Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det må nu vara hur som helst med Winkelried.
Det säkra är, att det icke behöfdes svulstigt språk och granna fraser för att förherrliga minnet af en sådan dag.
Med hvilken djup rörelse läsa vi icke om detta utomordentliga, afskilda lilla folks ljusa frihetskamp i en tid då hela det öfriga Europa låg begrafvet i feodalismens mörker!
Och dessa fattiga herdar och bönder, som aldrig hört talas om en grekisk folkförsamling och som icke leddes af någon bildningsaristokrati, förstodo att gifva sin vunna frihet en form, som vår tids mest framskjutna andar peka mot, ännu hundra år efter eden i Bollhuset, som ett nästan oupphinneligt ideal.
Vi behöfva sannerligen icke tänka oss frihetens gudinna i grekisk drägt.
Vi behöfva icke söka henne bland megärorna från Place de Grève.
Alpherdens väderbitna hustru, som i stället att jämra sig och varna, när hennes man reste sig mot sina förtryckare, tog hans hatt och skjorta och med högaffeln i högsta hugg satte österrikiska ryttarnas hästar på hasorna i backarna vid Stoss, äfven hon var frihetens gudinna.
Man behöfde derför icke heller vara schweizare för att erfara en känsla, som nästan förtjenade namn af andakt, då kören nu stämde upp och festspelet tog sin början.
Vid klangen af koskällor tågade landtfolk i medeltidsdrägter upp på scenen till skördefest.
Snart hördes på afstånd inne i den naturliga venstra kulissens granskog en dof lur.
Med bågar, hillebarder, morgonstjernor och fanor drogo de edsvurna förbi genom rännarebanan för att osedda af publiken utkämpa striden bakom Helvetias stod.
Gubbar, kvinnor och barn följde uppe från scenen stridens gång och läto genom sina samtal på vers åskådarna förstå hur det aflopp.
Snart kommo österrikarna på galopperande hästar och med vajande hjelmbuskar i vild flykt.
Med eröfrade fanor och vagnar fullastade med rustningar och vapen och annat byte återvände slutligen de edsvurna, och på en bår medfördes Winkelrieds lik.
Nu kom festspelets glanspunkt och slutnummer: den profetiska visionen.
Bärande de två och tjugo kantonernas olika fanor stego gossar uppför de höga trapporna.
De bekransade den altareaktiga sarkofagen, hvilken högt i den blå luften sken blänkande hvit som en leende graf åt en hero, hvilken varit nog afundsvärdt lycklig att få offra sitt lif för en stor sak.
På båda sidor om trappan grupperade sig landtfolk och krigare under en skog af fanor.
Hvilken brokig mängd af dukar med bizarra gripar, oxhufvud, örnar, björnar, nycklar och kors!
Nere bland åskådarna stodo studenter och burschenföreningar med röda, gröna eller violetta guldstickade sammetsjackor och med blomsterkransade dryckeshorn samt under en ännu praktfullare, guldstammig skog af fanor.
Jag har aldrig sett så mycket glitter, så mycket ljust, lysande silke på en gång.
Det var en turkisk sidenhandlares haschischfantasi.
Det var ett slösande med purpur, ljusblått, hvitt och gult, som i förening med det varma solskenet glädjeberusade ögat.
Rundt omkring öfver det oöfverskådliga menniskohafvet smattrade applåderna som slagregn.
I denna hänryckningens stund kom jag ofrivilligt att vända mig mot förbundspresidentens tribun.
Måhända ville jag se, om han grät.
Då mötte mig en af dessa små öfverraskningar, som vid hvarje högtidligt ögonblick i Schweiz plötsligt dyka upp liksom Judas’ komisktrealistiska figur stiger fram bland de allvarliga gestalterna i oberammergauernas passionsspel.
Presidenten – åt en skinksmörgås!
Ack, Schweiz, jag borde kunna ha förutsett detta!
