Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru förslaget i vissa afseen- den ej ville gå så långt som frih.
Stackelbergs förslag från 1883, fann man dock frih.
S. så- som en liflig försvarare af förslaget, då han i alla fall ansåg det vara ett steg framåt.
Sär- skildt yttrade sig frih.
S. angående dispositions- rätten öfver boet.
Denna rätt var i praktiken redan fördelad mellan man o c b hustru så, att åtminstone i vissa landsdelar bypoteksförenin garna ej bevilja inteckning i fastighet, som tillhörde det gemensamma boet, utan att både man o c h hustru underskrifvit förpantningsbref- vet.
Denna goda sedvänja ville frih.
S. nu ha upphöjd till lag.
O c h häri g a f riksdagen honom rätt.
Båda karcrarne enade sig om den ifrågasatta skrifvelsen, som sålunda afläts till k. m:t.
Detta var icke det enda för kvinnan viktiga steg, som togs vid 1884 års riksdag.
I be- stämmandet af den svenska kvinnans ställning spelar denna riksdag en synnerligen viktig roll, o c h den har i mycket frih.
Stackelberg att tacka för hvad som i detta afseende blef uträttadt.
1884 års riksdag har vidare att på sitt vinst- konto anteckna_ en reform af största vikt Det var nämligen då, som beslutet om kvinnans myudigblifvaude vid 21 års ålder genomdrefs.
Denna reform var så mogen att genomföras, att något motstånd knappast ifrågakom.
D e ord frih.
Stackelberg vid frågans afgörande yttrade, afsågo endast att häfda könens likställighet i fråga o m myndighetsåldern, på samma gång de utgjorde ett svar på några a f en föregående talare framställda anmärkningar.
Sin verkligen nobla ståndpunkt i bedömandet af kvinnans ställning o c h af de kraf, som för hennes räkning rättmätigt kunde ställas på samhället, visade frih.
Stackelberg bäst i den debatt, som vid riksdagen 1884 uppstod r ö - rande kvinnans politiska rösträtt.
A t t frih.
S. varmt förfäktade den politiska rösträttens utsträckning äfven till kvinnan, faller af sig själft, men i sitt anförande rörande denna fråga fällde han några yttranden, som äro synnerligen karaktäristiska för hans ståndpunkt, på samma gång de lemna en förklaring på det faktum, att frih.
Stackelberg alltid gärna o c h m e d uppmärksamhet hördes i kammaren.
Han yttrade därvid: berg.
Kvinnans politiska rösträtt blef som be- kant den gången icke någon verklighet.
D e t såg nästan ut, som om riksdagen år 1884 förtagit sig, ty under de följande åren hörde man föga af kvinnofrågan.
M y c k e t torde härtill hafva bidragit, att de viktiga ekono- miskt-politiska frågorna allt mer framträdde och togo alla krafter o c b allas uppmärksamhet i anspråk.
Äfven frih.
Stackelberg deltog i stri- den om det nya ekonomiska systemet, men han fick knappt upplefva stridens slut.
Han afled nämligen hösten 1888.
S. hade dock ej under dessa år varit overksam i arbetet för kvinnans rättsliga ställ- ning.
D å det större verksamhetsfältet, riksda- gen, på grund a f omständigheterna stängdes för kvinnofrågan, vände han sin förmåga till ett mindre arbetsfält, Föreningen för gift kvin- nas eganderätt.
Han var en nitiskt arbetande ledamot af denna förening och från 1886 dess ordförande.
Bland kvinnofrågans pionierer var frih.
Stac- kelberg en, o c h kanske den som tagit de kraf- tigaste o c h mest verkande spadtagen för att för denna fråga jämna vägen till framgång.
M e d lugn moderation, men varmt o c h vältaligt förfäktade han sin sak, och han förstod att ej blott föra den framåt, utan o c k att fästa u p p - märksamheten på hvad ännu ytterligare åter- stod att göra Man kan utan öfverdrift säga, att mycket, som gjorts och kommer att göras i denna sak, är skördar, hemtade från den sådd, som en gång gjordes af Berndt Oskar Stackelberg.
