Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ännu ett sätt att förhöja effekten på dessa mål- ningar finnes: s. k. tennpapper eller staniol är veckadt och lagdt under öppningar i bottenfärgen, sparsamt användt, mycket vackert.
Färger, penslar, fernissor, perlemor, guld silfver och husbiås samt för öfrigt alla omnämnda mate- rialer finnas i färghandeln.
När glaset är färdigt och torrt, monteras det på lämpligaste sätt, baksidan bör alltid skyddas.
Det målningssätt jag här beskrifvit bör lämpa sig särdeles väl för damerna, då det är alldeles nytt som arbete inomhus.
Det har visserligen af några få specialister an- vändts till skyltar o. d., men ej som kvinligt hand- arbete, hvartill det dock lämpar sig bäst.
Skulle någon vilja hafva råd i en eller annan sak rörande ofvanst, skall jag gärna stå till tjänst i » lduns » spalter.
B. Sraånotiser från kvinnovärlden.
En undervisningskurs i korgmaltari an- ordnad och bekostnad af Centralkomiten för Stock- holms arbetsstugor för » barn » har nyligen egt rum härstädes inom Adolf Fredriks arbetsstuga.
Däruti deltogo 15 lärarinnor från hufvudstadens olika ar- betsstugor och 3:ne ifrån landsorten.
På några vec- kor hade lärarinnorna, hvaribland flere äro frivilliga och obetalda, inhemtat konsten att tillverka mycket vackra korgar och arbeten af raffiabast, för att se- dan kunna undervisa gossame i denna lätta och ro- ande slöjd.
Efter den ofvannämnda kursens slut började en annan kurs: i konsten att af klädeslappar göra sko- don med seyelgamsbottnar, ett för arbetsstugornas flickor lämpligt arbete, hvilket ock användes såsom hemarbete, för hvilket de små flickorna erhålla be- talning.
i * Sen til!, att I d u n finnes hos alla med edra Modetidning bekanta!
Första symfonikonserten gafs i lördags å k, ope- ran för fullsatt salong.
Konserten inleddes med Saint Saens ' pikanta och lättfattliga orkestersuite i d-dur samt afslutades med Beethovens sköna symfoni n:r 7, hvars välkända och beundrade al- legrellosats (» Tonernas vågor ») särskildt väckte lilligt bifall.
Båda kompositionerna fingo ock, om man frånräknar några smärre ojämnheter, ett på det hela taget godt utförande.
Programmet ut- fylldes med Wagners kända o c h målande Siegfrids- idyll samt med Agathas stjärnariaur » Friskytten », hvilken senare på ett mycket tilltalande sätt fö- redrogs af fröken Esther Sidner.
Fröken S. visade sig ega ett förträffligt röstorgan, af hvilket med tiden och under god ledning torde kunna bli nå- got verkligt framstående.
Symfonikonserten leddes af direktör Nordquisi själf.
Under inöfning å k. operan är Alphonse Dau- dets » Flickan från Arles » (L ' Arlésiemie) med mu- sik af Bizet.
Fröken Esther Sidners konsert eger rum om mån- dag den 2 november i Musikaliska akademien.
Den unga sångerskan, som redan vunnit många vänner till sin konst, har lyckats erhålla biträde af bl.
a. operasångaren Lundqvist, fröken Euge nie Claeson, den unga lofvande violinisten fröken Lindberg, fröknarna Piehl och Petterson.
Då där- jämte inkomsten af konserten är afsedd för en studieresa utomlands, torde fröken Sidner kunna påräkna en talrik publik.
Berättelse för Idun af Cecilia Bååth-Holmbeng.
(Forts.) d §) c h däraf kom det sig, att den unga vackra frun inom kort fann sig ganska isolerad i den nya hemorten.