Och dock fördunstade icke stämningen för skinksmörgåsens skull.
Tvärtom; det enkla och naiva hos schweizaren, hos den oansenliga, hyggliga lille förbundspresidenten der uppe på hedersplatsen gjorde midt bland all denna prakt ett nästan rörande intryck.
Just vid åsynen af skinksmörgåsen kände jag hur uppriktigt, hur varmt jag älskade detta Schweiz.
Så snart kören tystnat, tågade hela den kostymerade skaran med sina fanor och följd af studenterna ned mot Sempach.
Det var ingen svårighet för mig att utan besvär komma från min plats, ty som slösaktig svensk hade jag naturligtvis ansett mig tvungen att välja en af de dyrare.
De sparsamma schweizarna hade deremot hållit sig på de sämre och lemnat bänkarna rundt omkring mig nästan tomma.
Vägen stupade temligen brant utför de bördiga kullarna.
Det blef en fullkomlig folkvandring.
Det kom icke längre i fråga att följa upptrampade stigar.
Stora massor af folk gingo fram öfver gräsvallarna genom fruktträdsskogarna.
Alla hade samma tanke, samma mål: festmåltiden vid Sempach.
De flesta voro Alprepublikens infödda barn, vana att taga ginvägar öfver bergshöjder, att timvis vandra upp och ned och att känna sig allt muntrare, ju besvärligare vägen steg eller stupade.
Så småningom började man känna igen sina grannar och lägga märke till dem, hvilka blefvo efter och försvunno liksom stupade under en stormning.
Ibland kunde en rad af pojkar, beständigt sjungande, beständigt knuffande hvar andra i sidan, tränga sig fram och inom några minuter försvinna lika långt framför alla andra som de nyss dukit upp bakom dem.
Med ens kunde all sång tvärtystna.
Genom hela det tysta landskapet hördes i ett sådant ögonblick endast det ojemna trampet af många tusen par fötter och det bjellrande lätet af ett eller annat dricksglas, hvilket i en illa packad matsäckskorg klingade mot buteljen.
Ändtligen nådde vi Sempach.
Vi slogo oss ned i en provisorisk barack på träbänkar kring provisoriska långa bord med pappersdukar och pappersservietter, och nu skulle den efterlängtade måltiden börjas.
Förbundspresidenten tog plats högt upp i bakgrunden, sedan han länge torkat pannan med en kulört snusnäsduk.
Utanför i gräset lägrade de kostymerade och kokade mat öfver stora eldar.
Men nu kom den oundgängliga lilla öfverraskningen, hvilken på en utländings läppar skulle framlocka ett gladt, oförargligt leende.
Man väntade en festmiddag – och man fick en tvifvelaktig soppa samt en tallrik buljongskött, hvarpå soppan kokats, korf, bönor och sockertårta.
Se der matsedeln.
Kung Ludvig af Baiern, som kort förut med sjelfmord slutat sin af storhetsmani pinade tillvaro, lär i ett inkonsekvent ögonblick med en mycket högtidlig skrifvelse gjort förfrågan hos myndigheterna i någon af de fyra urkantonerna, om det mötte något hinder att upptaga honom till medborgare i kantonen.
I ett lika högtidligt svar meddelades, att det på intet vis mötte några svårigheter – såvida han afsade sig kronan.
Liksom han, oaktadt sin hyper-estetiska smak för det praktfulla och lysande, beundrade och älskade denna enkla lilla borgarenation, så böra vi också göra litet hvar.
Så gjorde jag der jag tuggade mitt buljongskött.
Solen hade emellertid länge sedan lemnat sin middagshöjd, och det var redan sent, då jag på ett af de många extratågen anlände till Luzern för att dröja der öfver natten.
Här fick jag dock på aftonen bevittna den del af festen som i måleriskt afseende öfverträffade allt annat.
Den stora krigareskaran från Sempach skulle ungefär kl. 7 göra sitt segerintåg i Luzern.
