Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kan du förklara mig det här?
-- Helena säger Åh, Torsten, -- det var bra, att du kom.
att -- (Fram emot honom.)
Tror du, att jag inte är dig tacksam för allt, hvad du har gjort för mig?
Helena).
TORSTEN (med rynkad panna, till Hvad är det du har sagt, Helena?
Jag har bara fört din talan.
TORSTEN. för Richard.
Då har du inte kunnat säga något sårande HELENA.
Jag har sagt honom sanningen.
Nej, Helena, sanningen är inte så ful.
Jag tycker, den är ful.
-- 47 -- TORSTEN (med ett flyktigt leende. till Richard).
Och du tycker den är vacker.
Nå, då kan
ni ju disputera om det så länge, tills ni blir goda vänner igen.
Jag tar ditt försvar, -- och du förnekar mig!
TORSTEN.
Om jag nu inte behöfver ditt försvar.
Nej, du behöfver mig inte, jag vet det.
TORSTEN. inte bäst, att du går till sängs?
Helena, du är trött och nervös, -- är det HELENA.
(Går till vänster.)
TORSTEN. något, som kunnat såra dig.
Hon var litet nervös i kväll, men det går snart öfver.
Jag ber dig förlåta henne, om hon sagt
-- 48 -- RICHARD.
Jag tror, att det ligger djupare än så.
TORSTEN. saker.
Det är inte likt dig att göra affär af småRICHARD. tänker på det, dess allvarligare synes det mig.
TORSTEN (torrt).
Låt därför bli att tänka på det.
RICHARD. -- något så sjukt, -- ja, sjukt, Torsten!
Om du hade sett uttrycket i hennes blick, TORSTEN (ser på honom). dig som läkare?
Och nu känner du kanske lust att försöka RICHARD.
Jag! -- Hvarför gör du det inte?
TORSTEN. tiden.
Vi människor äro bara kvacksalfvare.
RICHARD. kunna tro, att -- Och det säger du så lugnt?
-- Man skulle Därför att jag tror endast på en läkare -- Det här är ingen småsak, -- ju mer jag-
-- 49 -- TORSTEN.
Att hvad?
RICHARD. på det viset.
Jag förstår inte, hur du kan tala om det TORSTEN.
Hur talar jag då om det?
RICHARD. dig, som du själf stode utom.
Som om det var något, som icke berörde TORSTEN. därför kan bedöma det så mycket riktigare. -- Lidelsefritt åtminstone.
Eller kärlekslöst.
TORSTEN. närgången.
Ursäkta mig, -- nu synes du mig något RICHARD (fram emot honom).
Förlåt mig, Torsten, -- men jag ville bara -- TORSTEN (ser på honom med ett vänligt, något öfverlägset leende).
Men Du ville bara val, -- ja, jag vet det.
Nå ja, om så vore, tror du icke, jag just
du skall akta dig för att vilja för väl.
-- 50 -- på, Richard, -- jag vill tala uppriktigt med dig.
-- Efter som du fått en inblick i saken, är det bättre, att du får veta allt Helena befinner sig nu i en kris, som hvarje gift kvinna en gång måste genomgå, -- då hon skall upphöra att betrakta mannen som älskare för att i stället betrakta honom som vän och förtrogen.
du skall icke tro, att detta är något, som endast det är lika mycket ett utslag af en, ofta omed-
beror på mannens förändrade känslor för henne, veten, förändring i hennes eget känslolif.
Men det är det, som hon icke vill tro på, det är det, ofta förneka sina hemliga tankar och känslor, och hon klamrar sig fast vid de illusioner, de som hon förnekar för sig själf, så som kvinnor
drömmar och fantasier, som alstrats af hennes kärlek, som hon trott vara lifvet, och som hon jag menar? dock måste gifva till spillo.
Förstår du, hvad RICHARD.
Det är bara en sak, som jag inte förstår, och Ja, det är ju alltsamman mycket klart!
det är, hvarför de där drömmarne, som du kallar det, måste gifvas till spillo.
Det beror ju blott på dig att låta dem gå i uppfyllelse.
-- 51 -- RICHARD.
Ja, om du vill det.
TORSTEN. icke anser dem vara så mycket värda, att de böra uppfyllas?
RICHARD. att du icke älskar henne.
