Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kollegium vågade dock icke ifrågasätta att Apothekaresocietetens bidrag skulle upphöra, och öfverlemnade derföre Styrelsens förslag till det afseende Kongl. Majit täcktes derå fästa.
Vid föredragningen häraf ansåg sig Herr Statsrådet — med hänseende till de särskilda rättigheter, hvaraf apothekareyrkets idkare äro i åtnjutande, till följd hvaraf icke rättvisligen lärer kunna fördras att Staten skall öfvertaga hela kostnaden för Farmaceutiska institutet eller det vilkor, som alltifrån denna läroanstalts stiftelse varit vid det af Staten dertill lemnade anslag fästadt, upphäfvas — endast kunna tillstyrka att, i enlighet med hvad så väl Apothekaresocietetens direktion som Sundhets-kollegium hemställt, Kongl. Maj:t täcktes af Rikets Ständer begära att anslaget till institutet må, med enahanda belopp och vilkor, som för det närvarande, äfven fortfarande utgå.
N:o 7 d. till Kongl. Maj:ts nåd.
Prop. om Statsverkets tillstånd och behof).
I detta tillstyrkande måste man respektera Herr Föredragandens omsorg, att icke vilja belasta Statsverket med utgifter, hvilka för det närvarande kunna undvikas.
Likväl finnes åtskilligt, som talar för en motsatt åtgärd, nemligen för Statens öfvertagande af Farmaceutiska institutet ju förr dess heldre, och hvilket synes mig vara af så öfvervägande vigt att jag icke tvekar att hemställa det till Rikets Ständers ompröfning.
Hvad Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 96. 193 Hvad aldraförst Apothekarnes omförmälda rättigheter angår, hvarpå deras förbindelse att till hälften underhålla det Farmaceutiska institutet grundas, så lära ineningarne, åtminstone utom Apothekare-societeten vara föga delade derom att dessa rättigheter, eller så kallade privilegier, hvilka säljas ganska dyrt, äro att anse såsom ett ondt, hvars olägenheter icke uppvägas på långt när genom Apothekare-societetens bidrag till Farmaceutiska institutet.
Om ett enda sådant privilegium kostat t. ex. 30,000 R:dr R:mt, så är klart, att köparen måste utöfver mcdicinaliernas handelsvärde årligen beskatta allmänheten med omkring 1,500 R:dr, då han till Farmaceutiska institutet sjelf skattar 40 R:dr.
Då det i detta så väl som många andra hänseenden vore en ren vinst för det allmänna, om dessa säljbara privilegier kunde upphöra, men detta icke utan stor orättvisa kan ske så, att denna fiktiva egendom, som dock blifvit betald med ganska reel valuta *), på en gång reduceras till sitt verkliga värde
Ett af dessa hand är societetons bidrag till farmaceutiska undervisningen.
I stället för att på rättigheterna grunda fortfarandet af dessa bidrag, synes mig derföre mera skäl vara att, genom att afstå bidragen, gifva Apothekarne på hand att en gång i framtiden i sin tur afstå rättigheterna.
Vid en sådan uppgörelse bör väl Staten taga första steget, och icke vänta, än mindre fordra, att de enskilde, hvilkas ekonomiska bestånd mer eller mindre dervid sättes på spel, skola förut bevisa sig benägne till uppoffringen.
Utan att nu ytterligare motivera den redan 1851 af Rikets Ständer väckta men ännu oafgjorda frågan om afskaffande efter viss preskriptionstid af handeln med apotheksprivilegier, har jag dock velat erinra derom, att Farmaceutiska institutets öfvertagande af Staten innebär en förberedelse och, enligt min mening, en nödvändig förberedelse dertill.
I detta läll uppstår helt naturligt den frågan: har detta Statens betungande med en ny utgift föröfrigt så stora skäl för sig att man icke bör tveka derom?