Den hade dock blifvit fördröjd på vägen och anlände först vid tiotiden, då sommarnattens skymning redan gjorde alla föremål otydliga.
Just detta, att skymningen gjorde sitt intåg före krigsfolket, framkallade den rent af illusoriska effekten.
De många hotellen försvunno, medan i stället den långa, takbetäckta träbron aftecknades mot vattnet och de medeltida tornen och ringmurarna mot natthimmeln.
På bergen tändes glädjeeldar – alldeles som vid en seger fordomtima.
Plötsligt hördes en röst bland de till trängsel packade åskådarna: »nu komma de!»
I det samma nalkades i stadsmurens hvälfda port den brokiga skaran, trupp för trupp, med vapen och fanor och fyrspända vagnar lastade med segerbyte.
Det hemmagjorda, hoplappade eller litet teateraktiga i drägterna, som vid fullt dagsljus ibland hade tittat fram här och hvar, dolde halfmörkret.
Framför hvar afdelning gingo pipare och trummare, hvilkas fåtoniga medeltida melodier skorrade öfver den tysta gatan.
Det var ej längre en kostymfest; det var medeltiden lifslefvande.
Med hufvudet uppfyldt af fantasier öfver händelser, som redan äro omtvistade sagor, och menniskor, som redan äro mull och ben, gick jag, då den sista krigaren försvunnit, till närmaste hotell.
Alla rum voro dock upptagna.
Jag gick till nästa stora främlingskasern.
Samma svar.
Ingenstädes stod en madrass med två lakan och ett täcke att få.
Slutligen förbarmade sig en välvillig hotellvärd.
Herreje, man kunde väl ej begära att främlingar skulle ligga på gatan!
Visserligen hade han sjelf intet att glädja mig med, men hans portier skulle visa mig till en af hans gifta vänner, som helt visst skulle upplåta sitt gästrum.
Så blef det också och strax efter midnatt somnade jag godt.
Då jag emellertid vaknade sent påföljande dag, förvånades jag öfver rummets lyx.
Var detta ett rum i Schweiz ?
Framför fönstret hängde tunga sidengardiner, täcket var af siden, och kuddar och lakan voro så öfversållade med spetsar, att jag tyckte mig nästan ligga i likkista på parad.
Slutligen steg tjensteflickan in, en nätt flicka med täck bindmössa och en stor silfverblank bricka, på hvilken hon bjöd mig kaffe i en utsökt fin kopp.
Var detta verkligen i Schweiz, det tarfliga, lilla Schweiz, eller drömde jag?
Då jag skulle gå, vägrade tjensteflickan att mottaga någon betalning och hennes herrskap voro redan på sitt »Geschäft».
Ville jag råka dem, skulle jag endast gå till Weinmarkt och fråga efter dem i första huset till venster.
De hette Wolf.
Vid Weinmarkt i första huset till venster mötte mig dock en liten godmodig schweizisk öfverraskning igen.
På en stor skylt lästes namnet Wolf. Så kom en liten röd stjerna och derefter ordet – Slagtare!
Bakom marmordisken stod herr Wolf, min värd, som jag börjat föreställa mig som en mycket fin herre.
Han bar ett hvitt förkläde samt knifven och brynet vid sidan.
Vid en pulpet satt hans fru och skref upp.
Du okonstlade, pålitliga, hjertliga och tilldragande lilla schweizerfolk, som man icke kan annat än älska och beundra och hos hvilket man trifs så väl!
På sådant sätt roar det dig att öfverraska främlingen.
Då han stiger in i ett lågt och nästan torftigt enkelt hus i någon landtby, kan man upplysa honom om, att han befinner sig hos någon mycket rik och framstående man.
Då han vaknar upp på en spetskudde, får han kanske veta, att han sofvit hos en – slagtare!
Undra då på, om främlingen också retas och skämtar litet med dina små egenheter.
