Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Leken börjas med afsjungande af denna sång:
”Viljen J veta och viljen J förstå,
Hur bönderna bruka sin hafre så?
Jag hade en fader, han sådde så här,
Och sedan så hvilade han på armen.
Han stampade med fot, han klappade med hand,
Han gick omkring, så glader var han.”
”Efter denna korus, under hvilken såningsmannens åtbörder härmas af alla i leken deltagande, kommer uppbjudningen med den en ljuf öfverraskning målande arian:
”Se hvad jag fick uti min hand,
Se hvad jag fick att föra.”
Liksom alla nyss uti kören åskådliggjort såningsmannens arbete och åtbörder, så framträder nu uti den enskilte uppbjudande samma såningsman in specie och visar för sällskapet i glad öfverraskning den skatt han hittat bland hvetekornen.
Det är som om en ungersven eller fager jungfru legat dold i vannan, och nu med ens sprungit fram i sin rätta gestalt för att möta ett älskande hjerta.
Och så fortgår förtrollningen och förtrollningens lösning allt ideligen under sång, ringdans och nya hafrekorns metamorfoser till sköna flickor och raska ynglingar.”
Slutligen hafva vi att omnämna en grupp ringlekar, hvilka, fastän i hög grad mimiska, dock icke framställa någon dramatisk situation, uppburen af en poetisk dialog.
Dessa ringlekar, som snarare äro sång- än dans-lekar, äro att betrakta som fria utbrott af den mimiska lusten, och de ord, hvilka under dansen afsjungas, hafva ingen eller ringa poetisk betydelse.
Dock råder äfven inom denna klass en stor olikhet.
Några närma sig mera de egentliga ringdansarna, då åter andra blott afse efterhärmandet af ett eller annat yrke, af något stånds egendomlighet eller dylikt.
Till förra slaget hörer den af Rydquist anförda sångleken: ”Skön Vendela”41.
Den är öfvervägande mimisk, men de enkla orden, fastän ständigt återkommande, afspegla dock troget lekens grundtanke.
En jungfru sitter på en stol i ringen med en slöja på hufvudet och vaggar med kroppen, som om hon rodde.
Ringen sjunger:
Hvi sitter du och ror:,:
Skön Vendela?
Jungfrun:
Jag må välle ro, Men gräset det gror Om sommaren.
Ringen:
Jag sporde i dag, Jag sporde i går, Din fader är döder Och lagder på bår, Skön Vendela.
Han får välle det:,:
Min fästman lefver ändå.
Men gräset det gror
Om sommaren.
Jag må välle ro, m. m.
Ringen berättar vidare med samma ord, att hennes moder, syster och broder äro döda, men alltid tröstar sig jungfrun, ty hennes fästman lefver ändå.
Slutligen säges henne, att äfven fästmannen dött; då drager hon slöjan för sitt ansigte och faller halfdöd ned på stolen.
Nu beder ringen henne stå upp, berättande, att både fader, moder, syster och broder lefva, allt med samma ord; men jungfrun vill ej låta trösta sig, ty hennes ”fästman är döder ändå.”
När hon slutligen får höra, att äfven fästmannen lefver, springer hon glad upp från sin stol och förjagar dem, som bedröfvat henne.
Det enformiga i anläggningen som i orden stämmer dock ej illa till denna kärlek, som i det älskade föremålet ser sitt allt och för hvilken allt annat i verlden är lika likgiltigt och enahanda.
— Stundom har dock i dessa visor hela det poetiska elementet flyktat in i omqvädet, och versen angifver blott hvad den dansande i hvarje fall skall utföra, såsom bjuda upp, dansa, klappa, kyssa sin vän.
Så uti den ofvan sid.
18 anförda visan.
— Hafva dessa visor ännu det erotiska innehållet gemensamt med ringdansen, så är deremot detta alldeles borta i de till andra klassen hörande sånglekar.