L. Victor in.
K a r i n till och med vågade sig på tjuren, denne ilskne best, som stångat en karl nära på till döds, o c h som ingen annan än hon tordes möta ensam, då höll Stella sig bakom henne, andlös o c h förskrämd för hvart slag han fick, men med hjärtat svällande af segerfröjd, då han ändtligen vände om o c h skumpade i väg på samma sätt o c h ät samma håll som korna.
När några kunde skildta kreaturen voro beskedliga o c h inte gjorde försök till ströftåg på förbjuden mark, de båda flickorna egna sig åt sina en- nöjen.
D e plockade smultron på dikesrenarne, gjorde korgar af lönnblad o c h gräfde upp bergsöta.
Regnade det, kröpo de in i Karins små riskojor, som hon byggt åt sig litet här o c h där i trak- ten.
O c h när de sutto där hopkrupna med händerna om knäna, brukade Karin berätta hi- storier, besynnerliga, hemska historier om t o m - tegubbar, s o m man träffade i källaren, o c h som skänkte en sin vante, o c h om hvita spöken, som reste sig bakom stenar, o c h om troll, som knackade i berget.
O c h det märkvärdigaste af allt var, att allt- ihop var sannt, ty antingen var det hennes mamma eller hennes pappa eller någon af grann- gummorna, som sett det.
Stella kände kalla rysningar gå igenom sig frän hufvud till fot, men ändå ville hon höra mer.
H o n tyckte, det växte u p p en underlig, ny värld omkring henne, befolkad med osynliga varelser, som rådde om allting omkring dem, berg o c h luft, skogar o c h sjöar, källare o c h vindar, och som kunde sträcka ut sina händer o c h taga fatt i henne när som helst.
E n af de där hemlighetsfulla varelserna sys- selsatte henne likväl mer än de andra, och det var eldtrollet.
D e t hade Karin sjelf sett, sade hon.
Eldtrollet.
Berättelse af Anna Waldenberg.
•SSÖHella o c h hennes far och mor b o d d e i de allra finaste rummen på hela herrgården.
D e hade hyrt dem för sommaren, o c h de voro riktigt vackert inredda med hvitmålade möbler, soffor och stolar klädda i rosiga öfverdrag o c h hvita, luftiga gardiner öfver alla fönster.
Men det var inte där Stella trifdes bäst.
Skulle h o n ' vara inomhus, så satt hon helst inne i stalldrängens lilla grå stuga nere vid sjön, i ett litet lågt, mörkt rum med nedrökt tak, brunmålad träsoffa, balsaminer i fönstret, osopadt golf o c h m e d en inbiten lukt af stekt sill o c h sura smorlädersstöflar.
Inte tyckte hon precis där var så fint o c h elegant, men hon fann sig ändå så innerligt » D e t är icke för kvinnans skull, icke för väl i den lilla stugan, ty där b o d d e hennes hennes eget intresse, som j a g ifrar för, att hon bästa vän, Vall-Karin, stalldrängens lilla tio- skall tillerkännas sina mänskliga rättigheter, åriga flicka, och ditin hittade Stella alltid, så utan därför att dessa rättigheter äro undan- hållna, lika godt h v e m.
I c k e för kvinnans, fort Karin var hemma.
utan för statens, för samhällets egen skull ön- Men allra roligast var det att gå till Karin skar jag, att kvinnan måtte få sin rösträtt och ut på ängsmarkerna, där hon vallade sina kor.
valbarhet erkända.
Riksdagen, sådan han nu Det var en duktig unge, den där lilla vall- är sammansatt, representerar icke svenska fol- flickan, stor o c h g r o f o c h försigkommen, så ket, utan på sin höjd » m a n f o l k e t ».
O c h sin att hon såg ut att vara flere år äldre än Stella, ståndpunkt i frågan preciserar frih.
Stackel- ehuru deras ålder i verkligheten endast skilde berg ytterligare, då han i samma anförande på några månader.
