Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1821 i Hertfordshire i England; hennes fader var från Hamburg och grundlade i London en storartad bankaffär; hennes moder tillhörde den gamla piemontesiska och grefliga släkten Sylvestre de Sassy.
Hennes moster var under många år hofmästarinna för prinsessan A u - gusta af Preussen, sedermera kejsar Wilhelm I:s gemål.
Som helt ung sändes Elpis till Frankfurt för att under ett par år fullt lära sig sin blikens fall utgöra ett af de mest storartade skådespel, historien har att uppvisa.
Och särskildt ett namn öfverglänser härvid alla andra, namnet af Italiens befriare, folkhjälten Garibaldi, som ägnade sitt lif åt den stora tanken: Italiens enhet, det italienska folkets själfständighet.
Elpis Melena var 1849 innesluten i den belägrade staden, och hon var med bland den jublande folkskaran, då den berömde anfö- raren första gången höll sitt intåg i R o m, iklädd sin hvita mantel, sin röda tröja och sin plymprydda hatt; hon blef äfven vittne till hans hjältemod.
Hennes hjärta greps ej mindre häraf än af de stora tankar, för hvilka han och hans män kämpade.
Och från denna tid var och förblef hon en hän- förd, trofast vän såväl till Garibaldi själf som till hans lifssak.
Vid sin hemkomst från Afrikaresan utgaf hon en reseskildring rörande denna; boken utkom anonymt och väckte ej mycket upp- seende.
Detta var hennes första literära försök.
Men en annan tilldragelse inträffade, som kom att erhålla betydelse för hennes lif.
Det stora revolutionsåret 1848 upptände, En person finnes dock, som vågat det djärfva som väl bekant, en flammande eld i en stor steget att för alltid bosätta sig på det sköna, del af Europa: folkens enhet, folkens frihet, tvistuppfyllda Kreta.
Det är en kvinna, en nationaliteternas rätt ljöd det såsom strids- berömd, förnäm dam, baronessan Marie Espé- lösen.
Och det i århundraden i många små- rance de Schwartz, i södra Europa, ja i hela riken splittrade, af Österrike kufvade Italien Europa, med undantag kanske af vårt Sverige, sökte ånyo, liksom förut 1820 och 1830, att känd och aktad under författarinnenamnet befria sig och varda ett rike.
Försöket miss- Elpis Melena (af grekiska orden elpis
Endast » den eviga staden », Påfven,
känd och aktad förnämligast för sitt srora Pio Nono, flydde, och » republiken R o m » pro- lifsarbete i humanitetens och folkfrihetens klamerades.
För att störta denna unga repu- tjänst, för allt, hvad hon verkat för de be- blik ryckte franska, österrikiska och neapo- tryckta folkens frihetsstrider, för svagas och litanska härar mot staden för att belägra sjukas värn, för de misshandlade djurens densamma.
skydd.
Försvaret af Rom och den romerska repu- Det dröjde dock några år, innan hon per- sonligen gjorde hans bekantskap.
Äfven hennes andra äktenskap var olyck- ligt, och år 1854 upplöstes det genom skils- messa.
Elpis Melena fortfor dock att bo i Rom, där hennes börd och begåfning gåfvo henne plats inom den högsta societeten.
Ehuru hon, protestant, republikan och garibaldist, sågs med allt annat än blida ögon af den påfliga curian, tillhörde dock flere af Pio Nonos mest framstående kardinaler, t. ex. Bedini, Gaude m.
fl., hennes närmaste vän- krets.
Detta kom henne väl tillgodo i mer än ett politiskt ögonblick af hennes lif, då hon så att säga blef gripen på bar gärning under utöfvandet af sin roll såsom de itali- enska protestanternas politiska mellanhand.
Först 1860 tilldrog hon sig större upp- märksamhet.
Hon utgaf då tvänne böcker under det författarnamn, som nu blifvit all- mänt kändt i kultureuropa, så mycket mera som de flesta af hennes arbeten utkommit på n olika språk, hvilka hon alla är mäk- tig: tyska, engelska, franska, italienska och grekiska.
