Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Debiteringen af Häslvakans-afgiften i sammanhang med öfriga krono-utlagor löranledde dertill, att förstnämnde afgift uppbures samtidigt med krono-ulskylderna, och således förr än rusthållen tillkommande augmentsränta utfölle, samt alt dessutom icke allenast äfventyret af stämmoböter, utan också skyldigheten all erlägga' högre debetsedels-lösen tillämpades äfven på ifrågavarande afgift.
Enligt Utskottets lanke förefinnes icke något giltigt skäl för särskiljandet af Hästvakans-afgiftens debitering och uppbörd från hvad härom rörande öfrige till Statsverket ingående a (gifter är stadgadt.
Den omständigheten a!t en del rusthåll åtnjuta uugmentsränla ifrån andra hemman och att denna ränta möjligen först efter stämman för kronouppbörden utgöres, synes icke böra föranleda lill en afvikelse, hvarigenom, å ena sidan, Hästvakans-afgiflens erläggande kunde ansvarsfriit fördröjas, men å den andra, den skattskvldige beröfvades fördelen alt på en gång och på ett ställe erhålla kunskap om beloppet af de skattebidrag honom åligger.
Genom sistnämnde förfaringssätt beraBih. tilt 11.
5 Samt. -I A/d. 2 Haft. 5 30 BeviUninys -lils ko t teln Be länkande N;o 5. des dessutom en i (lera hänseenden önskvärd reda och enkelhet vid uppbörden och kontrollen.
Utskottet anser sig på dessa skäl böra hemställa, all Bengt
Nilssons omförmälda motion icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Först efter det Rikets Ständer fastställt grunderna för den allmänna bevillningens utgörande samt lattat beslut, angående andra frågor som inverka på lydelsen af de formulär, hvilka höra Bevillnings-sladgan bifogas, torde Utskottet i ett sammanhang få afgifva yttrande, angående de ändringar i nämnde formulär, till hvilka Rikets Ständers blifvande beslut må föranleda.
N:o 5. i Reservationer: Af Herr Grefve af Ugglas, Ludvig: ”Emot Utskottets tillstyrkan, det en högre och dertill progressiv bevillning fortfarande må påföras enskilda sedelutgifvande Banker, nedlägger jag min reservation.
Såsom skäl för afstyrkande af väckt motion om förändring härutinnan har Utskottet åberopat: dels ”den betydliga nedsättning tili bevillning, som vid sednaste Riksdag dessa Bankpr lillgodokom,'1'1 dels ”den förmånliga penningerörelse, Bankerna bedrifva.”
Det första af dessa skäl skall, fruktar jag, förefalla den opartiske granskaren nog nära liknande ett hån.
Då nemligen vid sednaste Riksdag Statens minskade behof af bevillning föranledde att bevillnings-procenten för inkomst allmänt nedsattes ifrån 5 lill 2 4/2, der större nedsättning icke egde rum, nedsattes för enskilda sedelutgifvande banker denna procent endast ifrån 5 till 3, och för utdelning utöfver 6 procent ifrån 15 till 9.
Härutaf synes, att, enligt då stadgad Bévillnings-förordning, dessa Banker, om hvilka betänkandet förmäler, att de erhöllo en så betydande nedsättning uti bevillning, kommo att för fyllande af statsbehofven bidraga uti en, uti förhållande till hvad annan rörelse erlade, med 20 procent förhöjd proportion utöfver den, som förut var fastställd.
— Det andra, ett ifrån gammalt åberopadt skäl, är lika svagt uti bevisningskraft.
Ty vore detta skäl gällande, låge rättvisa uti detsamma, skulle äfven hvarje annan rörelse, som åt den, hvilken idkar densamma, skänker högre behållning än 6 procent, — och mångartad är denna, — äfven underkastas förhöjd bevillning.
Att dessa skäl också icke voro de afgörande, vågar jag påstå.
Ett annat anfördes för att gendrifva beskyllning för godtycklig beskattning, det nemligen, att då vissa Banker endast på grund af privilegier, på grund af en undantags-lagstiftning bedrifva sin rörelse, en undantags-lag för bevillnings utgörande af dem icke kunde anses förnärma rättvisan.
Vore detta skäl bindande, skulle äfven hvarje annan på privilegium grundad rörelse, således äfven hypotheks-föreningarne, vara underkastad högre bevillning.