Svaret på denna fråga beror i icke ringa mån på den vigt och betydelse, man tillägger sjelfva den farmaceutiska undervisningen.
Yore den åsigten rigtig, att farmacien likasom ett annat handtverk tillräckligt kan och bör inhemtas genom praktisk öfning, så vore hela institutet öfverflödigt och Statens betungande med utgifter dertill en dårskap.
Men när en sådan åsigt, härstammande från 1600-talet, längesedan blifvit öfvergifven i afseende på yrken af långt mera handtverksmässig natur, då man funnit att en vetenskaplig basis behöfs för de flesta industriela yrken och icke minst för sjelfva jordbruket, så lärer man väl icke heller vilja förneka behofvet af vetenskaplig underbyggnad för idkarne af ett yrke, af hvars noggranna skötsel menniskors helsa och lif i så många fall beror.
Apothekare ns verksamhet inskränkes dessutom icke till medikamenters beredande och expedierande.
Honom åligger att i rättsmedicinska fall biträda vederbörande läkare med kemiska undersökningar, då dessa äro af nöden, hvarjemte i aflägsnare landsorter apothekaren ofta är den ende, som i praktiska frågor, hvilka falla inom naturvetenskapernas område, kan meddela någon upplysning.
Behofvet för farmaceu *) Enligt nyligen till Sundhets-kollegium inkommen officiel uppgift har ett apothek blifvit såldt på det sätt, att lagret blifvit betaldt med 4,500, garden med 27,000 och privilegiet med 30,000 R:dr R:mt.
Samma apothek betalar 40
R:dr årligen till societetens kassa.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 2 A/d. 25 194 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 96. ten af kunskaper utöfver dem, han innanför apotheksdisken har tillfälle att inhemta, lärer således vara obestridligt.
Det är ock för längesedan insedt samt af apothekarne sjelfva behjertadt.
Redan 1822 anvisade de af egna medel stipendier, hvartdera å 300 R:dr R:mt, åt skicklige farmceuter, på det de vid ett uni versitet måtte förvärfva en mera omfattande kunskap, särdeles i farmaciens grundvetenskaper.
Sedan likväl några års erfarenhet visat att det åsyftade ändamålet förfelades, alldenstund stipendiaterna oftast öfvergingo till andra banor, så indrogos år 1836 dessa stipendier och i stället inrättades Farmaceutis ka institutet på den samtidigt härmed reorganiserade Apothekare-societetens bekostnad.
Om detta instituts första organisation och sednare utveckling lemnar bifogade tryckta berättelse nöjaktig upplysning.
Här må vara nog att erinra, att nämnda institut år 1845, enligt Kongl.
Maj:ts propositiou, af Rikets Ständer erhöll ett anslag af 1,500 R:dr att årligen intill nästa statsreglering utgå, mot vilkor att apothekaresocietetens bidrag för samma ändamål skulle uppgå till samma summa.
På dylikt vilkor af ett lika bidrag af Åpothekare-societeten beviljades sedermera år 1858 af Rikets Ständer till samma institut 3,750 R:dr årligen intill nästa statsreglering.
Derjemte erhöll vid 1860 års riksdag
Åpothekare-societeten ett amorteringslån, stort 50,000 R:dr, för att sättas i tillfälle att uppföra en byggnad, i hvilken tillräckliga och tjenliga lokaler skulle för institutet beredas.
Denna byggnad är redan i verket och anses till nästa höst kunna blifva färdig, så att Farmaceutiska institutet då kan dit förflyttas.
Huset tillhörer dock obestridligen icke institutet sjelft, utan Åpothekare-societeten, hvilken, för att icke utöfver de 3,750 R:dr, som den förbundit sig att tillskjuta, betungas med en föga mindre känbar utgift, lärer hafva för afsigt att derför fordra 3,000 R:dr årlig hyra af institutet.
