Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ä r d e t n u e n u n g flicka, k a n s k e u t a n h e m eller m e d e t t f a t t i g t, s å d a n t, v å g a r h o n v a n l i g e n a l d r i g f o r d r a, j a, ej e n s b e d j a om någon tids ledighet, h u r kort d e n ä n är, t y h o n ser, h u r n ö d v ä n d i g h o n ä r, o c h h u r d e t j ä m t r ä c k e r till m e d a r b e t e, och v å g a r ej r i s k e r a s i n p l a t s.
— D e t ä r r a k t ingen skillnad mellan denna sorts guvernan- t e r o c h » hjälp a t t g å f r u n t i l l h a n d a », e n - d a s t a t t d e n förstnämnda m å s t e gifva b å d e andligt och fysiskt arbete och således h a r det mera ansträngande än den sistnämnda.
(I n o m p a r e n t e s m å a n m ä r k a s, a t t m a n ej f ö r s t å r, h u r e n h u s m o d e r m e d t r e eller f y r a b a r n u n d e r en g u v e r n a n t s l e d n i n g k a n t ä n - ka, a t t h o n, g u v e r n a n t e n, skall k u n n a bere- d a b å d e sig själf o c h b a r n e n för f ö l j a n d e dags läxor och ändock v a r a behjälplig i hushållet) I h v i l k e t fall s o m h e l s t b ö r e n h v a r f a t t a, att s a m m a arbete n ä s t a n d a g u t och d a g in blir b å d e t r ö t t a n d e och e n f o r m i g t i l ä n g - d e n.
T ä n k, h u r härligt d e t s k u l l e k ä n n a s, a t t k u n n a få l i g g a o c h s t r ä c k a sig en k v a r t eller h a l f t i m m e i s ä n g e n p å m o r g o n e n o c h veta, a t t n ä r m a n kommer u p p, m a n k a n göra j u s t h v a d m a n vill!
Och n ä r m a n då v e t, a t t m a n ej v å g a r f r a m s t ä l l a e n s å d a n b e g ä r a n, blir m a n l ä t t t r ö t t o c h l i k n ö j d o c h o t å l i g i a r b e t e t, t y, äfven o m a r b e t e t ej ä r h å r d t, finns d o c k k ä n s l a n af b a n d till- städes.
H v a d t ä n k e r d u, k ä r a l ä s a r i n n a, d i n frö- k e n s k u l l e s ä g a, o m d u k a l l a d e h e n n e till
IDUN 68 dig och s a d e: » K ä r a fröken, n u h a r frö- k e n ej v a r i t u t o m d e n h ä r s o c k n e n (eller s t a ' n, d e t är e n a h a n d a) p å m e r ä n e t t år, och l i t e t o m b y t e s k u l l e g ö r a f r ö k e n g o d t.
N ä s t a v e c k a t ä n k e r j a g i n g e n k o m m e r och besöker oss, och vi k u n n a n o g reda oss.
J a g s k a l l s e efter p o j k a r n e, o c h m e l l a n jungfrun och m i g k u n n a vi n o g dela arbe- t e t, s å d e t blir g j o r d t, o c h n å g o t s t o r s t ö k s k a ' v i ej s t ä l l a till m e d u n d e r t i d e n, s å n u p a c k a r fröken, n ä r fröken f å t t s v a r, a t t h o n ä r v ä l k o m m e n, o c h r e s e r b o r t p å fjor- ton dar. » Ja, n o g v e t j a g h v a d h o n gör.
H o n ser p å d i g a l l d e l e s h a n d f a l l e n, s o m o m h o n ej k u n d e tro dina ord, och n ä r d u slutat tala, s t å t å r a r n e i ö g o n e n p å h e n n e af b a r a g l ä d j e.
O c h h u r l ä t t a r b e t e t g å r, b å d e till d e s s h o n ä r redo.
r e s a, o c h s e n n ä r h o n k o m m e r å t e r, u p p i g g a d o c h h v i l a d efter fjorton d a g a r s hvila och o m b y t e!
Det var sannerligen v ä r d t a t t låta h e n n e resa, så kvick i vändnin- g a r n a ä r hon, och så m y c k e t nöjdare ser h o n u t.
O c h n ö j d år h o n, t y h v a d v a r d e t s i s t a d u g j o r d e?
