Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ben som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, får ej sälja mindre än en hel kanna.
Utskott för jag vördsamt anhålla.
Stockholm den 11 November 1865. L. G. H. Palmlund. filo Af Professor Ribbing:
Om åtgärders vidtagande för beredande af Emeriti-löner åt ålderstigna och otjenstbare prestmän.
Riksdagsmotioner, som afse kyrkan och presterskapet angående förhållanden, måste, om de skola ega någon giltighet, naturligen ytterst hemta grunden för denna dels ur kyrkans och presterskapets betydelse för Staten, dels ur behöfligtieten af ändring af det i nyssnämnda hänseende bestående.
Äfven om dessa yttersta grunder har jag ansett lämpligt att åtminstone erinra, dock hvad den förra angår endast medelst angifvande af de allmännaste grundsatser, från hvilka jag dervid utgår, då här cj är stället för ett noggrannare utredande af Statens och kyrkans förhållande till hvarandra, samt beträffande behöfligheten af ändringar i det bestående, inskränkande mig till att påminna om ett eller annat faktiskt gifvet förhållande, då mera speciela skäl rigtigast ega sin plats såsom motiver för hvarje enskildt förslag.
Såvida religionen, der den finnes, utgör den alla andra intressen och yttringar af verksamhet beherrskande magten och sjelfva den innersta roten för allt godt, kan den ej heller för Staten vara något likgiltigt eller främmande.
Väl kan religion och religiositet äfven såsom en blott privatangelägenhet inom Staten finnas och då ock komma Staten till godo, det lider intet tvifvel; men sådant hindrar ej att
Staten, om den från föremålen för sina omsorger och åtgöranden utesluter hvad till religionen hörer, i hvad på den ankommer afsäger sig och släpper ur sina händer det säkraste stödet och sjelfva lifsprincipen för en sund utveckling och fast tillvaro.
Skall åter religionen, såsom införlifvad 44 Motioner i Preste-Slåndet /!865.
N:o SS. med Staten och en sida af eller bestämning hos denna, sjelf vinna och ega verklighet, så måste den ock i Staten framträda i bestämd och, såsom allt menskligt, tillika i yttre form: den religionslära eller trosbekännelse, som utgör den i Staten publika eller — i denna mening — Statens, och den kyrka, i och med hvilken den förra bibehålles, utvecklas och läres.
Då nu presterskapet i Staten för den religiösa undervisningen och bildningen utgör det omedelbara organet och derjemte det nödvändiga, såvida lärande och ledande ej utan lärare och ledare kan finnas; så är härmed den allmänna synpunkten angifven för bedömandet af vigten och betydelsen från Statens sida af rigtiga anordningar i allt, som till prestens ställning och hans förhållande till församlingen hörer.
Under de sednare tiderna hafva tillfredsstäl landet af oafvisliga fordringar för det materiela välståndet företrädesvis tagit i anspråk ansträngningar och anslag från det allmännas sida, likasom ock inrättningar för den mera theoretiska eller intellektuela bildningens spridande och lyftning stätt först på dagordningen för ädelt erkännande och frikostighet.
Med dessa rigtningspunkter för intresset och medan man under tiden måhända mer eller mindre vant sig vid att den egentligen religiösa bildningen och vehikeln för denna jemförelsevis, från det offentligas sida, varit lemnade ät sig sjelfva, skulle det ej förundra mig om förslag i afseende derpå af större omfattning skulle framstå såsom onödiga, opraktiska eller besvärliga.
Må i sådant fall det ofvan sagda tjena till förklaringsgrund för, att frågan framställes, om hvad till kyrkans och presterskapets ställning hörer, såvida denna af Statens åtgörande är beroende, pä ett ändamålet motsvarande sätt är ordnadt, och att, i fall denna fråga ej skulle rent jakande kunna besvaras, förslag till åtgärder angifvas, äfven om dessa ej skulle stadna vid ett och om deras genomförande skulle medföra ansträngningar eller materiela uppoffringar.
För att ur den gifna erfarenheten hemta ledning till ett allmänt svar på nyss anförda fråga, skall här endast påpekas tvänne omständigheter: den rådande prestbristen och de alltmera tilltagande privat-gudstjensterna bredvid den egentligen offentliga.