Ja då -- då finns det blott en förklaring, TORSTEN. tydelse för dig, efter som du så ofta kommer tillbaka till det.
-- Åh ja, jag tål nog att höra det.
-- Det klingar bara icke fullt så vackert att vi skola ha en något olika uppfattning af RICHARD.
Hvarför naturligt?
TORSTEN. vara detsamma.
Hvad jag ville säga dig, var, behärska sig.
Därför ber jag dig att öfverse Hvarför!
(Hejdar sig.)
Nå ja, -- det kan Det där ordet tycks ha en viss magisk beOch om jag nu icke vill det?
-- Om jag
för mina öron -- Men det är också naturligt, det, eller, om du så vill, se det från olika sidor.
att Helena nu är nervös, ur jämvikt, kan icke med henne och icke tillräkna henne något, som
-- 52 -- hon i grund och botten icke menar, -- och som jag i alla händelser icke menar.
Tro icke att jag är otacksam, Torsten!
TORSTEN. tacksamhet.
Mellan oss har det aldrig varit fråga om RICHARD.
Du gör godt åt människor med en min, som TORSTEN.
Men hvad nu särskildt dig beträffar, så vill jag, att du skall känna dig fullkomligt fri gent RICHARD.
Det utesluter väl icke tacksamheten?
Det gör det nog -- i de flesta fall.
RICHARD. nyss Helena.
Det är eget, du -- ungefär detsamma sade emot mig, -- liksom jag å min sida mot dig.
Nå ja, skillnaden är kanske inte så stor.-- Nej, du har aldrig velat mottaga någon. --
om du gjorde dem något ondt, -- jag vet det.
-- 53 -- TORSTEN. -- Men det är sent. -- God natt, Richard.
Sof allt skall vara godt igen.
Jaså! -- Åh ja, den lärdomen är lätt vunnen.
nu bort ditt missnöje!
I morgon hoppas jag, (Går mot vänster.)
RICHARD (som stått tankfull, säger plötsligt).
Torsten, det är du, som beröfvat Helena TORSTEN (stannar).
Hvilken tro?
Hennes tro på lifvet och människorna.
TORSTEN (med ett leende).
Men jag vill bara göra dig uppmärksam på, att på hennes lika litet som på någon annans.
RICHARD. som förenar människorna, och som gör, att ingen står ensam, ingen är fri från ansvar för hvad han tänker och tror.
Helena älskar dig, och Nej, men du ser icke det innerliga samband, Du uttrycker dig en smula obestämdt. --
hennes tro!
jag aldrig sökt att inverka på Helenas tro, --
därför har hon sökt tillägna sig din tankevärld.
-- 54 -- Det är din misstro, som smittat henne, och hvaraf hon är sjuk.
Ja, nu förstår jag det allt.
Men ser du då icke, hur hon lider däraf, Torsten, -- förstår du icke, att hon skall gå under därpå, om hon icke snart blir räddad?
Akta dig för de där räddningsfantasierna.
TORSTEN. säger, att ingen människa står ensam, -- i grund och botten gör hvarje människa det, fast få hafva mod att erkänna det för sig själfva.
Och begår ett våld, som hämnar sig själf. -- Men äfven i ett annat afseende äro de bedrägliga.
TORSTEN. blott är en förklädnad för helt andra känslor.
-- Hvilka känslor?
Det är, att detta begär att hjälpa vanligen Därför att de äro så bedrägliga.
den som söker ingripa i en annans själslif, den
-- 55 -- TORSTEN (ser på honom).
Maktlystnad till exempel.
Nå ja, -- de kunna vara mångahanda.
-- RICHARD.
Icke ens på det tror du?
TORSTEN. känner människorna.
Nej, du kan ha rätt, jag tror icke, ty jag RICHARD. icke kärnan.
Det är icke sant, -- du ser endast skalet, TORSTEN (går intill honom). misstror icke, som du säger, -- jag genomskådar. gå omkring och narra andra och sig själfva, de glas, och inom dem ser jag lifvets krafter röra sig i sitt eviga enahanda.
-- Där du ser de vackra orden, de ädla tankarne, där ser jag Barn, det är just kärnan jag ser! -- Jag
-- Alla dessa vackra skal, med hvilka människorna finnas icke för mig, de äro som genomskinligt
drifterna, begären, de verkliga driffjädrarne.
