Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du skall icke upprepa så ofta din ovilja mot Jacques, ty du ger folk rätt som säga att det är afundsjuka.
Man har rätt om man säger det; jag är det, -- han gör mig sämre för hvar dag.
Sten, detta har du också sagt så många gånger att jag snart tror dig; låt oss derför icke svärma, utan tala om helt annat, om det som verkligen är: du har haft orätt mot Jacques, det får du lida för, och det får jag lida för, fast det vill jag icke tala om, och det gör dig samma; men låt det gamla vara och tänk på hvad som kommer!
Du får icke vara ovän med Jacques längre, det är hans högtidsdag i dag; tåget skall strax sätta sig i gång och festen börjar; och du som skall bära fanan, du kommer till platsen i dina arbetskläder.
I mina arbetskläder?
Ja! du har ju kalk på skorna.
Jag ser det nu först!
Men säg det der och var vänlig ändå, Cecilia!
93 CECILIA.
Var jag ovänlig nu?
Du är sällan så vänlig sjelf, men fordrar alltid att jag skall vara det!
Hvad är det för en ny ton jag hör i din röst; här har varit någon och spelat på min giga.
Om du har skulden sjelf, bör du bära den.
Skulden?
Ja, Sten, man måste erkänna sina fel, eljest kan ingen menniska lefva i den här verlden; och man kan också lägga bort dem för andra som man säger sig ha' kära!
Underliga ord, fremmande ljud, nya vindar!
Hvar är Cecilia, hvar är min hjertans allra käraste glädje?
Förlorad!
Är det hon som stod der nyss?
Nej det är en annan!
Man har skjutit min Cecilia med trollskott och lemnat en bortbytt qvar.
Sten skall tala förnuftigt, om jag skall höra på honom.
Sten skall tala förnuftigt, då hans själ har gått ifrån honom och hans hjerta har dött.
Jag gitter icke höra på honom mer. och gör sig redo till festen.
STEN gråter.
Gå nu
Scen X . STEN.
Det börjar blåsa.
Gick hon ifrån dig?
Hon gick!
Har I bot för det också, I som botar allt.
Det var en svår casus!
Men låt höra: hvarför gick hon?
Hon sade att det var kalk på skorna!
På dina eller hennes?
Derpå beror det, ty det är ett ovanligt fall.
På mina!
Då kommer hon igen, innan du får bort kalken.
Säger I det; åh Gud jag trodde hon var borttrollad.
Nå, hur kände du det?
Åh, det var som att stå på en sten i hafvet.
95 DOMHERREN.
Det är godt att ha' känt det!
Men hvarför gick hon så om hon kommer igen?
Det fins onda -- låt oss kalla dem menniskor -- som gå omkring och så giftörter i våra själar.
Sten! du har känt allt osällt och du har gått igenom brinnande helvete med bara fötterna, finner du dig ödmjuk än?
Nej, icke än, det är så underbart!
I vet att jag hade ritat min plan och med mecanica och mätekonst bevisat att hans torn icke skulle stå, men att mitt skulle det; och I vet, att han lemnade mig den åter med hån och spe; tror I, när jag säger, att jag aldrig gått stoltare min väg än då jag gick ut från Gillet med mina prent i handen under det man kastade skratt och hånord efter mig; min kropp var ödmjuk, ty den var krossad och kröp som en mask utmed jorden, men min själ den reste sig som en springare och gick öfver deras nackar!
Och det vet jag, att hvar gång
I sagt, »du Sten är den kunnigaste, du skulle ha' gjort det i hans ställe.»
Då kände jag mig ödmjuk.
Så ödmjuk blir jag aldrig mer förr än jag kommer derhän.
DOMHERREN efter en paus.
Det är alldeles rigtigt! -- Se der ha' vi Jurgen och Gerhard.
DE FÖRRE. JURGEN från smedjan.
GERHARD från venster.
Blåsten tilltager.
God qväll, Ers Nåd!
God qväll sjelf!
Det ser ut att bli' ett herrans väder!
Det blåser rigtigt farligt, och molnen gå rakt mot vind.
Det har man väl aldrig hört att det är farligt när det blåser.
Jag vet icke heller hvad Gerhard menar med sitt farligt.