Det kan ej rimligtvis vara min mening, att någondera af dessa förhållanden ensamt skulle låta sig förklara ur felaktigheter eller brister i sådana anordningar, hvilka bero af den lagstiftande inagten, eller i materiela hjelpmedel.
Jag vill t. ex. ingalunda neka, att den kritiska ställning, i hvilken vi i våra dagar befinna oss i afseende på trosbekännelsen, utgör en bland orsakerna till prestbristen.
Men att en medverkande anledning till densamma äfven återfinnes i sådana, mera yttre, omständigheter, som ofvan blifvit nämnda, synes mig framgå ej mindre ur en närmare betraktelse af det sätt, hvarpå de för det närvarande äro bestämda, än ur det faktum, att, trots prestbristen, brist pä sökande till pastorater ännu icke visat sig.
Hvilken åter verkan af denna prestbrist i och för statskyrkans bestånd måste blifva, är ej svårt Motioner i Preste-Slåndet 1865.
45 att finna: att, om man nödgas inställa, inskränka eller till och med blott på olika och vexlande tider förrätta den allmänna gudstjensten, sådant kommer att på det mest omedelbara sätt föranleda eller sammanfalla med ett afvänjande från deltagande deri och en anvisning att i privat-gudstjenster skaffa sig ersättning, d. v. s. på det mest omedelbara sätt verka till statskyrkans upphörande och religionens betraktande såsom en blott privatangelägenhet, behöfver ej ens bevis.
Jag vill tillägga den anmärkning, att ifrågavarande svårighet visat sig icke kunna undanrödjas genom det palliativ, som flera gånger hittills blifvit föreslaget och äfven försökt, under namn af anslag till prestbildningen eller understöd åt dem, som studera till prest.
Det finnes ingen afdelning af studierna vid universitetet, hvars idkare så lätt, allmänt och rikligen erhålla stipendier: ändå fortfar deras fåtalighet.
— Hvad åter beträffar den företeelse af privat-gudstjenster och predikanter samt anstalter för bådadera, som våra dagar bevittnat, så betviflar jag icke, att mången skulle i dem vilja se uttrycket af ett odeladt glädjande tidens tecken och af ett steg framåt i det religiösa medvetandets och intressets utveckling.
Icke heller nekar jag, att en dylik företeelse kan ega nämnda betydelse, men nemligen endast med det vilkor, att något, i religiöst hänseende väsendtligt nytt innehåll deri blifvit bragt till medvetande.
Men är väl detta händelsen i hvad vi i förevarande fall upplefva?
Hvad som, efter mitt förmenande, gör den nyssnämnda företeelsen så ytterst betänklig och betecknande, är den, aldra lindrigast sagdt, medelmåttiga beskaffenhet, som i allmänhet utmärker sä de predikanter och föredrag, som den religiösa litteratur, till hvilka man, från statskyrkan och dess tjenare, vänder sig.
Liksom uppkomsten och tillvaron af sådana privata anordningar, som de nu nämnda, visa, att likgiltigheten för och frånvändheten från statskyrkan icke har sin grund i religiös indifferentism, utan fastmer är uttryck af religiösa intressen och behof, så indicerar den vanligaste beskaffenheten af samma anordningar brister inom de offentliga, till följd af hvilka de icke tillfredsställa samma intressen och behof.
De, om man så vill kalla dem, yttre, af Staten och den lagstiftande magten beroende omständigheter och anordningar, som verka bestämmande på kyrkan och prestens ställning till församlingen och hvilkas närmare betydelse i bådadera hänseendet synes mig ej utan ensidigt betraktelsesätt kunna förnekas, äro, efter min åsigt, de, som beträffa fordringarne vid och pröfningen af prestens bildning; lagarne för presterlig befordran och hans förhållande såsom själasörjare till församlingen; ändtligen hans ekonomiska ställning, de löneförmåner, som med hans befattning äro lagligen förenade och det sätt, hvarpå han af dessa kommer i åtnjutande.
Alla dessa omständigheter stå för öfrigt i det nära förhållande till hvarandra, som naturligen följer af, att de alla angå 46 Motioner i Preste-Slåndet 1865.
N:o 22. samma sak.
