Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag stridande; hvarföre Kongl. HofRätten, i enlighet med AxlvokatFiskalsEmbetets i denna del framställda påstående, ogillade berörde förfarande, om hvars oriktighet Konungens Befallningshafvande till framtida efterrättelse förständigades.
Uti en den 3r Januari 1838 ankommen skrifvelse, hade Rikets Högloft.
Ständers till RiksgäldsKontorets Styrelse förordnade Herrar Fullmäktige uppgifvit, huruledes uppå anmälan af Kommissariatet derstädes, att de, under den 8 September i836, genom Konungens Befallningshafvande i Götheborgs och Bobus
Län infordrade förklaringar och öfriga handlingar, i anledning af i RiksgäldsKontoret författade anmärkningar, rörande bevillning af testamenten och arf inom samma Län, icke kommit Kommissariatet tillhanda, oaktadt dess den 9 Mars 1SS^ förnyade framställning om dessa handlingars ofördröjliga insändande, Herrar Fullmäktige, i serskilda skrifvelser af den \\
Juni och 18 Oktober sistnämnda år, erinrat Konungens Befallningshafvande om skyndsamt fullgörande af Kommissariatets begäran» R.
Just. Ombtidsm.
Ettib.
Ber. den 14 Jan, 1S40. 21 samt derjemte .äskat upplysning om orsaken till det förelupna dröjsmålet; vid hvilket förhållande och då Konungens Befallningshafvande äfven underlåtit att ställa sig dessa förnyade erinringar till vederbörlig efterrättelse, Herrar Fullmäktige begärt, det jag ville, genom min Embetsåtgärd, icke allenast förmå Konungens Befallningshafvande, att skyndsamligen till RiksgäldsKontoret insända ofvanberörde infordrade förklaringar och öfriga handlingar, utan äfven befordra den eller de, som i förevarande hänseende försummat sina tjensteåligganden, till det i Lag och författningar stadgade ansvar.
I anledning häraf och då jag tillika inhämtat, att de angående detta ärende, tid efter annan, ifrån RiksgäldsKontoret till Konungens Befallningshafvande allåtna skrifvelser blifvit utan allt svar lemnade, har jag, i skrifvelse förstnämnde dag, på anförda grunder, åt AdvokatFiskalsEmbetet i Kongl.
Götha HofRätt uppdragit, att inför Kongl.
IlofRätten emot Konungens Befallningshafvande, för dess anmärkta förfarande, anställa åtal samt dervid yrka, dels att, genom serskildt meddelande beslut och vid kraftigt verkande påföljd, Konungens Befallningshafvande måtte förpligtas att ofördröjligen och sist inom en månad ifrån delfående af beslutet, hafva till RiksgäldsKontoret insändt de, på sätt ofvan förmäldt är, infordrade förklaringar och öfriga handlingar, dels ock att Konungens Befallningshafvande varder förelagdt, att uppgifva de orsaker och förhållanden, som beredt det dittills förelupna dröjsmål med verkställigheten af dess handräckningsåtgärd; hvarefter och sedan i detta afseende nödiga upplysningar vunnits, AdvokatFiskalsEmhetet ägde att emot vederbörande, som funnos hafva vållat dröjsmålet och således gjort sig skyldige till tjensteförsummelse, vidare utföra den talan, hvartill
Till fullgörande af hvad Kongl. IlofRätten, med bifall till AdvokatFiskulsEmbetets, enligt sålunda erhållen föreskrift, framställda yrkandenr genom särskildt beslut den 7 derpåföljde Februari stadgat, har Konungens Befallningshafvande med bevis af PostKontoret i Götheborg styrkt, alt de af RiksgäldsKontoret infordrade handlingar blifvit den 28 i samma månad till Kommissariatet derstädes insända, samt derjemte till svaromål i saken uppgifvit, att, i följd af Kommissariatets först allåtna skrifvelse, ordres blifvit den 16 September i836 utfärdade till de inom Länet boende redogörare, äfvensom bref då afgått till Konungens Befallningshafvande i annat
Län, med begäran, att en der vistande f. d.