På sätt och vis tillhör hon genom börd, uppfostran, äktenskap och vistelseort alla de länder, som representeras af dessa språk, ett i och för sig ganska märkligt för- hållande.
Den ena af de 1860 offentliggjorda böckerna var » Garibaldis memoarer », upptecknade af honom själf, men öfversatta till tyskan och utgifna af fru Schwartz; den andras egen- domliga titel lydde: » 1 0 0 dagar till häst och en utflykt till ön L a Maddalena. » Båda dessa arbeten väckte stor undran.
En längre artikel vid denna tid i den kända tidskriften » Revue des deux Mondes » juin 1861, 3 livraison p.
578, dryftar utförligt frågan: hvem är Elpis Melena?
Hvem är väl denna kvinna, som i så hög grad äger den mans förtroende, på hvilken världens blickar just voro riktade med beundran eller fruktan?
Hvem är denna amazon till häst, som i dessa krigiska tider ensam ströfvar genom hela Italien?
Och som till valspråk satt det arabiska ordstäfvet: » Jordens paradis är på hästryggen eller i böckernas innersta? » Och man kom till den slutsatsen, att Elpis Melena måste vara en af dessa sällsynt be- gåfvade grekiska kvinnor, som man finner på ön Korfu, en af dessa » korfiotiska entu- siaster, » som på en gång tillhöra » occidenten och O r i e n t e n », Italien och Grekland.
Det dröjde dock icke länge, innan man fick veta, hvem hon verkligen var.
Hon har själf berättat om sin första be- kantskap med Garibaldi.
Denne hade efter Roms fall 1849 ånyo landsflyktig begifvit sig ut på irrfäder i de amerikanska farvatt- nen och sedan 1855 återvändt till Europa, där han köpte en del af den steniga, ofrukt- bara och obebedda ön Kaprera.
Här upp- söktes han i sitt tarfliga hem af baronessan von Schwartz.
Han var då änkling efter sin första hustru, den modiga sydamerikanskan Anita, och hade tvänne af sina barn, sin son Menotti och sin dotter Teresita, hos sig i hemmet.
(Forts.) Cecilia Bååth-Holmberg.
1893 I DU N Det år solig junidag.
Vågor sig i fjorden välta för en bris, som drifver fram sin ifngmor i trädgårdeii.
sälta.
Marstrand i juni 1893.
Här i solskensvrån den leker och den högsta män ' skolycka sme- • ' föst år solig junidag: ker, ^ starar, liljor och tulpaner speglad ljuft i ungmors drag.
och på gången myrors karavanerl A.
Under krusbärsbuskar gröna kila kycklingarna utan höna, lif det är i långbent lag.
Sommarvärme ångar lätt kring rabarberns stänglar slanka och kring brunnens täta vildvins- ranka.
Fram ur apelträdets krona, tyngd af blomstrens rika massor, tona trädgårdssångarns visor spädt.
Fridfull stillhet!
Fagert blek ungmor under trädet sitter midt bland örter, grönt.och fågel- kvitter; genom blomsterhvalfvet skina solens strålar — än mer skära, fina dragen bli vid deras lek.
Framför henne spetsprydd pilt slumrar i sin korgvagn stilla; hand i täcket tar, den knutna, lilla.
Rundt kring gossen sommar lyser, medan lycklig mor mot honom my- ser, hennes ögon glänsa mildt.
Nu hon skådar sig omkring, kärleksfyllda blicken säger: hvilken sällsamprakt kring gossens läger!
Allt det friska, allt det skåra, nordisk sommars träd och örter bära, här kring honom slår sin ring.
Se syreners täta häck trofast värn kring platsen drager: mur mot gatans dam, en doftrik fager — må hvad lifvet ljuft kan gifva för min gosse huldrik hägnad blifva, se ' n han vuccit stark och käck.
Se pioners kronblad, se: tunga, svällande de hänga, sträf vande att sega höljen spränga; ut de slå i morgon saftigt — må som de i ljus han blomma kraf- tigt, varm, ack, varm, ej kall som de!