Egentligen menade jag ingenting annat än att man hört exempel på att qvarnvingar och skorstenspipor blåst ner och att taktegel och skyltar kommit susande i luften och slagit ihjel folk.
Har någon sett ålderman Jacques?
Han borde vara här nu innan det blir mörkt; arbetarne ha' redan samlat sig på Kamphofvet.
Det är att välja en olämplig tid då man väljer skymningen för sådana här expeditioner!
97 JURGEN.
Ringverket kunde inte bli' färdigt förr, och i dag skulle det ske, för öfrigt tyckte ålderman att det skulle ta' sig ut att se Valborgseldarne i sammanhang med tornklockans ringande.
Det bör bli' en stor verkan. derman.
Se der är ål-
JACQUES i stugudörren talar inåt.
Eldsken synes bakom fonden.
Nej, Margaretha min hustru, det blåser storm; håll dig derinne hos barnet.
Jag är snart åter, och då -- -- .
God qväll domherre och mästare!
Elden är lös i Vaksala kyrka!
Åh nej, det är Valborgselden, ålderman, som skrämmer Er.
Skrämmer mig?
Skammen skrämmer icke Jacques Ålderman, icke ens kalumnianter och bakdantare som tassla i mörkret.
Jag vet, att man säger det jag icke vågar gå åstad sjelf och ringa och att jag vill skicka Sten i stället; nåväl, jag skall gå sjelf och ensam -- ensam som jag alltid gått min väg, omgifven af fiender och afundsmän.
Har någon af er lyckönskat mig på min segerdag, på min äras dag?
Pipor och trummor.
Och tacka att
I icke gjort det, ty jag skulle ha sparkat er som hundar och kattor de der kyssa den
98 hand som för piskan; ty jag har också ett hjerta i bröstet fastän
I icke tror det.
Han fattar banéret.
Med Sankt Lars, Sankt Erik och den heliga Jungfrun! Går.
GERHARD smyger efter.
Vi ha' gjort honom orätt!
I hur hans hjerta talade?
Trodde han sjelf hvad han sade?
Han trodde sjelf, ty hans goda engel talade; det var hennes egna ord, jag hörde dem nyss! STEN.
Kunna de onda tala med englars tunga.
Yngling, de onda kunna rycka fjädrar ur englars vingar; och de göra det!
Välsignelse öfver detta hus, välsignelse öfver denna goda qvinna!
Och nu må Herrans dom gå i fullbordan; den skall det så visst som han styr sin verld; och så visst skall han nederslå det mäktiga och uppresa det som var förtrampadt.
Ser I, himlen döljer sitt anlete af sorg och det ropar i norr och det ropar i söder:
Rättvisa! -- Icke hämd, Jurgen!
Rättvisa!
Men också barmhertighet.
JURGEN och STEN följa.
Scen X III. vinden och börjar slå; ljus tändes i Gillestugan.
Scenen tom.
Stormen tilltar, dörren till smedjan ryckes upp af Tornklockan
går samtidigt med att följande sjunges långt bakom scenen.
»Hej lusteligt att dansa!
Vi som andra.
Alla taga vi i ring, Alla dansa vi ikring, Ella står uppå hälla».
MARGARETHA och CECILIA från stugan.
O! hvad jag ångrar mig; det är den gamla Helvigs fel!
Tror du att han blir god igen!
Ringningen upphör hastigt; stormen tilltar; stentaflan faller ner från postamentet och krossas.
Ack ja, många gånger om!
Ser du honom deruppe?
Jag ser honom icke!
Hvilket fasans väder!
Hvad var det som skrällde der?
Det var blott en stentafla!
Det var Jacques minnestafla; se, Margaretha!
Onda tecken; men han har dock ringt, han har vunnit på dem!
Heliga jungfru!
Scen X IV . DE FÖRRE. OLOF.
Fly! fly! fru Margaretha.
Det är Olof. Fly!
Tornet ramlar!
Maria Guds moder!
Har han icke ringt?
Nej! det var stormen som ringde med hela tornet!
Det störtar öfver oss! i ett anskri.
Ett dån som en åskknall; klockan skräller till; sången upplöses MARGARETHA.
CECILIA åt venster.
Jacques! -- Mitt barn!