De fina våningarna voro stängda för henne; det fanns visserligen många af de an- språkslösare familjerna, som med största vänlig- het och hjärtlighet kommo henne till mötes, men hennes lifliga själ, som nyss börjat utveckla sig och ej hade någon egentlig ledning, började snart finna det tråkigt att sitta i de små förmaken, all- tid sitta midt i den hårda långa soffan pa midt- väggen, dricka kaffe med påtår och med så in- tresserad min som möjligt konversera om bästa sättet att koka såpa eller laga medvurst.
Ja, i det hela taget var det då bättre att vara hemma, ty där tänkte hon just ej synnerligt myc- ket på sådana saker.
Broderier i 6 häften med 6 Svenska Mönster utkomma i färgtryck!
Första häftet i med.
af november, För l \ onstrtifna&lt;ler planscher i hvarje häfte.
(Omkrlg 200 mönstermotiv).
Pris 1: 50 för häfte För prenumeranter 7: 50 för hela verket, prenu- meration hos JAKOB KULLE, Postadress stnrhiiotm-
Stockholm, Fredagen den 17 januari 1896.
N:r 3 (422) Prenumerationspris pr Idun ensam Iduns Modet., fjortondagsuppl.
iduns Modet., mänadsuppl Barngarderoben Hyra: år: kr.
— 5: — 8: — 3: — K l a r a s ö d r a k y r k o g.
R e d a k t ö r och FRITHIOF Redaktionssekr.
: Sjuttio år fyllor i dag, den 17 januari, den finska kvinna, livars namn läses här of van, en respektabel ålder i denna de talrika strömningarnas och fejdernas nervösa tid, unnad helt säkert få af representanterna för de yngre generationer, hvilka skola upptaga de äldres arbete, sedan dessa slutat sitt lifsvärf.
Och dock kunna vi säga, att, här ej ännu skönjas spår af ett afstannande, en läng- tan efter hvila.
Om ock kin- den fårats och locken grånat, klappar dock hjärtat fortfarande varmt för den sak, hvars fram- gång hon ägnat nära nog hela detta långa lif, och att tanken ej mist något af sin skärpa, därom vittna de inlägg i dagens mest brännande frågor, dem den aktade författarinnan ända in i senaste tiden gjort, inlägg, hvari — vi våga uttrycket — ung- domsglöden ännu märkbart fram- lyser.
» En gång när den finska kvin- nans historia skall skrifvas, » yttrade hon, » skall häfdateck- naren stöta på stora svårigheter.
Han skall bland annat nödgas ur romantiskt uppskrufvade teck- ningar och sparsamt förekom- mande tidningsuppsatser i svam- lande anda konstruera en bild af de då rådande tänkesätten angående kvinnans ställning.
Men efter medlet af 1860- HELLBERG.
hvarje helgfri J. Nordling.
Utgifningstid: fredag.
AdelaVde Efterföljande uttalande skall bättre än något annat karak- tärisera fröken A.
Ehrnrooths arbete i kvinnosakens tjänst.
Dessa ord yttrades af en annan välkänd finsk kämpe för kvin- nans frigörelse ur sekelgammalt förtryck, fröken Alexandra Gri- penberg vid en fest, som Finsk kvinnoförening 1887 föranstal- tade för fröken E.
: utgifvare; Iduns Lösnummerpris 1 5 ö r e (lösmr endast för kompletteringar.)
Ailiionspris: 35 öre pr nonpareillerad.
Ehrnrooth.
talet skall don hand, som i bibliotekens dammiga volymer söker den finska kvinnans spår, allt oftare finna icke blott hennes eko, men äfven henne själf.
Han skall finna, att hon från denna tid långsamt, men säkert begynte vakna till insikt af, att en förändring förestode också för henne — att de idéernas frön, som flögo öfver världen, hade ned- fallit äfven här, grott och spirat upp.
Och han skall ' tidigast, långt förr än annorstädes, finna spåren däraf i de skrifter, som bära författaremärket A — i — a.
Han skall finna, att den finska kvin- nan funnit sin första lepresen- tant uti henne, som stod bakom detta märke, och att hon aldrig skydde att träda i främsta ledet uti kampen för en rättvis sak.