I dem gifver sig efterhärmningsbegäret luft fritt och obehindradt.
Så gäller det, att i sånglekarne ”Dansa vackert” och ”Räfven raskar öfver isen” härma handtverkaren och embetsmannen; i en annan lek uppträder ”Nisse, som var en konstiger man,” och ger prof på sina talanger; åter i en annan måste man genom att dansa, niga, hoppa bevisa att man är från dansare-, nigare- eller hoppare-land.
Andra hafva samma karakter som lekarna utan sång, t. ex.
”Aborren leker,” ”Åldermansleken,” ”Stöpa klockor,” ”Lussi” m. fl.
Dessa bilda öfvergången till den icke musikaliska folkleken.
Dansleken, der de dansande äro ordnade på två rader, har största likhet med ringdansen.
Flertalet af dessa lekar äro friarelekar, hvilka på följande sätt utföras.
Deltagarna uppställa sig i två rader, midt emot hvarandra, karlarne på den ena och fruntimmerna på den andra sidan; under sång närma sig raderna hvarandra växelvis, så att den rad, som sjunger, går fram, och den andra står stilla; en efter annan af karlarne presenteras som friare och får antingen ja eller nej, i hvilket sednare fall anbudet förnyas hos en annan, till dess det slutligen emottages, och dermed fortsättes till dess alla de lekande bilda par; till slut dansar hvarje par för sig under särskilt sång och i den ordning paret blifvit bildadt42.
Dessa friarelekar äro mycket gamla och den af Lyngbye upptecknade, ofvan omtalta Vikivaki är en sådan lek.
Enär i dessa lekar alla skola bilda par, och ingen får förblifva utan maka, kan man deri se en hyllning åt det äkta ståndet, framgången ur en sann och omedelbar sedlig känsla af familjelifvets vigt för allt samhälle; men detta hindrar icke, att leken äfven kan få en komisk vändning — ty allt har ju sin komiska sida, — och stundom skämtas det med mödrarnes oförtrutna nit att få sina döttrar bortgifta eller förlöjligas flickornas sträfvan att göra ”goda partier.”
En danslek, som, utan att vara friarelek, har samma uppställning som en sådan, är dansleken ”Väfva Wallman,” uti hvilken de dansande raderna under afsjungande af några enkla ord söka genom sina rörelser efterbilda väfvens uppränning och sammanslående; väl vänder sig denna lek icke direkte kring ett kärleksförhållande, men det är dock ett par af skilda kön, hvilket utgör den skottspole, som förenar trådarna och bildar väfven.
De sånglekar, i hvilka deltagarne äro ordnade på en rad, äro inga egentliga danslekar.
De hafva liksom pantlekarna och lekarna utan sång närmast likhet med den sednast omtalade gruppen af ringlekarna.
Uti dem finner man icke en dramatisk situation af erotiskt innehåll; det erotiska har i reglen endast ett inskränkt utrymme.
Ofta innehålla de blott ett upptåg, ett skämt, eller äro de anlagda på att sätta minnet eller snabbfyndigheten på prof, eller ock äro de rena uttryck af den mimiska lusten och efterhärma scener ur djurverlden, vissa stånd och yrken.
Stundom vidga de sig dock till små genretaflor, hvilka genom den improvisation de medgifva blifva till en slags folkdramer, merendels af satiriskt innehåll.
Som prof meddela vi bland sånglekarna med anordning på en rad en lek, som benämnes ”Sälja pottor.”
En pottomakare far till torget att sälja pottor; pottorna föreställas af några bland de lekande; en köpslagan uppstår och efter mycket prutande försiggår handlen.
Då pottomakaren fått sin betalning, sjunger han i glädjen:
”Och sistu hur jag narra bonden med den potta,
Jag sålde som en man, han köpte som en narr.
Hon var sprucken i botten.
Det var ett stort stycke ur brädden.
Skaftet va’ å’na.
” (Arv. III. s. 171.)
