Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sundvallson, som (i motion N:o 152), under erinran att fortsättningen och fullbordandet af det påbörjade stambanesystemet, sådant detsamma i jernvägsundersöknings-komitéens betänkande af den 8 November 1859 blifvit utstakadt, numera endast vöre en tids- och finansfråga, fästat uppmärksamhet derpå att, sedan såväl ingeniörer som handarbetare inom landet i denna vigtiga och omfattande byggnadskonst nu egde en högt uppdrifven arbetsskicklighet, det vore lika illa om Staten, hvilken deruti egde ett idéelt kapital, läte detta kapital ligga ofruktbart och overksamt, som om något annat kapital lemnades obegagnadt.
Aldraminst borde en fattig nation dertill ega råd, synnerligast om denna nation, just för att ur bergens och skogarnes djup kunna till verldsmarknaden framföra sina naturliga skatter och alster, mera än något annat civiliseradt folk beköfde detta mägtiga kommunikationsmedel.
Den financiela ställningen vore väl för närvarande icke så gynnsam för en dylik fortsättning, som önskligt vore, men då detta sekulararbetes utförande vore en Statens angelägenhet och dess finanser vore goda och tillfredsställande, borde, hvad af jeruvägssystemot nu återstår ofullbordadt, kunna verkställas utan någon betydligare upplåning utom riket.
Men äfven om en sådan skulle behöfvas, borde den ega rum för ett sådant arbete som våra stambanor, då derigenom kostnaderna fördelades äfven på andra generationer, hvilka af dessa anläggningar skola upphemta vida större nytta, än den nuvarande.
Statens stambanebvggnader borde derför utan afbrott fortsättas, endast med den inskränkning och begränsning, som af financiela skäl för närvarande kunde befinnas nödiga, men likväl utan rubbning af den hittills följda planen för dessa arbeten, så att de ej onödigtvis fördyrades genom obehöfligt uttänjande på så lång byggnadstid, att ränteförluster å de nedlagda summorna blefve alltför kännbara.
Då likväl icke hela den ofullbordade återstoden stambanebyggnader skulle kunna beslutas till utförande under nästa statsregleringsperiod, blefve det nödvändigt att tillse hvilka delar deraf borde under den närmaste framtiden fullbordas.
I detta afseende förekomme att, då södra och vestra stambanorna numera fullbordats, den norra hittills varit alltför mycket tillbakasatt, i följd hvaraf ock både hufvudstadens och hela den nordligare riksdelens handelsområde blifvit kringskuret, på samma gång som andras handels- och trafik-områden för mycket förstorats.
Det vore ock orättviét om, sedan så långa banor dragits söder- och vesterut, hufvudstaden och hela den nordliga delen af riket fortfarande skulle hafva blott en sex mil lång bana norrut.
Den norra stambanan påkallade derför med skäl Rikets Ständers synnerliga uppmärksamhet.
Motionären, som i öfrigt icke förbisåge vigten af östra och nordvestra stambaneförslagens utförande och som, hvad sistnämnda bana anginge, icke underskattade denna banas politiskt unionela vigt, ansåg dock, att man kunde något inskränka de för densamma äskade anslagssummor och med större fördel för fosterlandet använda dem på norra stambanans fullföljande och fullbordan. 14 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80.
På alla dessa och i öfrigt- af motionären anförda skäl samt på de särskilda grunder i merkantilt, tekniskt och geografiskt hänseende, hvilka utförligen finnas afhandlade i 1859 års undersökningskomités underdåniga betänkande, har motionären, förutom sin af Utskottet redan behandlade framställning om anvisande af medel till nordvestra stambanans fortsättande, föreslagit, att norra stambanan måtte fullbordas till hela sin föreslagna längd lrån Upsala öfver Sala till lämplig punkt å Gefle—Dala-jernvägen, hvilken punkt antagligast vore Storviks station, utgörande denna vägsträcka omkring 11 mil, hvartill erfordrades omkring Tio millioner Riksdaler.
