Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag icke gjort något egentligt afseende på arfvingars behof af medel för brukandet af deras ärfda jord, synes deraf, att det efter landsrätt blifvit tillåtet att undan barn och bröstarfvingar, genom testamente, till skylda eller oskylda bortgifva den jord, makarne före eller under ägtenskapet förvärfvat, jemte alla ärfda eller för Bih. till R> St.
Prot. 1840. 10 Sami. 1 Afd. j 23 Expeditions-Utskottets Forslag till und.
Skrifvelse> N.-o 7/3. värfda lösören, utan annan inskränkning, än alt, efter domarens pröfning, borde afsättas, hvad till omyndige barns föda och uppfostran, efter deras stånd och värde, kunde erfordras, intilldess de vore i tillfälle att sig sjelfve försörja.
Det instämmer dock med naturlig billighet alt af den samfälda egendom, man anser fritt öfverlåtlig, först tilldela makarne lika lott, innan man gifver hvardera rättighet alt upplåta den till främmande, och en till jemlikhet förändrad giftorätt kan således ej anses förnärma deras arfvingar.
I öfrigt torde det vara att förmoda, att, sedan makarnes ömsesidiga rättigheter blifvit återställda i sitt naturliga skick, och deras behof af lagen fcresedda och uppfyllda, de mera sällan skola vidtaga serskilda förordnanden, hvarigenom arfvingarne råka i mistning af hvad lagen dem velat förbehålla.
Härtill kommer, att nuvarande lag rörande makars rättigheter i boet icke är bj/ggd på någon fast grund, utan medgifver ständiga rubbningar af desamma, så länge ägtenskapet fortvarar, öfverlemnande orättvisligen bestämmandet af den ena makans vilkor åt den andras godtfinnande.
Så t. ex. får en i stad bosatt ofrälse man, vid ägtenskapets ingående, giftorätt till hälften uti hvad hustrun då eger i lösören, men om han sedermera flyttar på landet elier kommer i adeligt stånd, eller använder hustruns penningar till inköp af lands-fastighet, förökar lian, i hvartdera af dessa fall, sin giftorätt från hälften till två tredjedar, eller om han köper lands-fastighet och gör skuld för att betala densamma, och det sedan icke kan visas, hvarifrån skulden härleder sig, måste hustrun vidkännas halfva skulden på samma gång, som hon blott får åtnjuta en tredjedel af valutan.
Hvad åter beträffar frågan om skillnaden i arfsrätt, så måste man, för alt riktigt bedöma denna fråga, eftersinna upphofvet till en dylik skillnad.
Tänker man sig tillbaka till de tider, då eganderättens öfverflyttning genom arf först uppkom, så finnér man, utan svårighet, hvaiföre qvinnan i denna del blef vanlottad emot mannen.
Hvarken erkändes då hos henne den sjelfständighet, som förutsattes såsom vilkor för rättigheten att dela egendom med andra, eller var sjelfva egendomen hos de folkslag, som ännu icke hade fästat sig vid jordbruk, af sådan beskaffenhet, att den kunde af qvinnan begagnas.
Hos dem åter, som hade jordbruket till lmfvudnäring och hos hvilka egande-rätt till fast egendom, i följd deraf, var införd, ser man den grundsats nästan allmänt antagen, att jorden borde bibehållas inom slätterne eller, rättare sagdt, hos de familje-medlemmar, som buro slägtnamnet.
Det var då nödigt, att endast sönerne ansågos för arfvingar lill jorden, emedan, om den äfven hade tillfallit dötlrarne, den skulle genom deras giftermål hafva öfvergått till personer af andra slägtnamn.
Tvifvelsutan igerifinnes här - Expeditions-Utskoltets Förslag till und.
SkrifvelsCj N.-o Ii3. »79 uti hufvudskälet, hvarföre döttrarne voro så länge uteslutna från arfsrätt med sönerne här i norden, der qvinnans värde eljest var mindre misskändt, än i många andra länder.
