o n förstod, h v a d som fattades » Ja, jag skulle gärna gått in till mig, m y c k e t hennes unga matmoder, måste han sända efter gärna, m e n.
» husläkaren, en gammal vän till familjen.
Den » Nå? » » Det är j u så kallt ute, o c h då du arbetar, gamle doktorn hörsammade genast kallelsen o c h glömmer du allt annat och tänker ej på kaminen.
visade efter undersökningen ett m y c k e t allvarligt ansikte.
Ä n allvarligare föreföll han, då han Det var inte länge sedan du förkylde dig o c h.
» » Ä h!
» afbröt han henne, » jag skall nog hålla bad att få tala ett par ord enskildt m e d Ber- ling.
mig varm, bry dig ej o m den saken. » H o n räckte h o n o m handen.
» G o d natt då, » Er hustru är m y c k e t sjuk, » sade han.
Alfred! » » Hur har det kunnat k o m m a?
Och så hastigt? » H a n tryckte en lätt kyss på hennes läppar.
» Hastigt?
Å h, det har nog gått så småningom.
Febern har förberedt sig ordentligt, efter hvad » G o d natt, liten, glöm icke, att jag vill bli det ser ut.
Er hustru är emellertid för oredig väckt kl. 6 i morgon bittida. » för att man nu skulle kunna draga någon slut- » Jag vaknar nog, » svarade h o n mildt.
sats af det h o n säger.
Har ni icke själf märkt H a n kunde emellertid ej fortsätta m e d det af- något på h e n n e?
» brutna arbetet, utan, sedan han e * t ögonblick suttit i tankar, tog han fram ett påbörjadt bref » Ingenting, » bedyrade Berling.
» H o n klagade o c h skref vidare några rader.
öfver litet hufvud värk i går kväll. » » Dina frågor o m min hustru o c h o m hvarför Öfver läkarens ansikte flög ett svagt leende.
jag egentligen gift mig, har jag ännu icke svarat Därpå blef han åter allvarlig.
» Ja, vi få sköta på, m e n m o t dig, s o m är min bästa vän, kan jag henne m e d yttersta omsorg, » sade han helt kort.
vara uppriktig.
Omsorgsfull skötsel kom ej heller att fattas den sjuka.
Berling själf skulle ha velat sitta nätter Gretas far var, som du vet, först min lärare, och dar v i d hennes sida o c h akta på hennes sedan min vän.
Efter hans d ö d blef jag hennes förmyndare.
Hennes tillgångar v o r o rätt knappa, önskningar, men läkaren fordrade bestämdt att en sjuksköterska skulle tillkallas.
M e d Beriings lugn och då jag i alla fall var skyldig att på ett eller var det emellertid slut.
Arbetet gick ej längre annat sätt sörja för henne, så tyckte jag det var m e d samma fart o c h samma pedantiska punkt- enklast att utan vidare afhugga den gordiska lighet s o m förr; hvarje ögonblick for han upp knuten o c h att gifta mig m e d h e n n e; alltså erbjöd o c h tittade in i sjukrummet för att förvissa sig jag henne min hand!
Detta föll sig ej heller syn- o m, att allt stod rätt till.
Väl kunde det hända nerligen svårt, ty Greta var j u ett godt barn, att han en eller annan gång kunde känna ett visst s o m jag höll mycket af.
Där har du historien obehag öfver den ständiga oron, liksom också att om mitt giftermål.
han kunde blifva litet misslynt öfver, att hela ' Och n u? '
Nå väl jag ångrar ingen- huset var vändt u p p o c h ned, m e n på samma ting, Greta är samma goda barn, hon alltid varit, och gör mig ingenting emot.
M e n det är också gång kände han i n o m sig en viss n y för h o n o m ovan värme för den stackars hjälplösa varelsen allt .. Att lyfta henne u p p till mig blir nog omöj- på sjukbädden.
ligt, det fick jag alldeles nyss ännu ett bevis på.
o Jag hade föresatt mig att söka väcka henne för mina intressen.
Ja, jag gick så långt, att jag offrade en dryg timme af min dyrbara tid, o c h jag begärde endast att hon skulle taga vara på det lilla jag sökt inplanta h o s henne.
Jag trodde nästan, att jag var på väg att lyckas, då jag i afton fann henne ifrigt sysselsatt m e d sin anteckningsbok.
H o n följer dina råd, tänkte jag helt förnöjd.
M e d denna tanke tar j a g häftet, hvari hon skrifvit, ur hennes hand.
M e n h v a d tror du jag får läsa?!