Äktenskapsförhinder.
En fru på 30.
En herre på 40.
Hon: Svepskäl!
» För gammal » — hvad är det ni är?
— 40 år?
Det är väl ingen ålder för en karl.
Han: Nej, inte för en ungkarl.
Hon: Men för.
Han: För en älskare, för en brudgum.
För 10 år sedan kunde jag ha gift mig.
Hon: Nå, hvarför gjorde ni inte det då?
Han: Ja, säg det!
Hon: Det hjälper inte att komma med nå- gra undanflykter.
Nu skall jag examinera er.
Han: Uppriktigt sagdt var jag lika ohågad då som nu.
Inte precis ohågad heller, men.
Hon: Men —?
Han: Betänksam.
Hon: Ni tänkte på er stormiga ungdoms- tid.
förlåt!
Han: Jag tänkte alldeles inte på min » stormiga ungdomstid ».
Hon: Och tvekade att.
Han: Nej, pardon!
— jag har aldrig känt några skrupler.
Gör mig för Guds skull inte till något samvetsömt dygdemönster.
Det fanns helt enkelt ingen, som jag hade lust att gifta mig med.
Hon: O, den där manliga egenkärleken!
Han: Jag stod för lågt under alla de unga damer jag kom i beröring med.
Hon: Jaså, på det viset!
Han: Naturligtvis!
Hur kunde ni tänka något annat?
— Jag kände mig alltid bland dessa unga, intagande varelser som en klum- pig, påselad dragkamp, som på andra sidan stängslet betraktar de ystra, smidiga, en- gelska fullbloden ute på grönbete i det fria.
Jag skrattade också — eller försökte åtminstone.
Ansträngde mig till och med att vara med i leken, gjor- de ett och annat lustigt krumsprång, tumla- de mig så godt jag kunde i teater, literatur och konst, men fann snart det fåfängliga i att agera kapplöpningshäst med arbetskärran skramlande efter sig, tätt i hälarne.
Hon: I hofvarne?
Han: I hofvarne — mycket riktigt!
Hon: Vet ni hvad — efter det här lilla profvet att döma, bör ni ha skött en kon- versation alldeles förträffligt.
Han: » Konversation » — d ä r h a v i ' e t!
K o n - versation, det var just hvad allt gick ut på.
» Ledig » konversation om Gud och hela värl- den och ändå om rakt ingenting.
Hon: Ja visst ja — sällskapslifvets flärd och ytlighet — • intet djup, ingen sanning i lifvet — jag kan det utantill!
Men säg mig, är det inte en smula banalt i alla fall att sjunga alltjämt på den där gamla utslitna 203 trallen?
Man får finna sig i det oundvikli- ga.
Sällskapslifvet är nu en gång sådant det är.
Man kan inte begära, att unga män- niskor, kanske första gången de råkas, skola vara beredda att lägga hela sin själ p å.
på bordet.
Han: Ursäkta!
Hon: Har jag missförstått er?
Han: Fullständigt.
Om ni vill ha tåla- mod, skall jag söka utveckla, hvad jag tän- ker.
Det är inte mot sällskapslifvets ytlighet jag vänder mig.
Det är mot kvinnornas.
Hon: Ser man på bara!
Han (bugande): Det är mot en viss grund- åskådning, ett visst sätt att se lifvet, som man finner hos en stor del kvinnor.
Hon: Jaså, inte hos alla ändå?
Han: Nej, inte ens hos de flesta.
Hon: Alltid en tröst!
Han: Inte hos arbetarekvinnan till exem- pel.
Hon: Jaså, inte hos arbetarekvinnan?
Och inte hos tjänstflickan heller kan jag tänka mig?
Han: Nej, inte hos henne heller.
Hon: Och ni känner förstås hennes » grund- åskådning » särdeles väl?
Han (ler): Nej, låt oss tala allvarsamt!
Jag syftar egentligen på unga damer, tillhö- rande den burgnare medelklassen; några an- dra har jag just inte kommit i beröring med.
