Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e t stela, enkla, värdiga, s o m ut- märker denna stilart, gör kanske, att arbetet synes mindre effektfullt än knypplmgsarbeten efter modernare m ö n s t e r; men går man arbetet in på lifvet o c h granskar d e mångtusende ma- skorna, så finner man, att gedigenhet tryckt sin prägel p å detsamma o c h att de hundratals knyp- pelpinnarne här blifvit förda m e d ett tålamod o c h en kärleksfull omsorg, minnande o m nun- nornas pietetsfulla klosterarbeten.
* 1897 värdt.
H r Bratbost s o m Achilles hade däremot en m y c k e t svag afton.
D e öfriga fyllde sina plat- ser oklanderligt.
D e t hela led d o c k flerstädes af ojämnheter.
Dramatiska teaterns nyaste program, s o m gick för första gången i tisdags afton, kan b e - tecknas s o m skäligen obetydligt.
Detta gäller nu — vi förmoda — odisputabelt o m den tyska lilla lever de rideaux ' en, » Tu o c h fyrtiosex », af H. Landsberger.
H r Personnes flytande friare- svada, s o m däri krönes m e d all framgångens hug- nad, tycktes emelleitid hålla publiken v i d godt humör, o c h fröken Janson var en m y c k e t älsk- värd o c h söt u n g fröken, s o m egentligen intet annat hade att bestyra än att rätta ögonblicket, strax före täckelsets fall, säga sitt af- o c h lyck- liggörande ja.
Denna obetydlighet — ursäktlig h o s en enakts » bagatell » — stämplade d o c k tyvärr äfven det därpå följande engelska treakters skådespelet: » Skiljovägen » af H. W. Esmond, trots d e stora tragiska later, hoplånade från allsköns gamla b e - kanta m e d både franska o c h spanska namn, d e t sökte taga sig.
T y i den engelska stopningen hade det råkat bli bastant pepprad godtköpsro- man af alla de n o g så högtidliga o c h tänkvärda konflikterna.
Omaka äktenskap, skakande själs- strider, ädla själar, dödande g i f t.
Men ingen gnista af någon författarens egen e l d!
Publik har n o g äfven sådant — m å nu den infinna sig.
Förlåtligt, o m skådespelarnes intresse blef föga intensivare än premiérpublikens för dessa figu- rer, klippta ur » Harpers W e e k l y » eller » Short Stories ».
Deras plikttrogna nit röjde sig dock och m å tacksammeligen erkännas.
» Den stora kvinnosjälen » pressade fram sina omätliga kär- lekskval i fru Sandells djupast hjärtegripande gurgelljud, o c h » den stora manliga » rullade fram sina reciproka känslor g e n o m h r Skånbergs mest talande ögonhvälfningar.
Hrr Hillberg, Johanson, Hedlund o c h Grunder stodo tappert bi m e d mån- ga korrekt solida engelska dygder — på hvilka d o c k dess värre ingen egentligen ville tro.
Mest personligt äkta voro n o g fröken Warbergs o c h hr Hamrins små strån till stacken: den förras friskt naiva ungdomlighet, den senares för kväl- len alldeles nypatenterade gnäggning.
Den åt- minstone var bestämdt h e m m a g j o r d på Lagårdsl ... förlåt, Östermalm.
Vasateatem har under den gångna veckan bjudit publiken tillfälle att anställa intressanta jämförelser mellan tvänne olika Borkman-fram ställningar, i det h r August Lindberg några gån- ger alternerat m e d h r Svennberg i denna roll.
Det är svårt att säga, åt hvilkendera af de båda skå- despelarnes tolkningar m a n vill gifva priset — deras uppfattning är ganska olikartad.
Det öf- verlägset imposanta h o s den fallne matadoren, s o m vi redan h o s h r Svennberg i någon m å n sak- nade, m e n s o m dock där åtminstone i en viss lugn trygghet gjorde sig bemärkt, k o m m e r ännu min- dre fram i hr Lindbergs framställning, s o m till gengäld glimtvis uppvärmes af en viss nervös glöd.
Att den Lindbergska B o r k m a n har många vänner i salongen och hvarje fall väcker stort intresse har ådagalagts af det lifliga bifallet.