Kronofogde måtte affordra» förklaring, hvilken likväl uteblifvit, intilldess Konungens Befallningshafvande efter det åtalet väcktes, gjort ytterligare påminnelse, då förklaringen änell - 22 R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. ligen inkommit; hvaremot AdvokatFiskalsEmbetet, i afgifvet slutpåstående, erinrat, att Konungens Befallningshafvande, som ägt att sjelfmant tillse, det vederbörande inom behörig tid inkommit med de förklaringar, Kommissariatet i dess skrifvelse af den 8 September i83fi påfordrat, icke blott åsidosatt denna pligt, utan äfven, oansedt RiksgäldsKontorets sedermera trenne gånger förnyade begäran om handräcknings meddelande, ändock stannat i overksamhet och hvarken besvarat de ankomna skrifvelserna, eller ens deraf hämtat anledning till vidtagande af lämpliga åtgärder för uteblifna förklaringars och handlingars infordrande; I anseende hvartill och då AdvokatFiskalsEmbetet, som icke kunde undgå, att lägga Konungens Befallningshafvande till last detta förfarande, funne sig särskildt böra fästa uppmärksamhet derå, att detsamma hufvudsakligen vore att tillsluifvas LandsKamereraren, hvilken, såsom LandsKontorets Chef, hade sigålagdt, att hos Landshöfdingen föredraga och påminna hvad, efter hvarje dithörande måls beskaffenhet, borde tillgöras, AdvokatFiskalsEmbetet yrkat, att Konungens Befallningshafvande, Landshöfdingen och LandsKamereraren, måtte för åtalade försummelsen i embetsutöfning, vidkännas laga ansvar med böter till det belopp, Kongl.
HofRätten för den ene och andre bestämde.
Sedan, uti häröfver inkomna förklaringar, Landshöfdingen för sin del åberopat mängden och mångfalden af de honom, inom och utom LäneResidenset, åliggande Embetsgöromål, såsom anledning hvarför anmärkta dröjsmålet kommit att undgå hans uppmärksamhet; och LandsKamereraren åter, med erkännande, att försummelsen endast borde honom tillskrifvas, tillika anfört åtskilliga omständigheter, hvarå, så vida Kongl. Maj:t och Kronan genom dröjsmålet ej skall lidit i sin rätt, LandsKamereraren grundat sin anhållan 0111 befrielse ifrån allt ansvar, eller åtminstone att detsamma måtte blifva så lindrigt som möjligt; bar Kongl. HofRätten, genom dess den 2 April sistlidna år meddelade Utslag, sig utlåtit och funnit, det Landshöfdingen icke, med den uppmärksamhet som vederbordt, vakat deröfver, att LandsKamereraren iakttagit sin tjenstepligt att befordra verkställighet af ifrågavarande handräckningsåtgärd; men som, enligt hvad AdvokatFiskalsEmbetet antydt, den emot Konungens Befallningshafvande åtalade försummelse i berörde afseende egentligen tillkommit genom LandsKamereraren, hvilken äfven erkänt detta förhållande, pröfvade Kongl. HofRätten, med hämtadt stöd afl Kap. 12 §.
Rättegångsbalken, rättvist döma honom att, för sitt obehöriga förfarande under tjensteutöfning, böta Tjugufem Riksdaler Banco. R.