Nej, vi skola ju vara all- varsamma!
Hon: Jag har inte sagt ett ord.
Gå på bara!
Han: Har ni aldrig tänkt på, hur olika en man och en kvinna af de familjer vi tala om uppfostras för lifvet?
Hon: Äh, jag tycker, att numera är det inte stor skilnad.
I flickskolorna få de läsa kemi och fysik alldeles som gossarne.
Hela undervisningschemat.
Han: Förlåt, jag afbryter.
Gemensamma skolämnen betyda ingenting.
Jag vill för resten inte säga något ondt om flickskolorna, endast anmärka i största allmänhet, att hela skolgången behandlas på ett annat sätt, då det är fråga om flickor, än då det gäller pojkarne.
Disciplinen handhafves ojämförligt strängare i goss-skolorna.
Och jag undrar, hur det kan förhålla sig med grundligheten i ena fallet och i det andra.
Ja, jag gör intet påstående.
Det enda jag vågar hålla på, är den erfarenhet jag en gång hade af en renskrifverska.
Hon: Och på en erfarenhet grundar ni er uppfattning om tusenden!
Han: Hör på!
Den här flickan hade or- dinär skolunderbyggnad.
Hon åtog sig att renskrifva några handlingar — jag minns inte arkpriset, men det hela skulle gå till 6 kro- nor.
Nå väl, jag instruerade henne på det grundligaste och förehöll henne vikten af, att papperen blefvo noggrannt kopierade.
Arbe- tet blef färdigt på rätt tid.
Men, o him- mel så det såg ut!
Maj:t » stafvadt med liten bokstaf, hvilket kan vara nog att störta en rättssökande i fördärfvet.
Stycken sammanskrifna, hvilka skulle vara fristående.
Jag påvisade alla de ohjälpliga felaktigheter- na, hon erhände dem och såg ledsen ut, jag förklarade för henne omöjligheten att inlärana sådana handlingar, hon suckade, jag frågade, hvad jag var skyldig, och hon svarade: » 6 kronor, » och tillade, att det var ledsamt, att arbetet inte skulle kunna användas.
Hvad skall man säga om dylikt?
Hon: Mot detta enda fall vet ni mycket väl, att man kan sätta upp hundratals ren-
IDUN 204 skrifverskor, utmärkta för den största nog- grannhet.
Han: Säg gärna tusental!
Och ändå vågar jag påstå, att detta enda fall är betecknande.
En karl skulle kanske ha kunnat göra sig skyldig till samma förbiseende.
Hon: Verkligen?
Han: Ja helt säkert, men det skulle al- drig ha händt honom, att han begärt full betalning för ett arbete, som enligt hans eget erkännande var oanvändbart.
Hon (energiskt): Nej, för en karl erkän- ner aldrig någonting!
Men nog hade han tagit betaldt, var säker på det!
Och inte hade han nöjt sig med 6 kronor heller.
Han hade tagit 10 — — allra minst!
Han (skrattar): Ja, jag kan inte låta b l i.
ha ha ha h a.
ert resonnemang är så karaktäristiskt.
Hon: H v a befalls?
Han (skrattar fortfarande): — Ursäkta mig för all del!
Jag har verkligen inte menat att såra er och vill för ingen del säga något ofördelaktigt om könet.
Hvarför jag tog fram renskrifverskan var bara som ett belysande exempel till hvad jag nu kommer att utveckla.
Den unga damen i fråga hörde just till den burgna medelklass, jag talar om.
Hon be- höfde ej arbeta för sitt uppehälle, utan tog emot renskrifning bara för att ha sysselsätt- ning och möjligen också för nöjet att ega pengar, som hon förtjänt själf och fritt kunde förfoga öfver.
Däraf hennes lättvindiga sätt att ta sin uppgift och hennes naiva föreställ- ning, att man bör få betalt för ett arbete, som är så odugligt.
Jag frågar er, min fru, skulle ni inte vilja medge så godt först som sist (vi tala fortfarande endast om den för- mögnare medelklassen), att kvinnorna hafva en ytligare uppfattning af arbetet än männen?