Jag misstror icke, men jag har fått upp ögonen.
bara öfvertyga dig, hur långt du är från sanningen!
Du ser smått och skeft. -- Åh, kunde jag
-- 56 -- TORSTEN. den vill icke öfvertyga.
Den som pröfvat på sanningen, min vän, RICHARD.
Hvarför söka vi väl efter sanningen, om icke för att meddela den åt andra?
TORSTEN. omfatta den?
Blir den då mera sanning, därför att andra RICHARD. fullkomligare.
Nej, men därunder utvecklas den, blir rikare, Den är ju själfva lifvet, och TORSTEN. närmare.
-- Hvad du kallar utveckling, är endast en våg som höjer sig, -- men vågen har icke endast höjd utan äfven djup.
Ytan blir dock evigt densamma. -- Sådan är sanningen, -- uppröra till hopp eller misströstan.
RICHARD. blir allt likgiltigt?
Således -- för den, som funnit sanningen, Säg förändring, så kommer du sanningen Ser du, där har du dömt dig själf! --
lifvet är utveckling.
den eviga, oföränderliga yta, som passionerna
-- 57 -- TORSTEN. Böljeslagen blifva likgiltiga.
RICHARD. afsäga sig all glädje, all skönhet, -- allt som har något värde i lifvet?
TORSTEN. se'n har allt detta icke längre något värde.
-- Då man väl förlorat det, märker man, att man Nå ja, -- sanningen är dyrköpt, -- men Således, för att finna sanningen måste man
egentligen icke har förlorat något alls.
Men däremot har man vunnit något, den största, den enda lyckan här i lifvet: friheten.
RICHARD. hur du själf bundit dig till händer och fötter lifvet?
Kallar du det frihet?
-- Och du ser icke,
med den illusionen, att du kan ställa dig utom TORSTEN. känslor.
Säg -- utom leken, -- leken med ord och RICHARD. motståndare.
Torsten, -- Helena hade rätt, -- vi två äro TORSTEN. Helena?
-- Har hon sagt det?
-- 58 -- RICHARD. innan jag förstod det själf.
Icke direkt, men hon förstod det dock, TORSTEN. utanför detta.
-- Dessutom, -- jag ämnar icke inlåta mig i någon kamp med dig.
Så ämnar jag bekämpa dig!
TORSTEN (leende).
Med ord?
Både med ord och handling.
TORSTEN. väg med dig!
Kom ihåg, att jag har varnat dig.
RICHARD. likväl kämpa med rena vapen! -- Hys förtroende till mig, -- jag menar icke till min sak ännu, men till mitt uppsåt.
TORSTEN. du redan har segrat?
Hvad du är för ett barn! -- Tror du, att Torsten, om vi äro motståndare, så låt oss Ännu en gång, låt inte din fantasi löpa i Jag tror, det är bäst, att vi lämna Helena
-- 59 -- RICHARD. misstro, -- och segra ändå.
Nå ja, som du vill, -- jag kan bära din TORSTEN (skrattar till). sin hand på hans skuldra.)
Nå ja, Richard, -- jag skall ge dig en tyngre börda.
-- Jag skall hysa förtroende till dig.
Segra! -- Segra!
(Går tätt intill honom, lägger
(Går till vänster.
Richard står tankfull kvar.)
Samma rum.
Klar och solig morgon.
Richard sitter sofvande i länstolen.
Elisa kommer
utifrån, får se honom och stannar förvånad, går sakta närmare och betraktar honom nyfiket.
-- Ja, han sofver!
några blommor, som hon har vid bröstet och lägger i hans knä; i detsamma gör han en rörelse, hon rycker förskräckt till, stöter emot en stol, och vid bullret vaknar han och reser sig hastigt.)
(Skrattar till, ämnar gå igen, men tvekar, tar så
ELISA (gör en djup nigning för God morgon!
RICHARD (yrvaken). omkring, så på henne, skrattar.)
Sof jag?
(Söker reda sina begrepp, ser sig
att dölja sin förvirring).
-- 61 -- ELISA.
Ja, -- det kan inte bestridas.
RICHARD. (Sätter sig igen.)
Det var för resten skönt! ELISA. väckte.
Jag ber om ursäkt, i fall det var jag, som RICHARD (ser på henne). var skönt.
Jag menar, att det var uppvaknandet, som ELISA.
Det var en något yrvaken komplimang.
