Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Viger prest dem, hvilkas äktenskap för laga hinder återgå måste, och var det hinder honom veterligt; dömes ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas. 5 §.
Har embetsman tagit eller betingat sig muta, för att i embetet orätt främja; varde, ändå att ingen skada skedde, förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas.
Tager eller betingar han sig eljest för sin embetsåtgärd någon belöning eller sportel, dertill han ej berättigad är; straffes med mistning af embete på viss tid eller böter.
Aro omständigheterna synnerligen försvårande, må till afsättning dömas. 6 §.
Embetsman, som, för egen vinning, sjelf eller genom annan, intalar eller förleder Rikets innevånare till sammanskott, utgift, kostnad eller arbete, dömes till afsättning, mistning af embete på viss tid eller böter.
Tager han sådant emot, då det, såsom af fri vilja bjudes; vare straffet böter. 7 §•
Muta eller annat, som embetsman, den der efter 5 eller 6 § straffas, olofligen tagit, tillfälle kronan. 8 §.
Lag samma vare, om han, dellof vägradt blifvit, ej ställer sig till efterrättelse hvad Konungen om gåfvan eller förläningen förordnar. 48 9 §.
Embetsman, som uppsåtligen å annan lägger eller af honom uttager annan eller högre skatt, tull eller annan allmän utskyld, än beviljad och påbuden är, eller utfordrar hvad han vet af skatt, tull eller utskyld redan guldet vara; dömes ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas.
Gör han det för egen fördel; varde förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas och dömes dessutom till straffarbete i högst två år.
Aro omständigheterna synnerligen försvårande; må tiden för straffarbetet till fyra år höjas. 11 §•
Statens eller annans tilllhörighet, som han i kraft af sitt embete till förvarande, förvaltning eller redovisning emottagit; då skall han förklaras ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas och derjemte dömas till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Gitter han det förskingrade genast ersätta, eller sådan säkerhet derför ställa, att någon skada af tillgreppet ej komma kan; varde ändå afsatt. 12 §.
Har embetsman, som i 11 § omtalas, genom falska räkenskaper eller böcker sökt dölja sitt tillgrepp, såsom att han uteslutit influtna medel eller upptagit dem såsom restantier, eller å räkning uppfört utbetalningar, som icke skett, eller har han, till bristens döljande, undanskaffat handlingar, företett veterligen oriktiga verifikationer, eller föröfvat annat sådant bedrägeri; straffes, ändå att han det förskingrade ersätter eller säkerhet derför ställer, med straffarbete från och med sex till och med tio år; vare ock dömd medborgerligt förtroende för alltid förlustig. 13 §.
Lånar förman af underordnad embetsman veterligen sådana medel, sorn honom å embetets vägnar anförtrodda äro; varde afsatt och, om skada deraf kom, dömes ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas.
Lånar förman i uppbördsverk medel af underordnad uppbördsman eller redogörare; varde afsatt, ändå att de medel ej till uppbörden hörde. / I 49 14 §.
Släpper embetsman, som öfver fånge eller häktad person inseende häfver, honom med vilja lös, eller hjelper honom att undkomma; då skall han förklaras ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas och dessutom dömas till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Släpper han fången eller den häktade af vårdslöshet ; varde afsatt och derjemte dömd, om vårdslösheten grof var, till fängelse i högst sex månader eller straffarbete i högst två år, och, om den mindre var, till böter. 15 §.
Underlåter eller försummar embetsman vid Statens kanal- eller slussverk eller annan sådan vattenbyggnad eller jernvägsanläggning hvad honom, till förekommande af olyckshändelse, åligger att iakttaga, så att skada lätteligen ske kan; varde afsatt och straffes dessutom, om skada timar, med straffarbete i högst två år, men i annat fäll med fängelse i högst sex månader.
Sker sådan underlåtenhet eller försummelse uppsåtligen; varde den brottslige dömd ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas och dessutom straffad efter ty i 19 Kap. 11 § sägs. 16 §.
Begår embetsman uppsåtligen, på annat sätt än förut sagdt är, förbrytelse i sitt embete, för egen fördel eller för att annan gynna eller skada, eller eljest till kränkning af allmän eller enskild rätt eller säkerhet, eller underlåter embetsman uppsåtligen, i afsigt, som sagd är, sin embetspligt; varde afsatt och, om synnerligen försvårande omständigheter förekomma, dömd ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas.