Men man behöfver icke vara häfdatecknare för att redan nu inse detta.
Äfven vi, hennes samtida, hafva lärt att i henne se den första kvinna, som i Finland upptog bördan och äran af att föra sina systrars talan.
Vi minnas alla, huru det små- ningom blef en vana att med hennes signatur förena tanken på ett oförskräckt och outtrött- ligt arbete för våra rättigheter.
Innan en idé får sin offentliga förespråkare, har hon icke blif- vit rotfast.
Det är kanske be- tecknande för vårt unga, lifs- kraftiga folk, som icke haft att släpa på hela bördan af de stora kulturfolkens lärdomar, att kvin- nofrågan så att säga vid sitt första uppvaknande hos oss fann ett så klart, så helgjutet uttryck.
Ty om man jämför de första uttalandena i A — 1 ' — as skrifter med hvad som blifvit skrifvet i kvinnofrågan de senaste åren, skall man emellan dem finna en skillnad endast i formen,
Familjen hvilar på kärleken, och samfundet hvilar pä familjen.
J. Michelet.
aldrig i krafvets intensitet och klarsynthet.
Detta visar oss, att den stora idén i hela sin klarhet uppsteg inom henne, långt innan flertalet af oss ens kommit att tänka på, att vi i främ- sta rummet voro människor, i andra rummet kvinnor.
Nu inse vi det.
Men det är äfven ännu något vi hafva sett och känt.
Att gå i första ledet är visserligen godt och väl, men något beror äfven af sättet huru man gör det.
På skaldens väg stinga törnen bland rosorna.
Är den jordmån, ur hvilken han diktar, någon af tidehvarfvens idéer, då äro rosorna tunnsådda.
Han nödgas lida, icke blott af sin mänskliga ofullkomlighet att endast svagt kunna återgifva de poesiens för- nimmelser, hvilka te sig så undersköna inom honom själf, men äfven af vissheten att ett människolifs arbete icke förslår till insats i kampen för en idé.
Är det en kvinna, som beträdt denna väg, öka sig svårigheterna.
Det är en egenhet hos kvinnonaturen — jag vet icke ojn det är styrka eller svaghet — att hon införlifvar de idéer, för hvilka hon arbetar, med sitt eget jag.
Hon upptager ett miss- förhållande med hela kraften af sitt inre lif och lider därför icke blott kollektivt, utan äfven individuelt.
Därtill kommer den ovilja och det klander som alltid blir hennes del, då hon icke nöjt sig med att på af stånd åse tids- böljornas kamp, utan modigt uthärdar stänket af dess skum — stundom äfven deras smuts- vatten.
Det är mänskligt, om mången kvinna blifvit utsliten och bitter under den allmänna opinionens pilregn.
Att helbrägda genomgå det är att äga en stark tro på sanningen och rätt- visan i sin idé, hvilken man gifvit sitt arbete, ringa egenkärlek och ett hjärta, mäktigt af stor själfuppoffring och kärlek.
Fröken Ehrnrooth, ni har visat, att man ett helt lif kan kämpa emot missförhållanden och dock bibehålla hjärtats barnasinne.
Ni har i ett af edra arbeten sagt, att vi människor ofta glömma det stora vi äga, för det lilla, vi för- lora.
Ni har själf varit ett exempel på, att vi dock icke alltid göra det.
För den intelligens och det skarpsinne, hvarmed ni så länge fört vår talan, kunna vi icke tacka eder.
Därför tillkommer äran Honom, som gaf eder dessa gåfvor.
Men vi kunna känna och uttrycka vår erkänsla för den hjärtats värme, hvarmed ni kämpat och fortfarande kämpar för oss. » Hvad fröken E:s verksamhet i nu anfördt afseende beträffar vilja vi ännu tillägga, att hon var den första finska kvinna, som dristade fram- komma med åsikten, att kvinnan borde bli läkare.
För att bringa denna tanke närmare dess förverkligande lade hon grunden till en stipendiefond för Finlands kvinnliga medicine studerande.