RICHARD (ser på sitt ur).
Hvad är klockan?
ELISA (ser på sitt).
Klockan är tre kvart på åtta.
RICHARD (drar upp uret och ställer det).
Jag har minsann tagit mig en ordentlig ELISA.
Här i stolen?
Ja, här i stolen.
Nej, -- jag tror verkligen, att jag har sofvit.
blund.
-- 62 -- ELISA.
Hvad har kusin gjort förut då?
RICHARD. att vi i går lade bort titlarne på nytt.
Hvad har du gjort då, -- har du inte legat?
ELISA. har du gjort?
Har du varit uppe hela natten?
Men hvad RICHARD.
Jag har firat midsommarsvaka.
Hvad jag gjort?
-- Vänta, låt mig se! -- ELISA.
Alldeles ensam! -- Det måste du berätta!
(Sätter sig på en stol bredvid honom.) RICHARD.
Jag tror, du är modigare vid dagsljus.
Modigare?
-- Än när?
Än om kvällarne.
Så gammalmodigt det låter, -- jag vill minnas,
-- 63 -- ELISA.
RICHARD (ser leende på henne, hon vänder bort hufvudet;
han lutar sig fram mot henne fallit ner på golfvet, då han reste sig upp).
Hvad är det för blommor?
Hvilka blommor?
RICHARD (tar upp dem).
Är det dina?
RICHARD. kan jag ha fått dem?
-- Se, de äro alldeles friska, nyss plockade.
RICHARD. sof. -- Men hvem?
Det är någon, som lagt dem här, medan jag ELISA.
Det är väl någon, som velat mystifiera dig.
Ja, då är det väl mina.
-- Men af hvem
och får då se blommorna, som
-- 64 -- RICHARD.
Hvitt och blått, -- prästkragar och blåklint.
RICHARD. blått.
Det syns ju på blommorna, -- hvitt och Hon bryr sig ännu icke om nyancerna.
Jag tror, du blir ond på hennes vägnar?
RICHARD. kan det vara?
Nå, då hjälper du mig nog att gissa.
Hvem ELISA.
Jag vet inte, har jag ju sagt.
RICHARD. bryr mig inte om det, -- jag låter mystifiera mig.
Jag vet inte af hvem jag fått dem, jag kommer aldrig att få veta det, -- jag vet bara, Då får jag väl gissa ensam.
-- Nej, jag
-- 65 -- att det var någon, som gaf mig dem, då jag sof, för att jag skulle bli glad, då jag vaknade, -- ung flicka, som hette -- lilla Lisa.
Ge mig blommorna!
RICHARD (sätter dem i knapphålet).
Nej, då skulle den, som jag fått dem af, ELISA.
Men om jag skulle bli ond på dig?
RICHARD. blir det.
Det är detsamma, -- bara inte den andra ELISA.
Bryr du dig mera om henne än om mig?
Det var mycket artigt sagdt.
RICHARD (ser på henne, säger sakta).
Lilla Elisa! och jag tror, att det var en ung flicka, en mycket
bli ond, -- och det vill jag inte.
-- 66 -- ELISA (rycker till, ser hängifvet upp på honom).
RICHARD. att tänka på?
Vet du, hvad ditt namn alltid kommer mig ELISA (ser bort igen, med besviken ton).
Nej, -- det är väl inte på mig?
RICHARD. svanorna, -- minns du den?
Det är på en af Andersens sagor.
De vilda ELISA.
Jag har inga bröder, som äro förtrollade.
RICHARD. nässlor heller?
Och har kanske ännu inte plockat några ELISA.
RICHARD. dem.)
Nej, -- det är på ögonen, jag skall se det.
(Ser henne in i ögonen.)
Lilla Lisa!
(Tar hennes händer, låtsas undersöka
på dem med ett försmädligt leende.
Sten springer fram till Richard, som släpper Elisas händer.)
(Helena kommer med Sten inifrån vänster.
Hon ser
-- 67 -- STEN. i dag?
God dag, farbror, -- hvad ska' vi göra RICHARD.
God dag, Helena!
Ja, -- hvad ska' vi göra!
(Reser sig upp.)
HELENA (kort).
(Helsar på Elisa.)
Har du sofvit godt i natt?
(Tar en liten vattenkanna, som står vid fönstret, och STEN.
Får jag gå efter vatten, mamma!
