Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ombedd att inga, i Förvaltningsstyrelsen för Fredrika- Bremer-Förbundets stipendiefonder, gaf hon vanligt sitt sam-, tycke; men innan hennes namn syntes p&amp; inbj~~dningsbrefven till det första.
stipendiemötet var hon för alltid bruten a,f den.
obotliga sjukdom, som länge tärt på hennes krafter.
Hennes vän, p~ofessor Curman besökte henne ofta; på hans önskan tillkallades en af hnfviidstadens mest eftersökta läkare, Dr. H., men de hade intet att göra utom att döfva .smärtorna - d i r hon tillät det - samt bevittna hennes själfbeherrskning och utomordentliga talamod i lidandet.
Redan i medlet af Januari skref hon till en vän på sitt kort, under namnet Hanna Lindberg - " tror sig ej mera duga till ndgot! "
Bland styrke- och trösteord ur skriften, som då och då skickades henne af vännen, förekommo en gång Jesu ord: " Hvad I. hafven gjort en af dessa minsta mina bröder, det hafven I ock gjort mig. "
Följande dag, d. l 6 Februari, skref hon åter på siht kort, afvisande de tröstrika orden och till- laggande: nSkrapa val ut dem, de äro icke för mig!
J a g ar 1Angt ifrån icke viirdig dem!
Skrif i stallet: Si Guds Lam, som borttager världens syndn De ännu ander sjukdomen fortgaelide slitningcbrne i hen- nes sjiil mellan jublande förtröstan och våldsam förtviflan domnade slutligen bort och ghfvo vika för en stilla förbidan.
Först de sista tv&amp; dygnen kunde hon dock förmas att intaga slingen.
" et har varit äkta Manilla hampa i den lilla människann, sade doktor H. om sin patient, med den förstulna rörelse, un- der de karfva orden, som ar honom.
egen.
Slutligen kunde han lofva, att ' befrielsen var i annalkande.
Den sjukas iu-, nerliga bön, att hon mhtte slippa dö under kviifning, uppffi des.
Hon lhg i stilla vantan ännu ett dygn.
Slutligen kl. 7 p&amp; morgonen den 22 februari insomnade hon lugnt, utan miirk- bar dödskamp.
* $.
* Aktad af alla, saknad af många, älskad och sörjd af de få, som förstått henne och fått hennes förtroende, har Hanna.
Lindberg på många områden lemnat ett.
stort tomrum.
Hon hade de fel som tillhörde hennes förtjanster.
Men livarhelst hon verkat har hon lemnat vackra och efterföljansviirda spår.
Hennes största betydelse ligger kanske deri, att hon i Sverige varit den första typ af den nutida kvinmin p&amp; det pralrtiska sjaZ# ' ö~varfvets större områden på samma gång hon gifvit det vackraste.
föredöme för förvärfvets användande i menniskokar- - lekens tjänst.
Var hon kallad just till dessa uppgifter så har hon fylt den med heder.
Mathilda Naumann.
Fredagen den 15 Mars befriades genom d6den frin ett Iingvarigt, och svart lidande- den person, h a r s namn &amp; ses har ofvan.
F r i n Lund skrifves ti.
oss af en bland de mAnga, som hafva henne i tacksamt, och kart minne följande meddelanden: Mathilda Naumann s a r dotter af en obemedlad handtverkare i Lund och var rikt utrustad med yttre fiigring och med försthdets och ' hjartats begafning.
Hennes bildning - vida utöfver mattet af de flesta samtida kvinnors - var grundlagd genom en sardad uppfostran, hvil- ken, shsom det sades, var bekostad af den man som, tidigt fastad vid henne, hemförde den 21: Briga fagra ulathiIda Jönsson sisom sin brud.
- C. F. Naumann var d&amp; (1848) t. f. medicine professor i Lund och blef efter ett par Ar ordinarie.
Äktenskapet var barnltkt.
Llinge var Naumanns gastfria hcm ett af de professorshus i Lund, der yngre och aldre personer ur de akademiska kretsarna med mera ailmanna and- lige intressen helst samlades.