Och detta beror på, att de unga damerna fått växa upp utan tanke på att i framtiden med eget arbete förtjäna sitt bröd.
D e hafva ej pröfvat kampen för tillvaron.
D e hafva ej likasom männen — vare sig de nu äro / hushållspenningfrågan.
B. Nilsson: iji^n ingalunda lätt uppgift föreligger i den alltid vakna Iduns spalter, att lösas af de husmödrar, som intressera sig för och på ett sakrikt och prak- tiskt sätt tro sig kunna utreda, huru en årsinkomst af 3,000 kronor bäst kan fördelas och hushållningen klokast inrättas för en familj, bestående af man, hu- stru och tre barn.
Vi göra ett försök.
För att låta svaren gå i ord- ning börja vi med fördelningen af utgifterna pr år.
Bostaden, som för att blifva billig och bekväm och i allo efter nutidens fordringar, men framför allt med fritt och sundt läge, bör sökas i någon af stadens utkanter (åtminstone i hufvudstaden), där skymmande hus icke borttaga solljuset: en viktig faktor i barnens välbefinnande.
3 rum, jungfrukam- mare, kök m. m. böra kunna anskaffas till pris af högst 475 kr.
Ved måste köpas sommartid, då tillförseln är rikligast, veden bäst och priset billigare än på hö- sten.
Vid eldning i kakelugnar bör man låta fön- sterventilen stå öppen en god stund, äfven då det » smäller i knutarne » af köld, emedan luften i ett rum först då blir ren, sedan vexelverkan ägt rum mellan den varma och kalla luften.
Man skall sköta om brasan, så att den brinner jämnt, och ej stänga spjället, förrän de blå lågorna slutat fladdra öfver glöden.
Har man så tillhands några grankottar och placerar dem på den varma kakelkonsolen, så får man efter hand en högst an- genäm barrparfym i våningen.
Beräknas vedåtgången med en famn pr rum, bör man köpa 2 famnar björk ä 18 kr ..
Men då arbetet i den praktiska nyttans tjänst spelar en så allt dominerande roll i nutids- lifvet, säger det sig själft, att hela lifsåskåd- ningen blir väsentligt olika hos den arbetande och den icke arbetande samhällsmedlemmen.
Hon: Det är icke vackert af er att tala så där.
Liksom det vore kvinnornas fel, att männen ha tagit för sig allt arbete.
Och hur kan ni för resten påstå, att inte bättre flickor arbeta?
Titta in i banklokalerna, får ni se, på affärskontoren och många andra ställen.
Han: Jag talar j u om dem, som icke arbeta, eller, om de göra det, ha fått sina platser till skänks och sköta dem för sitt nöjes skull.
Och jag säger, att mängden af den burgnare medelklassens döttrar hör till denna kategori.
D e uppfostras för att giftas bort.
Att småle förtjusande, att kläda sig stiligt, att röra sig med behag, allt sådant lära de sig i grund — så vida de ej ha naturen allt för mycket emot sig.
Hon: Nå, är det inte bra, det då?
Han: Det är utmärkt!
— Och konver- sera kunna de i allmänhet; hur herr Den spelade i den pjäsen och fröken Den miss- lyckades i en annan pjäs, allt sådant är riksviktiga saker, nästan lika viktiga som att löjtnant den och den är en gudomlig valsör och att det vackraste ekipaget i staden till- hör.
Hon: O, sådana öfverdrifter!
Han: Låt så vara!
Men det står kvar, att de unga damerna lefve mest för att roa sig och känna lifvets allvar endast genom romanerna.
Under tiden brottas deras blif- vande män ute i världen för att tillkämpa sig en ställning så god som möjligt.
Redan som små parflar ställes den frågan för dem, » hvad de skola bli ».
På få undantag när lära de sig mycket snart inse, att arbete före- står dem.
Och j u längre de komma i lifvet, 2 famnar barrved ä 13 kr
4,5o
Afgiften härför inbegripes i extra utgiftskontot.