Var det af förhastande, som embetsmannen sig förgick, och kom deraf ingen eller ringa skada; då må till böter eller mistning af embete på viss tid dömas. 17 §.
Visar embetsman vårdslöshet, försummelse, oförstånd eller oskicklighet i sitt embete, och är ej särskildt ansvar derå satt; straffes med böter eller mistning af embete på viss tid.
Aro omständigheterna synnerligen försvårande, må till afsättning dömas. 18 §.
Innefattar förbrytelse, som i 16 eller 17 § sagd är, tillika annat uppsåtligt brott eller sådant vållande, hvarå straff efter denna lag följa bör; gånge som i 4 Kap. 2 § stadgas. 7 50 19 §.
Nu har embetsman, utan lof eller tillkännagifvet förfall, sig från tjenstgöring afhållit och ej kunnat med kallelse träffas eller inställas: kommer han ej inom tre månader,sedan kallelse i allmänna tidningarne ågått; varde afsatt. 20 §.
Har embetsman begått brott, derför han till straffarbete eller svårare straff dömd varder; då skall han tillika dömas förlustig det eller de embeten han innehafver, ändå att brottet utom embetet begånget är. 21 §.
Ar ej med det embete viss lön eller annan inkomst förenad; vare bot högst ett tusen Riksdaler. 22 §.
Hvad om Statens embetsmän här stadgadt är, gälle ock om dem, som äro satte att förvalta städers, menigheters eller allmänna, af Konungen stadfästade, kassors, verks eller andra inrättningars eller stiftelsers angelägenheter, om de tjenstemän, som under embetseller förvaltningsmyndigheterna lyda, och om andre, som förordnade äro att embete eller tjensteärende förrätta.
Skall, till följd af Konungens förordnande, hvad i 19 Kap. 11 och 12 §§ om Statens kanal- eller slussverk eller annan sådan vattenbyggnad eller jernvägsanläggning stadgadt är, tillämpas å dylik inrättning, som af enskilda personer, menigheter eller bolag gjord är; varde ock dervid anställd person för brott af sådan beskaffenhet, som i 15 § nämnd är, straffad efter de i samma § stadgade grunder; och må den brottslige eller felaktige, om brottet uppsåtligen skett eller skada genom groft vållande timat, ej sedermera kunna i dylik allmän befattning nyttjas.
Bil. till Högste Domstolens Protokoll för den 30 April 1862.
Förslag till Straff-Lag.
Utländsk man, som här i Riket finnes, varde jemväl efter Sveriges lag och vid Svensk domstol dömd för brott, sora han begått inom Riket, eller å Svenskt fartyg utom Riket; så ock för brott, som han utom Riket begått mot Sverige eller Svenskman, der Konungen förordnar, att det brott här i Riket åtalas må. 3 §.
Om hvad emellan Sverige och Norrige iakttagas skall i de fall, som i detta Kapitel sägas, vare ock gällande hvad särskildt stadgadt är.
Böter. 52 Dessa straffarter anses, i förhållande till hvarandra, svårare eller lindrigare efter den ordning, hvari de här nämnda äro. 2 §.
Innan han dit kommer, skall domen der offentligen uppläsas, men ej må tal till menigheten hållas.
Skola flere undergå dödsstraff; då må det ej å endera verkställas i den andres närvaro. 3 §.
Ej skall någon undergå dödsstraff, innan Konungen förordnat, att domen verk ställas må. 5 §.
Straffarbete skall ådömas på lifstid eller på viss tid, som ej må sättas under två månader eller öfver tio år, utom i de fall, som i 4 Kap. 5, 6 och 7 §§ sägas. 6 §.
Fängelse kan antingen omedelbart för brott ådömas eller i stället för ålagda böter användas, om tillgång till deras gäldande saknas.
Fängelse, som omedelbart för brott ådömes, må ej i andra fall, än sorn i 4 Kap. 5 och 7 §§ omtalas, åläggas under en månad eller öfver två år.
Om fängelse, hvartill böter förvandlas, skils i 10 §. 7 §, Den, som till straffarbete eller fängelse dömd är, skall insättas i allmänt fängelse; och varde der med honom förfaret, såsom särskildt stadgadt är. 8 §.
Saknas hos den, sorn blifvit till böter fälld, tillgång till deras fulla gäldande; då skola böterna, utom i de fall, som i 11 § detta Kap. och 7 § 4 Kap. nämnas, till fängelse vid vatten och bröd förvandlas.