Pantlekens egendomlighet består deri, att de lekande, som blifvit straffade för underlåtenhet eller oförmåga att fullgöra ett bestämdt åliggande, måste, innan straffet utkräfves, som borgen sätta något i pant.
Stundom är väl panten frivillig, såsom i leken: ”Går jag ut om alla nätter,” der först hvarje karl på föreskrifvet sätt väljer sig en maka, och sedan anförarinnan går omkring med ett kläde, som hon lägger i karlarnas knän, då dessa skola der nedlägga en pant.
Arvidsson anmärker, att denna lek synes vara en efterbildning af våra förfäders sed att vid giftermål erlägga gåfvor eller liksom ett försäljningspris för hustrun (III. s. 372).
Gemenligen hafva dock panterna den förstnämnda betydelsen.
Något mimiskt element innehålla pantlekarna sällan.
Än skall man vid gifvet tecken upphöra med sången, än på en fråga icke svara för sig sjelf, utan för en annan, än utan att stappla säga efter långa ordramsor, än såsom i ”Domaredansen,” då ett brinnande ljus hålles under ögonen, icke med ett leende förråda, att man ”sofvit hos kärestan sin” m. m.
Stundom äro pantlekarna beledsagade med sång, men sällan äro dessa sånger synnerligen poetiska, ofta innehålla de blott en barbarisk rotvälska.
Panten skall inlösas, och pantgifvaren återfår den icke förr, än han underkastat sig ett honom ådömdt straff.
Och detta har gifvit anledning till uppfinnande af en mängd straff, uti hvilka folkqvickheten esomoftast yttrar sig på ett rätt löjligt sätt.
Till slut hafva vi att betrakta lekarna utan sång.
Dessa äro af mångfaldigt slag.
Några afse blott att visa kroppsstyrka och vighet, andra att gissa något eller att uppsöka något undangömdt — ”Gömma ringen” och de många dermed beslägtade lekar —; i några ligger lekens kärna i de orimligheter och löjligheter, som uppkomma genom att sammanställa i ett sammanhang hvad som blifvit yttradt af olika personer, utan att de veta om hvarandras yttranden, åter hos en annan del i tillfällen till anspelning på förmodade hjerteangelägenheter.
I ingen af dessa förekommer någon mimik.
Samma är förhållandet med underlekarna, uti hvilka en person så att säga försättes i anklagelsetillstånd, och alla hans svaga sidor blifva gifna till pris åt löjet.
En särskilt klass bilda blindbockslekarna, hvilka äro af många slag och återfinnas hos nästan alla folk.
Redan hos Grekerna voro de kända.
Det tyckes som om man genom denna konstlade blindhet velat träffa den andliga blindheten, och liksom en partiell medvetslöshet hör till all komiks väsende, så äro också alla blindbockslekar beräknade på att väcka löje.
Mindre framträder efterhärmningen i lekar, sådana som ”Skifta makar” och ”Låna eld,” uti hvilka ett från alldagliga förhållanden lånadt motiv väl bildar lekens underlag, men icke kommer till mimiskt utförande.
Men deremot finnas bland de lekar, hvilka afse att drifva puts med de i leken oinvigda, många, uti hvilka en liflig mimik förekommer, såsom i ”Slagta bocken,” ”Sätta rofvor,” ”Sisslas barnsöl.”
Och slutligen hafva vi flera lekar, hvilka kunna sägas vara verkliga små improviserade folklustspel.
Hvarje deltagare har en roll att utföra, och endast uppränningen är gifven, hvilken de spelande hafva att efter bästa förmåga fylla ur egen ingifvelse.
Det var på dessa folklekar vi syftade, då vi ofvan sade, att folkleken utan sång kan vara än mera dramatisk än ringdansen.
Vi vilja här anföra några exempel.
Valla får.