Denna fond bär namn af » Rosina Heikels stipendiefond ».
Fröken E. har, utöfver hvad vi redan nämnt, jämväl på mångfaldigt annat sätt verkat i det allmännas tjänst, och de fattiga och vanlottade hafva i henne städse räknat en varm vän och hjälparmna.
Sålunda har fröken E. under en lång följd af år på ett utmärkt sätt skött sekre- terarebefattningen inom Helsingfors fruntim- mersförening; vid särskilda välgörenhetstillställ- ningar och andra för det allmänna bästa an- ordnade festiviteter, senast till förmån för de blinda i fjol, har hon lämnat sin benägna med- verkan och därigenom i ej ringa mån bidragit till företagens fromma.
Äfven djurskydds- arbetet räknar i henne en varm väninna.
Sitt förnämsta inlägg till kvinnosakens fromma har hon de senaste åren gjort såsom medlem inom den senare än Finsk Kvinno- förening tillkomna » Unionen, kvinnosaksförbuad i Finland », samt genom spirituella, ofta bi- tande uppsatser i dagspressen.
Bland frågor, hvilka hon på senaste tiden särskildt behandlat, är den om den legaliserade prostitutionen, om vigselformuläret m. fl.
Såsom skriftställarinna intager fröken E. en framstående plats inom vår litteratur; särskildt genom sina spirituella skildringar från sina många och långa resor både i Europa, Asien och Afrika har hon förskaffat sig ett uppburet namn.
Den röda tråden i fröken E:s författare- verksamhet är och förblir förbättrandet af kvin- nans ställning i samhället.
Vi uppräkna här några af hennes arbeten: Sagor och minnen (med förord af Z.
Topelius) (1863), Julklapp för barn (1865), Familjen Värnsköld (1866), Gråsparfven, nytt och gammalt på vers och prosa (1868), Dagmar, enhvardag$historia {\ %70), Tiden går och vi med den (1878), Hvardags- lifoets skuggor och dagrar, de omnämnda rese- skildringarna m. m. samt nu senast Höstskörd, reseminnen och novelletter, hvaraf inkomsten tillföll den storartade penningeinsamling, före- ningen » De blindas vänner » härstädes anordnat.
Lägga vi härtill ännu, att hon i talrika ka- lendrar, tillfälliga publikationer, barntidningar och illustrerade blad lämnat värdefulla bidrag med det kända märket A — i ' — a, måste hon, som redan sagdt, äfven såsom skriftställarinna skattas högt.
Äfven till Iduns spalter har, som dess läsarinnor känna, hennes bidrag då och då funnit väg.
Fröken Lovisa Adelaide Ehrnrooth är född den 17 januari 1826 å Seesta gård i Nastola.
Hennes föräldrar voro generalmajoren och divisionschefen för finska militären Gustaf Adolf Ehrnrooth och Johanna Christina von Plåten.
Sin uppfostran åtnjöt hon dels i hemmet, dels i friherrinnan v. Rosens flickskola i Helsing- fors.
Af utmärkelser, som kommit fröken E. till del, må bl.
a. nämnas, att hon utnämnts till officer af Franska akademien samt kallats till hedersledamot i Universal-fruntimmersför- eningen i Paris.
Vi kunna ej bättre afsluta detta biografiska utkast än med följande ord, yttrade i tidnin- gen Hufvudstadsbladet af författaremärket E.
(Emil Nervänder) vid hans anmälan af fröken E:s senaste arbete Höstskörd: » Lycklig den ande, som årens börda ej kan böja att vemo- digt skåda endast tillbaka till den gamla, goda tiden, utan som har späDstighet kvar att städse sända varma, glada blickar framåt i kapp med generation efter generation och ej sällan i spet- sen för dessa.