I onsdags upptogs å denna scen Brandes be- kanta skådespel » Ett b e s ö k », till hvilket vi tor- de närmare återkomma.
Om söndag gifves en matiné till förmån för hr Anders de Wahl, hvarvid uppföres ett nytt svenskt original, » Midnattssol », drama i 3 akter m e d pro- log, af Ernst Didring.
Ä f v e n härom i nästa num- mer.
Fröken Frida Schytte, den unga danska violi- nisten, lär k o m m a att uppträda å en konsert v i d k. operan lördagen den 20 dennes.
Hr Ragnar Grevillius gifver konsert i Veten- skapsakdemien i dag fredag m e d biträde af fru Dagmar Möller, frkn.
A l m a Thulin, hr K. Kjell- ström m. fl.
Någon rekommendation behöfves således e j.
långa lät h o n d e n falla u t öfver detsamma måste en smula för att toalettspegeln bruddräkten hennes unga stod i föll smärta träda Men i åt sidan för moder, s o m, nervös och hjärtnupen, tagit fästa den på Modershanden var dock myrtenkronan sin dotters något hjässa.
famlande, och fröken Nilsson stack beställsamt in en hårnål här o c h där o c h satte, m e d ett par lyckade grepp, m e r a stil p å f r u F o r s m a n s verk.
Den unga bruden lycklig till täcka ungdomliga ning skrämd blick m o t det anlete, s o m, i sin omgif- af t y l l o c h m y r t e n, å t e r k a s t a d e s af s p e - gelglaset.
hade I och m e d kronans påsättande det midt i hennes jublande lycka kom- mit öfver henne det s å g m e d e n till h ä l f t e n hälften viktiga taga, e n k ä n s l a af ä n g s l a n i n f ö r steg, hon stod i begrepp att o c h denna känsla återspeglades i de blåa ögonens tankfulla » Ack, blick.
lilla m a m m a!
» — plötsligt o m, d å fröken Edit vände sig Nilsson gick ut i det yttre r u m m e t, o c h h o n slog armarne moderns riktigt högtidligt stämd. » glädtig, m e n hennes och liksom hon nu skydd sista häftiga af f ö r s k r ä c k e l s e, d å gången s ö k t e sitt rätta modersfamnen.
» Fröken Edit!
begärde sade Hennes röst var rörelser voro förorsakade för i budet kring hals — » n u börjar j a g k ä n n a m i g jungfru H ä r är ett bref, skulle f r a m l ä m n a s Märta, hvilket genast, » som inkommit, utan att m o r o c h d o t t e r m ä r k t d e t.
Edit lösgjorde sig mildt ur m o d e r n s armar och mottog kan det vara, som brådskar muntert brefvet.
» H v a d i all världen och öppnade s å?
» sade hon det.
Hon skyggade ofrivilligt tillbaka, d å hennes ö g o n de första raderna; borde bevara öfverforo m e n k ä n s l a n af a t t h o n sin själfbehärskning förmådde h e n n e att v ä n d a sig bort, m e d a n h o n sluta- de läsningen af brefvet.
» Hvad var det? » » üh » — Edit frågade kramade modern.
mekaniskt brefvet i handen — » ingenting. » hade runnit upp på ihop H e n n e s röst var sväfvande, o c h ett par skarpa röda kinderna: tecknet hos henne på rubbad fläckar d e t säkra jämnvikt.
Modren kände och såg, att hennes barns » ingenting » betydde en störd hjärtefrid; m e n h o n teg, ty fadern o c h systern k o m m o in för att kasta en blick p å d e n u n g a bru- den, hvars hvita under Fru nes kinder småningom denna mönstring.
Forsmans yngsta blefvo snö- knän sviktade.
dotter försvann, D å hen- skickade h o n u n d e r n å g o n f ö r e v ä n d n i n g b o r t sin m a n.
— Ännu återstod det några ögonblick, h a n s k u l l e f ö r a d o t t e r n till » Mitt Och — barn, mitt barn!
fru Forsman » Hvad slöt innehåller innan brudstolen.
Hvad Edit i detta är d e t?
» sin famn.
förskräckliga bref? » ingenting, ingenting, på sig.
man i står ens mamma framför sitt r u m.
i den efter gestalt, stora D e n hvita mjuka veck och » Det känns blott litet inför det lyckligaste lif.
