Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill hoppas, att ingen af mina läsare envisas att betrakta dessa mina teorier så inskränkt, att de hänga upp sig på den delvis berättigade invänd- ningen, att de icke kunna användas på barn i 1 — 5-års-perioden.
Det är visserligen sant, att man icke kan göra denna uppfostringsgrundsats medveten hos det lilla barnet, men hos modren bör den vara medveten, redan då hon lägger den nyfödda till sitt bröst.
Hon bör redan då ha fullt klart för sig, att barnet icke är en lifegen, tillhörig henne såsom personlig egendom, utan en med henne jembördig varelse, inför hvilken hon skall kunna försvara hvarje.
åt- görande, liksom en förmyndare för sin fullvuxne myndling skall kunna försvara, huru han förvaltat hans egendom.
Handlar hon efter detta medvetande, skall hon alldeles osökt småningom komma till det uppväxande barnet i det förhållande, jag i det föregående sökt framhålla såsom det för bägge parterna naturenligaste och lyckligaste.
(I parentes vill jag tillägga för deras räkning, som betvifla eller förneka möjligheten och praktiskheten af att förklara de små barnen, hvarfor jag begär det ena eller andra af dem, att jag af erfarenhet vet, det en normalt utvecklad treåring mycket väl upp- fattar, om han straffas af föräldrarnas egenmäktighet eller af en högre nödvändighet, som hvarken han eller de förmå rubba.)
Efter dessa förklarande anmärkningar till min uppsats » Böra barn lyda? » i Iduus 2:dra nummer för detta år, i hvilka jag lika litet kunnat bemöta och gendrifva alla de invändningar och påståenden hos mina genmälare, som tarfva granskning, som jag kunnat uttömma det rika och mångsidiga äm- net eller ens genom fullständighet gardera mig mot nya missförstånd, vill jag endast tillfoga den slut- anmärkning, att vederbörande gjorde mycket klokt både för sin egen och andras skull, om de undveke att uttala sig om saker och förhållanden, om hvilka de aldrig gjort sig möda att taga verklig kännedom, utan blott bedöma efter lösa, mycket lösa hörsagor i 3:dje, 4:de hand.
Såsom exempelvis om Strindberg, — hans författarskap, personlighet och möjliga syften — om socialismen och dess grundsatser — om slats- och samhällsförfattningens ledande principer, o. s. v. Jag hoppas komma i tillfälle att efter hand i sär- skilda små uppsatser påpeka åtminstone en och annan af de missuppfattningar i dessa ämnen, som mina genmälare i likhet med den stora icke sjelf-tänkande allmänheten tyckas taga för godt gods.
Till dess: Au revoir!
Ridande damer.
Wenn Maililflerl weht, Oeht im Wald drauss der Schncc, etc., som under vintrens lopp fått inskränkas till några timmars manégeridning eller också ingen ridning alls, der intet ridhus varit att tillgå!
Efter alla baler, slädpartier, middagar, skrid- skoåkningar o c h konditoripalaver lär allt rid- ningen hafva samma verkan på de nådiga damerna, som morgondaggen på de törstande blomstren eller, för att tala i nutidens reali- stiska smak, som jernpiller, Karlstadsvatten och Hoffs maltextrakt på bleksot o c h migrän.
Men allting måttfullt, mina damer, för mycken dagg skämmer rosen, jernpiller o c h Karlstads- vatten i för stora qvantiteter göra dem yra i hufvudet och öfverdrifven ridning, parfor- cejagt o c h hinderhoppning kunna göra obotliga skador o c h förstöra det allra mest solskens- belysta framtidsperspektiv.
D e r e m o t är ridspor- ten, idkad med förstånd och måtta, säkerligen ej skadlig och många gånger af stor nytta för soeietetslifvets beklagansvärda bleksotsmartyrer.
J a g har gjort den iakttagelsen, att damer under ridning som oftast äro vida djerfvare än männen!
Hvarfor?
