Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För allmän och enskild säkerhet är det, som häktandet sker.
Men dermed skall ej uppoffras mer eller mindre af säkerheten, än som behöfver offras för skyddande af det, som återstår.
Frihet måste inskränkas, men endast för att lemna ölrig all den frihet, som kan bibehållas; och mera deraf skall ej heller sparas, än sorn kan finna skydd.
Det blir icke lätt att bestraffa obefogadt häktande, så länge det kan urskuldas med mer eller mindre grundade anledningar till misstanka.
Huru lätt sådana anledningar låta finna sig, och huru bedrägliga de kunna vara, äfven när de synas mest tillförlitliga, har en bedröflig erfarenhet alltför mycket ådagalagt.
Och att häri hoppas förbättring genom en stigande bildning (på hvilken alia förhoppningar så frikostigt hänvisas) är icke att bygga på säker grund.
Konsten att misstänka utbildas genom skarpsinnigheten äfvenså mycket, sorn den att upptäcka felen i misstankarna.
Men farligast är konsten att urskulda dem.
Äfven sedan deras misstag äro upptäckta, och då fråga uppstår att bestraffa den oförrätt, som den på misstankar häktade lidit, anlitas nemligen skarpsinnigheten att utröna, hvad som kan komma den af dem förvillade till godo i de skäliga anledningar, han förebär lill det våld mot en oskyldig, han genom häktandet utöfvat; och upprättelsen för denne minskas i den mån, som man kan uppleta ursäktlighet i den skymf, man honom tillfogat.
Annorlunda kan också icke vara, så länge allt häktande skall bero af offentlig myndighet.
Hos denna kan sällan annat skäl till häktandet förekomma, än misstanka.
Om än angifvaren är fullt säker på den angifnes brottslighet och erbjuder sig att ansvara för hans inmanande; så länge detta likväl icke kan ske på hans ansvar, utan sker lör den offentliga tjenstemannens egen räkning, är det hos denne endast en misstanka, som bestämmer honom till hans åtgärd.
Hans förtroende lill angifvaren och till uppgifna, men ännu icke pröfvade bevis föranlåta honom att tro den angifne brottslig; och anledningarne till denna tro, mer eller mindre sannolika, blifva hans försvarsskäl, i händelse han ställes till ansvar.
Det vore orimligt att döma honom efter den utredda sanningen om den tilltalades brott eller oskuld.
Af en sådan regel för häktande måste ömsom för mycket eller för litet blifva följden.
Godkänner man alltför lätt misstankeskälen och lemnar hvarje häktande ostraffadt; så är all personlig säkerhet till spillo gifven.
Ogillar man rätt ofta misstankarna och häktandet; så afskräckas polismaktens tjenare från sitt nit för allmänna ordningen; och som den enskilda målsägaren måste härvid förblifva overksam; så förslappas hela kriminallagskipningen.
Det — 86 — vore då säkerligen icke onyttigt, om någon utväg kunde finnas att undvika dessa båda alternatifver, utan att uppoffra enskild fred och säkerhet, utan att äfventyra den allmänna ordningen.
För mig har visat sig en sådan utväg; och jag har ej kunnat underlåta att, så vidt på mig ankommer, bringa den i åtanka.
När häktande endast kan ske under officiel ansvarighet; är det ej blott den personliga säkerheten, som lider genom inträffande häktningar, de der med misstankar urskuldas och för hvilka således, när de finnas oförskylda, upprättelse uteblifver; utan det händer äfvenså väl, att häktande då måste åsidosättas, der det borde kunna äga rum.
En kronobetjent, sorn icke har att påräkna alltför mycken strafflöshet i denna väg, kan ofta icke våga att på sitt ansvar företaga en arrestering, för hvilken målsägaren gerna skulle erbjuda sin ansvarighet, i fall denna kunde antagas; och med all den visshet, denne äger om brottet och den bevisning, han tilltror sig att åstadkomma, måste således brottslingen lemnäs på fri fot.
Dessa skiljaktiga olägenheter skulle finna ett botemedel deruti, att häktande kunde ske ej blott på publik tjenstemans, utan ock på målsägares eller annan angifvares ansvar; men att hvilkendera, tjenstemannen eller angi Tvären, som läte häktandet på sin räkning försiggå, också blefve verkligen ansvarig för sjelfva häktandet, och icke endast för sannolikheten af den misstanka, hvarmed han ville urskulda det.
