Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Ej må sådan afhandling anses gällande för längre tid, än ett år från den ”dag, lagfarten genom handlingens ingifvande fullbordades, derest ej lagfart ”då ånyo företages. ”§. 3.
Då vid sökt utmätning företes sådan i behörig ordning lagfaren ”afhandling om gäldenärens innehafvande lösegendom, som här ofvan omför”mäles, gånge icke desto mindre för sig uppteckning och värdering af godset; ”men ej må utmätning eller försäljning deraf ske, förrän sökanden med laga ”kraftvunnet utslag styrker, att afhandlingen blifvit undanröjd.
Vili utmät”nings-sökande en sådan afhandling klandra, ege tid alt talan derom efter ”stämning utföra inom trenne månader från den dag, han om afhandlingen, ”genom skriftlig del af skedda utmätivings-förrättningen, kunskap fått. ”§. 4.
Om säljarens eller låntagarens borgenärer, som för domfäste for”dringar äro till utmätning berättigade, sådant 3'rka, vare köpare eller långifvare pligtig att, efter laga kallelse inför Domstol, med,ed vita, att så blifv i t öfverenskommet, betaldt eller försträckt, som afhandlingen innehåller, ”och att den till tredje mans förfång ej digtad är.
Uteblifver köpare eller ”långifvare, utan anmäldt laga förfall, från Rätten, å den dem förelagda dag, ”eller brista de eljest åt eden, vare afhandlingen ogild; och bote köpare eller ”långifvare för bedrägeriet hälften af det belopp, hvartill det försålda eller ”pantförskrifna godset vid den i nästföregående §. omförmälda värdering skattats, och vare dessutom pligtige att, efter enahanda grund, såsom för egen ”skuld ersätta besagde borgenärer för hvad af godset efter den skedda uppteckningen kan vara förskingradt. ”§. 5.
Då köpare eller långifvare fullgjort, hvad nu blifvit föreskrifvet, ”vare det köpte eller panlförskrifne godset från utmätning fritt, och njute lån - 4 Lag-Vt skottets Betänkande f N-0 122. ”gifvare betalning derutur, efter som i 17 Cap. 3 §.
Handels-B ilken omförmä”ies; försummas någon af dessa föreskrifter, anses afhantllingen förfallen. ”§. 6, Öfver-SLåthållare-Embetets Canzli, städernes Exsecutions-förvaltare ”och vederbörande
Kronofogdar å landet skall det åligga att upprätta och, ”vid påfordran, allmänheten tillhandahålla serskilde register öfver ingifne af”skrifter af dessa köpe- och pante-bref; hvaremot de berättigas till ersättning ”med 16 skillingar
Banco för det bevis, sorn öfver afskriftens inlemnande å ”original-handlingen skall meddelas. ”§. 7.
Öfver de till Rådstufvu- och Härads-Rätterne inkommande köpe”och förpantnings-instrument böra serskilde förteckningar upprättas och i dom”böckerne intagas, äfvensom anslag af dessa förteckningar bora verkställas, i ”staden å första helgfria dag i hvarje månad samt å landet efter hvarje slu”tadt ting, å Rättens dörr, och der till allmänhetens efterrättelse under ett ”års lopp qvarsitta.” Peter Mårtensson från Jönköpings
Län, att, med upphäfvande af merberörde Kongl. Förordning, enär de redlige köp, Förordningen beskyddat, skola varit få emot de oredlige, densamma befordrat, köp af lösören ej må anses slutadt och af lagen skyddadt, innan de blifvit af säljaren öfverleinnade; hemställande dock motionären, huruvida härunder må inbegripas de lösören, som benämnas varor; Sven Isacsson från Öland, att med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 9 Maj 1835, och då, ehvad Författningar än må utgifvas till förebyggande af bedrägerier vid så beskaffade lösöre-köp, om hvilka nu är fråga och hvilka köp, jemväl då de ej missbrukas, alltid äro för allmänna crediten förvillande och skadliga, sådana Författningar dock måste kunna eluderas, förbud för alla dylika köp må varda utfärdadt; Henric Hansson från Elfsborgs