Måtte denna rika, åt förverk- ligande af vackra idéer ägnade lefnad ännu länge få njuta af själens vårsol, då kan för- fattarinnan, om än ålderdomen bryter rösten, tillämpa på sig Franzéns vackra ord, då han af en dagens kritik anvisades tystnadens ålder: Om för den gamle skaldeyran är med sitt sköna spel förbi, han dock vid hjärtat lägger lyran, att det må ljuda än däri. » Helsingfors i jan.
* V Lindman.
Fruset skum.
Jjr detta hafvet?
— Tyst och kallt och glatt?
Jag känner det ej mer!
Jag minns det sist en mörk novembernatt, Då månen blek bland rifna skyar satt Och såg på jorden ner; Då vågorna som vilda hundar tjöto, Och stormens händer skogar sönderbröto.
Nu ljuda, inga skri kring skär och strand, Förstummad är dess röst, Och isen lagt sitt silfverblanka band Så ljust och lätt, och dock med järnhård hand, Kring hafvets breda bröst.
En enda isig vinternatt det kräfdes, Och lifvets stora strid i döden kväfdes.
Men långt där ute kring ett naket skär En snöhvit sjöskumsfrans, Till is förstenad, ännu vittne bär Om lifvets kamp, som maktlös hejdats här Mot hårda stenars krans.
Af en förtrollning träffad död den hänger Och som i ångest fast vid branten klänger.
Jag ser därpå, som väntar jag hvar stund, Att den skall sjunka ned Och lyfta sig igen om en sekund Och stånka fräsande kring klippans grund, Hvitskummande och vred.
Men vinterns stora vaggsång hafvet söfver, Och tunga bördor vandra tryggt däröfver.
Så sofver själen ock, när sorgen trött Sig vaggat själf till ro; Likt skummet där, som skärets stenar nött, Så domna tankarna, som smärtan födt; — Men skall man dödens stränga anlet tro?
Nej, om en vinternatt kan lifvet släcka, En vårdags sol kan det ur döden väcka!
* Nyfikna » * f [let var barn.
då fägnesamt, att någon finnes, som kan sjunga ut om barnungars odrägliga nyfikenhet, » torde någon utbrista, när han ser titeln på denna uppsats.
Den som så tänker, blir dock svårligen besviken, i fall han gör sig besvär att ögna igenom följande rader.
T y här gäller det att ta en stor kategori af s. k. nyfikna barn i varmt försvar.
Taga nyfikna barn i försvar!
Ja, sådana barn som äro vakna, intresse- rade, vetgiriga.
Men detta är ju något helt annat än att vara nyfiken.
Ja visst är det så, men olyckan är att dessa goda egen- skaper oupphörligt förblandas just med egen- skapen nyfikenhet och behandlas därefter.
Barns begär att veta, hur en sak är be- skaffad, hur man bär sig åt för att åstad- komma det eller det resultatet, hvad det
ordet betyder o. s. v. är ju, såsom man lätt finner, om man tänker närmare på sa- ken, ett oundgängligt villkor vid barnens utveckling, i synnerhet under de första fem sex åren af deras lefnad.
T y det finnes väl ingen uppfostrare, hur skicklig han än må vara, som ej skulle komma ansenligt till korta, i fall han vid sitt arbete ej hade denna faktor att räkna med.
Hvad är nu den så mycket omskrikna barnanyfikenheten?
Jo, antingen är den helt enkelt liktj^dig med kunskapsbegär, eller också är den en afart af detsamma, nämligen missriktad vetgirighet.
Blott i det senare fallet får ett utrotningsarbete komma ifråga, och det måste utföras med stor varsamhet och försiktighet.
Men nu är det så, att vare sig barnen fråga af nyfikenhet eller af vetgirighet, få de allt som oftast till svar på sina frågor: » Man skall aldrig vara ny- fiken. » » Små barn ska inte lägga sig i allting. » » Det behöfver du inte ha reda på. » » Du tröttar ut mig med dina frågor, » o. s. v. I tanke att man bekämpar nyfikenhet hos barnen, för man i själfva verket krig mot deras sunda och vakna intresse för den värld, som omger dem, och i d e fall, där ny- fikenhet verkligen förefinnes, drar man i här- nad mot den efter en så dåligt uppgjord krigsplan, att de dödande huggen på samma gång drabba vetgirigheten, vakenheten och intresset, ja i värsta fall endast dessa senare.