HELENA (ger honom kannan).
Kan du öppna dörrn då?
(Ut till höger.) ELISA.
Den är öppen.
-- Den stod öppen, då jag kom.
ämnar gå ut i fonden.)
-- 68 -- HELENA. går natt.
Jaså, -- jag bad
Hanna stänga den i RICHARD.
Ja, -- men jag öppnade den sedan igen.
(Går och öppnar fönstret.) ELISA. på hela natten.
Tänk, Helena, -- han har inte varit i säng HELENA.
Såå! -- Varit ute och svärmat kanske?
Ja! ELISA.
Ja, det var sant, -- du skulle ju berätta.
STEN (kommer in igen med lämnar Hvad ska' farbror berätta?
ELISA. inte minns dem?
Sina nattliga äfventyr. -- Eller kanske du vattenkannan fylld och den åt Helena).
-- 69 -- RICHARD.
Jo, -- nu minns jag.
Har farbror haft äfventyr? -- Får jag höra!
RICHARD (sätter sig igen). ställer sig bredvid hans stol.
Elisa sätter sig på andra Jo, ser du, först, -- ja, först hoppar vi öfver.
Därför att det skulle du ändå inte förstå.
Inte jag heller?
RICHARD (vänder sig halft emot henne).
Nej, inte du heller.
(Vänder sig äter mot Sten.)
Ja, -- kom då, Sten, ska du få höra!
(Sten
sidan om Richard.
Helena går och vattnar blommorna.)
Således -- för det andra:
När klockan slog tolf STEN.
Var farbror här då?
RICHARD. det och såg ut.
-- Och hvem tror du, det var, som jag då fick se?
-- hörde jag, hur det knackade här på fönstret.
Ja, jag var här. -- Jag gick och öppnade
-- 70 -- STEN.
Nattvakten?
RICHARD. som brukar vara ute och gå på midsommarnatten?
STEN (efter något funderande).
Det var -- Johannes Döparen.
STEN. Jaså, -- farbror hittar på.
Det är otacksamt att berätta sagor för Sten.
RICHARD. som du läst om, Sten, -- det var Johannes midsommarens skyddspatron.
Han var ännu helt ung, -- hälften yngling, hälften man, -- omkring håret bar han en krans af vildblommor, hans ögon voro klara och djupa och lyste af Men det var inte den Johannes Döpare,
ädel förtröstan, -- icke af ädel vrede ännu, --
hans stämma hade vindens toner, men icke stormens.
-- Kom, -- sade han, -- följ mig! -- och jag följde honom. -- Ifrån logen hörde jag ännu
-- 71 -- de dansandes tramp och Spelolles fiol, och fåglarne började vakna rundt omkring, -- eller hade de kanske aldrig sofvit.
Blommorna dofmelen ljus af aftonrodnad och morgonrodnad för mig med lätta steg, på bara fötter, som ännu icke sargats af öknens stenar.
STEN. Hvart gick ni då?
RICHARD. i en båt, vinkade åt mig att följa sig, löste Vi gingo ned till stranden.
-- Där steg han
tade, och syrsorna spelade, och i norr var himpå en gång.
Och Johannes
Döparen gick fram-
båten och rodde den ut midt på älfven.
lade han upp årorna och lät båten drifva med
strömmen.
Så gledo vi fram mellan de dunkla naden allt mer på aftonglöden och flammade slutligen segrande öfver hela östern.
ELISA (retligt).
stränderna, men på himmelen vann morgonrod-
vaggade, så vaggade den er i sömn båda två.
RICHARD. tillsammans med Johannes Döparen.
Nej, Elisa, -- du har tydligen aldrig varit
Och båten vaggade så sakta, -- och hur den
-- 72 -- ELISA.
Nej, jag har aldrig haft den äran.
HANNA (kommer i dörren till vänster).
Frökens far frågar efter fröken.
Jag kan kanske få höra fortsättningen sedan -- af Sten.
STEN. han ingenting alls?
Ja, men gjorde ni ingenting annat, -- sa'
RICHARD. förstå, Sten.
Jo, han talade, -- men det skulle du inte HELENA (som slutat att vattna och står vid fönstret).
Hvad talade han om?
RICHARD (ler triumferande, reser sig upp och går henne ett steg närmare).