Inom, Bonde-Ståndet: af Riksdagsfullmägtigen Eric Ersson från Gefleborgs län, som (i motion N:o 351), med afseende derpå att Statens stambanor borde anläggas der de företrädesvis kunde betjena dem, som mest vore i behof af lättade kommunikationsmedel och der en jemn trafik vöre att påräkna, hvilka båda ändamål bäst vunnes genom norra banans fortsättande från Upsala öfver Sala till Storvik, föreslagit: att Rikets Ständer måtte bevilja ett anslag af fem millioner R:dr R:mt för fortsättning af norra stambanans byggande från Upsala till Sala, i enlighet med derför upprättad plan, samt vidare derifrån i rigtning mot Storviks jernvägsstation på Gefle—Dala jernväg; samt af Riksdagsfullmägtigen Hans Hcegermarck, som (i motion N:o 347) hemställt: att ett anslag af fem millioner Riksdaler måtte af Rikets Ständer vid innevarande riksdag beviljas till påbörjande för Statens räkning af en jernväg från Upsala och Sala till Storvik.
Härlörutan hafva Friherre af Ugglas, Herr C. F. Ridderstad och Riksdagsfullmägtigen Fr.
Forssbeck i sina här ofvan omförmälda motioner hemställt : att Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla, att Kongl.
Maj:t, på sätt honom lämpligast synes, täcktes låta anställa undersökning: a) huruvida det norra Sveriges billiga anspråk på förbättrade kommunikationer kunna anses uppfyllda derigenom att den nu påbörjade stambanan till Upsala derifrån fortsättes till någon af de hittills ifrågasatta platser å Gefle— Dala jernväg, eller om icke b) jemte denna stambana, hvars ändpunkt då torde böra blifva Gefle eller någon plats i närheten deraf, en annan i vestligare rigtning bör ifrån Stockholm eller lämplig punkt å Stockholm — Upsala-banan utgå och sträcka sig åt Falun eller Insjön; samt c) att Kongl. Maj:t till Rikets näst sammanträdande Ständer täcktes afgifva de förslag i ämnet, hvartill berörda undersökningar må föranleda.
Efter att sålunda hafva redogjort för de förslag, hvilka i fråga om norra stambanan blifvit inom Riks-Stånden framställda, får Utskottet, som nogsamt inser vigten deraf, att såväl Westmanland och Dalarne som äfven de Norrländska provinserna genom norra stambanans utsträckning, så fort ske kan, må erhålla en af behofvet högt påkallad förbättring i sina kommunikationsanstalter, men som derjemte, på sätt ofvan i fråga om östra stambanan blifvit anfördt, lika med Kongl. Maj:t finner en betydlig minskning i anslagen till jernvägsbyggna - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80.
15 der, i förhållande till hvad vid sednaste riksdagar för sådant ändamål beviljats, nu vara af nödig omtanka föreskrifven, — hvadan den summa, som vid innevarande riksdag må anslås till jernvägsarbeten och dermed sammanhängande behof, bör i möjligaste måtto inskränkas, — hemställa, att Rikets Ständer, utan att nu ingå i någon pröfning om lämpligaste rigtningen för denna banas fortsättande, måtte förklara, att något anslag för fortsättning af norra stambanans anläggande icke vid denna riksdag af Rikets Ständer beviljas.
Vidkommande derefter Friherre af Ugglas’ framställning i fråga om anställande af ytterligare undersökningar rörande den rigtning stambanan norr om Stockholm må erhålla, så, och enär Rikets Ständer åt Kongl. Maj:t öfverlemnat, att af jernvägsbygguadsmedlen använda hvad som erfordras till anställande af undersökningar, med afseende å framtida fortsättande af stambanorna inom de trakter, der yrkande om banornas utläggning i olika rigtningar blifvit framställda eller Kongl.
Majit eljest kan finna skäligt att låta dylika undersökningar anställa, får Utskottet hemställa, att hvad Friherre af Ugglas i berörda hänseende föreslagit, icke må till någon särskild åtgärd föranleda.
B) Angående anslag till anläggning af nya stambanor. 3:o. Stambana mellan Wexiö, Carlskrona och Calmar.
Jemte det Stats-Utskottet fått emottaga den uti Kongl. Maj:ts nådiga Proposition (N:o 47) om anslag till jernvägsbyggnader omförmälda, al utsedde korniterade till Kongl. Majit ingitna underdåniga ansökan, att Kongl.
Majit täcktes till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition om anläggning genom
Statens försorg och på dess bekostnad af en jernväg mellan städerna Wexiö, Carlskrona och Calmar, under vilkor att ortens kommuner till företaget skulle lemna ett bidrag af en million Ridr, hvarifrån likväl borde afräknas de belopp, hvilka enligt kostnadsförslaget erfordrades för inlösen af jord och lägenheter, som för jernvägen kunde behöfvas, mot det att kommunerna ansvarade derför att sådana fastigheter blefve utan kostnad för Staten till jernvägen afträdda, hafva till Utskottet blifvit remitterade särskilda rörande samma ämne inom Riks-Stånden väckta motioner, nemligen: inom Ridder skåpet och Adeln: af Friherre Sköldebrand, Knut Erik (motion N:o 22); inom Borgare-Ståndet: af Herrar G. U.