I'fint.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. 23 Sedan, uti en till mig ingifven skrift, numera aflidne Borgmästaren i Sigtuna Johan Falck Larsson, dels i anledning af RådstufvuRättens i nämnde Stad med serskildt tillförordnad Ordförande, den 11 Februari i834 meddelade utslag, angående ett, efter StadsFiskalen E. M. Ekermans angifvelse, emot bemälde Borgmästare, i egenskap af tillika der anställd Tullbevakningsinspektor, åtaladt tjenstefel, begärt, att RådstufvuRälten, som skall, emot Lag och sakens utredda beskaffenhet, ålagt Borgmästaren urbota straff och förklarat honom skyldig att träda i häkte, måtte derför ställas under tilltal och, jemte laga ansvar, förpligtas att ersätta hans dermedelst vållade skada och lidande, dels ock angifvit tillförordnade Ordföranden för öfverträdelser af Taxan för Expeditionslösen samt underlåtenhet att i behörig tid och ordning aflemna Dombok öfver de af RådstufvuRätten under hans tjenstgöring handlagda mål, hade jag, till vinnande af fullständig kännedom om beskaffenheten af elen sak, som utgjorde föremål för Borgmästaren Falcks klagan, ifrån vederbörande begärt och erhållit alla till saken hörande handlingar, samt af dem inhämtat, huruledes RådstufvuRätten, under serskildt tillförordnad Ordförande; genom det förenämnde dag den 11 Februari 1834 gifne Utslaget, sig yttrat och ansett Borgmästaren Falck lagligen förvunnen, att år 1828, sedan han, i egenskap af Tullbevakningsinspektor anhållit, såsom oförpassadt, ett ifrån Stockholm till Sigtuna ankommet parti Kaffe, hafva, med begagnande af ett till innehållet oriktigt betyg och sålunda på ett svekfullt sätt, beredt sig utväg att till ägaren återställa omförmälda parti Kaffe, som skall utgjort 55^ skålpund, utan att redovisa stadgade afgifter för mer än 200 skålpund; derföre, ulan afseende å det af tillförordnad
Aktor afgifna lindrigare ansvarspåslående , att nemligen Borgmästaren borde mista sin innehafde Inspektorstienst, ersätta Tullverket den bristande afgiften och godtgöra all rättegångskostnad, RådstufvuRätten, med tillämpning af 5 §. i då gällande Kongl. Förordning emot oloflig införsel eller utförsel af varor den 23 Juni 1825, jemförd med 1 , 5 och 47 §• §• i Kongl. Stadgan om Inrikes Tullförpassning och bevakning af den 10 Augusti samma år, dömt Borgmästaren, såsom den der gynnat och befordrat införsel ifrån Stockholm af 007 skålpund oförpassadt
Kaffe och försnillat de derför stadgade tullaf'gifter, att straffas med arbete å Christianstads fästning i två år, vara förlustig sin Inspectorsbefattning och ovärdig att i allmän tjenst vidare nyttjas, eller taga del i.val, som medborgerligt förtroende utmärkte, eller dervid sjelf komma under omröstning, samt att derförutom gälda åtskillige kostnader i målet; såsom följd af hvilket beslut RådstufvuRätten ock förordnat och låtit verkställa Borgina - 2 4 R- St.
Ombudm.
Emb.-Ber, den 14 Jan. 1840. starens försändande lill Länshäktet.
Hvaremot Kongl. HofRätten, i anledning af Borgmästarens häröfver anförda besvär, genom särskildt beslut den 24 i samma månad, anbefallt hans lösgifvande ur häktet, samt derefter, medelst slutligt Utslag den 24 nästderpåföljde Augusti, förklarat, det Borgmästaren, såsom icke emot sitt nekande öfvertygad derom, att det af honom anhållna, men godsägaren sedermera återställda parti Kaffe innehållit mera än 200 skålpund, derför dubbel sjötull, jemte öfriga umgälder, blifvit af honom vederbörligen insända, ej eller kunde i denna del till ansvar fällas; ocb då, i afseende å Borgmästarens förfarande att bafva, utan föregången undersökning af anhållna varan, låtit den komma ägaren tillhanda och grundat beräkningen af derför bestämda afgifter å ett såsom verifikation insändt betyg, hvars lydelse icke blifvit vitsordad eller ens kunnat göras sannolik, Kongl.
