Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit, hvars oaflåtliga bemödande varit och städse skulle blifva att från de Förenade Rikena afhålla krigets vådor och olyckor, fortfarande hyste förhoppning att de tvistefrågor, som för närvarande uppröra Europa, skola finna en fredlig lösning, samt de förpligtelser till bistånd åt ett med oss nära förbundet grannfolk, som hittills varit i fråga för vissa förutsatta fall, icke egde större omfattning, än att de kunnat uppfyllas med de medel, Rikets Ständer redan ställt till E. K.
Majits förfogande, vore likväl den politiska ställningen i allmänhet för ögonblicket sådan, att omtanken för fäderneslandet kräfde förberedande åtgärder till våra försvarsmedels försättande i ett skick, som, i händelse af behof, medgåfve deras kraftiga användande för sitt ändamål, utan alltför stor tidsutdrägt; och har E. K. Majit, som önskat att, derest icke alla anledningar till oro för våra yttre förhållanden skulle före Rikets Ständers åtskiljande hafva upphört, göra Rikets
Ständer meddelanden i afseende å den ställning ed Förenade Rikena hade att intaga, men af fortgående underhandlingar och hastigt vexlande händelser nu vore derifrån förhindrad, funnit sig af omständigheterna föranlåten att af Rikets
Ständer äska ett serskildt kreditiv å Tre millioner Riksdaler, att af E. K. Majit, i mån af behof, användas till ett fullständigare ordnande af försvarsverket.
Fxpeditions-utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 196. 19 Rikets Ständer, som med tillfredsställelse inhemtat E. K.
Majit sålunda uttalade åsigter samt hysa lull tillförsigt till E. K.
Majits visa förutseende vid bedömande af de åtgärder, som, för vinnande af de uti den nådiga Propositionen afsedda ändamål, må finnas af omständigheterna påkallade, hafva alltså, på sätt E. K.
Majit äskat, till E. K.
Majits nådiga disposition å Riksgäldskontoret anvisat ett särskildt kreditiv af Tre millioner Riksdaler Riksmynt, att, i mån af behof, användas till försvarsverkets fullständigare ordnande.
Uto 196.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 2 Dec. t863.
Presle-Slåndet den 2 — — Borgare-Ståndet den 2 — — Bonde-Ståndet den 2 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående slcjutsnings-besvärets ordnande.
Stats- och Ekon.-TTtskottets Betänkande N:o 21, Utlåtande Nio 40 och Mern.
Nio 45, samt Först. Stats-Utskottets Mern.
Nio 210.) S. A. K.
Yid pröfning af åtskilliga under innevarande riksdag hos Rikets Ständer gjorda framställningar rörande skjutsningsbesvärets ordnande, hafva Rikets Ständer, på sätt redan blifvit uti den angående regleringen af utgifterna under Riksstatens Sjette Hufvudtitel aflåtna skrifvelse i underdånighet anmäldt, å nämnde Hufvudtitel uppfört ett årligt reservationsanslag, stort 100,000 R:dr Runt, att, stäldt till E. K.
Majits disposition användas till lättnad för skjutsningstungan i de fall, der densamma genom entreprenad bestrides och befinnes serdeles tryckande.
Härvid hafva Rikets Ständer jemväl varit betänkte på sådana bestämmelser, som kunna göra till en möjlighet att, genom det beviljade anslaget, i någon mån vinna det dermed afsedda ändamål.
Hvilka skjutslag, som må anses af skjuts - 20 Expedilions-Utkotlets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 196. ningsbesväret mest betungade, låter sig ej beräkna, med mindre detta besvär fullgöres genom entreprenad, hvarföre Ilikets Ständer oek gjort sådant till vilkor för rättigheten att ifrågakomma till erhållande af understöd i anledning af sagda besvär.
Men detta och de många andra med entreprenaders inrättande afsedda ändamål lära ej kunna vinnas allenast genom en skjutshagen beredd utsigt att möjligen ifrågakomma till delaktighet i till skjutningstungans lättnad anvisade medel, likasom dessa medel antagligen skulle blifva utan nytta uppoffrade, med mindre, i sammanhang dermed jemväl vidtages sådana åtgärder, sorn i öfrigt kunde till lättnad i skjutsningstungan förauleda.