Men i samma mon, som jordegendomarne blefvo, så till sägande, mer och mer rörlige, genom införandet af testaments-rätten samt genom köp och andra afhandlingar, som äro oskiljaktiga från en mera utbredd cultur, i samma mon förringades också vigten af det skäl, som utestängde döttrarne från deltagande i arf.
Deras rättighet dertill erkändes redan af Trettonde århundradets Lagstiftare.
Sällan har likväl någon stor förändring i lagstiftningen kunnat på en gång helt och hållet genomföras, och man gick redan långt nog för ilen tiden, då man berättigade qvinnan till hälften i arf emot mannen.
Sjelfva grundvalen blef härigenom lagd till lagens vidare fullkomnande i framtiden; ty sedan man erkänt qvinnans rätt till arf i allt slags egendom, och mannen ej längre hade uteslutande rätt att ega jord, var arfvejords- och odal-systemet redan brutet.
Hvad deraf sedermera återstått, har väl äfven hafi för afsigt att inom slägterna bibehålla arfvejorden, men utan att den förra åtskillnaden emellan könen dervid blifvit gjord, enär rätt till arfvejord och börd dervid varit gällande för begge.
I hvad samband den olika arfsrätten stått med det fordna odal-systemet å landet, kan slutas äfven deraf, att i städerna en sådan olikhet icke egt rum; och att man ej eller i senare tider ansett nödvändigt och gagueligt att bibehålla denna olikhet, finnes deraf, att, enligt de för Presterskapet år 1569 utgifna Artiklar, uppå dess egen anhållan, blifvit stadgadt, det söner och döttrar skulle ärfva lika, ehvad egendomen vore belägen i stad eller på landet.
Man bar emot den nu ifrågavarande lagförändringen invändt, att den skulle minska allmogens besutenhet och verka derhän, att någon del af den jord, Bonde-Ståndet nu innehar, skulle frångå detsamma; men denna föreställning anse Rikets Ständer uppenbart felaktig.
Om än lagförändringen å ena sidan medför den påföljd, att bondesonens egen arfslott, då han har syster eller medarfvinge af qvinnokönet, minskas, så kan i dess ställe hans hustru komma att i boet införa så mycket mera; och på det hela måste förhållandet blifva bufvudsakligen enahanda som hittills.
Man har också an märkt, att lagförändringen skulle föranleda till en möjligtvis skadlig hemmansklyfning; men denna anmärkning vederlägges deraf, att, då arfvingen lill en systerlott är berättigad utbryta densamma, såvida hon derå finnes besuten, måste nödvändigt mindre jordlotter uppkomma efter nuvarande arfslag, än efter den föreslagna nya.
För öfrigt är det skäl, man sålunda velat hemta från förmenta olägenheter af för stor hemmansklyfning, helt och hål - i8o Expeditions- UIsko Hets Förslag lill lind, Skrifvelse, N:o If3. let ekonomiskt, hvadan correctivet emot dessa olägenheter icke hör nedläggas uti arfslagarne, utan hädanefter sorn hittills har sin rätta plats uti de serskilda stadganden, hvilka oin grunderna för hemmansklyfning äro eller varda meddelade.
Det påstående, som man stundom hört göras, att sonen skulle behöfva mera för sin utkomst än dothen, eller att hans medborgerliga och husliga åligganden skulle göra honom förtjent af den större arfslotten, kunna Rikets Ständer ingalunda godkänna.
I förra hänseendet är förhållandet snarare motsalL, emedan mannen i allmänhet har för sig långt llere och fördelagtigare tillfällen att genom egna bemödanden vinna bergning och fortkomst, än den mera af andra beroende qvinnan; och i senare hänseendet torde det vara nog att påminna, det mannens kall mest öfverensstäminer med hans böjelser och natur-anlag, och att han visserligen icke skulle finna sig lyckligare genom utbyte af detsamma emot det andra könets, Qvinnan, om- än hennes husliga och moderliga pligler äro af ett helt annat slag än de, som åligga mannen, vidkännes likväl mödor och uppoffringar, som äro med hans fullt jemnförliga.