Men ehuru just derföre en ändamålsenlig anordning af det ena i väsendtlig mån betingas af en likartad åtgärd vid det andra och detta äfven utgör den synpunkt, från hvilken jag önskar mina förslag bedömda, har jag dock, för att ej löpa fara att vid dem komma i strid med stadgandet i § 51 Riksdags-ordningen, ansett mig böra framställa dem i särskilda motioner beträffande hvarje hufvudpunkt.
En åtgärd, som mycket nära berör och utöfvar ett direkt inflytande på alla ofvan anförda momenter, är beredande af emeritilöner åt kyrkans tjenare.
Närmast hör frågan derom visserligen till den om prestens löneförmåner.
Bland de vigtigaste bestämningar för ett önskvärdt ordnande af löneförmånerna och ej mindre såsom ett hufvudvilkor från det allmännas synpunkt för tjensternas rigtiga skötande räknar man vid alla andra slag af offentliga befattningar möjligheten och garantien för tjenstemannen att när helsa och krafter i det allmännas tjenst äro utslitna, kunna erhålla pension och sålunda slippa att komma i den beklagliga ställningen att nödgas antingen qvarstå på en plats, som ålder och kraftlöshet hindra honom att tillbörligen fylla, eller ock störtas i nöd eller ekonomisk förlägenhet.
Jag kan ej finna att prestens befattning utgör ett undantag från hvad, som i detta afseende är klart och erkändt i alla andra likartade fall.
Har det nånsin ansetts, att presterlig befattning vore en sådan plats, der man kunde hvila ut efter förra mödor eller ett otium cum dignitate, förenadt med en ekonomiskt försvarlig eller riklig ställning, på hvars hyende man då gerna kunde slumra till lifvets slut, säkert är att tiderna för ett sådant, lika illusoriskt som klandervärdt, föreställningssätt nu äro förbi och att den erfarenhet dagligen allt mera tränger sig på oss, att utöfningen af det presterliga kallet fordrar sin man och manliga krafter, ej mindre än någon annan befattning.
Sannt är visserligen, att presten, sedan han en gång vunnit befordran, bättre eller sämre är tryggad för nöd: han får ock, i de flesta fall, nödgas intill sin död qvarhålla den plats och lön, han en gång förvärfvat.
Men liksom det för honom bör vara föga angenämt, att måhända långt sedan han måst i annans hand lemna göromålen, ännu alltjemt sjelf uppbära största delen af lönen, så kan det svårligen anses förenadt med billighet och rättvisa mot församlingen och säkert icke vara egnadt att öka dess intresse för kyrkan och det kyrkliga, att den i åratal eller, ofta måhända, årtionden skall med de drygaste af sina afgifter i och för det kyrkliga utgöra en pensionsanstalt åt en otjenstbar gubbe eller sjukling.
Detta utgör nu ock den andra sidan af saken: i afseende på församlingen verkar frånvaron af pensioner eller emeriti-löner för åldrige och otjenstbare prestman samt det deraf beroende förhållandet, att desse, på ytterst sällsynta undantag när, till sin död sitta qvar vid sina embeten, ej mindre derutinnan skadligt, att själavården så - Motioner i Preste-Slåndet 1865.
N:o 22. 47 lunda ofta under långa tider kommer att skötas af vikarier, af hvilka man ej ens eger rätt att begära detsamma, som af den ordinarie pastor, än äfven så till vida, som den offentliga kyrkan på sådant sätt kommer att kännas öfvervägande såsom en börda eller företrädesvis göra sig påmind och framträda under form af pålagor.
Det bör slutligen ej förbises att, funnes emeritilöner, af hvilka prester vid högre ålder eller permanent sjuklighet kunde komma i åtnjutande, skulle sådant, såväl, på en gång till förmån för presten sjelf och till församlingens fromma, bidraga till att högst betydligt minska behofvet af det extra-ordinarie presterskapet, då det ordinarie efter regeln bestode af män, som sjelfva kunde sköta sina befattningar som, redan derföre eller i samma mån den föga behagliga ställningen af adjunkt försvunne och komministerbefattningarne blefve de egentliga expektans-platserna samt derjemte utsigten till tidigare befordran funnes, också ett af de förnämsta skälen till prestbristen vara undanröjdt.
