Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan omarbetning ginge likväl utöfver Lag-Utskottets höfva och verkliga uppgift, som i förhållande till mera omfattande förslag, framlagda af Regeringen, enligt min uppfattning måsto vara mera negativ.
En sådan revision torde likväl äfven derföre blifva nödvändig, att man knappast kan hoppas, att, efter lagförslagets behandling i fyra Riks-Stånd och dervid fattade olika beslut, full konseqvens skall hafva blifvit iakttagen.
På grund häraf har jag i Utskottet föreslagit, att Utskottet, jemte framläggande af strafflagsförslaget till Ständernas antagande, skulle hos Rikets Ständer hemställa, att Rikets Ständer, efter antagandet af den nya strafflagen, hos Kongl. Maj:t i underdånig skrifvelse anhölle om en sådan revision deraf samt af lagen om fängelsestraffs verkställighet, att straffarten straffarbete borttoges, att alla till fängelse straff dömde underkastades penitentiär behandling samt att straffbestämmelserna, der så lämpligen kunde ske, mildrades.
Detta förslag har i Utskottet mött formela betänkligheter, hvilkas rigtighet jag icke helt och hållet kan jäfva, ehuru jag ansett dem böra vika för vinnande af det stora målet, att sålunda verkligen kunna få en fullt ändamålsenlig och konseqvent strafflag.
Man har deremot, ibland annat, anmärkt, att det skulle varit formenligare, om Utskottet, med afstyrkande af förslagets antagande för närvarande, föreslagit en dylik anhållan hos Kongl. Maj:t.
Skälen, hvarföre jag icke kunnat dela denna åsigt, förefinnas dels uti min ofvau påpekade öfvertygelse om olämpligheten och vådan af nuvarande halfhcts- och oefterrättlighetstillstånd, hvilket blifvit en följd af den väsendtliga olikheten emellan de vid närmast föregående riksdagar antagna delarne af lagförslaget samt ännu qvarstående delar af 1734 års lag; dels deri att de nu framlagda olägenheterna redan förefinnas i nu gällande lag och således icke kunna anses såsom fel i den nya lagen, utan såsom gamla fel, hvilkas borttagande visserligen är önskligt, men hvilkas bibehållande likväl ej bör förhindra införandet af de stora förbättringar, som den nya strafflagen i sin helhet onekligen innebär.
Det är utan tvifvel rigtigt att upphäfva en gammal lag och antaga en ny bättre, äfven om ett och annat fel i den gamla lagstiftningen jemväl kommer att qvarstå i den nya.
•—- Under sådana omständigheter har jag ansett mig böra inskränka mig till att på detta sätt till Rikets Ständers allvarliga behjertande framlägga ofvananförda betänkligheter emot nu gällande och i lagförslaget bibehållna ordnande af de båda straffarterna: straffarbete och fängelse.
Vid 5 Kap. 13 §.
Då genom cn brottslings fällande till böter uppstår å'
Statens sida en fordran, å den brottsliges sida en deremot svarande skuld; då den omständighet, att denna fordran icke blifvit uttagen är af rent tillfällig beskaffenhet och alltså icke bör lända någon till befrielse eller inverka på det genom en laga kraftvunnen dom afgjorda rättsförhållandet; och då denna grundsats jemväl vinner stöd af nu gällande lag och det sätt, hvarpå den i allmänhet blifvit tillämpad, anser jag, i öfverensstämmelse med den af Justitie-rådet Berg i Högsta Domstolens protokoll uttryckta Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
49 uttryckta mening, böter jemväl böra utgå ur afliden sakfälds bo, om tillgång finnes eller borgen derför blifvit stäld, så att ifrågavarande lagrum skulle lyda:
Dör förbrytare vare allt straff förfallet; dock gånge böter ut, hvartill han dessförinnan genom laga kraft egande dom fäld varit, om tillgång i boet finnes eller borgen för böternas gäldande varit ställd.