Witt (motion N:o 5) och Avg.
Siljeström (motion N:o 31); / inom Bonde-Ståndet: af Riksdagsfullmägtigen Peter Andersson från Blekinge (motion Nio 187), med hvilken sig förenat Nils Svensson från samma län ; af Riksdagsfullmägtigen 16 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80.
Nils Petersson från Calmar län (motion N:o 216), med hvilken instämt Gustaf Jonsson från Calmar län och E. J. Budberg från Öland; samt af Riksdagsfullmägtigen J.
Jonasson från Kronobergs län (motion N:o218); varande i alla dessa motioner framställd enahanda anhållan om ifrågavarande jernvägs anläggande genom Statens försorg och på dess bekostnad, som uti ofvanberörda underdåniga ansökan finnes intagen; hvarförutan Riksdagsfullmägtige Nils Petersson från Calmar län och J.
Jonasson från Kronobergs län uti sina ofvannämnda motioner hemställt, att till arbetets påbörjande under år 1867 måtte anvisas minst två millioner R:dr; och har den sistnämnde derjemte föreslagit, att Rikets Ständer måtte besluta att, vid lämplig tid, för Statens räkning inlösa den mellan Wexiö och Alfvestad anlagda jernväg; om hvilken inlösen Herr Siljeström uti sin motion jemväl gjort hemställan.
Då samtliga förenämnda motioner i större eller mindre mån hänföra sig till den utredning af ämnet, hvilken innefattas uti ofvanberörda till Kongl. Maj:t ingifna underdåniga ansökning, har Utskottet ansett sig böra utur berörda ansökning framlägga en i möjligaste måtto sammandragen framställning af de förhållanden, som på frågans bedömande synas ega inflytande.
Enligt det af Ingeniören Th. Weman, efter förordnande af Jernvägsbygguads-styrelsen, på bekostnad af åtskillige för denna jernvägsanläggnings åvägabringande intresserade personer inom Kronobergs, Blekinge och Calmar län, upprättade förslag, skulle den ifrågavarande jernvägen komma att utgå från bangården i Wexiö förbi Tegnaby och södra stranden af sjön Rottnan till en punkt nordvest om Emmaboda gästgifvaregård, utgörande en väglängd af 51:dels mil.
Från nämnda punkt skulle banan utgrena sig åt Carlskrona och Calmar, så att den ena linien, med en väglängd af 5J:dels mil, skulle sträcka sig söderut genom Wissefjerda, Sillhöfda, Fridlefstad, Rödeby, Nettraby och Augurums socknar till Carlskrona, samt den andra, med en längd af Sadels mil, framgå i nordostlig rigtning förbi Örsjö gästgifvaregård till närheten af Madesjö kyrka, hvarifrån den i nästan rak sträckning skulle dragas till Calmar.
Hela kostnaden för denna jernväg, som innefattar en väglängd af 15,5 2 mil, skulle, om anläggningen gjordes efter samma grundsatser, som för Statens stambanor, uppgå till 10,616,800 R:dr, eller 684,072 R:dr för hvarje mil.
I afseende på de fördelar denna jernvägsanläggning skulle komma att tillskynda Staten har blifvit anlördt, att en jern vägskommunikation mellan Carlskrona örlogshamn och södra stambanan vore af högsta vigt, enär sjökommunikationen med Carlskrona, dels vintertiden kunde hämmas af is, dels, vid tillfälle af krig, kunde vara hindrad äfven under annan årstid.
Då — i händelse någon fåra hotade Sveriges förnämsta mariu-etablissement, der en ofantligt dyrbar statsegendom är förvarad, — det vore angeläget att ökade medel till platsens försvarande måtte skyndsamt kunna ditföras; vore följaktligen en sådan förbindelse ur synpunkten af rikets försvar högst önskvärd, och detta i desto högre grad, som erfarenheten ådagalade nödvändigheten deraf, att för fiendtliga angrepp synnerligen blottställda punkter icke isoleras, utan sättas i tillfälle att från andra orter kunna erhålla snabb undsättning i trupper och krigsmateriel.