Ständer hafva i sådant afseende trott möjligheten att, vid utomordentliga fall, erhålla rättighet att uppbära en förhöjd skjutslega utöfver den nu tillåtna, vara ett af de verksammare medlen till åstadkommande af entreprenader; och skulle, genom en sådan förhöjning, antalet af öfverflödiga resor inskränkas, eller de resande manas att, oftare än hittills, begagna sig af egna hästar, eller möjligheten af postdiligensers inrättande underlättas, och till desammas begagnande uppmuntras, så vore jemväl härutinnan ett ändamål vunnet och en lindring i skjutsningsbesväret åstadkommen.
Rikets Ständer hafva derföre funnit sig böra hos E. K.
Majk, i underdånighet anhålla det E. K.
Majk måtte täckas å alla gästgifvaregårdar i Riket låta, så vidt görligt finnes, inrätta entreprenader, dervid, då sådant af förhållandena nödigt påkallas och entreprenader ej på annat1 sätt kunna åvägabringas, en lega af högst 1 R:dr 50 öre per mil i stad och 1
Rdr 20 öre per mil på landet må få uppbäras; samt att E. K.
Majk behagade härom meddela de föreskrifter, hvilka så väl för skjutsskyldiges säkerhet som för de resandes beqvämlighet kunna erfordras.
Emedlertid lärer, såsom följd af de, genom kanalers och jernvägars samt andra farleders öppnande, på sednare tider ofta förändrade förhållanden uti kommunikationsväsendet, fall ofta nog komma att inträffa, der jemväl en till förenämnde belopp stegrad skjutslega måste visa sig otillräcklig för att genom entreprenad bereda en måhända af behofvet högt påkallad skjutsningsanstalt, som stundom äfven torde erfordras att, utan dröjsmål, genast träda i verksamhet.
Sådana fall blifva till exempel, der en jernvägsstation kan vara belägen på en half mils, eller kortare afstånd från gästgifvaregård, samt den resande således blifver tvungeri att för en sådan kortare väg begagna skjuts, i hvilket fall legan, beräknad efter äfven högsta pris i allmänt gällande taxa för skjuts, alltid måste befinnas otillräcklig att motsvara den skjutsandes besvär.
Likaledes kunna af ofvan förutsatta anledningar skjutsstationer blifva beböfliga å sådan ort, der några skjutsningsskyldige hemman ej finnas disponibla till förpligtande att den erforderliga kommunikationen ombesörja.
I dessa, med flera fall, der skyndsamt tillvägabringande af skjutsinrättning erfordras, och der för den resande blifver föga känbart om han ock nödgas utgifva flerdubbel lega mot den vanliga, i jemförelse med de svårigheter, som för honom skulle uppstå derest någon skjutsinrättning ej funnes honom till hjelp, torde E. K. Maj:ts Befallningshafvande böra ega myndighet att tillvägabringa entreprenad till hvad lega, som för skjutsningen må behöfva betingas.
Ständer hafva derföre funnit sig äfven böra hos E. K. Majit, i underdånighet anhålla, att, då behof af ny skjutsinrättning å farväg äfvensom vid jernväg- eller kanalstation uppstår, och sådan icke kan åstadkommas utan de gamla skjutslagens ytterligare betungande, vederbörande länsstyrelser må ega att på sådant ställe bereda skjutsinrättning, på det sätt, att, skjutsningsskyldigheten, efter entreprenadauktion, öfverlemnas till den, som erbjuder sig att för minsta lega per Eäcpedilions-Utslottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 191. 21 mil befordra resande; och att resande må förpligtas att vid sådan skjutsinrättning, utan afseende å den allmänt gällande skjutslegan, betala för hvarje mil det belopp, för hvilket entreprenören vid auktionen förbundit sig att bestrida skjutsen.
Att Rikets Ständers slutligen å Sjunde hufvudtiteln anvisat till Post-styrelsen ett reservationsanslag af 70,000 R:dr årligen, för att användas till postdiligensernas förskaffande på sådant sätt, att de skjutsskyldige ej dermed betungas, hafva Rikets Ständer redan uti skrifvelsen angående regleringen af utgifterna å nyssnämnde Hufvudtitel i underdånighet anmält.
Rikets Ständer framhärda etc Stockholm den 30 November 1863.
Nio 191.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 2 Dec. 18G3.
Presle-Ståndet den 2 — — Borgare-Slåndet den 2 — — Bonde-Ståndet den 2 — — Rikets Ständers underd.