OLOF med MARGARETHA in i stugan.
FJERDE AKTEN. Gillestugan. bordändan står klockan; derbredvid Gillets låda och välkomma; plats; två stora ljusstakar, ett krucifix och ett timglas midt på bordet.
Dörr i fonden; liten dörr till venster in till Jacques' bostad.
Granris och löf på golfvet; löfruskor vid dörren.
Till Långt bord midt på golfvet med stolar omkring; vid ena
bordet är besatt med ölkannor omvirade med granris, en för hvar
höger på en bock en löfsirad öltunna.
På väggarne målade tapeter med scener ur helgonens lif.
Bakom åldermannens stol banéret sönderslitet och med afbruten stång.
HELVIG, CECILIA beströ golfvet med granris.
Fjorton pelare med takhvalf och allting och torn och klocka... CECILIA.
Du såg när det skedde, Helvig?
Det tror jag det, som stod i domherrens fönster; der var rigtigt rart att stå och se...
Vet I dammet stod som ur en skorsten.
102 CECILIA.
Och inte ett menniskolif spildes?
Inte ett, kan man tänka sig; se något sådant har man inte upplefvat sedan pesten var i stan; men det var alltid det jag sa': går det här väl i längden så --; och sa' jag inte i förrgår åt hans hustru, den beskedliga stackarn, så här: när en har fått gult hår så vill en ha det krusadt.
Förstår
I hvad jag menade?
Jag tror att jag förstår dig, Helvig.
Men har du sett honom sedan dess.
Ingen har sett en flik af honom; och hans stackars hustru tror att han ligger begrafven under murarne; men folket säger att de sett honom löpa utåt gärdena utanför kungsängen.
Hvem skall bli ålderman i dag nu vid Gillets sammankomst?
Jo, det skall väl bli ett kif igen.
Då blir det glädje för dig, gamla Helvig, som icke kan lefva utan att se andra kifvas.
Hör nu på, hvad betyder det?
Du gick och ställde till split mellan Sten och mig.
103 HELVIG.
Jag öppnade era ögon, unga vän, och sade Er era egna tankar.
Det är icke sant; du förvände min syn och ingaf mig dina tankar -- du är en hexa och om du icke blir bränd så -- icke blir du gammal hos Domherren.
Har jag gjort eder ondt -- så förlåt mig!
Kära Helvig, du har icke gjort oss ondt -- -- jag har mött Sten sedan dess många gånger och nu är det mycket bättre oss emellan än det någonsin varit, och det ha vi dig att tacka för.
Salt skall det vara fast det svider; samma hvem som bestar.
-- Nej se, Helvig, så rart främmande: Jungfru Marias nyckelpiga.
Jungfru Maria Flyg östan, flyg vestan; Flyg söder, flyg norr, Flyg bort der min käresta bor!
Nu flög hon!
Se --.
Kastar en kyss ut genom fönstret.
MARGARETHA från högra dörren.
Hon går till fönstret räcker ut handen och säger:
Har I hört något af honom än?
Nej, men jag skickade bud nu!
Ser på Mar-
104 Jacques menar du; förlåt Margaretha; jaghar icke sett honom! garetha.
Och Olof har icke kommit igen; och jag kan icke gå ifrån barnet för att söka honom! -- Ve dem som hafva gjort honom detta.
O, att ondskan och afunden skola hafva en sådan framfärd -- detta har Jurgen gjort och Gerhard och Sten! CECILIA.
Icke Sten!
Derom kan du icke dömma, han är din svaghet! CECILIA.
Lika litet som du om Jacques.
Hur kan du nämna dessa tillsammans.
Jacques har varit orättvis mot Sten, det erkänner jag!
Men Jacques är kunnigare i konsten än Sten och Jacques är Jacques till först och till sist!
Bit af den spiken som har tänder! CECILIA.
Du tror Jacques om allt godt derför att han är god mot dig; det fins väl ingen som är så dålig att han intet har något godt i sig; men jag skall säga dig hvad folket menar om Jacques.
Det gitter jag icke höra.
Blif icke vred Margaretha, fränka, men du
105 måste höra det af mig, eller får du höra det af folket sjelft!
Låt folket säga det sjelft, så skall jag svara dem, dig kan jag icke tala vid, ty du är utom dig!