Ja, lilla.
hårdt kring fröken — häpnad.
d e t är ingenting, ingenting om. » med ögonblicket d u m å gärna läsa brefvet, j a g ä n d å inte k u n d e låta bli att för- råda m i n — Forsman hon den unga brudens blick, dräkten.
att b l i u p p s ö k t af h a t o c h i l l v i l j a, j u s t n ä r Skiss för Idun af Vera Vinge.
E o c h, m e d en p r ö f v a n d e Jag tror inte ett o r d däraf, » o c h Edit rätade En bröllopsresa.
dit brudens Därefter vecklade h o n ut den slöjan stolt Kungl.
operan återupptog i måndags Glucks opera » Iphigenia i A u l i s ».
Nu liksom förra gån- gen, ja kanske ännu mera, är det särskildt fru Linden, s o m g ö r sig gällande i Klytemnestras par- ti.
H e n n e s hela uppträdande o c h hennes sång äro här af gripande verkan.
H r Lundqvists Aga- m e m n o n är likaledes, särskildt i vokalt hänseen- de, en förträfflig prestation.
D e belönades båda m e d lifliga applåder.
Sådana k o m m o o c k frkn.
Thulin till del för hennes utförande af titelpar- tiet, s o m gjordes m y c k e t vårdadt o c h erkännans- (hjälpredan v i d den unga toalett) o r d n a d e m e d lätt h a n d r y s c h e t kring » Äh, « Teater och musik.
Nilsson Hon ett trygga talade eftertryck, lugnet.
D u ser själf — alls a t t b r y s i g d o c k m e d e n if v e r o c h s o m icke tillhöra det
IDUN 1897 » O, mitt barn! » sammandraget att det ingenting icke Moderns af s m ä r t a.
anlete var » Jag tror också, är a t t f ä s t a s i g v i d.
detta r u b b a ditt l u g n o c h ditt förtro- oaktadt hennes ansträngning härska sig — Låt ende! » » Tro i ryckte b r e f v e t till s i g f ö r a t t stycken, samma.
men Han fick i n g e n t i n g sammankramade det sig; men det ifrån rifva fadern inträdde i det- kasta märka.
i handen Hon och ämnade i någon annans h a n d finge det icke k o m m a, o c h därför s t o p - pade hon det, halft u t o m icke, » aktlig, sig m e d Fru en frimodig Forsman gästerna.
dande Strax vid mycket E d i t s t o n lät l u g n o c h faders men hand.
vacker Det var en och Hon hennes hör, att tryckte en Edits — tänkte modern och under- suck.
blick sökte b r u d g u m m e n, hvilken nalkades från m o t s a t t håll; m e n h o n vars- honom prästens såsom genom Brudgummens lågmäldt, brudens ett » j a » lät u p p - fast och tydligt.
hjärtat sådd, det En senare instufvadt kupé.
Bruden öppna fönstret, gestalt h ö j d e middagen öfvergjutna af e n s t a r k rodnad, i lutade sig sig b a k o m såg skymten vandterna och vännerna.
svunna.
Hon vände henne; Hon dotter men ständigt b e m ö d a d e sig o m att icke genom att synas iakttaga d e n lilla f r u n s h u f v u d vändes å t d e t h å l l, d ä r d o t t e r n satt, och hon hade endast öron för hennes i dag o v a n l i g a lifiighet.
suttit så Edit, s o m rätteligen skulle där s o m en liten f ö r s a g d, blyg, rod- Brudgummen gande på en icke fullt äkta Ändtligen Bruden reste fattade man sin sig lif- från brudgums bordet.
Var det champagnen, s o m k o m h e n n e att k ä n n a sig så k n ä s v a g?
H o n h a d e aldrig förr druc- kit som så mycket i dag.
Och — var d e t e n d a s t t v å t i m m a r, m ä n s u t t i t till b o r d s?
Hon tyckte nästan, hel evighet.
innan Ännu hon att sig varit s o m en behöfde kläda om sig.
Edit du kläda o m dig, » Edit gick hastigt linnet bränt in i sitt brudstassen.
låg det henne hon om det blef rum och afkastade bref, under som formligen dessa och hade timmar.