Troligtvis emedan de ej ännu fattat den fara, som är förenad med denna sport, och 30m deras egen oforsigtighet i hög grad förstorar.
D e skola visa sig modiga, gudbevars, o c h derför rida de löst pä allting ä la D o n Quixote kontra qvarnvingarne.
O m dessa » m o d i g a » damer k o m m e g e n o m eget förvållande och slarf att falla från hästen ett par gånger o c h derigenom förskaffade sig några skråmor o c h blånader, tror jag nog, att några helsosamma reflexioner ej skulle uteblifva och i följd häraf dumdristigheten (ursäkta det mindre smickrande uttrycket!)
utbytas m o t ett mera sansadt m o d.
— B i d r a g frän alla o m r å d e n f ö r qvinlig verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r Något vidare ömmande hjerta hafva damerna ej heller för sina hästar.
G a l o p p är nu så elegant att rida, man visar sig alltid fördel- aktigast så förstås, men om detta tempo rides på en härd väg, makadamiserad landsväg eller gräsvall, derpå fästes intet afseende, bara det går undan.
O c h så traf utför baoke med lösa tyglar o c h derefter venlre-å-terre uppför backe, för att sedermera plötsligen tvärstanna Oftast äro dessa ryttarinnor medlemmar af djurskyddsföreningen!
— K a n hända vore det ej så malplaceradt att här säga några ord om deras merendels rätt opraktiska ridkostym.
Vanligtvis är ridkjolen för lång, hvilket är obeqvämt, när man skall gå o c h i dåligt väglag högst obehagligt, då den blifver nedstänkt o c h tillsmutsad, till föga båt- nad för den stackars kammarjungfrun, som sedermera timvis får nöta sina fingrar o c h sin matmoders bästa klädesborste.
Mina damer, låten ej kjolen vara längre i venstra sidan, än att den jemt stöter till marken, när I stån, eller också att, när I sitten i sa- deln, den ej hänger så långt, att den skymtas under hästens buk, från höger sedt.
Försen den inuti med en elastisk stropp, i hvilken den högra fotspetsen trades för att förhindra kjolen att flyga under ridningen.
• O c h håret, ^mina damer!
Spiken det fast eller limmen det med syndetikon eller qvarlem- nen det på toalettbordet, hvilket som helst, blott i lagen, att det ej vållar eder o c h andra obehag under ridturen.
Romantikens med sva- jande plymer beprydda hatt och de böljande loc- karna passa ej för vår t i d; cylinderhatten eller j o c k e y m ö s s a n måste sitta ordentligt fast, så att I ej midt under en » gudomlig g a l o p p » blifven återkallade till denna jemmerdals bittra tillvaro g e n o m fallande hårnålar o c h glidande hufvud- bonad.
Underklädnaden, mina damer, är af stor vigt.
E n tunn skinnväst under ridfracken är utmärkt, t. ex. när vädret är blåsigt.
Underbenkläderna böra helst vara af bomullstrikå; benkläderna af bockskinn, kläde eller stockinett.
Knappstöf- letter äro att afråda, emedan stigbygeln, vid en af de ofvan omtalade kullerbyttorna, lätt kan fastna på en af knapparne och derigenom för- orsaka en allvarsam olycka; deremot äro de långa ridstöflarne på det högsta att anbefalla.
Dessutom, oss emellan, mina damer, så äro de vida vackrare än de hidösa » långpantalongerna ».
Tänk er en sådan prydlig stöfvelbeklä.dd fot, som hvilar i er kavaljers hand, när han skall lyfta er upp i sadeln.
O c h med hvilken grace man nu kan drapera sin kjol öfver armen, när man har det lugna o c h trösterika medvetande att se sig vara i besittning af ett par välsit- tande ridstöflar!
Ä r detta ej sant, mina nådiga damer?
Dolly.
i I r * v L-J i i U K I IN användas och marginal lemnas.
sens solo, svennens visa, sjungen af hr Lundqvist, utmärkte sig likaledes som särdeles melodiös och vacker.