Hur ofta har man ej sett t. ex. små ob- servanta fem- och sexåringar, om hvilka man tio år senare fått konstatera, att de gingo andligen blinda genom sin värld; det lifliga intresse man så mycket beundrade hos dem hade ömkligen afsomnat.
Till dy- lika förändringar äro orsakerna naturligtvis flere; men en af de allra oftast förekom- mande är just den, att barnens kunskapsbe- gär betraktas som nyfikenhet, behandlas därefter och går under.
Men när vakenhe- ten och intresset en gång dödats, är det i ytterst få fall man kan fira deras uppstån- delsefest.
Jag vågar därför dristeligen göra det påståendet, att de barn som få behålla dessa förmåner, äfven om nyfikenheten följer med, äro lyckligare än de, som visserligen befrias från denna senare, men på samma gång förlora två af de säkraste ledsagare de kunna ha under lifvets alla förhållan- den.
Den verkliga nyfikenheten är, som ofvan nämnts, missriktad vetgirighet.
Barnen fråga om allt, som möter deras ögon.
De kunna ej förstå, att det är för dem lämpligt att få reda på t. ex. hvad ett visst träd heter, men högst olämpligt att få del af den skan- dalhistoria, som deras mamma med sådant brinnande intresse åhör; deras omdöme kan icke säga dem, att lusten att få den ena kunskapen betraktas som vetgirighet, men lusten efter den andra som nyfikenhet.
Det torde därför i de flesta fall vara vi äldre, som få taga ansvaret för att barn äro ny- fikna; skulden därtill blir vår, om vi tidt och ofta i deras närvaro bringa på tal äm- nen, som vi ej anse vara för deras öron, och om vi genom exemplets makt inplanta nyfikenheten hos dem, missrikta deras vet- girighet.
Göra vi, föräldrar och andra uppfostrare, oss aldrig skyldiga till något sådant, ge vi med lugn och tålamod barnen klart besked vid alla de tillfällen vi kunna göra det, be- möda vi oss om att skaffa ett sundt och godt innehåll åt deras dagliga lif, då blir det oss lätt att leda deras intressen i rätta » men jag tror, att utsikterna till lycka kunna strömfåror, och då kunna vi, utan att alls vara mer eller mindre goda, och att man ibland kan riktigt säkert säga: det här måste gå på tok.
väcka deras nyfikenhet, när det behöfver Hvarenda kvinna råkar åtminstone en gång i sitt klargöras för dem, att de ej äga förutsätt- lif ut för en man, som hon bestämdt blir olyck- ningarna för att begripa eller inhämta kun- lig med.
Är det då inte bättre, att hon följer ett godt råd från någon, som vill henne väl och skap om den eller den saken.
som ser längre än hon, och tar en man, som åt- Barn, som få verkligt vetande, afpassadt minstone tycks kunna göra henne lycklig? » för deras uppfattningsförmåga, bli sällan &gt; söta du, det var rysligt så sorgligt!
An- nyfikna; hos dem, som få ett tillräckligt tingen bli olyckligt gift eller giftas bort på be- och sundt lif sinnehåll, finnes i regeln ej plats ställning!
Då föredrar jag att vara ogift! » och den medelålders damen, hvars glada min gaf syn för denna småsinnets förnämsta egenskap.
för sägen, att hon tog sitt ogifta stånd med jämn- Mycket väl må man emellertid akta sig mod, gjorde den mest energiska åtbörd med virk- för att i barnens närvaro berömma dem för nålen.
En yngre herre, som med korslagda armar kunskapsbegär; om de ofta få höra denna småleende åhört konversationen, blandade sig nu helt naturliga egenskap utropad såsom i i samtalet.