Behörigheten att på eget ansvar begära häktning borde dock inskränkas genom vilkor af vederhäftighet eller antaglig borgen; och straffet för oförskyld häktning borde vara allvarsamt.
Jag tilltror mig icke att förutsäga, antingen häktningarnes antal skulle härigenom minskas eller möjligen ökas.
Inträffade det senare till en början; så skulle det dock sannolikt innan kort förändra sig, när man hunnit röna frukterna af förhastande!» i denna väg.
I längden borde skiljaktigheten mot varande förhållande blifva den, att färre oskyldige, men något flere skyldige häktades.
Imedlertid bör man, för all händelse, vara beredd derpå, att åtskillige af dem, som förut blifvit för ransaknings undergående häktade, komine att någon tid lemnäs på fri fot.
Som ibland dessa mången brottsling måste finnas; så kräfver allmän säkerhet ett nytt försigtighetsmått, i stället för den afskaffade lättheten att häkta.
Detta försigtighetsmått består uti en ökad lätthet att för brott tilltala.
Strängheten i ansvar för sådana åtal är onyttig, och kunde rätt vä! ersättas endast med skyldighet att godtgöra kostnad och skada för ett obefogadt åtal samt att bekosta frikännelseutslagets offentliggörande.
Jag har härom haft tillfälle att yttra mig uti Lagberedningen, i hvars handlingar min reservation är förvarad och kan, i händelse af möjligen blifvande efterfrågan, en gång framkomma.
Att häri söka ett försigtighetsmått för allmänna säkerheten, kan förekomma oväntadt.
Men genom ett obehindradt bruk af åtal mot den misstänkte, i stället för hans häktande, främjas allmänna säkerheten på det sätt, att i svårare brottmål den misstänkte, sorn lemnäs på fri fot, och endast kallas till frivillig inställelse för rätta, sällan vågar inställa sig, om han icke vet sig oskyldig.
Och så snart han uteblifver utan laga förfall och, såsom det i lagen heter, täger sak å bak; då måste han skylla sig sjelf, om misstankan mot honom anses så bekräftad, att han med fog i häkte inmanas.
Om nu redan uteblifvandet ådrager honom en sådan påföljd; så kan han desto mindre undgå densamma, i händelse han rymmer och ertappas, hvilket senare väl någon gång kan dröja, men dock aldrig i längden uteblifva, så framt han icke lyckas att undkomma ur landet; och derifrån torde det mestadels vara öfverflödigt att hindra honom.
Sådan är den utväg, som jag i lagstiftningen skulle våga att förorda, till undvikande af onödig häktning, till befrämjande af häktning, der don bör äga rum, och derjemte till vinnande af en kanhända lika vigtig biafsigt: en större lätthet att i ransakningarna upptäcka sanningen, så ofta den tilltalade röjde sig genom sitt undanhållande.
Ty jag tror i sanning, att genom det brådstörtade häktandet ransakningarne, ehuru möjligen någon gång lättas, likväl i allmänhet onödigt försvåras, och att mycket skulle bättre komma i dagen, om brottslingen lemnades mera tillfälle att fritt handla.
Ilan kan visserligen under sitt fria tillstånd begå nya brott; men att använda häktning emot brott, som icke äro begångna, utan endast befaras, finnes i lag ännu icke medgifvet.
Fråga är dessutom bär endast om den frihetstid, som — 87 — en angifven, hvars häktande icke af vederhäftig målsägare begäres, åtnjuter efter erhållen kallelse till domstol, innan inställelsetiden der inträffar; och jag skulle tro, att denna frihetstid, hvilken i stad sällan behöfde blifva längre än en enda dag, oftast kunde af polistillsynen, med biträde af målsägare, nyttigt begagnas, om, i stället att lemna den angifna tillfälle till löröfvande af nya brott, man med sorgfällig uppmärksamhet, och så obemärkt som möjligt, följde alla hans steg.
Ty i många fall böra hans företag röja honom, vare sig genom försök att dölja och undanskaffa tillgripna effekter, eller att träffa andra misstänkta personer, afsända bref o. s. v. På landet, der kallelsetiden kan blifva temligen lång, innan ting inträffar, och polistillsynen måste vara svårare att åstadkomma, kunde det vara önskligt, att för målsägare funnes rättighet till erhållande af urtima ting, äfven utan föregången häktning, i sådana mål, der detta eljest, i följd af häktande, kunnat inträffa.