Institutets nu varande ställning kan inhemtas af följande öfversigt:
Årliga inkomsterna utgöras af:
Anslag af Staten R:dr 3,750:
Åpothekare-societeten „ 3,750:
Ränta å en donation stor 3,000 R:dr „ 150:
Af gifter af de studerande i medeltal „ 450:
Summa R:dr 8,100:
De utgifter, som doraf bestridas äro:
Löner, enligt nu gällande stat:
Åt läraren i farmaceutisk naturalhistoria och farmacognosi ....
Åt dito i kemi, med åliggande att äfven undervisa i geologi och mineralogi „ 1,500:
Åt läraren i matematik och fysik •
. . „ 400 Åt laboratorn 1,500 För undervisning i farmaceutisk författningskunskap 200 Arfvode åt inspektor 200 En vaktmästarelön . . . ■ 400
Hyra 2,000 Ved och lysningsämne „ 500 Till en laboratorie-dräng „ 400 Summa R:dr 7,800:
Häraf synes: att till laboratoriets underhåll, anskaffandet af för laborationsötningarna nödig materiel, samlingarnes kompletterande, inköp af nödvändiga in - Motioner i Preste-Ståndet 186'2.
195 strumenter, böcker ra. m. endast återstå R:mt R:dr 300, en för besagda ändamål alltför påtagligen otillräcklig summa.
Det är sannt att institutet äfven med dessa tillgångar lemnat goda resultater genom en undervisning, hvarigenom farmaceuterna i vårt land icke äro underlägsna flera andra länders, och att dess omfattning icke varit obetydlig — för närvarande undervisas der 54 studerande; men för att äfven i framtiden kunna motsvara de vexande anspråken på vetenskaplig underbyggnad hos sina alumner och tillika fullgöra de nya skyldigheter, hvilka, såsom redan är nämndt, Kongl. Maj:t önskar se till institutet öfverflyttade och med mera skäl kunna anses tillhöra dess verksamhet, än den Carolinska läroanstaltens för läkarebildning afsedda, äro ökade tillgångar af oundgängligt behof påkallade.
Om, såsom äfven redan är antydt, Apothckaresocieteten, hvars berömvärda sträfvanden för detta institut icke kunna förnekas, finner sig nödsakad att höja hyran för lokalen med 1,000 R:dr, så medtagas icke blott de 300 R:dr, hvilka nu till laborationsmateriel m. m. äro disponibla, utan en årlig brist af 700 R:dr uppstår.
Så befinnas tillgångarne otillräckliga att låta institutet fortgå såsom hittills.
Undervisningen är detta oberäknadt behäftad med en väsendtlig brist, utan hvars afhjelpande den ej kan blifva hvad den bör, för att höja sjelfva farmaciens ståndpunkt inom vårt land.
Denna brist härrör deraf, att institutet saknar nödiga hjelpmedel för att bereda de studerande handledning i en, med afseende på apothekareyrkets behof tillräckligt vidsträckt praktisk, tillämpning af de theoretiska insigterna; och denna brist är naturligtvis hufvudsakligen kännbar vid den kemiska undervisningen, hvilken för den farmaceutiska bildningen är af så framstående vigt.
För öfrigt är det för denna läroanstalt, lika som för alla andra, af största vigt att dervid fästas skicklige lärare.
Den saken är så klar och af Rikets Ständer vid frågan om regleringen af Statens så väl rent vetenskapliga läroverk som tillämpningsskolor erkänd, att den blott behöfver påpekas.
Vid intet enda af dem påräknar man att undervisningen skall bestridas af lärare, hvilkas aflöning endast för snart lemnade öfvergångsplatser är tillräcklig.