Län, att köpe-afhandlingar af nu ifråga varande beskaffenhet ej må få ega rum eller åberopas, utan den, som tillhandlar sig lös egendom, vara pligtig densamma i sin vård genast emottaga, — eller ock, i händelse detta förslag ej skulle antagas, stadgas måtte, dels att, då köp-a (handling upprättas om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, köpet bör, på sätt redan är föreskrifvet, lagfaras, men endast såsom förpautnings-rätt intecknas, så att, när tredje man låter hos säljaren göra utmätning å nämnde lösören, denne fordrings-egare må vara berättigad åtnjuta det öfverskott, desamma, på offentlig auction försålde, kunna lemna utöfver det i den intecknade afhandiingen såsom köpeskilling upptagna belopp, dels att, i händelse öfverskottet ej skulle räcka till full godtgörelse för både köparen och fo-rdrings-egaren, köpe-skillingen må sältas i taka händer, intill - Lag-Utskottets Betänkandej N.o 122. 5 dess fordrings-egaren instämmer säljare och köpare till vederbörlig
Domstol, hvarför alltid borde anses den Rätt, inom hvars dom värjo säljaren vistas, att der med sin ed vita och betyga, att köpet icke är digtadt eller uppgjordt
Lill tredje mans förfång, utan att köpe-skiliingen blifvit till fullo godtgjord och betald, samt dels att, om antingen säljaren eller köparen åt eden brister, afhandlingen skall förklaras ogiltig, fordrings-egaren utur bela köpe-skillingen njuta betalning och derförutan köpare och säljare dömas skyldige att ersätta kärandens rät tega ngs-kostnad; IVils Magnusson från Calmar
Län, att, jemte hvad Kongl. Förordningen den 9 Maj 1835 innehåller, må stadgas, att, när utmätning äskas å lösören, som befinnas sålde, men ej öfverlåtne, den sökande må å så beskaffad egendom hos säljaren erhålla qvarstad, intilldess säljaren i stad inom fjorton dagar och på landet vid det lagtima ting, som näst efter en månad från qvarstadens erhållande infaller, i händelse af befogenhet må kunna sitt klander å köpet anhängiggöra, då köparen med egen och vittnens ed må, örn han gitter, sin åtkomst värja, vid påföljd för fordrings-egaren att, när han ej inom en föreskrifven tid sin talan fullföljt, qvarstaden upphör, samt för köparen och säljaren, då de ej gitta gå den dem affordrade ed och köp-afhandlingens svekfulla tillkomst alltså är ådagalagd, att den omtvistade, med qvarstad belagda, egendomen till fordrings-egarnes förnöjande och rättegångs-kostnadens ersättande användes, hvarförutan köpare och säljare i sådant fall straffas såsom bedräglige gäldenärer och böta hvardera fulla värdet af hvad de sökt undansnilla; Johan Andersson från Upsala Län, att väl ej någon må betagas rättigheten att råda öfver sin lösa egendom, bäst han för godt fmner, men att de vittnen, som varit tillstädes vid köp-afhandlingars afslutande om sådan egendom, må, derest någon af säljarens borgenärer det äskar, förklaras skyldige köpets eller handlingens rigtighet med sin ed fästa, och alt säljare, som dervid finnes hafva, tili borgenärers förfång, bedrägligen förfarit, bör ansvara, enligt 46 §. i Concurs-lagen den 12 Mars 1830; samt Johan Christoffersson från Kronobergs
Län, att, enär en Författning icke får innebära frestelse till brott, den ifrågavarande Kongl. Förordningen af den 9
Maj 1835 må upphäfvas och den lag åter varda gällande, att de lösören, som vid utmätningstillfällen eller eljest, då gäldenärs egendom skall till säkerhet för en fordrans utbekommande under hans vård försättas, finnes i gäldenärs bo, ovilkorligen må tillgripas, med rättighet likväl för tredje man att i vederbörlig ordning väcka och utföra talan om bättre rätt till samma egendom, hvilken emedlertid bör i taka händer förblifva. 6 Lag-Viskotlcts Betänkande> N.o 122.
Efter att hafva tagit berörde framställningar i behörigt öfvervägande, får Utskottet afgifva följande utlåtande i ämnet.
Utskottet anser sig, i anledning af den första bland motionerne, icke böra ingå i pröfning af den fordom omtvistade fråga, huruvida, vid köp af lös egendom, så kallad tradition, eller verkligt öfverlemnande af det sålda, vore för köpets giltighet och bestånd ovilkorligen behöfligt, eller ej.
Att köp om lösören emellan säljare och köpare är lagligen slutet, då de öfverenskomrnil om det, som säljes, och om dess värde, och att genom detta aftal eganderälten verkligen öfvergår från säljaren till köparen, om än öfverlemnande af det sålda icke genast sker, torde utan tvekan kunna antagas, enär ett sådant antagande icke strider emot grunderne i 1 Cap. Handels-Balken, och derjemte öfverensstämmer med förhållandena i dagliga lifvet.
