Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
- Desdemo- nas parti har öfvertagits af fröken Moras, som i detsamma fullt motsvarar de förhoppningar, man trott sig kunna hysa om henne på grund af hen- nes föregående debutroller.
Det ljufva och inner- liga i rollen kommer väl till sin rätt, och stäm- man klingar frisk och behaglig, om ock tonen må- hända stundom förefaller något pressad.
Detta torde dock lätt kunna bortarbetas.
— Öfriga rollin- nehavare fylla godt sina platser, och operan går som sagdt i sin helhet förträffligt samt torde komma att hålla sig länge uppe.
Femte sy mfonikonserten gafs i lördags inför från golf till tak fullsatt salong.
Programmet var också ett af de intressantaste.
Brahms symfoni n:r 4, e-moll, inledde konserten.
Den utfördes nu för första gången härstädes och mottogs med bifall, om ock ej synnerligen entusiastiskt.
Må- hända är denna symfoni delvis nog djuptänkt och svårtydd för att kunna fattas af alla, åtmin- stone vid ett första uppförande.
Den andra sat- sen, det vackra andantet slog bäst an och erhöll också det bästa utförandet.
Symfonien torde vid ett förnyadt uppförande lättare uppfattas och sen- teras.
Programmets slut- och hufvudnummer ut- gjordes af Beethovens symfoni n:r 8, f-dur.
Att denna skulle framkalla ett så mycket liftigare bi- fall var naturligt, och efter andra satsen, scher- zot, blef bifallet så lifligt, att satsen måste omta- gas.
Denna symfoni utfördes ock på ett synner- ligen delikat och förtjänstfullt sätt.
De två me- lodierna för stråkorkester af Grieg — » Hjärtesår » och » Våren » — förfelade ej att göra ett varmt och innerligt intryck och skulle nog gärna hörts om igen.
Den praktfulla och af orkester-effekter mättade sorgmarschen ur Wagner » Götterdäm- merung » har här spelats flere gånger förut.
Den förfelar aldrig att göra detta djupa och gripande intryck, som både skakar och väcker beundran.
I dag fredag gifves » Leonora.-, i morgon lördag åter symfonikonsert med biträde af hr Salomon Smith samt på söndag » Trollflöjten ».
Dramatiska teatern var i måndags åter färdig med ett nytt program: » Pater noster », dram på vers i 1 akt af Francois Coppée, öfvers.
af Ernst Lundquist, samt » Margot », komedi i 3 akter af Henri Meilhac.
Det förstnämnda stycket står onek- ligen högst af de två.
Det är en liten poesifull skildring från kommunens dagar i Paris år 1871 och gifver ett ypperligt tillfälle åt fröken Anna Zetterberg att lägga i dagen sin ej vanliga talang som skådespelerska.
Den varma, innerliga hän- gifvenhet för brodern, som skjutits af kommunar- derna, det djupa, okufliga hatet mot dessa mör- dare, den vilda förtviflan och den hädande för- nekelsen mot försynen — allt erhöll ett sannt och öfvertygande uttryck i såväl tonfall sam gester.
Det hela blef en sannskyldig triumf för fröken Z., som efter styckets slut framropades ej mindre än fyra gånger.
— Ofversättningen föreföll ledig och god.
» Margot » tillhör ej Meilhacs bästa stycken.
Det är en blandning af diverse ingredienser, som ej tyckas passa riktigt ihop.
Figurerna äro i allmän- het ganska bra tecknade, men brister finnas, så t. ex. i hufvudpersonen, Margot själf, hvilken af författaren tecknats något obestämdt, och som därför oaktadt fru Hartmans allra bästa bemö- danden ej framstår så fullt klar, som man kan önska det hos en hufvudperson.
Fru H. förtjänar emellertid loford för hvad hon ger och belönades också af den fulltaliga publiken med lifliga applå- der.
Hr Fredrikson som den gamle viveuren, Boisvilette, hvilken förälskar sig i sin skyddsling Margot, är måhända till sitt yttre något för ung- domlig, men för öfrigt naturligtvis förträffligt på sin plats.