» J a g fäster mig icke vid, om kvinnan Karin var också den beskyddande, Stella har någon särskild fördel af likställigheten, skyddslingen.
men jag anser denna vara välsignelsebringande När Karin sprang efter hjorden i sin lilla, för vårt land. » Denna moderata åskådning, korta, rutiga kjol, barhufvad och barbent med som icke såg frågan såsom en partifråga, utan ett stort spö i handen, hojtande o c h skrikande såsom en viktig samhällelig angelägenhet, g a f o c h snärtande de lataste kossorna på benen, frih.
Stackelbergs ord en särskild vikt, o c h så de helt ängsligt gåfvo sig till att skumpa i landshöfding Sparre, hvars drastiska humor väg, då sprang Stella efter med lysande ögon gärna valde kvinnofrågan till skott-tafla, vände o c h full af beundran för sin vän, som kunde sig dock sällan eller aldrig m o t frih.
Stackel- | få alla dessa stora djur att lyda sig.
O c h när I våras när hon en eftermiddag tillsammans med de andra skolbarnen gick hem från skolan, hade det kommit efter dem i en stor, lysande vagn med fyra hästar för, o c h det hade sprutat eld om både hästar o c h vaga, o c h trollet själft såg ut som en stor eldkvast.
H o n o c h de andra hade skrikit o c h spruDgit, men nästa gång de sågo sig o m, hade alltsammans varit borta igen.
D e t där elutrollet låg Stella i sinnet.
Hon vågade aldrig vara ensam i skymningen hvar- ken ute eller inne, o c h hon kunde aldrig gä tre steg hvarken midt på dagen eller en kväll, utan att vända sig om o c h se, om eldtrollet kom efter henne i sin stora, gnistrande vagn.
V ä r s t var det ändå, att hon inte vågade tala om för sin mamma, hur rädd hon var.
Hon skulle bara ha skrattat åt henne o c h tyckt, att hon var dum som en liten femåring, ty hennes mamma hade aldrig sett några tomtar o c h troll och trodde inte heller, att det fanns några.
D e t fordrades, att Stella skulle ha utomor- dentligt roligt, för att hon Bkulle g l ö m m a bort sitt eldtroll, o c h det hade hon också merändels en gång om dagen, nämligen när hon följde med Karin o c h stalldrängen för att rida ut hästarne till vattning eller bort till en äng, där de skulle stanna öfver natten.
Man gaf henne alltid de äldsta o c h sediga- ste hästarne.
Men där hon satt på sin gamle, kolugne Brunte, gränsle o c h barbacka utan både piska o c h grimma, kände hon sig ändå som en prinsessa på sin gångare god o c h inbillade sig, att hon styrde honom genom att rycka h o n o m i manen.
E n afton skulle man bort till en m y c k e t af- lägsen äng.
Nästan alla hästarne voro m e d.
Rättarens Kalle, en statpojke, Stella, stalldrän- gen o c h K a r i n hade satt sig u p p o c h föste de lediga hästarna emellan sig.
Stella hade fått Palle, ett fromt o c h besked- ligt djur, som aldrig ens i sin grönaste ung- dom ställt till någon förargelse eller drömt o m en frigalopp i villande skogsmark.
Han fann sig väl vid sitt lass eller i sin spilta, var på det hela taget en m y c k e t civiliserad häst och hade endast en passion, den att äta så godt och så mycket som möjligt.
I början af ridten var Stella den första näst stalldrängen.
M e n Palle, matfrisk som alltid, böjde då och då ned hufvudet och tog sig en mun full färskt gräs vid dikeskanten, o c h detta försenade honom något, så att han snart b l e f tredje, så fjärde, så femte, så sjätte o c h om en stund sista häst i hela kavalkaden.
En sådan degradering grämde naturligtvis Stella, o c h hon uppmanade h o n o m med milda ord att skynda sig litet mera.
Men Palle var en själfständig natur.
Han lät inte inverka på sig af någonting, o c h när de svängt af till stora landsvägen, fick han till sin glädje se ett dike med det allra läckraste, finaste och saftigaste gräs, som han någonsin smakat.
Det måste han göra heder åt.