Det a r ingen oriittvisrz mot varden att erkanna att till detta förhAllande vardinnans egenskaper i hög grad bidrogo.
Hon hade i sitt rena, friska, 6ppna siisen n %got som rn&amp;ste verka tilldragande p&amp; enhver, sarskildt p&amp; den ungdom af bida könen, som hon alskade att samla omkring sig och f8rstod att lifligt intressera för det som 1Ag henne om hjilrtat.
Detta var mangahanda: det sköna, i bild och i ord, det ratta och upphöjds i tlxikesatt, mec afven det praktiskt nxttiga.
Samh&amp;llslifvets kraf, de fattiges och ringes f5rkofrlan - och beskydd, hvars och ens utveckling i frihet till hvad naturen danat: honom - eller kanske företriidesvis henne, ty bvinnofrhgan omfattades alltid af fru N. med varmt intresse - allt detta var fur henno vigtigt - vigtigsre an de estetiska intressen, som hon afven i rikt matt egde och som tillhörde det tidehvarf, under hvilket hon fgtt sin första bildning.
Glrna talte hon i allrnlnna amnen, alltid med värmsr och öfvcr- tygelse, men aldrig med ansprak att beballa det afgörande ordet.
Till .bundsförvandter i diskussionen h.ade hon det behag och den adelhet, som tillhörde hennes hela vasen.
Hennes vackra leende, hennes varma, .rem blick vunno m h g a hjilrtan iitven hos de&amp; yngre slYgk, som lärda kanna henne sedan hon hunnit medeliildern och derutöfver.
Sarskildt tog hon sig giirna af ungdom af sitt eget kön, och sökte, utan allt proselytmakeri f6r s i m idéer, att vacka deras andliga intressen.
Jag kanner mhnga unga kvinnor, som egnade fru Naumann en niistan svar- misk beundran.
Sitt författarskap höll hon i det ltlngsta hemligt.
Anonymt hade hon under atskilliga &amp; r i tidningsblad strött omkring sig de skizzer, hvilkas första med stort bifall mottagna samling utkom 1872 under titeln " Ur grannskapets krönika "; och det dröjde lange, afven i hennes hembygd, innan det - blef allmant bekant, hvem som dolde sig under signaturen: Sorellan.
Nio Ar senare utkommo " Nya blad ur grannska- pets krönika "; och detta ar allt hvad som i samlad form föreligger af alstren af fru Naumanns penna.
Tvifvelsutan skulle eii efterskörd för den som deraf vore intresserad - kunna- göras, af vers och prosa, af original och öfversattningar.
- Hennes vittra författarskap erinrar lifligt om bennes personlighet.
Man mötes af ett varmt och rikt hjiirta, af ett lifligt intresse; tlfven det vardade och behagfulla i framställ- ningen tillhörde hennes personliga egendomligheter.
Man kan dock val saga, att fru Naumanns noveller till sin d l - rnänna karaktär bara prageln af en nagot iildre litteraturperiod &amp; n den, d&amp; de framtrada.
Sarskildt den sist utgifna samlingen " Nya blad " mottogs pil vissa ha11 p&amp; ett satt som visade, att de nya strhfvandena i literaturen ej varit utan inflytande p&amp; allmanhetens omdöme.
" Den estetiska periodens * doft hvilade öfver dessa noveller, ehuru deras innehhli vieserligen röjde samband med dagens frtlgor och de moderna idéerna.
Men det fina doftet uppfattades icke af de andliga luktorgan, som p&amp; senare tider fatt vanja sig vid starkare.
kryddor, ej alltid af den niest valluktande beskaffenhet.
I sin födelsestad Lunds inre historia skulle fru N. efterlemna ett Bradt namn, om ej hennes verksambet i mycket varit fordold i det tysta.
Knappast ntigon förening, inrattning eller d g o t tillf8lligt före- tag i valgörande syfte inom hennes orngifning saknade hennes energiska medyerkan.
Giilde det undervisnings- eller soppkokningsanst-alter, bs- zarer for barnsjukhus eller kvinnoföreningar - ~fverallt var hon redo att bispringa med rAd och diid, med en rik erfarenhet, ett odladt för- s t h d och ett ' varmt bjhrta.
