Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skall rättvisan blifva en sanning; så måste den på fullt allvar anlitas; och frihetens stämpel intryckas på den allmänna kontrollen öfver lagens tillämpning.
Friheten sjelf skall lära, att hon utan rättvisa är ett ord utan mening, och att något angelägnare för samhället icke finnes, än att dess lagar blifva oväldigt och sjelfständigt bragta i fullbordan.
Den förut häfdvunna liknöjdheten och häfdvunna farhågan för en sjelfständig efterlefnad af lagarna måste bortnötas, och endast farhågan för lagen och modet att lyda den utbilda sig.
Domaren måste lära att frukta Gud och lagen och bortlägga all annan fruktan, all annan betänklighet.
Till allt detta fordras tid och tålig väntan, men icke tid och tålamod allena.
Den stora, den vigtigaste af alla reformer må vara den tystaste af alla, må kräfva minst af omstörtningar och lysande företag; men sannerligen sker den icke, om ingenting för densamma göres.
Hvad som skall göras, må vara af flerfaldig art; men hvad som dervid aldrig kan umbäras, är sanningens medverkan, det högsta elementet i all den verksamhet, som skall befrämja det goda.
Att lagskipningen ligger för öppen dag och hennes brister fritt granskas, det är ett af de högsta vilkoren för den stilla fortgående, stora reformen.
Svenska folkets yettgirighet i detta ämne, uttalad genom dess fordran att erhålla redovisning för lagskipningens tillstånd, är säkerligen ett af de mest välbetänkta bland de stadganden, hvarigenom det sökt att i sina grundlagar betrygga friheten. f Att jag arbetat för framtiden, är den förhoppning, som förnämligast skall trösta mig öfver uteblifven framgång.
Hvad jag för lagreformen uträttat, kan ej ens nämnas.
Hvarken hos Styrelsen eller Rikets Höglofl.
Ständer har något afseende blifvit fästadt på de stundom genomgripande förslag, som i denna väg innehållas i mina berättelser.
Lagutskottet har derom icke yttrat sig; och dervid har det fått bero, medan man icke underlåtit att förebrå mig, det jag ej, under namn af lagskipning, tillräckligen utredt lagreformens bristfälliga tillstånd och gifvit Rikets Höglofl.
Ständer ledning till vidtagande af nödiga förbättringar.
Jag är icke fallen för öfverdrift i hoppet på framtiden och vidhänger icke den tron, att sanningen hos denna skall ofelbart segra.
Erfarenheten bjuder mig snarare att antaga, det den sanning, som hittills icke uttagit sin rätt, också framgent kan sakna tillfälle att göra det.
Dessa berättelser, hvilka en gång gått till hvila, efter att hafva gjort något litet uppseende för dagen, blifva efter all sannolikhet liggande, lika obegagnade hädanefter, som hittills, ej mindre för lagreformen, än för det märkliga de kunna innehålla af rön i lagskipningen.
Min mening är endast, att äfven motsatsen är möjlig, i händelse den obenägenhet, sorn troligen haft någon del i den bristande uppmärksamheten på mina ringa försök, en gång skulle upphöra, och någon för ämnet interesserad komme att erinra sig det en samling af sådana berättelser finnes att tillgå, och ville förena sina bemödanden med mina, att bringa i åtanka dessa temligen mångfaldiga momenter, dem jag funnit vigtiga att allvarligen begrunda för vinnande af någon förbättring i rättvisans skick.
Huruvida min efterträdare skall finna sig i en fördelaktigare ställning, derest han fullföljer den bana jag öppnat, torde icke med visshet kunna förutsägas.
Jag har dock föreställt mig, att obenägenheten och den uppsåtliga glömskan icke rätt länge skola fortfara att R.
Ombudsm, Emb.-Berältelse till 1856 års riksdag. 16 — 122 — göra sig hopp om seger öfver det äfven af annan man fortsatta bemödandet till rättvisans fördel. 1 allt fall är och förblifver tjensten förhatlig; och jag inser ingen möjlighet, huru den skulle pligtmässigt och till allmänt gagn skötas, utan att ådraga innehafvaren missnöje och oförrätter från mer än ett politiskt parti.
Till denna oundgängliga olägenhet kommer väl dessutom en annan, hvilken är tillfällig och icke ligger i sakens natur, men hvars afhjelpande man hittills ej funnit angeläget, när fråga derom uppstått.