» H e j, Palle », skrek Stella o c h smackade riktigt hårdt, nästan som en af pojkarne.
» Hej, vill du gå I * Neej, Palle och han åt.
ville inte gå.
Han ville äta, O m jag låter honom taga sig några muns- bitar, så går han kanske snällt sedan — tänkte Stella o c h satt stilla i tålig förbidan under ett par ögonblick.
D e andra redo på, o c h plötsligt blef hon rädd att bli lemnad ensam.
» V ä n t a, v ä n t a », ropade hon, så högt hon kunde.
Men de hörde inte.
Karin o c h hen- nes far voro i teten, o c h pojkarne skojade o c b tänkte bara på sig själfva.
K u n d e de verkligen rida ifrån henne.
Stella ryckte Palle i manen, så att tagelstråna lossnade.
» V i l l du g å l ».
Han åt lika lugnt o c h begärligt som förut.
Det generade honom inte det minsta, om man krafsade honom litet i manen.
H o n kunde gärna hålla pä, o m det roade henne.
Men nu var det slut med Stellas tillkämpade tålamod.
H o n sparkade honom det värsta hon orkade.
H o n försökte riktigt sätta in klackarna i sidorna på h o n o m.
H o n luggade h o n o m, så det sved i händerna, o c h hon arbetade med armar o c h ben som med två par trumpinnar.
» V i l l du gå!
Vill du g å!
V i l l d u g a!
» Palle sneglade upp till höger och kastade med svansen.
Han undrade visst, om det reg- nade.
O c h så åt han igen.
Å h, hvad hon sparkade h o n o m!
H o n hvi- lade sig bara, medan hon torkade tårarne ur ögonen, o c h så sparkade hon igen.
Men in- genting hjälpte.
des det oaktadt än åt ena, än åt andra hållet med en sådan fart, att det var ett rent under- verk, att hon inte för längesedan låg på lands- vägen.
E t t tag kastade han till, så att hon fick bägge benen åt ena sidan och endast hängde kvar med armarne o m hans hals.
M e n fastän späd, hade hon muskler som en pojke, o c h hur hon spände dem och arbetade, så kom hon slutligen upp igen med ett ben ordentligt åt hvar sida.
H o n sög sig fast m e d armar o c b ben o c h hela sin lilla kropp som en igel.
Hennes haka läg begrafven i Pålles man, hennes tår klämde sig in i hans buk, och framåt gick det i vil- daste fart, utaD att hon visste hvart.
marken.
Ett ljus, en blixt ifrån Ett ångeststiga for igenom henne.
D e t hade flammat till eldgnistor under hästfötterna.
Eldtrollet!
D e t måst vara eldtrollet, som var efter henne!
D e t hade kastat en näfve eld på hästen.
O m hon såg sig o m, skulle hon få se det i den stora, lysande eldvagnen.
Det var säkert strax bakom dem.
D e t kunde rycka henne i håret i nästa ö g o n b l i c k!
Hon vågade inte vända hufvudet, inte röra sig, kramade sig endast fastare intill hästen, och nu flög han inte nog fort, fastän han kan- ske förde henne långt in i vildmarken, allt längre o c h längre från mor o c h far.
Där flammade det igen, rätt under hästen, tusende gnistor, starkare än förra gån- gen.
Trollet var närmare.
D e t skulle strax hinna d e m!
Hon blundade o c h försökte läsa » G u d, som hafver barnen k ä r », men kunde inte k o m m a ihåg orden.
V a r det inte där, bredvid h e n n e?
Hon tyckte det lyste o c h flammade tvärsigenom de slutna ögonlocken.
D e t fläktade omkring henne, som om eldtrollet lutade sig fram i sin vida kappa o c h skulle gripa henne, men inte riktigt nådde.
En sådan fart!
Palle blef visst också skrämd.
Han skenade på värre än förut o c h tycktes ha fått en sekunds försprång.- Eldskenet var borta.
Men nu, nu gnistrade det till igen, våld- sammare än någon gång förut.
N u hade visst trollet kastat sin eldkvast efter d e m.