Hon har i Lund, siisom ocksil vid hennes likfard syntes efterlemnat ett i vidstrackta kretsar i ovanlig grad &amp; l- skadt minne.
Född 1827 var Mathildrt Naumann vid sin bortgAng ej fullt 62 Ar.
helsa hade det sista Aret varit vacklande, men annu en m&amp;- nad före sin bortgang syntes hon ute i världen.
Frid och valsignelse öfver hennes minne!
Några anteckningar om kokkonstens och bordsedernas historia af Ellen Fries.
Utan att i ringaste man ansluta sig till den bekanta materiali- stiska satsen " Der Mensch ist was er isst ", sh maste dock hvar och en medgifva, att födan ar en ingripande faktor i sh viil folkens som individens hela atveckling.
Födan inverkar shlunda, tbfven p&amp; intelli- gensen och genom den egendomliga viixelverkan mellan sjal och kropp, som eger ram, har ocksa intelligensen inverkat p&amp; fUdan.
Dess till- redning har utvecklats med &amp; nskligheten.
afven den har en historia.
Det första stora steget i utvecklingskedjan, det steget som kostat, det har varit kokni9age~ af födan.
Sedan har af kokningen genom smaningom skeende förandringar och förbiittringar skapats en kok- konst.
Denna Ater har genorngatt högst olika modifikationer undep olika tider.
Under sin första utvecklingsperiod syftade den fOrnamligast mot det " konstiga ".
J u mer skarande sarnmansllttningar, ju mer fanta- stiska anordningar, ju mer aggande för syn, lukt och smaksinnet desto battre.
Det I r furst pA ett högre stadium af utveckling, som man börjar valja ingredienserna med omsorg, förenkla rätterna och grup- pera dem harmoniskt.
Man börjar uppstalla gastronomiska regler.
D1 börjar ock det helsosamma göra sig giillande.
Lukt- och synsinnet böra underordnas smaksinnet.
Det skarpa och föralörande undvikes eller mildras.
Ingen smak f&amp; beherrska era annan, men tillsammans skola ingredienserna i hvsrje ratt, och alla ratterna i en malltid bilda ett helt, pA en g h g fint och pikant.
För att komma sa I b g t har det likviil fordrats tlrhundraden.
Betrakta vi denna kokkonstens utveckling i vart Iand, blir v8r första reflexion, att " blott barbariet &amp; r fosterliindskt ".
@ De aldsta matsedlarne i Norden finnas i de beryktade " Kjökken- möddingarne ".
Dessa afskradeshögar visa, att man hiii.
i den urhldriga forntiden furtarde med furkarlek ostron, hjortar, vildsvin, radjur och andra rariteter.
Tillredningen af alla dessa Pödotimnen torde varit den som varra finsmakare &amp; n i dag fordra g4 ostron, d. v. s. allt sero verades " au naturelle ".
Det är siluuds ovisst, om man annu gjort det första stora steget, sakert ar, att ej fanns det niagon " kokkonst " och tbn mindre nkgra " bordseder ", d&amp; bord antagligen var en oklnd lyx- artikel.
Men det iir ej dessa vildar, som vi i dagligt tal kalle vars för- fader, utan vikingarnes kraftfulla slagte.
Och de hade utan tvifvel
tagit det första, stora steget, om ock de ofta.förtiirde köttet " specket ".
Köttet var deras allt i alla, och vart gamla svenska ord " mat " betyder helt enkelt kött.
Att 5ask och hastkött d6 var gudaföda ar allom bekant, men man tyckes afven haft andra anrattningar i ara, s&amp; vidt man viigar taga Eddans n&amp;got senare nedskri fna skildringar sBsom en auktoritet.
Nar jiitten Trym bjöd Tor, fohladd till Freja, en bröllopsrniiltid bestod den af lax, oxstek och - efterratt.
Och om denna sista ratt stBr det be- tecknande nog, att Tor Bt upp " jiittehustrurnas hela slutratt ".
Det var ej sista gBngen " det sötan p&amp;stBs endast vara tillagadt för " det svaga könel ", men sedau, detta oaktadt, med begarlighet slukas af det starka.