Hr Byström har som den nyssnämndes brorson en af sina bästa uppgifter, och hr Skån- berg som skogvaktaren sköter sig som alltid sam- vetsgrannt.
Rollen är emellertid tämligen tråkig.
Hr Backström har af den andre gamle viveuren gjort en rolig typ, men nästan bäst af alla är fröken Åhlander som den sportälskande, men rätt- framma och godhjärtade fru d ' Arcy.
Den senares dotter Valentine hade i eleven fröken Janson fått en täck och behaglig representant, som mycket bra löste denna sin första uppgift.
Samspelet är naturligtvis som alltid å denna scen godt, och programmet förtjänar att tagas i betraktande, sär- skildt för det första styckets skull.
Svenska teatern har upptagit Ibsens senaste drama » Hedda Gabler » med fru Hvasser-Engelbrecht i titelrollen.
Då detta skrifves, hafva vi emellertid ej sett stycket, hvarför vi ej kunna nämna något vidare därom förr än i nästa nummer.
Om Vasateaterns senaste program vilja vi fatta oss kort, så mycket hellre som detsamma, efter allt att döma, när dessa rader ligga inför våra läsarinnors ögon, redan bör tillhöra de minnen, som ju förr dess bättre må glömmas.
Man hade af författaren till » Duvals skilsmessa » sannerligen trott sig ha rätt att vänta något bättre än det oresonliga, vågade och platta misch-masch, som presenteras i form af vaudevilleoperetten » En flickpension ».
Alla ansträngningar af teaterns mest gouterade förmågor kommo också till korta i den atmosfär af kylig missräkning, som snart bredde sig mellan salong och scen; fröken Ek- ströms täcka uppsluppenhet, fröken Magnussons och hr Strömbergs burleska komik — • allt var förgäfvesl De goda förmågor, som bringas in i den pinsamma nödvändigheten att till sista re- plik föra fram en slik dödfödd produkt för en allt mera afvog publik, äro kanske högst att be- klaga.
Och en lycka i olyckan är åtminstone, om denna publik dock till sist, som här, lemnar teatern med den varma förhoppningen att snarast på nytt få helsa sina gunstlingar i värdigare uppgifter.
Ty det är sannt, att vi ha Vasateatern att tacka för allt för många glada aftnar för att ej gärna vilja stxyka ett streck öfver denna, som hade den aldrig varit.
A. Söderman, hvilken som bekant nyligen hemkommit efter slutade sångstudier i utlandet, gaf i söndags en matiné i Musikaliska akademien.
Denna uppvisning gaf oförtydbart vid handen, att hr Södermans stämma, som före utresan föreföll något tjock och grumlig, betydlig utvecklats såväl i omfång som välljud, hvarjämte föredraget vunnit i dramatiskt lif och färg.
Hr S. kan nu räknas till de allra bästa bland våra yngre sångare och skulle säkerligen utgöra en god och välbehöflig ackvisition för vår k. operascen.
Efter hvarje nummer hälsades hr S. af det lifligaste bifall.
Påminnelser.
Musiksäsongen står nu i sitt hög- sta flor.
Den ena musiktillställningen aflöser den andra.
Vi erinra nu närmast om symfonikonser- ten å k. operan i morgon lördag, hrr Aroid Öd- manns och Salomon Smiths matiné i Berns ' sa- longer om söndag, Filharmoniska, symfoniorke- sterns sjätte konsert om måndag i Musikaliska akademien med ett utmärkt program, hvars första afdelning gifves till minne af den nyligen bort- gångne tonsättaren N. W. Gade; vidare tredje kammarmusiksoarén (Aulinska kvartetten) på tis- dag i Vetenskapsakademien samt sist, men icke sämst på torsdag i nästa vecka i Musikaliska akademien den första af de tre musiksoaréer, som anordnats af hofsångerskan grefvinnan Math.
Taube, prof. Hallström och hr Lejdström.