Kontributionen, kännbaraste utgiftsposten, enär ingen direkt valuta därför erhålles.
Och torde den- na post komma att ökas nästa år, må därtill tagas medel ur extra utgiftsposten.
Upptager efter nuva- rande taxering cirka 180 kr.
Hushållet 100 kr pr månad
Hushållningen måste ordnas så, att inga luckor nå- gonsin måtte uppstå i kassan.
Alla matvaror och specerier m. m. köpas pr extra kontant.
Krediten är en parasit, som undergräfver välståndet och hin- drar oberoendet.
Må man noga ibågkomma detta.
Hushållsmedlen bör husmodern punktligt och till fullo erhålla, helst sista dagen i hvarje månad, an- nars den första, för att genast göra de nödvändiga- ste inköpen af smör, mjöl, spisbröd, gryn, bönor, specerier m. m., på det att ej någon brist af ett eller annat kommer i fråga vid förefallande behof och detta kanske just då måste, till hvad pris som helst, anskaffas.
För barnen tjänligaste lefnadsordning vore: innan de gå i skolan på morgonen en stor kopp simmig hafresoppa, intet bröd behöfves härtill.
Utmärkt närande och lättsmält, håller barnens magar i godt skick och onödiggör alla purgativ.
På intet villkor bör man gifva sina barn kaffe på morgnarne.
I den rastlösa tid, hvari de lefva och komma att verka, behöfva de nerver af stål och ådrorna fyllda af rent och kraftigt blod.
Därtill bidrager i hög grad den föraktade hafren.
Att denna dryck ej hörer till barnens favoritanrättningar är noga bekant, men om man gör det till en plikt för dem att älska hafresoppan lika väl som sina ovänner, så måste 1893 dess klarare blir det, att det vill hårdt arbete, energisk täflan till för att komma någon vart nu för tiden.
Under denna kamp får mannen blicken öppen för lifvets allvar, han lär sig akta arbetet i alla former, han tvin- gas att se mer än till skalet af företeelserna, erfarenheten visar honom snart, att duglighet och heder ofta är till finnandes under en i början frånstötande yta, han får en toleran- tare uppfattning af personer och förhållanden, ju längre han är med i denna stora, slitande utjämningsprocess, som kännetecknar nutids- lifvet.
Hans arbete tar honom helt i an- språk, och han får föga tid och intresse öfrigt att egna åt » det högre », represen- teradt af konst och litteratur och teater, och kan naturligtvis aldrig tänka på att komma i paritet med de unga sköna, som inte ha annat göra än att roa sig och » odla sin själ ».
Det väröta är, att det där exklusivt ästetiska och förnämt vegeterande lifvet alldeles icke är själsodlande, så som jag fattar saken.
Man lär sig att sätta höga värden på i själfva verket ganska likgiltiga och värdelösa ting, och man vänjer sig att förbise eller rent af ringakta sådant, som ut- gör det väsentliga i lifvet.
Medan arbetaren och hans fästmö i allmänhet stå på samma nivå och se lifvet med samma slags ögon, är det däremot inom den klass, hvarom jag talar, allt för vanligt, att blifvande makar till hela sin sinnesriktning, hela sitt sätt att se och tänka till den grad divergera, att man kan förvåna sig öfver, huru de ha mod att uttaga det afgörande steget.
Hon: Ja, ni tordes j u inte, ni.
Han: Nej, jag — dröjde.
Hon: Nå, det var kanske rättast, att ni förblef ungkarl.
Ingen har därpå blifvit lidande.
Men ni får förlåta mig, jag måste se till mitt kök.
Tack för föreläsningen!
de tömma » malörtsbägaren ».
På söndagen, som ju är en hvilodag för alla, således äfven för de små, kan man ju utbyta soppan mot te eller, om möjligt är, cacao.
Frukostmålet: alla dagar ett glas uppkokt, men ej rykande het, mjölk och stadiga skifvor af det hembakade brödet, hvarpå bredes antingen smör, honung (mycket hälsosamt), lingonsylt eller rifven m e s o B t, blandad med något mjölk.