Vid alla helgon, du talar som en rasande!
Älskade syster, hvar är ditt blida sinn och din. stilla ro!
Borta, borta, med honom; skaffa mig honom åter och du skall få säga allt!
OLOF in häftigt.
Du har funnit honom? svara!
Kära fru, jag har icke funnit honom; men folket är der och söker honom.
Hvad vill folket honom?
De vilja honom något illa!
Låt dem komma om de tro att han flyr dem, jag skall svara dem och säga att de äro förda bakom ljuset.
Buller utanför.
Gå in till Er, fru, de komma!
Jag hör dem i förstugan.
106 MARGARETHA.
Låt in dem!
HELVIG och CECILIA hålla Margaretha tillbaka.
Se efter mitt barn!
Fru Margaretha, skona Er, I känner icke grändfolket när de äro yra.
Jag vill känna dem! jag vill se de osynlige i ansigtet!
Buller.
Dörren i fonden slås upp.
FOLKET.
MARGARETHA blidt.
Hvem söken I, gode vänner? 1:ste BORGAREN.
Ålderman Jacques.
Hvad kunnen I vilja honom? 2:dre BORGAREN.
Folket fordrar rättvisa på menedaren.
MARGARETHA mildt.
Folket?
I är icke folket!
Du Bengt Vinskänk, du är icke folket, ty du beröfvar dig och andra deras förnuft med din dryckenskap!
Och du Lasse Skomakare, du är väl icke sa mån om att få en ny kyrka, du som aldrig besöker dem som redan finnas!
Gå hem och sörj om din hustru och
107 dina barn! -- Hvem är der bakom?
Hindrik Barberare; du har mördat för många med din tunga för att folket skulle vilja begagna den till tolk för dess tankar!
Du är icke folket!
Hör på det!
MARGARETHA som förut.
Hvad viljen I? 3:dje BORGAREN.
Vi måste tala med åldermannen.
Han är icke hemma, men när han kommer skall jag sända efter er. 1:ste BORGAREN.
Det var det jag sa'; byta ord med qvinnor! 2:dre BORGAREN.
Vi gå väl ut och passa honom i hörnet. 3:dje BORGAREN.
Vi ta väl honom ner vid qvarnspången!
Scen V . DE FÖRRE utom folket OLOF på knä för Margaretha.
O, min fru, I är en stor qvinna som förtjenade en amur, sådan som Bertrand de Benzeville som gick igenom sju brinnande hus. -- -- O, min fru, bed mig gå till Turkland eller Persia och hemta en gren af det gyllene trädet -- --
108 MARGARETHA utan att höra på Olof går till högra dörren och lyss.
Tyst! -- -- Han kommer!
OLOF upp.
HELVIG till Cecilia.
Hon tål icke höra om en olycka, men bära en tycks hon kunna.
CECILIA till Helvig.
Stackars, stackars Margaretha.
Nu är han på förstuqvisten! -- Jacques.
Hon störtar ut till venster.
Den kärleken, ja den kärleken.
CECILIA vid dörren.
Se Helvig!
Åh store Sankt Erik! och tar honom i famn och kysser honom -- och se, han böjer sig ned öfver barnet och välsignar det!
Han är säkert en god menniska i grunden.
Det äro alla menniskor om man bara låter bli att reta dem.
Ja, det är just det!
JACQUES med vildt och förstördt utseende.
Hvad gör qvinfolket här? rustadt på det här sättet?
Hvarför är det
Ack jo, nådige Ålderman; Domherren har kallat
Gillet till stämma i afton för att tala om -- efter hvad som skett.
Hvad är det att tala om, jag vill slippa höra något om den dåskapen.
Han tappar i en kanna ur öltunnan och dricker flere omgångar under det han talar.
Hvad står
I gapar efter?
Gå er väg.
Hur är det med dig käre broder?
Makalöst!
Hvarför skulle det inte det! har det händt något som skulle kunna vålla något illa åt mitt befinnande?
Gå ut qvinfolk och sköt ert.
CECILIA, HELVIG och OLOF gå.
Jag var så törstig, så!
110 MARGARETHA.
Stackars min man, du har väl varit utan både mat och dryck.
