Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man emedlertid närmare granskar grunderna för detta yrkande, finner man att det egentligen har afseende icke på varu-omsättningar emellan affärsmän, dervid krediten lages i anspråk, ulan på den mängd, för dagliga consumtionen skeende, smärre utborgningar i minut-handeln, hvaröfver man så ofta hört klagas, ehuru ett bifall lill yrkandet skulle upphäfva vitsordet äfven i förra fallet, om ej lagstiftningen ökos med sladganden derför.
Lika med Kongl. Maj:t tror dock Utskottet det ej vara rådligt att i omförmälde hänseende förändra vår nuvarande lagstiftning, enär sådant ostridigt skulle förorsaka en alltför stor rubbning i. förhållandena.
Och att endast fråntaga landlhandlandes böcker vitsord, på sätt Uiksdagsfullmäktigen Rudberg föreslagit, torde ej kunna komma i fråga, då lagen ej gör någon skillnad emellan dem och andra handlande i afseende på bokföringsskyldigheten eller vilkoren för vitsordet.
1 omförmälde hänseende, eller beträffande utborgningar i minuthandeln, tillerkänna likväl liera andra länders lagar handels-bok ej något vitsord, då dess vitsord deremot i alla lagar medgifves i frågor emellan affärsmän angående ömsesidiga affärer; och oförnekligt är äfven att sådant står i närmaste öfverensstämmelse dermed, att handels-böcker ega sin egentliga betydelse inom affärslilvet.
Att detta hittills hos oss ej blifvit uppfattadt, torde emedlertid hufvudsakligen härröra från saknaden af bestämda föreskrifter i afseende på dessa böckers beskaffenhet och sättet för deras förande; men är denna saknad afhjelpt, kan äfven handelsböckerna i vår lagstiftning gifvas det vitsord, som för affarslifvet fordras.
1 hvad grad detta vitsord bör anses bevisande, måste emedlertid städse bero på domarens pröfning efter de mångfaldiga olika omständigheter, hvilka dervid in - 14 Lag-Ulskotlels Betänkande, M 49. verka.
Vissa grunder kunna emedlertid angifvas till ledning för domarens förfarande härutinnan; och detta synes vara anledningen dertill alt man härutinnan upptagit liera särskilda bestämmelser, i stället för att, enligt hvad äfven är yrkadt, blott i korthet uttrycka satsen, att domaren må pröfva hvad vitsord handelsböcker i tvister emellan affärsmän må medföra, ulan annan ledning, an domarens subjektiva omdöme.
1 allmänhet hör man ock undvika att alltför mycket i lagstiftningen vädja till detta omdöme; men sådant är i synnerhet nödigt, då man i lagstiftningen upplager ett helt oell hållet nytt förhållande, hvilket, på sätt anmärkt blifvit, här inträffar med förslaget, så vidt det angår handelsböckers vitsord emellan affärsmän.
Hvad i öfrigt det nådiga förslaget innefattar rörer egentligen handels-räkningar; och den enda väsentliga förändring i hvad 1848 års ofvan åberopade författning derom innehåller, iir att liden, hvarinom räkning bör ulskrifvas, tillställas gäldenären och klandras, om fog dertill är, blifvit betydligen inskränkt.
Ehuru man ej kan förbjuda ulborgnings-systemel, bör dock detsamma icke af lagstiftningen befordras.
Dertill bär dock den långa tid för räknings utskrifvande, tillställande och klandrande, som berörde författning medgifver, ej obetydligt bidragit; och förkortningen i denna tid är således motiverad ur handelns verkliga intresse, och utgör äfven ett sätt alt befordra Herr Almgrens önskan om sådana föreskrifter i lag, som leda dertill all bokfordringar, så snart ske kan, varda rörliga.
Men om än Utskottet således i allmänhet godkänner det nådiga förslaget, så till sin syftning som innehåll, synes likväl, som skulle någon modifikation i ett par omständigheter böra ega rum.