Jag är visserligen ej i tillfälle att för en sådan anordning, som den härmedelst nämnda, angifva de närmare ändamålsenliga bestämningarne, om det ock förefaller mig, som skulle här, likaväl, som t. ex. i Holland är stadgadt, lämpligt vara, att prestman, som efter väl vitsordad tjenstgöring toge afsked, blefve berättigad att såsom pension uppbära viss procent af det lönebelopp, han vid afskedstagande! innehade, stigande efter tjenstetidens längd, ända tili dess han, t. ex. efter 40 års tjenst, möjligen med tillägg af föreskrift om vissa uppnådda lefnadsår, egde att såsom emeritus åtnjuta hela beloppet af lönen.
Klart är för öfrigt, att häraf ingen rubbning i nådårsrätt behöfde uppstå, då denna rätt, om ock så länge den ansåges böra finnas, blott blefve rätten att uppbära emeriti-lönen.
Icke heller kan jag uppgifva några för ändamålet tillgängliga medel, om det ock synes mig, som borde åtminstone såsom en inkomsttitel kunna betraktas de s. k. caduc-medlen, då i samma mån skolorna upphört att uteslutande eller öfvervägande vara prestbildningsanstalter, billighet och rättvisa synas fordra, att med desamma förenade kostnader af Staten och kommunerna öfvertagas.
För öfrigt inser jag väl, att denna inkomsttitel, äfven om den såsom sådan blefve tillgänglig, visst ej skulle ensam göra tillfyllest, och betviflar icke, att saken i fråga, för att bringas till verkställighet, fordrar icke så obetydliga uppoffringar af det allmänna.
Men då denna sak sjelf af skäl, som pfvan i korthet blifvit angilna, synes mig vara af väsendtlig vigt, vågar jag härmedelst föreslå, att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla om tillsättande af en komité, med uppdrag att utarbeta förslag till emeriti-löners inrättande för ålderstigne eller permanent sjuklige prester samt afgifva yttrande och uppgöra nödiga beräkningar med af - 48 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 25. seende å för ändamålet behöfliga medel, för att sedermera för Rikets Ständer framläggas.
Oell anhåller jag om remiss af denna min motion till vederbörande Utskott.
Af Professor Ribbing:
Om vissa ändringar vid de för •prester före skrifna examina och lärdomsprof.
Den motion, jag härmed vördsamt anhåller att få afgifva, sluter sig i väsendlig män till den vid fötra riksdagen af Kyrkoherden Otterström i samma ämne framställda.
Dä under tiden sedan sista riksdagen Kongl. Maj:ts nådiga Förordning om en theologico-filosofisk examen utkommit och dermed en förändring inträdt i frågans hela ställning, har denna omständighet för mig utgjort ett specielt skäl, att ånyo upptaga densamma.
I afseende pä prestens bildning, så vida nemligen, sorn denna genom lag och författningar kan föreskrifvas och medelst examina pröfvas — och endast om denna kan naturligen här vara frågan — synas i allmänhet ej mindre de nu gällande fordringarne nog låga. än anordningarne vid pröfningen deraf i vissa afseenden olämpliga.
Det torde i förra hänseendet, ej vara behöfligt att utförligare ådagalägga nyttan och nödvändigheten af att presten, utom kristligt nit, sä väl för att sjelf klart fatta och inse hvad han skall lära, som för sin ställning och verksamhet såsom lärare och själasörjare i1 församlingen, eger den bildning, att han ej tilläfventyrs i föremålen för allmänt menskligt intresse står efter sina församlingsmedlemmar, eller vid uppstående inkast eller tvifvel hos dessa antingen blir svarslös eller endast kan taga sin tillflygt tiil upprepande af allmänna dogmer eller till obestämda känsloutgjutelser.
Lemnande all bevisning i detta hänseende såsom öfverflödig, vänder jag mig genast till de faktiska förhållandena.
Det är nedslående, att vid universitetet förnimma den vanliga och gängse åsigt, att den studerande, sorn ej eger kunskaper - Motioner i Preste-Ståndel 4865.