GeneralTullStyrelsen icke haft tillfälle bestämma, huruvida dylik tjensteförsummelse vore af beskaffenhet, att den allena borde föranleda till åtal inför Domstol, ansåge Kongl. HofRätten fråga om ansvar derför å Borgmästaren icke för det dåvarande kunna till pröfning företagas, utan ankomme det på Kongl.
GeneralTullStyrelsen, att derom förordna; hvilket Kongl. HofRättens Utslag, hvaröfver bos Kongl. Majit underdåniga besvär af StadsFiskalen Ekerman anfördes, blifvit, genom Kongl. Maj:ts Nådiga Utslag den 4 Augusti i835 , till alla delar faststäldt.
Vid öfvervägande af detta med hvad haudlingarne i öfrigt innehöllo, ansåg jag, för min del, det emot Borgmästaren Falck åtalade förfarande, om det ock, på sätt RådstufvuRätten antagit, i allo varit lagligen styrkt, bestående deri, att ofvanomförmälda, ifrån en till annan inrikes ort ankomna vara, hvilken, anhållen såsom oförpassad, enligt FörpassningsStadgan, icke kunnat dömas förbruten, utan skolat emot erläggande af dubbel sjötull ägaren återställas, blifvit i obehörig ordning till denne sistnämnde utlemnad och, med begagnande af ett origtigt betyg, beräknad till mindre qvantitet än den verkligen utgjort, samt afgifterne i samma mån till mindre belopp än vederbordt redovisade, väl innefatta ett tjenstefel, medelst åsidosättande och öfverträdelse af hvad Borgmästaren , såsom tjensteman vid inrikes tullbevakningen, likmätigt FörpassningsStadgan ålegat, och hvarför högst det af Actor yrkade ansvar lagligen ägt rum, men deremot icke kunna hänföras till det svårare brott, 5 §. i Kongl. Förordningen den 23 Juni 1825 beskrefve, angående den händelse, att oloflig varuinförsel af Tulltjensteman gynnas och befordras, helst Förpassnings-Stadgan i dess af RådstufvuRätten åberopade 47 §• icke i detta afseende, eller rörande tjenste mans - R.
St. jfust.
Emb.-Ber. den 14 jfan.
1840. 2 5 mans förbrytelser emot denna författning, såsom angående blott inrikes varuforsling, gåfve eller kunnat gifva anledning till jemnförelse eller tillämpning af den förra, hvilken åter afsåge förhållanden med varor, som blifvit ololligen införda ifrån eller utförda till utländska orter; derförutan anmärkas kunde, att, likmätigt Kongl. IIofRättens af Kongl.
Maj:t i Nåder gillade Utslag, Borgmästaren Falcks ifrågaställa förfarande, så vidt det bordt under Domarens pröfning komma, icke, emot Borgmästarens nekande, funnits vara lagligen styrkt och förty ej eller kunnat till något ansvar för honom föranleda.