Har påföljd etc.
Vid 7 Kap.:
Att i lagen egna ett särskildt kapitel åt s. k. förbrytelser emot religionen och emot det Högsta Yäsendet anser jag origtigt och vilseledande.
Menniskans inre beskaffenhet kan aldrig lämpligen göras till föremål för Statens straffbestäm melser, hvilka städse måste vara rigtade emot yttre, bestämda handlingar.
Att genom strafflagar omedelbart söka åstadkomma religiositet eller moralisk dygdförträfflighet torde vara fåfängt.
Menniskor kunna ej bestraffa synder såsom sådana, utan ondast brott.
Den nu nyskapade klassen “religionsbrott" förutsätter likväl en sådan grundsats.
De till kapitlet hänförda förbrytelser kunna ej lämpligen bestraffas i annan händelse än att genom dem andra samhällsmedlemmars religiösa känsla såras och deras religionsfrid brytes.
Också inleddes med dem af Lagkomitéen det kapitel som handlar om fridsbrott (det nuvarande ll:te, af hvilket också flera paragrafer, de 4 första, med de i sjunde kapitlet införda stå i omedelbart sammanhang).
Dit har ock jag ansett detta kapitels paragrafer höra återföras och får såsom skäl derför åberopa följande yttrande af en ledamot i Lagberedningen : “Enär man, såsom tillbörligt är, icke vidare tilltror sig att gå i förväg
Guds egen domsrätt och i egenskap af synd mot det Högsta Yäsendet underkasta mensklig straffrätt
Guds smädande samt gäckeri med Guds ord och sakramenten, i följd hvaraf benämningen religionsbrott ej heller bör gifvas åt så beskaffade brott, utan desamma blifva föremål för den borgerliga lagstiftningen endast på den grund att de väcka förargelse hos en hvar, sorn tror på Gud, och kränka medborgerliga samhället genom religionskänslans sårande och vanhelgande af det dyrbara föremålet för allmän dyrkan; hvadan förbrytelser i denna del rätteligen må benämnas för ett störande af annans religionsfrid, kan jag ej instämma i bildande af tvänne särskilda kapitel, det ena om religionsbrott, det andra om fridsbrott, utan tillstyrker bibehållande af lagförslagets 12:te kapitel “
(Detta innefattar båda). “Skulle åter, i motsats häraf, straffet för de förbrytelser, åt hvilka man vill gifva benämningen religionsbrott sättas i förhållande till helgden af det höga föremål, sorn ansåges genom brottet förnärmadt; så vore en straffmätning, som föranledde till jemförelse med straffen för förnärmelser i ord mot personer af konungahuset och Statens embetsman, efter min tanke, ingalunda emot brottet svarande; och i allt fall skulle jag ej vilja bland brotten emot
Högsta väsendet upptaga idkande af handtverk eller arbete å sön- eller högtidsdag."
I öfverensstämmelse härmed föreslås vördsamt: att sjunde kapitlet i Lagförslaget borttages samt de fyra §§, af hvilka det består, flyttas till lide kapitlets början, i följd af hvil ken förändring ej mindre paragrafernas nummer i detta sednare kapitel, än äfven de följande kapitlens nummer torde derefter rättas.
Prat. 1862 Sp 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 7 50 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 8 Kap. 14 §, som jag anser vådlig och obehöflig, hvarför den torde kunna utgå. 9 Kap. 3, 4 och 5:te §§.
Latitudsystemet medger tillfälle att iakttaga alla vid ett brott förekommande försvårande omständigheter.
Såsom annat än en sådan omständighet kan jag icke anse en persons mera upphöjda ställning, och anser alltså, att 3:dje och 4:de §§, äfvensom sista momentet af den 5:te kunna utgå. 11 Kap. 6 §, hvarest böterne för ett så ringa brott utan fara kunde nedgå till det vanliga minimum af fem R:dr. 14 Kap. 16 Kap. 8 och 13 §§, vid hvilka jag hyllar de af Hans Excellens JustitieStatsministern i Stats-Rådets protokoll, äfvensom af Justitierådet Berg i Högsta
Domstolen utvecklade åsigter.