Verlden ar sig alltid lik.
Friin v&amp;r barndom .ar0 vi förtrogna med, huru det tillgick pB ett gammalt nordiskt gastabud.
Barndomens gudagBfva, fantasien, ideali- serar onekligen bilden, och mBnga realistiska drag kunde latt tillaggas.
Man k u n h tala om den r&amp;dande osnyggbeten af alla karl och anratt- ningar, hvaraf man annu p i Island kan se prof, man kunde tala om röken, lukten, frhvaron i regel af silfver eller tenn eller af intinga af oss siisom oumbarliga ansedda husgerid, man kunde tala om den osmakliga omgttligheten, som föranledde Havamals författare utbrista: " Hjordar hugsa, nar de hem skola, Och g h g a d&amp; af graset, Men ohyfsad man aldrig kanner Sin egen mages mitt. "
- Men hvarföre lasta ocksi, men utan att vid brorskalar Ofverflöda, men hvem bjuder nu en okaud viira förfaders ' gastabud?
VAr.
tid dricker bagaren göra löften om vhrldens iiröfring, efter fostcrbrödratrohet far man leta, och framling att deltaga i det festliga laget?
Medeltiden i Norden k&amp;nnetecknas af m h g a nyheter i afseende B födoamnena.
Munltarne kommo med sin tradg&amp;rdsskötsel, sina fruk- ter och grönsaker.
En tilltagande handel Iiitförde ytterligare nya mat- varor.
Fastedagarne giifvo den kulinariska fantasien nya uppgifter att 1Osa.
kfven i vart land vor0 antagligen " de andligen.
tidehvarfvets friimste gastronomer.
Nationella, egendomliga födoamnen saknades ej heller.
Sisom stidana omtalas t. ex. de stora ostarne, som endast kunde blras af tv&amp; karlar, och de tunna runda bröden, hvilka liksom ostarne uteslutande.b4eddes af kvinnorna.
MjLljlilkfödan spelade i Sve- rige en stor roll, likaledes fisken och villebrAdet.
Det har pAst&amp;tts,.
att Nordens folk under Medeltiden staldes pa sviiltkur, men det inne- b h tvifvelsut.an en stor öfverdrift.
Att man mot slutet af Medeltiden kande till m h g a liickra anratt-.
ningar visa Atskilliga i beh811 varande hush %llsr&amp;kningar efter den berömde Linköpingsbiskopen, Hans Brask.
I dessa omtalas sylta och grytstek, vlblling, vinsoppa och äggmjölk, höns med ris och kalla höns med attika, Qgkaka, strufvor, syltade paron och mbnga sndrs goda saker.
" G8sstekn om höstarne hvar söndag till " Martin inklusive ", och, nar det var ggstabud, bjöds pti " ptihöns med utslagen stjart ", hjarpar, dnfvor och stora pastejer i form af borgar, trad eller djur o. s. v. Inte förefalla precis alla de biskopliga anrsttningarne sh silrdeles ap- titliga, shom t. ex. " lumbern, en soppa aE blod och mjölk, eller " arter med s a l s p e c k ~ l l e r " hampamos med arter ".
Fisken stektes oftast i olja, och p8 löken sparades ej.
I stlllet för socker hade man till maten " puderv d. v. s. torkade och söndersmulade honungskakor.
Det torde roa, en och annan att höra hvad den myndige bispen bestod sitt folk för lekamlig spis p8 juldagen.
Först stek, s&amp; " lumber ", s&amp; " skinkafatet ", pastej, smilstekar, aggost eller smörmos, en bakad ratt klenat, applen, paron och gammal ost.
Till afton serverades ville- brtid, nystekt unghans, farsk fisk m. m.
Att Medeltidens svenskar ej vor0 bortkomna i konsten att an- ordna fester visa rimkrönikans berattelser, och ej ar det troligt, att man vid dem för sdlare förströelser försmadde bordets nöjen.
