Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen framställer sig härvid osökt den invändningen, att det tillhör naturen hos ett entreprenadkontrakt alt kunna för entreprenören medföra förlust likaväl som vinst;—all det således är hans ensak, om han åtager sig något, som han icke på de kontraherade vilkoren kan uppfylla; — samt alt entreprenören har lika litel anspråk att, i händelse af förlust, få entreprenadsumman höjd, som den andra kontrahenten skaile ha all, i motsatt Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
113 motsatt fall, få summan nedsatt.
Men en sådan invändning torde sakna ail giltighet vid ett sådant fall, som det förevarande, der entreprenörens förlust icke uppstått i följd af oskicklighet, oordentlighet eller okunnighet vid arbetets anordnande och utförande eller af bristande omdöme vid beräkningarnes verkställande, utan genom dels vederbörande tjenstemans misskalkylering i knstnadsförslaget, dels ock hufvndsakligen genom en allmän omstörtning i arbetspriserna, hvilken icke äfven af den erfarnaste kunnat beräknas.
Genom officiell afsyningsbetyg är styrkt, att vägbyggnadsarbetet blifvit nöjaktigt verkstäldt och fullbordad t; genom detta arbete har en för orten nyttig och särdeles behöflig förbättring i kommunikationen blifvit åvägabragt.
Kan det vara rätt, kan det vara billigt, att sådant skett endast genom uppoffrandet af enskild, af Länsstyrelsen såsom arbetsam, redbar och aktad vitsordad, mans ekonomiska välfärd?
Ar det tillbörligt, att en verksam, redlig mans lycka och välstånd skola, utan hans eget förvållande, ligga begrafna i detta allmänt nyttiga företag?
Och är det derföre jag ansett mig böra, på sätt ofvan är an förd t, hos Rikets Högloft.
Ständer vördsamt hemställa: att ett belopp af 1,334- R:dr 9 öre R:mt mätte af allmänna medel anslås alt lill Klockaren J.
Nilsson i Anderstorp utbetalas till betäckande af den förlust, som drabbat honom genom utförande af vägomläggningen förbi den sä kallade Rindboliden.
Jemte det jag för bestyrkande af ofvan aniörde uppgifter härhos bifogar erforderliga handlingar, anhåller jag, alt denna min motion måtte blifva remitterad till vederbörligt Utskott i och för grundlagsenlig behandling.
N:o 80, Af Anders Persson från Örebro län, om ändring af lagens stadganden angående börd af jord å landet.
Efter det fråga under förra riksdagen blifvit väckt om upphäfvande af den i Svensk lag bestämda rätt att börda jord å landet, så har Lag-lltskottet uti dess beBih. till R.
Brot. 1862 $ 1863. 11 Sam. 4 Afd. 15 114 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 80. tänkande N:o 28, på anförda skäl kommit till det resultat, alt Utskottet vördsamt hemställt, ”Att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseeude”.
— Mot detta beslut hafva reservationer anmälts: af Herr Grefve Sparre m. fl. som yrkat, att endast bröstarfvingar samt föräldrar och syskon skulle ega rätt att börda såld eller skänkt arfvejord, af Herr Friherre Armfelt, m. fl., som yrkat, att all bördsrätt må upphöra, hvarjemte Herr Tollander och Herr Staaff instämt med Paul Andersson, som motionerat och i särskild reservation anhållit.: ”Att alia i nu gällande lag och särskilda förlattningar gjorda bestämmelser och stadganden om rätt till börd på landet måtte helt och hållet upphöra att vara gällande”.
— Efter att detta betänkande blifvit hos de två Hiks-Stånden återremitteradt samt Preste- och Borgare-Stånden fattat skiljaktiga beslut har Lag-Utskottet i nytt betänkande N:o 49 kommit till det resultat: att all rätt till börd af jord å landet skulle upphöra; mot hvilket beslut återigen reservationer i olika syften blifvit anmälde. — Af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, N:o 160, den 15 Oktober 1860 synes, alt den mening, som uttalar sig i Herr Grefve Sparres ofvanomförmälde reservation, blifvit Rikets Ständers beslut; men synes icke hafva vunnit nådig sanktion, enär någon författning i ämnet allt hittills uteblifvit.