I följd af det beslut, hvarigenom Justitiä-Ombudsmannens aflöning vid 1834 års riksdag förbättrades till likhet med Justitiä-Kantslerens förut förhöjda lön, emot vilkor, att hvad Justitiä-Ombudsmannen kunde af annan tjenst uppbära, skulle från arfvodet afräknas, har förhållandet blifvit, att jag, som först underkastades verkställigheten af detta beslut, varit under bela min tjenstetid aflönad med ett betydligt belopp mindre, än medeltalet af min närmaste företrädares aflöning under de sista tio åren af hans tjenstgöring, enär det öfverlemnades till hans val att i stället för det nya behålla det gamla arfvodet och derjemte åtnjuta lönen för sitt förut innehafda embete oförminskad.
Det är sanni, att jag alltjemt varit lika lottad med Konungens Justitiä-Kantsier, och att detta synes innefatta en välgrundad följd af den jemlikhet, hvari de båda embetena stå till hvartannat.
En annan fråga är likväl, huruvida jemlikheten i rang här verkligen utgör fullt skäl till enahanda jemlikhet i aflöningen, och om det var utan sin goda grund, som min företrädare tilläts att äfven efter de val, som följt på sista regleringen, njuta betydligen högre löneförmåner, än dem Justitiä-Kantsleren innehade.
Men i stället att fördjupa mig*i denna fråga, har jag funnit mig böra fästa uppmärksamheten på det förhållande, att så framt vilkoret vid 1834 års riksdag om afräkning af all förut ägande löneinkomst icke varit stadgadt, jag skulle kunnat utan något statens betungande hafva en tillökning af mer än 1,000 R:dr banko i mina inkomster, enär det för ingen del var nödigt, att den man, som förestår min domsaga, har fått hela tiden uppbära och behålla oafkortade alla de sportelinkomster, som tjensten afkastat, utan tvertom en billig andel deri kunnat af honom så väl som andra vicarierande domhafvande till mig aflemnas, hvarigenom ingen utgift för staten uppstått.
Utan tvifvel kan arfvodet vara tillräckligt för den, som äger förmögenhet.
Men att så icke är, när man saknar alla egna tillgångar, derom har jag af min erfarenhet blifvit upplyst.
Jag har nödgats försumma den del af min pligt, som fordrar att genom ett visst deltagande i säliskapslifvet upprätthålla embetets yttre anseende.
Mina enskilda behof hafva visserligen icke varit ringa i anseende till en talrik familj, som kräft min omvårdnad; men också har jag, utöfver de nödvändiga utgifterna för mina söners uppfostran och ett ganska tarfligt hvardagslif, ej tillåtit mig någon umbärlig utgift; och jag har dertill ej heller funnit tillgång i de inkomster, tjensten afkastat.
Lika fattig, som jag den emottog, lemnar jag den, efter att hafva deraf haft ett försvarligt uppehälle, men ingen ting derutöfver (oberäknad den förknappning, som genom den senast inträffade allmänna prisstegringen på lifsmedel blifvit nödvändig).
Ständer icke finna ett sådant förhållande alldeles ändamålsenligt, men vilja fortfarande utöfva en skälig frihet att välja äfven fattiga män till sina Justitiä-Ombudsmän; så kan jag ej annat finna, än att aflöningen borde förbättras.
Men om detta icke låter sig på annat sätt göra och således måste i vissa möjliga händelser lemnäs oförändradt; så vågar jag dock utan tvekan hemställa och tillstyrka, att åtminstone det ifrågavarande nu gällande vilkoret om arfvodets minskande med all den inkomst, Justitiä-Ombudsmannen af förut innehafvande tjenst åtnjuter, må i så måtto förändras, att han kan få behålla utan afräkning sådan från annan tjenst härrörande inkomst, sorn dock icke kommer staten, till godo.
Annu mera behöflig, än förbättringen i Justitiä-Ombudsmannens aflöning, är en skälig förhöjning af de tjenstemäns lönevilkor, som utgöra hans kantsli eller s. k. expedition.
Desse tjena ännu för samma aflöning, som vid embetets inrättande beviljades, under det deras vederlikar i embetsverken imellertid kommit i åtnjutande af betydliga förbättringar.
Då nu dessutom desse tjenstemän i embetsverken icke kunna utan ransakning och dom afsättas, men deremot tjensterna i Justitiä-Ombudsmans-Expeditionen innehafvas endast på behaglig tid; kan ej annat häraf följa, än att man måste försaka dessa tjenster ej allenast för sådana, med hvilka de äro till graden jemngoda, utan äfven för lägre tjenster, hvilkas aflöning i sjelfva verket är jemngod.