Att en person talar sanning kan i mina ögon aldrig vara straffbart, såvida ej annan dermed i otid skymfas, en förbrytelse, som likväl i förslaget icke är belagd med straff i öfverensstämmelse härmed; och då ostridigt äfven skymfliga tillvitelser för verkliga brott, som redan blifvit genom undergånget straff försonade, innefatta en straffbar ärekränkning, föreslås vördsamt att jemte det 8 och 13 §§ rättas i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts ursprungliga förslag, efter den 13 § införes en ny § af följande lydelse: “Tillvitar man någon i oträngdt mål och i skymflig afsigt brott, derför han redan straff undergått, vare lag, som i 9, 11 eller 12 § sägs.“ 18 Kap. 11 §.“ af Herr Biskop Bring: “De flesta af de förändringar, som Höglofliga Lag-Utskottet ansett böra vidtagas i den af Kongl. Maj:t nådigst föreslagna Strafflag, har jag med min röst inom Utskottet icke kunnat understödja.
För min del har jag utgått från den åsigt, att den kriminallagstiftning, som genom Konungs och Ständers sammanstämmande beslut nyligen kommit till stånd, tillsvidare borde förblifva orubbad, och att således de hithörande nya författningarna borde, på sätt äfven i den nådiga Propositionen skett, i hufvudsakon oförändrade intagas uti den Strafflagscodex, som nu är i fråga.
Uti Utskottets behandling af lagförslagets 17:de och 18:de Kapitel har jag vid det slutliga afgörandet icke deltagit och har således icke heller någon rätt att mot Utskottets förslag i dessa delar mig reservera.
Jag anmärker blott, att jag, vid den första behandlingen af den nådiga Propositionen, i nämnda stycken inom Utskottet sökt, ehuru förgäfves, att göra gällande hufvudsakligen samma åsigter, som af Justitierådet Adlercreutz i Högste Domstolen blifvit uttalade.14 af Herr Doktor Schram: “Hufvudsakligen emot 3 § i 17 Kap. om äkten skapsbrott samt 9 och 11 §§ 18 Kap. om sedlighetsbrott, uti det till Rikets Höglofliga Ständer af deras Lag-Utskott nu afgifna förslag till ny strafflag, nödgasjag mig vördsamt reservera.
Med öppet erkännande af de svårigheter, som lagstiftningen särskildt härvid har att besegra, förefaller det likväl mig och många andra, såsom hade Utskottet skäligen bort tillse, att åtalsrätten emot de efter dessa kapitel brottslige i allmänhet åtminstone icke blefve inskränkt mera härefter, än hvad den varit i hittills gällande lag.
Men efter det nya lagförslaget Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 51 skulle denna åtalsrätt, emot hvad nu är förhållandet, i ganska vigtiga fall komma att helt och hållet bero på den ena partens angifvelse.
Fara är likväl, att dylika lagens fridlysningar öfver otuktslastens utöfvare ej långt härefter torde göra sedeslösheten, ehuru uti denna lag visserligen endels förbjuden, dock i verkligheten fullkomligt strafflös, samt sålunda, och emot Utskottets bättre afsigt, underlättad och främjad.