Utskottet fruktar nemligen fiirst och främst att bokföringsskyldigheten i flera fall skulle kunna alltför långt utsträckas, derest ej någon ändring sker i 2:a mom. af 2 §.
Åtskilliga bland de slöjder, som idkas af landtman i flera delar af lliket kunna icke anses sammanhänga med jordbruket.
På en ort förfärdigas t. ex. snickare-arbeten, på en annan trädkarl och på en tredjo åkdon, allt i större partier för afyltring på andra orter.
De som sysselsatta sig dermed, egna sig äfven oftast uteslutande deråt; och de skulle således kunna hänföras lill dem, hvilka till sitt yrke gjort alt varor till försäljning tillverka.
Men för bedrifvande af deras verksamhet ingå vanligen ej de vilkor, som betinga bokförings nödvändighet; och denna verksamhet kan ej eller anses för annat än husflit, så vidt den ej eihållit den utsträckning, att den innefattar en fabriksnäring.
Denna omständighet bör således, efter Utskottets omdöme, uti ifrågaställde inom. uttryckas; likasom Utskottet funnit ordet »endast» vid fråga om handtverkare, som på beställning varor förfärdiga, böra utbytas emot hufvudsakligen, enär förstnämnde ord tilläfventyrs kunde leda till den föreställning, att om en handtverkare undantagsvis tillverkade en vara till försäljning, han skulle falla under lista morn., hvilket misstag möjligen äfven kunde inträffa i afseende på dem, som utan Lag-Utskottets Betänkande, Jtä 49, 15 lii trude af andra än hustru och barn lifsmedel eller drycker (ill försäljning bereda, derest sådant ej genom ett tillägg förekommes.
Vidare har hos Utskottet betänkligheter uppstått om behofvet eller lämpligheten af det stadgande, som innefattas i 2:dra mom. af 15 §.
Oin riktigheten af sjelfva den princip, som ligger till grund för samma stadgande, har emedlertid någon skiljaktighet icke förekommit.
Den är, fastän cj i lag uttryckt, redan i lag— skipningen gällande; och något behof att för ifrågavarande fall deråt gifva ett uttryck förefinnes derför icke.
Snarare kunde denna tillämpning af principen på ett enskildt förhållande leda lill misstag, särdeles som man dervid har svårt att åt principen gifva den allmänlighet, hvaraf i tillämpningen göres behof; och med afseende härå synes försigtigheten tala för uteslutning af omförmälde moment.
Ehuru dessa anmärkningar ej äro af någon mera genomgripande vigt, utgöra de likväl hinder för Utskottet alt understödja ifrågavarande nådiga förslag i sin helhet.
Men då Utskottet, lika med Herr Almgren, anser en lag i föreslagna syftningen vara af behofvet påkallad; och då, efter Utskottets omdöme, detta behof på ett för det allmänna tillfredsställande sätt blefve löst, derest omförmälde nådiga förslag, med de få modifikationer, som Utskottet ansett nödiga, blefve antaget, får Utskottet, enär Kongl. Majlis
Nådiga propositioner endast kunna i sin helhet antagas, vördsamt tillstyrka, det mätte Rikets Ständer med förklarande, att IiongL Maj:ts ifrägaslällde Nådiga proposition icke kan bifallas, besluta en författning angående handelsböcker och handelsräkningar, af enahanda innehåll med den, som Kongl.
Maj:t föreslagit, dock med den förändring: alt 2 mom. 2 § skall hafva denna lydelse:
Undantagne äro: jordbrukare och idkare af de näringar, hvilka med jordbruket sammanhänga eller såsom föremål för husflit äro att betrakta; idkare af grufvedrift och bergsmannahandtering; handtverkare, sorn hufvudsakligen på beställning varor förfärdiga; och de, som ulan biträde af andra, än hustru och barn, mångleri eller annan sådan mindre handelsrörelse idkar, eller lifsmedel, drycker eller andra varor till försäljning bereda.