Hvad är det der för frågor; jag tål intet att du frågar mig.
Förlåt, Jacques, men jag har varit så orolig.
Jag tror att fanken är ute! orolig!
Hvad är I oroliga för?
Har det händt något oroande?
Jag vet inte att det händt något.
Käre vän, får jag torka din panna och reda ditt hår; så att jag kan känna igen min vän.
Du är så god, Margaretha! O, det käns så lugnt när du lägger handen på mitt hufvud.
Vet du Margaretha, har du känt att bloden rinner som smält bly i kroppen, att det kyler uppe i hjessan och att man tycker det skulle bli bra först när man fått begå ett brott?
Har du känt det?
Nej, himlen bevare mig, det har jag aldrig.
Jag tror att brottet växer i blodet som sot eller rost och att det aldrig blir väl för än det bryter ut; jag tror att man ärfver dessa känslor som man ärfver gäld.
Har jag aldrig sagt, att jag ibland tror att far har begått något brott i sin ungdom, för hvilket han icke blifvit straffad?
111 MARGARETHA.
Nej för Guds namn det har du väl icke sagt.
Men jag tror det; och det brottet var så stort att vi behöfde vara två man att försona det.
-- Nu kommer Gerhard, gå in till dig, mitt barn.
Om jag fick stanna vid din sida, Jacques, skulle du icke ha ofrid!
Hvad är det för snack; du kan väl inte gå och hänga mig i hälarne jemt och samt.
Säg icke hårda ord, Jacques! JACQUES.
Jag vill säga att jag är mannen och du qvinnan och derföre lyder du när jag säger:
Det vet du att jag gör, men du skulle inte säga det; och att jag kommer när du behöfver mig, det vet du också. -- Omfamna mig innan jag går!
MARGARETHA går.
JACQUES. GERHARD in.
Säg ingenting; jag vill ingenting veta annat än hvad jag frågar.
Jag tänker icke säga något öfverflödigt.
Håll tungan rätt i mun!
Nu börjar jag! -- Tror du att det fins någon möjlighet?
Svara inte ännu!
Tror du att någon nöjaktig förklaring --? GERHARD.
Ja det tror jag. -- JACQUES.
Säg inte mer, ännu! -- Är den långt borta?
Jag har den i hand.
JACQUES. GERHARD lägger ett tungt föremål, insvept i ett kläde, på bordet.
Skulle den, som får bära hela ansvaret, kunna få låna den förklaringsgrunden, mot en vedergällning som fullt motsvarar föremålets värde?
Det hänger på om innehafvaren af föremålet skulle kunna hafva fullt gagn af vedergällningen; får jag fråga: är det metall, eller är det kalfskinn med hemligheter på?
113 JACQUES.
Det är skinn; jag har funnit dem.
Ingen har läst dem?
Se då på det der föremålet.
JACQUES öppnar byltet.
En jernstång! inte annat?
Jo den är kallbräckt.
Tänk nu noga!
Om någon går och bygger, till exempel ett kyrktorn, så behöfver han ankarjern; om nu ankarjernen, vare sig af illvilja -- eller okunnighet, smidas så att de icke kunna bära och så att tornet ramlar, -- icke blir det byggmästarens fel.
Blir det icke snarare smedens?
Det blir snarare smedens, det är tydligt. -- Det var Jurgen.
Tack för det Gerhard!
Nu skall du få min historia, så skall vi bli så goda vänner.
-- Tag den här ringen och gå till djeknen i Danmarks kyrka; jag sof der i natt, emedan jag inte ville vara hemma.
Hos honom får du ett skrin som innesluter de dyrbara handlingarne.
Men du måste vara der innan natten, ty eljest har han bränt upp alltsammans, enligt vår öfverenskommelse.
Det var olägligt nog, ty jag ville gerna ha haft ett litet ord med i laget här.
114 JACQUES.
Ah, om du skyndar på, så kan du vara igen innan det blir slut; tag en häst med klöfsadel nere i gästgifvaregården, så går det ändå raskare; gör det du; men du skall ha ett krus öl först, Gerhard; min själ, du skall ha' ett krus öl, se så!
Tappar i en kanna och lägger Merkurium i.
Ja, jag vet inte; ser du man måste ha' klara tankar då man skall ihop med stora saker.