Skulle missbruk af denna rättighet vara att befara; så kunde dermed förenas äfventyr för målsägaren att gälda kostnaden, i händelse den tilltalade frikändes.
Den vederhäftighet, som fordras, för att kunna på eget ansvar låta häkta någon, skall innefatta I) god fräjd, så att man ej kan vara liknöjd för det ansvar, som drabbar, i händelse af den häktades frikännelse; 2) tillgångar för det skadestånd, som kan ådömas.
Bristen i båda fallen kan fyllas genom borgen, såvida det stadgas, att borgen här blir proprie, d. v.s. af enahanda betydelse, som hade löftesmannen sjelf begärt häktandet.
Det förstås då, att om hufvudangifvaren äger god fräjd och saknar endast förmögenhet, han ej behöfver ställa borgen för annat, än skadeståndet, och att om han deremot endast äger förmögenhet, men saknar fräjd, löftesmannen ej kan äfventyra mer, än att utstå det straff, som icke utgöres af penningebötcr och skadestånd.
Emot en så allmän rätt till häktande bör fordras, att hvem som begär dylik åtgärd, och ej kan öfvertyga den angifne om det brott, för hvilket han låtit honom häktas, må sjelf vara förfallen (och jemte honom hans löftesman, der sådan blifvit ställd) till det straff, hvarom längre fram skall talas, och hvari jag anser någon skiljaktighet, för åklagare och polisbetjent eller för enskild angifvare, icke behöfva äga ruin.
Häktandet skor med krono- eller polishetjents biträde; och med åtalets utförande bör allmän åklagare till handa gå; men på eget ansvar kunna de ej förpligtas att göra det utan eget begifvande.
I allt annat fall måste hela åtalet och häktandets möjlighet bero af enskild angifvare.
Jag förmodar, att der allmän säkerhet är i fråga, sådan angifvare sällan lärer komma att saknas.
Undantag måste göras för embetsmän, så vida desse hvarken kunna häktas eller komma under tilltal för embetsfel utan offentlig åklagares medverkan.
Men har angifvelse om embetsfel skett af enskild person; så torde denne lämpligen jemte åklagaren häfta för ansvarigheten.
Såsom nämndt är, tror jag den minskning i strafflöst häktande, som från de här uppställda grunder kan härflyta, vara godtgjord med den större strafllösheten för allt åtal, som sker utan häktning.
Och jag bedrager mig mycket, i fall den, som gör sig full reda för, hvad det är, som skyddar allmän säkerhet, icke slutligen linner, att afskräckande från åtal är häruti mera hinderligt, än afskräckande från häktning.
Om beggedera lemnäs fria, så vidt med rättvisa kan förenas, men häktningen blir förknippad med afskräckande påföljder; så torde det visa sig, att brottslingens bäfvan för straff ingalunda minskas, emedan hoppet om strafflöshet ej kan tilltaga.
Straffet undvikes icke dermed, att man mindre godtyckligt häktas; det är isynnerhet anklagelsen, som den brottslige bör frukta.
Denna förskräcker åter icke den oskyldige, hvars iide deremot kan vara beklagansvärdt genom ett på misstankar för sig gånget häktande, och det desto mera, som hans motståndare måste uppbjuda alla krafter att fläcka den oskuld, mot hvilken de förgripit sig, i fall häktandet dermed kan urskuldas.
Får häktande ske endast på angifvares begäran och på hans ansvar, men också icke vägras, när en sådan ansvarighet erbjades och finnes antaglig, och brottet är af den art, för hvilken häkte äger rum; så följer häraf ock, att hos domstol ej kan begäras föreskrift örn häktande, och ej heller om frigifvande ur häkte i andra fall, än då den talan, som mot den häktade föres, icke åsyftar sådant brott, för hvilket häkte är tillåtet, eller ock frigifvandet bör ske i följd af frikännelse från sådant brott, vid sakens slutliga pröfning.
Såsom en icke ringa fördel torde kunna mitt förslag till godo räknas, att domaren sålunda undgår all preliminär befattning med frågor om den tilltalades inmanande.
Ett beslut härom före ransakningens afslutande öfverflyttar på domaren ansvaret antingen för häktandet, i fall den tilltalade är oskyldig, eller för hans obehöriga frihet, i händelse han är skyldig; och vid sakens slutliga afgörande uppstår deri svåraste frestelse att fullfölja hvilketdera af dessa misstag sorn inträffat.