Eldtrollet kom!
Eldtrollet k o m!
Hon blundade igen.
H o n tyckte, det susade i luften.
V a r det trollhästarne som frustade?
D å hon öppnade en liten, liten smula på ögon- locken, såg hon liksom ett rödt sken omkring sig.
Nu kom d e t!
» Palle spring!
Palle s p r i n g!
» Men Palle hoppade plötsligt öfver diket o c h saktade farten.
Det såg alldeles ut, som o m Palle var okun- nig o m, att han hade någonting på ryggen, o c h det var det allra retfullaste.
Hon höll på att kväfvas lika mycket af förargelse som af gråt.
H a d e trollet fått tag i d e m!
V a r det d ä r?
Hjärtat höll på att stanna i hennes lilla bröst.
Men Palle var lugn o c h trafvade sakta på öf- ver ängsmarken.
Så hördes en häst gnägga.
O c h där stodo d e.
D e t började redan skym- ma, o c h skogen såg så hemsk o c h mörk ut.
Plötsligt lyfte Palle på hufvudet och såg sig omkring.
Han tycktes sakna kamraterna.
Men det syntes inte en skymt af dem, och det var alldeles tyst rundt omkring.
Han gnäggade, men fick inte något svar.
B å d e folk o c h krea- tur voro redan långt borta.
D e voro midt på stora ängen, midt ibland de andra bästarne.
O c h där gingo Karin o c h stalldrängen o c h pojkarne, o c h de k o m m o alli- hop omkring henne, men de sågo inte alls uppskrämda ut, som o m de sett något eldtroll.
O c b inte fanns det något där nu häller.
D å satte han nosen i luften O c h så bar det af.
o c h vädrade.
D a m m e t rök, o c h smästenarne hoppade.
Så fort hade Palle aldrig rört på sig förr, och Stella var öfvertygad o m, att han skenade.
T å - rarne torkade af förskräckelse, och hon höll sig krampaktigt fäst i Pålles man, men ruska- Hon slog upp ögonen.
» J a g tror, lilla fröken b l e f efter, jag », sade stalldrängen, i det han bjälpte ner henne.
» H ä r ha vi gått i en hel k v a r t ».
En kvart!
O c h hon hade trott, att Palle skenat med henne en hel timma.
D e t var besynnerligt.
Karin hade varit utåt vägen o c h tittat efter henne, och nu g a f hon Palle ett rapp, för att han varit så lat.
Men Stella klappade h o n o m i smyg.
D e hade sin hemlighet tillsammans, de.
U n d e r hela hemvägen gick hon tyst, höll sig tätt intill Karin o c h kastade skygga blickar inåt skogen o c h ibland b a k o m sig.
Men om att eldtrollet varit efter henne, vågade hon inte nämna ett ord, ty hon visste, att det inte var bra att nämna troll vid namn.
D å kunde de dyka upp rätt framför en.
När hon kommit hem och låg i sin lilla säng o c h hennes mamma stod bredvid och stop- pade täcket o m henne för att sedan gå sin väg o c h lemna henne ensam i det m ö r k a rum- met, b l e f likväl ängslan för svår att bära.
- H o n reste sig moderns hals.
upp » M a m m a, gä inte!
har sett eldtrollet! » och slog armarne J a g är så rädd.
om Jag » Eldtrollet? » Hon g ö m d e ans ' ktet vid sin mammas bröst och talade o m hela historien, att hon visserli- gen inte riktigt sett eldtrollet, men att det ändå varit efter henne o c b kastat eld på henne och nära på fått tag i henne, o c h det hade varit så förskräckligt så.
Stella hann hvarken sluta sin historia eller sina snyftningar, förrän hon afbröts af ett hjärtligt, godt skratt.
Hennes mamma fick nästan tårarne i ögonen, så skrattade hon.
Men till slut blef hon allvarsam och satte ner på sängkanten.
» F ö r s t o c h främst skall jag säga dig, S t e l l a », sade hon, » att Karin är en liten odygdspåse, som roar sig med att inbilla " dig allt möjligt dumt, o c h för det andra ska j a g tala om för dig, hvad det var, som gnistrade.