I anseende härtill och enär, äfven utan afseende å sakens slutliga utgång, så vidt den varit beroende af Domstolarnes skiljaktiga öfvertygelse i fråga om den i målet förekomna bevisning, det i allt fall, enligt min tanka, borde räknas RådstufvuRätten till last, att, genom dess Utslag, hafva pröfvat Borgmästaren Falck saker till ett brott, som han icke begått, och derföre ådömt honom en bestraffning, som, utom annat, inneburit föilust af medborgerligt förtroende och således otvifvelaktigt, i händelse Utslaget befunnits lagligen grundadt, äfven skolat, efter laga Dom, bereda hans skiljande för alltid ifrån den af honom innehafde Borgmästarebeställning; och delta RådstufvuRättens, utan lagliga skäl, fattade Utslag icke blott obehörigen förnärmat och nedsatt det anseende, Borgmästaren, såsom medborgare och Embetsman, ägt rätt att påräkna, så länge det icke lagligen är förverkadt, utan äfven haft den för honom i hög grad menliga påföljd, att han blifvit beröfvad sin personliga frihet och, efter hvad han uppgifvit, en längre tid varit skiljd ifrån utöfningen af Borgmästare-tjensten med dervid åtföljande inkomster; borde jag icke underlåta att, jemte anställande åtal emot
RådstufvuRätten för dess olagliga förfarande härutinnan, lemna Borgmästaren Falck det biträde han begärt, för att vinna upprättelse och ersättning för honom i detta mål öfvergånget lidande och åbragta förluster, i den mån han kunde anses lagligen berättigad dertill; på hvilka grunder jag ock, genom skrifvelse den 3i Maj i836, uppdrog åt AdvokatFiskalsEmbetet i Kongl. Svea HofRätt, alt emot RådstufvuRättens Ordförande och Ledamöter, hvilka i öfverklagade Utslaget deltagit, väcka och utföra den ansvars- och ersättningstalan, hvartill
Lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda; äfvensom att, i sammanhang med detta åtal, eller serskildt, efter omständigheterna, upptaga de öfriga här ofvan omförmälda af Borgmästaren Falck emot RådstufvuRättens Ordförande angifna tjenstefel.
Öfver AdvokatFiscalsEmbetets, till fullgörande häraf, anställda talan hafva RådstufvuRättens bemälde Ordförande och Ledamöter sig förklarat, Bih. till R.
Prot. 1840. 2 Sami. 4 20 R.
Ombudm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. och dervid sökt visa, det RådstufvuRätten, som ansett Borgmästaren Falck öfvertygad om det emot honom åtalade förfarande, icke kunnat undgå att derför tillämpa 5 §. i Kongl.
Förordningen den 23 Juni 1825, hvaraf åter Borgmästarens häktande, efter 1 Kap. 2 §. sista mom.
StrafTbalken, blifvit en följd; deremot AdvokatFiskalsEmbetet, i afgifvet slutpåstående, velat ytterligare ådagalägga det lagstridiga i RådstufvuRättens öfverklagade förfarande, och, enär synbart vore, att detsamma borde härledas ifrån uppenbart oförstånd och brist på urskiljning å Rättens och i synnerhet dess tillförordnade Ordförandes sida, funnit sig, med afseende å beskaffenheten af detta olagliga Domslut och dess följder, böra yrka, med åberopadt stöd af 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken, att tillförordnade Ordföranden måtte, för det grofva fel vid DomareEmbetets utöfning, hvartill RådstufvuRätten i ofvanberörde måtto gjort sig skyldig, antingen förklaras ovärdig att vidare i domare-värf nyttjas, eller ock dömas att böta minst 1000 daler silfvermynt med 333 R:dr 16 sk.
Banco, och Rättens Ledamöter, hvilka i domslutet deltagit, för deras medverkan till delta olagliga Beslut, fällas att gemensamt plikta 3oo daler silfvermynt med 100 R:dr berörde mynt, äfvensom att samtlige Svarandernc, såsom godtgörelse för den skymf och det lidande, som genom RådstufvuRättens Utslag i målet blifvit aflidne Borgmästaren Falck tillskyndade, borde förpligtas att till dennes sterbhusdelägare utgifva det belopp af 5oo R:dr Banco, hvarpå Borgmästaren i lifstiden gjort anspråk; hvarjemte AdvokatFiskalsEmbetet, med förmälan, att de emot tillförordnade Ordföranden gjorda angifvelser, att icke i rätter tid hafva låtit tillställa Borgmästaren Falck RådstufvuRättens Utslag i målet och lill Rättens archi v aflemna de af tillförordnade Ordföranden deri förda Protocoll, icke kunde till någon Embetstalan föranleda, ansett Borgmästaren Falcks klagan, att tillförordnade Ordföranden å tvänne Utdrag af RådstufvuRättens Protocoll, det ena för den 24 September 1833 och det andra för den 11 Februari 1834» åtecknat och för desamma af Borgmästaren uppburit högre lösen än vederbordt, vara lagligen grundad, samt derföre påstått, att tillförordnade Ordföranden måtte fällas att böta 4°
R;dr meranämnde mynt.