Köksrecept, små råd för stryk- En dag k o m sjuksköterskan in till honom, där han satt o c h skref, o c h bad h o n o m strax k o m m a in.
» Men för all del, » sade hon, » uppfyll bara hennes önskan.
Det går inte an att på minsta vis oroa henne. » Snabbare än han vanligen brukade skiljas från sitt arbete, reste han sig o c h skyndade till sjuk- rummet.
» Här är jag, mitt b a r n!
H v a d önskar d u?
» till- talade han den unga frun.
H o n mötte h o n o m m e d en vänlig, men matt
Svaret dröjde ett ögonblick — kanske där- för att b o n behöfde samla sina tankar.
» Den lilla boken, » sade b o n sakta, » s o m jag skref i. » » Ja visst, » svarade han något tveksamt.
M e n så förstod han.
» Ja — du tänker på det lilla häftet, du skref i kvällen innan du sjuknade.
Jag hade det j u själf i handen då.
Inte sant? » » I mitt skrifbord, » hviskade h o n o c h slöt ögo- nen, för att därmed antyda, att h o n för tillfället ej förmådde tala mer.
H a n förstod nu också, hvad h o n önskade, och gick genast till hennes skrifbord för att söka efter det lilla häftet, hvars innehåll några dagar tidigare h o s h o n o m fram- kallat så blandade känslor.
Nyckeln till skrifbordet var sliart funnen o c h m e d den äfven boken.
Å t m i n s t o n e tviflade Ber- ling ej en minut, att han hade hittat den rätta.
M y c k e t riktigt, där voro Gretas fina, sirliga anteck- ningar.
H a n hade egentligen aldrig, såsom han uttryckte sig, kunnat finna någon karaktär i Gretas stil.
Hans ögon stannade vid de första raderna.
D e rörde sig hvarken o m matrecepter eller annat dyligt, utan bildade ett slags förord.
Utan att betänka sig läste han dem.
» Jag kan lugnt tänka på min död, » hade h o n skrifvit, » e m e d a n jag ofta varit ensam o c h sökt göra mig förtrogen m e d den.
Därför blir det mig ej svårt att skrifva ned, hvad jag ännu har att säga o m h o n o m.
Jag är så ledsen, att jag ej kan lämna något åt Alfred, m e n han vet ju, att jag ej äger någonting, o c h mina små nipper kunna j u ingenting vara för h o n o m.
Mina få böcker äro j u också utan något värde i hans ögon.
Men något kan jag ändå göra för h o n o m.
Därför skrif- ver jag noga u p p alla hans vanor o c h önskningar.
H o n, s o m k o m m e r efter m i g o c h får den lyckan att sörja för h o n o m, när jag är borta.
a c k!
hur tacksam skall jag icke ännu i min graf bli m o t henne, o m h o n g ö r allt hvad h o n kan för att vara h o n o m till glädje! » Och nu följde de små anvisningar, s o m han redan för några dagar sedan hade sett i den lilla b o k e n o c h s o m han först nu förstod.
Där funnos recepter för hans älsklingsrätter, noggranna upp- gifter, hur hans strumpor skulle stoppas o c h hans skjortor strykas, o c h bland annat också hennes Den 8 " ° \ ' J_ oran » t st R e d i g e r a s a f S o p h i e Linge.
För min efterhängsenhet skördat- jag pris, Men får » smaka käppen » s o m dag- ligan spis.
Och o m blott den ringaste motgång jag får, Strax på mina verkande leder man slår.
Ja, ödena växla på lefnadens stråt, Det bär stundom uppåt o c h stun- d o m nedåt; Ibland får jag ligga, ibland blir jag hängd, Ibland jag m i g badar i solstrålars mängd.
Mång ' darrande månstråle dragés till m i g Uppå min afstannade nattliga stig.
Ibland gör jag snedsprång — h v e m går för d e m fri — Ibland kan jag utsättas för jalusi.
V i d lampornas sken o c h i grynin- gen kall Anlitas jag ofta i dragande kall.
TTärmed vill jag upprulla för eder blick, En m ä n g d af små taflor i lätt tyd- bart skick.
småförnuftiga funderingar, hur man b o r d e städa hans rum, så att han ögonblickligen kunde finna allt på dess rätta plats.
Sida efter sida fortsat- tes på detta sätt, m e n långt innan Berling hade hunnit till slutet, hade hans hufvud sjunkit ned öfver den lilla boken, o c h hans ö g o n voro fyllda af tårar.
Det dröjde en g o d stund, innan han kunde återvända till sin fru.