J o, n ä r h o n s t o d fär- dig a t t resa, k o m d u och stack helt omärk- ligt e n t i o k r o n a i h a n d e n p å h e n n e, » ty, » s a d e d u, h ä l f t u r s ä k t a n d e, » j a g v e t a t t frö- kens biljett kostar 2 2 k r.
och d e t är myc- ket u r en liten kassa. » O c h s e, v o r o ej t å r a r n e i ö g o n e n i g e n p å d e n lilla t o k a n!
Detta o m dina fröknar.
N u till j u n g - f r u n.
J a g v e t, a t t n u för t i d e n h a d e b r a m y c k e t m e r a l e d i g t ä n förr, m e n s å v ä r s t ledigt h a de e j.
I England, d ä r tjänare tillvällat sig stor frihet j ä m f ö r d t m e d våra, h a r i hvarje bättre h u s, j a, äfven i m i n d r e h u s h å l l, d ä r d e t finns e n d a s t e n t j ä n a r e, hvarje jungfru en eftermiddag, mellan kl. 4 till 9, i h v a r j e v e c k a l e d i g t, f ö r u t o m h v a r a n n a n söndags eftermiddag.
Därtill h a r hon (detta k a n endast sägas o m tjänare, s o m v i s t a t s flere å r i s a m m a h u s, n u för t i d e n ej m y c k e t v a n l i g t, m e n d o c k före- k o m m e r det) en vecka m i n s t och oftast fjorton d a g a r s l e d i g h e t h v a r t å r.
U n d e r t i d e n s k ö t a d e a n d r a j u n g f r u r n a eller j u n g f r u n, om de äro endast två, d e n andras arbete u t a n k n o t, t y d e v e t a, s t t d e själf va s n a r t å t n j u t a d e n efterlängtade friheten.
H o s oss är d e t j u m e r ä n vanligt a t t h a endast jungfru i mindre hushåll, men d e t finns d o c k h j ä l p g u m m o r a t t få, o c h m e d g o d vilja k a n m a n g ö r a allt.
O c h e n v e c k a g å r s å s n a r t, o c h m a n h a r l ö n för den, H ä r k a n visserligen a n m ä r k a s, a t t o m d e t t a blefve v a n l i g t o c h i a l l m ä n h e t for- d r a d t, h u s m o d e r n v o r e d e n, s o m blefve d e n m e s t l i d a n d e.
D e t ä r d o c k ej s å, t y ä f v e n o m h o n h a d e e n v e c k a eller t v å m e r a sträf- s a m t, s k u l l e d e n å t e r s t å e n d e d e l e n af å r e t förflyta l ä t t a r e, t y h o n s k u l l e s ä k e r t h a villigare och m e r a tillfredsställda t j ä n a r e och såmedels v i n n a ofantligt.
Och — hvar- för s k u l l e ej o c k s å h o n h a fjorton d a r s le- dighet?
L ä m n a barnen och hushållet m e d d e s s s m å b e k y m m e r och r e s a b o r t, h o n o c k s å, d ä r h o n k u n d e få h v i l a och o m b y t e: två viktiga faktorer i en m ä n n i s k a s andliga och l e k a m l i g a v ä l b e f i n n a n d e!
K ä r a l ä s a r i n n a, l å t m i g n u ej t a l a för d ö f v a ö r o n!
D u m å s t e i n o m d i g själf m e d - ge a t t d e t t a ä r rätt, och d å är d e t ock värdt a t t t a g a i betraktande.
N ä r d u så väl funderat ut, n ä r d u bäst k a n spara din f r ö k e n o c h d i n j u n g f r u eller d i n a j u n g f r u r, h v a d d u n u h a r, s ä n d e r d u d e m, e n i sän- d e r, b o r t p å » lof », d e t m å n u v a r a som- m a r, h ö s t, v i n t e r eller v å r.
S ä n d d e m ej heller alldeles o m e d e l b a r t efter h v a r a n n, så a t t d u får litet a n d r u m, och s e d a n k a n du m e d gladt m o d och tillfredsstäldt sam- v e t e t a d i g e n t u r själf, m e d eller u t a n din m a n, d e t l ä m n a r j a g å t edert eget godtfinnande.
T y, ser d u, ibland k a n d e t ock v a r a g o d t för e n m a n a t t s e h v a d e n h u s t r u gör i h e m m e t, äfven o m h a n håller h e n n e m e d fröken och t v å jungfrur.