Vid sådan bötesförvandling svare: böter till och med 15 Riksdaler mot deröfver » » » 20 » » 25 30 40 50 4 5 6 7 8 9 dagars fängelse vid vatten och bröd; » »• röfver till och med 60 Riksdaler mot 10 dagars fängelse vid vatten 5^ och bröd; » » » » 70 » » 11 » » » » » P » » » 80 » » 12 ». » » » » » » » » » 90 » » 13 » » » » » » » » » » 100 » » 14 » » » » )>. » » » » » 120 0 » 15 » » » » » » » » » » 140 » 16 )) » » » » » )) » » » 160 » » 17 )) » » » » » » » » 180 » » 18 )) » » » » >\ » » » » 200 » » 19 )) » » » » » » » » » 220 » » 20 )) » » » » » » » » » 250 » » 21 » » » » » » )> » » » 280 » 22 » » » » » » » » » » 310 » » 23 » » » » 0 » )) » » » 340 » » 24 » » » » » » » » » 380 » » 25 )) » » » » 1) » » » 420 » » 26 » » » n » » )) » » 460 » » 27 » » » » » » » » » » 500 » och hvad deröfver är mot 28 dagars fängelse vid vatten och bröd. 11 §.
För qvinna, som hafvande är eller barn ammar, eller för den, som yngre är än aderton år, äge fängelse vid vatten och bröd ej rum.
I dessa fall skall den bötfallde hållas i annat fängelse tre gånger så lång tid, som han eljest skolat fängelse vid vatten och bröd undergå. 12 §.
Ar straff beroende af värdet å viss egendom; gäfle det värde egendomen hade å den tid brottet föröfvades. 15 §.
Särskilda straff för embetsman äro: 1. Afsättning. 2.
Mistning af embete. 16 §.
Genom afsättning förlorar den dömde det eller de embeten han innehafver; och vare ovärdig att embete, tjenst eller annan allmän befattning vidare utöfva.
Den, som till mistning af embete dömes, håfve förlorat det embete, hvari han sig forbrutit.
Afsättning eller mistning af embete medförer förlust af de rättigheter eller förmåner, som med embetet följa.
Ar den, som till afsättning eller mistning af embete gjort sig skyldig, ej i besittning af embete; då skall, i stället för förlust af embetet, dömas till fängelse i högst sex månader, om han till afsättning, och till böter, efter ty i 25 Kap. 22 § sägs, om han till mistning af embetet skyldig var.
Han vare ock förfallen till hvad i öfrigt af 16 § emot honom tillämpas kan. 18 §.
Hvad om embete i 16 och 17 §§ sagdt är, gälle ock om tjenst eller annan allmän befattning, ehvad den af förordnande eller medborgares"val beror. 19 §.
Den, som till förlust af medborgerligt förtroende dömd är, håfve förverkat embete, tjenst eller annan allmän befattning, som af honom innehafves; vare ock, under den tid påföljden honom ådömd är, såsom vanfrejdad ansedd och förty utestängd från alla sådana rättigheter och förmåner, för hvilkas tillgodonjutande god frejd erfordras. 20 §.
Ar någon utom Riket för brott straffad, och förty, efter 1 Kap. 3 §, från straff här i Riket fri, må dock förlust af embete eller påföljd, som i 19 § sägs, honom här ådömas, der brottet efter denna lag sådan förlust eller påföljd medförer.
Har anstiftaren så tidigt, att brottet afvärjas kunnat, gjort hvad hos honom stått för att förmå gerningsmannen att från verkställigheten afstå, och varder brottet ändå full— bordadt eller försökt; då må straffet för anstiftaren nedsättas till hvad i 4 § sägs. 2 §.
Förmår någon, på sätt i 1 § sagdt är, till brottslig gerning den, som ej fyllt femton år, eller göra det föräldrar med sina barn, fosterföräldrar med fosterbarn, förmyndare med myndling, husbondefolk med tjenstehjon, eller förman med den, som under hans 55 lydnad står; varde det, vid straffets bestämmande för anstiftaren, såsom försvårande omständighet ansedt. 3 §.
Har någon, före brotts utförande, eller vid utförandet, dock i mindre mån, än i 3 § sägs, med råd eller dåd gerningen främjat; straffes efter ty som lian pröfvas hafva till brottet bidragit, dock högst med det straff, som är närmast under det, som honom drabba bort, om han sjelf gerningsman varit. 5 §.