Af nu anförda skäl, då den farmaceutiska undervisningens behöriga vård för det allmänna har minst samma vigt, som den vetenskapliga grundläggningen till de industriela yrken, för hvilka tekniska samt landtbruksskolor äro inrättade, — då det ligger i Statens intresse, att apotheksprivilegierna i en framtid må kunna upphöra, och på det att icke dessa rättigheter må vinna ett stöd genom Apothekaresocietetens bidrag till institutet, och på det att detta institut sjelft må vinna den förbättrade organisation och de materiela hjelpmedel, som erfordras, för att det till fullo må uppfylla sin bestämmelse, föreslås att Rikets Ständer behagade besluta: l:o Att det åt Apothekaresocicteten vid förra riksdagen beviljade amorteringslån, stort 50,000 R:dr R:mt, må afskrifvas, mot vilkor att Apothekaresocieteten till Staten öfverlemnar det för Farmaceutiska institutet afsedda nya huset i egendomen N:o 20 vid Rörstrandsgatan med tillhörande tomtandel, samt med all inredning i laboratorium och dertill hörande apparater. 2:o Att Farmaceutiska institutet hädanefter blifver ett Statens läroverk, och Apothekare-societetens bidrag till dess underhåll må upphöra.
196 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 97. 3:o
Att till nämnda läroverks underhåll beviljas årligt anslag att å Riksstatens 8:de Hufvudtitel uppföras:
Till arfvode åt Föreståndaren Runt R:dr 500:
— Lön åt läraren i kemi, mineralogi och geologi . „ „ 3,500:
— Lön åt läraren i farmaceutisk naturalhistoria och farmacognosi „ „ 3,500:
— Lön åt laboratorn „ „ 2,500:
— Åt läraren för undervisning i apotheksförfattnings kunskap , • • „ „ 500:
— Lön åt läraren i matkematik och fysik ....
„ „ 1,500:
— Åt en amanuens 600:
— Åt en andre amanuens 400: — 1,000:
En vaktmästare „ „ 500: — Underhåll af laboratorium, anskaffande af materiel för lahorationer, drog- och boksamlingar, inköp af fysikaliska instrumenter ....
„ „ 3,000:
Lysningsämne, ved och vatten „ „ 1,000 Diverse utgifter för egendomen „ 500 Summa R:mt R:dr 18,000: — 4:o
Att till Kongl. Maj:t i underdånighet hemställa om utfärdande af en författning, hvarigenom vederbörande förständigas att ingen handel med apotheks-privilegier efter 50 års förlopp vidare får ega rum.
Stockholm den 28 November 1862. A. F.
Sondén. Xto 9?.
Af Prosten A. P. Sondén:
Om behof vet af en författning angående försäljning af maltdrycker, kaffe och thé samt andra icke sprithaltiga drycker.
Vid förra riksdagen väcktes inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Gr. Nyqvist en motion med yrkande, “att hembrygd af öl och svagdricka äfvensom försäljning derå, må, utan anmälan hos Konungens Befallningshafvande eller annan myndighet, vara å landet tillåten.“ Såsom motiverna utvisa, åsyftade motionären en sådan frihet Motioner i Preste-Ståndet 1H62.
197 för deu försäljning, “hvilken aldrig kan medföra skada eller förargelse," och anförde att den vanligen idkades under bar himmel vid landsvägarne af fattige, som, då mängden af vägfarande dertill föranledde, af denna rörelse hemtade en behöflig ehuru ringa förtjenst, Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, af hvilket denna motion behandlades, ansåg den icke böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, emedan “det icke kan anses vara någon förmenadt, att, efter den anmälan hos vederbörande, som upprätthållandet af nödig ordning må kunna kräfva, å landet utöfva tillverkning och försäljning af maltdrycker", hvilken åsigt, förut af Kongl. Maj:t i en nådig resolution för ett särskildt fall bekräftad, äfven vann Rikets Ständers bifall. (^tvifvelaktigt bör ock, till förekommande af betänkliga oordningar och missbruk vid dylik försäljning, vederbörande polismyndighet derom ega kännedom.