En, som i fulla drag njuter af friketeten.
— * Kavaljerstjänst.
M ina d a m e r!
Eftersom denna tidning speci- elt är afsedd för eder och alla frågor, som röra kvinnan, särskildt upptagas i denna » damer- nas egen », vågar jag härmed påpeka en punkt, som, jag medger det, bör behandlas m e d den största varsamhet.
J a g vill då särskildt vända mig till de unga flickorna med några reflexioner, som kanske många af eder tycka berättigade, men andra återigen kanske anse såsom allt för pedantiska.
Nåja, det ä r heller ej meningen a t t tvinga på eder m i n åskådning; h v a r och en h a r ju rätt a t t själf bestämma öfver sitt görande och låtande.
Öfverallt, där individer af båda könen äro till- sammans, får m a n se, a t t kvinnan — isynnerhet om hon är u n g och vacker — behandlas m e d den största artighet, ja, hyllning af det manliga släktet.
Detta är ju ganska naturligt, m e n hon blir stundom därigenom så bortskämd, att hon rent af fordrar, a t t alla karlar skola stå på tå för h e n n e och lyda hennes minsta vink.
Se på en danstillställning t. ex. h u s h e r r a r n a få servera och passa på d a m e r n a — i större eller mindre grad.
Ja, det h a r t. o. m. gått så långt, att det nästan anses mindre chic för en u n g dam att själf skaffa sig en smörgås eller en por- tion mat.
Det skola hennes kavaljerer göra.
Medgifves visserligen, att det är ofantligt be- kvämt a t t bara behöfva slå sig i ro i någon tref- lig vrå och dit få allt, hvad m a n önskar sig af mat och dryck m. m.
— m e n m a n bör ju äfven taga litet hänsyn till sin nästas bekvämlighet, ty ingen människa h a r rättighet a t t uteslutande tänka på sig själf.
Och mången u n g dam — jag talar af erfaren- het — drifver därvid sina pretentioner i fråga om brukandet af herrarnes tjänstvillighet något väl långt.
H e r r a r n e se nog villiga ut, m e n kanske ni skulle få en annan uppfattning af saken, om ni kunde läsa deras innersta tankar och vara osynliga åhörare vid deras bedömande af dessa plikters behag.
H u r ofta får man också icke se, a t t unga spolingar tränga sig före äldre damer för a t t fortast möjligt skaffa sina damer det begärda.
Och stundom hemsökas smörgås- och förfrisk- ningsborden af en hel h ä r dylika » betjänter », som afskära all möjlighet för de äldre a t t kom- m a fram — såvida dessa senare ej vilja bruka näfrätten.
Vore det den unga damen själf, som skulle servera sig, finge h o n allt vänta, tills hen- nes t u r kom, m e n härvidlag gälla ej t u r och ordning.
Och h u r sänder ej den täcka Evadottern sina manliga slarvar att taga reda på h e n n e s förkomna schalar, dansprogram, h a n d s k a r och a n d r a små- saker!
J a g tycker verkligen, det är synd om de stackars h e r r a r a e a t t så där behöfva spela röle de domestique.
Dock medger jag gärna, a t t fall gifvas, då m a n tacksamt låter betjäna sig af sina manliga bekanta; därför vill jag blott u p p m a n a eder, mina damer, a t t ej onödigtvis utöfva eder oemotståndliga makt på d e t » starka » könet.
Särskildt till alla fästmör vill jag ställa den förmaningen: ' Trötta ej ut edra fästmän genom att fordra för mycken uppassning af dem.- » Tro ni verkligen, a t t af en uppmärksam fästman all- tid blir en lika u p p m ä r k s a m äkta m a n?
— Tro- ligen ej.
J a g träffade en gång e t t ungt, nyförlofvadt par.
Båda voro fästa vid h v a r a n d r a med inner- ligaste käx-lek och sökte läsa hvarandras önsk- ningar i ögonen.
Det förvånade mig likväl, a t t fästmön alltid afslog sin fästmans erbjudanden a t t servera hen- ne det eller det, skaffa h e n n e det eller det o. s. v: Då jag frågade h e n n e om orsaken härtill, sva- 1898 rade hon leende: » Hur länge tror ni den artig- heten skulle räcka?