Jaså, -- ja, jag kommer. -- (Hanna går igen)
komma, och som han var kallad att bebåda, liksom morgonrodnaden bebådade dagen, för att förblekna liksom den, då dagen var inne.
Han talade om den nya tiden, som skulle
-- 73 -- talade om, att liksom jorden först måste beredas beredas för att kunna mottaga framtidens sådd.
Den djupa, jungfruliga myllan måste bringas i ljuset, plöjaren måste gå fram, innan såningstill sådd, -- så måste äfven människornas sinnen
mannen kommer, den bundna jorden måste frigöras, innan den kan gifva skörd, -- de bundna sinnena befrias, innan de kunna höra framtiden till.
Befrias, -- från hvad?
Den verkliga friheten är icke frihet från, utan och på sig själf.
Så frågade äfven jag, men då svarade han:
frihet till -- och den vinnes blott i tro på andra HELENA.
Tro?
RICHARD. igen, vi måste hafva mod att tro.
Ja, Helena, -- vi måste lära oss att tro HELENA.
Och om erfarenheten lär oss något annat?
Att misstro kanske?
-- 74 -- HELENA.
RICHARD. farenhetens döda, ofruktbara rester, som förkväfva och stänga.
Tänk dig, Helena, -- ett Och lifvet skall dock lefvas i frihet. går ifrån honom.)
lif i misstro, det är ju som ett lif i fängelse.-- (Helena ser på honom, vänder sig upprörd bort och STEN (otåligt).
Men hur gick det, -- hur slutade det?
RICHARD (ser frånvarande på honom).
Hur det slutade?
-- Jo, det slutade så, att Nej, Helena, -- misstron, det är blott er-
när solen rann upp, så var han plötsligt föroch ro hem båten.
svunnen.
-- Och nu få du och jag i kväll gå STEN.
Är den verkligen borta då?
Ja, du får väl se själf.
Hälsningar.) (Fru Vinge, Grot och Elisa komma från vänster.
-- 75 -- FRU VINGE. ett litet slag i trädgården före frukosten.
Nej, -- jag tror, jag väntar här.
FRU VINGE (sakta).
Hur gick det -- med Helena?
Åh, -- allt skall nog bli väl, lilla mor!
FRU VINGE. kunnat sofva i natt.
Nå, gud ske lof för det.
-- Jag har knappt RICHARD.
Inte du heller!
STEN (till Helena, som står borta vid fönstret).
Går mamma med?
Ja, kom då!
(De gå ut i fonden, utom Richard, som gått och Följer du med, Richard? -- Vi tänkte gå
satt sig i länstolen, och Grot, som stannar borta vid dörren.)
-- 76 -- GROT. jag väl hålla dig sällskap.
Efter som alla de andra öfvergifva dig, får RICHARD.
Tack, jag behöfver intet sällskap GROT.
Du menar, att du inte behöfver mitt sällskap.
Nej, hvarför skulle jag mena det?
GROT. fattade åsikter om mig, -- som antagligen inte äro vidare fördelaktiga.
RICHARD. fattade åsikter om någon.
Då bedrar du dig, -- jag har icke förutGROT. riktiga.
-- Anser du mig inte för ett, -- nå ja, RICHARD. som jag verkligen aldrig tänkt på. -- Jag känner dig ju egentligen så obetydligt.
Uppriktigt sagdt, -- vet du, det är en sak, Inte det.
-- Hör på, -- låt oss vara uppÅh, jag vet nog, att du har dina förut-
låt oss säga, för ett misslyckadt subjekt?
-- 77 -- GROT (sätter sig). egentligen inte alls.
-- Men därför vill jag, att jag vill vara uppriktig mot dig, -- du skall få lära känna mig alldeles såsom den jag är, -- och se'n må du döma mig, om du vill.
Hvarför skulle jag döma dig?
Och hvarför skulle den inte det, -- herre gud, jag har också varit ung en gång.
-- Nu är jag gammal, och -- nå ja, hvarför inte, -- jag är ett misslyckadt subjekt.
-- Du ser, att jag är är strängt taget innehållet i hela mitt lif. -- Åh, ungdomen har så lätt för att döma.
Ja, det är sant, -- vi känna hvarandra
du nu skall lära känna mig.
-- Hör på, Richard,
uppriktig.
-- Misslyckats, -- misslyckats! -- det Det är några, som födas med tur, andra med lif.