— H o n skulle sedermera, l u g n, läsa det å n y o o c h verkligen Nu var något att se, grubbla Jungfru Märta hjälpte henne den mörkblå resdräkten och att e f t e r d e n k o k e t t a lilla r e s h a t t e n.
satte den o c h d r o g r e d a n nen.
att påtaga framräckte där- Edit på- n u floret f ö r ö g o - Det gafs ingen förevändning för Märta kvardröja, lämnande utan hon mor och dotter » Mitt detta M e n så lossades läppar tryckas m o t sina.
l a d e s i g i c k e till h e n n e.
stinktlik f ö r n i m m e l s e hastigt på mildare, soffan ögonlock han en in- jag betraktade henne ned med en till h ä l f t e n ögonen, och Hennes sänkta öfver hon svarade de blott den om brefvet trycktes.
en huggorm » Ack, Edit, lyckligaste men jag känner människa du — — Det stunge hennes mig var, som d u är så s l u t e n.
som den jord, Hvarför? » » Å h, d e t är i n g e n t i n g, i n g e n t i n g.
» Hon pinades inför hans forskande, enträgna blick.
» Skilsmässan hon från de mina, » stammade slutligen.
ä l s k a d e, se p å honom, hade något sig mig! » slog upp m o t skrämdt, och den dolde strax.
» Det är något så a n s t r ä n g d t nast och uppbrottet detta.
så o v a n l i g t öfver från det. » Han han såg, de dina, s o m studerade han — vållat emellan o s s; jag en b e k y m r a d, att dig D e t är i c k e alle- Något har k o m m i t känner och slutet.
träffat hennes an- spänd min, den ömma Han » Det teg blick i började allena.
Edit ka- Men jag s a d e h o n efter ett par ö g o n - beslutsam glöda.
och hat, ton, och hennes kinder k a n r u b b a m i n t i l l f ö r s i k t till Och ett exalteradt u t t r y c k stack med handen i barmen och drog fram brefvet.
» Ack, man är åter sig. » nog en g a n s k a få m ä n, dylik mörk klen tröst, » grumlig återtog: hvars punkt.
— älskar mig bref! » Han hennes halft motsträfviga Långsamt dem.
för läste men den » Nåväl, att Och nu — lösgjorde kunna gif mig det mildt nr hand.
Edvard stade det s e d a n ifrån lät och riktade tillräckligt en s k u l d?
— — hans röst fast o c h klar m o t sin u n g a hustru.
du lif Dock och hans blick sänktes, h a n h ö j d e d e n snart å n y o brefvet och ka- sig p å soffan f r a m f ö r » D e t t a h a r i n t e t att s k a f f a m e d d e t, mitt oläkta misstänka.
tillade samvetssår k o m mig att O c h hur skulle det väl k u n n a t?
» h a n l i k s o m för sig själf.
» Det var d o c k en e g e n d o m l i g ö d e t s l e k, » återtog h a n, detta tokiga som D e t t a bref påhitt skulle blifva framtvang min det bekännelse.
är e n d a s t e t t v e r k af n a r r a k t i g - tror jag.
D e n, s o m s k r i f v i t d e t t a, är n å g o t rubbad.
D e t är e g e t — tror j a g gamla — att j a g mamsellen, som jag.
Hon också en ödets lek, aldrig berättat som bor om den i samma hus har förälskat sig i m i g lik- s o m i d e n f ö r r e i n n e h a f v a r e n af m i n a r u m.
— D e t v a r a n t a g l i g e n n å g o t s l a g s k ä n s l a af med som afhöll m i g från att tala dig därom.
— Jag har aldrig talat m e d människan ens.
— H o n har hugnat m i g m e d kärleksbref på kärleksbref, och j a g h a d e tro- ligen måst flytta efterhängsenhet, för att u n d k o m m a h e n n e s äfven o m det inte n u skett för m i t t giftermåls skull.
— D e t t a b r e f träf- fade i sanning ingen ömtålig punkt hos mig.
Jag kan knappt en g å n g vara o n d på g a m l a fjolliga dock.
varelsen.