Förlofningstiden kanske, men jag vill ej såsom fästmö vänja mig vid vanor, hvilka jag såsom fru finge lägga bort.
Då skulle afbrottet bara bli så mycket kännbarare, och folk skulle naturligtvis sedan säga: » Ja, så blir det efter bröllopet! » Nej då ä r det bättre att från början taga det så, a t t m a n k a n fortsätta där- med äfven » efter bröllopet ». » Hennes fästman, som hörde vårt samtal, sade d å: » Ja, jag må skatta mig lycklig, som h a r fått en så r a r och förståndig liten fästmö.
H o n är ej som många andra unga damer, hvilka fordra ständig uppassning.
J a g önskar bara, a t t alla kvinnor hyste samma åsikter som min lilla fäst- mö. » — J a g tror h a n där uttalade en af många närd tanke.
Och jag tror ej edra aktier skulle falla hos herrarne, om ni mindre anlitade deras kavaljers- tjänst i dessa småsaker.
Ofta nog k u n n a dessa s. k. småsaker vara ganska trött- samma och besvärliga för dem, i synnerhet som ni, mina damer, kanske ej haft annat a t t tänka på förut ä n edra toaletter och nöjen, då herrarne däremot kanske komina från ett träget och an- strängande arbete.
* Svunnen lycka.
Skiss för I d u n af Elin Ameen.
et ä r m å n g a d ö d s a n n o n s e r i t i d n i n g e n i d a g.
D e n e n a efter d e n a n d r a i n o m den svarta ramen.
D o k t o r " Wendt s k a k a r s i t t g r å a h u f v u d, h a n v e t b ä s t, h u r farlig mars är m e d sina skarpa vindar och sitt bedrägliga solsken, från d e n tiden, d å h a n var praktiserande läkare.
H a n skakar åter sitt hufvud och låter sina blickar meka- n i s k t f a r a öfver n a m n e n p å d e aflidna; in- gen som h a n just känner.
Men, vänta, h v a d ä r d e t för e t t n a m n?
H a n skjuter glasögonen tillrätta och läser d e t omigen: F r u N i n a J o n e s, f ö d d Silvén, 6 5 å r, d ö d i Kalmar.
E n m y c k e t enkel a n n o n s och där- under ingenting o m sörjande anförvanter.
Doktorn h a r läst det t v å gånger, t r e g å n g e r — till d e s s h a n ä n d t l i g e n f ö r s t å t t det, och tidningen sjunker u r h a n s d a r r a n d e h a n d n e d på hans knä.
Glasögonen h a i m m a t sig, h a n t a g e r d e m af s i g o c h l ä g g e r d e m på bordet, h a n tänkte torka d e m m e d sin n ä s d u k, m e n i s t ä l l e t för h a n d e n till s i n a ögon.
Är h o n verkligen död — så u n g och vacker, så t j u s a n d e och lefnadsfrisk?
H u r länge sedan var det — sedan den tiden d å h a n.
L å t se.
n e j, o m ö j l i g t, k u n - de hon varit 65 år n u — en g u m m a.
H a n k a n inte t ä n k a sig h e n n e g a m m a l, grånad, butter, böjd, lidande — och n u död!
Hon hade j u hår svart som korpens fjädrar, ögon eldiga och glansfulla, h y m e d h ä l s a n s b l o m s t r a n d e färg, t ä n d e r, s o m gläns- t e friska o c h h v i t a m e l l a n d e r ö d a, sväl- l a n d e l ä p p a r n e, figuren r a k, s m i d i g, g å n g e n lätt och sväfvande.
J a, d e t v a r då — n ä r h a n s å g o c h äl- s k a d e h e n n e — för — l å t s e — f y r t i o f e m å r s e d a n — n ä s t a n e t t hälft s e k e l.
O c h ä n d å s t o d d e t a l l t s a m m a n s s å lef- v a n d e för h o n o m.
Det v a r vid en väst- kustbadort de möttes, d ä r h a n s o m medi- cine k a n d i d a t v a r i t b i t r ä d a n d e l ä k a r e, o c h d ä r h o n v i s t a t s e n s o m m a r m e d s i n a för- äldrar.
D ä r h a d e d e s v ä r m a t, d a n s a t, pro- m e n e r a t, r o t t o c h till sist — s o m h a n d å trodde — älskat.