Allmänna lagen lägger således ej något hinder i vägen derför, att såld lös egendom må qvarblifva i säljarens vård eller till dennes nyttjande upplåtas, ulan att köparens sakrätt i det sålda deraf lider.
Tvertom har lagstiftaren i ett annat lagens rum uttryckligen tagit i hägn eganderällen till lösören, som finnas i gäldbundet bo, men höra annan till.
Uti 7 Cap. 1 och 3 §. §.
UtsÖknings-Bulken stadgas nemligen, att annan mans gods, som finnes i bo, der utmätning sker, ej får tagas, samt alt, i händelse tvist uppkommer om det, som undantagas bör, Konungens Befallningshafvande skall skjuta saken till domaren och emedlertid sätta godset i qvarstad; i följd af hvilket allt frågan, huruvida lös egendom, som finnes i annans hand, må vara fredad från anspråk af innehafvarens borgenärer, blifvit i allmänna lagen gjord beroende deraf, om eganderätten kan styrkas.
Det förhållande, att lagen härvid icke uttryckligen antydt beskaffenheten af den bevisning, som i detta fall fordrades, hade i senare tider framkallat svekfulla tillställningar att genom föregifna köp undandraga lös egendom, sorn befanns i gäldbunden mans bo, utmätning för dennes skuld.
Missbruken med förhemligade eller diktade köpeafhandlingar om lösören hade blifvit så allmänna och voro så uppenbara, att lagstiftningens mellankomst blef oundviklig; och uppå Rikets Ständers vid förra Riksdagen framställda förslag utfärdades ofvan omförmälde Kongl. Förordning af den 9 Maj 1835, hvarmed åsyftades alt föreskrifva sådan offentlighet å köp inom viss tid, sedan det skett, att dels några serskilda olägenheter af antedaterade köpeafhandlingar ej skulle vara att befara, dels ock den, som innehade lös egendom, hvilken han till annan person afyllrat, ej skulle kunna genom sådane skenbara tillgångar bereda sig en credit, som han icke vunnit, i händelse borge- näien egt tillfälle alt förvissa sig örn rälta förhållandet.
Lag-Utskottets Betänkande j N-0 122.'
7 Erfarenheten lia.i likväl tillräckligen äclagalagt, att de missbruk, som till Författningen gifvit anledning, ingalunda kunnat derigenom minskas, än mindre förekom mas.
Snarare har ett motsatt förhållande inträffat, enär Författningen anses hafva verkat derhän, att utvägarne för oredlige gäldenärer att, genom svekfulla köpeafhandlingar, kränka borgenärers rätt eller gynna en borgenär på andras bekostnad, nu beträdes under skydd af samma formaliteter, som varit ämnade att tillstänga eller åtminstone försvåra deni.
Bland de skadliga verkningarne af denna Författning bör räknas den, att, då med lösöreköp blifvit så förfaret, som uti 1835 års Författning föreskrifves, svårighet måste uppstå för borgenär att å gods, som uppgifves höra annan till, vinna den i 7 Cap. 3 §.
Utsöknings-Balken omförmälde qvarstad, hvarigenom allenast borgenären kan betryggas, alt det gods, om hvars undantagande, på grund, att det uppgifves höra annan till, tvist uppstår, icke varder under tvisten förskingradt.
Sjelfva Författningen synes hafva gjort nämnde utvägar mera allmänt kända, så att de blifvit i ännu högre nion, än förut, begagnade.
Principen för densamma eller dess fordran af skriftlig afhandling för giltigheten af ett köp om lös egendom strider emot lagens allmänna stadganden i 1 Cap. ldandels-Balken, der säljarens och köparens goda ja och samtycke, utan alla vidare formaliteter, antiges för tillräckligt till köpe- eller by tes-a (talets fullständighet.
Det undantag härifrån, som i 1835 års Författning bestämmes, torde ej böra bibehållas, då det dermed afsedda ändamålet ej kunnat vinnas, utan erfarenheten deremot visat, att missbruken deraf blifvit flere och bedrägerien svårare att upptäcka.
Enligt Utskottets öfvertygelse, är det alltså af högsta behofvet påkalladt, att ifrågavarande Förordning upphäfves, och alt i stället stadganden införas, hvilka, så vidt möjligt är, lemna skydd åt borgenärens anspråk, utan att upphäfva eller förringa eganderätteus helgd.