Han gör det dock med hjertat fullt af sympati.
Ett familjeminne.
En vinter kom jag att uppehålla mig i Lenzburg i Aargau.
Den gammalmodiga, sällan besökta staden, öfver hvars höggafliga hus kyrkan reste sig med sitt storkbo, erbjöd inga förströelser, och jag sökte inga, ty min tid var upptagen.
Mina grannar förvånades öfver min motvilja för alla nöjen och gjorde sig lustiga öfver mig.
Och kanske de hade rätt.
Det är ett stort lättsinne att så roa sig på en dag, att man ligger sjuk i åtta, men det är ett ännu större lättsinne att aldrig roa sig.
Det fins emellertid tider af lifvet, då enslighetens trumpna tystnad är en vederkvickelse.
Det blef min vana att, då det led mot solnedgången, ställa upp mina böcker på hyllan, släcka min långa pipa och sätta på mig en stor björnskinnsmössa samt oberoende af väder och vind begifva mig ut i snön.
Vanligen började jag promenera af och an längs ett grundt vattendrag, som strök tätt förbi stadens utkant.
På andra sidan detta strida och derför sällan frusna vatten, hvars eviga bubblande och rasslande fylde hela landskapet med melankoli, låg ett stort hus, som ådrog sig uppmärksamheten genom sin slottslikt höga stentrappa och sin trädgårds gamla fruktträd och lindar.
Huset tycktes vara från slutet af förra århundradet och bar i hvart och ett af takets fyra hörn dessa i sandsten huggna blomsterurnor, hvilka i den trakten voro obligatoriska för dåtidens rikare borgarehus.
I den sena timme, då jag vanligen kom der förbi, glödde de hundra små fönsterrutorna i solnedgången, som om rummen varit upplysta af många ljus.
Rundt omkring sträckte sig de kuperade vingårdarna, der vinpressen längesedan tystnat och snön låg djup samt erinrade om spräcklig marmor genom de många gula och röda löf, som blåsten fört med sig från bokskogen på kullarnas krön.
Det gamla huset upptog ofta mina tankar, och fantasien och slumpen gjorde mig snart bekant med namnen på dem, som bodde der eller fordom bott der.
En af de senare var Oberst Gustaffson.
Det var, berättade man, något af åren före 1820, som Oberst Gustaffson en lördags eftermiddag ankom till Lenzburg på en dammig flakvagn och alldeles ensam.
Troligen var det kort efter sedan han – han den en gång så monarkiska monarken – begärt och erhållit borgarerätt i det republikanska Basel samt dervid enligt bruk inträdt i ett skrå.
Det gamla huset der nere på andra sidan bäcken var på den tiden det ståtligaste i trakten och beboddes af en förmögen stadtamtman H–l († 1820).
Denna mycket ansedde storborgare bjöd gerna gäster och var en hjertans välvillig man.
Hans förmåga att porträttera, att i hast träffa ett ansigte eger ännu ett bevis i ett blyertsporträtt af Oberst Gustaffson, hvilket, tecknadt på en blankett af pergament, än i dag förvaras uppe på en hylla i ett af det gamla husets många väggskåp.
Så småningom sökte jag att skaffa mig närmare upplysningar om den ovanlige landsflyktingens besök, men jag märkte, att jag kom i elfte timmen.
Jag märkte, att jag icke fick förspilla tiden, om jag ville få veta något.
Den gamla stadtamtmannen sof sedan mer än sextio år under sin grafsten, på hvilken bokstäfverna knappast längre voro läsliga.
Den af hans döttrar, hvilken i sin tidigaste barndom flere gånger lekt på Oberst Gustaffsons knä och hvilken särskildt varit föremål för hans välvilja, var död sedan fjorton dagar.
Hennes yngre syster, som ännu lefde och som enligt allas mening hade mycket att berätta om det, som jag önskade att veta, hade nyss träffats af slag, och kunde hvarken meddela sig muntligen eller genom pennan.