Den första satsens kör och den andras vexelsäng mellan prinsessan och svennen gjorde i förening med de båda nyssnämda satserna hela tondikten till en synnerligen intressant bekantskap, som vid ett förnyadt utförande torde vinna ännu mera.
Så korn konsertens mest anslående nummer, August Södermans verkningsfulla och målande kör- komposition » Hjertesorg » (texten af nyligen aflidne Karl Wetterhoff) med sitt anslående solo (utfördt af fru, Edling).
Stycket fick en förträfflig tolkning och måste omtagas.
Följde så Ivar Hallströms poetiska och vårfriska idyll » Blommornas undran », för soli, kör och piano till text af O * * * * F * * *.
De fina skiftningarna, den skära stämningen, de målande situationerna kommo genom det förträffliga utförandet (piano- stämman sköttes synnerligen förtjenstfullt af frö ken Sidner) till sin fulla rätt o c h framkallade nu som alltid lifligt bifall.
Programmets sista nummer utgjordes af trenne kompositioner af Ludo.
Norman till text ur K. A. Melins älskliga dikt » Humleplockningen ».
Alla tre äro förut kända och alltid gerna hörda.
» Sig- nes visa », enkel och intagande, utfördes varmt af fru Edling.
I » Kung Hakes död » utfördes det ståt- liga baritonsolot på ett utmärkt sätt af hr Salo- mon Smith; körerna i detta stycke voro ock af be- tydande verkan.
Fruntimmerskören » Snöflingornas saga » utfördes med all den pietet, som tondiktens luftiga och skära poesi kräfver.
Solonumren utfördes, utom af de ofvan nämda fru Edling, hrr Lundqvist o c h Smith, af fröknarna Karlsohn och Klemming samt hr Strandberg, och det hela leddes af hofkapellmästaren Nordqvist med en aldrig svikande säkerhet.
Konserten var en verklig musikalisk högtid och bildade ett värdigt slut på den nu snart tillända- gångna konsertsäsongen.
Stockholms musikaliska allmänhet, som vid detta tillfälle till sista plats fylt den stora salen, o c h för hvilken dessa mu- sikföreningens konserter blifvit högtidsfester, står i stor tacksamhetsskuld till hofkapellmästaren Conrad Noi-dqvist och kormästaren August Edgren för deras outtröttliga arbete i och för höjandet af hufvudstadens musiklif, och särskildt för deras inöfvande och framförande af våra bästa svenska tonverk.
Låteratur.
Om qvinnouppfostran, iakttagelser och reflektioner af Lucina Hagman.
Verner Söderströms förlag.
Pris: 1 mark 50 penni.
Det finska originalet har prisbelönts af Finsk Qvinnoförening.
Den lilla vackert utstyrda boken innehåller en särdeles väl och redigt skrifven fram ställning af äldre åsigter om qvinnans natur, be- stämmelse, behof o c h så väl enskilda som sam- hälleliga ställning — kortligen: » fdealqvinnans » historia — och dessa åsigters missriktande infly- tande på qvinnans uppfostran.
framhåller med styrka felen i den moderna uppfostran o c h framställer sist sina reformfordringar.
Vi kunna med allt skäl rekommendera boken och de reform- förslag den framställer till Iduns läsarinnor.
Musikföreningens sjuttonde konsert egde sistlidne tisdag rum i musikaliska akademiens stora sal och upptog från början till slut idel svenska kompositioner.
August Södermans intagande konsertuvertyr — här flere gånger gifven — inledde konserten.
Den utfördes förträffligt af hofkapellet.
Närmast följande nummer » I rosengården », för soli, blandad kör och orkester af Yilhelm Svedbom med text ur K. A. Melins bekanta dikt » Prinses- san och svennen », var af särskildt intresse såsom ej förr offentligt utförd.