Gillenas rakningar tyda ej p&amp; ntigon öfverdrifven mbttlighet, och den gode bi- skop Henrik (t 1500) skref nog ej utan lifserfrarenhet: " Det ar s a m t och utan flard Flers dö af svalg &amp; n af svardR, och en annan gAng: " Kampa, om arbete och ej om drick S8 blifver du sail och hederlik. "
Reformationens predikanter voro i nllmlnhet icke nykterhets- predikanter.
Den tilltagande vallefnad, som utrnibrker Xedeltidens senare arhundraden, afbrytes d u n d a ej i sitt lopp af den kyrkliga reformationen.
Man kan snarare saga, att den fick ökad nEbring i en eller annan af dess mot katolicismens spakningsr och fastor reage- rande larosatser.
Den vigtigaste förhndringen under 1500-talet ar fr$n vkr spn- punkt eller rattare smakpunkt s ett, en fd ?3aam&amp;ng.
Kryddorna fta '
namligen sig anvisade en betydligt större roll an förut.
Vagen tilb kryddöarne var funnen, och under medlet af 1500-talet spörjas tydligen följderna haraf i Norden.
Dessa fordom dyrbara varor hade nu fallit i varde, och man behöfde ej 18ngre spara p&amp; dem sisom förr.
sockret kom till större anvandning an förut och började en segerrik kamp mot den fordom allena herskande honungen.
Rtitternas antal tilltog afven sminingorn, liksom vin och ölförbrukningen.
I Italien under renassansen framtrader den moderna matlagilings- konsten och de förfinade bordsederna, men det drtijde Iiinge, innan d e banade sig vag öfver Alperna.
Det franska köket var annu under Frans I försankt i Medeltidens barbariska förbistring.
En ljusning intradde genom den annars icke SA ijusa Katarina af Medicis.
Hon skildras sAsom " une grande mangeuse, sujette aux indispositions ".
Det var törhanda för att fA sina favoritratter, tuppkammar och jordart- skocksbottnar, val anrattade, som hon lat införskrifva nigra italienska kockar, hvilka blefvo förebidare för en ny tid.
Arhundradets fine satiriker, Montaigne, gisslar likval desse italienske kockar, hvilka tala lika allvarligt om s h e r och stufningar, som doktorer och statsman om, teologiska och politiska spörsmAl.
Oset af den ' italienska renllssansens förfiningar inom det kulinariska omradet kom naturligtvis ingalunda till Tyskland och till Sverige.
Vaaakonungarnes hof, i s&amp; mycket an- nat verkliga rentissanshof, fbrblefvo i detta fall oberörda.
Man endast ökade kvantiteten, kvaliteten blef oförandrad - eller genom k ' ryddor- nas ökande, försiimrad.
Att man till och med hos den hushAllsaktige Gustaf Vasa mildde rtitt godt, kan bevisas genom flere exempel.
Hans dotter Elisabet fick omkring 3 stop renskt vin dagligen och förtarde irligen med sina syst- rar omkring 368 B socker.
Ja, till och med papegojorna mitte haft.
det ratt bra, d&amp; p i deras rakning upptages pA ett Ar 28 Q russin och 23 8; - mandlar.
Gustaf Vasa delade dock ej sin samtids tro, att söt- saker var nigon s&amp; nyttig föda.
Tvtirtom skrifver han till sin dotter, sedan hon blef gift och var klen till halsan: " Sh kunna vi val tanka, att du inte hAller niigot godt regemente med atande, men hAller annu samma sed, som du gjorde, d&amp; du var Fröken, och ater allehanda skal, som a r applen och frusna nötter, desslikes socker och annat, som far- derfvar magemn Dagnys begransade utrymme tvingar oss dock, att ej langre dröja vid denna period, utan skynda vidare p&amp; vAr kulinariska fard!
Voro 1500-talets svenskar vanner af ett rikt bord, s % voro 1600. talets det icke mindre.
Äfven för dem kunde nog trots alla krig upp- Tepas biskop Henriks gamla rim, " att flere dö af svalg an nf svird *.
Det var i allt en storhetstid, man t h k t e och handlade stort - och afven atandet och drickandet skedde i stor skala.
Utl3ndingarne förvinades öfver vara stialiga kalas.