Hennes bror, en bruten orkeslös gubbe, var den enda lefvande, som ännu kunde skänka några upplysningar, innan den i och för sig sjelf egentligen så betydelselösa tilldragelsen för alltid sjönk i en fullständig glömska.
Jag kom för att se en akt af ett litet okändt skådespel, som jag ville referera, men kom för sent.
Ridån började redan långsamt sänka sig, och jag hann knappast att i hast uppfatta dekorationen och några af de spelande.
En mörk, smal trappa förde till hans rum.
Då man bultade på dörren, läste han icke upp, ty han var döf.
Sjelfva rummet var lika lågt som trångt.
Den slitna soffan, den stora fyrfotade blå kakelugnen och den uppbäddade sängen lemnade nästan ingen plats öfrig för honom sjelf och ännu mindre för några besökande.
Vi hvarje rörelse snuddade man emot något föremål.
Då man törnade mot stolen, stötte denna mot soffan och soffan mot sängen, hvilken slutligen med en vresig jämmer gaf en dof stöt i den hvitstrukna träbeklädda väggen Ett vackert gammalt pendelur i rococo, hvars nervösa pickande fylde det tysta och kvalmiga rummet, var det enda, som berättade om det välstånd, hvilket familjen en gång egt, men nu förlorat.
Den välmenande gamla gubben lyfte allt emellanåt sin hand till örat som en lur för att höra bättre.
Hans minne var ytterligt försvagadt; alla årtal och namn hade gått förlorade, och endast genom långsamt sökande och genom inblandandet af långa betydelselösa berättelser från sin ungdom lyckades han framleta rapsodiska erinringar från Oberst Gustaffsons besök.
Medan han talade, tröttade han emellertid sig sjelf, och hans utmattade tanke förmådde ej längre särskilja och beskrifva de oklara dimsyner, som han börjat uppväcka.
Ridån sjönk ända till golfvet.
Mycket blef det alltså ej jag fick veta om Oberst Gustaffson.
Då han stannat med sin flakvagn framför det gamla huset der nere vid vattendraget, hade en gumma med uppkaflade ärmar och näsduken bunden om håret samt med sopkvasten i hand putsat den höga stentrappan.
Det var, som jag redan berättat, lördag, och på lördagen städar och fejar hela den renliga alprepubliken från dagningen till skymningens inbrott.
Den trötta gumman, som ej haft en ledig stund på hela dagen, var vid mycket vresigt lynne.
Oberst Gustaffson steg upp för trappan bakom hennes rygg och frågade i en kanske något sträf ton, om stadtamtmannen var att träffa.
Gumman svarade snäsigt och utan att vända sig om, att han ej var hemma.
Oberst Gustaffson frågade nu i ännu sträfvare ton, om icke åtminstone stadtamtmannens fru kunde råkas.
Gumman sopade ännu ett par tag med kvasten, vände sig slutligen förargad om och betraktade den okända gästen.
Slutligen stötte hon den upp- och nedvända kvastens skaft i stentrappan som en ceremonimästare stöter med sin staf samt bad med några kärfva, onådiga ord Oberst Gustaffson stiga in och vänta.
Både tio minuter och en kvart gick han otåligt af och an, speglad af den smala spegeln, som ännu sitter der mellan fönstren.
Spegeln har icke bevarat hans bild, men vi känna den litet hvar från de många berättelserna om hans yttre under denna tid af hans landsflykt, då han ofta gick till fots och åt i källarsalarna tillsammans med vandrare och handelsresande, hvilka gjorde sig lustiga öfver honom utan att ana från hvilken hisnande höjd han störtat, innan han blef deras bordskamrat.
Vi se tydligt för oss hans betydligt luggslitna mörkbruna, ända till hakan knäpta rock, hans svarta sidenhalsduk, rundskurna filthatt och mörkgrå byxor samt hans händer, som aldrig buro handskar, men som en gång mottagit spiran framför altaret i Stockholms Storkyrka.