När Pålles hästskor slog emot en hård sten, b l e f det gni- stor, alldeles som när man förr i världen inte hade några tändstickor, utan slog flinta mot stål för att fä eld.
O c h nu godnatt m e d dig!
O c h nästa gång du träffar ditt e l d - troll, ska du se bättre efter, hur det ser u t.
» sig H o n g a f henne två varma godnattkyssar, klappade henne på kinden, tog ljuset o c h gick ut.
Stella kunde likväl inte somna på länge.
Hon låg och stirrade ängsligt in i hvar vrå af det mörka rummet, ty hon visste ännu inte riktigt, hvern hon mest skulle tro på, sin mamma eller eldtrollet.
Men något eldtroll såg hon inte den kvällen och ingen annan heller.
En engelsk flickpension.
Skildrad för idun af — tz.
O n s d a g o c h l ö r d a g eftermiddagar v o r o le- diga, o c h d å b r u k a d e v i turvis få g å till staden att uträtta ärenden.
D å besöktes först o c h främst k o n d i t o r n, hvarest k ö p t e s o c h för- tärdes ofantliga kvantiteter, o c h sedan g i n g o vi alltid till en frukthandel.
I denna köpte vi b l o m m o r, p ä r o n, v i n d r u f v o r, kastanjer, k o - kosnötter, fikon o c h b a n a n e r, äfven a n a n a s funnos till salu, men d e v o r o f ö r d y r a f ö r oss.
P å o n s d a g s k v ä l l e n fingo flickorna skrifva bref.
A l l a b r e f s k u l l e vara ställda till hvars och ens h e m, o c h alla bref, s o m flickorna e m o t t o g o, skulle v a r a adresserade a f deras föräldrar eller s y s k o n.
Innan brefven lades p å posten, g i c k mrs B.
g e n o m a l l a utan- skrifterna.
D e t t a v a r naturligtvis f ö r att hindra flickorna från att f ö r a en b r e f v e x l i n g, s o m deras föräldrar k u n n a t o g i l l a.
O c h san-
IDUN 1891 ningen att säga, flickorna alla de n o g behöfde de e n g e l s k a b a n d, som lades p å d e m.
S ö n d a g e n v a r uteslutande e g n a d åt » w o r - ship ».
V i d frukosten u p p t o g s en k o l l e k t till fattiga, o c h efter m å l t i d e n sjöngo v i h y m n e r, tills det v a r tid att g å i k y r k a n.
Några af flickorna g i n g o till ett k a p e l l eller » l å g k y r k a », vi andra till en » h ö g k y r k a ».
Gudstjänsten i den e n g e l s k a h ö g k y r k a n är m y c k e t tilltalande.
H e l a församlingen läste h a l f h ö g t j ä m t e presten alla b ö n e r o c h s y n d a - b e k ä n n e l s e n; ett s t y c k e ur g a m l a o c h ett ur n y a testamentet upplästes, predikan v a r k o r t, och enkel.
H v a r j e s ö n d a g sjöngos n å g r a a f D a v i d s psalmer samt m y c k e t vackra hymner.
D e s s a sjöngos i rask takt, h v a r f ö r o c k s å en hel h y m n sjöngs p å en g å n g o c h i c k e behöf- d e delas på, som n u måste g ö r a s m e d p s a l - merna i svenska kyrkan.
En god manskör o c h s k i c k l i g organist gjorde sången ä n n u mera anslående.
I n g e n p r o m e n a d företogs om sön- dagen.
M i d d a g e n bestod a f kall stek o c h oftast ä p p e l p a j.
Efter m i d d a g e n lärde v i oss några bibelverser utantill, h v i l k a hördes a f lärarinnorna.
Senare förelästes för oss en timmes tid ur n å g o n religiös b o k, o c h efter teet g i n g o v i åter i k y r k a n.
I slutet a f hvarje m å n a d anställdes e x a m e n m e d o s s; d e n n a var skriftlig i alla ä m n e n.