Alla dessa musiktillställningar äro af så utmärkt slag, att vi våga tro att den musikälskande publiken ej skall försumma någon enda af dem.
Om karnevalen i Berns ' etablissement nästk.
lördag till förmån för Dramatiska och musikaliska artisternas pensionsförening påminna vi likaledes ännu en gång.
Fågel peniX- Berättelse för Idun af Mathilda Lönnberg.
(Forts.) » j L j e t var sannt, det kom jag alldeles icke ihåg, 2 » l kära Annie, » svarade han.
» Nå, då kom- C \ mer han så mycket säkrare tillbaka. » L Och Gunnar kom.
Han tog med vana och händighet sönder geväret, och på ungefär en halftimme hade han åter satt det i stånd.
Då han återlemnade det, gjorde han en anmärkning om mekaniken.
Den var föga varaktig och fjä- dern af dåligt stål.
Han föreslog därför en liten förändring, som skulle göra geväret litet mera hållbart.
» Det är ett ganska dyrbart gevär, dock tyckes det icke vara så godt, som det är dyrt, » sade nu Archibald och tog upp sin portmonnä.
» Men tillåt mig fråga: hvarför söker ni ej anställning vid en mekanisk verkstad, utan förnöter edra dagar så där nere vid hamnen? » » Jag har sökt arbete, ingen behöfver något. » » Ah, min onkel, ingeniör Finestone, beklagade sig i går, att han behöfde, folk och att han i brist på arbetare måste afsäga sig en beställning.
64 onkel har en stor verkstad.
Vill ni gå till ho- nom? » » Mycket gärna; men jag har inga rekommenda- tioner.
Jag är främling i Filadelfia, främling i Ammka. » » Ah, det kan hjälpas. » Han skref nsgra rader på sitt visitkort och lemnade det till Gunnar.
» Låt mig nu betala min skuld till er. » Han log fram en gulddollar.
» Om jag får anställning hos er onkel, så är jag er gäldenär i stället, » sade Gunnar, sköt ifrån sig guldstycket och gick.
» Stackars gosse! » sade amerikanaren; han har uppenbarligen lidit skeppsbrott där hemma, rätt så ung han ser ut, och nu kommer han hit för att reparera.
» Tror du?
Men han ser så riktigt hygglig ut, » sade miss Annie.
Och så tänkte de ej vidare på Gunnar.
Denne å sin sida skyndade att uppsöka den ingeniör, hvars adress han fått.
Skulle det verkligen lyckas honom att ändtligen erhålla arbete?
Hans hjärta slog våldsamt af hopp och fruktan.
Skulle han möjligen nu kunna förverkliga sina drömmar om att förtjäna så mycket, som vore nog, icke endast för honom själf, utan äfven för mor cch syskon där hemma.
Då han kom till ingeniör Finestone, var denne bortrest.
Gunnar framlemnade det kort, han er- hållit, och frågade, om han kunde få komma och hemta svar, när ingeniören återvändt.
En betjänt svarade ganska snäsigt, att det ej lönade mödan.
Det vore så många, som sökte honom, » och jag förstår mycket väl, att det är för att tigga, » till- lade han.
» Nej, visst inte, » genmälde Gunnar; » jag söker anställning vid en mekanisk verkstad, och jag har rekommendation från mr Archibald Fine- stone. » » Åh, » sade betjänten ironiskt, » från hvilken tid började mr Archibald att rekommendera mekaniska arbetare, och hvad vet han om deras duglighet?
Om ni har tillförlitliga betyg, så gå till verkmä- staren!
Det är han, som sköter den saken och antar eller afskedar arbetare. » » Men jag önskade tala vid ingeniören själf, » invände Gunnar.
» Det var en märkvärdigt envis karl!
Ni hör ju, att han är borta. » » Men när han kommer åter? » » Han kommer aldrig åter, » sade betjänten, knuf- fade undan Gunnar och stängde dörren.
Gunnar gick hem med förtvinan i hjärtat.
Vid sin återkomst fann han där bref från Sverige, från mor och syskon.