Skrifvelse, angående förändringar i Skiftes-stadgan samt Arfvodes-taxan för landtmäteriförruttningar.
Stats-, Lag- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 29 och Utlåtande N:o 53.) S. A. K. Hos Rikets
Ständer hafva vid innevarande riksdag blifvit framställda åtskilliga förslag till ändringar i nu gällande skiftesstadga äfvensom i arfvodestaxan för landtmäteriförrättningar, rörande hvilka ämnen, för så vidt de hos Rikets Ständer vunnit afseende, R kets Ständer nu gå att i underdånighet redogöra.
Enligt 2:dra Kap. 1 § Skiftes-stadgan, sådant berörda lagrum lyder i Kongl. Kungörelsen den 9 Juni 1832, må jordegare icke förvägras att till landtmäteriförrättning erhålla den landtmätare, de begära, der hinder deremot icke möter.
I afseende härå har, under åberopande af' Öfver-direktörens för Landtmäteriet. vits - 22 Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 197. ord, uti dennes underdåniga berättelse om en år 1850 företagen embetsresa, hurusom ofta inträffade, dels att till skiftesman kallades en landtmätare, hvilken ingen annan inom skifteslaget än skiftessökanden sjelf önskade erhålla, dels att tillfälle bereddes till skamliga och skadliga öfverenskommelser mellan skiftessökanden och landtmätaren, af sådan anledning blifvit yrkadt, att skiftesman hädanefter må, på Förste Landtmåtarens i länet förslag, förordnas af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, och icke, såsom hitintills, få utses af den skiftessökande.
I underdånig skrifvelse den 16 September 1848 hade Rikets Ständer andra git, att, i afseende å nu ifrågavarande lagrum, blifvit anmärkt, att skiftessökandens rättighet att utse skiftesman ofta ställde den förre i ett tvetydigt förhållande till den sednare, serdeles om sökanden ansåges mindre samvetsgrann och skiftesmannen mindre skicklig, i hvilket fall kunde bilda sig den föreställning, att denne sednare, utan afseende å skifteslagets båsta, blifvit anlitad derföre, att han medgifvit nedsättning uti sin på sökanden belöpande andel i arfvodet; att blotta möjligheten af ett sådant förhållande väckte misstanke och ovilja, serdeles hos de personer, som saknade förmåga att bedöma, huruvida rått dem vederfares eller icke, samt att i öfrigt en obillighet förefunnes deruti, att ej samtlige de delegare, hvilkas jord skall i skiftet ingå, få i valet af förråttningsman deltaga; äfvensom den förmodan blifvit yttrad, att, derest en sådan rättighet tillerkändes samtlige delegare i skifseslaget, detta skulle verka derhän, att en större omsorg och drift hos landtmåtarne blefve att påräkna, samt att de för jordbruket högst menliga klagomålen öfver skiftesförråttningame komme att förminskas.
Instämmande i dessa anmärkningar hade Rikets Ständer likväl, på det ett föråndradt stadgande i den sålunda antydda syftning ej måtte medföra en allt för lång tidsutdrägt med skiftesförråttningens företagande, ansett Kongl. Maj:ts Befallningshafvande böra bemyndigas att, i händelse tvist, vare sig om beräkning af pluraliteten utaf delegarne inom skifteslaget eller af annan orsak uppstode, meddela förordnande åt den af de föreslagne landtmåtarne, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande funne lämpligast; hvadan Rikets Ständer i underdånighet anhållit, att Kongl. Majit täcktes genom utfärdad författning i nåder föreskrifva, att 1 § af 2 Kap. uti Kongl. Stadgan om skiftesverket i Riket skulle erhålla följande förändrade lydelse: “Ansökning om förordnande för landtmätare till förrättande af laga skifte skall inlemnas till Kongl. Majits Befallningshafvande, och bilågges dervid en förteckning på hemmanen i skifteslaget, deras natur och egare, samt de sednares vistelseort.
Hafva samtlige uti förteckningen upptagne delegare 1 skifteslaget underskrifvit ansökningen, utfårde Kongl. Majits
Befallningshafvande genast det begärda för ordnandet för den föreslagne landtmätaren, så vida han, enligt hvad serskildt år föreskrifvet, eger landtmåterigöromål på eget ansvar förrätta och annat laga hinder ej möter.