De stora olägenheter, sorn börderätten i vissa fall medför på landet, qvarstå ännu oförminskade och stadgandena uti 1 Kap. 1 § Jorda-Balken, att köp år laga fång samt 2 § uti 1 Kap. Handels-Balken, alt: ”laga köp; thel skall stånda och ej återgånga;” — qvarstå, som meningslösa fraser, hvilka sakna all betydelse, ■ då en egennyttig slägting till säljaren har mod att framstå och genom en undantagslag tvinga köparen från sin ärligt förvärfvade egendom, samt dymedelst göra uppenbart gyckel åt båda de positiva lagbud, som innefattas uti ofvanåberojjade paragrafer.
Om än denna inkonseqvens i lagstiftningen vid något enstaka fall skulle låta försvara sig ur moralisk synpunkt, kan sådant dock aldrig ske ur den juridiska; ty ingen regel är nödvändigare än den, att man bör hålla i helgd hvars och ens eganderätt till sitt välfångna gods. —•
Ju oftare denna helsosamma regel äfventyras, desto bjertare framstå de lyten, som fräta på samfundslagarne, och desto kraftigare underhålles begäret att för slem vinning åtkomma nästans välfångna gods; ty att kärleken till fädernetorfvan skulle vara den mägtigaste driffjedern i de ofta förekommande bördetvisterna svär helt och hållet mot den erfarenhet, man på sednare tider fått göra i de flesta orter inom landel.
Som den radikalare formen i hördlagstiftningen dock under sednaste riksdag rönt ett mera kompakt motstånd, har jag, för att åtminstone komma ett steg framåt i denna gren af vår lagstiftning, härmed velat hos Rikets Höglofliga Ständer framställa det förslag: att en Förordning måtte utfärdas, hvarigenom stadgades, att fast egendom, af hvilken natur som helst, den må vara ärfd eller förvärfd, hvilken försäljes å offentlig auktion, må hvarken vara börd underkastad eller kunna lösas af ränte-egaren. såvida kungörelsen om auktion varit införd i Lands - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
115 höfdinge-enibetets kungörelse saint provinsens tidningar minst 30 dagar före auktionen.
Genom utfärdande af en författning i den syftning, detta förslag innehåller, har jag trott att ändamålet skulle vinnas ulan förnärmande af dens rätt, sorn, af verk lig härlek lill sina fäders jord, önskar åtkomma en anliörigs fastighet.
— Hemställande jag till respektive
Utskottets bepröfvande de vidare detaljbeslämmelser, som för ändamålets vinnande må anses erforderliga.
— Mot detta förslag kan visserligen den invändning göras, att en säljare, genom stränga betalningsviikor, skulle kunna göra det för bördemannen omöjligt, att sjelf inropa den utbjudna fastigheten å auktion; men utom det att man svårligen lärer kunna stifta lagar, som icke kunna kringgås eller beröfva en säljare rätt att sjelf betinga betalningsvilkoren, linnes ock ett korrektiv mot svikligt förhållande derutinnan; ty allmänna lagen stadgar att såväl köpare som säljare äro skyldige med ed styrka, att dem emellan är så tingad och betaldt, som köpebrefvet innehåller.
— Till förekommande af det sålunda befarade hindret, för bördemannen alt sjelf inropa en arfvejord å offentlig auktion, tar jag mig friheten föreslå ett ytterligare stadgande, lydande sålunda:
Befarar bördeman, att bland köpevilkoren för ärfd fastighet, som blifvit å offentlig auktion såld, några tysta förbehåll egt rum, må han sin bördef. alan lagligen instämma, och derest icke köpare och säljare gitta gå den i 5 Kap. 6 § Jorda-Balken föreskrifna ed, jemväl vara berättigad att vinna samma jord i börd, derest inga andra hinder häremot möta.
Stockholm den 15 November 1862. A.
Persson, från Örebro län.
Af Ola Lasson från Christianstads län, om tullmjölqvarnars befrielse frän grundränta och åsättande i stället af bevillning.
Vid sistförflutne riksdag tillstyrkte Höglolliga Stats-Utskottet, på sätt dess afgifna Utlåtande N:o 101 närmare utvisar, att all skattläggning å tullmjölqvarnar borde upphöra samt dessa qvarnar endast beräknas till bevillning.