Det fördärfvade » Lämnom detta! » » Du detta befängda med ett din bröllopsdag. » s a d e h a n efter ett par måste ano- har dig. » vetsagg, jag nu höra den du känt ömt hon det bekännelse sådan, minnet som med blickat in i m i n a, ett s t y n g, o m förödmjukande » Mången och förtroendefullt s å af f ö r ö d m j u k e l s e.
Hon bikt, bref framkallat, » tillade han visst ansträngdt lugn.
då den M e n — j a g är d e t dina rena blå barnaögon sinne.
skall visa dig, h u r u litet ett mig mig och hans ton antog som n y m t bref trodde N u trycker af s j ä l f f ö r r a k t.
gång, mitt — en länge- — till f ö l j d af d e t t a — » » D e t är e n h a n d l i n g af ill förmörkat Jag hade några ögonblick, men finns ögonblick.
punkten.
» Nåväl, ja, » bref, att d e t f i n n e s undan reser sig o c h h a m n a r ridderlighet, E d i t s t u n g a ö g o n l o c k h a d e s v å r t att l y f t a D e n blick, h o n omsider be- ögonblick h e t eller i l l v i l j a, e g e n t l i g e n e n d a s t d e t f ö r r a, hjärta.
på Guds gröna armarne k a n inte l ä m n a ett förflutet b a k o m sig; det » att olyckliga en mitt Han ett par säga dig, en bitter klang medel, det dock stilla, sidorna.
visade på brefvet, Det brände bröstet, m o t Det » I n n a n j a g n u läser detta dock m i n n e t däraf Han kan och ned utmed skjutit hvilken af visa ånej.
d e t är f ö r e n t a g g.
» blek sedan e n s t a f v i g t p å h a n s ö m m a tilltal.
fläck papper!
måste för nästan h a f v a rätt därtill.
på den hjärta som trycker mig.
som mötte icke hans blick.
— och jag skuld, H a n s sätt blef drog henne blick.
lågo blå medde- Han hade däraf.
och oeh Men hon vilja ä l s k a d e b a r n » • — m o d e r n s r ö s t l j ö d sade: vill detta tillbaka, m e d a n h o n drog p å sina långa gants de Suéde.
för- H o n låg länge endast, oeh hans passion allvarlig detta Nej henne dröjande och dem d r o g sig s t a d e e n d r ö j a n d e b l i c k k r i n g sitt f l i c k r u m, traktade tog siktsuttryck m e d öfver.
de säkra grepp, och hon kände hans skälfvande Jag du tycker dig ditt där slappt tillgifva sig.
Mellan korsetten kunde det ligga där.
när hör- röst.
anför- han icke skulle släppa h e n n e ur » Edit, min » Nu, barn, måste föllo stod besvarade icke dessa kyssar, h o n m o t - tillbaka.
des slutligen fru F o r s m a n s Hon Hon under denna stund, d r ö j d e i det längsta m e d att draga I kvar, detta var det en half t i m m e, nästan undvek modern och hon det länge och ängslan v e k o; hon önskade blott, varma, Åh, blifva Oron att tnig förtroende.
är u t a n n å g o n milda klang.
ånyo så sig l å n g s a m t o c h drö- armar.
bäst tyst och m e d slutna ö g o n kvar i hans f a m n.
såg ett p a r g å n g e r så frå- Edit, som o m han i hennes lighet funnit oss o m för att slutas i den otålige, läng- lugn, lycklig nande brud.
det ståtliga Nu voro armarnes sin genom af d e k v a r s t å e n d e hennes glänsande ögon och hennes oroa ut klassens henne.
fasta, t r y g g a n d e famntag.
lifliga s ä t t.
första Edit lutade sig ut o c h v i n k a d e hon nu brudparet och brudgummens o c h h e n n e s b o r d s k a v a l j e r f ö r v å n a d e sig öfver nervöst sig en är miss- våndas, sådant, som befann Det » Gif l u g n s skull veta, h v a d barn.
stund bekvämdt af n å g o t fordrande.
människo- att det icke lider o c h drabbas H a n s b l i c k m ö r k n a d e, t o n e n lät och tagg är d o c k i c k e s å s t å l s a t t m o t trons tande brudgummens kinder voro under frukost- stark, m e n själf att h i n n a sansa m i g.