Ty just derigenom, -— dels att åtal af horsbrott, utom i det 4:de undantagsfallet uti först omförmälda lagrum, ej finge af allmän åklagare sjelfmant anställas, så vida ej den oskyldiga makan genom särskild angifvelse eller efter sökt ägtentkapsskilnad, samt domfäst kraf af barnaunderhåll, sådant lagförande mot den skyldige sjelf föranledt, — dels att för lönskalägcsbrott, enligt 9 § 18 Kap. ej heller finge till straff dömas och dessa således icke af allmän åklagare åkäras, i annat fall, än då mannen, efter lagsökning af qvinnan eller hennes målsman, ålägges att underhåll gifva till barn, hvarmed qvinnan i lägersmålet rådd blifvit: — genom dessa, i vår gamla lag hittills okända, men af en nyare tids jurisprudens förordadé, inskränkningar i åtalsrätten, lägges nu den för tukt och sedlighet i ett kristet samhälle så vådliga magteri, att förekomma och afvärja slika åtal samt hindra och borttaga de välförtjonta straffens både utkräfvande och tillämpande, medelbart och nästan uteslutande i den samvetslöse brottslingens egen hand.
Lyckas han blott nemligen, att med lock eller hot, i godo eller ondo förmå den i hordomen oskyldiga makan, oller den i lönskaläget delaktiga, men dock, enligt lagförslaget, alldeles strafflösa qvinnan, att omsorgsfullt förhemliga lagöfverträdclsen och stillatigande fördraga lidandet deraf; så blir ju brottet då strafflöst.
Utskottet har ryggat tillbaka, att vidare tillåta angifvelse- och åtalsrättens bibehållande emot horsbrotten, och det af uppgifven omsorg för familjeli/vets helgd, såsom om man, genom de förras undandöljande för åtal och straff, skulle på något sätt befordra den sednare!
I de flesta och vanligaste fallen skulle det bero på den oskyldigas godtycke, säkerligen först regleradt af den skyldige, om angifvelse borde ske eller ej, och såsom grund för det sednare alternativet, eller åtals uteblifvande, lägger Utskottet en särskild vigt på förlåtelsens och försonlighetens välsignelser deraf.
Men huru skulle dock icke lagen sjelf understundom komma att bli alldeles overksam och kraftlös?
Der 2:ne gifta bjonelag drefvos af den olyckliga lustan ända derhän, att de med gemensamt samtycke lefde i det fortsatta otuktsförhållande mod hvarandra, som 17:de Kapitlets.
2:dra § förbjuder, samt således alla fyra dessa makarna sjelfva vore brottsliga: — der blefve väl då ock af ingendera bland dem någon angifvelse af brottet gjord, och kunde icke heller af någon “oskyldig“ dervidlag göras, hvadan således icke heller något åtal emot dem, utom enligt 3:dje §:s 4:de fall, kunde af allmän åklagare lagligen få anställas, huru djupt deras iörargerliga lefverne än kränkte den allmänna rätts- och sedlighetskänslan.
Men genom sådana, till och med mycket uppenbai-a, äktenskapsförbrytelsers ganska möjliga strafflöshet inför lagen, kan väl Staten icke sägas hafva vårdat friden inom familjerna, och tillsett deras rätt.
Ty stöder sig icke både den ena och den andra alldrainnerst på den fasta grunden af sann Gudsfruktan, inbördes kärlek, tillgifvenhet och obrottslig trohet makarna emellan; så äro alla andra familjeband, huru prisade som holst, dock sköra och opålitliga.
Och sådana, sedlighetskränkta små familjer, bli då visst ingen betryggande rot för de stora familjernas, för staternas lycka, välsignelse och bestånd.
— Hvad emellertid emot allmänna åtalsrätten för horsbrott än må kunna anföras om familjefridens bevarande okränkt; så lärer detsamma dock icke kunna få gälla till den stora inskränkning, som i lagförslaget skett uti allmänna åtalsrätten 52 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. emot ogift man och ogift qvinna för deras sedlighets-brott i lönskaläge, hvarom 9 § i 18 Kap. handlar, och enligt hvilken §, såsom redan är anfördt, qvinnan går alldeles strafflös.