Äfven om man vill medgifva den obemedlade, hvilken lemnar den törstande vandraren en lika oskyldig läskedryck, som källan vid vägeu, samma skattefrihet som denna, så behöfves likväl tillsyn, att icke ur de konstgjorda källor, hvilka mot betalning vederqvicka allmänheten, flyta helt andra än oskyldiga läskedrycker, eller med andra ord, att icke öl- och svagdricks-försäljningen besmittar sig med eller blir en förevändning för det erkändt förderfliga och vid sträng bot förbudna lönnkrögeriet.
Frestelsen dertill ligger ganska nära.
Sjelfva försäljningen af maltdrycker kan dessutom antaga och har redan flerstädes antagit en utsträckning långt utöfver de gränser, som bil ligt vis böra tillerkännas en fattig mans näring eller skattefri husslöjd.
Den har mångenstädes både i städerna och på landsbygden öfvergått till en ganska vinstgifvande värdshusrörelse.
Justitie-ombudsmannens berättelse för år 18G2 innehåller, sidorna 136—139, ganska tänkvärda upplysningar derom.
Af sagda berättelse inhemtas, bland annat, att hos Konungens Befallningshafvande i Kronobergs län bade en allmän klagan ej mindre af länets kronobetjening och presterskap än äfven af flere andre personer blifvit förd öfver det betänkliga och svåra störande af allmän ordning och sedlighet, som orsakades af den mängd näringsställen, hvilka på sednare tider, ju längre dess flera, godtyckligt anladcs i länet, och på hvilka, till större delen jemväl utgörande lönnkrögerinästen, dryckenskap och andra utsväfningar föröfvades, utan att sådant af de fåtaliga polistjenstemännen å landet kunde stäfjas; att till förekommande af ett befaradt slut på de sjelftagna rättigheterna, en del af dessa värdhusidkare sökt finna ett skyddsvärn deruti, att de förskaffat sig rättighet till idkande af bryggeri och bageri, merendels såsom försörjningsmedel, för att tillika försäkra sig om möjligheten att, med stöd af 3 Kap. 8 § Missgernings-balken, få opåtaldt drifva sin värdshusrörelse äfven på helgedagarna; och att, i några orter, sådana näringsställen anlagts invid kyrkan, med beräkning att å sådana dagar uppfånga stor trafik bland kyrkfolket, hvilket ock alltför väl lyckats; att med afseende härå Konungens Befallningshafvande, som ansett det vara oundgängligen nödvändigt, att allvarsam åtgärd till förhindrande af detta onda blefve vidtagen, med stöd af gällande Landshöfdinge-instruktion utfärdat en kungörelse af den 23 Augusti 1861, hvari på uppgifna anledningar stadgades ett vite af 15 R:dr Riksmynt, hvartill den skulle göra sig skyldig, som utan dertill i behörig ordning erhållet tillstånd företoge sig att dryckes- eller matförsäljning af ifrågavarande art (såsom ett slags värdshusrörelse) bedrifva, hvilket vite stadgades för hvar gång slik föi’brytelse skedde samt stämning derför utfärdades och delgåfves.
Yidare inhemtas af samma berättelse, att sedan lagligheten af denna kun - 198 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 97. görelse blifvit af Justitie-ombudsmannen ifrågasatt och närmare besked öfver grunderna till dess stadgande den 29 September infordradt, bifogade Konungens Befallningshafvande sitt svar, afgifvet den 19 Oktober, intyg från samtliga Domhafvande i länet "att, under förhandlingarna vid tingsrätterne i orten, Domhafvanderne kommit i erfarenhet deraf att idkande af värdshusrörelse å landet, af hvilken person och å hvilket ställe sorn helst, föranledde till mer eller mindre betänkliga oordningar och förbrytelser, något som polismyndigheterna icke förmå förekomma, oftast af okunnighet om tillvaron af dylika tillfälliga och ombytliga samlingsställen för ortens sämsta befolkning, i följd hvaraf Domhafvanderne förklarade sig anse Konungens Befallningshafvandes genom ifrågavarande kungörelse vidtagna åtgärd hafva varit för ordningens och sedlighetens vidmagthållande af verkligt behol påkallad."