Då nu samma om - 116 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 82. ständigheter, på hvilka detta utlåtande stödde sig, fortfarande gälla, samt då tillika något giltigt skäl icke förefinnes, all sedan salu- och legosågar, valk- och stampverk samt tullmjölqvarnar å städernas områden blifvit befriade från grundränta, så att de, i stället för slik ränta, i likhet med fabriksinrättningar, endast till bevillning anses, såsom i Bevillnings-förordningen derom är stadgadt, (hvarom allt närmare upplysning kan erhållas i Thurgrens Handbok i Svenska Skattiäggningsverket), låta tullmjölqvarnar å landet det oaktadt utgöra grundränta, och således vidkännas en hårdare beskattning än alla slags qvarnar, för alt ej nämna det stora, men aldeles öfverflödiga besvär och den tidspillan, som vid handläggningen af dylika skattiägg— ningsärenden tillskyndas Statens kamerala tjenstemän, sä får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer täcktes besluta, att tullmjölqvarnar å landet skola vara befriade från grundränta och allenast åläggas bevillning samt att härvid i öfrigt skall iakttagas, hvad i Höglofliga Stats-Utskottets omförmälda utlåtande är vordet anfördt och föreslaget.
Rudberg från Calmar län, om statsanslag till en hamnanläggning inom Böda eller Högby socknar på Öland.
Bland de åtgärder, hvilka i hög grad skulle bidraga till norra delens af Öland förkofran, kan med skäl räknas anläggningen af en hamn inom Böda eller Högby socknar på något lämpligt ställe, hvarifrån ortens produkter kunde utskeppas.
Ons nordligaste socknar äro särdeles vanlottade på kommunikationer.
För att deras produkter, spannmål och sten, må kunna blifva afvttrade, måste dessa föras antingen landvågen sex mil lill Borgholm eller ock på båt öfver till fasta landet.
Transporten till lands är för kostsam för att kunna begagnas.
Den till sjös måste derföre anlitas och begagnas äfven mest; men då ingen hamn finnes, der båtarne efter intagen last kunna, om och blott en enda natt, ligga skyddade mot stormar Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
117 och vågornas raseri, medför delta IransportsäU städse stora och kännbara förlaster; och ofta har, i brist på säkert inlopp lill ön, mot hvars kala och höga stränder vågorna rusa i stora och svallande bråltsjöar, ej allenast båtar och last, utan ock, hvad än vigtigare är att behjerta, rnenniskor, lill och med straxt invid egna hem, förgåtts.
Jag vågar derföre i betraktande af dessa synnerligen svåra olägenheter, hvilka ortens innevånare vid transporterande af deras varor äro underkastade, föreslå: ”att Rikets Ständer täcktes för cn gång anslå ett belopp af 10,000 Riksdaler Riksmynt att, efter förutgången undersökning, användas till en hamnanläggning å tjenlig plats inom Högby eller Böda socknar på Öland.”
Stockholm den 15 November 1862. E. J. Rudberg, Irån Calmar lån.
Af B. J.
Radberg från Calmar län, om ändring i tiden för Kronouppbördsslämmornas hållande på Öland.
Vid flera föregående riksdagar har fråga varit väckt om kronouppbördsstämmornas på Öland framflyttande till den tid af året, eller Juni månad, då kommunikation med Calmar stad och fasta landet vore för öns innevånare tillgänglig.
Denna fråga har likvisst icke af Rikets Ständer blifvit i någon mån behjertad, eller åtgärder vidtagna, som kunna lända till den skattskyldiges förmån uti ifrågavarande hänseende.
Såsom bekant är, har Statskontoret, uti sin kungörelse af den 8 December 1836, meddelat den föreskrift, att den så kallade första uppbördsstämman, som vanligen hålles i November månad, för det löpande året skulle upphöra och sammanslås med andra uppbördsstämman, hvilken alltså dädanefter skulle blifva den enda, samt att Konungens Befallningshafvande egde att förordna om nämnde uppbördsstämmas hållande på någon lämplig tid inom Januari, Februari eller Mars månad hvarje år, eller, der särskilda omständigheter någon gång kunde gifva anledning till längre anstånd, sist inom medlet af April månad. 118 Motioner i Bonde-Ståndet 1S62.
Att denria tid af äret är alldeles olämplig för Ölands innevånare att erlägga sina kronoräntor torde lätteligen af en hvar kunna inses, ty all kommunikation mel lan ön och fasta landet är under denna lid af året till större delen stängd, eller åtminstone ej farbar utan största fara för både lif och egendom, och ofta, ja mycket, ofta har händt, alt olyckor inträffat, då menniskolif samt kreatur och varor gått förlorade endast af orsak, att hemmansinnehafvare eller andra personer icke velat underkasta sig exsekutors åtgärd för kronouppbördens uteblifvande inbetalning.