Rikets Ständer inse således ej någon giltig orsak, hvarför man skulle åsidosätta den klara och ovedersägliga rättvisan af en jemnlik egendomsfördelning emellan barn, som, med lika anspråk på föräldrars kärlek och omvårdnad, också måtte vara lika berättigade till deras förmögenhet, då den går i arf, eller hvarför man skulle låta barnens rätt ankomma på den tillfälligheten, huruvida fadren bosatt sig inom elier utom stadsporten, nedlagt sin föi 'mogenhet på det ena eller andra stället, ingått i det ena eller andra ståndet med mera dylikt.
Man invänder möjligen, att föräldrarnes rätt att göra testamente skulle tjena att undanrödja det obilliga häruti; men man bör ihågkomma, att, att efler nuvarande lag, någon ändring uti arfföljden till arfvejord på landet eller till derför érhållet vederlag icke får göras genom testamente, äfvensom huru många anledningar till uppskof, ja hvilka fördomar uppresa sig emot vidtagande af utvägen att genom testamente godtgöra lagens orättvisa i denna del, oberäknad t, att testamenten lätteligen, för felande laglighet i någon formalitet, kunna varda kraftlösa.
Att några menliga följder af den ifrågavarande lagförändringen icke äro att befara, vitsordas dessutom tillräckligen af förhållandet inom den ort, nemligen de fern Häraderne i Småland, som utgöra det så kallade Wärends-landet, hvarest lika gifto-rätt och lika arfsrätt i snart 600 år varit gällande.
I sammanhang med denna fråga hafva Rikets Ständer till pröfning förehaft ett hos Rikets Ständer framstäldt förslag till den ändring i nu gällande Ärfda-Balk, att den derstädes broders och systers barn tillerkända rätt Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N.-o ti3. 181 alt, vid arfstägt, träda i sin aflidne faders eller moders ställe, måtte till syskons afkomlingar utsträckas, till sLöd för hvilken yrkade förändring blifvit anförd t, att del föga låter tänka sig, det en person, som, i saknad af egna bröslarfvingar, sage i sina bröder eller systrar eller deras afkomlingar de närmaste föremålen för sin tillgifvenhet, skulle känna blodsbandet mindre starkt, i den nion lederna nedåt ökades, eller att den al föräldrarna, som ärfde ett allidet barn, icke lika gerna skulle se ett barnabarns barn, som barnet eller barnabarnet, med sig dela qvarlåtenskapen.
Med godkännande af dessa skäl och då det, efter Rikets Ständers tanka är obilligt, att fjermare sido-arfvingar, som vanligen äro minderårige, blifva, i följd af den nu stadgade representations-rätten, vanlottade, endast derföre, alt de haft olyckan alt förlora sina föräldrar eller andra anhöriga i rätt uppstigande led, genom hvilka ari vet eljest skulle komma dem till godo, hafva Rikets Ständer ansett sig böra biträda omförmälde förslag, hvarvid Rikels Ständer dock, för undanrödjande af osäkerhet i egande- och besittningsrätten, samt för att afböja långvariga tvister, hvilkas utgång komrne att bero på en bevisning af aflägsna slägtskaper, hvilken ofta ej kunde med säkerhet ernås, funnit sig böra bestämma 9:de ledet såsom det sista för åtnjutande af bak- och sido-arf, —en gräns, hvarutom arfs-frågor högst sällan torde uppstå.
På de grun ler, hvilka nu i underdånighet anförde blifvit, hafva Rikets Ständer, för deras del, beslutat, att följande lagrum må ändras eller upphäfvas, på sätt här nedan förmäles: Giftermdls-Balken. 9 Cap. 3 §.
Ilar hustru, som mannen öfverlefver, barn efter honom, tage ej eller då morgongåfva. 10 Cap. 2 §.
Man och hustru hafva gifto-rätt till hälften hvardera i all boets lösa egendom, så ock i ali fast egendom i stad, samt den fasta egendom på landet, hvilken de i hjonelag afla tillsammans.