Och har, sedan icke allenast Svaranderne i anledning af detta slutpåstående hörde blifvit, utan äfven Borgmästaren Falcks sterbhusdelägare med påminnelser inkommit, Kongl. HofRätten, genom Utslag den 29 Maj sistlidna år, sig utlåtit, att enär, i fråga om RådstufvuRättens i Sigtuna förfarande vid behandlingen af ofvanförmälda emot Borgmästaren Falck i lifstiden gjorda angifvelse, något åtal af AdvokatFiskalsEmbetet icke blifvit fördt derföre, att RådstufvuRätten ansett Borgmästaren Falck R.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. 27 vara genom elen förekomna bevisningen öfvertygad om felaktigt förfarande i afseende på dess åtgärder såsom Tulltjensteman, efter anhållandet af det till Sigtuna ankomna parti Kafle, blefve föremålet för Kongl.
HofRättens åtgärd ätt pröfva och bedöma, huruvida, med antagande deraf, att Borgmästaren Falck rätteligen blifvit af RådstufvuRätten ansedd om begånget tjenstefel såsom Tulltjensteman förvunnen, RådstufvuRätten bestämt graden och beskaffenheten af tjenstefelet efter de förhållanden, som vid undersökningen blifvit utredda, och på grund af dessas jemförelse med befintliga Lagstadganden i dithörande ämnen; huruvida det ansvar RådstufvuRätten ådömt och dess i sammanhang dermed meddelade förordnande om
Borgmästarens häktande varit laglikmätigt eller icke, samt, i sednare fallet, om och hvad ansvar derföre borde RådstufvuRättens tillförordnade Ordförande och tilltalade Ledamöter drabba; Och funne härvid Kongl.
HofRätten väl, att då det ifrågavarande godset lill Sigtuna ankommit med fartyg från annan inrikes ort, ibland andra varor, icke förstucket eller förtegadt, utan endast saknande föreskrifven förpassning, samt, på sätt AdvokatFiskalen anmärkt, anledning under målets behandling vid RådstufvuRätten företedde sig till bestämd öfvertygelse, att inkommande tull-umgällder blifvit å afsändningsorten erlagda, det måste såsom ostridigt antagas, att oloflig införsel af godset ej varit åsyftad och att, då det Lagrum, x Artikeln 5 §. i Kongl.
Förordningen den a3 Juni 1825, RådstufvuRätten vid bestämmande af Borgmästarens ansvar åberopat, stadgar straff endast för den Tulltjensteman, som gynnar eller befordrar slik införsel, samma Lagrum icke varit, emot dess bestämda ordalydelse, å Borgmästarens förseelse tillämpligt, samt att således RådstufvuRättens åtgärd att på grund häraf ådöma Borgmästaren ett urbota straff, hvartill, såsom en ytterligare härifrån härledd följd, kommit förordnandet om hans häktande och införande till Srnedjegårdshäktet, borde föras RådstufvuRätten till last och till ansvar såsom för felaktig dom föranleda; Men emedan, vid bedömandet i hvad mer eller mindre män dessa beslut varit oriktiga, och af det ansvar, som derföre må öga rum, det borde i betraktande komma, att Borgmästaren Falcks, såsom bevist af RådstufvuRätten ansedda, förfarande, att för de till godsägaren öfverlemnade oförpassade 5oo Skålpund Kaffe, endast affordra stadgade afgifter för 200 Skålpund, och alt, för att sätta sådant i öfverensstämmelse med hans förut hos Kongl. GeneralTullstyrelsen gjorda anmälan om det anhållna Kaffepartiets rätta vigt, dit insända ett honom veterligen oriktigt betyg, måste anses vara vidtaget för beredande, om ej af egen vinning, åtminstone af en penninge-fördel åt godsägai'en på Statens bekost - 28 R.
