Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bergstingsrätten icke föreskrifvit hvad slags straff honom skulle ådömas, utan öfverlemnat till Häradsrätten att, i sammanhang med det emot Flink der väckta åtal för tjufnadsbrott, ansvaret bestämma, och att således Flink skolat, efter vid Häradsrätten sig ytterligare företeende omständigheter, straffas antingen för stöld eller snatteri; deremot advokatliskals-embetet, uti afgifvet slutpåstående, andragit, att om än å sido lemnades den motsägelse, som syntes ligga deri, att bergsdomhafvanden, på samma gång han försvarade Bergstingsrättens förfarande att i målet tillämpa förrnämnda Författning, sökte undandraga sig ansvarigheten derför medelst förebärande, att det beroLt på Häradsrätten att bedöma, huruvida den tilltalade bort st ra tias för stöld eller snatteri, torde i allt fall, till vederläggning af berörde förebärande, uppmärksamheten endast behöfva fästas derå, att, då Bergstingsrättens anmärkta beslut innehöll, att Flink, som tillförne blifvit ådömd böter för oloflig jernhandel med brukssmed, nu med stöd af 26 § Hammarsmedsordningen ansågs skyldig alt för innehafvande af jernskaftet stånda tjufsrätt, och samma § uttryckligen stadgade, att den, sorn af smed tillhandlade sig jern eller andra brukseffekter, skulle första gången plikta det tdlhandlades tredubbla värde och undergå hemlig skrift, men, om han oftare dermed beträddes, stå tjufsrätt och straffas lika med den som stulit; följde ock deraf, att Häradsrätten, vid tillämpning af Bergs tingsrättens omförmälda beslut, icke lagligen kunnat undgå att för den förbrytelse, om hvilken Bergstingsrälten sålunda ansett Flink förvunnen, döma honom, pä sätt som skett; vid hvilket förhållande och då det af Bergstingsrätten åberopade stadgande i Hammarsmedsordningen icke varit på Flinks förbrytelse R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847.
25 förbrytelse tillämpligt, samt Flink följaktligen, på grund af Bergstingsrättens beslut, blifvit för sitt brott straffad annorlunda ocb svårare än lag förmådde, advokatfiskals-embetet, under åberopande af hvad förut blifvit anfördt, yrkade, att Bergstingsrättens ordförande måtte, med stöd af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, fällas att för berörde olagliga dom böta femtio daler silfvermynt med 16
R:dr 32 sk. banko samt derjemte förpligtas att till
Flink utgifva hvad denne skäligen kunde fordra såsom godtgörelse för det honom genom Bergstingsrättens anmärkta förfarande förorsakade lidande.
Och bär, sedan bergsdomhafvanden i anledning af detta slutpåstående blifvit hörd, samt Flink, uti afgifvet yttrande, för det honom öfvergångna lidande fordrat ersättning, Kongl.
Hofrätten, genom utslag den 14 April innevarande år, jemte anförande af ofvanberörde i målet förekomna omständigheter, vidare yttrat, att som Bergstingsrätten deraf, att Flink befunnits innehafva ifrågakomna jernbitar, så mycket mindre haft skäl att antaga, det han genom oloflig handel med smed desamma åtkommit, som den brukssmed, hvilken detta jern om händer baft, på sin ed tagit, att detsamma blifvit honom frånstulet, och anledning icke förekommit, det annan person under tiden varit deraf innehafvare, 1 vid hvilket förhållande och då åberopade § i Kongl.
Hammarsmedsordningen endast för den händelse, att någon andra gången beträdes att af brukssmed tillhandla sig jern eller andra brukseffekter, ovilkorligen stadgade, att, utan afseende å godsets värde, derå bör följa enahanda ansvar som för tjufnad, men deremot innehölle, att stöld och snatteri vid bruk af annan person än smed straffas efter allmänna lagen, Flink rätteligen bort af Bergstingsrätten endast förklaras skyldig till ansvar för olofligt tillgrepp af ifrågavarande jern, i hvilket fall lian ej eller kunnat fällas lill svårare ansvar, än efter 47 kap.