Af kompositionens fyra satser anslog i synnerhet den fjerde, hvars vackra kör, afbruten af munkarncs aftonhymn, målande framställer en intagande klosteridyll.
Tredje sat- En lifsuppgift.
10. oktorn hade måst tillkallas o c h säga sin mening.
D e t var ingenting af betyden- het, förklarade han, bara ett nytt bevis på, hur dumt fruntimmer sköta sin kropp.
Ingrid satt naturligtvis inne ständigt o c h j e m t.
Ja visst, det var derför hon var blek och hade mörka ringar under ögonen.
H o n hade ingen sysselsättning, som stärkte musklerna, hon till- bragte kanske sin tid med att spela piano, brodera —?
Jaså, läsa?
Upphetsande s a k e r?
A h a, uppbyggelseskrifter o c h dylikt, nå, det borde han ha förstått af den exalterade glansen i de der stora ögonen.
D e r hade man anled- ningen till den aftyning o c h de täta svimnings- anfall, som skrämt upp Henrika o c h jagat henne till närmaste doktor, fast än hon icke trodde på läkare o c h nästan ansåg det som ett förmätet ingripande i Försynens bestämmelser att vända sig till en sådan.
O c h om det varit henne sjelf det gält — — men nu — — A i m é e s dotter, nej, hon kunde icke vara nog samvets- grann, nog pedantiskt ifrig att söka uppfylla allan rättfärdighet.
Ingrid skulle äta jern, låta bli att läsa så mycket och framför allt vara ute i friska luf- ten, röra sig så m y c k e t hon orkade, förströ sig, vara glad — — Nå, det var j u ett temligen s \ årlydt recept, men somligt deraf fick man väl försöka att rätta sig efter.
O c h fast än Ingrid spjärnade emot och bad för själ o c h pina att få slippa, motade Henrika ut henne på långa promenader — ensam, förstås, ty sjelf var hon j u icke sjuk o c h behöfde väl icke uppoffra sitt kära kammarlif i onödan.
I början riktade den unga flickan sina van- dringar utåt den närmaste omgifvande lands- bygden, gick bortåt Tanto eller förbi Skanstull, slog sig ner vid Hammarbysjön eller for öfver till L ö f h o l m e n, men det var alldeles för vackert der ute, hon återföll för lätt i sin gamla hed- niska naturdyrkan, o c h det var j u en af de snaror, med hvilka djefvulen öfverallt smög sig efter henne.
H o n kunde sitta långa stunder försjunken i bön och åkallan, som hon trodde, men så var det i stället en vacker färgbryt- ning i molnen, som hon omedvetet studerade, eller en smal solstrimma, som bröt sig mot Mälarens spegel och kom i sprakande o c h gnist- rande uppror, då en ångbåt skar den tvärs öfver o c h satte vattnet i kokning.
O c h hon kände en riktig lättnad, då hon en qväll b l e f antastad af en drucken karl, som hon hade den största m ö d a att rädda sig undan, o c h tanten i följd deraf förbjöd henne att utsträcka sina promenader utom de bebygda qvarteren.
Men det b l e f ledsamt i längden att vandra af o c h an på Söders illa stcnlagda och illa luktande gator, det b l e f henne rent af ett straff och en plåga att gå ut, o c h det motverkade j u promenadernas syfte.
F ö r att vexla om med omgifningen styrde hon derför kurs nedåt staden, ströfvade omkring på Norr, besåg Stock- holm så som hon väl annars aldrig skulle fått göra, men höll sig enligt tantens stränga till- sägelse alltid på de folkrikaste, tätast trafike- rade gatorna o c h platserna.
Men fast än hon här icke hade någon vacker natur, som frestade henne, fans det så mycket annat, som distraherade henne o c h väckte hennes outrotliga kärlek till verlden och de ting, som i verlden äro.
Ibland tvingades hon t. ex. att stanna framför ett blomsterfönster, der de här- ligaste tunga rosor — skära, lefverbruna, lax- färgade — diktade ett glödande yppigt färg- poem tillsammans med gloxiniernas mjöliga pur- pursammet, akasiernas gula snö o c h palmernas blanka, förnäma grönska.