Samma behof förefinnes nu efter ytterligare ett års förlopp i många flera orter än Kronobergs län.
Hvad som i nämnda län är ådagalagdt med så fullgiltiga intyg, som i en sådan sak kunna åstadkommas, nemligen af både verkställande och lagskipande myndigheter, presterskap, samt andra för ordning nitälskande personer, detsamma skulle måhända redan i denna stund kunna bestyrkas i de flesta öfriga län, eller åtminstone vara på god väg att så kunna intygas.
På mer än en ort klagar redan kronobetjeningen att ölstugor uppstå än här, än der och föranleda oordning och utsväfningar, hvilkas allmän förargelse väckande höjd oftast lemna den första kännedomen om rörelsens tillvaro, och icke blott presterskapet utan hvarje om ordning och sedlighet nitälskande samhällsmedlem måste med bedröfvelse åse oskicket utan förmåga att det afböja.
Det synes derföre vara på tid att afhjelpa den ofullständig het i lagstiftningen, hvilken Justitie-ombudsmannen rörande denna fråga i meranämnda berättelse påpekar.
Han anser erfarenheten hafva visat behofvet af ifrågavarande rörelse derigenom att talrika ölstugor och s. k. nykterhetsvärdshus både i städerna och på landet uppstått, samt tillägger: “när sålunda en ny näringsgren utvecklar sig, får don icke undgå en vaksam lagstiftning, ehvad det gäller att motarbeta eller uppmuntra densamma."
Justitie-ombudsmannen anser att denna näring, under vissa vilkor, bör uppmuntras.
Faran för missbruk af ett sådant näringsfång är ganska stor, då dels lönnkrögeriet ganska lätt döljes under den oskyldiga rörelsen att sälja milda och oskadliga drycker, dels ock sjelfva öldrickandet kan upparbetas till en höjd, hvari det föga skiljer sig från bränvinsdrickande.
Deremot synes det icke vara någon fara att man å landsbygden skall, i brist på dylika näringsställen, komma att lida af hunger och törst.
Om således hos någon billigtvis en tvekan kan uppstå om den uppmuntran, sådan rörelse kan förtjena, så bör alldeles ingen tvekan ega rum att biträda bemälde Ombudsmans mening i afseende på de vilkor, han förutsätter för att näringen skall kunna räknas bland de oskyldiga.
De äro:
Att den skötes ärligen och ordentligen samt af välfrejdade personer, och icke begagnas såsom täckmantel för lönnkrögeri och sedeslösa utsväfningar, hvarföre han ock yrkar att den må inrättas efter sådana ordningsföreskrifter, som till förekommande af missbruk kunna finnas nödiga.
Då Justitie-ombudsmannen emellertid icke lemnat något bidrag till bestämmande af dessa nödiga ordningsföreskrifter, må det tillåtas den enskilde motionären att göra det Utskott, som kommer att behandla frågan, uppmärksamt på behofven i detta hänseende.
De missbruk, hvilka vid ifrågavarande rörelse, nemligen försäljning af öl, svagdricka, kaffe och andra icke destillerade drycker, kunna ega Motioner i Preste-Ståndet 1862.
199 ram, äro at den art, att de svårligen genom någon polisuppsigt kunna helt och hållet afböjas, utan allenast vid deras gröfsta utbrott ertappas och åklagas.
Under namn icke blott af vin utan äfven af öl, ja kaffe, kunna blandningar säljas, hvaraf den njutningslystne utan stor kostnad eller tidsutdrägt kan få ett grundligt rus.
Desto angelägnare är, att rörelsen skötes ärligt och ordentligt af välfrejdade personer.