Men — utom i de fall, som i de 8 der närmast föregående §§ omförmälas och äro underkastade allmän åklagares sjelfkrafda embetsåtgärd — kan ock den brottslige, ogifte mannen, enligt samma 9 §, bli lika straffri, der han nemligen ej på qvinnans eller hennes målsmans lagsökning redan dömes eller ålägges att utgifva sitt oäkta barns underhåll.
Utskottet har ock i allmänhet befarat, att, genom angifvelse- och åtals-rättens bibehållande vid den utsträckning, den hittills haft emot lösaktigheten, eller genom lastens offentliggörande inför domstol, genom allmän åklagare utan vilkor, “den allmänna sedlighetskänslan skidle såras.“
Men skall då denna bättre känsla hos andra medmenniskor, när hon af de sedligen brottsliges opåtalda lastfulla uppförande redan tagit allmän anstöt och blifvit på det djupaste sårad: skall hon äfven då och derefter, just genom sjelfva strafflagens förbud emot eller inskränkning af allmän åtalsrätt, beröfvas alla anspråk att få bli aktad och tillfredsställd, under det att de sedeslösa brottslingarna sjelfva likväl kunna fortfarande bli ostraffade?
Hittills har dock vår Svenska lag, med sina straffhud och en friare åtalsrätt, såsom ock det Svenska Folkets kristliga sedlighetsbegrepp, med sitt sunda omdöme, sorgfälligt sökt att omgärda tukt och ärbarhet ibland både gifta och ogifta samhällsmedlemmar i riket — utan undantag.
De bevisliga brotten häremot ha ock icke undgått, att, på allmän åklagares embetsbeifran vid Domstol, beläggas med laga straffpåföljder och ansvar.
För min fruk tan, att likväl sådan erforderlig näpst mera sällan torde, efter det nya lagförslaget, komma att å de brottslige i dessa afseenden utkräfvas, har jag här ofvan sökt bjuda skäl.
I enlighet med de inom Högvördiga Preste-Ståndet, vid remissen af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition i ämnet, välbetänkt yttrade åsigter härom, har jag derföre inom
Utskottet icke kunnat med min röst medverka dertill, att såsom Lagförslaget nu synes mig göra, så väsendtligen rubba det hittills hos oss varande sambandet emellan otuktsbrotten och deras allmänt medgifna offentliga åtal till laga ansvar och bestraffning, äfvensom jag ansett Utskottet hafva bort, med afseende på lönskalägesbrott stadga ansvar så för man som qvinna, måhända dock med den inskränkning för qvinnan, att hon ej straffas förr, än hon, tredje resan sig förbrutit.
Dessutom anser jag det straff, som sednare momentet i 18 Kap. 11 § stadgar för qvinna, som i skörlefnadsnästen låter bruka sig till otukt, böra utsträckas i allmänhet till qvinna, som håller sin kropp fal.
Ty genom att lemna en mängd dylika sedlighetsbrott antingen helt och hållet eller ock ganska lätt sträft lösa, såsom man nu är på väg att göra, dermed befordras, i stället för att hindras och minskas, lösaktigheten till en betänklig grad ibland det Svenska folket.
Jag hemställer derföre vördsamt, dels l:o att den 3:dje § i 17 Kap. af detta Lagförslag måtte af Rikets Höglofliga Ständer förklaras böra alldeles utgå, såsom ej blott för den sanna husliga friden menlig, utan ock olämplig att i kriminal-lagen upptagas, jemväl i det afseendet, att i denna § ej innehålles någon enda ansvars- och straffbestämmelse för brott, — dels ock 2:o att sednare momentet af 9 § i 18 Kap. måtte beslutas att likaledes utgå, samt 3:o att lönskalägesbrotten måtte med särskilda straffpåföljder beläggas för brottslingar af hegge könen, pä sätt hittills hos oss varit förhållandet, äfvensom, Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 53 4:o att allmän åklagare oj måtte af lagen oskäligen inskränkas nu mot förr, i sin mot samhället egande tjenstepligt, att, på derom skedd angifvelse och med vunnen laga bevisning, otuktsbrotten åtala och beifra.