Finnes åter ansökningen ej vara af alla undertecknad, bör Kongl. Majits Befallningshafvande, med föreläggande af viss kort tid, och vid äfventyr af förklaringsråttighetens förlust, infordra vederbörandes yttrande i afseende på den förråttningsman de önska, samt, efter förklaringstidens slut, utfärda förordnande för den behörige landtmätare, som erhållit de flesta rösterna, beräknade efter hemmantal eller annan deremot svarande grund, som för röstberåkning i orten år gällande.
Falla lika många röster på två eller flere landtmätare, eller uppstår tvist, antingen i afseende på rösternas beräknande eller annorledes, så att genom öfvervägande pluralitet någon landtmätare icke kan anses vara till förråttningsman utsedd, eger Kongl. Majits Befallningshafvande gifva förordnande åt hvilkendera af de föreslagna landtmåtarne Kongl. Majits
Befallningshafvande för godt finner. “ Fxpeditons-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 197. 23 “I fråga om annan landtmåteriförråttning skall ansökning om förordnande för landtmätare äfven ingifvas till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande; och må jordegare icke vägras att erhålla den landtmätare, de begära.
Ej må förordnande annan landtmätare meddelas, ån den, som, enligt hvad serskildt föreskrifvet år, eger landtmåterigöromål, på eget ansvar förrätta.**
Ofver denna hemställan afgaf Justitie-Kanslers-embetet infordradt underdånigt utlåtande, samt tillstyrkte, på de af Rikets Ständer anförda skål, att ifrågavarande stadgande måtte förändras i öfverensstämmelse med hvad Rikets Ständer i sådant afseende föreslagit; dock att, enär det, uti förslaget, i fråga om beräkningen utaf afgifna röster å den förråttningsman, som bör förordnas, förekommande uttryck: “efter hemmantal eller deremot svarande grund“ syntes vara nog obestämdt och kunna leda till tvister, samt den grund åter, hvilken för delning af inegor skall följas, ej läte sig på förhand bestämmas så lått, som den, hvilken i allmänhet följes vid delning af andra egor, sistnämnde grund måtte blifva den, i enlighet med hvilken rösterna uti ofvanberörda fall beräknas, derest icke röstberåkningen finge ske per capita.
Domstolen under den 25 Oktober 1849, att den af Rikets Ständer föreslagna förändring ingrepe djupare i hela skiftesverket, ån förslaget vid första påseendet syntes antyda.
Skiftesverkets framgång hvilade till stor del på den hittills följda grundsats, att, i allmänhet, då någon delegare i skifteslag begår skifte, som lagligen bör ega rum, öfrige delegarne ej kunna förhindra detsamma.
Men det insåges lått, att, i händelse företrädesrätten att hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande föreslå skiftesman, öfverflyttades från sökande delegaren till den eller dem, som hafva största egovåldet, så berodde det ock af samma majoritet att, om den ville motverka skiftet, såsom ofta visat sig vara händelsen, serdeles i större skifteslag, rösta för en landtmätare, hvilken vore af andra göromål upptagen eller saknade erforderlig drift och skicklighet eller till och med möjligen, i öfverensstämmelse med de väljandes afsigt och vid valet fästade tysta vilkor, funne hvarjehanda utvägar att uppskjuta sina åtgärder; hvilken omständighet vore desto mera betänklig, som, efter det frågan om sådan förrättnings företagande blifvit väckt, ingen olägenhet, som af en lagenlig verkställighet skulle kunna följa, vore att jemföra med de från dröjsmål i ärendets handläggning och afslutande vanligen oskiljaktiga förluster.
— Förutsatte man, att Landtmätaren skulle kunna hysa partiskhet för sökanden, så måste man äfven tänka sig möjligheten af partiskhet till fördel för den, som, efter Rikets Ständers förelag, genom vigten af sin röst, grundläde förordnandet; och det syntes ingalunda vara mera råttsenligt, eller för de fattigare och mindre upplysta jordegarne mera lugnande att veta valet af förråttningsman bero af den större jordegaren, ån om det berodde af primitive sökanden.
Efter nuvarande lagstiftning i ämnet kunde hvilkendera delegaren som hålst få utöfva rättigheten att föreslå, endast han först i behörig ordning uppträdde såsom sökande; men efter Rikets Ständers förslag skulle detta slags jemlikhet inför lagen upphöra, och den större jordegaren alltid få öfvervigten.