Hafva två eller flere i samråd beslutit verkställandet af något brott; då skall hvar som i den stämpling deltagit och vid brottets utförande när varit eller, före eller vid utförandet, gerningen främjat, eller efteråt gerningsmannen tillhandagått, straffas som vore han sjelf gerningsman. 6 §.
Nu har någon, utan att hafva sådan del i brott, som förr sagdt är, sedan brottet timat, med vetskap derom gått den brottslige tillhanda, såsom att han hulpit att honom dölja, eller varit behjelplig till hans flykt eller till döljande af gerningen eller till undanrödjande af bevis derom, eller emottagit, dolt, köpt eller föryttrat gods, som genom brottet åtkommet var, eller besörjt omarbetning eller förändring deraf; straffes, efter som brottet var till, med fängelse i högst sex månader eller böter: har det skett för egen vinning, och är brottet med straffarbete öfver åtta år eller svårare straff belagdt; då må till straffarbete i högst två år dömas. 10 §.
Har någon, utan vetskap om brott, som annan föröfvat, honom tillhandagått, på sätt i 9 § sägs, ändå att han haft skäl att honom misstänka; straffes med böter. 11 §.
Make, syskon, skyldeman i rätt upp- eller nedstigande led, den som med den brottslige i första svågerlag lika nära förenad är, eller fosterbarn, skall ej till straff fällas efter 10 §; ej heller efter 9 § för den brottsliges döljande, eller för befordrande af hans flykt.
12 § Vissa fall af delaktighet straffas efter ty derom i lagen särskildt stadgadt finnes. 56 13 §.
Har någon, efter 4,7 eller 8 §, gjort sig skyldig till straffarbete för delaktighet i brott, hvarå förlust af medborgerligt förtroende för alltid, såsom påföljd, stadgad är; varde då ock den påföljd eller förlust af medborgerligt förtroende på viss tid honom ådömd, efter ty hans brottslighet är till.
4 Kap. Om sammanträffande af brott och om förening eller förändring af straff; så ock om återfall i brott. 1 §.
I båda dessa fall skäll brott, för hvilket särskildt straff ej ådömes, betraktas såsom försvårande omständighet.
Ar någotdera brottet belagdt med förlust af embete eller påföljd, som i 2 Kap. 19 eller 20 § omtalas; varde ock den förlust eller påföljd ådömd.
Ar någon till dödsstraff förfallen; då skola i den bestraffning anses inbegripna böter eller frihetsstraff, hvartill den till döden dömde jemväl kan hafva sig skyldig gjort.
År någon för särskilda brott förfallen till straffarbete på viss tid; då må ej, vid förening af straffen, tiden för det af dem, som längst är, eller, om tiden för hvartdera straffet är lika lång, den tid öfverskridas med mer än två år.
Det straff varde med öfriga straffarbetet förenadt efter den i 5 § stadgade grund.
I 57 7 §.
Ar någon, sora gjort sig skyldig till fängelse eller straffarbete på viss tid, tillika förfallen till böter, och saknar han tillgång till deras fulla gäldande; då skall bötesstraffet, oberoende af det beslut, som om böternas förvandling förut må vara meddeladt, öfvergå till fängelse efter ty i 2 Kap. 11 § sagdt är; och vare det fängelsestraff, under iakttagande af de i 5 och 6 §§ här ofvan stadgade grunder, med öfriga straffet förenadt. 8 §.
De i 4, 5, 6 och 7 §§ om förening eller förändring af straff meddelade föreskrifter skola tjena till efterrättelse ej blott då någon på en gång för flera brott lagföres, utan äfven då någon, som till straff dömes, lörut blifvit ålagd annan, icke verkställd, bestraffning; och skall domstolen alltid utsätta de särskilda straff, som å hvarje brott följa bort och derefter, i händelse någon förändring af straffen, efter hvad ofvan sagdt är, skall äga rum, derom meddela erforderliga bestämmelser.
Förekomma till verkställighet på en gång flera domar, hvarigenom samme person blifvit till straff dömd, och äro straffen af beskaffenhet, att de, efter ty i föregående §§ stadgadt är, ej kunna, jemte hvarandra, fullt verkställas; gore Konungens Befallningshafvande om förhållandet anmälan hos vederbörande Hof-Rätt, som förordnar, huru straffen sammanläggas skola. 9 §.