Hennes ögon frås- sade af all denna härlighet, hon drog djupa, vällustiga andetag, som om hon i inbillningen badat sig i all denna doft, som var fängslad bakom rutan, o c h hon skulle velat slå ihop hän- derna a f häpen beundran.
Men då hon stått der en lång stund, glömmande allt omkring sig, kände hon plötsligt ett styng i sitt hjerta,
o c h då rusade hon derifrån, o c h hon vågade af blygsel knappast lyfta ' upp ögonen från trottoar- stenarne.
Eller också var det ett butiksfönster med leksaker — dockor granna som prinsessor i jemförelse med hennes gamla hemmagjorda Rosa, som hon hållit så kär, som hon sytt kläder ät, och som hon ännu hade m e d sig, g ö m d i en byrålåda der hemma vid Götgatan — eller lustiga gubbar, som gingo med mekanik o c h kunde brottas; det stod alltid stora skaror, äfven äldre menniskor, på trottoaren o c h hade roligt åt dem, så att hon var ej den enda som var så barnslig — eller hela små dockrum fullstän- digt möblerade, från det största till det minsta, ej ens lampskärm och eldgaffel saknades!
Tänk, att det kunde finnas något så märkvärdigt!
Barnen i S t o c k h o l m kunde väl aldrig ha tråkigt!
Hon skulle kanske också ha haft sådana der leksaker, om hon fått stanna i S t o c k h o l m som liten — — Men den tanken erinrade henne om modern, o c h hon smög som en missdåderska från bod- fönstret o c h började tukta sitt verldsliga sinne med att i minnet gå igenom en af Davids botpsalmer.
Eller också kunde det vara några hundar, som lekte o c h rasade på en gräsplan, eller vaktparaden, som kom med blänkande unifor- mer o c h klingande, brusande musik, o c h hon tyckte, att hon aldrig hade hört något så här- ligt, o c h hon hade den största möda att hindra sig sjelf från att gå i takt.
Eller också var det norsfisket i Norrström — åh, hvad hon undrade, om de der stora, glittrande, alltid tomma håfvarna någonsin skulle kunna dra upp en fisk!
— eller lastningsarbetet nere vid Stadsgården eller de besynnerliga skåpen med rörliga figurer i på Djurgårdslätten, figurer som skreko o c h slogos o c h alltid samlade så mycket folk framför sig.
Men hon tordes aldrig sälla sig till dessa grupper, ty det var visst något slags teater, detta, o c h teater var det syndi- gaste af alla verldsliga nöjen, det hade tant Henrika sagt.
Men en gång fick hon ändå ett slags före- ställning om, hvad teater kunde vara.
Hon hade gått sig trött o c h hade för ett ögonblick slagit sig ner på en soffa i Kungsträdgården långt ner åt kajen, så att hon i c k e skulle höra musiken från B l a n c h '.
D å k o m m o ett par äldre herrar o c h slogo sig ner på samma soffa som hon, två fina, prudentliga gubbar med glasögon och ärevördiga, allvarsamma ansigten, och de fortsatte ett påbörjadt samtal, som tycktes intressera dem mycket, o c h Ingrid kunde icke undgå att höra hvarje ord.
Snart förstod hon, att de talade o m en utländsk sångerska, som hade uppträdt på operan i våras, och som tycktes ha varit en af verldens för- nämsta konstnärinnor.
Bägge de gamla her- rarne hade sett henne, men de voro icke ense om, i hvilken roll hon varit bäst, den ene på- stod, att det var i Carmen, den andre tyckte bäst om henne som Margareta.