N:o 25. skaper eller förmåga till något annat, alltid duger att aflägga prof ven för att klifva prest — eller absolvera kameralexamen, hette det så länge sistnämnda examen fanns, hvaremot nu, efter dess afskaffande, hvad underhaltigt, i anseende till kunskaper eller hufvud bland de studerande finnes, sålunda anses vara anvisade till prestbefattningar.
Det förefaller eget, att under det ingen enda universitetsexamen för habilitation till viss praktisk, offentlig verksamhet i öfrigt finnes, för hvars absolverande icke — antingen i densamma sjelf eller i särskild preliminär examen inom filosofiska fakulteten — fordras prof på högre insigter i allmän humanistisk rigtning. än hvad i afgångsexamen från elementarläroverket kräfves, endast för den blifvande presten dylikt prof ännu alltjemt ej anses nödigt.
Denna ögonskenliga brist i afseende på bestämningarne för prestbildningen uttalades också redan för 14 år sedan af den theologiska fakultetens i Upsala egna lärare, då på deras enträgna yrkande Consistorium Academicum till vederbörande ingick med anhållan och förslag om inrättande af en tbeologico-filosofisk examen för blifvande prester, motsvarande de preliminära medico- och juridico-filosofiska för blifvande medicine- och juris-kandidater.
Sedan ärendet från 1851 hvilat hos Kongl. Maj:t, upptogs det ånyo sistlidne år och revideradt förslag ingick ånyo, dock så, att man nu, af fruktan för ytterligare prestbrist. ej vågade föreslå ifrågavarande examen såsom obligatorisk, utan blott såsom tillåten, alltså ej tillförsäkra sig om den. sannerligen ej öfverdrifna, allmännare bildning hos blifvande prester, hvarpå examen skulle utgöra prof, utan endast möjliggöra dylikt prof för den, som ville aflägga det.
För att emellertid ega något hopp om, att denna möjlighet skulle begagnas, hade Konsistorium med förslaget till dess anordnande tillika förenat det, att aflagd examen skulle medföra rättighet att räkna tvänne presterli tjenstår, d. v. s. så mycket, att nämnda examens absolverande, hvartill med vanlig skolbildning ungefär tvänne års studier kunna beräknas, åtminstone ej skulle minska den blifvande prestens meriter.
Sedan Kongl Maj:t i nådig Förordning angående samma examen i sistberörda afseende i så måtto ändrat Konsistorii förslag, att densammas afläggande endast medför ett tjenstår, har hela denna fråga kommit i den egendomliga ställning, att,-, ehuru, å ena sidan, genom inrättande af meranämnda examen, dess behöflighet, såsom det synes, blifvit erkänd, likväl och då, å den andra, dess absolverande medför ren förlust i befordringsmeriter, fruktansvärdt är, att dess afläggande kommer att höra till sällsyntheter och att alltså vinsten af dess inrättande snarare skall vara skenbar än verklig.
Ar begynnelsen af profven för prestens bildning sålunda bristfällig, så synes ordningen för dess fortgång och dess slutpunkt i mer än ett afseende ändamålsvidrig.
Ögonskenligt synes, att' prestexamen, sådan den nu finnes, Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 2 Afd- 7 50 Motioner i Preste-Slåndet 1865.
N:o 23. i fall en theologico-filosofisk examen såsom obligatorisk infördes eller blifvit aflagd, till en del är öfverflödig och att, om man mellan denna och den theologico-filosofiska har att välja, den sednare är mera ändamålsenlig så vida, sorn den ordning i studier utan tvifvel är den rigtigare, enligt hvilken man börjar med de mera allmänt humanistiska och linguistiska studierna, för att sedermera på deras grund fortgå till de rent theologiska, än den, enligt hvilken mart i god mån går i motsatt rigtning.
Deremot må visserligen erkännas prestexamens vigt såsom en pröfning af rent praktisk betydelse från den myndighets sida, som skall ordinera kandidaten till prest och öfvervaka hans verksamhet i sistnämnda egenskap, af hans qvalifikation för kallets utöfning.