När han ändtligen reste på sig, ville hans lemmar inte riktigt göra tjänst, o c h händerna, som han knäppt o m den lilla bo- ken, darrade, men höll o den ändå fast s o m en dyrbar skatt.
Och han återlämnade den icke till Greta, utan g ö m d e den i sitt skrifbord.
Den sjuka låg ännu i slummer, då han k o m tillbaka till henne.
Sjuksköterskan berättade, att h o n ej visat sig det minsta otålig öfver hans dröjsmål o c h ej heller frågat efter någonting.
Han tänkte då, att han missförstått henne, o c h att hon ej begärt b o k e n för sig, utan att h o n blott önskat att han skulle veta, hvar den fanns.
Nu följde några sorgliga dagar, ty faran för Gretas lif hade ökats.
Under denna tid vek Ber- ling hvarken dag eller natt från hennes bädd.
H a n hade m e d ens lärt sig, hur m a n skulle sköta sjuka, o c h var så ifrig att öfva sig däri, att skö- terskan först blef förvånad o c h sedan harmsen öfver att se sig undanskjuten från sin post, men hennes protester hjälpte till intet.
Berling för- klarade helt enkelt, att han ej ämnade vika från sin hustrus sida.
Och d e n gamle läkaren, s o m i tysthet lagt märke till hela förändringen, sade till h e n n e m e d ett sakta leende: sidan af tillvaron fått?
H v a d flitig student tog m e d heder o c h glans.
En b l o m m a i tidernas evighets- krans.
En pelare — grönklädd — i skogar- nas sal.
H v a d måste vi här uti sorgernas dal?
Om hvad b ö r ej sägas: » Jag hatar dess sken! » Nej, tänk på herr räf o c h hans rönn- bärsträdgren.
H v a d jordklotet gör uti världsaltets rymd.
En » leende », fridfull, af höjderna skymd.
E n tingest s o m saknar b å d ' början o c h slut.
H u r var den där väfven, s o m m o r klippte u t?
En sjö mellan F i n s p o n g och Norr- köpings stad.
Ett kvinnonamn, ryktbart från Bell- mans ballad.
H v a d » väktaren » gör s o m oss stör i vår ro.
H v a d ynglingen är, s o m mottagit din tro.
En hvilostad, fin, efter vandringen här, F ö r den hvars lekamen ej maskar förtär.
H v e m b o r under under Bores » för- silfrade » tak?
Och hvad g ö r den falska i sina ge mak?
En häfdernas teckning, m e n läslig af få.
H v a d mången kan göra s o m trött- nar att gå.
Förargeligt minspel.
H u r bollen sig ter.
Stockholm, N:r 32 (295) Prenumerationspris pr Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher I d u n m.
Idun ensam F r e d a g e n den 11 augusti 1893. år: Byrå: K l a r a v.
9 » 7 50 P r e n u m e r ^ r m s k e r å a l l a p o s t - » 5 anstalter i riket.
Redaktör och utglfvare: FRITHIOF Madame i e t finnes i d e t n u - tida Paris några » grandes dames », hvilka intaga un- gefär s a m m a plats som fordom m:me Roland de la Platiére, Juliette de R é c a m i e r eller l a d y Blessington.
J a g me- n a r h e r t i g i n n a n d ' U s é z, prinsessan de Sagan och madame Juliette Adam.
H v a d den förstnämn- da beträffar, h a r h o n r e d a n länge varit pre- s e n t e r a d f ö r I d u n s lä- sarinnor.
Prinsessan d e S a g a n s lif t i l l h ö r numera nästan helt och hållet den hyper- aristokratiska värld, som vegeterar i den tysta förnäma Fau- b o u r g S:t G e r m a i n e l - l e r p å d e g a m l a feo- dalslotten i Morbihan u n d e r stilla förbidan att » Philippe VII » skall hissa d e n hvita fanan • på Versailles torn.
Återstår således den älskvärdaste, den p å snille o c h g u l d ri- kaste, den hvars rykte g å t t l ä n g s t af d e m alla, J u l i e t t e A d a m, d e n full- ändade världsdamen, den älskade mormo- dern, den världsbekan- t a ä g a r i n n a n af jor- d e n s m e s t s p r i d d a tid- skrift: » La nouvelle HELLBERG.
Telef 61 47.
Juliette Iduns Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
Annons pris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » Lediga platser » 25 ö r e för hvarje p&amp;börjadt t i o t a l stafv.
R e v u e ».
- — D e t är s v å r t a t t u n d v i k a su- perlativer, när man talar o m d e n n a kvin- na, h u r u öfverflödiga d e dock i v å r nivelle- rande tid tyckas kun- na vara.