Medan han sakta och varligt strök hög grad lofvärd, tillräkna de sig den gärna ' med handen öfver det plyschklädda armstödet som en stor förtjänst, och frestelsen att in- på länstolen, började han med låg och allvarlig för främmande personer lysa med sin vet- röst: » Det kan också vara en annan omständighet, girighet förleder dem att göra frågor, ej af som förmår gifta damer att sätta ihop partier.
intresse, utan för att bli observerade.
Har Man vet, hvilken roll hämndkänslan spelar här i man genom oförstånd kommit barnen att lifvet.
Antag nu, att en fru känner sig besviken falla för den frestelsen, så får man genast i sina förhoppningar på äktenskapet.
Hon vill tagarevanehe på männen för sin förlorade ungdom, visa, att man genomskådat dem och låta sin svunna lycka och sina krossade ideal » dem veta, att de hos dem, som de tänkt » Gud ske lof, dit ha vi inte kommit än » — imponera på, ej uppnå annat än att anses det var en söt och sipp liten borgarfru som ta- för påflugna och nyfikna, och klargöra för lade — » ni ungkarlar tro aldrig på någon äkten- dem lumpenheten och småaktigheten i dessa skapslycka, bara därför att ni äro för själf viska, för att gifta er, och flickorna, de äro för blyga egenskaper.
Då är det vår uppgift, ser Hvad som är oblandad nyfikenket bör j u herr notarien, att besegra er själfviskhet och utrotas, men dess område är oändligt myc- hjälpa de små blyga blommorna till rätta, då de stå i valet och kvalet.
Jag vill säga, att det vill ket mindre, än man vanligen anser det vara.
litet själfuppoffring till, ty det är minsann det Må vi väl komma ihåg detta, så att vi ej otacksammaste man kan ta sig till. » Den lilla borgarfrun, som sagt allt detta i ett rycka upp hvetet, när vi rensa bort ogräset.
Och må vi akta som guld barnens vakna andedrag, drog efter andan.
Notarien fortsatte: » Jag återgår till min revancbe-tanke.
Det är intresse och sunda vetgirighet; må vi aldrig den enda ljusa punkt jag finner i detta mörker.
behandla dessa som nyfikenhet!
En kvinna är besviken och förolämpad — hon tager revanche.
Detta är den naturliga och följd- Erk.
riktiga förklaringsgrunden.
Det ligger i hennes * natur att taga revanche.
Hvad bar hon då att göra?
Antingen måste revanchen gå ut öfver hennes egen man eller också öfver andra män.
giftaskandidaterna.
Kvinnorna tycka om att göra männen solidariska.
Hon gör alla män ansvariga Det var i en salong i en landsortsstad och da- för ens fel.
Det är därför hon så gärna hämnas merna jämte två eller tve herrar, som räddats un- på de stackars giftaskandidaterna, som intet ondt,.
dan virabordet, sutto samlade kring aftonlampan.
gjort ... » » Fy, herr notarie! » ropade alla damerna i ko- Ett intressant samtalsämne var å bane, det syntes tydligt, ty samtliga damer sågo upp från rus.
» Fy!
Hur kan notarien ha så dåliga tankar sina arbeten, lystrande som en flock betande om oss! » hästar, livilkas uppmärksamhet väckts af något » Visst icke, jag ber om ursäkt mina damer, ovanligt.
mina tankar om er äro visst icke dåliga ... de Man talade också om ingenting mindre än en ärö tvärtom höga.
Ni måste medge, att jag ställt förlofning — en förlofning som visserligen icke damernas intelligens betydligt högre än vare sig var en fullständig nyhet, enär det var en offent- fru löjtnantskan eller ni, min nådiga (han vände lig hemlighet, att borgmästarinnan sammanfört sig mot den lilla borgarfrun) - Den första sup- de unga och liltigt intresserade sig för deras för- ponerar, att fruarna gifta bort unga flickor för ening, men som likväl nu för första gången in- att rädda dem ur samma predikament, som de själfva befinna sig i.
» för societeten framstod som ett fait accompli.