Det är således uppenbarligen ej egenskapen af privilegium, utan privilegiets art, det är den, efter åtskilligas uppfattning skadliga inverkan, detta privilegium utöfvar, det är den af några med afundsamma blickar betraktade större vinst, dessa Banker skänka delegarne, — en vinst, hvilken, såsom jag förut anmärkt, dock säkerligen öfverträflas af den, som mången annan fridlyst rörelse skänker, — det är detta som legat lill grund för undantags-lagstiftningen, detta som upprätthåller densamma.
Jag . vill ej här söka vederlägga dem, hvilka framhålla de enskilda Bankernas skadliga inflytande, ty frågan om den högre bevillningens rättvisa står utom, står öfver nämnde uppfattning.
Anmärka vill jag blott, att det icke är genom Bévillnings-förordning en denna tvist Bih. till R.
Brot. i856 $ t857. 5 Sami. 1 Afd. 3 Haft. \ 2 Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. bör slitas.
Är Bankernes verksamhet skadlig, borde privilegium för dem aldrig hafva utfärdats, borde de inedgifna rättigheterna vid oktroj-tidens slut indragits; och uti förbigående sagdt, månne Bankernes vedersakare sjelfve, månne de som på denna grund försvara undantags-bevjllningen ville på eget ansvar, uti detta nu, taga en sådan åtgärd?
Men sedan dessa privilegier af statsmakterna blifvit medgifna, då Bankerne fortfarande få bedrifva sin rörelse, då eger ej staten rätt alt våldföra den oktroj den åt Bank-bolagen gifvit.
Och ett sådant våldförande är hvarje direkt eller indirekt förändring uti de vilkor, uppå hvilka vid uppgörelsen beräkningarne voro grundade, hvarje genom undantagslag förorsakad minskning uti vid kontraktets ingående laglig vinst.
Man besinne väl, alt det icke är qvantum af orättvisa, utan orättvisan sjelf för hvilken staten bör skygga tillbaka, och att, der rättsgrunden afses, mindre betyder om uti förevarande fall procenten sättes till 5 eller 6, öfverskollsprocenten till 9 eller 100, än att staten öfver rätt låter godtycke råda.
Man glömme aldrig, alt på helgden af denna rätt, på likhet inför lag, allas välfärd beror, och att der sanningen härutaf icke uti samhällets bjerta finnes inristad så djupt, att ingenting förmår derutur utplåna densamma, det ena interesset uti dag, men äfven kanhända det andra uti morgon, är underkastadt menings-skiftningarnes ostracism.
På grund af hvad jag har haft äran anföra yrkar jag vördsamt, att bevillning af enskilda sedelutgifvande
Banker må utgå till samma procent, som för bevillning af annan rörelse och inkomst stadgas.
Denna bevillning kommer uti alla fall att hårdare drabba dessa Banker än det stora flertalet af annan näring och rörelse, enär för de förra den inkomst, som ligger till grund för taxeringen, på siffran kan kontrolleras.” ”Emot uti 57 § stadgad bevillning för karakters-fullmakter reserverar jag mig äfven på grunder, jag vid föregående Riksdagar anfört.”
Uti denna reservation halva instämt: Herr Friherre Manderström, C. A., Herr Friherre af Schmidt, Georg, och Herr von Strokirch, J. P. F. Af Herr Friherre Sköldebrand: ”1 stället för den edgång, som Taxerings och Pröfnings-kommittéernas ledamöter, enligt 119 § af nu gällande Bevillnings stadga skola aflägga, har Utskottet uti nämnde § föreslagit ett stadgande, hvarigenom Ordföranden förpligligas, alt vid förrättningarnes början gifva kommitté-ledamöterna erinran om deras skyldighet att handla efter bästa förstånd samt på heder ocb samvete.
Bil. till Bev.-Ulsk.
Bet. N:o 5.
5 Lika mycket som jag delar Utskottets mening om edgångens afskaffande, lika mycket, och än mera, anser jag förslaget, att ordföranden skulle icke blott berättigas utan förpligtas att inleda förbandlingarne med en framställning af omförmälda beskaffenhet, förkastligt.
För det medborgerliga sinnet vore, enligt min tanke, skyldigheten att gifva och att emottaga en sådan föreställning, med afseende å utöfningen af taxeringsmanna-kallet, lika sårande.