Den franske ministern hos Kristina, Chanut, slrrifver 1646: " Depuis huit Jours j ' ai pass6 vingt-huit heures h table en quatre fois.
Ln reine et les mi- nistres ont tracté M r L ' rrmbassadeur 3, fcstins horribles, pour le pays en grandeur, et horribles pour nous en cuisine et buveine.
On en rapporte les plus honnetes geas. "
Och Clmsnut var ej den ende fram- ling som förvanade sig.
I sin store monark Ludvig XIV kunds dock frarnsmtinnen h3 haft tillftille se en storhtare af första slag.
Hertigimara af Orléans om- talar i sina memoarer, att hans vanliga m&amp;1 rar fyra tallrikar soppa, en hel fasan, dito rapphona, en tallrik sallat, tvi skifvor skinka samt dessutom nigra andra smA ratter.
Äfven i Frankrike nyttjades stora kalas.
Sh omtalas t. ex. att p&amp; prinsessan af Contis brbl !op bestodos 160 ratter.
" Je n ' ose ~ o u s parler des magnificences de la table ", skrif- ver N: e de Sévigné, " de peur de vous domer une indigestion *.
Mera kunde svenskarne ej glirna &amp; stadkomma.
Nera i drickaude lemnade.de deremot fransmannen 18ngt bakom sig.
Att öfverlaste sig p % en tillstililning a n J g s E Sverige vid denna tid ingalunda opassande, och man talade och skref derom sbsom om det allra naturligaste.
Denna uppfattning Ilter understundom för vara öron ganska egendomlig.
Sa t. ex. skriker fru Katrinie Cruus till siu herre och man, bfverste Henrik Fleming, att Iieninss sv&amp;er, Claes Fls- ming, dött at ' att han druckit s&amp; mycket, att hans krage strypte honom.
Hon tilltigger sedan helt enkelt: " Khe m i ~ i herre, om da dricker ett rus, sa lös strax upp din krage om halsen! '
I ett annat bref ber samma fru sin man, att ej dricka sig allt för ofta drucken, " ty dn vet huru ondt du pligar ha ".
Och herr Henrik var ingalunda ntigon drinkare, han gjorde endast som de andra, ban " dyrkade guden Bao- chum ", eller drack " mariga skAiar " e1ler " gjorde sig lustig: allt enligt den radande uppfattningen ganska oskyldigt.
Det bör dock anmiirkas, att det synes varit ett nifinnens privilegium " att taga ett rusn.
Afiinga bord brukades med sida, hvitit borddukar.
PA ena kort- sidan satt varden.
De förintimsta ghsternn i högkarmade stolar under pell p8 Iingsidan, vid den andra kortsidan stod en bofmiistare i en lysande dragt.
Han skulle, enligt en gammal ceremonibok, i ett förntlmt hus vara af adel " eller eljes en ratt skicklig och v8lvaxter
person ".
Vid stora middagar voro ej husets damer synliga, och de torde afven vid bröllop och begrafningar ganska ofta serverats vid sarskilda bord.
Nbgra statliga pastejer eller helstekta och rikt utsirade fAglar prydde midten af bordet.
Tallrikarne, understundom blott för, hvar- annan gast och endast ett par ginger.
ombytta, voro af silfver eller tenn.
las af olika form eller storlek vor0 en lyx för tidehvarfvet, och man bestalde deraf nu helt stolt i hemlandet, sedan Melcher Jung anlagt sin glasfabrik i Stockholm.
Före mAltiden nyttjades h a r som allestades handtvagning; en page gick omkring med fat och handduk.
Det var en valbehöflig ceremoni, d&amp; gafflar annu vor0 blott ett italienskt snobberi, som ej ens nyttjades vid hofvet i Versailles förr an under den store monarkens, Ludvig XIV: s, senare &amp; r.
En annan page laste bordsbönen.
Det Iilnga bordet dignade.
under anrattningarnes mtlngd, och hof- mastaren skulle se till, att gasterna fingo hvad de önskade.
Skilarne afbröto htaudet, och de behöfde nog vara milnga och djupa for att f&amp; samtalet i g h g.