Det är alltid andra, som fått skörda fruk-
otur, -- jag har haft en fördömd otur hela mitt terna af mina ansträngningar.
Hm, -- då jag
tänker på mina jämnåriga, -- de som voro unga samtidigt med mig, och gjorde opposition tilldu, -- se bara hur de nu knuffat sig fram! sammans med mig, -- för jag gjorde opposition, Medan jag går här som en fattig tidningsskrif-
-- 78 -- vare, som man rycker på axlarne åt, -- ett misslyckadt subjekt, hva?
Jag förstår inte riktigt hvad -- GROT.
Nej, nej, -- jag är inte heller nog naiv att tro det, den naiviteten har jag för länge se'n förHvad det där kan intressera dig, menar du!
lorat.
Om jag sagt dig detta, så har det endast varit, för att du skall kunna förstå, att en man sådan som jag kan ha rättighet att känna sig
en smula bitter ibland.
Och dock ligger bitterin i mitt hjärta, -- och, oss emellan sagdt, af-
heten mera på ytan, -- den har ännu inte trängt undas jag inte dem, som varit lyckligare än jag.
De ha en position, men denna position binder äfven händerna på dem, -- medan jag däremot
är fri, -- fri att slå ett slag igen, om det gäller. -- RICHARD (ser på honom, skrattar).
Säger du också, att du är fri? GROT. inte säga fågelfri. -- När man inte har något att förlora, så -- och nu, ser du, nu vill jag
Fri som fågeln, (skrattar också) -- för att
slå ett slag igen, -- och denna gång skall jag
-- 79 -- lyckas.
-- Jag är trött på att hvässa min penna igen.
Jag -- nå ja, rent ut sagdt, -- jag ämnar RICHARD (leende).
En fri tidning?
GROT. en verkligt fri tidning.
-- Åh, det är en briljant jag resonerar som så -- hur är det nu ställdt
Där nämnde du det, -- just en fri tidning, för andras räkning, -- jag vill stå på egen botten sätta upp en tidning -- hvad säger du om det?
idé, -- och på samma gång så enkel! -- Ser du, inom tidningsvärlden?
-- Jo, vi ha de konser-
vativa tidningarna, som vända sig till den konservativa publiken, och de radikala, som vända sig till den radikala publiken.
-- Nå, så hafva vi ju också de liberala, som vilja vara båda delarne, men hvarken äro det ena eller det
-- Men hvad är det som saknas?
säger jag, -- det saknas en tidning, som vänder RICHARD.
Jag tviflar bara på, att någon saknar den.
GROT. hvarför saknas den inte?
-- Därför att den inte Säger du det?
Nå, då svarar jag som så:
sig till hela publiken, -- förstår du, hela publiken!
-- 80 -- finns.
-- Ser du, det är hela hemligheten med de så kallade framstegen här i världen: att skaffa människorna nya behof. -- Hvad tror du det är, som karakteriserar de s. k. stora upptäckarne?
-- Det är inte, att de upptäckt något stort, -- nej, det är att de kunnat inbilla människorna, att just det där, som de upptäckt, är af vikt för dem.
-- Hvad är det för konst att
upptäcka, -- nej, konsten är att kunna imponera på människorna.
Kan du bara den konsten, så kan du sedan lugnt komma med hvad strunt som helst.
Såsom till exempel en fri tidning?
GROT. talade nyss i allmänhet, -- eller, rättare sagdt, Hm, -- nej, missförstå mig nu inte!
-- det var om sakens praktiska sida jag talade, -- men den har äfven en idéel sida och -- oss emellan sagdt, -- det är den, som ligger mig mest om hjärtat.
Ser du, jag frågade mig: hvad för tiden.
-- Men hvad är då tiden?
är egentligen en tidning?
-- Jo, det är ett organ tiden, det är sammanfattningen, produkten så ätt säga af alla de rörelser, som för tillfället äro i verksamhet.
Skall då ett organ för
-- 81 -- tiden endast hafva en röst?
-- Nej, det är tidens röster -- märk väl, röster, som skola ljuda i den. -- Följer du resonemanget?
RICHARD (tankspridd).
GROT. tidning, där alla de tillfälliga tidsriktningarna skola finna ett uttryck, -- där, såsom i lifvet, den mogna ålderns besinning skall gå hand i Nå, då är min plan den, att upprätta en