St. fast.
Ombuds w- Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. nåd, helst det icke rimligen lät tänka sig, att Borgmästaren skulle hafva 1 thy fall utan allt ändamål åsidosatt sin tjenstepligt: att, såsom AdvokatFiskalen äfven medgifvit, något bestämdt stadgande om ansvar för Tulltjenstemans så beskaffade fel i tjensten icke uti då gällande författningar funnits, och att RådstufvuRälten således, vid utsättande af ansvar för Borgmästaren Falcks förseelse, varit nödsakad jemnföra densamma med sådana, som i författningarne varit upptagne och med straffpåföljd belagda: att vid en sådan jemnförelse förekomme, att det enda af de utaf GeneralTullstyrelsens Actor åberopade Lagrum, som med något skäl kunnat till den ifrågakomma förseelsen hänföras, 5 Kap. 9 §. i LandtTulls- och AccisOrdningen den 17 December 1786, då deruti ansvar af tjenstens förlust bestämmes för den Tullbetjent, som vid visitation visat vårdslöshet och försummelse, dock icke förutsatte någon delaktighet uLi eller gynnande af försnillning utaf Statens medel, samt att enahanda påföljd eller tjenstens förlust funnes stadgadt för jemnförligt vida ringare förseelser, än den ifrågakomna, såsom uti 4 Art. 37 §. af ofvanåberopade FörpassningsStadga, som ålägger Tullbetjent vid nämnde äfventyr att med höflighet bemöta de trafikerande, och uti 213 §. af det sedermera den 1 October i83i utkomna Reglementet för de vid Tullkamrarne i Riket anställda Tjenstemän, hvarigenom är vordet förklaradt, att Tulltjensteman, som med råd eller dåd understödt något underslef emot Tullförfattningarne, skulle hafva förverkat förtroendet att i Tullverkets tjenst bibehållas, ändock att förbrytelsen blifvit hindrad att gå i fullbordan, äfvensom uti det af AdvokatFiskalen åberopade Lagrum 63 §. af i8a5 års Seglationsordning, der icke eller något brottsligt uppsåt å Tulltjenstemannens sida förutsättes; ty och då RådstufvuRättens åtgärd att förordna om Borgmästarens häktande, fastän icke, på sätt Ad vokatFiskalen anmärkt, med afseende å Borgmästaren Falcks höga ålder och i öfrigt innehafda Embetsmanna-befattning, af behof och förekomna omständigheter påkalladt, dock haft för sig det dithörande stadgandet i 1 Kap. 2 §.
Straffbalken, alt borgen för den brottslige ej finge antagas i mål, der ej med penningar hötas må, pröfvade Kongl. HofRätten, med fästad uppmärksamhet å dessa omständigheter och då RådstufvuRätten måste anses, mera i saknad af ett å förseelsen fullt tillämpligt laglnid, än af uppenbar vårdslöshet och oförstånd hafva bedömt Borgmästaren Falcks förfarande lika med den Tjenstemans, sorn gynnat eller befordrat oloflig införsel af varor, rättvist döma RådstufvuRättens tillförordnade Ordförande samt tilltalade Ledamöter, att för RådstufvuRättens berörde felaktiga dom tillsammans höta Etthundrade daler Silfvermynt med Trettiotre R.dr 16 sk.
Banco; äfvensom alt R.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. 29 till Borgmästaren Falcks Sterbhusdelägare utgifva ersättning för det Borgmästaren, genom domen och deraf följde häktande, tillskyndade lidande och skada, med ett skäligen jemnkadt belopp af Sextiosex R:dr 32 sk.