De lekande, som föreställa får, bilda en ring, och inom den går ett fruntimmer föreställande ett gammalt vallhjon med en käpp i hand, sjungande:
”Jag stänger en gärdsgård, Jag stänger en gård
Omkring mina getter, Omkring mina får.”
Derefter pekar hon uppåt, sägande: ”der skall tjufven hänga.”
Härpå lemnar hon ringen och sätter sig på en stol, med käppen bredvid sig, och låtsar spinna, härmande rockens surrningar; men snart somnar hon in.
En vaktare går utanför ringen och vallar fåren, men i hörnet af rummet lurar en räf och söker att bortsnappa dem.
Vaktaren gör motstånd, men när räfven lyckats, går vaktaren till den sofvande qvinnan, berättar olyckan, får af henne uppbära förebråelser och äfven smaka käppen, och så fortgår leken till dess alla fåren blifvit bortsnappade.
Mera dramatiska och med rikare tillfällen för utvecklande af mimisk talang äro följande tvenne lekar.
Gubben på Wadstena gärde.
En flicka gar omkring i laget, sägande till enhvar:
”Der bor en gubbe på Wadstena gärde,
Jag vill ha honom, han vill ha mig.
Kära far (mor) får jag honom?”
Nu ger hon en lysande beskrifning på hans förmögenhetsomständigheter och efter godtfinnande af- eller tillråder henne den tillfrågade att taga gubben.
Sedan går flickan ut, men återkommer efter en stund, bedröfvad, illa tilltygad, gående på kryckor, samt jemmerligen klagande öfver sitt olyckliga äktenskap.
Hon beskrifver huru elak hennes man är, huru han slagit henne lytt och lam samt tackar dem, som afrådde giftermålet, men dem, som tillstyrkte det, bannar hon och slår hon med sin krycka.
Bösta byk.
En döf gumma sitter vid spiseln och rökar tobak.
Hennes dotter går omkring med ett kläde i handen, hvilket hon kramar och bultar emellan händerna, liksom om hon bykade.
Hon vänder sig till en af karlarna, hvarvid ungefär följande samtal uppstår: ”Guds fred.” — ”Gud signe er.” — ”Får jag bösta byk hos er?” — ”Gerna, efter ni tvättar så bra.” — ”Ni tör väl vilja ha mig?” — ”Det gör jag gerna.” — ”Hvad är ni för en man?
— Nu uppger han sitt stånd eller embete, och flickan går till modren för att fråga henne om tillbudet.
Länge har hon svårt, att göra saken begriplig för sin döfva mor, hvilken ständigt hör fel och förvrider hvad flickan säger; men då modren får klart för sig hvad frågan gäller, tillstyrker hon dottern att antaga ett så hederligt anbud.
Men dottren säger sig vilja hafva något ”bättre upp” och fortsätter att gå till den ena efter den andra af karlarna; de göra henne anbud, modren tillstyrker att antaga,men jungfrun vill hvarje gång hafva något bättre upp.
Slutligen återstår blott en enda, men denne är något mycket simpelt, och honom måste hon taga till man, emedan hon gifvit alla de andra korgen.
Gråtande beklagar hon sig för modren, men denna bannar och slår henne, görande henne förebråelser för hennes högmod.
Sådana små improviserade scener hafva bland folket varit mycket allmänna och älskade; mängden af dem hafva ej blifvit upptecknade; de hafva varit ögonblickets barn, födda af dess glädje, glömda minuten efter.
En af de älsta folklekar vi hört omtalas hörer till denna klass.
Det berättas, att en isländare, Brand Thorkelson, påfann i början af 11:te århundradet en lek, som kallades ”Syrputhing” och bestod i ett slags narrspel, hvarigenom hela lagstiftningsväsendet och tingsordningen på ett löjligt sätt efterhärmades.
Denna lek blef med sådant bifall upptagen i nabolaget omkring den gård, der Brand höll till, att alla unga män strömmade dit hvar afton för att hålla Syrputhing, till stor olägenhet för husbonden, som för denna leks skull icke under lång tid hade någon nytta af sitt tjenstefolk43.