Sådana preliminära domstolsbeslut, som innefatta lösgifvande, äro för öfrigt af ingen betydelse, om icke ens den satsen kan antagas, att med frikännande i hufvudsakligt utslag följer rättighet till frigifvande, utan hinder af klagan öfver detta utslag hos högre rätt.
Ty kan domstolen icke frigifva i och med den definitifva frikännelsen; så kan ännu mindre ett preliminärbeslut om frigifvande gå i verkställighet; och då gagnar ju icke, att det meddelas.
Nu har väl erfarenheten visat, att man ömsom antagit och ömsom förkastat satsen om verkställighet af domstols definitifva beslut, hvarigenom tilltalad såsom frikänd blifvit förklarad berättigad att komma på fri fot, utan hinder af klagan öfver samma beslut.
Men så vida en för häktandet redan ansvarig åklagare, som tilltror sig att ännu påyrka den tilltalades brottslighet, ehuru han en gång är frikänd, och som äger rätt att å högre ort härom fullfölja sin talan, ej kan vara mindre berättigad att fullfölja densamma i afseende på häktandet, än i afseende på sjelfva brottsligheten; och föremålet för denna talan skulle gå förloradt, i händelse den häktade imedlertid utsläpptes; har jag icke trott mig befogad att antaga den i fråga varande satsen, och således än mindre den meningen, att domstols preliminärbeslut, hvarigenom en tilltalad anses berättigad att vara på fri fot, under det ransakningen ännu är oafslutad, skulle böra gå i verkställighet, utan hinder af anmält missnöje.
Och då jag följaktligen betraktat allt sådant beslut såsom onyttigt; har jag ej kunnat undgå att önska, det i stället funnits en verklig ansvarighet hos den, som häktandet löranledt, så att aldrig ett obefogadt inmanande kunnat strafflöst aflöpa.
Enligt denna åsigt uppgör jag för mig följande redaktion af Rättegångsbalkens kapitel om häktande (Lagförslagets 10 kap. af Rättegångsbalkens 2:dra del): § 1.
Den som tilltalas för brott, hvarå fängelse i två år eller svårare straff kan efter lag följa, skall i häkte tagas, der målsägare eller allmän åklagare sådant äskar.
Dock varde tjensteman ej för tjenstefel häktad, utan på den åklagares begäran, som dertill i hvarje fall behörig är. § 2.
Tilltalas någon för brott, som ringare är, än i t § sägs, men som dock med fängelse i sex månader eller derutöfver efter lag straffas; den skall ock häktas, der han ej sätter borgen, att han skall för Rätten sig inställa, eller innehafver allmän tjenst eller fast egendom eller eljest stadigt hemvist och yrke. § 3.
Den som begått brott och å bar gerning eller flyende fot träffas, må af enhvar saklöst gripas, der brottet är sådant, för hvilket med penningar ej bötas må.
Varder någon af Konungens Befallningshafvande efterlyst, förthy att han för sådant brott rymt; då må ock den af en hvar saklöst gripas. § 4.
Den som någon för brott gripit, anmiile det genast hos Kronobetjent eller Konungens Befallningshafvande, och inställe der fången till undersökning utan allt dröjsmål.
Ar brottet, som angifves, sådant, för hvilket med penningar ej bötas må; och finnes griparen vara vederhäftig, efter hvad här nedan säges; då skall Kronobetjenten eller Konungens Befallningshafvande låta den gripne i häkte sättas; eljest varde han genast lösgifven.
Njute ock befrielse från häkte i de fall, som i 2 § nämnda äro.
Kronobetjent, sorn anmodas om biträde till gripande, vare skyldig att sådant biträde lemna, der det ske kan, efter hvad nu sagdt är. § 5, Vill Kronobetjent någon på sitt ansvar häkta, eller har han derom fått föreskrift af Konungens Befallningshafvande, eller har han blifvit derom af målsägare anmodad; då vare eho som derom anlitas och ej förfall häfver skyldig att Vid häktande biträda; dock ej qvinna eller eller den, hvilken med honom eller henne, som häktas skall, är i den skyldskap eller svågerlag, der äktenskap ej tillåtet är; ej heller den i dess tjenst är, eller dess äkta make; ej fosterson eller myndling; ej heller man, som är öfver sextio år gammal. § C. L hus, som så tillstängdt är, att det utan våld ej öppnas kan, må gripande ej ske, utan att Kronobetjent när är. § 7.