Missgerningsbalken för snatteri; alltså och då Bergstingsrätten sålunda af vårdslöshet eller oförstånd fällt orätt dom, hvarigenom händt, att Flink fått undergå svårare bestraffning, än som å hans gerning lagligen följa bort, blef bergsdomhafvanden, hvilken för Bergstingsrättens ifrågakomna oriktiga domslut vore ansvarig, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken fälld att böta femtio daler silfvermynt med sexton Ridr 32 sk. banko; hvarförutan bergsdomhafvanden förpligtades att tili Flink för hans lidande utgifva af honom i sådant afseende fordrade tio R:dr.
Att detta Kongl.
Bofrättens utslag, ehuru Bergstingsrättens åtalade beslut, såsom lagstridigt, ådragit bergsdomhafvanden ansvar, jemte ersättning till den olagligen sakfällde, icke tillika innefattar något utlåtande angående den i Ii.
Emb.-Bérättelse 1847. 4 26 B.
Ombudsm. Emb.-Bcrättelsc den 15 Nov. 1847. min skrifvelse till advokatfiskals-embetet slutligen omförmälda fråga, sorn. hufvudsakligen afsåg den sakfälides betryggande för framtiden emot tillämpning af lagstridiga beslutet, torde utan tvifvel kunna härledas ifrån advokatfiskals-embetets underlåtenhet att framställa denna fråga; och dess särskilda fullföljd, derföre mindre lämplig, har ej heller synts af nöden, så vida ändock det slut, hvari Kongl. Hofrätten stannat, hör anses tydligt nog utmärka, huru den sakfälides ofvannämnda förbrytelse, om han framdeles varder för olofligt tillgrepp tilltalad, rätteligen må honom till last räknas.
Genom vederbörande hade blifvit infordradt och mig tillhandakommit ett af Östra Häradsrätt i Blekinge län den ‘22 December 1843 meddeladt utslag, tillika med tillförordnade domhafvandens derom afgifna utlåtande.
Af förstnämnda handling upplystes, aLt bemälde
Batt, som ansett drängen Jonas Andersson ifrån Horsaryd, hvilken tillförne lidit straff för stöld med inbrott, vara lagligen förvunnen att hafva från sin husbonde stulit ett halft stop bränvin, värderadt till 6 sk. 8 r:st banko, och detta tillgrepp sålunda föröfvat, att Jonas Andersson med innehafd dyrk upptagit dörren till det rum, hvaruti bränvinet funnits förvaradt, i följd deraf och under åberopande af 40 kap. 2 och 6 §§, 42 kap. 1 § Missgerningsbalken, Kongl.
Förordningarne den 9 December 1756 och den 10 Juni 1841 samt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, dömt Jonas Andersson att straffas för innehafvande af dyrk med nio par spö, för andra resan inbrott med aderton par, för andra resan stöld till värde af 6 sk. 8 r:st. med sex par och för det denna stöld blifvit från husbonde föröfvad med ett par, eller tillsammans trettiofyra par spö, samt att derefter undergå uppenbar kyrkoplikt; hvilken bestraffning äfven till verkställighet kommit.
Då berörde domslut närmare skärskådades, kunde jag icke undgå att först och förnämligast fästa uppmärksamhet dervid, att Häradsrätten, af den anledning, att tjufven begagnat dyrk vid inbrottsstöldens föröfvande, ålagt honom icke blott ansvar för inbrottet, utan derjemte det särskilda straff, Kongl.
Förordningen den 9 December 1756 för olofligt innehafvande af dyrk stadgade.
Att denna sednare straffbestämmelse uppenbarligen var stridande emot lagens uttryckliga ord och tydliga mening, visade den af Häradsrätten äfven åberopade Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, som i dess 17:de punkt beskref de händelser, då lagens stadgande i 40 kap. 6 § Missgerningsbalken om straff för inbrott i afsigt att stjäla skulle tillämpas, och deribland jR.