Så har mången folklek bildats.
I äldre tider var det ofta de offentliga angelägenheterna, som gjordes till ämnen för satiriska dramer i folklekens form; i sednare tider mera tilldragelser inom umgängeskretsen.
Strelow i sin Gottländska krönika (sid. 168—170) berättar, att då gottländningarne fingo underrättelse om Waldemar Atterdags tillämnade angrepp på ön 1361, ”gjorde de Spil eller Leeg efter hans Krigsordning, hvilket skulde spilles i alle Samquemme, besynderlig om Fastelavnstiden i deres Companier og endnu i vores Julstuer er brugeligt;” härvid blefvo äfven ett slags dramatiserade sånger afsjungna.
Ända intill allra sednaste tider fortlefde sedvänjan att uppfinna och utföra lekar af dramatisk karakter.
Liljebjörn († 1838) berättar i sina ”Hågkomster,” att i hans ungdom roade sig de unga om julen med åtskilliga lekar, hvaribland äfven voro några, hvilka ”voro en sorts åskådliggörande af fornåldrens sagor och fabler.
Dessa dirigerades vanligen af någon gammal dame i sällskapet, hvilken sjöng de ord, som förklarade meningen af den föreställda händelsen.
Bland dessa lekar påminner jag mig i synnerhet Dafne och Apollo, en af Ovidii förvandlingar, satt i aktion”44.
Men ännu märkligare är att se, huru ännu i början af detta sekel denna folksed fortlefde hos svenska allmogen i nästan samma form, som under medeltiden, fast ämnena voro af annan art.
Nicolovius derom berättar, bevisar ej blott de dramatiska anlagens liflighet, utan äfven huru de understöddes af en viss uppfinningsförmåga och huru i deras yttringar en strängt sedlig känsla uttalade sig.
Vi anföra här denna märkliga anteckning.
”Det gamla nordiska bruket, att af någon utmärkt god eller dålig gerning gifva gerningsmannen ett tillnamn, var ännu den tiden öfligt.
Den, som för en nedrig handling erhållit utmärkelsen af ett öknamn, hade äfven det straffet, att han och hans handlingssätt representerades på Julstugorna.
”Du bär dig åt så att man kan leka jul efter dig” var ett strängt bestraffningsord.
Bland de skådespel, som jag minnes, var ett, som kallades ”Träffenlo,” hvilket föreställde en den tiden lefvande person, som träffats på en loge under det han var sysselsatt med att stjäla säd.
I det hörn af stugan, som valdes till skådeplats, såg man en person hafva mycket brådt om med att kasta säd.
I en monolog tolkade han sina afsigter och sin oro, oupphörligt fruktande, dels att dagen skulle gry, innan han fått sin säck fylld, dels att natten ej skulle vara utan vittnen.
Beständigt tyckte han sig höra menniskofjät och lyssnade; men lugnade sig igen.
Ändtligen gol en tupp och påminte honom att skynda sig.
Han packade in i en hast och sprang mot dörren med sin säck; men möttes oförmodadt der af ägaren, som grep och pryglade honom, hvarunder han jemmerligen vred sig och skrek, till åskådarnes stora nöje, som under denna pryglingsscen uppfylde stugan med gälla skrattsalfvor.
Ett annat skådespel, kallades: ”Här vinner jag.”
Några satte sig i en ring på golfvet, spelade kort, drucko, söngo och höllo väsen.
Då inträdde i hast en person, svärtad i ansigtet, utstyrd med horn och på allehanda sätt vanställd, för att värdigt representera den Onde, midt i ringen; tog allas penningar och ropade med hemsk stämma: ”här vinner jag!”
Alla de spelande tumlade omkull af förskräckelse; försökte resa sig upp; men föllo igen.