Fru Emilia skref, att det gladde henne, att det gick honom väl där ute i Amerika, och hon tac- hade honom för öfverlåtelsen af pengarne.
» Vi fingo ditt bref, » hette det vidare, » till jul, och vi räknade det för en julklapp.
Julia vill ej, att vi skola använda mer än den årliga räntan, såvida inte något oförutsedt skulle inträffa.
Hon tycker, att vi skola behålla dina pengar till en nödhjälp.
Julia är så oerhördt praktisk, och jag tviflar inte på, att hon en dag blir stenrik, då hon kan spara och gnida så.
Berta skall i vår konfirmeras och omedelbart därefter resa till Värmland.
Julia har styrt systerns garderob i ordning, så den blir rik- tigt presentabel.
William skref från Gapstaden, och vi fingo hans bref efter ditt.
Jag vet ej, hvad han menade med, att du nog hade det hårdt.
Kanske menade han, att du leddes där ute fjär- ran från mor och anhöriga. » Julia skref också, men blott några rader.
» Jag tackar dig, » skref hon, » du är mer än ädelmodig.
Men dina pengar skola ej röras, åtminstone ej ännu.
Behöfver du dem, så skrif till mig.
Jag läser emellan raderna i ditt bref och förstår, att icke allt är så, som du vill, att vi skola före- stäjla oss. » Åh, du kloka Julia, det hade således ej lyckats att föra henne bakom ljuset.
Men hon kunde dock ej ana, huru det ändå i själfva verket var.
Dock, hennes farhågor måste skingras.
Det var icke långt till hennes födelsedag, hon fyllde då nitton år.
Stackars Julia, om han kunde skicka henne en gåfva!
Ack, hvarför hade han skjutit ifrån sig mr Archibalds gulddollar?
Det kunde hafva blifvit grundplåten till en födelsedagsgåfva åt hans syster.
Dock hon skulle hafva den ändå Han gick ned till hamnen och tog anställning som bärare vid ett fartyg, som höll på att lossa.
Det förslog mindre, ty man betalade där för tim- me.
Han började med friskt mod och höll ut till kvällen, men han fann, att huru stark han än var, så kunde han ej stå ut därmed i längden, han var för ovan vid kroppsarbete.
Men ett par dagar i veckan kunde han i alla fall försöka, och så de andra dagarne vid passagerarebåtarne.
IDUN " Efter tre veckors arbete och försakelser kunde han köpa en vexel på 10 dollars och gifva henne.
Under denna tid hade han e j ens tänkt på mr Archibalds rekommendation, men nu föll det ho- nom in, att han väl ännu en gång borde gå och fråga, om ingeniören vore hemma.
Det kunde ju ej hända värre, än att han blefve afvisad af be- tjänten.
Gunnar tog på sig sina snyggaste arbetskläder och gick dit.
Det var den tiden, då den fina världen plägade promenera längs Chestautstreet Han valde den vägen.
Det roade honom att se de unga amerikanskorna till fots, i vagn eller till häst på denna deras mest omtyckta promenad- plats.
Ingeniören bodde blott få steg därifrån vid en sidogata, nära floden Schuylkill.
Gunnar gick med högburet hufvud och elastiska steg, han hade nästan glömt målet för sin vandring för nöjet att se på de unga flickorna.
Se den där brunetten, huru käckt hon tyglade sin häst, där hon satt i sin snedsadel!
Gunnar kunde ej underlåta att beundra både hästen och rytlarinnan.
Föga kunde han ana, att han själf var föremål för den unga brunettens uppmärksamhet, men så var likväl fallet.
Miss Faithful Fairfax hade denna morgon läst i e t t af de radikala bladen — en sådan där hälft socialistisk tidning, som talade om kroppsarbeta- ren, såsom den där borde besitta jorden, men som orättvist utplundras af kapitalisten, och som tvin- gas att lemna sitt arbete för en spottstyfver — ett arbete, på hvilket den rike ockrar och köper sig därför nöjen och njutningar och lyx af alla slag, under det att arbetaren, d e D rätte arfvingen till allt detta, lider brist på det nödvändigaste.
