Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa författningar förordna nemligen bland annat: att den, hvilken måste för allmänt behof afstå eller till begagnande upplåta jord eller lägenhet, skall erhålla ersättning till fulla värdet af den jord eller lägenhet, som afstås, eller af den skada och intrång, som begagnandet förorsakar, och hälften derutöfver; — att denna ersättning skall, då parterna ej åsämjas, bestämmas af en i föreskrifven ordning vald nämnd; — att denna nämnd skall i penningar uppskatta jord och lägenhet, som afstås, efter dess rätta värde för egaren med afseende på tiden för afträdandet och ersättningen för intrång i förhållande till den skada, som intrånget förorsakar; — Bih. till R.
7 Sami 1 Afd. 8 Iläft. 3 14 Lag-Utskottets Betänkande Jtä 21. samt att om för ändamålet erfordras att blott en del af lägenhet afstås, men lägenheten genom afskiljande af denna del varder för innehafvaren onyttig, hela lägenheten bör lösas, der egaren det äskar.
Genom dessa stadganden har lagstiftaren, efter Utskottets omdöme, så vidt möjligt varit, sökt bevara eganderättens helgd samt förekomma, att fastighetsegare må vidkännas någon uppoffring, derest denna rätt måste vika för ett allmänt ändamål.
Han har derföre bestämt, att ersättningen för hvad som erfordras skall utgå till ett vida högre belopp, än verkliga värdet deraf, och dermed velat bereda jemväl en ersättning för de olägenheter, som egaren tilläfventyrs kunde komma att i följd af expropriationen vidkännas och som äro af den beskaffenhet, att de ej kunna med noggrannhet mätas; och då slutligen det sätt, hvarpå den nämnd utses, som skall bestämma ersättningens belopp, förvissar om en samvetsgrann och omsorgsfull pröfning af betydelsen utaf de omständigheter och förhållanden, hvilka på bestämmandet kunna inverka, anser sig Utskottet böra vördsamligen tillstyrka, att ifrågavarande motion ej måtte någon lagstiftningsåtgärd föranleda.
Stockholm den 3 Mars 1857. STOCKHOLM, tryekt hos Eric Westrell, 1857. Lag-Olskntlels Betänkande N:0 23.
I HT:o 23.
Ank. till Exp.-Ulsk. den 10 Mars 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring i vissa delar af hvad stadgadt finnes angående dammluckas öppnande.
Fran Hedervärda Bonde-ståndet hafva till Lag-Utskottet blifvit öfverlemnade två motioner angående förändring, den ena af den tid, som för dammluckas öppnande i vissa län är vorden bestämd genom Kongl. Förordningen den 23 Augusti 1851, och den andra af den del i 6 § 20 Käp. Byggninga-Balken, sorn angår påföljden för underlåtenhet att i rätt tid öppna dammlucka; Och får nu Utskottet, i anledning af dessa motioner, som blifvit väckta, den förre af Riksdagsfullmäktigen J. P. IVallmark från Westerbottens län och den sednare af Riksdags-fullmäktigen Josef Smedberg från Elfsborgslän, meddela infordradt yttrande.
Dervid förekommer till en början frågan om förändring i den genom 1851 års förenämnda förordning gifna tidsbestämmelse.
Densamma afser Westerbottens, Norrbottens och Jemtlands län.
Förut gällde för hela Riket enahanda föreskrift om tiden för dammluckas öppnande.
Den var medelst 20 Kap. 6 § ByggningaBalken, jemförd med Kongl.
Förordningen den 3 September 1755, bestämd till den tionde dagen i Maj månad; men genom förstberörde författning framflyttades detta tidsmoment för omförmälda tre län till den 1 Juni.
Denna framflyttning skall emellertid, efter hvad Riksdags-fullmäktigen Wallmark förmenat, medföra skada för de orter, hvilka man dermed velat gynna.
Islossningen inträffade nemligen der, under vanliga förhållanden, någon tid före sistberörda dag; och deraf vore en följd, att, innan dammluckorne öppnades, mycken jord blef öfversvämmad af vatten och så genomdränkt, att den icke i rätter tid kunde besås.
I anledning häraf har alltså motionären yrkat, att, »med ändring af Kongl. Förordningen den 23 Augusti 1851, stadgas mätte, att dammlucka bör Öppnas sednast den Bih. lill R.