— Dessutom förekommo mot Rikets Ständers förslag de speciela anmärkningar, dels att förslaget icke visade, aniingen Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes förordnande skulle blifva ogiltigt, derest efteråt ådagalades, att ej alla delegare i skifteslaget varit upptagne å den vid ansökningen fogade förteckning och i följd deraf ej eiler alla kommit att öfver ansökningen höras, hvilket kunde hända utan sökandens uppsåt, enär frågor om skifteslags råtta omfång stundom vore af invecklad beskaffenhet och icke alltid på förhand kunde vara afgjorda, eller, om förordnandet lika fullt blefve giltigt, således oberoende af förteckningens och förkla - 24 Expeditions- U/skottets Förslag till under cl.
Skrifvelse, N:o 197. ringarnes större eller mindre fullständighet, i hvilket senare fall hela stadgandet kunde lätt kringgås; dels ock att, efter förslaget, helt olika grunder komme att följas vid förordnande af Landtmätare för laga skifte och för öfriga sådana landtmäteriförrättningar, deraf andras än sökandens rått berodde.
— På dessa skäl ansåg Högste
Domstolen sig icke böra tillstyrka den föreslagna förändringen, äfvensom ej heller hemställa om bifall å den af Justitie-kanslersembetet förordade, hvilken senare för öfrigt möjligen icke skulle öfverensstämma med Rikets Ständers önskan.
Då detta ärende den 23 November 1849 i underdånighet anmäldes, fann Kongl. Maj:t, i betraktande af hvad Högste
Vid sistlidne riksdag gjordes jemväl framställning om ändring uti omförmälda lagstadgande, i hvilket afseende var föreslaget, att, då en eller flere jordegare gjorde ansökan om förordnande för Landtmätare till förrättande af laga skifte, det borde öfverlemnas åt en ansvarig myndighet, helst Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, att, sedan Förste Landtmätaren i länet blifvit hörd, bestämma hvilken Landtmätare vore till den ifrågakommande förrättningen lämpligast, antingen den sökanderne sjelfve åstundade eller någon annan, allt efter de kontrollerande upplysningar, som kunde erhållas, och med fästadt afseende derpå, huruvida en föreslagen förrättningsman vore af balanceräde göromål urståndsatt att fullgöra skiftesförrättningar; men förslaget förföll på, bland andra, de skäl, att skiftessökande, hvilka i god tid vändt sig till en för duglighet känd och mycket anlitad Landtmätare, på hvars åtgärd de måhända heldre väntade någon tid, än de äfventyrade att få att göra med en person, för hvilken de saknade förtroende, skulle finna sig illa betjenade med ett stadgande, på grund hvaraf man ofta skulle nödgas att till förrättande af uppdraget förordna den person, som för tillfället var ledigast; samt att, derest valet af förrättningsman ankomme förnämligast på Länsstyrelsen, hvilken dervid sattes i nödvändighet att så jemnt som möjligt fördela landtmäterigöromålen, den sporre till framsteg och förkofran skulle förslöas, hvilken förefunnes i den täflan nu gällande stadganden i förevarande ämne voro egnade att framkalla.
Af hvad sålunda blifvit meddeladt inhemtas, att många förslag varit framställda till lösande af de svårigheter, hvilka frågan om Landtmätares förordnande till skiftesförrättning innebär; och de i ämnet ständigt återkommande framställningarne utvisa tillika, att öfvertygelsen om behöfligheten af en förändring uti nuvarande stadganden ej blifvit rubbad genom de skäl, hvilka blifvit framdragna mot de hittills i ämnet granskade förslag.
Rikets Ständer hafva derföre funnit sig böra tillse, huruvida, med ledning af den sålunda vunna erfarenheten, de stötestenar må kunna undvikas, mot hvilka de hittills för frågans lösning gjorda försök strandat.
Den kännedom om personer och förhållanden, och den opartiska pröfning, som erfordras för att skilja emellan dessa stridiga intressen och anspråk, lärer svårligen - Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
25 ligen kunna annorstädes förväntas än hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande.
Rikets Ständer hafva trott det sålunda åsyftade ändamål skola i möjligaste måtto uppnås, om åt nämnde myndighet öfverlemnas att, sedan delegarne i skifteslaget blifvit öfver sökandens förslag hörde, förordna den Landtmätare, som Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skäligt finner; dock med tillägg att om samtlige delegarne äro ense elldr någon förrättning blott rör en persons rätt, den begärda förrättningsmannen bör förordnas, om hinder derför ej möter.