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 27 jemväl nämnde det fall, att dyrkar begagnades för att inkomma, utmärkande således på det mest otvifvelakliga sätt, att bestraffningen för inbrottet, ehvad dyrkar eller andra listiga eller våldsamma medel dervid blifvit använda, borde efter samma lagstiftningsgrunder bestämmas, utan att i första fallet, lika litet som i något af de öfriga, kunna ökas eller försvåras på grund af annan lag, hvilket emedlertid, efter Häradsrättens förmenande, skulle ske enligt Kongl. Förordningen af år 1756.
Men denna Författning anginge ej den fullbordade gerningen, eller ett med dyrk verkstäldt inbrott, utan afhandlade blott den, såsom presumeradt försök dertill betraktade, händelse, att dyrkar innehades af obehörig person, hvarför ansvar, fastän skada icke skedt, vore stadgadt; och tillämpning af ansvar på en gång för fullbordad t brott och för innehafvande af medel till dess utförande vore ej heller i någondera af ofvannämnda Författningar i ringaste mån antydd och kunde följaktligen destomindre äga rum, som allmän rättsgrund bjöd, att, då tvänne eller flera brott af lika art föröfvades, det svårare borde anses inbegripa det ringare och bestraffningen för det förra således äfven försona det sednare, om än för ett hvar af dem lika straff funnes stadgadt, när nemligen iteration af svårare brottet ej ifrågakomme.
Att här antaga ett motsatt förhållande, så länge den regel i lagskipningen vore gällande, att å flera ställen i afsigt att stjäla föröfvade inbrott, hvilka i en lagsökning emot gerningsmannen åtalades, icke medförde högre bestraffning, än ett enda, vore lika orimligt som orättvist, helst derigenom inträffade, att, endast i anseende till medlet för verkställande af ett inbrott, den brottslige skulle straffas hårdare, än den lill flera inbrott förvunne och i samma mån gröfre förbrytaren; en bögst betänklig afvikelse från oemotsägliga rättsbegrepp, hvartill dock lagen icke föranledde, och hvilken följaktligen ej i något hänseende linge dess stiftare lillräknas.
Enligt dessa åsigter och sedan tillförne vid åtskilliga tillfällen domstolars beslut, att för begånget inbrott och för olofligt innehafvande af dyrk, hvarvid likväl det sednare förekommit såsom brott för sig, men icke såsom medel lill verkställande af det förra, beräkna Särskilda straff för den anklagade, blifvit, såsom olagliga, af mig åtalade och af vederbörande Öfverrätter ogillade, och i förevarande fall icke ens nyssomförmälda förhållande kunde åberopas, utan de förekomna omständigheter, att den anklagade innehaft dyrk och medelst dess begagnande föröfvat inbrott, sammanföllo till elt enda brott, vore fördenskull än större anledning att beifra den sällan, om någonsin, försporda öfverträdelse af detta lagens tydliga 28 Ii.
Emb- B er ätt else den 15 Nov. 1847. bud, som ofvanbemälde Häradsrätt, genom stadgande af dubbel bestraffning för den sa t fällde, ådagalagt.