Äfvensom alt 2 mom. af 13 § helt och hållet utcslutcs.
Och torde vid delta förhållande Herr Palanders och Riksdagsfullinäktigen Rudbergs motioner, utan vidare yttrande, komma att förfalla.
Af Herr Carleson, E. C.: »Den bufvudsakligaslo anmärkning, hvartill det af Utskottet granskade Lagförslaget föranleder, är otvifvelaktigt den, som blifvit af Högsta Domstolen fram - 16 Lag-Utskottets lielänkande, JW .49. ställd emot Förslagets 1 och 2 §§, hvarigenom bestämmes hvilka närings-idkarc skola anses skyldige att öfver sin rörelse föra bok.
Det måste visserligen inedgifvas, att en ordentlig bokföring bör för så väl handtverkare som andre närings-idkare i allmänhet vara nyttig, men det torde icke heller kunna bestridas, att den ej är för dem alla verkligen behöflig.
Många liro de, som ulan den ringaste kännedom om kreditens vidsträckta användande inom det egentliga affärslifvet eller de särskilda former, hvarunder den der uppträder, drifva sin obetydliga rörelse på ett sådant sätt, att del hvarken med afseende å det allmännas eller den enskildes rätt eller fördel kan visas vara någon nödvändighet alt ålägga deni bördan af den omständliga och noggranna bokföring, som för affärsmannen är ett behof.
När dertill kommer att dessa näringsidkare i allmänhet sakna icke allenast de insigter, som fordras lill de ifrågaställde handelsböckernes ordentliga förande, ulan ock tillfälle, kanske understundom äfven förmåga att förskaffa sig sådana insigter, vore det så mycket mer orätt att ålägga dem en dylik bokföring, som underlåtenhet alt fullgöra det ålagda skulle för dem, som till och med endast i följd af verkliga olyckor råkade i obestånd, medföra det stränga och vanärande straff', hvarmed gällande konkurs-lag belägger den vårdslöse gäldenären.
Billighet och rättvisa kräfva följaktligen, att lagen icke förcskrifver bokföring såsom ovilkorlig skyldighet för andre än dem, som drifva sådan rörelse att, för vidmakthållande af ordning och reda, bok deröfver nödvändigt måste linnas.
Sådan är den rörelse, som drilves af egentliga köpmän.
Men när man ifrågasätter att bland öfriga näringsidkare skilja emellan dem, som skyldigheten att öfver deras rörelse föra bok bör åläggas, och dem, som från denna skyldighet skola fri lagas, visar sig att inom de flesta, mera utbredda, näringsgrenar finnas idkare af hvardera klassen och att frågans lösning beror, såsom Högsta Domstolen anmärkt, ej blott af den utöfvade rörelsens art, utan äfven af dess vidd och sättet hvarpå den drilves.
Att efter näringsgrenarne uppdraga skiljolinier eller angifva dem, som skola hålla bok öfver sin rörelse, måste derföre under närvarande förhållanden misslyckas.
Åtminstone synes det mig omöjligt att dervid förekomma att sådane, som rätteligen borde vara från bokföringsskyldighet befriade, få den sig ålagd och att tvertom sådane blifva derifrån befriade, som borde dertill förpligtas.
Dylika missförhållanden förefinnas i det Nådiga Förslagets 2 §, hvarigenom stadgas, att, bland andra, de, sorn i kommission emottaga varor till utsäljning, do som för inrikes sjöfart bygga eller utrusta fartyg för att dem på frakt upplåta eller försälja, idkare af gröfre eller linare smidesbruk, af fabriker och manufakturverk, idkare af de borgerliga yrken, som hafva lill ändamål att lifsmedel eller drycker till försäljning bereda, och de, som gjort till sitt yrke att på beting öfvertaga uppförandet och bättrandet af hus och byggnader, äro skyldige att öfver sin rörelse föra bok, men att deremot handtverkare, som endast på beställning förfärdiga varor, äro undantagne.