är v i d a b ä t t r e, a t t allt är f n l l s t ä n d i g t k l a r t man.
Edit var stolt o c h gå ett att d u skall läsa det.
stod kvar några skulle j a g har inte haft bristande s i n m o r o c h u t till s i n ifrån Fru Forsman inte, jag Men mig.
sprang säkra, stolta lugn h o s d e n u n g a v e k a Fru Forsmans efter Edit jande Forsman.
E d v a r d frågar D e t v e r k a d e n ä s t a n f r a p p e r a n d e att s e d e t t a Edit upprörd oro för mig, m a m m a!
» och röst nådde henne liksom från långt afstånd.
rördt, en d i m m a, öm, O, hys ingen b l y g a uttryck, hvilket för henne skulle varit det naturliga fick en klang, som lisade m o d e r n s träffat h e n n e s det milda, kastade sig i m o d e r n s armar, stämma nes u p p s y n Icke ögonblick för m i g dig. » de m o r!
» och det.
det s t r a x!
mig, just som vigseln, tror och hennes och förhindrade borde förstört lämnades till n u t ä n k a p å detta!, T a c k i stället, m i n älska- då hållning.
dotterns det in vill det låg något ovanligt stolt o c h fast i hen- och ingen- om jag Jag inskri- ung brud, » O, för- bref7 kan slita d e t i s t y c k e n; m e n h a n s h ä n - grepo » låt oss icke röst ljöd nu klar, nästan gäll, — församlade Edit ämnade der » a t t j a g b r y r m i g o m ett anonymt » Jag modern.
därefter k o m sin blek, nick mot g i c k i n till d e att be- detta.
. » t i n g r u b b a.
A c k, lilla m a m m a », — sig, i b a r m e n.
» G å n u i n, m i n lilla m a m m a!
» H o n v ä n d e nade » låt icke Min kärlek och mitt förtroende Edit det kväfd 47 den i c k e af sam- M e h j a g sköt åt sidan.
jag nu En skall
V nya präparat för tändernas ård
a i ory m 4nl g ö r a, v a r icke lätt, e j heller äro dylika b e - inte kännelser vanliga, o c h — d u v a r så u n g.
» aldrig rätt gärna väntat gifta eller 1897 Hon sig, o c h h o n hade begärt och äktenskap a f vände sitt b l e k a a n l e t e m o t s i n m a n såg p å honom så hjälplöst, så öfver- e n gifvet, s o m funnes det för henne intet att S e d a n k ä n d e j a g m i g f r i l u t a sitt h u f v u d e m o t, o c h h e n n e s ö g o n » A c k, låt det vara, låt d e t vara!
J a g be- handtverkare.
fylldes plötsligt m e d tårar.
höfver inte höra d i n bekännelse.
F ö r d e t från såväl ansvar s o m samvetsförebråelse, och s m å n i n g o m skakade j a g detta obehag- k o m m a n d e är d u m i g ansvar skyldig, icke H a n reste sig, djupt b e d r ö f v a d, o c h drog Edit s å g ängsligt i n i sin makes ögon.
för det förflutna, » utbrast h o n m e d en känsla liga af y t t e r l i g man modlöshet.
Efter e t t år gifte h o n s i g m e d minne nästan gjort, af m i g.
straffar M e n det onda sig omsider.
flutna k o m m e r a t t kasta sina s k u g g o r långt in o c h ditt Och h a n började berätta, hastigt och bråd- nu, m e d sorg o c h bitter » Jo, liten skande.
en Edit, åter höra det.
öfver D e t v a r d e n vanliga historien o m ungdomssynd, tusen d u behöfver sådan m ä n biktat, tusen s o m tusen sinom m e n s o m tusen o c h uraktlåta Det rådde tystnad tror I Edits blick v a r sänkt, fastän anletet v a r m o t mannen; men ' under berättel- den öfver e n lång stund.
kinder, » Edit, makas hjärtat funnos mit dessa ögonblick tillika Omsider tystnade han.
e n stolt lade att eller rörde förleda, sade sig.
» H o n v a r icke d u icke h o n slutligen m e d m a t t Han nickade.
att genom så? » svår mumlade stämma.