De grunder, som Utskottet anser härvid böra följas, äro dessa: att, då vid utmätningstillfälle tvist uppkommer om gods, som i gäldenärs bo finnes, men hvilket någon påstår höra sig till, godset skall, på sått lagen nu stadgar, sättas i qvarstad i afbidan på tvistens afgörande vid domstol; att, på det borgenärs rätt i dessa fall ej må, genom obehöriga anspråk, en längre Lid uppehållas, eller han bringas i nödvändighet alt sjelf kära i en fråga, der bevisningv-skyldigheten måste åligga den, som vill tillegna sig det i gäldenärens besittning varande godset, stadgas bör, det den, som yrkat, att godset är honom tillhörigt, skall, vid förlust af sin talan, inom viss tid borgenären instämma; 8 Lag-Utskottets Betänkande, N.o 122. alt, för de fall, då gäldenär sjelf vid utmätnings-lillfälle anmäler, att gods hörer annan till, gäldenären bör om qvarstaden underrätta den uppgifne egaren, som har att sin förmenta bättre rätt inom samma tid hos domstolen utföra; att borgenär dock icke må vara betaget att, till tidens förkortande, sjelf stämma; att i rättegång, angående giltigheten af köpe-afhandling om lösegendom’, icke köparens och säljarens blotta erkännande deraf skall vara tillräckligt att förringa fordrings-egares rätt, utan, i likhet med hvad för concursmål är stadgadt, annan laga bevisning erfordras, eller köparen med sjelf sins ed betyga, att alhandlingen icke är falskligen till annans förfång uppgjord, vid påföljd, att det föregifna köpet ej hindrar egendomens utmätande; samt att straff bestämmes, ej mindre för gäldenär, som genom diglad afhandling egendom sig afhändt, i ändamål att förekomma utmätning, än ock för den, sorn i sådant brottsligt aftal med gäldenären deltagit.
Då Utskottet nu redogjort för sina åsigter uti förevarande ämne och uppgifvit det, efter Utskottets öfvertygelse, lämpligaste sätt att motverka de olägenheter, som blifvit ofverklagade, anser Utskottet sig hafva i och meddetsamma meddelat utlåtande öfver de af motionärerne framställda serskilda förslag; och får Utskottet, på grund af hvad anfördt blifvit, vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte, Jör deras del, besluta utfärdandet af en Författning, hvarigenom, med upphäf vande af Kongl.
Maj 1835, stadgas, som följer:
Söker någon vid utmätning tillegna sig gods, sorn i gäldenärs bo finnes, och menar borgenär, att det honom till förfång sker: bjuder sökanden bevis för sig; varde godset satt i qvarstad, intilldess tvisten om eganderätten af domstol prof vad blifvit; stämme dock säkanden, i thj fall, vederparten, i staden inom tre månader och på landet till det ting, som näst efter sex månader infaller, sedan godset i qvarstad sattes, eller håfve sin talan emot honom förlorat.
Nu anmäler vid utmätnings-tillfället gäldenären, att godset hörer annan till; då skall det ock med qvarstad beläggas, och gäldenären derom den uppgifne egaren underrätta.
Stämmer denne ej, inom den tid, som ofvan sagd är; vare sin talan qvitt.
Vill borgenär sjelf stämma, ege han rätt dertill.
Uti Lag-Utskottets betänkande, N:o 122.
Uti rättegång, angående giltigheten af köpe-afhandling om lös egendom, i de fall, sorn nu nämnde äro, må köparens och säljarens erkännande deraf icke till förringande af fordrings-egares rätt göra tillfyllest, utan skall annan laglig bevisning om köpets verklighet erfordras, eller köparen med sin ed fylla, att afhandlingen icke till annans förfång är diktad; men, i saknad af sådan bevisning, det föregifna köpet ej utgöra hinder för egendomens utmätande.
Har gäldenär, under sken af köp, gåfva eller annat aftal, egendom sig afhändt, för att förekomma utmätning, som af borgenär sökt är; straffes med åtta dagars fängelse vid vatten och bröd, eller med fängelse å allmän arbets-inrättning från en till sex månader.
Samma straff' vare för den, som i det bedrägliga aftal med gäldenären sig inlåtit.