Strax efter mål- tiden ut i friska luften!
Middagsmålet: två rätter mat, omvexlande kött och fisk af alla ätbara slag, men icke starkt kryd- dade.
De bästa kryddorna äro som bekant: 1) hun- gern (barn böra e j äta, såvida de ej är hungriga) 2 \ saltet.
Därför behöfver man ju ej alldeles utesluta de öfriga.
Aftonmålet: lätt och enkelt, bröd, kokt frukt af det slag, som årstiden har att bjuda.
Rabarber äf- ven både nyttigt och godt, dels som kräm, dels som gröt, uppblandadt med imkokta risgryn.
» Po- tenta », gudaspis, grynen kokas väl, under omrörning (alldeles som mannagryn) i god mjölk, slås upp i en porslinsform, öfversiktas med litet strösocker och stötta kardemummor, eller om man s å vill kanel, hvarefter den öfvertäckes med porslinsfat och ätes sedan den stannat och mesta hettan fått afgå, ser- veras med lingonsylt och är en förtjusande afton- spis för gammal och ung.
(Söndagsmat för barnen.)
Tidigt sänggående i väl luftadt rum rekommenderas.
Intresset för de kära barnen leder oss in i detal- jer, som egentligen ej höra till ämnet.
Tjänarinnans lön pr år 100 kr.
Denna ut- gift är absolut nödvändig, ty husmodern behöfver en daglig och kraftig hjälp med hvarjehanda göro- mål utöfver de svåraste grofsysslorna, som en per- son, hvilken gick till och ifrån, nog kunde utföra, men af hvilken man ej fick fordra samma nit och intresse som af en egen tjänare.
Allt mjukt bröd bör bakas hemma, och detta kan lätt utföras, t. ex. om torsdagarne (behöfves troligen ej oftare), då den såväl i slott som koja väl gouterade
i893 1 Spanska flickor.
Tecknade för ldun af C.
H. E, li — y.
(Forts.) et skulle till och med anses för en skam ifall familjens fruntimmer icke voro fromma och rättrogna katoliker.
Mo- dren, som står under biktfadrens ome- delbara ledning, drager alltså försorg om, att barnet i god tid lär sig sina böner, något biblisk historia och helgonlegender samt för henne med sig till kyrkan, så snart hon orkar hålla sig upprätt i knäböjande ställning på det hårda stengolfvet.
Redan vid fyra eller fem års ålder börjar den lilla förberedas till biktens sakrament, hvilket går så till, att modrens andlige ledare tager henne på sitt knä och vänligt frågar efter, huruvida hon varit snäll eller ej.
Någon äldre person på- minner henne då om någon barnslig förseelse, hvartill hon gjort sig skyldig, och söker få henne att själf berätta, huru det därmed för- höll sig.
Hon blir förmanad eller berömd, och till sist mottager hon i stället för absolu- tion prästens högtidliga välsignelse.
Med ti- den öfvergå dessa ofta återkommande samtal till en verklig bikt, och genom den lägges den första grunden till det oinskränkta välde prästen verkligen ännu i våra dagars Spanien äger öfver kvinnan och genom henne öfver hela familjen, ett välde, som han ännu utöf- var med oförminskad makt.
Vid tolf års ålder begår den spanska flic- kan sin första nattvardsgång, och huru fattig hon än må vara, uppträder hon vid detta tillfälle i hvit klädning och lång slöja, fästad vid hufvudet af en krans konstgjorda hvita blommor.
Efter den högtidliga ceremonien ser man henne åkande eller gående, åtföljd af föräldrar och syskon, för andra gången i sitt lif göra en rund af visiter hos släktin- gar och vänner, hvilka emottaga henne bjärt- svenska nationalrätten ärter och fläsk äfven i detta hem komme till heders.
Som denna rätt hörer till de så kallade » långkoken », så behöfves ingen extra eldning för bakugnen, utan man får sitt goda bröd gräddadt gratis.