Åh, gamle Gerhard; ett krus godt öl har aldrig gjort något ondt.
Säg inte det. -- Dricker.
Gutår och lycka till!
Lycka till sjelf.
Det var sött och godt!
Välbekommet!
Hör nu; tror du inte att den gamle går och håller på några hemligheter?
Det lär väl icke vara alldeles säkert, men jag tror att alla skriftliga ligga hos djeknen i Danmarks kyrka!
Det vore skada om Hans skulle öppna munnen en gång när man inte väntar.
115 JACQUES.
Ja, jag säger bara att det vore skada!
God qväll nu och lycka till!
God qväll, Gerhard! välbekommet! -- Gå inte och försinka dig, så att du kommer för sent tillbaka.
Gerhard går.
Scen IX . JACQUES.
Sedan HANS. JACQUES.
Nu börjar härfvan att reda sig; det var den ena råttan.
Tittar i dosan.
Hm! han åt upp för den andre också.
Snafvar på källarluckan; lyfter upp den.
Det är ju alldeles som en graf!
Det fattas bara...
HANS in.
Är någon här? honom vid handen fram på scenen der han släpper honom; JACQUES upp, tar ett ljus från bordet, går mot Hans; för
sedan går han före med ljuset från venster till höger i afsigt att locka Hans, som följer ljuset, ner i källarn.
Då Hans kommer till luckan stannar han.
Nu stanna vi på vägen, Jacques, vid kanten af ett nytt brott.
JACQUES släpper ljuset.
Järtecken!
116 HANS.
Inga järtecken, nakna sanningen.
Jag har hört och sett allt, och nu är jag straffad -- kanske dock icke nog ännu, ty mitt brott var stort; jag sökte magten och äran, jag ville göra mitt namn stort och berömdt, och min slägt mägtig, och jag svor -- som du -- falskligen.
I synd byggdes kyrkan och derför ligger den i grus som mitt lif och ditt.
Din skuld är mindre än min, ty du blef gisslet och det var det hårdaste straff jag kunde få!
Förlåt mig, min son, om du kan; jag har sjelf uppryckt med roten alla din själs blomster derför att jag ville ha dig stark att stå som en ensam fur i stormen.
Det är sant, jag står ensam, men jag kan icke vara så; du måste hjelpa mig, far, du måste ge mig de handlingarne som du håller dolda.
O, hvad du är långt från sanningen än!
Du tänker på att fortgå i brottet i stället för att böja dig.
Du kan befria mig från brottet; om du ger mig hemligheten, så är jag icke -- hvad det kallas, då man aflagt en ed på något som icke är.
Jag har aldrig haft hemligheten!
Du tror jag ljuger?
117 JACQUES.
Ah ja, den som svurit falskt kan också ljuga.
Men i denna stund då domen sitter öfver dig och mig -- omöjligt.
Gillets låda var tom då jag mottog den!
Du har störtat mig, säger du, och du vill icke rädda mig.
Vänd om till det obemärkta, böj dig i arbete och ånger!
Böja mig!
Jag är född och uppfödd till herrskare.
Till tyrann är du född, det är: till att trampa de svaga; herrskaren skyddar de svaga mot de mägtiga, det har du icke gjort.
Ditt lif är icke bortkastadt såsom mitt är; du har halfva vägen qvar; begagna den!
Och låt mig nu börja min vandring mot det okända, der äfven den som brutit kan få hoppas -- på sitt straff och på försoning.
Han går mot fonden, möter Jurgen som kommer in.
Scen X . DE FÖRRE.
JURGEN. HANS.
Jurgen!
Du kommer i rättan tid att höra min bön.
118 JURGEN.
Hvad är detta! de blinde se, de döfve höra; är domens dag inne?
Ja, domens dag är inne, och försoningens.
Straff först, försoning sen.
Tror du, att jag kan släcka den brand du underhållit och påblåst i femtio år?
Tänk sjelf!
Jag trängde undan dig den gången du skulle fram, jag slog ut grus och hindrade din växt då den skulle skjuta upp, jag vet det; men nu är du lyckligare än jag.
Är jag lycklig?
Min själ är som ett sår!