Den gripne skall genast tillsägas, för hvad brott han gripen är.
Sker det ej inom en tima; vare den, som gripandet fordrat eller verkställt, skyldig till ansvar för olaga häktning.
Ej vare någon skyldig att dervid biträda förr, än honom är sagdt, för hvad brott det ske skall. § 8.
Ehvad Kronobetjent sjelf på sitt ansvar häktar, eller hos honom undersökning anställes, såsom i 4 § sagdt är; skall af Kronobetjenten skriftligt besked öfver häktandet lemnäs den häktade inom tolf timar efter det Kronobetjenten med honom tagit befattning.
I det besked utsättes brottet, som fången tillvitas, och tiden, då han häktad biel.
Varder tjensteman häktad; då skall anmälan derom utan dröjsmål göras hos hans närmaste förman. § 0.
Ej skall häktad person annorstädes än i allmänt häkte förvaras längre tid, än som fordras för hans forslande till samma häkte.
Å natthärbergen och hviloställen skola minst tre personer vakande sig hos honom ständigt uppehålla.
Skor annorlunda, eller forslas fånge så långsamt, att mer än en dag åtgår på mindre än fyra mils väg; vare då häktningen för olaglig ansedd, och straffes derför den, som fången gripit, eller Kronobetjent, sedan han honom om händer fått. § 10.
Hvar som någon häktat eller häkta låtit, skall för Konungens Befallningshafvande eller Kronobetjent, när fången till honom aflemnas, styrka sig vara vederhäftig för det ansvar, som å häktandet följa kan.
Vederhäftig anses den vara, som allmän tjenst innehaiver, eller äger säkra tillgångar för femhundrade riksdaler *) och ej för vanfrejdande brott straffad varit.
Felas honom betyg om någotdera, och kännes han förthy ej god; äge då att, för hvad i vederhäftigheten brister, ställa borgen, som fullgod är.
Den i sådan borgen går, vare för häktandet lika ansvarig, som hade han det sjelf begärt.
Dock skall den, som för förmögenheten borgar, ej häfta för annan påföljd, än skadestånd, och ej heller den häfta för skadestånd, som endast för det öfriga ansvaret i borgen går. § 11.
Den som häktad blifvit, skall genast anmälas hos den domstol, som lill brottets upptagande behörig är; och varde ransakning företagen inom den tid, som i lag stadgad finnes. § 12.
Pröfvar Rätten brottet vara af den beskaffenhet, att häktande ej ske bordt; varde den häktade genast lösgifven.
Samma lag vare, der borgen äger rum och af den tilltalade ställd varder. § 13.
Ej må domaren någon i häkte inmana, eller annorledes derifrån lösgifva, än nu sagdt är, innan slutlig dom gifves.
Finnes då den tilltalade oskyldig, eller kan han ej till urbota straff' fällas; varde han då lösgifven, der han häktad är.
Yrkar åklagare eller målsägare, att han ytterligare.qvarhållas må, förthy att saken emot honom i högre
Rätt fullföljes; då skola besvären till Öfverrätten ingifvas inom hälften af den tid, som eljest stadgad är.
Sker ej det; varde den häktade lösgifven. § 14.
Ansvar för häktande åligge den, som det begärt eller för egen räkning verk ställt.
Ej skall Konungens Befallningshafvande eller Kronobetjent vara ansvar underkastad för den häktning, som på enskild mans begäran skett, i annat fall, än om vederhäftighet hvarken hos den begärande eller dess löftesmän finnes, eller om brottet är sådant, för hvilket häktande ej ske må. § 15.
Klagan öfver häktning må föras af den häktade sjelf, så ock af annan man, ändock att han af den häktade dertill ej fullmakt fått.
Inkommer sådan klagan till domstol *) I silfver specie. ii. St.
Ombudsm. Emb.-Berällelse för år 1851. 12 eller Konungens Befallningshafvande; höre deröfver genast den, som häktningen verkställt eller begärt, och beslute i saken utan dröjsmål.
Klagas det, att någon fängslig hålles, utan att vara till allmänt häkte lemnad, såsom nu sagdt är; förordne Rätten eller Konungens Befallningshafvande, der den klagan föres, att fången utan dröjsmål skall der inställas, och beslute om dess lösgifvande eller allörande till allmänt häkte, efter som skäl dertill finnes.
Uteblifver griparen, eller medhafver han icke fången och visar ej heller, att denne Iösgifven blifvit; då skola de båda till Rätten eller Konungens Befallningshafvande hämtas.