Denna kulltumlingsscen var glanspunkten i pjesen och förfelade aldrig att väcka mycken munterhet.
Ett annat stycke kallades: ”Westgötharne” eller, som de i bondspråket benämndes, ”Väjskyttarne.”
Mera då, än nu, kringvandrade gårdfariliandlanden, hvilka med höga priser och dåliga varor riktade sig icke obetydligt ibland bönderna.
De kommo vanligtvis parvis, och så representerades de äfven nu på scenen, merendels då dansen efter aftonvarden tagit sin början.
De varor, som dessa aktörer hade förvarade i sina tvärsäckar, voro torfstycken, som vid uppvisningen kallades tvål; plogknifvar, som utbjödos för rakknifvar; och trasor, som benämndes näsdukar och schawlar.
Vid inträdet skaffade de sig plats medelst att svänga kring bland de dansande sina tvärsäckar, som väl ibland vållade blånader, men dock aldrig vrede, hvar de träffade.
Derpå framtogos varorne, som berömdes på ett härmadt Westgöthaspråk.
En beskrifning, som ofta var ganska lustig, lemnades på hvarje sak och på dess otroliga företräde framför alla andra af samma slag.
För papperslappar köptes än ett, än ett annat, och många muntra upptåg föreföllo under vexlingen.
Sedan Westgötharne blifvit förplägade, aflägsnade de sig, och dansen började ånyo.
Dessa lekar och skådespel äro numera alldeles afskaffade bland bönderna och skulle säkert ej mera roa deras ungdom, som nu fordrar en större apparat för sitt nöje”45.
Man finner häraf, huru lätt hvarje tilldragelse, som gjorde intryck på folkets sinne, tagit dramatisk form och blifvit under improvisation utförd, huru ända inpå våra dagar ett slags svenskt folkdrama i folklekens dramatiskt outvecklade form icke blott fortfarit att finnas till, utan äfven fortfarit att diktas, huru folket icke saknat blick för det egentligen dramatiska i en situation, och huru äfven dessa lekar tala om den strängt sedliga anda, som lefver i alla folkets fantasiskapelser, betygande kärnans friskhet.
Vi hafva i den lyriska folkdansen, i folkleken och i de sednast omtalade små improviserade scenerna sett svenska folkets ursprungliga dramatiska anlag framträda så som de utvecklat sig oberoende af främmande inflytande.
Vi hafva sett dem yttra sig på ett godt, rent och ädelt sätt, med ansatser åt det komiska, än som humor, än som straffande satir, och vi hafva funnit dem förbundna med ett fint natursinne och med en blick, som, icke stannande vid ytan, tränger till hjertat af lifvets företeelser.
Vi hafva sett det dramatiska sinnet hos folket utan att afmattas bibehålla sig sekler igenom, alltjemt sugande näring af tilldragelserna och stundom framträdande med icke obetydlig styrka.
Ovilkorligen påtvingar sig oss då frågan, hvarföre har ej ur denna folklek en folkkomedi i likhet med Italienarnas Comedia del Arte utbildat sig?
Hvarföre har det dramatiska anlaget ”knutit sig i växten och stannat vid den första graden af slumrande kraft, der man blott ger löften, men ingen uppfyllelse, stannat vid ett utkast, — ofta intressant, ofta sinnrikt, ofta öfverraskande, dock blott ett utkast?”46.
Svaret på denna fråga tro vi ligga i bristen af ett offentligt folklif.
I ett glestbefolkadt land med hårdt klimat, der invånarne ej stå i synnerligt liflig beröring med hvarandra, blifva äfven förlustelserna af mera enskilt natur.
Man roar sig inom familjen, slägten eller i närmaste grannlaget.
Kampen mot naturen gifver dessutom föga tid till nöjen; det är endast vid vissa högtidliga tillfällen, endast några gånger om året, man kan slå sig lös och gifva luft åt behofvet att låta hvilan vexla med arbetet, leken med allvaret.