Men i den fasta egendom på landet, som man eller hustru före eller under äglenskapet ärft, eller förut förvärft, eger ej andra ma - Expeditions-Utskotlets Förslag till urul.
Skrifvelsej N.o Ii3. kan gifto-rätt; dock vare all årlig ränta och afrad deraf under lösören räknad. 3, 4, 5 och 6 §. §. upphäfvas. 11 Cap. 2 §.
Slutet af 2 punkten: ”ehvad de under lands- eller stadsrätt hora,” utgår. 7 §. 2 punkten erhåller följande förändrade lydelse:
Är den jord till begges deras nytta såld, fylle då hvar af sin jord, till hälften hvardera.
Åtfda-Balken. 1 2 Cap: 1 §. erhåller följande förändrade lydelse:
Dör fader eller moder, arfve då son halft, och halft dotter. 3 Cap.
Är ej bröst-arfvinge till efter den döde, och lefva dess föräldrar, då tagen de arfvet hälften- hvardera. 2 §.
Är en af föräldrarne död, och äro syskon till, ett eller flere, efler den, sorn ärfvas skall; arfvén då de med den af föräldrarne, som lefver, och tagen den del, som den döda fadren elier modren ärfva skolat, om lian eller hon lefvat.
Är något af syskonen dödt, då skola dess afkomlingar i dess ställe och rält träda.
Finnes ej syskon, eller afkomlingar af dem; tage den af föräldrarne, som lefver, hela arfvet. 3 §.
Lefver ej någon af den dödes föräldrar, och äro syskon till; då skola de allt arfvet taga.
Är något af syskonen dödt, njuten dess afkomlingar den rätt, som i 2 §. sägs. 4 §.
Äro ej syskon eller afkomlingar af dem; arfvén då för fäder i andra led, som äro faderfader och fadermoder, moderfader och modermoder. 5 §.
Lefva ej de; då arfvén den dödes föräldrars syskon. 6 §.
Lefva ej de; då arfvén den dödes förfäder i tredje led. 7 §.
Lefva ej de; då arfvén faders och moders syskons barn.
Skrifvelse j N:0 1i3. i83 8 §.
Lefva ej de; då arfvén de, som äro siskon med förfäder i andra led. 9 §.
Lefva ej de; då arfvén den dödas förfäder i fjerde led. 10 §.
Finnes ej arfvinge i någon af de leder, som nn sagde äro; tage den arfvet, som sedan är i närmaste led, ehvad han är bak-arfvinge eller sido-arfvinge.
Äro håde bak-arfvinge och sidoarfvinge i lika led; gånge sido-arfvinge till och bak-arfvinge ifrån.
Äro sido-arfvingar i lika led, men olika gren; tage då den arfvet, som är af närmare stamfader eller stammoder med den döda; äro de af samma stamfader eller stammoder; varén samarfva. 11 §.
Äro bak-arfvingar å fäderne- och möderne-sidan sam arfva; tage hvardera sidan hälften, ändå att å den ena flere arfvingar äro, än å den andra; äro å endera sidan alla döde, falle alltsammans andra sidan till.
Äro sido-arfvingar å fäderne och möderne samarfva, eller finnes å endera sidan ej någon till; vare
Lag, som om bak-arfvingar sagdt är.
Är arfvinge både å fäderne och möderne skyld med den döde; njute då han både fäderne och möderne del. 12 §.
Halfslägt håfve lika rätt till arf som helslägt, dock, derest båda äro samarfva, ej till annan del än den, som fader eller moder, genom hvilken de med hvarannan skylde äro, efter ätteräkningen taga skolat, om den lefvat. 13 §.
Finnas under en hufvudgren flere grenar; delen ock de sig emellan efter lika grund; och tagen sedan de, som inom en gren äro, hvar sin lott efter hufvudtalet. 14 §.
Bak-arfvingar och sido-arfvingar arfvén, till och med nionde led: den i fjermare skyldskap är, vare ej arfvinge. 15 §.