H a n hade så säkert trott på hennes genkärlek — hade d e n icke l y s t h o n o m till m ö t e s f r å n s t r å l a n d e
1898 ögon och leende m u n?
H u r h a d e icke hennes hjärta klappat m o t h a n s i valsen, d ä r h a n höll h e n n e t ä t t intill s i g, h u r h a d e icke hennes h a n d skälfvande besvarat h a n s v a r m a handtryckning, n ä r h a n hjälpte hen- n e u r b å t e n eller öfver d e t b r a n t a klipp- språnget.
Hvarför h a n aldrig talat?
Därför a t t d e b å d a voro fattiga och h a n s framtid ä n n u oviss m e d l å n g a å r af v ä n t a n, i n n a n h a n k u n d e b j u d a h e n n e e t t h e m.
M e n att h o n s k u l l e v ä n t a, v a r h a n viss o m — d e t t a löfte f a n n s m e l l a n d e m, u t a n a t t d e n å - gonsin uttalat d e t i ord.
Andra kunde svärma kring henne, h u r mycket de beha- gade, och d e t gjorde d e, honom sökte hen- n e s ö g o n, förbi a l l a d e a n d r a, m o t h o n o m log h o n s o m m o t i n g e n a n n a n.
Andra, r i k a friare k u n d e täfla o m h e n n e s h a n d — d e fingo k o r g e n, o c h h a n k ä n d e e n t r i u m - f e r a n d e s t o l t h e t i s i n s j ä l — d e t v a r för h a n s s k u l l, d ä r f ö r a t t h o n ville v ä n t a p å honom.
Så k o m d e t förfärliga, f ö r k r o s s a n d e sla- get.
D e v ä n t a d e e j e n s, till d e s s d e l ä m - n a t b a d o r t e n, u t a n j u s t m o t s l u t e t af sä- s o n g e n e k l a t e r a d e s h e n n e s förlofning m e d d e n r i k e b r u k s p a t r o n e n från S m å l a n d — h a n m e d s k a l l i g h j ä s s a, i s t e r m a g e och mil- lioner i sin k a s s a k i s t a.
L i t e t b l e k a r e h a d e h o n blifvit, o c h h e n - n e s l e e n d e s å g ofta l i t e t k o n s t l a d t u t, m e n s o m n å g o t offerlam föreföll h o n e j.
M e d e n d r o t t n i n g s h å l l n i n g — million d r o t t n i n - gens — mottog h o n deras lyckönskningar, medan hon m e d ett barns belåtna min be- t r a k t a d e s i n v a c k r a h a n d m e d d e n blixt- r a n d e j u v e l r i n g, f ä s t m a n n e n s a t t p å hen- nes finger.
S å k r o s s a d e s h a n s u n g d o m s d r ö m och, u n - derbart nog, hade h a n aldrig sedan älskat någon annan.
Några år senare återsåg h a n h e n n e en afton på en bal.
H o n v a r mycket förändrad, mera v a c k e r, m e r a s t å t l i g, m e n s å kall, s å lik- giltig.
J u v e l e r b l i x t r a d e i h e n n e s h å r, p å hennes barm, om hennes a r m, m e n hon b e t r a k t a d e d e m icke l ä n g r e m e d b a r n s l i g förtjusning.
H a n d a n s a d e m e d h e n n e, o c h efter d a n - sen sutto de en kort stund ensamma i ett litet kabinett.
D e t v a r d å h a n icke k u n d e l å t a b l i a t t s ä g a n å g o t o m d e t förflutna, e n h ä n t y d a n p å h v a d h o n v a r i t för h o n o m och d e t s l a g h o n tillfogat h o n o m.
V a r d e t e n d r ö m eller v e r k l i g h e t — d e s s a t å - rar, som glänste i hennes m ö r k a nedfällda ö g o n h å r o c h s a k t a r u l l a d e n e d för h e n n e s kinder?
H a d e h o n v e r k l i g e n g r å t i t för h o n o m o c h v i d m i n n e t af d e t f ö r f l u t n a?
H a n hade fattat hennes h a n d och hvi- s k a t h e n n e s n a m n m e d lidelsefull ö m h e t.