Väckt at denna tidningsartikel, såg hon på hvarje mötande arbetare denna dag.
Hon granskade dra- gen i hvarje ansikte.
Men icke sågo de ut, som skulle just de vara de enda värdiga att beherrska världen.
Hon läste icke mycken intelligens, än mindre själfförsakelse i deras ansikten, som hon granskade.
N:r Fredagen den 12 februari 1892.
7 (217) By r a: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, Prenumerationspris pr år: Idun med Modetidning och kolorerade planscher kr.
&gt; 6: 50 Idun ensam » 4: — (Aftonbladets Prenumer.
Vt * dödsbädd.
&amp; yst, P a nalfas stilla!
i} o n sofucr re ' rt farligt slätabc rubbar.
&lt;£n bämpab stråle från lampans st en rnb fjennes anlet snubbar, ett fårabt anlet, ett nissnabt ocf mcb brustna ögon ocf) grånab locf, en böbens sista lämning, en fjanbfull (En asfa — ocf) bocE.
fjärran brusntng af stabens ib i rummets tystnab stämmer, od] böbens stilla närhet bärrrib .meb bubbel tvngb beflämmer.
ItTen lätt, s o m snö uti aftonstunb betäcfer sfymmanbc jorbens ruub, en för bammefs flinga faller fparje ny sefunb.
lfiig blir så unberltgt fuaft i sinn ', mitt fjufuub bjupt jag sänfer.
$å se &lt;£n tråbbe en bana boet s o m bin; bär, i} vab målet sfänfer!
uarm, en offranbe bitter strib, en f) ärltg seger, en Ijuflig frib, en pust — ocf) sförben suebes som strå i fjöstetib.
nya hus.)
L ö s n u m m e r s p r i s 15 ö r a.
Människans arfslott på jorden är att aldrig känna sig fullt tillfredsställd.
E. ITTen mört.
: tjelt plötsligt, f p a ö gycfelsfen!
JTTånn ' yrar jag eller ö r ö m m e r?
tEyst, nalfas stilla!
fjon sof ner r e n på uarligt slätaöe fuööar.
&lt;£n himmelens » tnöflåfi, starf ocf; ren, (£n öämpaö stråle från lampans sfen sig in t fämmarn tömmer.
uiö fjennes anlet snuööar, D i ö r&gt;agors sorl oel) luftens gnyn ett fåraöt anlet, ett russnaöt ocf öärofuan tänöer sig stjärncsfyn, meö brustna ögon ocf; grånaö locf, ocf; rum ocf; gränser utfå en öööens sista lämning, s o m öimmor för min syn.
en f / anöfull asfa — ocf; öocf.
^rån fjärran ^LYGARE-pARLÉN.
* • nalfas i öjupa leö ocf; marfens grunöer gunga.
©cf; plats uiö plats ocf; traft till traft uiö tunga fötters tramp i taft af otalö sfara ITten ej ett orö blir sagöt.
Där » o r o männer, fuinnor ocrj barn, öe f o m m o meö uästanuäöer, öe buro öörjar od; ftsfegarn, öe buro örypanöe fläöer; i uattenstöflar, i oljerocf, t bistert gråsfägg, i lingul locf, en brofig sfara — men a l l a öe buro sorgen ocf!
(£j orö.
TlTen frafttgt tryefte fjuarann ' i tystnaö ualfiga fjänöer.
€ j tår.
2TCen öga mot öga brann öen elö, s o m smärtan Den snillrike Crusenstolpe, mannen med den fruktansvärda pennan, den inbitne högaristokra- ten med revolutionsfanan i handen, fällde vid ett tillfälle ett yttrande om Emelie Flygare- Carlén, som är genialiskt slående, och som i all sin korthet innebär en den mest träffande karaktäristik öfver henne.