Det ändamål, man vill uppnå, synes mig lämpligen kunna vinnas derigenom, att 119 § gifves följande, af mig hos Utskottet föreslagna lydelse, hvilken jag härmed underställer Rikets Ständers pröfning: ”Till erinran 0111 den hvarje ledamot i Taxerings- och Pröfnings-kommitté åliggande skyldighet, att efter bästa förstånd och med tillämpning af föreskrifterna i Bevillnings-stadgan, på heder och samvete, påföra hvarje skattskyldig den beskattning, han bör vidkännas, så att hvarken kronan eller de skattskyldige förnärmas i sin tillständiga rätt, skola vid början af Kommittéernas verksamhet, §§ 64, 65, 66, 67, 71, 102, 104, 105, 106 och 109 i denna stadga uppläsas.” Herr Professoren Agardh samt Herrar J.
Malmborg och C. E. Embring hafva instämt uti denna reservation.
Af Herr Bildt.
Knut: ”En lag, som ej mera respekteras, bör efter tidens kraf jemkas och rättas; ty genom orimliga lagar undergräfves aktning för all lag.
Denna sats kan skäligen tillämpas på den hevillnings-förordning, som, hufvudsakligen oförändrad, hvarje Riksdag framkommer till Rikets Ständers pröfning.
Vid denna Riksdag har Bevillnings-Utskottet ej saknat anledning, att närmare granska de gamla bevillnings-grunderna, hvars olämplighet blifvit på ett utmärkt sätt framhållhe i en af Herr Stolpe inom Borgare-ståndet väckt motion (intagen i Svenska Tidningen för den 30 och 31 December 1856).
Utskottet medgifver väl att olägenheter lörefinnas, men anser sig sakna erforderliga upplysningar för att desamma afhjelpa, och föreslår Rikets Ständer att underdånigst anhålla om bildandet af kommitté för att erhålla ett förslag till ordnandet af städernes och landets beskattnings-förhållande, onera m. m.
— Man kan gerna erkänna att denna utväg kan blifva ganska gagnelig, ehuru det är skälig anledning till den förmodan, att en längre tid fordras för att nöjaktigt lösa så vidtomfattande frågor.
För min del så anser jag det vara lämpligare, att, under afvaktan af resultaten från den föreslagna kommittéen, vidtaga några praktiska åtgärder, föranledde af redan vunnen erfarenhet och de många upplysningar, som från flere håll kunna inhemtas.
Hufvudsakligen skola bevillnings-grunder framställas för följande fall, nemligen l:o Löntagare, 2:o Närings-idkare, 3:o Jordbruket.
För löntagare är ingen förändring begärd, hvarföre den stadgade afgiften af 1 procent är bibehållen.
4 Bil. till Bev.-Utsk.
För näring s-idkar c har Utskottet ej velat nedsätta bevillnings-procenten från 2 1/2 till 1 procent, af det skäl, att bevillningen derigenom skulle förminskas.
För denna mening saknas ej skäl, då den vid sistlidne
Riksdag beslutade nedsättning från 5 till 2 1/2 procent icke framkallat, som man under ölverläggningarne i Riksstånden förmodade, sådane uppgifter, alt ingen förminskning i närings-idkares bevillning skulle komma att ega rum.
Härvid må anmärkas, att i 1855 års bevillningsförordning saknas allt yttrande derom, att man hade annan mening med förändringen än nedsättning af skatt; hvilket ock bekräftades deraf, att minimi-afgiften för alla närings-idkare nedsattes till halfva beloppet.
Detta förhållande har föranledt en särdeles olika tillämpning af författningen inom särskilda laxerings-kommittéer; likväl torde med skäl kunna antagas, att om den rättvisare grundsatsen antogs, att för all inkomst erlägges i bevillning i procent och i bevillnings-förordningen intogs den föreskrift, alt krono-ombuden i så väl taxerings- som pröfnings-kommittéen, enligt noggranna föreskrifter från Konungens Befallningshafvande, ålades alt tillhandahålla de upplysningar, som i §§ 58 och 102, af Bevillnings-Förordningen omförmälas, så synes det mig troligt, att desse skärpta kontroller skulle framkalla en större uppmärksamhet hos de skattskyldige, som nu, beklagligen, icke allmänt tyckas visa någon allvarlig böjelse att fullgöra sina skyldigheter mot samhället i detta hänseende, hvaraf äfven enskilde medborgare blifva lidande i de orter, der kommunala afgifter utgöras efter samma grunder som allmänna bevillningen.
En ytterligare kontroll, som jag förmodar skulle blifva ganska inverkande på tänkesätten, vore det, om i allmän tidning infördes en namnlista å närings-idkare, med uppgift å den bevillning, de för året erlagt.