En mängd oärings - Lng-Ulskoltcts Betänkande, Jlf 49.
17 näringsidkare med högst obetydlig rörelse skulle sålunda belastas med bokföringsskyldighet, då deremot andra med en rörelse af största betydenhet, såsom en del af de handtverkare, hvilka arbeta endast på beställning, till hvilken klass vanligen de förnämsta och mest anlitade höra, skulle komma alt från en slik skyldighet befrias.
Ej kunde delta vara rätt.
Visserligen är önskvärdt, att en lag har den största möjliga tydlighet och bestämdhet, men i detta afseende torde ej särdeles mycket vara vunnet genom angifvande af begrepp, hvilkas innehåll ej är bestämdt; och för sträfvandet efter tydlighet får naturligtvis i alla fall något högre mål icke uppoffras.
Efter min tanke visar Kongl. Maj:ts ifrågavarande förslag påtagligen svårigheten, för att ej säga omöjligheten att på förhand genom lag fullständigt och noggrannt bestämma hvilka näringsidkare skola vara skyldige att hålla bok öfver sin rörelse, och för min del instämmer jag i Högsta Domstolens härom yttrade åsigter.
Måhända kunde likväl åt de lagbestämmelser Högsta Domstolen föreslagit i stället för dem, som innefattas i det Nådiga Förslagets 1 och 2 §§, gifvas genom andra uttryck en större tydlighet, men då det sannolikt vore ändamålslöst att föreslå något nytt uttryckssätt, helst det jag vore beredd att framställa ej vunnit understöd inom Utskottet, anser jag mig böra, i enlighet med hvad Högsta Domstolen tillstyrkt, i öfverensstämmelse med gällande lag hemställa,, att den föreslagna Författningens 1 och 2 §§ matte sammanföras till en, innehållande den föreskrift, att en hvar sorn antingen i stad efter burskap eller pä landel i öppen salubod, med särskildt tillstånd såsom i liandels-ordningen bestämmes, idkar handel, ehvad det är enskild man eller bolag, skall vara pligtig att föra handelsbo eker, samt att i slutet af Författningen mätte stadgas dets att nyssnämnde likasom öfrige i Författningen i afseende ä köpmän förekommande föreskrifter skola ega tillämpning äfven ä fabriksidkare och andra, hvilka drifva rörelse af den vidd och beskaffenhet att för vinnande af reda och ordning deruti, bok öfver rörelsen erfordras, dels ock alt, i • händelse annan varutillverkare eller varuförädlare i föreskrifven ordning fört bok öfver sin rörelse, sådan bok skall, i fråga om fordran för utborgade varor och verkstäldt arbete, ega enahanda vitsord, som, enligt Författningen, handelsbok i nämnde hänseende tillerkännes.
Utan en ändring i denna syftning nödgas jag för min del afstyrka antagandet af Kongl. Maj:ls Nådiga Proposition».
Af Herr Riksarchivarien Nordström, som tillkänuagaf, att han fann 2 mom.
13 g, såsom innehållande en i bevisningsläran vigtig regel, med fullt skäl böra qvarstå, helst det handelsbok tillagda vitsord i sig sjelf icke utgör fullt bevis, och det föreslagna stadgandet, såsom egentligen afseende bokens yttre beskaffenhet, alltså icke innebär någon våda för den materieia rättsfrågans vederbörliga pröfning.
Af Herr Kistner.
Herr Asker har anmält att han ej deltagit i behandlingen af den fråga, sorn är föremål för detta utlåtande.
Prof. 1833 & 1834. 7 Sami. 1 Afd. 26 Häfl. 3 STOCKHOLM, TKVCKT HOS JOH. BECKMAN, 1854.
Rättelser uti Lag-Utskottets Betänkande jv? 48.