F r å g o r n a skrefvos u p p p å en stor tafla, o c h v i n e d s k r e f v o svaren p å pappersark, s o m se- dan lemnades till lärarinnan.
F ö r hvarje rätt b e s v a r a d fråga erhölls ett antal märken, o c h d e n flicka, s o m h a d e nöjaktigt besvarat öfver hälften a f frågorna i alla ä m n e n, er- h ö l l en fridag, » h o l i d a y ».
Fridagarne voro mycket angenäma.
V i v o r o l e d i g a från s k o - l a n o c h fingo g å i butikerna i staden.
S e d a n samlades v i i ett a f mrs B: s privata rum, där v i pratade, åto v å r a i n k ö p t a förråder, m u s i c e r a d e o c h berättade spökhistorier, sedan det börjat s k y m m a.
T i l l te v o r o v i i n b j u d n a i mrs B:s privata matsal, där v i rikligen u n d f ä g n a d e s m e d k a k o r, sylter o c h frukter.
A f s i k t e n m e d dessa m å n a d t l i g a p r o f v a r h u f v u d s a k l i g e n att b e r e d a flickorna till d e offentliga e x a m i n a, s o m e n g e l s k a staten hvarje år anställer i d e s k o l o r, s o m därtill fått rät- tighet.
A l l a, s o m vilja taga dessa e x a m i n a, e r l ä g g a en stadgad afgift därför.
Flickorna p å » C r o f t o n H i l l » a n m ä l d e sig antingen till » t h e C o l l e g e o f P r e c e p t o r s » eller till » C a m - b r i d g e S e n i o r » eller &gt;Junior », D e flickor, s o m v i l l e t a g a den sistnämnda, måste infinna sig i en e x a m e n s l o k a l nere i staden, d ä r de af- l a d e sina p r o f g e m e n s a m t m e d såväl flickor som gossar från stadens o l i k a s k o l o r.
M e n e x a m e n till » C o l l e g e o f P r e c e p t o r s » försiggick på » Crofton H i l l ».
F l i c k o r n a sutto d å i g y m n a s t i k s a l e n, h v a r o c h en v i d sitt b o r d.
E n censor infann sig m e d de tryckta frågor- na, f ö r s e g l a d e; dessa brötos nu, o c h hvarje flicka erhöll ett p a p p e r m e d frågorna.
En viss tid v a r utsatt, o c h d å d e n n a var förli- den, lemnades d e skriftliga svaren m e d hvars o c h ens n a m n t e c k n i n g till censorn.
Denna examen pågick några dagar.
Obligatoriska ä m n e n v o r o: engelsk g r a m m a t i k, literaturhisto- ria, historia, geografi, aritmetik o c h franska; för öfrigt k u n d e flickorna få välja p å: tyska, latin, italienska, botanik, zoologi, politisk e k o n o m i, algebra, geometri o c h ritning.
Efter dessa e x a m i n a s slut fingo v i ferier, läsåret p å » C r o f t o n H i l l » v a r indeladt i 3 terminer, så att hvarje termin endast bestod a f 1 3 v e c - kor.
V i e r h ö l l o inga betyg, m e n en m ä n g d pris utdelades vid afslutningen, bestående a f v a c k r a, värdefulla b ö c k e r; 3 pris utdelades i n o m hvarje a f d e l n i n g förr flit o c h 3 för ordning.
Ett egendomligt tillvägagående var verk- ligen ordningsbetygets g i f v a n d e; hvarje mor- gon kallades flickorna en o c h en till den lärarinna, s o m förde anteckningarne, o c h skulle flickorna d å u p p g i f v a det b e t y g, de förtjä- n a d e för f ö r e g å e n d e d a g e n.
D e t fulla bety- get v a r 1 0, men så s k u l l e det dragas ifrån for hvarje brott m o t ordningsstadgarne, t. e x.
o m m a n k o m m i t for sent till b ö n, lektioner eller måltider, g l ö m t saker f r a m m e, spillt nå- got, yttrat e n g e l s k a ord utan tillåtelse, talat i sofrum eller t r a p p o r etc. i det o ä n d l i g a.