Den bästa garanti, man kan erhålla derför, att rörelsen verkligen skötes ärligt, ligger just hos den persons karakter, af hvilken den skötes.
Men för att erhålla denna garanti i nödtorftigt mått, lärer icke personens klanderlösa frejd kunna anses tillräcklig.
Förbrytelser mot bränvinsförsäljnings-förordningen, t. ex. ända till tredje resan lönngrögeri, medför ju ingen vanfrcjd; och dock skulle väl — om en för sådan förbrytelse en och annan gång straffad person egde rättighet att sälja andra drycker — den minsta möjliga sannolikhet finnas, att denna rörelse sköttes ärligt och ordentligt, men deremot en ganska stor, att den snart nog blefve en täckmantel för lönnkrögeriet.
Likaså med hänseende till andra, måhända helt uppenbara och allmänt kända sätt att befrämja utsväfningar, hvarigenom arbetsförtjenst och helsa äfven tyras, ehuru den person, som söker sin viuning genom utsväfningarnes befrämjande icke derför blifvit- tilltalad och dömd, ja kanske icke ens kan tilltalas och dömas.
På det att icke rörelsen må falla i sådana personers händer, lärer väl finnas nödigt, att den, som vill den utöfva, icke blott är välfrejdad, utan äfven gjort sig känd för ordentlighet, och föröfrigt pröfvas lämplig, — såsom författningen fördrar af den, som skall idka bränvins-utskänkning.
Ty rörelsens berättigande kan väl svårligen ensamt hemtas af säljarens fördel — i detta fall skulle hvarje oärlig rörelse anses lika berättigad — utan äfven allmänhetens, för hvilken den öppnar sina dörrar.
Att betjena vägfarande med förfriskniugar är något helt annat än att “uppfånga en stor trafik bland kyrkobesökande.
“ Blifva de om den lofliga och nyttiga trafiken täflando allt för många, så drifvas de allesammans mer och mer att söka sin vinst äfven genom oloflig och skadlig, hvarjemte, särdeles på landsbygden, det blir rent af omöjligt att öfvervaka ordning och skick hos de trafikerande.
Detta är på landet kommunalnämndens uppdrag (Kongl.
Förordningen den 21 Mars 1862 § 38).
Skall det för nämnden blifva möjligt, att vederbörligen handhafva ett sådant uppdrag, så böra icke “samlingsställen för ortens sämsta befolkning“ få uppstå, nämnden oåtspord, hvarken genom enskilde vinningslystnes eller någon högre auktoritets godtycke.
På dessa grunder föreslås följande ordningsregior, att, behörigen pröfvade och med de ändringar, som i ett eller annat afseende kunna finnas nödiga, i form af författning utfärdas: l:o
Rättighet att till förtäring på stället försälja maltdrycker, kaffe och thé, eller andra icke sprithaltiga drycker må ej tilldelas annan än den, som har god frejd, gjort sig känd för ordentlighet och sedlighet samt pröfvas i öfrigt tjenlig vara.
Sådan försäljning må icke utöfvas af krono- eller kyrkobetjent ej eller af folkskolelärare. 2:o.
Den, som vill erhålla rättighet att sådan försäljning idka, anmäle sin önskan, med uppgift om stället, der han ernar den utöfva, i stad hos magistraten, på landet hos kommunalnämnden och afbide dess bifall eller afslag.
Bifalles ansökan, meddelas deröfver protokolls-utdrag, hvilket sedan gäller såsom behörigt tillståndsbevis. 200 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Förmenar någon att tillstånd utan skäl blifvit honom vägradt, anmäle sitt missnöje med afslaget hos magistratens eller kommunal-stämmans Ordförande, hvilken vare pligtig att saken vid näst inträffande ordinarie sammanträde till stadsfullmägtiges, allmän rådstugas eller kommunalstämmas afgörande hemställa; och förblifver vid hvad vederbörande kommunal-representation i hvarje fall beslutar. 3:o.