Äro brost-arf, sido-arf eller bak-arf fallne tillsammans i dens hand, som ärfves, gånge dermed, som sagdt är, utan åtskillnad ifrån hvad stam egendomen är kommen. 9.
Cap. 1 §. 3 och 4 pnnkterne erhålla följande förändrade lydelse:
Lyder boet under stads domstol, eiler är egendomen fastighet i stad; då skola, när ej annorlunda serskildt stadgadt är, Borgmästare och Råd nämna två eller flere redliga män, som egendomen uppteckna och värdera.
Lyder boet under annan domstol, eller är e - l84 Expedilions-Ulskotlets Förslag lill tind.
Skrifvelse, N.o 114. gendomen fastighet a landet, då ega sterbhus-delegarne kalla gode män, sora elter båsta förstånd uppteckningen och värderingen förrätta.
(5:te eller sista punkten blifver oförändrad). 12 Cap. 7 §. erhåller följande tillägg:
Äro delarne lika, bafve då broder, eller den, sora ärfver broders lott, rättighet att systers loit till sig lösa.
Jorda-Balken. 6. Cap. 1. §.
Bördemän äro säljarens barn och bröstarfvingar, så länge de till äro; sedan föräldrar och syskon samt syskons barn, inom det led, som i 3 Cap. 14- §.
Ärfda-Balken sägs; derefter andra sidofränder, samt förfäder till och med fjerde led.
Hvilket Rikets Ständer få bos E. K. M:t i underdånighet anmäla; Ramliärdande &c. Stockholm den 10 October 1840.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 7 Sept. 1840.
Preste-Ståndet den 7 — — Borgare-Ståndet den 10 — ■— Bonde-Ståndet den io — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående upphäfvande af Kämner s-Rätter , Lagmans-Rätter och Riddare-Sjne-Rätterj samt ändring eller upphäfvande af ätskillige lagens rum, rörande Rättegångs-Ordningen.
N:ris 56 och 110.) S. A K.
Ilos Rikets Ständer hafva åtskilliga framställningar egt rum, i afseende å an - Expedilions-LJtskottets Förslag till und.
Skrifvelse j N:o 114- l85 å angelägenheten deraf, alt Kämners-Rätter, Lagmans-Rätter och Riddare-SyneRätter måtte upphöra; beträffande hvilken fråga förekommit, bland annat, huruledes, då Rikets Ständer vid sistförflutne 2:ne
Riksdagar för deras del beslutat indragningen af berörde Domstolar, men E. K. M. icke funnit för godt dertill lemna Nådigt bifall, Rikets Ständers uti underdånigt skrifvelse!’ af den 11 Mars 1830 och 25 Augusti 1834 i ämnet afgifna förslag grundat sig derpå: att mångfaldiga olägenheter härflöto af nödvändigheten att genomgå de flere instantier, nu gällande rättegångs-ordning bestämde; att, vid granskning af det förhållande, sorn härutinnan tillförne egt rum, Rikets Ständer funnit, att den äldre domstols-inrättningen i Sverige endast hade 3 instantier, hvilket antal äfven 1734 års lag syntes hafva åsyftat att bibehålla, enär den benämnde såsom allmänna Rätter och Domstolar blott Härads-Rätt och Lagmans-Rätt på landet samt Kämners-Rätt och Rådstufvu-Rätt i staden och öfver dessa Hof-Rätt, som vore Konungens högsta Nämnd, emot hvars dom ingen egde att vädja; att den revision, hvilken, i följd af tillåtelsen att anhålla om Konungens pröfning af Hof-Rättens dom och utslag, blifvit inrättad och tid efter annan på olika sätt organiserad, väl efter hand iklädt sig egenskapen af en allmän domstol och i sjelfva verket vore att anse såsom en fjerde instantie, redan