Att Carlskrona måste anses såsom en särdeles ömtålig och betydelsefull punkt, berodde icke blott deraf, att staden för närvarande utgör Svenska örlogsflottans hufvudstation, i föjd hvaraf den framför de flesta andra platser borde skyddas mot fiendtliga angrepp, utan äfven af dess i krig särdeles vigtiga läge, hvilket åt en anfallande fiende Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80. 1? fiende, om han lyckades bemägtiga sig staden, erbjöde stora förmåner.
Denna Oarlskronas strategiska vigt komme att qvarstå i hela sin vidd, äfven om man tänkte sig möjligheten deraf att platsen, genom en förändrad organisation af vårt sjöförsvar, framdeles komme att blifva endast en vanlig örlogsstation, utan den stora och omfattande betydenhet, som den nu eger.
Besittningen af Carlskrona gåfve nemligen en till sjös öfvermägtig fiende möjligheten att derifrån med en mindre styrka förlama hela Sveriges försvar.
Äfven en ringa flotta kunde, om den innehade (karlskronas beqväma, välförsedda och förträffligt skyddade hamn, som utgör en centralpunkt för seglationen i Östersjön, från densamma afskära och förhindra all väsendtlig sjöfart på nämnda haf och utåt Sveriges kuster.
Dessutom kunde från Carlskrona utsäudas såväl expeditioner till sjös för att göra landstigningar på kusterna, som ock ströfkorpser till lands, hvarigenom liela det södra Sverige skulle blifva oroadt och utsatt för ständiga fiendtligheter.
Sjelf skulle fienden i Carlskrona vara så godt som oåtkomlig, alldenstund platsen, försvarad äfven af en mindre härafdelning, borde kunna bibehållas mot en hel krigshär.
Vid sådant förhållande syntes det vara oundgängligen nödvändigt, att denna stads försvar betryggades, antingen genom en fullt tillräcklig ständig garnison eller genom möjligheten att i rättan tid erhålla ökade försvarskrafter.
Det förra vore dock knappast möjligt, enär derigenom den effektiva arméen skulle försvagas mera än dess styrka medgifver.
Det återstode således att sörja derför att platsen vid inträffande behof må kunna, så hastigt som förhållandena kräfva, erhålla en till dess försvar tillräklig styrka.
Och i sådant hänseende kunde en jernvägsförbindelse mellan denna stad och det öfriga landet anses tillfyllestgörande, enär man med temlig visshet kunde antaga att, äfven i händelse af ett oförmodadt och häftigt fiendtligt anfall, försvaret af platsen skulle kunna uppehållas så lång tid, sorn erfordras, för att förstärkning må dit hinna befordras, hvilket, om jernvägskommunikation finnes, kunde ske på några få timmar.
Deremot vore det mer än sannolikt att, derest ett dylikt transportmedel icke stöde till buds, undsättningen anlände försent, äfven om man icke afsåge den omständigheten, att de ankommande förstärkningstrupperna efter en hastig och tröttande marsch skulle vara urståndsätta att genast verksamt deltaga i försvaret, såsom de efter en jernvägstransport utan tvifvel skulle kunna.
Dessutom borde här icke lemnäs utan allt afseende, att en jernväg, så förlagd som den ifrågavarande, i allmänhet borde blifva gagnelig för försvaret af hela den sydöstra kusten, hvilken från Oscarshamn ned till
Blekinge erbjuder en fiende åtskilliga punkter väl egnade för landstigning och fortfarande ockupation.
Men utom dessa skäl för Statens ingripande i företaget funnes äfven andra vigtiga omständigheter, hvilka vid frågans bedömande icke borde förbises.
I sådant afseende erinrades, att större delen af landet öster om den södra stambanan, i fråga om kommunikationsanstalter, för närvarande vore särdeles vanlottad.
Hela sydöstra Sverige, innefattande Blekinge och Calmar samt östra delen af Kronobergs län, ett område af ungefär 30 mils längd samt 12 mils bredd, befunne sig utan all jernvägsförbindelse med det öfriga landet, på samma gång som det saknade alla inre vattenkommunikationer.
Denna omständighet hade redan af den för undersökningar angående stambanornas lämpligaste rigtning under den 20 Mars 1858 i nåder tillsatta komité blifvit omförmäld och beklagad.
Olägenheten af ett sådant förhållande måste naturligen för den ort, som deraf lider, blifva så mycket mera kännbar, som, genom de redan anlagda och beslutade Bih. till R.