Jag kan ej finna en förklaringsgrund till ett så beskaffad! förhållande, då det tyckes vara en icke likgiltig angelägenhet, att en Rikets Ständers Ombudsman ej saknar nödigt biträde i sitt embeles utöfning; och jag har således icke kunnat lemna obemält angelägenheten, att förhöja de åt hans tjenstemän bestådda arfvoden, om icke till något högre, dock åtminstone till ett icke lägre belopp, än som svarar mot hvad tjenstemän af enahanda grad i andra verk åtnjuta.
Hvad härvid särskildt angår Sekreteraren; så har hans lott blifvit vid sista riksdagen på det sätt försämrad, att äfven till honom är utsträckt samma vilkor, som för Justitia* Ombudsmannen gäller om afdrag på arfvodet för den inkomst, Sekreteraren kan af annan tjenst innehafva.
Ehuru det derjemte är honom beviljadt, dels att bibehålla den befordringstur, lian kan äga för annan tjenst, den han under Sekreterarebefattningen upphörer att förvalta, och dels att bestämdt innehafva arfvodet för Sekreteriatet hos Herrar TryckfrihetsCommitterade, hvilket arfvode imellertid från sjelfva tjenstens inrättande varit påräknadt såsom innehafdt af Justitiä-Ombudsmannens Sekreterare; torde dock vara uppenbart, att uti dessa medgifvanden icke ligger någon sådan fördel, som kan hålla- en tjensteman skadeslös för den uppoffring, han gör genom att lemna någon befattning, der det kan förväntas, att en för Sekreterarebeställningen hos Justitiä-Ombudsmannen erforderlig duglighet bör träffas, och att en man af de egenskaper, som denna plats påkallar, således ej heller under varande förhållanden skall finnas villig att denna plats emottaga.
Vid tjenstens inrättande betraktades densamma såsom varande af ingen ringa vigt och ansågs derföre böra vara i förhållande dertill aflönad.
Att en för densamma skicklig person ej kan derpå använda sin odelade verksamhet, när han deraf knappast njuter sin halfva utkomst, lärer väl billigtvis medgifvas; och hela hindret vore ej ens dermed undanröjdt, att arfvodets varande belopp, sammanlagdt 1200
R:dr banko, blefve fördubbladt.
Afsättligheten, hvilken säkerligen ej bör afskaffas, skulle i allt fall afhålla en till annan jemförlig befordran berättigad person från antagande af denna tjenst, så länge han för densamma måste uppoffra jemngoda, eller till och med underlägsna, men säkra löneförmåner.
Den enda utväg, jag kan tänka mig att, utan öfverdrifvet betungande för staten, bereda tillfälle till den i fråga varande
Sekreteraretjenstens besättande med en för densamma fullt qvalificerad person, vore att bevilja honom rättighet till det bestådda arfvodets förenande med den inkomst, som han af annan tjenst kan bibehålla efter afdrag af det belopp, hvarmed hans vicarie bör aflönas.
Att i allt fall det varande arfvodet förhöjes till likhet med lönerna vid jemnlik tjenstegrad, samt att redan innehafvande befordringsrätt i tjensteväg bibehålles under utöfning af den i fråga varande tjensten, anser jag derjemte vara för ändamålet oundgängligt.
Och jag kan icke lemna detta ämne, utan att ännu en gång påminna om det stora behofvet af ett så skickligt biträde, som i en Sekreterare möjligen kan erhållas, lör att sätta Justitiä-Ombudsmannen i tillfälle att utöfva all den verksamhet, hans befattning påkallar, eller så mycket deraf, som skäligen må kunna fordras.
Angående nyttan af motgången, icke just i detta, men i andra ämnen, är slutligen något att säga.
Oupplösligen förenad med hvarje framgång, skulle den från början hafva krossat mitt mod, om jag icke snart blifvit bragt att inse möjligheten af det gagn, som skulle kunna deraf härflyta för sjelfva den sak, hvilken borde utgöra mitt syftemål.
Om jag nemligen förutsätter, att mina förslag i lagreformsväg innebära någonting, hvaraf lagstiftningen skulle kunna draga fördel; så kan jag ej annorlunda än såsom en motgång anse deras åsidosättande, enär det ofelbart kunnat vara nyttigare, att de å bane bragta ämnena kommit under behandling och pröfning, förslagen måtte då hafva blifvit antagna eller förkastade.