Men Häradsrättens ifrågavarande domslut föranledde dessutom till den anmärkning af motsatt syftning, att, oaktadt den anklagade var förvunnen till andra resan inbrottsstöld, Häradsrätten likväl underlåtit att tillämpa Kongl. Brefvet den 1 April 1773, enligt hvilket honom bort, jemte laglig kroppsplikt, åläggas tvänne års arbete å Kronans fästning; en underlåtenhet, sorn t. f. domhafvande!!, uti sitt afgifna utlåtande, äfven erkänt och uppgifvit vara af förbiseende tillkommen; hvilket han förklarat sålunda, att lian, den dag utslaget fälldes, eller sista dagen af lagtima hösletinget, bade, på sätt domboken utvisade, att med nämnden öfverlägga om mera än etthundra särskilda utslag, hvilka då af Häradsrätten afkunnades; hvarjemte anfördt blifvit, att, kort efter det Jonas Andersson undergått det honom genom berörde utslag ådömda straff och blifvit på fri fot försatt, han ånyo häktades för stöld och derför af Häradsrätten, genom utslag den 17 Januari 1845, hvilket Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge sedermera fastställt, dömdes att, jemte annan bestraffning, för sin återstående lifstid hållas till allmänt arbete å fästning, så att, efter t. f. domhafvandens förmenande, någon egentlig skada, genom dess vid förra tillfället timade förseelse, icke skulle hafva ägt rum.
Vid granskning af dessa anförda omständigheter och om än å ena sidan synas ville, det Häradsrättens underlåtenhet alt, genom dess meranämnda utslag af den 22 December 1843, ådöma den till andra resan inbrottsstöld skyldige förbrytaren, jemte kroppsplikt enligt lag, det särskilda uti Kongl. Brefvet den 1 April 1773 för dylik gerning stadgade straff af tvänne års fästningsarbete, hade beredt honom en otillbörlig mildring i bestraffningen, hvilken underlåtenhet väl icke kunde ursäktas af domarens sysselsättning med andra mål, men, i betraktande af sjelfva stöldens ovanliga ringhet, billigt vis icke borde honom strängeligen tilli äknas; kunde likväl, å andra sidan, med fog påstås, att nämnde straff' af fästningsarbete, om det blifvit förbrytaren ålagdt, tilläfventyrs skulle, såsom en svårare påföljd för brottet, hafva tjenat honom, om icke till förbättring, åtminstone till varning för framtiden att icke ånym föröfva enahanda brott, samt i allt fall otvifvelaktigt utgjort hinder för honom alt under tiden begå det, för hvilket han numera, genom laga dom, vore friheten för hela sin lifstid beröfvad, följaktligen möjligtvis förekommit den egentliga skada, som låg deri, att en person vore till lifstidsfängelse förfallen, som under andra omständigheter R.
Sl. Just.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1817.
29 kunnat förblifva obrottslig oell i frihet, men hvilkens vård och underhåll numera mäste af staten allt framgent bekostas.
I följd af sådant allt och hufvudsakligast derföre, att Häradsrätten i detta mål till last komme, att hafva, i uppenbar strid emot lagens tydliga och bestämda innehåll, ålagt den sakfällde särskildt kroppsplikt af nio par spö för innehafvande af den vid inbrottet begagnade dyrk, hvarigenom kroppsplikten uppgått till trettiofyra par spö, i stället för blott tjugufem pär, sorn rätteligen bort ådömas; fann jag mig föranlåten att åtala Häradsrättens olag liga domslut, och uppdrog, genom skrifvelse den 28 Januari sistlidna år, åt advokatfiskals-embelet i ofvannämnde Kongl.
Hofrätt alt ett sådant åtal emot t. f. domhafvande!!, såsom för domslutet ansvarig, efter lag och sakens beskaffenhet utföra.
Sedan advokatfiskals-embetet, till fullgörande häraf, inför Kongl. Hofrätten anställt talan emot t. f. domhafvanden, hvilken, i förklaring deröfver, ytterligare erkänt underlåtenheten att tillämpa Kongl.