M:me Ga- brielle d ' Eze, en k ä n d auktoritet inom » tout Paris », hvilken j a g är tack skyldig för mån- ga upplysningar angå- ende Juliette Adam, påstår, a t t m a n omöj- ligen k a n tala o m hen- ne, u t a n att uttrycka sig entusiastiskt.
I sitt kåseri i I d u n öfver hertiginnan d ' Uséz ytt- rade herr Arfwidsson sig ej öfver h e n n e s ål- der.
L å t o m o s s för- vandla Juliette Adams femtiosju å r till e n komplimang för hen- nes u n g d o m l i g a utse- e n d e o c h otroliga, ge- nuint parisiska arbets- förmåga.
D o t t e r till e n obe- medlad läkare, som skötte sin ringa prak- t i k i d e n lilla picar- diska staden Verberie, föddes Juliette Lam- ber 1836.
O m hennes u n g d o m ä r ej m y c k e t att säga.
H o n gifte sig t i d i g t m e d e n h e r r L a Messéne, e t t äk- t e n s k a p, s o m blef så olyckligt, a t t d e n u n g a
250 IDUN A t t finna l y c k a n.
F å f ä n g ä r d i n s t r i d, H u r outtröttligt ä n du går till v ä g a.
E n l y c k a b l o t t i v ä r l d e n finns.
O c h h o n Är deras hemlighet, som henne äga.
makan föredrog att i Paris förtjäna sitt » välgörenhetens drottning », som Zola för- bröd med pennan.
Den serie elegant och evigat i LArgent, räknade Juliette Adam känsligt skrifna skisser och noveller, som bland sina intimaste väninnor.
Francisque hon nu under sitt flicknamn gaf ut, gjorde Sarcey, som efter Janin fattat spiran in- snart den energiska picardiskan känd om kritikens värld, resonnerar där helt och värderad i den stad, hvars favorit trankilt med den hetlefrade akademikern hon en gång skulle blifva.
I de mon- hertig de Broglie om äktheten af Talley- däna salonger, där den unga författarin- rands memoarer, under det vicomte Mel- nan inom kort blef en själfskrifven gäst, chior de Vogue med lifliga färger för sammanträffade hon ofta med senatorn Henry Greville målar en bankett hos Edmond Adam.
De fattade tycke för Rysslands Croesus, furst Youssoupoff.
Vår hvarandra, och efter herr La Messénes unga landsmaninna, fru Sigrid Arnold- död förmälde sig den bekante politikern son, har äfven många gånger rönt den snillrika parisiskans gästfrihet.
med hans änka.
Nu först var hennes lycka gjord, hen- Men Juliette Adam är ej blott världs- nes ställning fast.
Ty trots den vid- dam, hon är äfven mormoder och en rik- sträckta bildningen, det strålande utse- tigt rar mormoder sedan, som ej fäster endet och det eleganta uppträdandet hade sig vid, att hennes barnbarn då och då vår hjältinna troligen aldrig uppnått den vända upp och ned på hela huset.
Paris ' suveräna ställning inom stora världen, » jeunesse dorée » har då, minst sagdt, som hon nu innehar, om ej dessa före- lika roligt vid tonerna af Waldteufel träden blifvit förhöjda af en lysande so- eller Ganne som de odödlige vid sina cial ställning och en ofantlig rikedom.
lärda diskussioner, och dansen fortgår De båda makarna passade bra tillsamman.
långt fram på natten under anförande af Juliette Adams enastående sällskapstalan- löjtnant de Séze eller någon annan af ger gjorde sig på ett glänsande sätt gällan- den stora världens kotiljongsdekorerade de i den politiska värld, där hennes man balhjältar.
Utom de plikter, som säll- var en af ledarne.
Under det olyckliga skapslifvet pålägger henne, har redaktri- kriget 1870 — 71, då Frankrike förlorade sen af » La nouvelle Revue » äfven tusen så många af sina tappraste söner och två andra järn i elden.
Redigerandet af jor-: af sina vackraste landskap, täflade dess dens mest spridda tidskrift borde vara ädlaste hjärtan att lindra nöden och li- sysselsättning nog för en person.
Men dandet bland de knapphändigt utrustade hon utöfvar äfven en vidsträckt enskild trupperna och inom det hårdt ansatta litterär verksamhet och för trägen kor- Paris.