Prot. iSSG 8j 18S7. 7 Sami. 1 Afd. 9 Haft. 1 2 Lag- Vt skol let.i Betänkande N:o 22. 18 Maj; med rättighet likväl för egare af dammar till egna sjöar och utgräfda ängs-lägenheter att, med luckornas öppnande till dessa, förfara efter eget godtfinnande, så framt flottning af timmer der icke måste verkställas.»
Emot en sådan förändring tala likväl de förhållanden, som legat till grund för 1851 års åberopade förordning.
Uti underdånig skrifvelse anmälte nemligen 1848 års Ständer, hurusom den då i allmänhet gällande föreskrift, att dammlucka borde hållas öppnad redan den 10
Maj årligen, skulle inom de norra orterna, såsom Norrbottens och Westerbottens län, föranleda olägenheter och skada samt att, till förekommande deraf, fråga blifvit väckt om framflyttning af tiden för dammluckas öppnande inom nämnda län till den 1 Juni; med underdånig anhållan derjemte, att Kongl. Majit täcktes låta, genom vederbörande embetsmyndighetcr, undersöka, huruvida förändring af omförmälda tidsbestämmelse i allmänhet vore af behofvet påkallad, samt derefter till påföljande Ständer i ämnet aflåta Nådig Proposition.
Med anledning häraf erhöll Kongl. Kammar-kollegium
Nådig befallning att med underdånigt utlåtande inkomma; Och sedan Konungens vederbörande
Befallningshafvande blifvit hörda samt förklarat, att den ifrågaställda förändringen skulle, särdeles inom Norrbottens och Westerbottens län, blifva af mycken nytta för såväl jordbrukare, som vattenvcrks-egare, enär, ty förutan, den sentida snösmältningen i Lappmarkerna hindrade tillgodogörande af flodvattnet för ängsvattning och vattenverks drift, samt Kongl. Kammar-kollegium, på grund häraf, i underdånighet tillstyrkt, att tiden för dammluckas öppnande måtte för Norrbottens, Westerbottens och Jemtlands län bestämmas till den 1 Juni, der vatten kan åker eller äng skada, behagade Kongl. Majit till Rikets år 1851 församlade Ständer, i öfverensstämmelse härmed, aflåta Nådig Proposition.
Den blef ock af samma Ständer bifallen; Och dermed var den lagförändring beslutad, som till efterrättelse kungjordes genom Kongl. Förordningen den 23 Augusti berörde år.
Då häraf synes, att denna författning tillkommit efter upplysningar och yttranden af embetsmyndigheter, hvilkas ställning gjort för dem möjligt att med största säkerhet bedöma de förhållanden, som genom författningen blifvit ordnade; då den omständighet, som motionären åberopat tili stöd för sitt förslag, således måste anses såsom tillfällig och följaktligen ej eller innefatta tillfyllestgörande anledning till förändring af lagstiftningen, som bör grundas på de allmännaste förhållanden; Och då i allt fall en större erfarenhet cm författningens verkningar, än den, som kunnat hittills vinnas, mäste inhcmtas, innan fråga lämpligen kan blifva angående förändring deraf, får Utskottet vördsamligen afstyrka bifall till R iksilags-fullm tik t ig en IVallmarks ifrågavarande inut ion.
La g-Utskottets Betänkande N:o 22.
3 I ordningen följer Riksdags-fullmäktigen Smed hargs motion, hvarigenom han föreslagit, att 2:dra och 3:dje punkterna i 6 § 20 Kap.
Byggninga-Balken måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Första dag i Maj månad skall dammlucka öppnas, der vatten kan åker eller »äng skada; gör qvarnegare det ej, bote tjugu daler, ersätte skadan och drage »sjelf upp dammlucka vid dubbel bot.
Tillstänges flodlucka andra gången, bafve »Härads-Rätten magt att vite förelägga, som kan förhöjas för hvarje gång öfver»trädelse sker.
Jordegare håfve äfven våld att dammlucka öppna, då vatten pä »dess egor står.
Dämning vid vattenverk, som skadar egor, må icke ske före »den 1 November, såvida privilegier ej lemna tillåtelse, vid bot, som sagdt är.»
Meningen med detta förslag är uppenbar vid jemförelse af de stadganden, hvilkas förändring yrkas.
Sedan i 1 mom. af ifrågaställa § blifvit stadgadt, att om qvarnar finnas vid samma ström, då må den öfre ej hålla vatten från den nedre, och den nedre ej stämma upp för den öfre, utan bör hvardera qvarnens innehafvare sjelf draga upp stigbord sitt eller böta tre daler första gången sådant underlåtes, samt sex daler hvarje gång derefter, allt med skyldighet att gälda den skada, underlåtenheten annan förorsakar; så föreskrifves i den del, hvars förändring motionären satt i fråga, att dammlucka skall öppnas den 1 Maj, der vatten kan åker eller äng skada, vid bot, som i 1 mom. sägs.