» D e t var knappast m i n afsikt detta det ord, Edit!
från mig. » » Och M e n misstyd Han J a g söker icke skjuta » Och finkänslig att förstå h a n borde gifva dessa o r d.
skulden Vi skola sig icke.
J a g hyste f ö r henne.
blef fortfarande hon? » aldrig någon E n student illsfotääf.
verklig kunde j u n4c Bidrag mottagas med tacksamhet.
iA Logogryf.
Ton / Hinbtnr I iOllIlillUIi (Tillägnad A.
o c h L.
B.)
ndix, Josephson föir Sverige Los &amp; C 0, handlande.
Partiförsäljning Be Upptäckare af märkligt slag Mitt hela ä r; Han skådar tingen ljust o c h klart, Och vishet däraf lär.
Hans namn kring världen ljuda skall, Hans rykte blifva stort.
De lidande — i många fall — En verkligt tjänst han gjort.
Af småord bildas här e n tropp, Som o c k belysning g e r Å t mannen, s o m har funnit o p p H u r allt sig sannast ter.
Och n u ni gissa n o g helt snart, H v a d s o m b ö r vara uppenbart.
ÄSÄ.
fl Ett djur i höga norden.
Om vår ' n h u r ter sig jorden?
E n lågväxt buske se ' n, Som e j är allt f ö r len.
Ett litet djur så snällt.
Och ett s o m råmar gällt.
H v a d m y c k e t svagt o c h bräckligt är.
Och så ett träd m e d vackra bär.
H v a d hälsosamt kan vara, När m y c k e t sjuk man är.
H v a d af oändlig skara I ordningen d e n tredje är.
H v a d brukar fågeln sitta p å, När han sin visa drillar?
H u r är d e n väg m a n hälst vill gå, Men s o m d o c k lätt förvillar?
Till sist en fågel djärf o c h fri, Som g e n o m r y m d e n ilar.
Och hvad s o m faller lätt, när s k y Tätt öfver jorden hvilar.
land föllo åter och j a g är reskamrat. » tyst handen i kupén.
öfver dig trygg från m i g.
F ö r - hos mig!
J a g framtidslöfte, hos mig — Minuterna H o n höll ögonen o c h rörde g i n g o, o c h h o n o m före- G u r l i L i n d e r; a f /.
N — ff.
— H o s g a m - l a f r ö k e n; p o e m a f Anna Knutson.
Moderns plikter m o t sina döttrar a n g.
giftermåls i n g å e n d e; a n d r a täflingsarti- keln.
A f Fru Agnes.
(Eoits.
— » A p o t e k a r m e - daljens frånsida »; a f B — N o b e l ' a r n e s m o d e r; a f A. W. C.
— N å g o t o m s o p p o r; a f W E.
— E n b r ö l l o p s r e s a; skiss f ö r I d u n a f Vera Vinge.
d e s o m timmar.
Stockholm, N:r 46 (361) Fredagen den 16 november 1894.
Byrå: Prenumerationspris pr kvartal: Idun ensam 1 kr.
1 60 K l a r a S ö d r a K y r k o g.
I d u n s M o d e t i d n i n g jämte k o - lorerade p l a n s c h e r • 1: 50 P r e n u m e r a t i o n s k e r å a l l a post- I d u n s Modet, utan kol.
— • 1: — a n s t a l t e r i riket.
Lösnummerpris I 5 öre (lösn:r endast för kompletteringar) Iduns Tryckeri Aktiebolag.
Anuonspris: 35 ö r e pr n o n p a r e i l l e r a d.
Anna Jacobson.
j [| e n nu i Industripalat- ci^h set i Stockholm på- gående fotografiska utställningen har väckt ett stort uppseende och torde redan hafva tagits i betraktande af de flesta af våra läsarinnor i huf- vudstaden.
Såväl kvan- titativt som med afsoende på kvalitén intaga damer- na en framstående plats på utställningen — vi hafva räknat äfver trettio kvinnliga utställare — och det torde därför icke vara ur vägen att nämna några ord om, huru det kvinliga elementet är represente- rad *.
Tå amatörafdelningen tilldrager sig genast en storartad, i svenska och badiska färgerna ståtligt dekorerad utställning upp- märksamheten.