Prot. 1805 $ 1866. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 10 Höft.. 3 18 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 80. stambanorna i förening med enskilda jernvägsanläggningar, de flesta andra mera bebodda landsdelar redan nu erhållit eller snart komme att erhålla tjenliga och tidsenliga fortskaffningsmedel, hvarigenom de otvifvelaktig! inom kort tid skulle från den vanlottade orten till sig draga nästan all industri och rörelse och på detta sätt omöjliggöra den uppblomstring, hvaraf den förra under andra förutsättningar kunde hafva varit mäglig.
Men ett sådant undertryckande af en omfattande och vigtig landsdels näringsverksamhet måste naturligen menligt inverka äfven på riket i dess helhet; i följd hvaraf det med skäl kunde anses såsom en för hela riket vigtig angelägenhet, att det nu antydda missförhållandet skyndsamt afhjelptes, såvida det nemligen kunde visas, att den i afseende på kommunikationer illa utrustade landsdelen till folkmängd och industri m. m. vore så beskaffad, att en jernvägsförbindelse kunde på densamma anses utöfva den inverkan till näringslifvets höjande och befrämjande, hvilken en sådan merendels plägar åstadkomma för de trakter, som dermed blifva gynnade.
För att söka ådagalägga att förhållandena i detta hänseende uti de orter, ifrågavarande jernväg komme att genomlöpa, vore ganska gynsamma, har blifvit anfördt: att det sydöstra Sverige, med hänsigt till befolkningens mängd, ingalunda vore att hänföra till de sämst lottade trakter i riket.
Tvärtom befunnes kuststräckorna i Blekinge och södra Calmar län, enligt hvad ofvanbemälde jernvägskomité i sitt underdåniga betänkande upplyst, ega icke mindre än 3,000 k 5,000 innevånare på hvar qvadratmil och således höra till landets mest befolkade delar, när man undantoge städerna och de Skånska länen.
Äfven trakterna inåt landet hade, med undantag af några få socknar, ett icke obetydligt antal innevånare.
Särskildt förtjenade omnämnas, hvad i nyss åberopade betänkande är uppgifvet, att vidsträcktare områden med 1,500 å 3,000 innevånare på qvadratmilen finnas på gränsen af Blekinge och Kronobergs län, eller just i den nejd der jernvägen vore ämnad att framgå, äfvensom att den största folkökning på landsbygden i riket, under en tid af 25 år till 1855, förekommit icke blott i Skåne, Wermland och Dalsland, utan äfven i Blekinge samt vissa delar af Calmar och Kronobergs län, på hvilka ställen den för nyssberörda tid i allmänhet uppgått till ungefär 30 procent, men för Konga härad, hvilket jernvägen skulle genomlöpa på en sträcka af omkring 5 mil, ända till 40 procent af den förut varande befolkningens antal.
Härvid borde äfven den af 36,000 menniskor bebodda ön öland komma i betraktande.
Ty att denna ö af den ifrågavarande jernvägen skulle hemta högst väsendtliga fördelar, insåges lätteligen af den kända omständighet, att staden Calmar utgör den af naturen anvisade landningsplatsen för hela öns befolkning, hvarför en jernvägsförbindelse mellan södra stambanan och sistnämnda stad skulle blifva i det närmaste detsamma, som en dylik förbindelse med Öland.
Folkmängden i städerna Carlskrona, Calmar och Wexiö, hvilken vore i ständig tillvext, uppginge för närvarande för Carlskrona till 15,961 personer, för Calmar till 8,813, utvisande ett nära tredubbelt större antal än för 60 år tillbaka, samt för Wexiö till 3,882 personer.
Hvad särskildt Carlskrona beträffar, vöre densamma, i följd af det stora antalet innevånare i förening med platsens betydelse såsom flottans hufvudstation, en konsumtionsort, hvars behof icke på långt när kunde tillfredsställas af den närmast liggande landsbygden, utan måste fyllas genom transport från aflägsnare trakter, så att med full visshet kunde förutses, att betydliga förråder af viktualier samt andra förnödenheter skulle komma att å den blifvande jernvägen ditforslas.
Dessutom borde icke lemnäs obemärkt, att i närheten af kuststäderna förekomma åtskilliga köpingar och skeppningsplatser, Stats- Utskottets Utlåtande N:o 80.
19 hvilkas rörelse och befolkning dagligen tillvexte.