innan den såsom sådan i nu gällande Grundlag erkändes och stadgades, under namn af Konungens Högsta Domstol; men att den tillökning i inslanliernes antal, hvilken sålunda tillkommit, hade, långt ifrån att gagna de rättsökande, fastmer endast åstadkommit långsamhet i lagskipningens gång, utan att öka dess säkerhet; att frågan derföre blott vore, huru en instantie lämpligast kunde åter borttagas och skyndsamhet i lagskipningen, utan säkerhetens förnärmande, derigenom befordras; att allmänna meningen jemväl häruti uttalat sig i den nästan enhälliga önskan, att Lagmans-Rälterne och Kämners-Rätterne, såsom begge öfverfiödiga och derjemte, i synnerhet de förra, för lagskipningen hinderlige, måtte afskaffas; att Rikets Ständer trott sig finna grunden till denna mening, hvad Lagmans-Rätterne anginge, vara den, dels att, då i Lagmans-Rätt, likasom i Härads-Rätt, endast Ordföranden vore lagfaren och hos Lagmans-Rättens ordförande ej i allmänhet förutsattes större grad af kunskap, skicklighet, erfarenhet eller oväld, än hos Härads-Rättens, parterne saknade anledning att sätta större förtroende till Lagmans-Rättens domslut än tili Härads-Rättens, och dels förnämligast, att, enär lagtima Lagmans-Ting höljes endast en gång om året, ett helt år från den dag,
då Härads-Rättens beslut meddelades, stundom ginge förbi, innan målet kunde, utan bekostande af Urtima Ting, hos LagmansBih. till R.
Prot. 1840. 10 Sami. 1 Afd. 24 i86 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse IV.-o Rätten fullföljas, och, i fall målet då måste uppskjutas till nästa lagtima ting, åter ett helt år, innan Lagmans-Rättens dom eller utslag erhölles; att, hvad åter Iiämners-Rätterne beträffade, deras umbärlighet tillräckligen ansetts bestyrkt af det förhållande, att af de städer, der Kämners-Rätt ej vore, några hade dubbelt större folkmängd än en del af dem, i hvilka Käinners-Rätter funnos, utan att rättvisans skipande eftersattes mera i de förra, än i de senare; att om doms fullgörande stadgades såsom vilkor för vads fullföljande från Härads-Rätt och Rådslufvu-Rätt till Hof-Rätt, anledning till den förutsättning, att Hof-Rälterne skulle, om Kämners- och Lagmans-Rätterne afskaffades, blifva besvärade med flere vädjade tvistemål, än nu dit inkommo, i och med detsamma syntes vara undanröjd, helst om vade-skillingen i Härads-Rätt derjemte bestämdes lill lika belopp med den, som i Lagmans-Rätt erlades; att Rikets Ständer, utan afseende derå, huruvida det af Lag-Comiteen författade förslag till allmän Civil-lag en gång kommer att till större eller mindre del antagas eller icke, hyste den öfvertygelse, att den ifrågastälide indragningen af Lagmans-Rätter och Kämners-Rätter, med undantag likväl af Kämners-Rätterne i Stockholm, hvilka, såsom i Tryckfrihets-förordningen omförmälde, ej kunde afskaffas, både borde utan uppskof för sig gå och jemväl kunde genom några mindre betydliga ändringar i nu gällande lag tillvägabringas; samt slutligen, att Rikets Ständer ansågo af Lagmans-Rätternas indragande blifva en följd, att den serskilda Öfver-Rätt för vissa egooch rättegångs-tvister, som i lagen benämndes Riddare-Syne-Rätt, borde, i sammanhang härmed, afskaffas.