Grefven af Chambord, hvars hela respondens med en stor del af nutidens lif var en ädel längtan att få lyckliggöra berömdaste personligheter på alla områden.
sitt af politiska stormar sönderslitna fä- Bland Jitliette Adams romaner och no- dernesland, upplät sitt slott och sina ri- veller må nämnas: Le Mandarin, Les kedomar till de sårades och nödlidandes Recits d ' une paysanne, le Voyage autour tjänst.
Äfven Juliette Adam har för all du grand Pin, Dans les Alpes, 1 ' Educa- framtid fästat sitt namn vid detta sor- tion de Laure, Saine et Saune, Le siége gens år genom de uppoffringar och den de Paris (kanske den mest lästa), les själfförsakelse hon då lade i dagen.
Recits du golfe Juan (m:me A. tillbrin- Några år efter kriget gjorde Juliette gar en stor del af året på sitt slott vid Adam en smärtsam förlust, då hennes Juan-bukten), Jean et Pascal, Grecque, make i juli 1877 plötsligt afled.
Men, Laide samt många andra.
Bland hennes som Börne säger, » det är med stora hjär- dramatiska arbeten gjorde Galathea här- tan som med världshafvet: de frysa aldrig om året succés på Théåtre des Nations.
till. » Sorgen gjorde endast hennes ögon Få människor hafva fått på sin lott så vaknare för andras lidanden, och hon ut- mycket af denna världens goda som ma- vecklade nu en arbetsförmåga och en väl- dame Adam, få hafva som hon arbetat görenhet, som utsträckte hennes popula- för sitt land och sig själf, få hafva nått ritet äfven till de små, de olyckliga, som hennes popularitet.
dragit den sämsta lotten i lifvets lotteri.
När Victor Hugo för ett tiotal år se- Hennes intresse för politiken var dock dan afled, sade man, att kungen i snillets fortfarande lika lifligt som fordom.
Men värld gått bort.
Hvvem vet, om ej de .efter Gambettas död 1882 förlorade sa- goda parisarne, lätt rörda och upprörda longen vid rue Juliette Lamber sin an- som de äro, en gång när Juliette Adams strykning af specielt politisk.
De stora hjärtliga småleende stelnat, när hennes namnen inom konstens, vetenskapens, lit- gifmilda hand kallnat, skola sörja henne teraturens och välgörenhetens värld bör- såsom dess drottning!
jade nu äfven få burskap där.
Ernest Renan, den afundsvärde, hvil- ken efter så många strider och mödor omsider förvärfvade sig det » stora lug- net », som så sällan faller på de dödliges lott, såg man ofta på sitt säfiiga sätt där Den, som umgås med många, drifver en strö omkring sig några smulor af sin minuthandel, hvilken det är mycket att ofantliga lärdom.
Den svärmiske Fran- göra, men litet i att förvärfva.
&lt;&lt;jois Coppée, världsmannen Alexandre Knigge.
ihimas och den store Pasteur höra till stamgästerna.
Hertiginnan de Galliera, Små gotländingar jj^cällen ^sr sänker sig sommarljus, Öfoer vågornas lätta brus gunga glimrande stigar.
Thjelvar, pilten af sägner full, tror sig skåda en bro af gull midt i ändlösa hafoet.
Ropar: » Se, där går vågen fram till en pärlbottnad, undersam nejd i hafsmannens rike.
» Där står Valdemars stora kar, än i dag som i forna dar fgldt med strålande skatter.
» Tydligt ser jag, hur liten våg silar klar genom silfoertråg, rullar snabb kring gulltenar.
» Tydligt ser jag karbunkelns glöd gnistra fram likt en stjärna röd.
Kära hjärtandes, stanna! » Pilten Nisse alls intet ser, utom det att Guds sol går ner stor och klargul i hafoet.
Liknöjd lämnar han sin kamrat, söker ifrigt petrifkat djupt i tång snärj da gruset.
Ropar: » O, hvilken fångst så rar, jag en gråsugga hittat har.
Se, så vackert förstenad!
t Bjuder ut den och får en slant, tackar ödmjukt och bockar grant, letar åter i hoppet.
Medan Thjeloar ses tomhåndt stå, stirrande i det djupa blå efter gyllene sagor.
Anna Kn Kvinnofrågan oeh vetenskapen.
Af Kate Schirmaeher.
vifj) u uppställer sig frågan: Hvar och på S m * hvad sätt kan denna vetenskapliga uppfostran bibringas flickorna?
Jag vill börja med det senare och ställa spörsmålet så: » Hur danar man intelligenta människor? » Jo, genom att lära dem tänka.
Och hur lär man dem tänka?
Genom att lära dem noga pröfva allt, som föreligger.