Skymningen tilltog redan hastigt, men ännu gick han af och an.
Slutligen stannade han otåligt och lade redan handen på låsvredet, då dörren i det samma öppnades och husets värdinna stod framför honom på tröskeln.
Hon hade håret benadt i två gardiner öfver pannan, hvit mössa och stor guldbrosch.
Oberst Gustaffson, som redan var bekant med hennes man och kanske äfven inbjuden, helsade och yttrade:
– Ich bin der Oberst Gustaffson und bitte Gastfreundschaft!
Då han räckte henne handen, märkte han emellertid, att hon icke var någon annan än – gumman från trappan!
I öfverensstämmelse med landets anspråkslösa vanor hade den rike stadtamtmannens fru sjelf sopat sin trappa.
Då hon fick främmande, hade hon ömsat kläder samt tvättat och kammat sig efter dagens stök och uppträdde nu med en värdinnas värdighet och yttre.
Denna enkelhet i seder rörde honom djupt, och från den stunden umgicks han på det förtroligaste med familjen och blef länge deras gäst.
De, hvilka företrädesvis blefvo föremål för hans välvilja, voro de små barnen – de små barnen, hvilka nu voro döda eller orkeslösa sjuttioåringar.
Han deltog ibland till och med i deras lekar.
Men en gång då någon af dem envist drog i hans rockskört, gaf han en örfil.
Till sitt sätt var han inbunden och tillbakadragen, men då samtalet berörde de olyckor, som träffat honom, blef han ofta så häftig, att värdinnan »måste svara med Guds ord».
Då han talade gick han gerna af och an med den ena handen på ryggen.
För öfrigt tillbragte han största delen af dygnet på sitt rum och företog först mot mörkrets inbrott en spatsertur.
Tjenstefolket i huset tyckte, att han var alldeles för fordrande.
Ack, ni den schweiziska landsbygdens naiva tjensteflickor!
Då värdinnan sopade trappan, tycka ni, att gästen också bör bädda upp sin säng och borsta sina skor!
Ingen – ingen som icke var schweizare – kunde vara mindre fordrande än Oberst Gustaffson på den tiden.
Det är ju bland annat brukligt, att man erbjuder en kunglig gäst husets paradrum till boningsrum.
Här kom detta aldrig i fråga!
Den republikanska lilla småstadsfamiljen bekymrade sig icke om ett sådant bruk.
Oberst Gustaffson bebodde endast ett litet gästrum, och hans bädd var en smal omålad säng af något simplare träslag.
I vårt århundrade har väl knappast någon afdankad regent så fullkomligt sjunkit ned till obemärkt privatperson som Oberst Gustaffson gjorde.
Då han efter en längre tid lemnade Lenzburg, skedde det lika tyst som han kommit dit, och några hus från det hvari han bott, visste man litet eller intet om honom och hans besök.
Gallen, der han vid sin tarfliga ståpulpet af granträ, författade »La journée du 13 Mars 1809» och der han slutligen uppgaf andan på värdshuset »Zum weissen Rössli», har jag dock bland äldre personer påträffat flera som minnas honom och hans begrafning.
Särskildt berätta de om det ovanliga norrsken som glänste öfver de af facklorna rödaktigt belysta husen, då hans lik vid midnatt bisattes i St.
Magnuskyrkans sakristia.
Men i det gamla huset der nere vid bäcken i Lenzburg förvarades ännu efter hans död den simpla gästrumssäng, i hvilken han legat.
Den gamla stadtamtmannen hade gått bort; svåra ekonomiska olyckor hade träffat familjen, och den af bekymmer nedtryckta enkan, hon som sopade trappan, då Oberst Gustaffson anmälde sig, brukade ofta peka på den simpla och omålade sängen samt säga:
– Ser ni, när en man, som uppvuxit i midten af det slösaktigaste öfverflöd, kunnat sofva godt i den der simpla möbeln, då är det också vår skyldighet att bära vår olycka med tålamod.