Reservation af Herr von Röök, G.: ”Emot Högloft. Lag-Utskottet Betänkande, angående upphäfvande af Kongl. Förordningen den 9
Maj 1835 om försäljning af lösören, som få qvarblifva i säljarens vård, får jag reservera mig. —■- Upphäfvandet af Högbemälte Kongl. Författning utvisar ett vacklande i lagstiftningen, nemligen:
— Att vid den ena Riksdagen antaga en lag, som vidden näst derpå följande Riksdagen göres onyttig, — hvilket af mig icke kan gillas; — man har klandrat denna författning, men ingen enda har med lagliga bevis eller facta styrkt, att den samma förorsakat någon skada och man har allenast förmodat, att den är skadlig, emedan tillfälle derigenom skall beredas till uppgörande af falska köp till förfång för en annan fordrings-e^are än den personen, som inköpt lösöre-egendomen.
— Uti min domsaga hafva sedan 1835 säkerligen mera än hundrade sådane afhandlingar under de allmänna Tingen ingifvits, men, mig vetterligt, har ingen enda rättegång om dem uppstått, hvilket förhållande måtte utgöra ett säkert bevis derom, att missbruk äro åtminstone sällsynta.
— Falska köp, skiften och gåfvor kunna äfvenledes uppgöras om läst egendom:
Skall man derföre rimligen yrka, att 1 Cap. 2 §.
Jorda-Balken bör undanrödjas utur vår ännu gällande allmänna lag?
- Samma förhållande inträffar med afhandlingar om försåld lösöre-egendom.
Det enda, som emot Kongl. Förordningen den 9
Maj 1835 kan skäligen an Bih- till R, Si.
7 Sand. 1 A/d. 32 Haft. 2 lo Lag-Utskottets Betänkande, N;0 122, mälkas är att densamma bordt bestämma utvägar för att få sådana afhandlingar allmännare kända, än som hitintills har skett, samt att ansvar måtte utsättas enär det befinnes, att en slik afhandling tillkommit allenast till tredje mans förfång, och jag får således, med bibehållande af Högbemälte Kongl.
Förordning i sin oförändrade verksamhet, vördsamt föreslå efterskrifne tilläggningar, nemligen: l:o att då afhandlingar om lösöreköp ingifvas till Härads- eller RådstufvuRätter, och dermed är i öfrigt sålunda förfaret, som Kongl. Förordningen den 9 Maj 1835 föreskrifver, de samma, efter hvarje Tings eller Rådstufvudags slut, kungöras på sådant sätt, att en förteckning af domaren författas, innehållande köpares och säljares namn och hemvist samt beskaffenheten och värdet på den försålda lösöre-egendomen, hvilken förteckning genast uppspikas på Rättens dörr och förblifver derstädes anslagen ett år från Tingets eller Rådstufvudagens slut; 2:o att en dylik förteckning efter Tingets eller Rådstufvudagens slut kungögöres inom en månad derefter, genom domarens försorg, från predikstolaine i Häradets eller Stadens kyrkor; 3:o att den eller de, som finna sig befogade klandra den uppgjorde afhand lingen, måge derom genom stämning till det allmänna Ting eller den Rådstufvudag, som infaller näst efter Sex månader från det Ting eller den Rådstufvudag derunder afhandlingen ingifvits, göra sin eller deras talan gällande; och 4:o att, om afhandlingen befinnes vara uppgjord till annans eller rätter fordrings-egares förfång, böra så väl köpare som säljare, jemte ersättnings utgifvande till den lidande, straffas med åtta eller sexton dagars fängelse vid vatten och bröd, efter domstolens pröfning.
Med iagttagande af dessa föreskrifter, tror jag, att merberörde Kongl. Förordning bör fortfara att oförändrad vara gällande.” Lag-Utskottets Betänkande t N-o 123. ii No 123.
Ank. till Exp. Utsk. den 18 Sept. kl. 11 f. m.
Betänkandej i anledning af så väl Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition med förslag till Förordning emot olofliga folksamlingarj, som ock serskilte i detta ämne väckte motioner.
Samtlige Riks-Stånden hafva till Lag-Utskottet remitterat följande: ”Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer med förslag till Förordning emot olofliga folksamlingar; Gifven Stockholms Slott den 3 Juli 1840.
Vid granskning och jemförelse af nu gällande lagbud, rörande olofliga folksamlingar, har Kongl. Maj:t funnit 6 Cap. 1, 2 och 3 §. §.
MissgerningsBälken, Förordningen den 1 Juli 1743, angående budkaflars utskickande och omkringbärande i landsorterne, samt Kungörelsen den 26 November 1816, om sältet för menighets hörande i enskildte tillåtliga ärenden, innefatta åtskilliga stadganden, hvilka synas, antingen ej väl förenlige med rättvisans fordringar, eller i strid med lagens stadganden på andra ställen, eller med de begrepp, som, under en framskriden civilisation, sig utvecklat.