Det är nemligen ej antagligt att, bland de utaf skiftesdelegarne föreslagne flere Landtmätare, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skulle förordna den mindre lämplige framför den lämpligare, der verkliga hinder för den senares förordnande ej förekomme; och ej heller att, då de mera erfarne och förtjente samt derföre jemväl mera kände Landtmätarnes tid vore hårdare anlitad, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skulle underlåta att förskaffa jemväl de yngre och för allmänheten mindre bekante Landtmätarne tillfälle till verksamhet.
Rikets Ständer få alltså i underdånighet anhålla, att 1 § af 2 Kapitlet Skiftes-stadgan, sådan den lyder efter Kongl. Kungörelsen den 9 Juni 1832, må erhålla följande förändrade lydelse: “Ansökning om förordnande för Landtmätare till förrättande af laga skifte eller annan landtmäteriförrättning skall inlemnas till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, och bilägges dervid, då laga skifte är i fråga, en förteckning på hemmanen i skifteslaget, deras natur och egare samt de senares vistelseort.
Ar ansökningen ej underskrifven af samtlige i förteckningen upptagne delegare i skifteslaget, bör Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, med föreläggande af viss kort tid, och vid äfventyr af förklaringsrättighetens förlust, infordra delegarnes yttrande i afseende å den förrättningsman de önska.
Äro samtlige delegarne i detta afseende ense, eller angår förrättningen blott en persons rätt, utfärde Kongl. Maj:ts Befallningshafvande genast förordnande för den föreslagne Landtmätaren, der denne, enligt hvad serskildt är föreskrifvet, eger landtmäterigöromål på eget ansvar förrätta, och annat hinder mot ansökningen ej möter.
Åro delegarne, i fråga om val af förrättningsman ej ense, förordne Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande till förrättningsman den han skäligt finnér/'
Vidare har hos Rikets Ständer blifvit anmärkt, att, ehuru dels uti 14 Kap. 5 § Skiftesstadgan finnes föreskrifvet att, om skifte blifvit, genom laga kraftvunnet utslag, ändradt, skiftesmannen bör, inom fjorton dagar efter af utslaget erhållen del, utsätta ny förrättningsdag, och skiftet, efter hvad i utslaget stadgadt blifvit, ändra och rätta; och dels genom 17 Kap. 2 § hemälde stadga samt 14 och 45 §§ Landtmäteri-Instruktionen är Landtmätare ålagdt att, inom ett år efter det skiftet blifvit faststäldt, öfverlemna renoverad karta och delningsheskrifning åt jordegaren, konceptkartan och handlingar till Provins-landtmäterikontoret, och renovation till General-landtmäterikontoret, så funnes dock ingen föreskrift vare sig om tiden och sättet för återställande till Landtmätarne af konceptkartor och dertill hörande handlingar, som af Landtmätarne varit till Egodelningsrätten ingifne eller till Egodelningsrättens Ordförande insände, eller huru Landtmätarne skola få del af Egodelningsrätts laga kraftvunna eller af Kongl. Maj:ts utslag.
Mången Ordförande i Égodelningsrätt fördröjde ock oskäligt länge återställandet till Landtmätarne af ingdina konceptkartor och handlingar, hvaraf följden blefve att Landtmätarne, när skifte skulle rättas, ej dermed kunde snart gå i författning, och, när skifte vore faststäldt, ej inom utsatt tid medhunne sin renovations-skyldighet till jordegaren och till General-landtmäteri-kontoret.
Landtmätare finge ej heller på Bih. till It., St. Prot. 1862—1863, 10 Sami. 1 Afd. 23 Haft. 4 26 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 197. annat sätt del af Egodelningsrätts eller Kongl.
Maj:ts utslag i skiftesmål, än genom vederbörande parter; men det läge i den parts intresse, som fått utslaget, att, till skada för öfrige delegare, fördröja utslagets aflemnande till Landtmätaren, likasom det läge i denne senares intresse att förneka utslagets emottagande, der bevis om detta emottagande ej funnes för banden; hvartill komme att utslagets aflemnande af parten till Landtmätaren ofta vore förenadt med svårigheter, kostnader och tidspillan, emedan Landtmätarne, upptagne af förrättningar å skilda håll, sällan träffades i sina hem.