Brefvet den 1 April 1773, men, beträffande anmärkningen dervid, att Häradsrätten ådömt den sakfällde bestraffning för både inbrott och begagnande af dyrk, förmenat lagen icke vara klar och tydlig för antagande af den i samma anmärkning utvecklade åsigt, ”enligt hvilken en person, som befunnits innehafva dyrk och tillika begått inbrott, skulle, derest han endast dömdes till nio par spö, undgå bestraffning för sjelfva inbrottet, enär han blott för innehafvande af dyrken gjort sig till berörde bestraffning saker;” slutande förklaringen med afsägelse af rättigheten att vidare blifva i saken hörd; bär advokatfiskalsembetet afgifvit slutpåstående och yrkat, att t. f. domhafvanden, som icke ansåges hafva vederlagt de förhållanden och den lagtolkning, sorn lågo tili grund för gjorda anmärkningarna, mätte för klandrade felen och beslutets lagstridighet ådömas sådant ansvar, som med bestämmelserna i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken kunde pröfvas närmast förenligt; hvaruppå Kongl.
Hofrätten, medelst utslag den 18 Januari innevarande år, sig utlåtit och funnit Häradsrätten, vid bestämmandet af det ansvar, hvartill Jonas Andersson gjort sig förfallen, hafva oriktigt förfarit derigenom, att Häradsrätten dels ådömt särskild kroppsplikt för det Jonas Andersson vid inbrottets föröfvande begagnat dyrk, dels ock underlåtit att, i enlighet med Kongl. Brefvet den 1 April 1773, ålägga honom två års arbete å fästning; samt fördenskull, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, fällt t. f. domhafvanden att, för anmärkta lagskipningsfelen, böta sexton riksdaler 32 sk. banko. 30 R.
Ombudsm. Emb.-Berättelsc den 15 No v. 1847.
Slutligen anser jag det vara min skyldighet att vördsamt inberätta en af mig nyligen vackt fråga, hvilken, ehuru ännu icke hufvudsakligen behandlad, ändock synes böra omedelbart och genast lill Rikets Högloft.
Ständers kunskap komma, enär den angår behörig tillämpning af hvad i sednaste
Riksdagsbeslut är föreskrifvet i afseende å Riksdagsmannaval till detta Riksmöte, samt särskildt och närmare berör ett af Riks-Stånden, der den tilläfventyrs torde i betraktande tagas.
Af Kongl. Bergskollegii under den 31 nästlidne Augusti gifna och den 2 påföljde September genom trycket utfärdade kungörelse, angående de för Bergsbruken skeende val af Riksdagsfullmäktige till Vällofl.
Borgareståndet vid innevarande riksdag, hade jag erfarit, att Kongl. Kollegium förstnämnda dag afgjort detta ärende, i hvad det på Kongl. Kollegium berott, och att valen blifvit utsatte att hållas den 30 September.
I anledning häraf och då 81 § af Rikets Ständers den 24 Maj 1845 affattade Riksdagsbeslut, som innehöll kallelse till denna Riksdag, ålade vederbörande att, utan särskild påminnelse och utan annan anledning, än samma kallelse, besörja, det valen till Riksdagsmän, der sådana val ägde rum, i laga ordning och vid ansvar, under loppet af nästförutgående Augusti månad verkställdes, ansåg jag mig, såsom befogad att tillse, huruvida Rikets Ständers omförmälda föreskrift behörigen iakttoges, icke kunna undgå att anmärka den afvikelse derifrån, som i ofvanberörde måtto förelupit, i del att ärendet icke förr, än vid den föreskrifna tidens utgång, blifvit af Kongl. Kollegium slutligen handlagdt och sjelfva valens förrättande således måst till en sednare tid utsättas; hvilken anmärkning meddelades Kongl. Kollegium genom skrifvelse den 4 September, med begäran tillika, att i svar derå måtte fullständigt utredas, huruledes, af hvilka orsaker, eller genom hvilkas förvållande berörde anmärkningsvärda åsidosättande af Rikets Ständers omförmälda uttryckliga föreskrift kommit att äga rum.
Den 28 i sistnämnda månad emottog jag Kongl.
Kollegii under den 11 affattade utlåtande, undertecknadt af Kongl. Kollegii Ledamöter, men icke af dess President.