Med anledning häraf får jag vördsamt föreslå: att § 8 i Bevillnings-Förordningen under nämnde åsigter till Utskottet återremitteras.
För att närmare förklara delta yrkande vill jag söka att framhålla åtskilliga förhållanden rörande närings-idkares erlagde bevillning för år 1855.
Härom kan inhemtas tillförlitliga underrättelser i Riksgäids-kontorets
General-sammandrag öfver bevillningen för år 1855 samt Kommers-kollegii underdåniga berättelser om Utrikes och Inrikes Handel och Sjöfart, Fabriker och Manufakturer.
Deraf synes att samtlige 5,951 handlande i städer och köpingar erlagt i bevillning för år 1855 R:dr 106,285: 20. 11.
Skepps- och ångfartvgs-egare af 2,874 fartyg om 126,256 läster, och 151 ångfartyg med 5,92 7 hästkrafter . . „ 20,220: 17. 8.
Egare af skepps-varf och fabriker med ett tillverknings-värde af 55 1/2 millioner (utom skepps-varfvens tillverkning) .. 22,556: 42.
— Handtverkare och borgare i allmänhet „ 54,186: 47. 6.
Således den i § 8 af Bevillnings-Förordningen nämnde personal tillsammans endast en bevillning af omkring . „ 205,000: — — Bil. lill Bev.-Ulsk.
De 30 stapel-städer, sorn äro föreslagne att som tolag erhålla 8 15,730 R:dr Riksmynt af tull-medlen, hafva för år 1855 erlagl i bevillning tillsammans 151,700 R:dr Riksmynt eller omkring 1/6 af tolagen.
Det Liefve för vidlyftigt att här närmare upptaga alla de anmärkningar, som med skäl kunna göras i följd al de framlagde förhållandena.
Hvad som redan är yttradt torde öfvertyga hvar och en. att härutinnan är mycket, som fordrar en skyndsammare rättelse, än man kan hoppas af Utskottets föreslagna kommitté.
Beträffande beskattningen å landl-fastigheter så har Utskottet vidblifvit det gamla och uppskjuter all förändring deruti, under afvaktan af den omförmälda kommittéens resultater.
Örn man närmare granskar förhållandena, så finnér man lätt att 1825 års minimi-larif, som upptager hela hemmans-värdet till något öfver 233 millioner, nu mera är alldeles oanvändbar.
Af Justitie-statsministerns underdåniga berättelse för år 1854, rörande å landet lagfaren egendom för köp, linner man att försäljningen af jord under loppet af 10 år uppgått till 508 1/2 millioner oell att således endast 10 års försäljnings-värde öfverstiger minimi-tarifen med 30 procent.
Om nämnde 308 1/2 millioner uttryckte liela landtfastighets-värdet eller att all jord inom 10 år blifvit lagfaren för köp, hvilket på långt när icke kan vara fallet, så skulle ett hemman i medeltal ej ega högre värde än omkring 5,000 R:dr; men att delta är allt för lågt, derom kan ej tvifvel uppstå.
— Då det är kändt (af Rathsmans beskattnings-tabeller) att redan år 1812 jordens värde bestämdes till 448 millioner, så borde väl med skäl detta värde kunna anses hafva stigit till tre gånger denna summa eller hvarje af landets 61,147 hemman till omkring 20,000 R:dr.
Öfrige 4,127 hemman, som innehafvas under boställs—rätt, ingå ej i denna beräkning, såsom gifvande bevillning efter andra grunder.
Det nu för bevillningen antagna jordvärdet har dessutom det stora felet, att vara särdeles ojemt fördeladt inom de olika taxerings-distrikten och redan åstadkommit så orättvisa beskattningar, att Bevillnings-Utskottet derom erhållit framställning, så väl genom en skrifvelse från Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län, åtföljd af ett vid Pröfnings-kommittéen derstädes hållet protokoll i frågan, som genom en motion i samma syftning från Herr Sandströmer.
Inom vissa län är jordvärdet för bevilli ingen mycket olika bestämdt; t. ex. i Malmöhus län, der hemmans-värdet med 50 procent öfverstiger detsamma i 1823 års minimi-tarif, då i andra åter, såsom Kronobergs, Westmanlands och Wester-Norrlands län o. s. v., man mycket närmat sig bemälda tarif och lomnat §§ 66 och 67 i Bevillnings-Förordningen utan särdeles afseende.