Har någon, sedan han blifvit till straff dömd, men innan han det till fullo undergått, föröfvat nytt brott; då bör straffet för detta brott, med iakttagande af de här ofvan stadgade grunder, förenas eller sammanläggas med hvad af det förra straffet återstod, då det nya brottet begicks; och skall å det sålunda bestämda straffet afräknas hvad af sagda återstod kan vara verkställdt efter det nya brottets föröfvande. 11 §.
Der lagen utsätter särskildt straff för den, som ånyo begår brott, skall det straff ådömas, då sådant återfall skett, sedan den brottslige blifvit, genom laga kraft ägande dom, här i Riket till straff för förra brottet fälld; varde dock iakttaget hvad om förening eller sammanläggning af straff förut sagdt är, der han förra straffet ej till fullo undergått, innan senare brottet begicks. 12 §.
Föröfvar den, som till straffarbete på lifstid dömd är, brott, som dödsstraff ej medförer; varde straffet skärpt genom hans inneslutande i mörkt enrum på högst tjuguen dagar; och må denna skärpning, i svårare fall, verkställas tre gånger, dock med minst tre månaders uppehåll emellan hvar gång. 8 58 5 Kap. Om särskilda grunder, som utesluta, minska eller upphäfva straffbarhet. 1 §.
Gerning, sorn eljest straffbar är, vare, utom i det fall, som i 2 § sägs, strafflös, om den begås af barn, innan det fyllt femton år; dock äge
Domstolen efter omständigheterna förordna, att barnet af föräldrar eller annan, under hvars vård och lydnad det står, med aga hemma i huset rättas skall, eller i allmän upqfostiingsanstalt insättas, om tillgång dertill finnes. 2 § Har gerning, som i allmänhet är belagd med dödsstraff eller straffarbete öfver två år, blifvit begången af den, sorn fyllt fjorton, men ej femton år; och pröfvas han hafva ägt nog urskilning att gerningens brottslighet inse; varde då dömd, högst, till straffarbete i fyra år, om dödsstraff å gerningen följa kunnat, och till straffarbete i två år, om sådant arbete på längre tid derföre stadgadt är.
Ej heller skall brott, som någon i den ålder begått, honom tillräknas till förhöjning af straff för återfall i brottet, der sådan förhöjning särskildt i lagen utsatt finnes, efter ty i 4 Kap. 11 § sägs. 3 §.
Begår den brott, som fyllt femton, men ej aderton år; då skall dödsstraff till straffarbete på lifstid eller från och med åtla till och med tio år, och straffarbete på lifstid till sådant arbete från och med åtta till och med tio år nedsättas. 4 §.
Rätt till nödvärn äge ock rum, då någon begår inbrott eller eljest tränger sig olofligen in i annans rum, hus, gård eller fartyg nattetid, eller sätter sig till motvärn, ehvad det är natt eller dag, emot den, som sitt värja eller å bär gerning återtaga vill. 9 §.
Rymmer fånge eller häktad person eller sätter han sig till motvärn emot fångvaktare eller annan, som honom från rymning hindra vill, eller emot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrättning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrätt - 1 59 ningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, som häktas skall, till motvärn emot den, som äger häktningnn verkställa eller dervid biträder; då må ock det våld brukas, som till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställan • de nödigt är.
Lag samma vare, der annan, än fånge, häktad person eller den som häktas skall, sätter sig med våld eller hot emot den, som rymningen hindra, ordningen bibehålla eller häktningen verkställa vill. 10 §.
Pinnes någon i fall, som i 7, 8 eller 9 § sagdt är, hafva gjort större våld, än nöden kräfde; pröfve Domstolen, efter omständigheterna, om han för uppsåtlig gerning eller blott såsom för vållande straffas bör.
Var så trängande nöd eller fara för handen, att han sig ej besinna kunde; då må han från straff frias. 11 §.
Dör förbrytare, vare allt straff förfallet; dock gånge böter ut, hvartill han dessförinnan genom laga kraft ägande dom fälld varit.
Varde ock, när så ske kan, påföljd tillämpad, hvarom i 2 Kap. 20 § sägs. 14 §.
Straff vare förfallet för brott, som ej blifvit åtaladt 1. inom två år, om det ej i lagen med svårare straff än fängelse belagdt är; eller 2. inom tio år, om det ej i lagen med svårare straff, än straffarbete i två år, belagdt är, och den, som brottet begick, ej under de tio år gjort nytt brott, som åtalas kan och med straffarbete eller dödsstraff belagdt är. 15 §.