Förebär griparen, att fången fiir sjukdom eller annan orsak ej kunnat inställas; varde fången hämtad, så fort dess helsotillstånd det medgifver.
(Hvad som i Lagförslaget afhandlar fångvården, från och med § 29 till och med § 40, enligt Lagberedningens redaktion, skulle här följa och utgöra §§ 16 till och med 27.) § 28.
Nu går man i borgen för den angifna, såsom i § 2 sägs, och varder denne förthy lemnad på fri fot, men inställer sig icke, när han skall för rätta svara, ändock att kallelse dertill honom kungjord är; kan Jöftesmannen honom ej framskaffa; vare då denne skyldig att för honom svara; utgifve ock de böter och det skadestånd, hvartill den anklagade dörnes.
Ej skall löftesman annat straff för honom lida; vare ock saklös i allt, der den anklagade sjelf tillstädeskommer, innan domen skall i fullbordan gå.
Vill målsägare eller åklagare icke godkänna den borgen, som bjudes; vare då den angifne i häkte, tilldess löftesmäns vederhäftighet är af Konungens Befallningshafvande eller domaren pröfvad. § 29.
Dör den, som borgen ställt, innan dom öfver honom skall i fullbordan gå; vare då löftesman från borgen fri.
Vill han dessförinnan den uppsäga; gore det i den anklagades närvaro inför Konungens Befallningshafvande eller domaren, och vare sedan fri. § 30.
Nu kan den, för hvilken löftesman utgifvit böter eller skadestånd, sedan inställas för rätta; varder han frikänd från något af det, som löftesman för honom utgifvit; äge då denne att det återfå. § 31.
Rymmer den, som angifven är för brott, eller inställer sig icke för rätta, när kallelse dertill honom kungjord blifvit, och kan ej heller i sitt hemvist träffas; varde efter honom lyst, der ej borgen för honom ställd är.
Vore han eljest berättigad att vara på fri fot utan borgen, i det mål, der häktning efter lag äger rum; sitte dock i häkte till sakens slut, der han ej borgen ställer. § 32.
Lysning skall tre gånger kungöras, minst fjorton dagar imellan hvar gång.
Ertappas ej den efterlyste; då skall ändock, efter tre månaders förlopp, öfver brottet ransakas.
Förekomma sannolika skäl emot honom; vardén gode män förordnade att hans egendom under vård taga; och gälle om dem, hvad i Xrfdabalken om goda män för frånvarande arfvinge stadgadt är. § 33.
När egendom sålunda blifvit satt under goda mäns vård eller efter dem tillträdd af arfvingar; då skola gode männen eller arfvingarne till ransakningen kallas, att den frånvarandes rätt värja.
Varde ock sakförare för honom förordnad samt hans maka och närmaste skvldemän kallade; och gånge ransakning för sig, som derom stadgadt är.
Finnes då den tilltalade oskyldig, eller kan brottet försonas med böter och skadestånd; gånge dom i saken; men pröfvar Rätten, att han ej kan så frikännas eller varda till böter dömd; då må ej dom i hans frånvaro gifvas. § 34.
Frikännes den frånvarande; gånge med hans egendom, såsom i Ärfdabalken sagdt är.
Dömes han till böter eller skadestånd eller att gälda rättegångskostnad; håfven åklagare och målsägare rätt att ur den egendom, som i goda mäns vård finnes eller af arfvingar tillträdd är, utsöka, hvad sålunda ådömdt blifvit, sedan domen vunnit laga kraft; och vare om den egendoms redovisande till dem samma lag, som om redovisning till ägaren, der han återkommer. § 35.
Förklarar
Rätten, att målet ej kan i den tilltalades frånvaro afgöras; kommer han sedan åter eller varder ertappad; då skall han för rätta ställas och med honom efter lag förfaras.
Sker det under den tid, då hans egendom står under goda mäns vård, eller hans — 91 — rätt ännu fortfar mot arfvingar, som egendomen tillträdt; och varder han sakfälld; njuten då målsägare och åklagare ur denna egendom, hvad dem tilldömdt varder, med den rätt, ägaren sjelf tillkommer.
Härmed iiro således 21 §§ besparade af de 56, som lagförslaget innehåller.
De, som icke blifvit ersatta, äro den 50:de om qvarstad och de 4 sista om embets- och tjenstemäns suspenderande under rättegången.