På detta sätt blef den oansenliga sängen en familjerelik, kring hvilken hela slägtens sentimentalitet koncentrerade sig, ett slags symbol för tålamodet.
Den öfvergick, då enkan dog, i barns och barnbarns händer.
Nyare tiders växande fordringar på lyx gjorde den snart obrukbar äfven för gästrummet.
Hvar den fick sin plats, stod den och skräpade.
Slutligen fäldes den ihop och stäldes undan på vinden.
Men ofta, då familjen under de svåra motgångar, som fortfarande förföljde den, erinrade sig den stoiska gamla fruns uppmaningar, föll samtalet på den gamla sängen, och den drogs fram ur dammet och betraktades.
Det grämde dem, om den förr eller senare vid något dödsfall skulle bortauktioneras för en spottstyfver tillsammans med annat gammalt skräp.
När emellertid tiden närmade sig den dag, då det nuvarande svenska hofvet genom giftermål lierades med det badenska, och tidningarna följaktligen voro fylda med uppgifter om Oberst Gustaffson och hans afkomlingar, fingo den gamle stadtamtmannens efterkommande oväntade tankar.
De skickade helt sonika den gamla sängen som present till hofvet i Karlsruhe.
Huru vida den sedan hamnade på slottsvinden, muséet eller i eldbrasan, får den som är bättre underrättad upplysa.
Då jag sista gången besökte det stora huset der nere vid bäcken, kom jag som vanligt mot skymningen.
Den gråhåriga värdinnan, som varit gift med en medlem af familjen, men redan vid mycket unga år blifvit enka, lemnade mig en stund ensam för att efter landets bruk sjelf ombesörja ett och annat, som hon ville servera.
Det gammalmodiga, stora, aflånga mottagningsrummet var ännu så godt som oförändradt.
Den fyrfotade, med bjerta blommor målade kakelugnen gaf sin värme.
De mörka dörrarna hade stora beslag och lås af blankpolerad messing.
Längs väggarna stodo stela, rätvinkliga möbler i det första kejsardömets stil.
Utefter långväggen sträckte sig en af dessa oformligt långa soffor, hvilka tyckas uppfunna för Jesu apostlar, ty de rymma ända till tolf man.
Sidorummens väggar voro beklädda med rödaktigt betsadt körsbärsträ.
Solnedgången sken in genom de många små träinfattade rutorna och aftecknade på väggarna de aflöfvade lindarnas rörliga kvistar.
Det föreföll, som om väggarna oupphörligen fullskrifvits med bokstäfver och ord, hvilka strax utplånades och ersattes af nya.
På samma sätt nedskrifvas oupphörligen ord och omdömen om offentliga personligheter för att strax utplånas och ersättas af nya.
De nya omdömen om Oberst Gustaffson, hvilka framdeles möjligen komma att utplåna och ersätta äldre, torde ju rimligtvis icke bli fördelaktiga, men helt visst bli de åtminstone icke skärpta.
Vår tids psykologiska iakttagelser, som ju visa att personligheten endast är summan af uppfostran, lefnadsförhållanden och nedärfda egenheter skall väl så småningom frigöra historieskrifningen från den gamla ovanan att behandla personligheten som ett fristående helt och att kasta skulden för hela tidehvarfs misstag på enskilda menniskor.
En modern historieskrifvare får icke vara så grofhändt, att han endast målar i hvitt och svart samt indelar sin berättelse i två kolumner: den ena med halfgudar och den andra med missdådare och stackare.
Psykologien lofvar att bli en vetenskap, som skall borttaga verldens synder.
Slottet Brunegg.
Mina vänner åldras.
Deras ansigten vanställas och skrumpna.