Ännu en omständighet möter och det är alt, då det är alldeles omöjligt att komma till fasta landet, det ofta händer att den skattskyldige tvingas att till öns spannmåls handlare, de må finnas i den lilla staden Borgholm, köpingen Mörbylånga eller annorstädes å ön, afyttra sin spannmål till hvad pris som helst; och spannmål är det enda ön afkastar till betäckande af årets alla utskylder och onera.
Upplysningsvis får jag nämna, alt från norra Mötet af Öland utgår all der på markegång beroende skatt till ett belopp af omkring 50,000 R:dr R:mt; och jag förmodar' en lika summa från södra Mötet.
Således åtgår endast härtill 6,000 tunnor spannmål, beräknade efter 10 R:dr per tunna; nu händer ofta att genom antydda olägenheter man tvingas att sälja spannmålen under 10
R:dr per tunna och då riskerar ju den skattskyldige en betydlig förlust.
Det torde kanske häremot invändas, att redovisningstiden för uppbördsmannen blefve olämplig, men deremot får jag anmärka, att redovisning för Kronans uppbörd kan i alla fall medhinnas till Augusti månads slut; ty icke är det med rättvisa förenligt, att en uppbördsman skall innehafva Kronans medel från Februari månad och tili Maj eller Augusti och deraf draga egen fördel eller vinst, icke heller kan jag inse, att det för den öfriga delen af riket, eller Staten i sin helhet blir någon fördel att inspärra dessa medel i länens ränterier för att derstädes vara alldeles ofruktbara såväl för Kronan som folket.
Af denna anledning tager jag mig friheten föreslå: att tiden för kronouppbördsstämmornas på Öland hållande måtte framflyttas från Februari och Mars månader till Juni eller början af Juli månad, då all kommunikation med fasta landet samt öfriga delar af riket är för öns innevånare tillgänglig.
Stockholm den 15 November 1862. E. J. Rudberg, från Öland.
Häruti förenar sig N. P. Bäckström. från Öland.
N:o 84, 119 N:o 84.
Af J. G. Dahlgren från Calmar län, om ändring d tiden för tjenstehjonsjly Ilning ert.
Ehuru vid föregående riksdagar förslag varit å bane om ändring i Tjenstehjousstadgan, såtillvida nemligen att flyltningstiden för tjenstehjon på landefcmåtte bestämmas tili Juni i stället för Oktober månad, och fastän dessa förslag icke vunnit framgång, får jag likväl förnya framställningen och för min mening anföra följande skäl:
Hösten är i allmänhet för landtmannen så upptagen af brådskande göromål, att dessas afbrytande i och för ombyte af tjenstehjon orsakar honom icke ringa olägenheter; denna årstid för tjenarens afflyttning är i högsta grad olämplig, dels med afseende på vägars och kommunikationers eländighet, dels ock hufvudsakligen med afseende på de ijenslharheter, tjenaren har att fullgöra under tiden näst efter hans inträde i tjensten.
Vi vela nemligen litet hvar att, sedan inhöstningen försiggått, kreaturens utfodring utgör föremålet för landtmannens angelägnaste omsorger; då nu den nya tjenaren tillträder sin tjenst, är det lör honom en vigtig sak att kunnu bedöma sagde utfodring, och detta kan han ej om han icke deltagit i fodrets inbergande.
Deremot om han biträdt med inhergningen, så har han icke allenast kunnat tillse, alt denna tillgått på ett ändamålsenligt sätt, utan lian har ock kommit i tillfälle att hedonia fodrets mängd och beskaffenhet samt vet att rätta sig derefter.
Midsommaren är mera lämplig såsom flyttningstid, ty då tjenstehjonet vid denna tiden kommit i tjensten. vidtager inhergningen och derunder kommer tjenaren att biträda samt blir i tillfälle att egna sin uppmärksamhet ål de förhållanden, som för hans befattnings skötande äro af nöden alt känna.
Under sommaren äro vanligen kreaturen på bete och de vigtigare vårgöromålen verkställda, då man alltså med mindre saknad kan lemna tjenaren.
Genom en sådan förändring af flyttningstid skulle säkerligen månget ohehag, som nu inträffar, kunna undgås.
Man vet t. ex. att, då tjenaren hunnit till våren, esomoftast inträffar, att han uppburit en större del af lönen och då börjar tredskas samt begär sitt orlof.
Visserligen kan detta nekas, men heldre än att han behåller en tvungen tjenare, som går olustig i sitt arbete, bifaller husbonden hans begäran och under sommaren finner han sin utkomst dels vid; allmänna arbeten och dels vid hamnplatser etc., och på sådant sätt går jordbruket miste om det arbetsbiträde, som detta så väl behöfver.