H a n påminte o m, huru mästerligt hon gjort den o c h den scenen — i synnerhet beskref han hela kyrk- seenen, som han kallade den, o c h förklarade, att alla de afvikelser från de vanliga Marga- retornas traditionella sätt att spela den scenen, voro rent af genialiska; tänk, huru ypperligt var icke det sätt, hvarpå hon motiverade, att Margareta någonsin tog sin tillflykt till sido- kapellet o c h ej gick ut med de andra kyrk- besökande qvinnorna!
O c h hvilket snilledrag var det ej af L u c c a — så tycktes den främ- mande sångerskan heta — att hon ej lät van- sinnet hos Margareta bryta ut förr än efter den mest förkrossande själskampen i kyrkan, då bl- I I P \ U I I M U IN A n n o n s e r m o t t a g a s e n d a s t m o t k o n t a n t liqvid i f ö r s k o t t af 2 5 öre pr 4 - spalt, petitrad (
hon blifvit öfvertygad o m, att all hennes ånger och bot är förgäfves, då himlens förkastelsedom slår ner på henne som en åskvigg o c h för- lamar alla hennes själskrafter o c h den onde till sist reser sig b a k o m bönepallen; ja, det lät, som om den gamle herrn tyckt, att just detta drag varit det mästerligaste, att åsynen af den onde släckt förnuftets ljus hos Marga- reta; men hvarfor han tyckte så, det fick aldrig Ingrid veta, ty de bägge herrarne reste sig upp och fortsatte sin promenad åt Blasieholmen till.
Tänk, så besynnerligt!
V a r det så allvar- samma saker, som framstäldes på teatern?
Hvad kunde den der stackars Margareta ha gjort för ondt, efter hon måste genomgå sådana lidanden o c h till o c h m e d förskjutas af G-ud?
Å h, hvad Ingrid gerna skulle ha velat följa efter de gamle herrarne o c h höra fortsättningen.
O c h det var två sådana hedervärda gamla män, som voro så intresserade af teater!
Den ene säg ut som en prest, o c h den andre blef titu- lerad professor.
Om teater verkligen vore något så syndigt, var det då troligt att?
trots de vi daste ansträngningar; nu förstod hon det, som förut varit så gåtfullt för henne, att menniskan ingenting förmår till sin egen om- vändelse, om icke G u d gör allt o c h verkar sitt verk inom henne.
I N u var hennes vilja kros- sad, hon hade hvarken styrka att söka dra ner nåden till sig eller att göra motstånd, hon var bruten, förintad, slagen till jorden —.
Så låg hon länge, hälft medvetslös, o c h hörde det sjunga i sina öron som en aflägsen samman- ringning, o c h bädden, som hon låg på, tycktes henne gunga upp o c h ner.
Ett sådant ljus —!
O c h denna underliga känsla af lycksalighet, stillande, helande!
A l l a smärtor o c h sorger voro borta, utplånade som af ett under, och hon kände endast sitt hjerta svälla af en ödmjuk, men jublande glädje; hon försökte sätta sig upp, men föll till baka mot kudden, knäpte samman händerna öfver bröstet och kunde endast stamma: » Gud — Gud —!
» — Henrika stod framför henne med ett brin- nande ljus i handen, som hon stälde på natt- duksbordet.
Ingrid kastade en undrande blick bort till operabyggnaden, som skymtade fram mellan trädkronorna.
Å h, hvad hon gerna skulle vilja komma dit en gång, bara en enda, och sjelf öfvertyga sig, om det verkligen var så farligt, det man der fick se.
Men helst skulle hon vilja se Margareta — ja, så hette väl pjescn?
» J a g har väntat på dig, barn.
Men du ser lycklig u t?
» Ingrid reste sig upp, såg på Henrika en blick, som tycktes se förbi henne ut i rymden, hennes brännheta händer grepo tantens, och hon stammade: Margareta — hvad kunde hon väl ha gjort för ett b r o t t?
D e n tanken kom oupphörligt igen.