Efter tagen kännedom om innehållet af detta utlåtande och då den af mig framställda anmärkning afsåg icke blott Kongl. Kollegii den 31 nästlidne Augusti utfärdade, af Herrar Ledamöter undertecknade kungörelse, utan derjemte och hufvudsakligast hvad som derförinnan bort tillgöras och blifvit tillgjordt, för alt behörigen iakttaga ofvanåberopade föreskrift i 1845 års Riksdagsbeslut, samt huruledes åsidosättandet deraf tillkommit, hvilket allt i Kongl. Kollegii utlåtande äfven omständligen afhandlades, men denna Jl.
Emb.-Berättelse deri 15 Nov. 1847.
31 fråga angående ärendets behandling i sin helhet tvifvelsutan påkallat Hr Presidentens, lika mycket som Hrr Ledamöters uppmärksamhet och omsorger, fann jag icke tillbörligt att närmare öfverväga, hvad angifna utlåtandet innehöll, förr än Hr Presidentens yttrande i frågan jemväl blifvit inhärntadt; hvarföre jag, i skrifvelse af den 12 Oktober, af Hr Presidenten begärde ett sådant yttrande, hvilket ock sedermera den 27 i samma månad mig tillhandakom.
I frågans så beskaffade, ännu varande, skick och sedan under tiden underrättelse ingått, att Hr Justitiekansleren äfven äskat Kongl.
Bergskoliegii förklaring rörande samma ämne, har jag, enligt ofvan angifna grund, funnit ordningen fordra att afbida hvad Hr Justitiekansleren härutinnan må tillgöra innan någon vidare embetsåtgärd å min sida äger rum; men då frågan här blifvit nämnd och möjligt vore, att den, under Riksdagens blifvande förhandlingar, kunde upptagas, torde det, för fullständighetens skull, fordras, att innehållet af de utlåtanden, hvarmed Kongl. Bergskoliegii President och Ledamöter lill mig inkommit, varder kändt; för hvilket ändamål dessa utlåtanden, såsom bilagor, berättelsen åtfölja.
Efter fulländad redovisning för de genom mina embetsåtgärder inledda anmärkningsmål, återstår ännu att, likasom tillförne, bereda en allmän öfversigt af öfriga emot domstolar, domare och embetsmän förordnadc och anställda åtal, om hvilka nödig kännedom derföre blifvit inhämtad.
Härvid och då redan är anfördt, att antalet af de förstnämnda, under sednare åren, minskats i följd af Hr Justiliekanslerens åt lagskipningen egnade tillsyn, bör vördsamt tilläggas, att de af honom till åtal öfverlemnade mål ej heller varit särdeles talrika, men att de liesta anmärkningsmålen nu, såsom förr, utgått ifrån Rikets Hofrätter, hvilka, likmätigt 8 kap. 1 § Rättegångsbalken samt Kongl. Brefven den 10
December 1756 och den 12 November 1761, det äfven är ålagdt ”att hafva uppsigt och vård öfver lagskipningen vid underlydande domstolar samt domares större eller mindre felsteg lill åtal förvisa;” en omsorg, som i sin vidsträckta och ändamålsenliga syftning torde kunna lättare och säkrare, än af allmänna åklagaremaktens högsta organer, iakttagas af dessa Öfverrätter, der alla ifrån underdomstolarne fullföljda mål skola under skärskådan komma; hvarförutan Hofrätternas advokatfiskaler äga rätt att, å embetes vägnar, såsom anmärkare och åklagare uppträda. 32 R.
Emi.-Berättelse den 15 Nov. 1847.
Om det således måste medgifvas, att för tillsynen å lagarnes efterlefnad och tillbörliga skipande är väl sörjdt, lärer ock böra erkännas,.att resultaten af en sådan tillsyn lemna tillförlitliga bidrag för bedömande af lagskipningens tillstånd; och det bör då vara tillfredsställande att erfara, hurusom, med ett och annat undantag, de under åren 1844 och 1845 afgjorda anmärkningsmål, om hvilka i min sednaste embetsberättelse förmäles, äfvensom de sedermera år 1846 pröfvade, endast angått ringare fel och förseelser.