Du vet icke du hvad afunden är att bära på; ett maskbo som icke kan rotas ut; dräp dem och det växer nya ur de andras lik!
Du har ju hämden nu; trampa mig!
Hämden!
Hvad gagnar den ett förspildt lif?
Det synes stundom för våra skumma blickar som om mera vigt låge på att det lides än hvem som lider.
119 JURGEN.
Och att det blir uträttadt, än hvem som uträttar det! O, den som kunde vara ödmjuk!
Det vore lyckan sjelf! JURGEN.
PERSONER: GUSTAVE ALLAND. ERNA WALLDÉN. VIGGO PIHL.
LOUISE STRANDBERG. LILLY WALLDÉN.
BERGSTRÖM JOHANSSON LIND VÄRDINNAN.
m. fl. konstnärer.
FRU KNUTSON. FRÖKEN KNUTSON.
FRÖKEN JÖNSSON. BOTILDA.
FRÖKEN SVENSSON. FRÖKEN TORNSTRÖM.
I bakgrunden ett stort
fönster och ett par glasdörrar, vettande till en trädgård, mande körsbärsträd; syrener och murgrön klänga upp öfver muren. ett antikt skåp och några stolar.
Här och der på väggarne hänger en kvarlemnad studie. venstra dörren till sofrummet, och strax der bredvid en kamin. ryggen och en filt öfver fötterna.
Louise ligger på chäslongen med kuddar bakom
På högra sidoväggen är dörren till entréen, på
som inhägnas af en hög mur.
I trädgården står ett blom-
Rummet är glest möbleradt: en chäslong, ett bord,
Erna sysslar med att laga té vid en spritlampa på
kamin-frisen; går fram till skåpet och tar fram koppar, sockerskål m. m.; lyfter i förbigående upp en flik af filten, som fallit från chäslongen ner på golfvet.
sjuk är nästan det, att man är till så mycket besvär för sina vänner.
Det värsta med att ligga
2 ------ ERNA.
under hela tiden jag legat sjuk.
Tänk på allt annat, som du gjort för mig
är öfver!
Om ett par dar är du så kry, att du bli en känsla, det!
Det är just lönt att tala om nu, sedan allt
kan promenera omkring på gatorna.
Det ska'
Lån' mig din pipa.
Du ska' få igen den.
ERNA till Louise.
länge, så ska' jag gå efter grädde och bröd.
Se här, hjertesnoppen, håll i det här så
LOUISE tar emot tékoppen.
3 ------ ERNA
Tack, tusen tack. sätter sig på chäslongkanten.
Åh, så skönt. smeker henne.
Lilla kraftmenniska. reser sig och går fram till Henrik.
4 ------ ERNA
koka.
Vill han ha kaffe i stället, så skall jag
begripa, hvart Viggo och Lilly tagit vägen!
Om jag kunde
att se på Besnards målningar, men det kunde de väl ha gjort för längesen.
Till Mairie du Louvre för
gå så mycket hon vill.
Med de andra är det
Ja, med Viggo kan min lilla tuttenutta få
en annan sak: man kan inte veta, hvilka dumheter de kunna hitta på att prata för henne.
mor och inte hennes syster.
Det är alldeles som om du vore hennes
5 ------ ERNA.
är på mitt ansvar, hon får vistas i Paris.
LOUISE småleende.
Jag är tolf år äldre än hon -- -- och det
du är sipp.
När det rör henne, tycker jag nästan, att
Bättre det, än låta henne vara för fri. LOUISE slår ned ögonen.
Jag ser hvad du tänker, men -- lågt och lidelsefullt
som jag?
-- Tror du, jag skulle vilja, att hon blef
detder murmeldjuret vill ju inte ha något.
Knuffar Henrik i hufvudet.
Jag behöfver ju bara späda vatten på --
du inte så väl låna mig henne, snåljobb?
6 ------ ERNA.
men lån' mig din pipa.
Jag afgudar dig --
Nej. ERNA.
Serverar té åt
Louise oeh sätter sig åter hos henne på chäslongkanten.
jag tänker på, att Lilly skulle kunna få gå igetokig.
nom detsamma som jag, så kan jag bli alldeles
ligger inte för mig.
Nåja -- hvarför skall man hänga läpp.
inte lycklig?