Utan tvifvel kan — 124 — följaktligen motgången betraktas såsom härutinnan skadlig för ett af de vigtiga ändamål, åt hvilka jag haft att egna min verksamhet.
Icke desto mindre och med erkännande af den större fördel, hvilken kunnat vinnas, men gått förlorad, återstår dock en annan sida af ämnet, från hvilken sjelfva framgången, i fall den ägt rum, skulle kunnat betraktas såsom underhaltig.
Den periodiska pressens benägenhet att blanda sig uti all offentlig verksamhet olver hufvud, och förvaltningen af ett från folkval härrörande embete i synnerhet, öfvergår lika lätt till ensidig ynnest som till ogunst.
Flade nu min politiska karakter ägt liberalismens bifall eller min embetsförvaltning försonat dess motvilja; så skulle lätt nog kunnat hända, att publicitetens rop blifvit lika obilligt gynnsamt, sorn jag nu vågar anse det hafva varit obilligt missgynnande; och följden hade kunnat vara, att mina tankefoster lättare, än ske bordt, gått igenom såsom af allmänna tänkesättet understödda, hvilket väl icke varit bätttre, än om motsatsen inträffat genom publicitetens förvållande.
Från denna synpunkt är det, som jag trott mig kunna hämta en viss uppmuntran under mina till utseendet fruktlösa mödor.
I fall jag nemligen vågar tro, att mina hitintills åt glömskan lemnade tankar uthärda en pröfning, lastande sig vid ämnenas egen vigt, så kan det vara ringa skada, att de icke i stället kommit under en pröfning, på hvilken opinionens gunst eller ogunst haft inflytande.
Den bättre granskningen, hvaraf deras möjliga gagn beror, har icke inträffat under min verksamhetstid; och jag kan lemna den åt framtiden med den förhoppning, att de åtminstone icke skola vinna större gunst, än de förtjena.
På rent allvar är detta sagdt.
Att frukterna af ett förståndets arbete blindt framsläpas af meningarnes ström, måste ju helt naturligen vara en tillfredsställelse af mindre redbar halt, än blotta hoppet, att arbetet en gång för dess egen skull vinner bifall.
Jag må icke förneka, att i mitt medvetande möjligen döljer sig något hopp om en sådan framtidens gunst, som jag här forespeglat.
Och hvad skulle jag, i sådant fall, högre önska, än att jag kunnat lemna vida rikhaltigare bidrag till dessa lagreformer, som äro så högt af nöden?
Men så mycken förebråelse jag än af mina tadlare fått uppbära för bristande verksamhet i denna väg, kan jag dock sjelf åtminstone icke förebrå mig brist på vilja eller slumrande omtanka.
Jag har begagnat de krafter, som varit mig öfriga elter en redan lång lefnad och en rätt svår och långvarig sjuklighet, hvilken äfven under tjenstetiden ej sällan infunnit sig.
I åtskilliga af lagstiftningsfrågorna har jag nödgats inskränka mig till framläggande af sjelfva idéen och dess inotifver; och det hade utan tvifvel varit bättre, möjligen mera bidragande till framgång, om jag derjemte alltid lemnat ett redigeradt förslag till förändrad lagtext.
För öfrigt har min motgång bestått förnämligast uti den ogunst, hvari 1854 års riksrättsförhandlingar försatt mig hos försvararna af remissen till denna statsaktion.
Öfver detta ämne har jag visserligen uti min förra berättelse yttrat mig så utförligt, som jag, efter hvad dittills förekommit, ansåg nödigt.
Men klandret mot mitt förfarande synes derefter hafva ytterligare utvicklat sig; och de tillägg, som häraf påkallas, torde derjemte kunna tjena att åstadkomma större tydlighet, möjligen behöflig för en och annan af mina läsare.
Ibland de frågor, som härvid förekomma, skall jag först upptaga den, huruvida remissen till åtal är att anse såsom utgången från Rikets Höglofl. Ständer.
Det ofog, man tillvitar mig, bestående i olydnad mot remissen, kallas olydnad, uppstudsighet mot sjelfva mina Principaler, som skänkt mig det dyra förtroendet att vara deras ombudsman.
År denna beskyllning på fullt allvar gjord, så är det följaktligen recensenternes mening, att Rikets Höglofl.
Ständer pröfvat och gillat remissen, eller kunnat, i fall de så godt funnit, ogilla och inställa den.