Och häraf följer, att motionären önskar l:o att ansvaret för den vattenverks-egare, som underlåter att i rätt tid öppna dammlucka, må varda förhöjdt och kunna än vidare, efter domarens bepröfvande, förhöjas; 2:o att den jordegare, sorn lider af vattenuppdämning, vållad genom vattenverks-egares berörda underlåtenhet, må tillerkännas den hittills saknade rättigheten att, utan annat bemyndigande, sjelf öppna dammlucka; och 3:o att i omförmälda lagrum måtte inflyta en deri nu ej meddelad föreskrift om tiden, då dammlucka bör tillslutas.
Det skulle dock ej vara förenligt med rätts-säkerheten eller med grundsatserne i vår lagstiftning att tillåta den, hvilken anser sig lida men af vattenuppdämning, att sjelf, utan offentlig myndighets anlitande, undanrödja hvad han förmenar utgöra orsak till uppdämningen; Och då Kongl. Kungörelsen den 6 Augusti 1815 redan förbjuder uppdämning höstetid före den 1 November, är vidare lagstiftning derom ej behöflig.
Deremot finnér Utskottet, lika med motionären, det ansvar för underlåtenhet att i rätt tid öppna dammlucka, som bestämmes i 6 § af Byggninga-Balkens 20 Kap., vara alltför ringa till underlåtenhetens förekommande.
Visserligen är den, som derigenom orsakar skada, skyldig att densamma godtgöra, men den kan mången gång ej till fullo ådagaläggas; och den frestelse till öfverträdelse af lagens föreskrift härutinnan, som ligger i den fördel, hvilken dymedelst kan vinnas, motverkas ej genom den obetydliga bötes-påföljd, som derför är bestämd.
För att i någon mån gifva kraft åt lagen i denna del, har Utskottet derföre ansett an - 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 23. svaret böra, på sätt motionären yrkat, höjas till 20 daler första och 40 daler öfriga gånger, någon underlåter att å föreskrifven tid öppna dammlucka.
Men som Utskottet anser det vara betänkligt, att öfverlemna åt domaren att öka ansvaret, derest han i något fall skulle finna det otillräckligt, är Utskottet af Riksdags-fullmäktigen Smedbergs framställning blott föranlåtet till det vördsamma tillstyrkande: att Rikets Ständer mätte besluta en författning, hvarigenom, med ändring af 20 Kap. 0 § Byggninga-Ralben, stadgas, alt den, som underläter honom åligga/ide skyldighet i afseende pä dammluckas öppnande å lid, som genom lag och författningar bestämmes, skall böta första gängen tjugu daler och sedan hvarje gäng dubbelt.
Ånk. lill Exp.-Utsk. den 16 Mars 1S57, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om införande af en så kallad summa appellabilis.
Med summa appellabilis förstås det belopp, hvartill en af domstol bedömd sak måste uppgå, derest talan emot domen må i högre
Rätt fullföljas.
För närvarande är emellertid hos oss parters rätt i omförmälda hänseende ej på något sätt bunden.
De föreskrifter, som i sådant afseende funnits, försvunno i sammanhang med instantiernas minskning från fyra till tre, eller då Rådhus-Rätten nedflyttades från andra till första domstol i stad och andra instantien å landet eller Lagmans-Rätten upphörde, samt den instantie, som låg emellan första domstolen, såväl i stad som å land, och Hof-Rätt följaktligen bortföll.
Det var nemligen endast såsom vilkor för rättigheten att under Hof-Rätt vädja stadgadt, att Lag-Utskottets Betänkande N:o 23. 5 hufvudsaken mod ränta och afgäld, som fordras, skulle uppgå till ett visst belopp eller 50 daler, enligt ursprungliga lydelsen af 7 och 16 §§ i RättegångsBalkens 25 kapitel.
Från Under-Rätten eller första domstolen egde man deremot, utan afseende å värdet eller beloppet af det, som omtvistades, gå till högre Rätt; och rättigheten att få en sak af två domstolar bedömd var alltså ej beroende deraf.
Detta förhållande kunde icke undfalla 1849 års lagstiftare, då de inskränkte instantiernas antal.