De i 14 § bestämda tider skola räknas i allmänhet från den dag brottet begicks, men i de fall, som i 15 Kap. 18 eller 21 § eller i 17 Kap. 3 § sägas och ej åta las må innan till återgång i giftermål eller skilnad i äktenskap dömdt är, från den dag laga kraft ägande dom derom gafs.
År åtal å brott, som i 14 § sägs, börjadt inom tid, som der bestämmes, och har det åtal blifvit afbrutet, utan att den tilltalade dertill skuld varit; då skall för rättigheten att åtalet fullfölja lika tid, som i samma § utsatt finnes, räknas från den dag afbrottet skedde. 17 §.
År någon, genom laga kraft ägande dom, fälld till straff, som ej svårare är än straffarbete i två år, och verkställes ej domen inom tio år sedan den gafs; vare det ådömda straffet förfallet. 18 §.
För brott, som af embetsman begås i embetet; galle ej viss tid till åtal, der brottet med annat straff, än böter, i lagen belagdt är; ej heller viss tid för doms verkställande, der annat straff, än böter, ådömdt blifvit. eo 6 Kap. Om skadestånd. 1 §.
Skada, sorn någon genom brott annan tillfogar, skall af den brottslige gäldas, ehvad brottet skett med uppsåt eller af vållande.
I mål, som kroppsskada angå, skall under skadeståndet räknas icke allenast läkarelön och annan kostnad, utan äfven ersättning för hinder eller brist i den skadades näring, för sveda och värk, så ock för lyte eller annat stadigvarande men, om sådant blifvit homorn tillfögadt. 3 §.
Komma make eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då skall dem, efter ty, med afseende å så väl den brottsliges tillgångar, som andra omssändigheter, skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad för makan eller barnen tarfvas till dess de sig eljest försörja kunna; och må det skadestånd, efter omständigheterna, sättas att utgå på en gång eller å särskilda tider. 5 §.
Hafva flere i brott tagit sådan del, som i 3 Kap. 1, 3, 4, 5, 6 eller 7 § sägs; svare de, en för alla och alla för en, till skadestånd; vare ock de, som efter 9 § isamma kapitel gjort sig delaktige i brottet, derigenom att de dolt, köpt eller föryttrat det de vetat vara genom brott åtkommet, eller besörjt omarbetning deraf, hvar för sig till sådan ansvarighet som sagd är med gerningsmannen bundne för det, hvarmed de brottslig befattning tagit. § 6.
Ar skada gjord af person under femton års ålder eller sådan, som i 5 kap. 4 eller 5 § omtalas, och kan ej skadestånd erhållas hos någon, som för underlåten vård öfver den person är till ansvar för vållande förfallen; gånge då skadeståndet ut af dens egendom, som skadan gjorde; varde dock, med afseende så väl på dennes större eller mindre förmåga att sin handlings skadlighet inse, som på de tillgångar han äger till skadeståndets gäldande, beloppet deraf jemnkadt, efter ty som skäligt pröfvas.
Ej skall till skadestånd, i det fall nu sagdt är, tagas hvad som till uppfostran för barn, eller underhåll för afvita nödigt finnes. 7 §.
Har straff förfallit eller tid till afbrutet åtals fullföljd blifvit försuten, efter hvad i 5 Kap. 13, 14 eller 16 § sägs; vare dock målsägande ej derigenom betaget att det skadestånd söka, hvartill han eljest kan berättigad vara. 8 § Målsägande är den, mot hvilken brott begånget är, eller som deraf förnärmad blifvit eller skada lidit; så ock den, som för den förnärmade eller skadade målsmannarätt äger eller eljest satt är att talan föra. 61 7 kap.
Om religionsbrott. 1 §.
Hvar som hädar Gud, eller lastar eller gäckar Guds heliga ord eller sakramenten, dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Gör man gäckeri af Gudstjensten; straffes med böter eller fängelse i högst sex månader. 3 §.
Idkar någon handtverk eller annat arbete å Sön- eller högtidsdag, emellan klockan sex om morgonen och klockan nio om aftonen, straffes med böter, högst femtio Riksdaler, utan det sker till egen eller annans nödtorft, som uppskof ej tåla kan.
Lag samma vare, om kramlåda eller annan bod å sådan sabbatstid till salu öppnas. 4 §.