Bland dessa egde Ronneby, med en folkmängd större än 40 bland Sveriges städers, flera stora fabriker.
I afseende på de nu ifrågavarande provinsernas bufvudnäring, landtbruket, bar blifvit erinradt, att Calmar och Blekinge läns kuststräckor med hänsigt till spanmålsproduktionen äro bland de rikare trakterna i landet, och att äfven de mellersta samt östra delarne af Kronobergs län i samma afseende äro ganska väl lottade, samt att boskapsskötseln idkas i de inre delarne af Calmar och inom hela Kronobergs län med den ifver och framgång, att ett betydligt antal dragare och slagtkreatur jemte ladugårdsprodukter från dessa orter årligen afsättas, ehuru för närvarande afsättningeu försvåras och varans beskaffenhet lider af de långa och mödosamma transporterna.
Då landets naturliga beskaffenhet i hög grad gynnar denna sednare näringsgren, kunde man med fullt skäl göra sig förhoppning derom, att den på ett högst glädjande sätt skulle uppblomstra, om en jernvägsanläggning komme till stånd, hvilken icke blott kunde bereda orten tillfälle att lättare och förmånligare, än lörr, afyttra de ofvannämnda produkterna inom riket utan äfven för dessa öppna den utländska marknaden.
Beträffande skogstillgången, så vore densamma i det inre af landet ganska rik, men kunde för närvarande icke fullt tillgodogöras i följd af den svåra och med stora kostnader förenade transporten.
Det oaktadt exporterades trävaror i stor mängd synnerligast från Calmar, dit virket forslas ända från trakter belägna på 8 å 10 mils afstånd från kusten.
Största rikedomen på skogseffekter förekommc inom Uppvidinge härad eller i trakterna nordvest om Madesjö, hvarföre man med säkerhet kunde beräkna att, om jernvägen, såsom föreslaget är, komme att genomlöpa denna socken, en ansenlig trafik i skogseffekter skulle komma densamma till godo, helst redan nu, trots forslingens svårigheter, stora förråder af trävaror från angränsande bygder samla sig till meranämnda socken, för att på denna väg afgå till Calmar.
Bergsbruket vore väl icke utveckladt i någon större skala, emedan tillgång saknades på andra malmer, än sådana, som hemtas från kringliggande sjöar och träsk; dock funnes i Kronobergs län, och särskildt i de nejder der jernvägen skulle framgå, flera mer och mindre betydande bruksegendomar.
Tida större vore deremot fabriksverksamheten, och inom orten funnes storartade fabriksanläggningar, belägna invid eller på obetydligt afstånd från den föreslagna bansträckningen.
Att varuomsättningen under förhanden varande brist på transportmedel icke vore så beskaffad, som man på grund af ortens tillgångar kunde vänta, vore helt naturligt.
Dock rådde redan nu i detta afseende en liflighet, som syntes berättiga till goda förhoppningar för framtiden, derest kommunikationsväsendet blefve på ett fullt tidsenligt sätt ordnadt.
En utsträckning af Statens jernvägsnät åt det sydöstra hållet syntes sålunda, äfven oberoende af de enskilda ortsintressena, endast ur synpukten af hela statskroppens välbefinnande och utveckling till en större lifskraft, vara högst vigtig och välbehöflig.
Statens jernvägsnät kunde icke anses fullbordadt, så länge samfärdseln med det stora, vigtiga och folkrika sydöstra kustlandet jemte Öland ännu icke genom någon jernvägsanläggning blifvit främjad.
Det vore en förbindelse af dylik art, som det nu föreliggande förslaget afsåge, under det att detsamma tillika skulle betrygga rikets försvar mot fiendtligt anfall och på ett varaktigt sätt tillgodose de orters intressen, hvilka deraf väntade sin framtida uppkomst.
Det kunde visserligen sägas, att det för rikets försvar vore lika, om icke mera önskvärdt, att en jernväg, såvida terrängförhållandena sådant medgåfve, 20 Stats-Utskottets Utlåtande N:o SO. anlades i rak sträckning från Wexiö till Carlskrona; men härigenom skulle den redan antydda förmånen af jernvägsnätets utsträckning åt ostkustens sydligare del belt och hållet förfelas och alla de fördelar gå förlorade, hvilka skulle beredas ej blott orten, utan hela landet genom anläggandet af linien EmmabodaMadesjö—Calmar, hvilken utan tvifvel borde blifva ovanligt starkt trafikerad.