Sidan 3, raden 17 uppifrån står: ”innan kort färdiga” läs: samt innan kort färdiga n 4, — 17 — _ ”diskussionen” » diskussionerne » 21, — 14 — — ”från dessa” från dess * 77 23, § 6 — r. 1 — "ock för stöld” » ock såsom för stöld v 25, S 16 • „ 2 — ”njute åter” n njute det åter » 77 S 18 - „2- ”sorn han gerningen’ v som om han gerningen » 26, 8 21 »2 — ”vare” 77 varde » •n § 22 - „ 1 - ”Hvar som” 77 Hvar, som » 27, § 29 - „1 _ ”hvad stadgas” 77 hvad som stadgas Bih. till R.
Prof. 1853—64.
7 Sami. 1 Afd. 27 Bäft. STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1854. Lag-Vtskotlets Tillåtande, J)f SÖ. i M 50.
Ank. till Exp.-Ulsk. d. 6 Nov. 18S4, kl. 11 f. m.
Utlåtandei anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande J\z 35 ofver väckta motioner om förklaring af hvad 1 kap. 2 § Missger ning s-B alicen stadgar angående gäckeri med sakramenten, eller stiftande af lag emot ett olofligt utdelande deraf Berörde anmärkningar hafva blifvit framställde inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga Preste-Ståndet, hvilka Riks-Stånd till Lag-Utskottets lörnyade behandling förvisat det ärende, som utgjort föremål för omförmälde
Be tänkande, hvilket öfriga Riks-Stånd åter bifallit.
Vid granskning af aninärkningarne befinnes visserligen, hurusom man erinrat, dels att det förhållande, som gifvit anledning lill den framställning, hvaraf Utskottets förslag varit en följd, eller att personer företagit sig att utdela Nattvarden och förrätta dop, destomindre kunde hänföras till brott, som sådant icke skett i brottsligt uppsåt, utan af den orsak att de eljest vid dessa förrättningar ej kunnat få begagna vår äldre kyrko-handbok, den der öfverensstämde med deras religiösa öfvertygelse, i enlighet hvarmed den i församlingen nu brukliga handbok af dem förkastades, dels ock alt omförmälde förhållande ej borde betraktas annorlunda än såsom en villfarelse, som, om den ej på öfvertygelsens väg lät sig rättas, än mindre kunde förekornmas med böter; inen, så vidt af diskussionerna kan slutas, har dock flertalet hos så väl Preste-Ståndet, som Ridderskapet och Adeln delat Utskottets åsigt, att, ehvad grunden till ifrågaställda förhållande varit, måste det likväl anses såsom en betänklig och straffvärd oordning inom den evangeliskt Lutherska kyrkan, enär de vigtigaste grundsalser, hvarpå denna kyrka hvilar dermed blifvit öfverträdde, för hvilken åsigt en talare dock ansett Utskottet bordt närmre angifva skälen, helst giltigheten af ifrågaställda lagstiftning ytterst berodde pä en utredning i berörde hänseende eller hvarför sakramentets administrerande skall vara en presterskapets tillhörighet.
Beträffande innehållet af föreslagna lag-stadgandet i öfrigt, har blifvit anmärkt: att deraf ej syntes om eller i hvad mån 1 kap. 2 § Missgernings-Balken derigenom vöre ändradt: att ett förtydligande härutinnan så mycket heldre behöfves, som det Bih. lill R. S. Prol. 1853 & 185.1. 7 Sami. 1 Afd. 28 Hafi. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande, JYS SO. samma eljest kunde komma att tillämpas om någon utdelat Nattvarden af gäckeri, hvilket ej vore meningen; att det i allt fall ingalunda vore rättvist att straffa den, som af en allvarlig, om än förvillad öfvertygelse utdelar Nattvarden, hårdare än den, hvilken gör sådant lör att gäckas; att dessutom de särskilda straff-bestämmelserna ej stodo i något konseqvent förhållande till hvarandra; att omförmälte stadgande jemväl lätteligen kunde eluderas derigenom att ingen utdelar Nattvarden, utan hvar och en, sedan elementerna blifvit framställde, tager sig sjelf, hvilket skulle skett på flera ställen; samt slutligen att den händelse att en ej öfvermage låter sig döpas af den, som ej är prest, blifvit i förslaget uteglömd.