D i den engelske puritanen Whitelocke var p i stor diner hos Erik Oxenstierna, berhttar han, att för hans skull druckos inga skhlar, men samtalen voro ocksh högtidliga och afmatta.
Den svenska espriten var nog d&amp; som.
nu, för att begagna Tegnérs ord, buteljerad.
Ratternas antal vor0 p i en större middag 50 till 60, i hvar- .dagslag hos de rike 10 h 12 ratter.
Af soppor serverades alltid ett par slag, och fisken Ats efter köttet.
Af detta senare hade man afven i hvardagslag.
hos de förnamare alltid.
.en stor .milngfald, farskt och salt, tamt och vildt, ofta blandade tillsammans pA det mest fantastiska s i t t och med starka kryddtillsatser.
S&amp; kommo flere olika efterratter, sedan ost och smör, slutligen konfekt och frukt.
Bland egendomliga ratter m8 markas en mycket omtyckt: syl- tade faglar.
De koktes vanligen i honung, peppar, ingeflra och nej- likor, och nyttjades ' sSsom n8gon slags mellanratt.
Det Itunde vara en vanlig ratt, dii det har i Sverige var mycket godt om vildt.
%r 1656 betalades t. ex. i Stockholm 4 öre för en hjarpe och 12 för en orre.
Af detta synes, att man annu varderade dessa fdglar endast efter deras storlek.
Olika slag af vildt sisom rildjur och vildsvin ansigos shsom kalasmat.
Likash kalkoner samt stora massor af kramsfhgel, t. ex. sidensvansar.
De under Medeltiden sh vanliga piifAglarno - det om- talas att man d i ahade p&amp; egendomarne hela skockar af dem - tyckas nu i stallet blifvit fórsmsdda.
Salt kött, flask och korf nyttjades afveii pil kalas och vor0 de ratter, som mest förfarade fransmannen, hvilka ansago salt mat.
biide t-arfiig och ohelsosam.
Af soppor funnos mest Dagny.
olika slags kB1.
" Hotch potchn omtalas i Frankrike redan af Rabelais och nyttjades nog Ifven hHr.
Likaledes omtalas soppa pil fisk, slrskildt lax: likas&amp; kraftsoppa med syra, laktuk, lök och en " kryddekvastn.
Sur mjölk och bar och mjölk ansagos afven d&amp; vara ' kvinfolkens favor och lystnad ".
Olförbrukningen var hlpnadsvackande; 6 1 8 stop för en fullvuxen person dagligen.
- Fisken spelade en större roll dA Ln nu, sarskildt saltad och torkad.
S&amp; bjöds t. ex. Chanut p&amp; en fest hos Kristina p&amp; kabiijo, " skreffisk " och salt id.
Det synes vid dotta tillfalle ej varit andra fiskar att f&amp;.
I samband dermed mil namnes, att ostron vor0 en mycket anvand föds.
Uan erhöll dem tunntals fr %n Danmark eller Göteborg för 6 h 8 rdr species.
Ibland blefvo de gamla p&amp; vagen, men da kokade eller " syltaden man dem.
Har i Norden ansagos de vara en nyttig foda, i Frankrike ansilgos de der- emot framkalla allehanda " humeurs terrestres et mélancoliques ".
Äfven kraftor " syltadesn.
Af grönsaker upptagas morötter, palsternackor, rofvor, sockerrötter, lök, pepparrot, grter och bönor m. fl.
Flere slag af dessa, sarskildt rofvor, atos Ifven med socker och mjölk som nagon slags efterratt (" rofrnos med griidde ").
P&amp; pastejerna nedlades en stor lyx.
De bakades understundom af ett helt L % mjöl och utsirades p % det grannaste.
P Axel Oxeu- stiernas kök omtalas bilde en " pastejbagare ", " pastejgesfil19 och " pastej- pojken, och likvill namnes det ej, att den gamle rikskansltirens favorit- föds var pastejer, utari helt enkelt salt lax i skifvor, doppade i attika.
Sötsakerna stodo högt i gunst och deraf förtardes stora, kvranti- teter pB kalas.