Maj:t har äfven funnit, att, jemte det lagstiftaren lemnat obegagnad t tillfället att, medelst brottslighetens indelning i vissa grader, lämpa bestraffningen närmare derefter, saknas ej mindre bestämda föreskrifter derom, hvilka utvägar böra vidtagas för stillande af uppror, än äfven ansvars-bestämmelser för de fall, att antingen män samlats i upprorisk afsigt, ehuru de ej ännu satt sig upp emot den offentliga myndigheten, eller ock att samlad folkmängd eljest, utan upprorisk afsigt, störer lugnet och allmänna ordningen.
I anseende till vådan af dylika folk-rörelser, hvilka snart kunna till våldsamheter öfvergå, bör lagstiftaren vara betänkt att qväfva dem i deras första uppkomst.
Bristen på lagbestämmelser härutinnan har visat sig, då det någon gång har varit nödigt att hämma eller bestraffa sådana oordningar.
Det är på grund bäraf och i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad förslaget till allmän Criminal-lag i 11 Cap. Straff-Balken, rörande ofvannämnde frågor, innefattar, Kongl.
Majit härmedelst föreslår Rikets Ständer att, med ändring af 6 Cap. 1, 2 och 3 §. §.
Missgernings-Balken, samt af nummerföljden af de i samma Capitel varande Öfrige §.
§. och med upphäfvande af Förordningen den 1 Juli 1743, angående budkaflar, och af Kungörelsen den 26 November 1816, angående sättet för menigheters hörande i enskildte tillåtlige ärender, nämnde Capitel må erhålla följande lydelse: 12 La^~Vtskottets Betänkandej N.o 123. 1. §•
Samlar sig menighet eller annan folkmängd tillhopa och lägger det uppsåt å daga att med förenadt våld sätta sig upp emot verkställighet af offentlig myndighets hud, eller att den till någon embets-åtgärd tvinga eller derföre hämnas:
Låta de uprorsmän sig genast på offentlig myndighets befallning skingras och till lydnad bringas; då skall anförare straffas med arbete å fästning från sex månader till tre år, men de öfrige varén från straff frie. §• 2- Skingra sig ej uprorsmän på offentlig myndighets befallning; vardén dömde, anförare till fästnings-arbete från tre till sex år och andre deltagare i uproret till sådant arbete från sex månader till tre år. 3. §.
Göra uprorsmän våld å person, bryta eller rifva de hus, sönderslå eller uppbryta dörrar eller fenster, eller plundra eller förstöra annan egendom; då skola de straffas, anförare med arbete å fästning från sex till tolf år, och andre deltagare med sådant arbete från sex månader till sex år. 4 §.
Varder den dråpen, som vill upror stilla, då skola dråparen och alla de, som burit hugg och slag å den döde, lif mista.
För annan gerning, derå serskildt straff i lag utsatt är, skall å den, som gerningen föröfva t, utom det straff, honom för uppror drabba bör, ock det serskildta straffet tillämpas, efter thy derom i lag stadgas.
Varder uprorsmän dråpen; ligge ogild. 5 §.
Hvar som bjuder, leger, trugar eller eljest förleder menighet att uppror göra, straffes för den anstiftan, om upror deraf kommer, på sätt, som om anförare i hvarje fall stadgas.
Har någon muntligen inför menighet eller annan folksamling eller i skrift, den han utsprider, eller utsprida låter, till upror upmanat; straffes, enär upmaningen ingen straffbar verkan hade, med fängelse från två till sex månader. 6 §.
Samlar sig folkmängd å torg, gata, eller annan offentlig platts, utan att Lag-Utskotlets Betänkande j N.o 123. lägga sådant upsåt å daga, sorn i 1 §. sägs, men störer dock lugnet eller allmänna ordningen, och skingrar den sig ej på offentlig myndighets befallning; då skola anstiftare och anförare af det uplopp dömas till arbete å fästning från sex månader till tre år, elier, der brottsligheten pröfvas vara af mindre svår art, med fängelse från två till sex månader; och varde annan deltagare i uploppet straffad med fängelse från två till sex månader, eller fälld till böter från tio till femtio R:dr, elter omständigheterna.
Öfvergå de till våld å person eller egendom, vare lag, sorn i 3 och 4 §§. sägs. 7 §•