För att i någon mån söka afhjelpa dessa missförhållanden tror jag det såsom en öfvergång vara nyttigast att antingen borttaga minimi-tarifen eller böja den till 3 å 4 gånger, så att man hade tillfälle att sätta jorden i sitt rätta värde och 6 Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. nedsätta afgiften, så att någon förhöjning i skatten, så vidt kunde ske, koni mc att undvikas.
Härigenom skulle det blifva möjligt att sammanjemka de jemförliga värdena inom hvarje distrikt och äfven att enligt försäljningar och andra förhållanden, såsom Hypotheks-förenings-värden m. m., bestämma jordens rätta värde.
Med anledning häraf får jag vördsamt föreslå, att §§ 19 och 49 i nämnde syftning till Utskottet återremitteras.
Värdet å stads-fastigheter hör, eldigt min tanke, lemnäs orubbadt såsom temligen rätt derigenom att braudförsäkrings-summan är antagen såsom minimum.
Mot Utskottets förslag att borttaga edgången får jag reservera mig, då jag anser det skadligt att lossa detta band på godtycket och egennyttan.
— I moraliskt hänseende är det en sorglig företeelse, att
National-representationen anser sig böra lyssna till den önskan, att borttaga en edgång, som egentligen icke är annat än en förbindelse, som ålägges hvarje jury-man, då lian, efter öfvertygelse, fullgör ett medborgerligt förtroende.
Ömheten för ”samvets-trängsel och menederi”, som det heter i en biskops motion, torde antingen hafva gått något långt eller också kunde man göra den slutsats, att folkets aktning för religionen sjunkit till en förfärligt låg ståndpunkt.
Jag tror att förhållandet lyckligtvis icke är sådant.
Frågan om edgång i allmänhet är dessutom redan under särskild behandling, som synes af Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 55, bifallet i alla Riks-Stånden.
Af nu anförde skäl får jag vördsamt föreslå, alt § 119 återremitteras till Utskottet, för att oförändrad få qvarstå.
Slutligen får jag yrka, att Bevillnings-Förordningen till redaktion närmare granskas och att onödiga bestämmelser borttagas.
Om alla beskattades lika för inkomst till 1 procent, så kunde hela den blandade personal, som är uppräknad i §§ 10, 27 och 28, till det mesta uteslutas.
— Bland der befintliga orimligheter må anföras, alt fruntimmer, som idka mindre handel, såsom klädmäklerskor eller månglerskor, kunna i Salje och 4 al c klasserne beskattas till samma belopp, sorn är stadgadt såsom minimi-afgift för grosshandlare och andre handlande i Stockholm och Götheborg.
Af nämnde anledning får jag vördsamt föreslå, att §§ 10, 27 och 28 till Utskottet återremitteras, för att i nämnde syltning omarbetas”.
Af Herr Flach, J.: ”Emot Utskottets beslut, i hvad det innefattar ogillande af min motion om förändrad organisation af Taxerings-kommittcerna i städerna, äfvensom af Stockholms Stads Pröfnings-kommitté, får jag vördsamligen anmäla min reservation.
Om man, lika med Utskottet, antager att flertalet af befolkningen i städerna utgöres af det näringsidkande borgerskapet, äfvensom att detta ”hufvudsak - Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. 7 ligen drager skattebördorne,” kunde visserligen deraf ett skenbart skäl hemtas för den af Utskottet derifrån härledda slutsats i afseende å ifrågavarande kommittéers organisation; men enär, åtminstone med ganska få undantag, det uppgifna förhållandet såväl beträffande personerne, som i afseende å beviilnings-beloppen, är, enligt min öfvertygelse, uppenbart stridande emot det verkliga, synes mig hufvudgrunden för Utskottets beslut i denna del förfallen.
Då jag dessutom måste betrakta nämnde kommittéers organisation enligt Stånds-grundsatsen härfluten från Itikels Ständers åsigt om nödvändigheten alt derigenom åstadkomma en förmedling emellan motsatta enskilda interessen, kan jag ej annat finna, än att en följdriktig tillämpning af denna åsigt måste förutsätta fullkomlig likhet i stånds-representationen inom dessa kommittéer; och då jag icke föreslagit någon tillökning i Ledamöternas antal, utan tvertom en förminskning, der jag, af ofvananförda skäl, ansett den billig och nödvändig, synes mig Utskottets yttrande örn svårigheten alt linna tillräckligt antal ledamöter i Taxerings-kommittéerna ej eller innefatta någon vederläggning af min framställning i ämnet.