I denna syftning föreslås ock lika vördsamt, att så väl omförmälda 9 § i 18 Kap. måtte, till sitt förra moment, som ock den 11 §:ns sednare moment, varda återremiterade, till ny behandling af det Höglofliga Lag-Utskottet. “ Af Herr Domprosten Björling, hvilken dels instämt med Herr Grefve Sparre i afseende å 1 Kap. 1 §, äfvensom beträffande det resultat, hvartill Herr Grefven kommit i afseende å 20 Kap. 10 §, samt med Herr Lemchen i fråga om 13 Kap. 5 §, dels ock yttrat: “Vid 2 Kap. Emot den bestämmelse i 2 Kap. 2 § att dödsstraffet skall offentligen verkställas får jag reservera mig.
Det skäl, som anföres lör denna offentlighet, nemligen att straffet derigenom skall verka mera afskräckande, har intet stöd af erfarenheten.
Dels har nemligen det högtidliga i denna offentlighet i förening med den lifdömdes väl beredda tillstånd någon gång frambringat en motsatt verkan, i det de blifvit en uppmaning och anledning till brott; dels utöfvar det blodiga skådespelet i allmänhet en förhärdande verkan på obildade åskådare.
Dessa sednare betrakta ej sällan en afrättning med samma intresse, som de mera bildade en tragedi; och de gå derföre dit såsom till ett offentligt nöje.
Derifrån härleder sig att afrättsplatserna vid dessa förrättningar omgifvas af en otalig menniskomassa, som med lifligaste uppmärksamhet betraktar, ja med begärliga ögon likasom slukar det fasansfulla uppträdet.
Den verkan, som detta uppträde, vid ett sådant förhållande, åstadkommer, är derföre i de flesta fall att förhärda åskådarna eller göra dem kalla och likgiltiga för utgjutande al menniskoblod.
Yäl vet jag att ett annat mera objektivt skäl än det ofvannämnda skulle kunna anföras för bibehållande af dödsstraffens offentliga verkställande, nemligen det att lagen, såsom en representant af rättvisan, bör vid utöfvandet af denna i dess strängaste form uppträda med högtidlig offentlighet för att derigenom allmänneligen ådagalägga sitt djupa sedliga allvar och sin öfver alla enskilda menskliga förhållanden upphöjda karakter.
Men lagen behöfver ej detta stöd för att uppehållas och erkännas i siu värdighet och fulla sedliga betydelse; och det vore ock i detta hänseende helt och hållet förfeladt och otillräckligt.
Af dessa skäl får jag yrka att offentligheten vid dödsstraffets verkställande måtte upphöra.
Vid 7 Kapitlet.
Emot Lag-Utskottets nedsättning af straffbestämmelserna i 7 Kapitlets lista och 3:dje paragrafer får jag reservera mig.
Samhället, så vida det ej förbiser att religionen är dess innersta lifskraft, måste vaka öfver att det heliga aktas och vördas och ej offentligen vanhelgas af samhällets medlemmar, och derföre måste det ock med allvar bestraffa nämnda vanhelgande.
Jag får derföre yrka att Kongl. Maj:ts nådiga förslag i dessa paragrafer må blifva oföräudradt,.
Uti 7 Kapitlet finnes ej något stadgande angående den, som brister ut i svordom och dermed åstadkommer allmän förargelse.
Detta brott, så ringa det i allmänna omdömet än må aktas, sårar dock, synnerligast genom sitt öppna fram - 54 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. trädande, alla religiöst sinnade, emedan det bär vittne om lörakt för Guds bud och ett trotsigt vanhelgande af Guds namn.
Fordna tiders lagstiftare hafva ock derföre i vår lag stadgat straff för nämnda brott, och jag tror att vördnaden för Guds bud och namn ännu ej så utslocknat inom vårt laud, att man skulle kunna borttaga detta stadgande och dermed förklara att ifrågavarande brott härefter vore inför lagen tillåtet, utan att detta skulle hos många väcka djupt bekymmer.