M e n d å h a d e h o n h a s t i g t r e s t sig, s t å t t inför h o n o m s t o l t s o m e n d r o t t n i n g o c h sagt m e d i s a n d e kall t o n: » Ni g l ö m m e r e r, h e r r d o k t o r — j a g ä r n u fru J o n e s — och j a g m i n n s ingenting från d e n sista s o m m a r n j a g v a r Nina Silvén — u t o m m i n förlofningsdag. » U t a n e t t o r d v i d a r e eller e n blick g i c k h o n, o c h h a n l ä m n a d e b a l e n s t r a x där- efter.
Men t å r a r n e voro dock ingeu dröm.
T r o t s h e n n e s o r d h a d e h o n g r å t i t — g r å t i t för honom och sig — vid t a n k e n p å d e t s o m e n g å n g v a r eller s o m k u n d e h a f v a blif- vit ....
D e t v a r m i n n e t af d e s s a t å r a r, s o m g a f h o n o m h o p p o c h m o d a t t, d å h o n efter e t t IDUN t i o å r i g t ä k t e n s k a p blef ä n k a, s k r i f v a till henne.
H o n h a d e icke b l o t t blifvit ä n k a, det befanns äfven att mannen varit nära ruinerad, och m a n lyckades endast rädda så mycket, a t t d e n ä n n u unga, barn- lösa f r u n k u n d e föra e n sorgfri t i l l v a r o.
H o n f l y t t a d e till K a l m a r, o c h d e t v a r d i t d o k t o r n s k i c k a d e s i t t bref, s å s n a r t s o r g - året v a r ute.
H v i l k e t bref d e t v a r!
H a n l a d e d ä r i all s i n a l d r i g b e s e g r a d e g l ö d, a l l a d e s s a å r s s a k n a d o c h l ä n g t a n, allt s i t t h o p p, h e l a sin m a n l i g a kärlek.
H a n b a d blott om ett e n d a o r d till s v a r — a t t h a n s k u l l e få k o m m a och h ä m t a sin lycka.
E f t e r n å g r a d a g a r k o m d ä r m e d p o s t e n från K a l m a r e t t p a k e t till h o n o m m e d h a n s n a m n och adress i prydlig, vacker fruntim- mersstil.
Det såg u t som en bok.
J a, mycket riktigt — det v a r e t t poetiskt verk h a n en gång lånat henne vid badorten — d e t h a d e t i t e l n » Svunnen lycka ».
Och hans n a m n stod skrifvet p å första bladet.
H o n h a d e a l d r i g l ä m n a t igen b o k e n, o c h h a n h a d e aldrig återfordrat den.
E n d a s t d e n n a b o k och i n t e t bref, ej e n rad — var detta hennes svar?
I s å fall k u n d e d e t ej b e t y d a m e r ä n e t t: svunnen lycka.
H o n k u n d e d å ej.
h o n h a d e i n g e n t i n g a t t g e honom, h a n s hopp h a d e slagit fel!
O c h n u ville h o n ej e n s h a d e t t a m i n n e k v a r — t r o l i g e n d e t e n d a af h o n o m — h o n ville s l ä c k a h v a r j e g n i s t a af h o p p, n u och för alltid.
H a n l ä m n a d e omedelbart därefter sin praktik och vistades utomlands i t v å år.
N ä r h a n k o m t i l l b a k a o c h å t e r t o g s i t t ar- b e t e, v a r h a n s i g till d e t y t t r e lik, m e n h a n glömde h e n n e aldrig — aldrig.
Och n u stod d e t åter a l l t s a m m a n så lefvande för h o n o m, s o m h a d e d e s k i l t s å t i g å r och ej för å r t i o n d e n s e d a n.
H a n ville s ö k a r e d a p å d e n b o k, h o n återsändt som svar p å hans brinnande fråga.
Den hade i många år stått undan- gömd bakom en r a d andra i h a n bokskåp.
Men h a n visste hvar d e n fanns, och u t a n a t t behöf va s ö k a, höll h a n d e n s n a r t i s i n hand.
H o n h a d e dock bevarat d e n i tio år — hennes händer hade vidrört den, kanske hade h o n emellanåt läst i d e n och erinrat sig b i t a r, s o m h a n b r u k a t l ä s a h ö g t för henne.
A h, hvarför, hvarför hade h o n se- d a n blifvit s å h å r d o c h k a l l!