» Det är för märkvärdigt med fru Carlén, » sade han, » ibland känner jag, att jag talar med den stora författarinnan, men lika ofta, att jag talar med lilla mamsell Smith från Strömstad. » Fru Carlén var i själfva verket ett egendom- ligt bevis på den ensidighet, hvarmed naturen stundom kan gå till väga vid utdelandet af sina rikaste gåfvor.
Hos henne var författare- förmågan lysande utvecklad, men icke utan uppoffring af andra egenskaper.
Hon ägde en outtömligt rik fantasi och ett briljant minne, men hon gjorde sällan något verkligt stort in- tryck.
Endast undantagsvis hade man inför henne den förnimmelse, som Crusenstolpe ger uttryck åt, då han talar om » den stora för- fattarinnan ».
Hon var det, det visste man, men man kunde icke märka något genialiskt hos henne.
Hon var icke heller i sällskaps- lifvet någon älskvärd kvinna, och andra intelli- genta, men på långt när icke så begåfvade kvinnor som hon satte henne med lätthet i skuggan.
Därför utgjorde hon i själfva verket jfcSI veriges största, mest produktiva och mest aldrig någon medelpunkt, kring hvilken man (\ MS lästa författarinna och den af alla sven- samlade sig, och då hon öppnade sin mun, ~&lt;J ska författare, hvars arbeten gått längst fick man icke vänta sig att få höra några öfver jorden i öfversättningar, icke blott till kvicka eller spirituella inlägg i samtalet, utan alla de stora kulturspråken, utan till många hvardagliga anmärkningar, som hvilken som andra, där eljes svensk litteratur är alldeles helst kunnat komma fram med.
okänd, — har efter ett längre aftynande, Detta sammanhängde nära med att hon i hvarom de stora huvudstadstidningarna haft allt, utom hvad som angick hennes författare- nästan dagliga bulletiner, aflidit i den höga skap, satt inne med ganska små vyer.
Hon åldern af öfver 84 år.
hyste föga eller intet intresse för allmänna Det är här icke meningen att gifva en fram- frågor, i hvilkas behandling hon personligen ställning af fru Oarléns författareskap.
Det är aldrig deltog.
Den enda fråga, som veterligen kändt af hvar och en, till och med inom kret- intresserade henne, var den rent filantropiska sar, där skönliteraturen är en sällsynt gäst, att söka lindra nöden.
Fru Carlén utöfvade och de lika långa som talrika rekapitulationer också en storartad välgörenhet och har stiftat däraf, som gifvits öfverallt i den dagliga pres- flere stora fonder, bland hvilka en å 10,000 sen, locka icke till efterföljd.
för understöd åt fattiga fiskare och fiskare- Min afsikt är en annan.
Då det gäller en änkor i norra Bohuslän samt en annan vid författarinna af Emelie Flygare-Carléns rang Upsala universitet, ' äfvenledes å 10,000 kr., för och storhet, är det alltid af intresse att lyfta stipendier åt obemedlade studerande från norra på den slöja, som hittills täckt henne som Bohuslän.
personlighet och kvinna, så mycket mera som den stora allmänheten, som beundrat författarin- * nan, ännu aldrig fått någon annan inblick i hennes privata lif, än den hon själf gifvit i Det är en känd sak, att alla författare äro sina » Minnen ».
Efterföljande anteckningar äro svaga för beröm.
Fru Carlén hade också den frukten dels af en flitig personlig beröring med lilla svagheten och, det må erkännas, på vida den frejdade författarinnan för sex å sju år större grunder än de flesta andra.
Den, som sedan, då hon ännu var i besittning af hela under de senare åren — jag talar icke om de Minnen ur Emelie Fl^gare-Carléns lif.
fyllas.
tänöer.
©cf; stänöigt tätnaöc leö uiö leö, od] fjufnuö böjöes rnö Intfuuö neö, s o m stormen böjer furen meö öån på ööc fjeö.
R De stoöo öm uagga när en gång i ljusa barnaörömmar; öd] genom öin öiftnings mogna sång är ö e r a s bloö, s o m strömmar.