På grund häraf får jag yrka att, i likhet med hvad vår nu gällande lag innehåller, straff måtte i 7 Kapitlet af Kongl. Maj:ts nådiga förslag till strafflag stadgas å den, som genom svärjande åstadkommer allmän förargelse.
Vid 10 Kapitlet.
De ändringar Utskottet föreslagit uti 10 Kapitlets 14:de paragraf finner jag hvarken nödiga eller nyttiga.
Utskottet har trott att menighet å landet eller i stad genom denna paragraf vore förhindrad att sammankomma för att rådgöra om allmänna ärenden, som ej röra denna menighet i dess mera enskilda förhållanden; men mig synes att Utskottet deruti misstagit sig samt af allt för långt drifven försigtighet, såsom ordspråket säger, sett spöken på ljusa dagen.
Ej ett enda ord finnes nemligen i denna paragraf, som antyder att med ärende, som menigheten rörer skulle menas endast enskildt ärende; och en sådan tolkning förefaller oväntad i vårt konstitutionela samhälle, der ingen sanning är allmännare erkänd af Konung och folk än den, att angelägenheter, som röra hela samhället, äfven måste röra dess särskilda menigheter och personer.
Utskottet har vidare ur denna paragraf uteslutit det stadgande att anmälan skall göras hos den offentliga myndigheten i orten eller staden om tid och ställe för sammankomsten.
Men detta stadgande är nödvändigt för att tillbörlig ordning måtte kunna vidmagtliållas.
Det skäl Utskottet åberopar, nemligen att dröjsmål och andra olägenheter skulle kunna uppkomma för menigheten genom nämnda stadgande, i fall den offentliga myndigheten vore aflägset boende, synes mig vara af mycket underordnad vigt emot det skäl, att ofvannämnda föreskrift är bögst behöflig för att förekomma de oordningar, som lätteligen kunna uppkomma om dylika sammankomster få hållas utan föregående anmälan.
Med anledning häraf får jag yrka att Konungens nådiga förslag i denna paragraf må blifva oförändradt.
Vid 14 Kapitlet.
De ändringar Utskottet föreslagit i 45 § af detta Kapitel synas mig vara origtiga.
Utskottet har nemligen tillagt den bestämmelsen att allmän åklagare oj får åtala misshandel, som i 12 och 13 §§ sägs, ändå att den skett emot skyldeman i rätt uppstigande led.
Utskottets skäl för detta tillägg är att allmän åklagare ej måtto opåkallad få inblanda sig i familjens angelägenheter och åklaga nämnda brott äfven om den misshandlade fadren eller modren gerna vilja förlåta den brottsliga och högeligen önska att hans förseelse ej måste offentliggöras.
Härtill svaras, att om man visserligen å ena sidan icke kan neka att sådana fall, hvilka Utskottet här förutsatt, skola komma att inträffa, om den åklagaremagtcn i nu gällande lag medgifna rätt bibehålles i hela dess utsträckning, så måste man dock å andra sidan medgifva att, om denna rätt, enligt hvad Utskottet föreslagit, inskränkes, de fall skola blifva långt flera, då gamla och orkeslösa föräldrar, som lefva, såsom det kallas, på fördel hos barnen, af dessa komma att misshandlas utan att de dock våga angifva eller åtala saken, och föräldrarna skola då på sin ålderdom öfverlämnäs värnlösa åt obarmhertiga barns godtycke.
Men vidare och Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
55 framför allt anmärkes, att denna sak ej bör bedömas från synpunkten af de tillfälliga olägenheter, som enskilda personer, vare sig föräldrar eller barn, hafva af den ena eller andra lagstiftningen; utan den bör ses från en högre och allmännare synpunkt.