I annat fall kan någon Rikets Ständers mening ickfe vara genom remissen tillkännagifven;och att så icke är, vet väl en hvar, som ur grundlagarna inhämtat, hurusom Konstitutionsutskottet har sig förbehållet att, alldeles oberoende af Riksstånden, både bereda och fatta sina beslut om anklagelser mot Konungens Rådgifvare.
Har jag felat genom olydnad mot remissen, icke kan det likväl vara emot Rikets Ständer, som jag dermed felat.
Det är dock — 125 — illa nog, om jag felat mot Konstitutionsutskottet eller mot den lydnad, jag varit skyldig åt remissen, ty det är då mot min embetspligt, som jag felat; och mera behöfves icke, för att i en sak af sådan vigt rättfärdiga det svåraste klander emot mig.
Enligt det ena af de särskilda begreppen om detta fel, skall det bestå deruti, att remissen icke blifvit af mig tagen i försvar och genomdrifven, så vida det möjligen ske kunnat.
Det nit, som lifvat flertalet af Konstitutionsutskottets Ledamöter, hade bordt omfattas af det ombud, som skulle utföra deras talan.
Detta nit hade bordt göras gällande genom sina politiska bevekelsegrunder, om än de juridiska ej räckte.
Det för frisinnade fosterlandsvänner förhatliga parti, som bernäktigat sig inflytandet på regeringärendena, hade bordt tillskyndas ett nederlag, som förlamat dess makt.
Tidningspressen hade glfvit föresyn af det språk, som borde föras, och anvisning på det mål, som borde sökas.
Det vitsord, denna press vunnit hos Konstitutionsutskottet, hade gifvit vigt åt dess läror; och en frisinnad åklagare skulle vetat att annorlunda behandla och begagna dem, än jag understöd mig att göra o. s. v. När jag detta allt icke kunde eller icke ville, hade jag ingen ting annat att göra, än lemna platsen åt en annan, som ägde vilja och duglighet att fullgöra uppdraget.
1 politiska förhållanden röja sig naturligen politiska tänkesätt; och äfven jag har här följt mitt.
Men just detta tänkesätt är det, som förbjuder mig att någonsin öfvergifva rättvisan.
Må vara, att sakerna någon gång kunna komma på en punkt, der rättvisan måste uppoffras.
Detta skulle dock icke inträffa, i fall hon ej förut blifvit öfverträdd.
Och icke kan det vara i den förra, förtviflade belägenheten, som fäderneslandet nu befinner sig.
De, som för närvarande vilja drifva politik på rättvisans bekostnad, göra så frivilligt och utan nödtvång.
Deras politik uppoffrar således ej blott onödigtvis det heligaste i samhället och menskligheten, utan denna politik är också den oklokaste, till sina följder sämst beräknade, mest förstörande och till samhällets undergång ledande.
Att i den statsaktion, hvarom fråga är, få de tilltalade sakfällda, hade varit ett vackert steg på den laglösa politikens bana; och jag skulle visst icke räkna mig till last, örn den beskyllningen vore grundad, att det var antingen genom mina i rättegången yttrade få reflexioner eller genom min overksamhet, som åtalet misslyckades.
Att sakfälla de tilltalade eller påyrka deras fällande, hade varit att anse för lagbrott, det de icke tillstyrkt en åtgärd, antingen stridande mot två Riksstånds gällande förbehåll eller ock af Rikets Ständer icke bifallen, och i all händelse stridande mot det grundlagsbud, som förbehåller hvarje Riksstånd för sig att stadga sättet för utölningen af en dess medlemmars constitutionella rättighet.
Hade sådant genom något mitt bedrifvande kunnat ske; visserligen är jag lycklig, att det icke skett.
Huru alltsammans tillgått, derom finnes i förra berättelsen nöjaktigt besked och bör icke här upprepas.
Bästa sättet att utföra en dylik anklagelse så, att den vunne bifall, vill för mig icke blifva klart.
Skulle det ske med ord och skäl; så skulle det bevisas, att grundlag vore öfverträdd antingen derigenom, att samtlige Riksståndens beslut icke blifvit ansedt gällande utan det vilkor, som två af Stånden dervid fästat, ehuru dessa icke annorlunda, än med detta vilkor, lemnat sitt bifall, och utan deras bifall ej något Ständernas beslut existerade, eller ock derigenom, att man ställt sig tili efterrättelse grundlagsbudet om lagstiftning för fullmäktiges väljande till markegångssättning och icke våldfört ett
Riksstånds rätt att lika med de öfriga i detta ätnne ensamt förordna.