I anledning häraf får Utskottet till en början förklara, att då två Kiks—Stånd, genom bifall till Utskottets förslag, godkänt ej allenast den åsigt, att Sakramenternas förvaltning af lekmän i annat fall, än siirskidlt medgifvet är, står i uppenbar strid emot vår kyrkoförfattning, än äfven att tilltag af denna art ej kunna lemnäs utan påföljd, samt denna åsigt, efter hvad ofvan är antydt, delats af flertalet inom öfriga Riks-Stånd, Utskottet anser sig vid den förnyade pröfning af frågan, som återförvisningen påkallar, endast hafva att besvara de anmärkningar, hvilka blifvit framställda emot den tillämpning berörde åsigt gifvils uti förslaget.
Hvad således angår den att straff’ äfven här bör stadgas å den ej öfvermage, som låter sig döpas, så faller detta förhållande ej under nu ifrågaställa lagrum.
Detsamma innefattar nemligen ej en oordning inom kyrkan, utan ett affall derifrån; och derför saknas hvarken lag eller påföljd.
Utskottet således ej kan biträda den i berörde syftning framställda anmärkning, erkänner likväl Utskottet, att de oorduingar, hvilkas förekommande utgjort ändamålet med föreslagna författningen, äro af den beskaffenhet, att man, så vidt ske kan, bör söka förekomma desamma utan lagens anlitande.
Utskottet tror derföre att varning bör föregå.
Hjelper ej den, då antaga oordningarne karakteren af trots emot den ordning, hvarje samhällsmedlem är skyldig akta, och för hvilken hans enskilda öfvertygelse måste gifva vika; och detta trots är desto vådligare, som det vittnar om förakt för förhållanden, hvilka så djupt ingripa i närvarande samhällsskick och hvilkas bevarande utgör vilkoret för så mångens frid och lugn.
Derigenom skiljer sig ock detta trots från lättsinnets yttringar, att då dessa föranleda en tillfällig ovilja, väcker trotset allvarliga bekymmer; och det är med afseende å dessa mera störande verkningar, som det blir straffviirdare.
Vidare har Utskottet vid ett ytterligare skärskådande af frågan funnit lämpligast att göra författningen till ett mom. i 1 kap. 2 § Missgernings-Ralken.
Såmedelst förekommes den kollision som man eljest befarat; och synes äfven, som skulle ge nom en förändring i ordalagen i stadgandet kunna blifva hänförligt på det fall att ingen utdelar Nattvarden, utan hvar och en lager sig af framsatta elementer sedan någon förut deröfver läst instiktelseorden.
Om det nemligen säges genom och ej af sådan person den heliga Nattvarden annammar, så kan stadgandet tillämpas på detta förhållande.
Lag-Ulskottels Utlåtande.
M SO. 3 I följd häraf får Utskottet, med hemställan om icke Vällofliga Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet täcktes frånträda deras i ämnet fattade beslut, vördsamligen tillstyrka. det måtte Rikets Ständer besluta, det skall 2 § 1 kap.
Missger ning. s-Balken erhålla följande förändrade lydelse:
Den som, utan att vara prest, i annat fall än särskildt medgifvet är, förvaltar sakramenten och, efter varning, dermed ej af står, böle trehundra daler; och vare hvar och en, som genom sådan person, den Heliga Nattvarden anammar, der han ej eller, genom varning, låter sig rätta, förfallen att böta femtio daler.
Gör någon eljest gäckeri med sakramenten eller med tiudstjensten och Guds ord, vare lag som sist sagd är.
Stockholm den 30 Oktober 1834.