Och detta sker då alltid inom den förtroliga kretsen.
Våra folklekar och folkdansar äro stugans barn, födda och fostrade inom fyra väggar, och deraf bibehålla de alltjemt karakteren.
Från gård till gård hafva de gått, de hafva öfverflyttats från gille till gille, men för all större offentlighet hafva de skyggat.
För dem var hvarje öfvergång från det enskilta lifvets krets till det offentliga afskuren, och då ett konstdrama hos oss infördes, fanns emellan detta och folkleken inga beröringspunkter; båda voro för hvarandra så främmande, att det väl då knappast ens föll någon in att frön till ett drama lågo dolda i folkleken47.
En norsk författare yttrar om vårt svenska drama: ”medens det mellemeuropeiske Theater har sit Udspring fra Kirken og det christlige Skuespil, har det nordiske Theater, navnlig da det svenske, sin Rod paa et ganske andet Sted:
Folkelegene”48.
Vi skulle för vårt drama intet högre önska, än att den värde förf. hade rätt; men dessvärre kunna vi icke dölja, att han har så fullkomligt orätt, att ej ens en skymt af sanning finnes i hans påstående.
Han gör sig icke heller besvär att bevisa det, om ej det skall anses för bevis, att han enstädes säger, att leken ”Bösta byk” har funnit en fullständig dramatisk utveckling i ett svenskt skådespel från 17:de århundradet, ”Alle Bedlegrannas spegel,” samt att visan om trettondedagsstjernan blifvit utvecklad till drama i Hans Olffsons ”Andliga komedia om de tre visa män”49.
Den, som läser dessa dramer, skall lätt finna, att de med leken och visan hafva intet annat gemensamt än en viss likhet i ämnet, som dock ingalunda är så stor, att den berättigar till det påstående, att de äro till dramer utvecklade folklekar.
Men äfven om så vore, så äro dessa dock de enda svenska dramer, som hafva denna ringa gemenskap med folkleken; och de äro dessutom hvarken de älsta af våra dramer, icke heller hafva de tjenat andra som förebilder, ja för utvecklingen af vårt drama äro de båda utan all betydelse.
Hvarföre åter de dramatiska anlagen, som, efter hvad vi sett, obestridligen besittas af svenska folket, icke uti konstdramat synnerligen kraftigt uppenbarat sig, det är en fråga, till hvars lösning vi skola samla bidrag, då vi nu gå att betrakta nämnde konstdrama.
Medeltidsdramat i Europa.
Det älsta konstdrama i Sverige sammanhänger på det närmaste med den form, hvilken dramat under medeltiden antog i de europeiska kulturländerna, och det är endast genom kännedomen af denna form, som man vinner rätta utgångspunkten för skildrandet af vårt dramas historiska utveckling.
Vi förutsända derföre en kortfattad teckning af medeltidsdramats uppkomst, utveckling och arter.
Det antika dramat hade under romerska kejsartiden gått upp i mim- och pantomim-spel.
De sednare voro åtbörd-spel utan ord.
De förra, hvilka framställde scener ur romerska folklifvet med dialog i det lägre folkspråket, hade väl genom Laberius och Publius Syrus erhållit mera konstfulländning, men urartade snart i gemenheter och råhet.
Väl omtalas ända in i 5:te seklet tragedier och komedier50, men för dem var intresset försvunnet, och endast mim- och pantomim-spelen bibehöllo sig i allmänhetens gunst under tilltagande förfall.
Kyrkofäderna och de älsta kristne lärarne ifrade med kraft och värma mot dessa ur hedendomen framgångna dramatiska föreställningar och fördömde skådespelshusen såsom skolor för osedlighet och vällust51.
Under loppet af 5:te seklet upphörde också skådespelen i vestromerska riket, men ännu i början af 7:de seklet fortforo de uti Konstantinopel, ehuru uti ett högeligen förfallet skick.