Och derföre blef det öppet att under Hof-Rätt, såsom numera andra domstolen, draga hvarje sak, den må angå huru litet som helst.
Man hoppades emellertid, att det band å trätlystnaden, som den borttagna summa appellabilis hade utgjort, skulle ersättas af. den medgifna rättigheten att, utan afseende å fullföljd talan emot Under-Rätts beslut, derå söka verkställighet.
Redan vid sistförflutna Riksmöte anmärktes dock inom representationen, att denna rättighet visat sig för ändamålet otillräcklig; men derpå grundade förslag att göra sakens belopp till vilkor för rätt att under Hof-Rätt vädja emot Härads- och Rådhus-Rätts dom, på sätt tillförene varit förhållandet, vann likväl icke Rikets Ständers bifall.
Det oansedt har detta förslag nu blifvit åter upptaget inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Grefve Taube, II. E., som yrkat, det stadgas måtte: "att vad emot Härads- eller Rådstufvu-Rätts dom eller utslag endast skall vara tillåtet, der hufvudsaken med ränta och afgäld, som fordras, stiger öfver femtio daler, utom rättegångskostnaden.» Lag-Utskottet, som öfver detta förslag har att sig yttra, kan emellertid, med afseende å ofvananinärkta förhållanden, ej förorda detsamma.
Parters rättighet att alltid kunna få en sak, den må angå litet eller mycket, af två domstolar bedömd, är hos oss lika gammal med den stadgade rättegångs-ordningen.
Den har på så sätt blifvit införlifvad med tänkesätten; Och den lärer derföre svårligen kunna inskränkas.
Tilläfventyrs hade dervid fästats mindre vigt vid den år 1849 verkställda minskningen af instantiernas antal; men att den då ej egde rum, vittnar om lagstiftarens aktning för bestående rättigheter och allmänna tänkesätt.
Korrektivet emot Hof-Rättens öfverhopande med mål torde följaktligen böra sökas på annan väg, än den motionären nu anvisat.
Dessutom skulle ett stadgande i föreslagna syftningen ej särdeles verka för ändamålet.
Det måste nemligen tagas i betraktande, att summa appellabilis ej kan komma i fråga i andra mål, än de, som genom vad fullföljas; att dess-a utgöra knappast hälften af dem, hvilka dragas under Hof-Rätt; att större delen af desamma angå icke vissa belopp, utan rättigheter af den art, att de ej till visst värde i penningar sättas kunna; och att af de förra flertalet röra belopp, sorn vida öfverstiga det nu ifrågaställa.
Vinsten vöre följaktligen alltför obetydlig för att ernås genom uppoffring af en grundsats, som isynnerhet är af betydelse hos ett folk, som städse funnit 6 Lag-UIskollels Betänkande N:o 33. ett värn för frihet och rätt uti deras lagar och rättigheten att påkalla deras tillämpning.
Häraf förklaras ock frågans utgång vid sista Riksmöte; Och Utskottet tvekar således icke att tillstyrka, det malte Rikets Ständer förklara, att ifrågavarande förslag ej kan bifallas.
Reservation af Herr Grefve Sparre, E.: »Då rättegångs-kostnaden i Hof-Rätt högst sällan, om någonsin, understiger Sexton Riksdaler 32 skillingar Banko, samt till följd af stadgandet i 21 Kap. 4 § Rättegångs-Balken, kostnads-ersättning i Hof-Rätt nästan aldrig tillerkännes den vinnande, der han tappat vid Under-Rätten, så kan för den derstädes tappande det icke vara någon fördel att fullfölja en sak, som icke öfverstiger detta belopp, och följaktligen, om den också vinnes, icke motsvarar rättegångs-kostnaden.
Att bereda tillfälle för trätlystna parter att, instantierna igenom, fullfölja en tvist, utan annat ändamål än att tillfredsställa deras trätgirighet, kan icke vara afsigten med domstols-inrättningen.
Genom den nuvarande lagstiftningen förledes någon gång den, som icke känner stadgandet i ofvannämnde lagrum om qvittning af rättegångs-kostnaden, att fullfölja en sak i den förmodan att, om den vinnes, kostnaderne skola honom godtgöras.
Också är i nästan alla samhällen en summa appellabilis bestämd för måls fullföljd från lägsta instanserne.
Hvad angår Representationens åsigter, så blef Utskottets afstyrkande utlåtande i detta ämne vid sednaste Riksdag endast af två Stånd bifallet, af ett återremitteradt och af det fjerde lagdt till handlingarne, sedan upplyst blifvit att frågan genom de två Ståndens beslut förfallit.