Ett sådant förhållande inträffar icke, om tjenaren städjes på våren, ty då 120 Motioner i B onde-Ståndet, 1862.
N:o 85. blir han fri vid midsommaren oell kan då, ifall lian ej falt eller velat antaga annau tjenst, följa sin böjelse att söka sysselsättning, livar lian behagar, utan att husbonden deraf förnärmas.
Ändamålsenligheten af, en förändring är icke allenast erkänd, utan ock af den allmänna meningen i den ort, jag representerar, allvarligen påkallad, hvarföre jag vördsamt föreslår: att flyttningsdag för tjenstehjon på landet må, i stället för den 24 Ok tober, bestämmas till den 16 Juni.
Om detta förslag vinner bifall, så torde uppsägnings- och städjetiden derefter lämpas.
Om remiss till behörigt Utskott anliålles.
Stockholm den 4 5 November 1862. m J. G. Dahlgren, från Calmar län.
Af Anders Jonsson från Wermlands län, om hela den personliga skyddsafgiftens användande lill folkundervisningens befrämjande.
Hvarje sann vän al folkundervisningens och upplysningens befrämjande kan icke neka, att Regeringen och Ständerna på de sednare åren gjort mycket härför genom halfva personliga skyddsafgiftens anslående till folkskolorna.
Tacksamt erkännande delta, återstår dock mycket alt önska, om skolan skall kunna uppfylla sitt rätta ändamål.
Att folket å sin sida gjort stora ansträngningar dels för att ordna skolväsendet, på sätt Skolstadgan föreskriiver, och dels genom inrättande af småbarnsskolor på de flesta ställen, hvilka skolor visat goda frukter, kan ingen bestrida och i samma stund, lill följd af den nya Kommunal-författningen, kommunerna sjelfva komma att ordna sina angelägenheter, blifva kunskaper och upplysning bland folket mera nödvändiga.
Beträffande åter sättet för användandet af den återstående halfva personliga skyddsafgiften, hvarom vid hvarje riksdag reglementerats, så har klagan försports öfver dessa reglementariska föreskrifter och den ojemnhet, hvarmed dessa medel kommit Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
121 kommit de skattskyldige uter till godo.
Såsom eli exempel vill jag endast nämna, att uti den sednaste förordningen rörande dessa medels användande stå orden företrädesvis fasta skolor.
Att uti ue tätt bebodda delarne af landet hafva blott ett skolhus, låter sig lätt göra, hvaremot uti de vidsträcktare och glest befolkade trakterne man inom hvarje församling nödgals uppföra 2 å 5 skolhus, för att icke allt för långt aflägsna barnen från deras hem och ehuru vid desse sednare skolhus eller skolstationer, skolan fortgått på samma sätt som å de orter, hvilka blott hafva 1 skolstalion, sä har likväl desse församlingars begäran, att utaf Staten erhålla till skollärarnes löneförbättring i då de ingått på alt sjelfva erlägga | af den förhöjda lönen, blifvit afslagen på den grund att de icke haft en fast skola. f anledning häraf och som, hvad läroverken i städerna angå, Staten pä de flesta ställen aflönar der anställda lärare, får jag vördsamt föreslå: att hela den personliga skyddsafgiften mätte till folkundervisningens befrämjande blifva anslagen.
Att nödig uppsigt öfver folkskolan genom Reseinspektörer morn hvarje län bör ega rum påyrkar jag äfven, och • medlen till dessas aflöning är både lättast oeh enklast alt taga ur Länsräuterierna, dit skyddsafgiftsmedlen ingå, äfvensom Rikets Ständer kunna och böra bestämma kontroller att medlen icke till annat ändamål än skolan får användas.
Om remiss tili vederbörligt Utskott anhålles.
Af J. (i. Odelberg från Westmanlands län, om tillägg i 12 $ i Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862, rörande kommunalstyrelse pä landet.
Då hvarje lag har lill syfte att låta såväl samhällsmedlemmarne, som kommunerna sinsemellan komma i åtnjutande af lika rätt, så, på det att detta mål i möjligaste måtto äfven må vinnas genom de nyss utkomna så kallade kommunallagarna, Bih. till H. St.
Brot. 1862 öf 1863.