Stundom h a d e d e t förefallit h o n o m s o m e n u n d e r l i g g å t a och n u, i d a g, å n g r a d e h a n, a t t h a n ej, t r o t s h e n n e s afvisande svar, sökt u p p henne, bestormat henne, tagit bort hennes k ö l d o c h f å t t isen k r i n g h e n n e s h j ä r t a a t t smälta.
hvem vet, hvem v e t.
T å r a r n e stego å t e r u p p i d e n g a m l e dok- t o r n s ögon, och h a n s darrande händer s l ä p p t e b o k e n, s o m föll i golfvet o c h ö p p - n a d e s i g.
E t t l i t e t p a p p e r s b l a d föll u r; h a n böjde sig n e d och t o g u p p d e t.
H a n b e h ö f d e ej s i n a g l a s ö g o n för a t t s e s k r i f t e n p å d e t g u l n a d e papperet, t y stilen v a r stor och t y d l i g ä n n u, t r o t s a t t d e n n å g o t blek- n a t, o c h d ä r s t o d e n d a s t d e t t a: Kom till Nina.
H a n blef s å blek, s o m h a d e d ö d e n s ä n - gel v i d r ö r t h o n o m m e d s i n kalla v i n g e.
H a n vacklade n å g r a steg framåt, sjönk n e d p å e n stol, l u t a d e a n s i k t e t i h ä n d e r n a o c h brast i gråt, m e d a n hans läppar hviskade: Nina, Nina!
69 Skaldernas kvinnor.
H Zacharias Topelius.
v a d F r a n z é n v a r för v å r a f ä d e r s f ä d e r, har Zacharias Topelius, också h a n e n F i n l a n d s s o n, d e l v i s blifvit för v å r e g e n t i d.
S e d a n d e n d a g skalden s ä n d e u t sin första d i k t s a m l i n g o c h i d e n själf f ö r k l a r a d e s i g s j u n g a för F i n l a n d s flickor, h a b å d e i h a n s h e m l a n d och h ä r i Sverige tusende sinom tusende u n g a röster sjungit hans vackra, friska s å n g e r.
Så snart en n y samling Ljungblommor utkommit, ha tonsättarne skyndat att ge oss m u s i k till s k a l d e n s d i k t e r och Sylvias visor o c h Selmas tankar i våren h a blifvit kära vänner i de svenska hemmen.
Hvem h a r ej hört visorna o m Rose-Marie, o m A n n a - 1111 *, Björkens visa eller Kung Karls jakt?
Alla äro d e visor o m kärlek, u n g a kvinnor och gröna skogar.
S t u n d o m h a r skalden valt e n a n n a n form ä n visans och s k ä n k t oss dylika dikter s o m Vintergatan, hvari h a n b e r ä t t a r oss d e n hän- förande sagan om Sulamith och Salami, som b y g g d e s i g e n b r o af h i m l a h v a l f v e t s stjär- nor.
E l l e r o c k s å h a r h a n gifvit s i n a b ä s t a v ä n n e r, b a r n e n, s m å visor, j u s t s å d a n a s o m barnen älska.
Men Topelius h a r äfven visat sig vara en k v i n n a n s skald, som förstår och erkän- n e r d e t b e r ä t t i g a d e i n u t i d s k v i n n o r n a s fri- görelsekamp.
R e d a n å r 1 8 6 6 s j u n g e r h a n till Fredrika Bremers minne: » Plats för idéerna!
H u r länge liar ej kvinnan burit utan klagan sin ärfda lott a t t skonlöst kysst i hjäl för m a n n e n s blick som elfvorna i sagan h a tusende behag, m e n ingen själ!
Än smickrad, firad, ä n förtrampad, bruten, än vettlös, sysslolös, i glitter glömd, än släpande sitt ok, till tacklös möda dömd, var h o n från handlingen, från t a n k e n utesluten.
Då kom idéen — och halfva mänskligheten tillhör dig. » Det är Topelius, som år 1882 i poemet till d e n f ö r s t a finska k v i n n l i g a k a n d i d a t e n, fröken I r e n e A s t r ö m, u t r o p a r: Mod, Goas döttrar!
Glömmen hvad de skria!
Sanningen skall göra eder fria! » O c h i d i k t e n Kvinnans sjuttioårige skalden: rätt kväder den » Hvad värde h a r ett offer d å som ditt, om detta offer icke bjudes fritt!
Din rätt, o, kvinna?
Hvarför gä till rätta?