I denna omständighet finnér jag således icke något särdeles stöd för Utskottets åsigt; och då under diskussionen i Utskottet blifvit upplyst, att till Högsta
Domstolen fullföljas mål, som angå tre skillingars värde, så anser jag nödigt att för process-lystnaden sätta en gräns; och får således, för min del, vördsamt tillstyrka bifall till motionen.
Lag-Vtsliollels Betänkande N:o 24. 7 M:o 24.
Ank. till Exp.-Utsk. den 16 Mars 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner, angående upphäfvande eller ändring af hvad finnes stadgadt i afseende på revisionsskilling.
I följd af erhållna remisser å särskilda motioner, som blifvit väckta, inom Jlöglofliga Ridderskapet och Adeln, af Herr Grefve Taube, 11. E., och Herr Palmcrantz, J. M., samt, inom Hedervärda Bonde-Ståndet, af Riksdags-fullmäkt ige Anders $ Persson från Östergöthland och Johan Lekberg från örebro län, har Lag-Utskottet att yttra sig öfver nedannämnde frågor, hvilka, med afseende å beskaffenheten, lämpligast besvaras i följande ordning: a) Angående revisions-skillings upphörande.
Derom är framställning gjord af Riksdags-fullmäktigen Johan Lekberg.
Han anser nemligen föreskriften i 30 Kap. 1 § Rättegångs-Balken, att den, som vill fullfölja underdånig talan emot Hof-Rätts dom och utslag, bör inom viss tid i Hof-Rätten insätta 200 daler eller 100 Riksdaler Riksgälds-sedlar, vara oförenlig med rättvisa, helst det bör stå hvar och en, som råkar i rättegång, fritt att få rättegången pröfvad i alla instantier, utan en så betydlig penninge-uppoffring, som den ifrågaställda, samt det måste förutsättas, att ett tillfyllestgörande korrektiv emot Högsta
Domstolens obehöriga anlitande finnes i berörda Kapitels 16 §, enligt hvilken den, som pröfvas hafva emot bättre vett och klara skäl dragit en sak under Konungen, skall böta 500 daler.
Vöre denna förutsättning grundad, så är ock ostridigt, att anledning saknades för bibehållande af revisions-skilling.
Men emellan det brottsliga missbruket 8 Lag-Ulskotlels Betänkande N:o 2 1. af rättegång och det oförståndiga eller obetänksamma bruket deraf är en väsendtlig skillnad; Och det är blott det förra, som nyssberörda lagrum bestraffar och dymedelst söker förekomma.
En garanti emot den högsta domaremaktens anlitande i andra fall, än då man dertill manas af sakens vigt och en fullkomlig öfvertygelse om densammas rättvisa, har dock städse ansetts nödig; och den föreskrift om nedsättning af revisions-skilling, som ännu gäller, meddelades äfven för sådant ändamål redan året efter Hof-Rättens tillkomst.
Denna föreskrift afskär ej eller rättigheten för någon, som anser sig förnärmad, att påkalla Högsta Domstolens pröfning.
Friheten dertill står alla öppen; men i detta, likasom i andra fall, är nödigt att för frihetens utöfning uppställas sådana vilkor, att den icke må begagnas tiil skada för samhälls-ordningen.
Detta inträffade dock säkerligen, om det återhållande band, som förefinnes i omförmälda föreskrift, borttages.
Högsta Domstolen, som för närvarande ej, utan svårighet och den största ansträngning, medhinner pröfningen af der fullföljda mål, skulle nemligen då blifva så öfverhopad, att den omöjligen vore i stånd att fullgöra sina funktioner.
Derom vittna mängden och beskaffenheten af de saker, hvilka, med afseende å de sökandes fattigdom, utan revisions-skilling dragas under Domstolens pröfning.
Hade dessa sökande varit i de vilkor, att de måst nedsätta revisions-skilling, .skulle troligen de fleste bland dem afhållit sig från att besvära högsta domaremakten; ty fruktan för en onödig uppoffring väcker vanligtvis besinning; och det ovissa hoppet om vinst skulle derföre i många fall gifvit vika för en befarad förlust af revisions-skillingen.