U Sami. 4 Aid. 16 122 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
JV:o 86. samt dessa således blifva hvad namnet antyder och hvarje kommun, oberoende af enskild, med hög rösträtt försedd persons möjligen ensidiga åsigter, sättas i tillfälle att fatta sådana beslut, som åstadkomma gemensamt bästa och allmän belåtenhet. vågar undertecknad till Hedervärda Ståndets ompröfning föreslå : att 12 § i Kongl. Föroidningen den 21 sistlidne Mars, om kommunalstyrelse på landet, som lyder sålunda : ”röstvärdet skall beräknas efter det en hvar röstegande asalia fyrktal”, måtte få följande tillägg : ”Ej må någon vid allmän kommunalstämma utöfva rösträtt för större i ; antal röster, än som svarar mot en tiondedel af kommunens bela röste tal efter röstlängden ; och galle detta äfven för det särskilda fall, som i nästföregående § afses.”
Och detta, på det den må öfverensstämma med den under samma dag utgifna Kongl.
Förordningens om kommunalstyrelse i stad 12 §, der det heter : ”den som vid allmän rådstuga röstberättigad är, eger en röst för hvarje, enligt sednast upprättade, vederbörligen fastställda bevillningstaxeringslängd, honom enligt Art.
II i Bevillningsstadgan påförd hel Riksdalers bevillning till Staten.
Ej må någon vid allmän rådstuga utöfva rösträtt för större antal röster, än som svarar mot en tjugondedel af stadens hela röstetal efter röstlängden.'”
Genom det nu af mig föreslagna tillägg skulle det missförhållande förebyggas, ali en person, som inom en socken eger vidsträckta possessionär och följaktligen hög rösträtt, genom sitt enstaka nej å en kommunalstämma kan kullkasta bela den öfriga församlingens beslut.
Stockholm den 15 November lf!62. J. G. Odelberg, från Westmanlands län.
N:o 87. 123 N:o 87.
Af ©la Jönsson från Malmöhus län, om befrielse från beväringsexercis för beväringsyngling, hvilken såsom aktiv ledamot tillhör någon skarpskytteförening.
Ingen torde väl vilja eller ens kunna bestrida, ail ju icke en allmän nationalbeväpning bland ett folk, hvars dyrbaraste egendom varit och är lagbunden frihet och sjelfständighet, utgör det kraftigaste medel till landets skydd mot yttre fiendtlighet.
Början tili en sådan beväpning hafva vi varit nog lyckliga att nu upplefva, i det, nu under sednaste tiden, af fosterlandsandan framkallade, frivilliga skarpskvtteväsendet, hvilket dock utan understöd och uppmuntran från det allmänna, tvifvelsutan skulle i en icke så långt aflägsen framtid, om icke alldeles gå under, åtminstone hämmas i sin utveckling och sålunda förfela det ädla syfte, som * dermed först varit afsedt,.
Maj:t har redan i nåder egna t uppmärksamhet åt denna vigtiga omständighet, och medelst nådig Proposition till Rikets Ständer äskat anslag af 75,000 R:dr R;mt årligen, till understöd åt skarpskvttekorpserna samt dessutom, jemte annat, föreslagit, att beväringsyngling, som är aktiv ledamot, af frivillig skarpskyttekorps och såsom sådan tillhört korpsen minst ett års tid, må från första årets beväringsexercis frikallas.
Tacksamt erkännande den landsfaderliga omsorg, som omisskänneligt uppenbarar sig i denna nådiga Proposition, vågar jag dock vördsamt fästa uppmärksamhet på de binder, som för beväringsyngling möta i fråga om begagnandet af dermed afsedda förmån.
Det låter nemligen tänka sig, att beväringsyngling tillhör en korps, som icke under ett helt år varit bildad eller att beväringsyngling, hvilken visserligen, under föreskrifna tiden varit aktiv ledamot uti en skarpskytteförening, af omständigheterna finner sig föranlåten att afflytta till annan ort och det inträffar så sent att ett år icke hinner gå till ända, förr än han skall såsom beväringskarl inmönstras, hvaraf följer, att äfven om han genast efter ankomsten till sednare stället inginge i dervarande frivilliga skarpskytteförening, han likväl icke blefve från beväringsexercisen befriad.
Detta jemte annat som kunde anföras visar tydligt, att någon tid för beväringsynglings aktiva deltagande i skarpskytteförening för vinnande af befrielse från beväringsexercis icke skäligen borde föreskrifvas eller åtminstone den i Kongl. Propositionen föreslagna nedsättas, helst som det ingenting betyder, 124 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.