H a d e hon stulit, hade hon bedragit sin man, hade hon öfvergifvit sitt barn, hade hon kanske rymt ifrån dem med en — — » J a g vet inte, hvad det är; nyss var jag bedröfvad intill döden, o c h nu — det är som om osynliga händer vaggade o c h smekte mig, och jag är inte rädd längre — jag tror, att jag vågar bedja! » S o m en blixt stod Ingrid upprätt, stirrande framför sig, o c h kallsvett trängde fram vid hennes tinningar.
M o d e r n!
H o n hade glömt modern o c h sin lifsuppgift för att sitta der och höra på redogörelse för en teaterpjes o c h sjelf önska sig få gå på teatern!
H o n var då all- deles förstockad, omöjlig att få in på den rätta vägen!
D e n gamla menniskan inom henne kunde då icke d ö!
A l d r i g hade Ingrid känt ett sådant förakt för sig sjelf.
D e t var en dödssynd hon begått, den kunde aldrig bli förlåten!
Hon föll på knä pä mattan.
Henrika be- traktade hennes af extas lysande ansigte, lade händerna på hennes hufvud och sade högtidligt: Hon begaf sig på väg hem, men hennes ben ville icke bära henne, o c h hon måste stiga upp i en spårvagn.
H e m k o m m e n stängde hon in sig i sitt rum o c h kastade sig ner på sängen, darrande i hela kroppen af uppskakning.
Det var ändå det värsta af allt, hvartill hon gjort sig skyldig, sedan hon tog lifsuppgiftens tunga, men ärofulla ok på sina axlar.
Å h, hon var icke värdig en sådan uppgift, nu hade hon fått bekräftelse derpå, hon var för svag, för syndig, för fästad vid verlden, aldrig skulle den helige ande kunna ta sin boning i ett så orent o c h besmittadt hjerta.
H o n grät bittra, frätande tårar o c h kände sig utstött i en torr, svart, gapande rymd, der hon oupphörligt föll o c h föll, utan att ändå k o m m a till botten — så måste det kännas att vara öfvergifven af G u d!
H o n vred sig som en mask på sitt läger och drog långa, dallrande suckar; hennes panna var brännande het o c h pulsarna flögo.
Hon kände en stickande törst, men hade ej kraft att stiga upp för att dricka, o c h äfven om hon kunde det, ville hon det icke — hon var icke värd en dryck vatten!
Nu visste hon, hvad det ville säga att vara förkrossad, att känna sig som den uslaste mask på j o r d e n.
H o n vågade icke ens bedja.
D e t hade varit att häda G u d, om hon trott, att han skulle lyssna till en så usel o c h för- kastad varelse som hon.
O c h nu visste hon så säkert, att hon ingenting förmådde af egen kraft; den hade j u oupphörligt svikit henne, hvad med ljusa efter » J a g skall säga dig, hvad det är.
Herren har varit hos dig.
L å t oss tacka o c h lofva! » 5 1 H o n föll på knä ' " oiöd} "?
henne o c h med armarne om hvar andras liflofvåde de Herran, som gör underlig ting och leder bjertan som vattuströmmar.
(Forts.) M e d dagens nummer följer till prenumeran- ter inom Stockholm ett cirkulär från A k - tiebolaget Kungsholms Tvättinrättning Ineda, hvarpå vi vilja fästa våra läsar- innors uppmärksamhet.
1 Från Iduns läsekrets.
Till den » svartsjuke » Tomas.
(Forts.) Bind ej en ädel, rättänkande flicka.
Enlevera sedan en nunna, som är nog helig att göra korstecknet, då hon — genom slöjan — får se en man.
Med en sådan måtte ni väl bli lycklig, ty ingen annan qvinna lär väl gå in på en så egoi- stisk och löjlig fordran som att afsäga sig allt um- gänge med menniskor.
— — — Eftersinna derför, om eder kärlek är så- dan den bör vara.
Skulle så ej vara —, säg det då uppriktigt till henne.
Kanske blir det sätt, hvarpå hon - mottager ert förtroende, bästa medlet att lära eder älska.
På samma gång ni verkligt älskar, är ni fri från edert onda.