Med instämmande i öfrigt uti hvad här ofvan blifvit anfördt, rörande fördelarne af Kämners-Rätters, Lagmans-Rätters och Riddare-Syne-Rätters indragning, hafva Rikets nu församlade
Ständer likväl ej ansett behöflig t, att undantag dervid göres för Kämners-Rätten i hufvudstaden, helst tryckfrihetslagens bud, att förbrytelser emot samma lag skola i Stockholm vid denna domstol upptagas, i allt fall kan uppfyllas derigenom, att en afdelning af Rådstufvu-Rätten derstädes allenast i och för tryckfrihetsmåls behandling fortfarande benämnes Kämners-Rätt, intilldess berörde lagbud kan i grundlagsenlig ordning ändras; äfvensom, efter Rikets Ständers åsigt, den ifrågasatte domstols-indragningen icke påkallar förhöjning af vade-skillingen i HäradsRätt till så högt belopp, som i Lagmans-Rätt nu erlägges, ej eller föreskrift om domsS fullgörande såsom vilkor för vads fullföljande från Härads- och Rådstufvu-Rätt till Hof-Rätt, enär i förra afseendet Rikets Ständer trott vadeskillingens ökande till tre daler vara tillräckligt, och i det senare föiekommit betänkligt att, genom en så beskaffad föreskrift, som nyss är nämnd, Expeditions-ZJ tskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N:0 114" försvåra möjligheten för den fattige och medellöse att, i behörig tid och ordning, sin talan från första domstolen fullfölja; deremot ändamålet, som med samma stadgande åsyftas, eller att motverka den fullföljd af rättegångar, hvarmed tredskande parter endast söka att fördröja doms fullbordan, synes lämpligast kunna vinnas, om härvid i stället följas de grunder, som i 2 Gap. 2 §.
TJtsöknings-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 29 November 1823, samt 9 Cap. 1 §. samma Balk och Kongl.
December berörde år äro gällande, och enligt hvilka en vinnande part i vissa fall eger att erhålla utmätning å Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes utslag i utsökningsmål, samt det utmätta emot borgen lyfta, ehuru utslaget ej vunnit laga kraft.
I öfverensstämmelse härmed och efter tagen kännedom af de anmärkningar, som emot Rikets Ständers å förra Riksdagen afgifna förslag blifvit i Högsta Domstolen gjorde, hafva Rikets Ständer, för deras del, beslutat, att en Författning må utfärdas, hvarigenom stadgas som följer: l:o Alla Kämners-Rätter skola från,och med den 1 Januari 1842 upphöra, och sådaue mål och ärender, som, enligt lag och serskilda författningar, nu höra till Kämners-Rätt, derefter omedelbarligen upptagas af Rådstufvu-Rätt, på sätt för närvarande sker i de städer, der Kämners-Rätt ej är; börande jemväl de mål, hvilka intill nämnde dag blifvit hos Kämners-Rätt anhängige gjorde, men då ännu icke äro afslutade, öfverlemnas till vederbörande PiådstufvuRätt, att der vidare handläggas. 2:o Likaledes skola alla Lagmans-Rätter upphöra, på det sätt, att vad, som emot Härads-Rätts eller Härads-Syne-Rätts beslut erlägges eller anmäles senare än tre veckor före lagtima Lagmans-Ting år 1841 samt ej å det Tinget fullföljes, bör hänvisas till fullföljd i vederbörande Hof-Rätt, såsom här nedan säges, och att de saker, hvilka, å Lagmäns-Ting fullföljda, icke derstädes innan nyssnämnde års slut afgöras, skola äfven till vederbörande Hof-Rätts handläggning öfverlemnas. °3:o Riddare-Syne-Rätter varda ock, ifrån och med 1841 års slut, afskaflarle; och skall med fullföljd från Härads-Syne-Rätt af tvister om ägor och bolstadda skäl, samt dessa måls behandling i Hof-Rätt och hos Konungen förhållas, på sätt här nedan i denna Förordning stadgas.
Dock skall den, som ej nöjes åt dom, den Lagmans-SyneRätt gifver före slutet af nämnde år, ega att, såsom hitintills tillåtet varit, Riddare-Syn hos Konungen begära.
Har Lagmans-Rätt 188 Expeditions-0iskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N.o ti4- dömt till
Syn; men saken ej med slut afhulpit före den 1 Januari 1842; varde den till vederbörande Hof-Rätts handläggning öfverlemnad. 4:o
I sammanhang härmed varda nedannämnde lagrum dels upphäfne och dels ändrade, på sätt, som följer. Rättegängs-Balken.
Cap. 1 §•