Denna förlust eger nemligen endast rum i den händelse, att Högsta Domstolen gillar Hof-Rättens dom; då faller revisions-skillingen Kronan till; i annan händelse får den återtagas af sökanden, hvilken således icke förlorar något, om han har rätt, utan blott ställer en borgen derför att han, åtminstone efter egen uppfattning, icke klagar i oträngdt mål; och då revisions-skilling ej kommer i fråga i andra saker än de, hvilka helt och hållet angå parters enskilda rättigheter eller sådana förhållanden, som i allmänhet säkrast bedömas af den egna rättskänslan, och då, efter hvad ofvan är antydt, någon så beskaffad borgen, som den omförmälda, icke fordras af den fattige, lärer ifrågaställda föreskrift ingalunda kunna anses vara med rättvisan oförenlig.
Betydelsen deraf hindrade äfven Kongl.
Majit att sanktionera 1851 års
Ständers beslut om minskning i revisions-skillingens belopp; och derföre tvekar ej eller Utskottet att vördsamt afstyrka bifall till Rihsdags-fullmiiktigen Lekbergs ifrågavarande motion. b) angå - Lag-Utskoltels Betänkande N:o ii. 9 b) ingående förändring i riikonen för skyldigheten att nedsätta revisionsskilling.
År någon så fattig, att han ej eger i löst och fast gods, sorn för gäld ej häftar, 500 daler, då inå han, enligt 6 § i Rättegångs-Balkens 30 Kap., hos Konungen, utan penningar, fullfölja den sak, hvars underdåniga fullföljd eljest ej är tillåten utan nedsättning af revisions-skilling.
Efter hvad Riksdags-fullmäktigen Anders Pehrsson nu förmenat, skulle likväl en sådan myntförsämring hafva egt rum under den tid, som förflutit sedan berörde stadgande gafs, att omförmälda belopp och 5,000 R:dr Riksmynt kunna anses svara emot hvarannan; men då deraf följde, att den, hvars behållna förmögenhet ej uppgår till sistnämnda summa, borde vara befriad från nedsättning af revisions-skilling, har Anders Pehrsson yrkat, att egandet af en sådan förmögenhet måtte göras till vilkor för skyldigheten att nedsätta revisions-skilling, och lagen alltså förändras i denna syftning.
Dertill synes dock den åberopade myntförsämringen ej innefatta tillfyllestgörande anledning.
Har derigenom inträffat, att en mindre förmögenhet, än lagstiftaren ursprungligen afsett, tvingar part att nedsätta revisions-skilling, så har revisions-skillingens värde dermed ock minskats i motsvarigt förhållande.
Men deraf följer, att om ett återställande af lagens förra betydelse härutinnan skulle vara nödigt, måste revisions-skillingens belopp höjas i samma proportion.
En sådan förhöjning kan dock icke komma i fråga; och då ett oförändradt bibehållande af .revisions-skillingens belopp, men förhöjning af förmögenhets-beloppet i den grad, som motionären föreslagit, skulle nära nog omintetgöra all verkan af lagstiftningen i denna del, får Utskottet vördsamligen tillstyrka, att Rikets Ständer mätte afslå nu omförmälda förslag. c)
Angående förändradt sätt för erläggande af revisionsskilling.
Härutinnan har Herr Grefve Taube, med anledning deraf att revisionsskilling nu mera tillfaller Kronan, om Högsta Domstolen gillar IIof-Rätts dom, hemställt, om icke stadgas bör, att revisions-skilling hädanefter skall utgå i charta sigillata å 100 Riksdaler Riksmynt; att dylik charta således bör äf revisionssökande ingifvas till Hof-Rätten, som fogar densamma till de handlingar, hvilka Hof-Rätten, i följd af revisions-ansökningen, till Kongl. Maj:t i underdånighet insänder; samt att i Högsta
Domstolens dom eller utslag må inflyta yttrande derom, huruvida sökanden är berättigad att återfå chartan.
Prot. 1856 & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 9 Häfl. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 24.
Utskottet kan dock ej eller understödja denna hemställning.
Visserligen skulle någon minskning i Hof-Rätternas göromål genom en föreskrift uti nu i fråga ställda syftning kunna åstadkommas och Hof-Rätterna dermed befrias från redovisnings-bestyr, hvilka i sjelfva verket ej tillhöra domaren; men då i betraktande tages, bland annat, att revisions-sökande i stället tillskyndades olägenheter, hvilka för närvarande ej ega rum, samt att en vid handlingarne bilagd charta lätteligen kunde förkomma, hvilket åter vållade oreda, derest sökanden blefve berättigad att den återfå, anser Utskottet sig hafva tillräckliga skäl för sitt vördsamma tillstyrkande, alt Herr Grefve Taubes ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende. d) Angående tiden för revisions-skillings nedsättande.