Reservationer: af Herr Carlsson E.:
Så vidt de kyrkliga oordningar, hvarom här är fråga, hafva sin grund i en oriktig uppfattning af religionens sanningar eller kyrkans former, tillhör det icke den borgerliga makten att dermed taga befattning.
Genom strafflagar kunna de hvarken förekommas eller afhjelpas.
1 händelse Utskottets förslag blefve lag kunde visserligen de vilseförde bringas till tiggarstafven och, i saknad af böter, gång efter annan underkastas det fängelse straff, sorn mot böterne svarade, men, alt de derigenom skulle återföras på den rätta vägen, torde med skäl böra betvidas.
Fastheldre mäste befaras att de skulle anse sig såsom martyrer för sin tro och slärkas i sin villfarelse.
Efter min tanke skulle den af Utskottet föreslagne lagen motverka sitt ändamål och för min del afstyrker jag densamma. af Herr Asker, som åberopade sin emot återremitterade Betänkandet afgifna reservation.
JK 51.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 6 Nov. 1884, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner angående straffet för åverkan.
Uti sitt under JV5 37 afgifna Betänkande, deruti Lag-Utskottet tillstyrkt en förändrad lagstiftning, angående bland annat stöld och snatteri, har Utskotlet till - 4 Lag-Utsknltets Betänkande, Jf!t SI. kännagifvit, att den jemväl väckta Irågan, att skogsåverkan måtte anses och straffas såsom stöld, komrae alt utgöra föremål för särskild behandling; och det är för denna behandling, som Utskottet nu vill redogöra.
Efter vår lag förstås med åverkan i allmänhet hvarje olofligt ingrepp i annans nyttjande rätt lill fast egendom.
I vissa fall har dock denna benämning blifvit gifven åt sjelfva tillgreppet af hvad egendomen tillhörer.
Så har tillgrepp af växande träd och skog, torf, näfver, löf och bast, blifvit hänförd t till åverkan, likasom annat obehörigt intrång i egande- och nyttjande-rätten, såsom olofligt betande, oloflig botägt rn. m.; och bestämdes till en början ansvaret för nyssberörde tillgrepp hufvudsakligen i Byggningabalkens 10:e och 13:e kapitel.
Uti det förras 5 § berättigades likväl domaren att, der sådan åverkan oftare skedde, utom de böter lagen stadgade, förelägga vite.
Tid efter annan utkommo emedlertid (lere författningar, hvilka, jemte stadganden angående skogshushållningen i riket, skärpte det ansvar, som lagen i berörde afseende utsatte; och den sista samt mest omfattande af dessa författningar var Kongl.
Förordningen om skogarne i riket af den 1 Augusti 1805, hvilken uti 62—68 <§§ stadgar straff å den, sorn föröfvar åverkan, eller fäller ek, bok, apel, oxel eller storverksträd, eller syver, kläcker eller annorledes skadar slika trän, eller tager torf, näfver, löf, bast, eller hugger ved, gärdsel, stör, timmer eller hvad heldst det är. i likhet med hvad förut varit förhållandet, skiljer dock. denna författning emellan åverkan å kronans parker, gehäg och djurgårdar samt dylikt brott å allmänning och annans enskilde egor, i så måtto alt straffet i förra fallet bestämmes vida högre an i det senare.
Denna olikhet i straffet har likväl till en del sedermera försvunnit genom Kongl.
Förordningen den 13 December 1823, den der ökat ansvaret för åverkan å allmänning och enskildas egor.
Som omförmälda Författningar emedlertid ej inskränkt förenämnde domaren lemnade rätt att förelägga särskildt vite, har denna rätt alltjemt begagnats.
Men enär bestämd regel i afseende å beloppet ej är vordet meddelad, vidare än att man, i följd af ett särskildt Kongl. Bref, ansett högre vite än 25 Piiksdaler ej få stadgas, har det förhållande inträffat att ansvaret för åverkan är väsendtligen olika öfverallt i riket.