Till undantagen, som förstnämnda begge år utgjorde två, i åberopade berättelsen redan anförda, kan för året 1846 anses höra blott ett, som, vid betraktande af dess beskaffenhet och utgång, tvifvelsutan äfven förtjenar särskild uppmärksamhet och derföre torde böra mera omständligt uppfattas.
Till Kongl. Svea Hofrätt hade advokatfiskals-embetet derstädes, jemte ett den 10 Juli 1843 afgifvet memorial, inlemnat åtskilliga af häradshöfdingen i Frösåkers med flera Häraders domsaga i Stockholms län, lagmannen C. G. Barthelsson, å Frösåkers Häradsrätts vägnar, underskrifna och utfärdade fastebref, försedda med anteckningar angående för ett hvar af dem beräknad lösen och slämpladt papper på följande sätt, nemligen: ett fastebref af den 2 Oktober 1829 å ett sjettedels mantal Warsvik, derför betingad köpeskilling utgjort, jemte lagan och andra förmåner, 1511 R:dr 5 sk. 4 r. riksgäldssedel-, lösen 5 R:dr och stamphult papper 2 R:dr 18 sk., ehuru sådant papper funnes bilagdt endast för 1 R:dr 28 sk. banko; ett fastebref af den 1 Februari 1834 å likaledes ett sjettedels mantal Warsvik, köpeskillingen, jemte lagan och andre förmåner, utfäst lill 666 R:dr 32 sk. banko, lösen 4 R:dr 45 sk. och stämplad t papper 2 R:dr 12 sk., fastän bi lagda stämpelpapperet endast uppgick lill 1 R:dr 24 sk. banko; ett fastebref af den 20 Juni 1835 å ett fjerdedels mantal Kohlvik, köpeskillingen utgörande 2666
R:dr 32 sk. banko, lösen 7 l»:dr och slämpladt papper 5 R:dr 18 sk., men det bilagda endast för 3 R:dr 28 sk. banko; ett fastebref af den 7
Maj 1839 å två mantal rusthåll
Sund med flere hemman, derför i köpeskilling 55,000 R:dr banko, lösen 122 R:dr 15 sk. och stämplad t papper 103 R:dr 24 sk. men sådant bifogadt endast för 69 R:dr banko; samt ett fastebref af den 7 Februari 1843 å två tredjedels mantal Warsvik, köpeskillingen utfäst, jemte lagan och andre förmåner, lill 5666
R:dr 32 sk. banko, lösen 11 R:dr24sk. och slämpladt papper 12 R:dr, men det bilagda blott för 8 R:dr banko*); I an - Ii.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 33 I anledning af hvilka förhållanden advokatfiskals-embetet anmärkt, att den påförda ersättningen för stämpladt papper öfverstege beloppet så val af det dervid bilagda, sorn äfven af det derför enligt Författningarne erforderliga stämplade papper, samt att lösen jemväl vore oriktigt beräknad och påförd, emedan, enligt taxan för expeditionslösen den 15 Maj 1821, denna lösen, i stället för de, på sätt ofvan förmäld t är, debiterade belopp, bort för fastebrefvet den 2 Oktober 1829, med afseende å köpeskillingen och hemmansdelens taxeringsvärde 450 R:dr banko, endast utgöra 3 R:dr 12 sk. samma mynt; för fastebrefvet den 1 Februari 1834, likaledes med hänsigt tili taxeringsvärdet 650
R:dr banko och köpeskillingen, 2 R:dr 18 sk. nämnde mynt; för fastebrefvet den 20 Juni 1835, 4 R:dr 28 sk. banko; för fastebrefvet den 7 Maj 1839, 62 R:dr 40 sk. banko; och för fastebrefvet den 7 Februari 1843, med afseende å taxeringsvärdet 2575 R:dr banko och köpeskilingen, 8 R:dr 4 sk. samma mynt.