Men för att motsvara detta ändamål, hvilket ock synes vara det i fränrsta rummet afsedda af dem, som yttrade sig för prestexamens bibehållande, när frågan derom i det HögvördigaStåndet sistlidne riksdag förevar, synes den, åtminstone så länge, som oj större förändringar i fordringarna för prostens bildning i det hela blifvit gjorda, lämpligen endast böra utgöra en pä en gång inför biskop och domkapitel anställd pröfning af prest-kandidatens ståndpunkt i och för det presterliga kallet i praktisk syftning: hans kunskap, tolkning och uppfattning af den Heliga Skrift, samt förmåga och sätt att såsom lärare göra dessa gällande, o. s. v., liksom ock blott ett intyg öfver hans härutinnan aflagda prof afgifvas.
Hvad åter angår pastoralexamen, synes intet skäl vara till dess bibehållande.
Jag kan i afseende ä densamma åberopa ej mindre de grunder, som anfördes för i detta Ständ under sistlidne riksdag väckt motion, gående ut på dess afskaffande, än hvad, som blifvit andraget, i en uppsats om prestbildningen i Biskop Beckmans theologiska tidskrift, 4:de årgången, häftena 5 och 6.
Här må i största korthet erinras om tveggehanda.
Det kan naturligen ej falla mig in att förneka, att icke pastoral-examen kan tagas och ofta blifvit tagen på ett sätt, sorn vittnar om stor och grundlig lärdom.
Men jag vägar påstå, att de fordringar, på hvilka pastorandi måste släppas igenom, enligt sakens natur skola blifva sådana, att absolvcrad examen måste komma att mera bero af konsiderationer, än utgöra resultatet af verkliga prof på examenskunskaper, hvadan ock den garanti för tillvext i kunskaper, som genom denna examen skall vinnas, mera blir nominel än reel.
Skälen härtill äro flera, de kunna i allmänhet dermed uttryckas, att tiden för examinas utläggande, den tid, under hvilken bildningen eges i den form, som fordras och visas i och med examensprof: denna tid är ungdomens, hvaremot vid en framskridnare ålder och ännu mera, sedan är och krafter blifvit använda i praktisk verksamhet, bildningen och lärdomen, utan att derföre behöfva hafva sjunkit, dock är till och gör sig gällande på helt annat sätt, än hvad som kräfves och mätes i en examen.
Dessa omständigheter, som?
här blott i största korthet blifvit antydda, måste helt naturligt, ho» den billige examinatorn blifva lika många konsiderationer, hvilka i sjelfva verket hindra honom att vid bedömandet af de ofta af en i praktisk tjenstgöring och ekonomiska bekymmer grånad examinands prestationer, fixera eller qvarhålla Motioner i Presle-Ståndet 1865.
N:o 23. 51 någon fast måttstock för approbation; liksom samma förhållanden nödvändigt skol; göra så examens afläggande för examinanden lika motbjudande, som dess resultater för honom sjelf jemförelsevis otillfredsställande: någonting, som är så evident, att utan allt tvifvel en, och ej den minsta, orsaken till prestbristen är att söka i bibehållande af denna examen, om ej i och för sig betraktad, dock i sammanhang med hela den ställning och, att jag så må säga, det halfva omyndighetstillstånd i embetet och dess utöfning, sorn, först genom nämnda examen kan nå ett slut.
Å andra silian blir detta prof på prestens bildning och lärdom i mer än ett afseende till hinders för inhemtande och fordran af en sådan.
Det är nemligen klart, att funnes pastoralexamen icke, vore alltså examensprofven på bildning och kunskaper för prestkallet koncentrerade till universitetsexamina, så skulle för det första fordringarne vid dessa, — såväl den humanistiskt förberedande, som den egentligen theologiska, — kunna höjas, då man sålunda i och för desammas absolverande med skäl kunde fordra koncentration, och detta just vid den examinandens ålder, då han genom examensstudier är bildbar, af all den tid och alla de krafter, som nu skola delas mellan dem och den ändock alltid återstående pastoralexamen.
Det är vidare klart, att då de aflagda lärdomsprof, hvilka skola utgöra meriter för förslagsrum till pastorater och hvilka nu öfvervägande eller uteslutande äro profven i pastoralexamen, med dennas afskaffande i stället blefve de prof, som genom universitetsexamina vore aflagda, så skulle det blifva den studerandes eget intresse, att så grundligt och väl som möjligt förbereda sig till dessa examina, under det att, med nuvarande förhållanden, det blir hans intresse att ju förr desto heldre hjelpligen komma ifrån desamma.