Likaledes reserverar jag mig mot Utskottets beslut, hvarigenom föreslås, att den i 119 § af Bevillnings-lörordningen stadgade edgång må upphöra.
Då samtlige Riks-Stånden bifallit Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 35, deruti, med anledning af Herr Biskop
Björcks motion om inskränkning i antalet af edgångar, som ej af Domstol åläggas, Utskottet, uppå anförda skäl, hemställt, att nämnde motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, synes mig
Bevill— nings-Utskottet destomindre bordt linna lämpligt, att i anledning af Herr Biskop Björcks likaledes (och tvifvelsutan under förutsättning af Rikets Ständers bifall till hans ofvannämnda, af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet behandlade motion) gjorda framställning om taxeringsmanna-edens upphörande, derå nu tillstyrka bifall, som Bevillnings-Utskoltet haft den jemväl vid förra Riksmöten begagnade utväg att föreslå lämpliga förändringar i edsformuläret.” Af Herr Komminister Beckman: ”Den fullständigaste, men tillika kortaste reservation emot Utskottets småförnuftiga, för att icke säga: småsluga, arbete vid bestämmande af grunderna för den blifvande Allmänna Bevillningen, kunde vara en särdeles välkänd predikants ämne för en profpredikan inom hulvudstaden: huru det gär till när ett folk skall förgås.
Predikanten har, efter reservantens förmenande, icke haft plats uti Bevillnings-, men vanligtvis uti ett mera förnämligt Utskott, ehuru han synes hafva hemtat flera färger för sin mörka teckning ur förhandlingarne inom det förstnämnda och ur en del af de förslag till lagstadganden, som derifrån utgå.
När lagar skrifvas, som icke genomströmmas af en allmän fosterländsk, utan en skråaktig och ensidig anda, lagar, som tydligen innebära anvisning lör den bättre lottade samhälls-medlemmen att undandraga sig vederbörligt deltagande uti de 8 Bil. lill Bev.-Utsk.
N:o 5. allmänna bördorna, och utan skonsmål kasta dem på den mindre väl lottade, då har välståndet missbrukat sin makt till den vanlottades förtryckande, och man må vara glad deröfver, att den sednare icke kommer till klar insigt af sin belägenhet och en helt naturlig känsla deraf; när lagar skrifvas, hvilkas tillämpning på de mest vigtiga förhållanden lagstiftaren sjelf öppet eller förstucket visar sig icke vilja hafva noga handhafd, då undergräfves aktningen och vördnaden för all lagstiftning, och den djupaste grundvalen för ett samhälles bestånd rubbas, och det erfordras endast en ringa yttre påtryckning för omstörtandet.
Sträng och ovilkorlig förbindelse för den ringare samhälls-medlemmen, men godtycklighet och obevakadt sjelfsvåld för den mera högt stående, det är inom vårt samhälle lösen i det allmänna lifvet, grundtonen i mången författning, och det slingrande garn, hvaraf Bevillningsförordningen är sammanväfd.
Men denna lösen, denna grundton, detta slingrande garn äro kräftsår på samhällskroppen, som ofelbart sönderfräta densamma, derest de icke i tid hotas.
Rika anledningar till sådana nedslående åsigter af det Svenska beskatta ingsväsendet genom allmän bevillning, och af det sätt, hvarpå föreskrifterna derom vanligast tillämpas har reservanten antecknat uti sina utförligare reservationer vid de tvänne sednast förflutna riksmötena, hvilka han också i de delar nu åberopar, hvaruti öfverklagade missförhållanden icke på ett eller annat sätt hafva blifvit alhulpna, nemligen uti hans reservationer vid Bevillnings-Utskoltets Betänkande j\t:o 4 så väl af den 1 April 1851, sorn af den 10 April 1854.
Särskildt vill reservanten anmärka, att, ehuru allmänna bevillningen de sednare åren har jemförelsevis till andra skatter varit af så ringa belopp, att dess utgörande icke synes hafva förtjenat det mer eller mindre prisvärda arbete, som inom och utom riksdagar och kommittéer deråt egnats, dagar kunna komma och synas snart stunda, då densamma icke vidare blifver en småsak, utan för en betydlig statsbrist skall stiga till en mångdubblad summa, och de missförhållanden, som nu lätt borde kunna afhjelpas, emedan följderna af rättelsen skulle kännas mindre, skola blifva desto svårare att undanrödja, i den mån en påkallad rättvisa kräfver större uppoffringar af dem, som billigtvis höra och kunna göra sådana.