Påstår någon, att sådant hade varit sanning, eller är meningen, att det borde kunna utan afseende derpå bevisas?
Kan med ingen rimlighet förfäktas, att häri fanns någon sanning; då måste det fel, hvarigenom jag så svårt förgripit mig, så illa advocerat, så vrångt behandlat remissen, bestå deruti, att jag icke företagit mig att bevisa det, som ej var sannt.
Det står i remissen, att för Rikets Ständers gällande beslut ej får antagas annat, än en vederbörligen justerad och underskrifven expedition.
Icke hade Svaranderne (Konungens tilltalade Rådgifvare) handlat i okunnighet om denna sanning; men när den nu förehölls dem, funno de intet annat sätt att dermed förlika sin handling, än den försäkran, att de icke i sådan mening åberopat de två Ståndens förbehåll, som skulle de ansett detta hinderligt för den mellankommande verkställigheten af Ständernas sammanstämmande beslut.
Denna för - — 126 — klaring synes mig icke mindre origtig och obetänkt, än förnekandet af remissens grundsats skulle varit.
Om det är onekligt, att ett Rikets Ständers beslut ej utan vederbörlig justering och underskrift kan lagligen anses utfärdadt och gällande; så är det ej derföre mindre sannt, att dessa oundgängliga vilkor dock icke äro de enda, som böra vara iakttagna, för att göra ett Rikets Ständers beslut gällande, såsom i laglig form och ordning tillkommet.
En hvar är berättigad att antaga för gällande en expedition, som från Riksstånden kommit behörigen underskrifven och utfärdad.
Men ingen är derföre oberättigad att underrätta sig, huruvida denna expedition tillkommit i behörig form och ordning och att upptäcka, hvad som deruti brister.
Sker sådan upptäckt i Statsrådet, när fråga förehafves om gillande, utfärdande eller verkställande af Ständers beslut; icke kan det då vara Konungens Rådgifvare betaget att i sina rådslag fästa afseende på så beskaffade felaktigheter, som kunna undergräfva beslutets giltighet eller inskränka dess omfattning.
Om efterforskande häraf icke är uttryckligen föreskrifvet; så skulle det dock ganska lämpligen kunna vara det; och saknaden af formlig föreskrift kan omöjligen betaga Konungens Rådgifvare rättighet att i hvarje från Ständerna inkommen sak, som skall föredragas, inhämta underrättelse från allmänt tillgängliga protokoll och handlingar om hvad, som vid ärendets behandling hos Ständerna förelupit. 1 hvarje fall, der, såsom nu inträffat, beslutets begränsning, eller ock dess hela giltighet kommer i fråga, måste väl tillstyrkandet af Konungens beslut rätta sig efter, hvad Ständernas beslut verkligen gäller.
Så föreställde jag mig meningen af Svarandernes åtalade yttrande om det vid Ständernas beslut gjorda förbehåll af två Stånd, såsom gällande lika med beslutet, derest detta eljest bestående endast i två Stånds mening, skulle kunna hafva giltighet.
Och när jag såg denna mening af Svaranderna uti deras förklaring frånträdas; trodde jag det icke derföre tillhöra mig att instämma i deras härmed oförenliga tanke om giltigheten af Ständernas beslut, utan hinder af de två Ståndens förbehåll.
Från den ståndpunkt, jag ansåg saken och mitt åliggande böra betraktas, betydde det i den anhängiga frågan oändligen litet, om
Svaranderna lades till last att hafva åberopat ett förbehåll, som enligt deras eget medgifvande borde lemnäs utan allt afseende, då de i allt fall, af andra skäl, ej kunnat komma till ett annorlunda beskaffad! resultat, än det de tillstyrkt.
Men det betydde deremot mycket, om för nu och framgent antogs en grundsats, som ogillade det åtalade förfarandet, änskönt detta vore det, som ostridigt alltid i likartade fall borde iakttagas.
Det minsta, min pligt då tillät mig göra, var att såsom ett tvifvelsmål framställa frågan om giltigheten af de två Ståndens förbehåll; och jag nyttjade detta framställningssätt, för att undvika all motsägelse mot remissen.
Men jag nedlade, heter det, en god del af dess innehåll, då jag fritog Svaranderna från beskyllningen att hafva gjort ingrepp i Svenska folkets rätt att sig beskatta.