B a f arbetsfåraöe anletsörag slå tusen hjärtan meö samma slag, sof goöt, sof trygg i stolthet: öig sörjer öitt foif i ö a g!
© d; faller nu öammets flinga ocf, ej plånar öen ut öitt minne, ^ ö r uaömalströja s o m flåöcsrocf öar lefuer öet innerst inne, öär fnyts öet stänöigt meö nya banö, så länge öu äger ett fosterlanö, så länge en.öyntng rullar mot Pifcns flippestranö.
* * en mört, en unöerltg flunga.
2XlIt närmre örages öen täta feö, sin själs spänstighet, dels af hvad en af hen- nes få nu lefvande gamla väninnor beredvilligt meddelat mig.
Det är icke alltid rosor, men rosen är icke heller evighetens blomma.
Inga människor sakna svagheter, och den verkliga storheten fördunklas icke af att svagheterna komma i dagen.
Det är för öfrigt en känd sak, att storhet och obetydlighet äro nära frän- der och trifvas godt i hvarandras sällskap och dessutom — Emelie Flygare-Carléns lif har minsann icke varit en dans på rosor.
allra sista, då hennes tankekraft var omtöck- nad — hade tillfälle att vara tillsammans med henne, fick i grund och botten lära sig den svåra konsten, om han icke kunde den förut, att väga sina ord på guldvikt.
Det behöfdes icke mycket för att bringa henne i misshumör, men så kräfdes det heller icke mycket att få henne god igen.
Egendomligt nog — men det fanns en tid, då kvinnan hos henne var till och med öm- tåligare än författarinnan, och då en rival i det förra fallet var mer fruktad än i det senare.
Denna ömtålighet utsträckte sig gärna äfven till allt, hvad hon ägde, och att kritisera hen- nes klädning var i hennes ögon en lika stor synd som att kritisera ett af hennes arbeten.
Och den kritiken var stundom icke så lätt att återhålla, då hon äfven vid ganska framskri- den ålder ägde en barnslig förkärlek för bjärta färger och gärna bar flammande gula eller högt rosafärgade klädningar.
* * * Hvad man icke skulle kunna tro — icke minst på den grunden, att hon med sin kolos- sala produktion icke bort ha haft stor tid att tänka därpå • — men fru Carlén var en mycket klok och god husmoder.
Hon kunde laga sin mat själf, och vid supéer i hennes hus hade hon alltid själf lagt sista handen vid anordnan- det.
Hon ägde en viss förmåga att få allting att taga sig väl ut och att få litet att se ut, som vore det mycket.
Då man tog en köttbit från en af henne upplagd karott, så blef det ett hål efter biten, men rikligt såg det alltid ut, då det kom in på bordet.
Denna hennes sparsamhet i smått tager sig så mycket egen- domligare ut, om man ställer den vid sidan af hennes storartade, om också för egen del okloka generositet.
Det förekommer, som om hon hört till det slags människor, hvilka mycket väl veta, att ett öre är pengar, men som aldrig kunna få klart för sig, att en krona innehåller hundra öre, och flere äu en äro de, som begagnat sig af hennes oförstånd i detta fall.
* * * Det finns författare, som äro punktligheten personifierad i sitt arbete, och som skrifva sina böcker med den automatiska noggrannheten af ett urverk.
Till dessa hörde icke Emelie Flygare-Carlén.
Hon skref, alldeles som andan föll på henne.
Visserligen steg hon i allmänhet tidigt upp om morgnarne, men det var icke alltid signalen för henne att slå sig ned vid skrifbordet.
Andan kunde komma på henne likaväl på middagen och sent på kvällen som tidigt på morgonen.
Var hon riktigt inne i inspirationen, så kunde hon helt och hållet isolera sig från sin omgif- ning; hon fick maten insänd i sitt rum, ja, hon gaf sig ibland icke ens tid att stiga upp pä flere dagar för att icke under påklädningen för- lora tråden af berättelsen, utan satt upprätt i sängen och skref.