Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
485 kes då endast den rättsenlig:! föreskrift, att egare af gemensam inteckning icke må för egen beqvämlighet, eller af annan orsak, utsöka sin fordran på ett sätt, som skulle förnärma eller tillintetgöra den trygghet en annan borgenär sig betingat genom sedermera vunnen inteckningsrätt uti en af fastigheterne serskildt; men inträffar åter den händelse, att fastigheterne befinnas i olika egares händer, då fråga uppstår om godtgörande af skulder, intecknade dels samtidigt uti dem alla gemensamt och dels å samma tid eller efteråt uti en eller annan enskildt; hafva Rikets Ständer trott serskilde stadgauden för dessa fall vara nödvändiga, som hvila på den grund, att hvar bör sin sak ensam böta och ej annans lott förverka, och att egaren af den ena fastigheten ej bör kunna, genom sin åtgärd, att bevilja eller icke bevilja inteckning uti sin fastighet, öka eller förändra den ansvarighet, som vidlåder den andras egendom; och få Rikets Ständer, i öfverensstämmelse med dessa åsigler, i underdånighet föreslå, det förklaras måtte, alt föreskriften i 19 §. väl må tillämpas, då en enda del af den gemensamt intecknade panten är roed serskild, å samma tid eller sedan, tillkommen inteckning;besvärad, och den öfriga delen finnes uti sådan egares hand, hvilken sjelf gjort skulden, eller densamma å sig tagit, men ej i frågor om den serskilda inteckningensrätt, då sådan del af panten, sorn dermed icke är besvärad, finnes i annan egares hand, än nu sagdt är, eller om hvilkep rätt flere, i serskilde af den omförmälda pantens delar, å samma tid eller sedan tillkomna inteckningar ega; i hvilka afseenden, äfvensom hvad beträffar den andel serskilda egare af fastigheter, som gemensamt äro för skuld intecknade, böra uti densammas gäldande hvar för sig taga, stadgas som följer: j mora.
Skola Fastigheter, som gemensamt äro för gäld intecknade, på offentlig auction försäljas till gälds betalning, och är, lör gäldens fördelning, nödigt att få hvardera fastighetens värde bestämdt, då skall, derest ej alla vederbörande annorlunda åsämjas, hvardera fastigheten serskildt utbjudas, antingen hel eller styckad , på sätt lämpligast finnes.
Räcka de erbjudna köpeskillingarna sammanlagde icke till . gäldande af den gemensamma inteckningen, vid iakttagande af hvad 2 mom. innehåller, och fordrar innehafvaren deraf, att fastigheterne skola gemensamt i ett slag utbjudas och försäljas, då bör sådant ske, utom i den händelse, som i slutet af detta mom. omförmäles, och varde det senare budet gällande, derest detsamma är högre än de föregående; i annat fall blifva dessa beståndande.
Hvad för hela panten samfäldt således högre bjudes, skall å hvarje del deraf, i moa af den serskildt derföre 436 Expedilions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse N.o 268. erbjudna köpeskillingen, fördelas och dertill läggas.
Ej skola fastigheter uti serskida län eller städer, eller fastighet å landet och fastighet i stad, uti ett köp säljas, ändock att de för odelad inteckning häfla. 2 mom.
Den således för hvarje del af panten erhållne köpeskilling utgör det belopp, i mon hvaraf densamma bör för den intecknade gemensamma gälden ansvara, och varde densamma, efter det förhållande, summan af alla köpeskillingarne har till hvar och en af dem serskildt, till gäldande deraf fördelad.
Finnes uti endera fastigheten äldre inteckning än den gemensamma, då bör densamma af köpeskillingen derföre först utgå och endast återstoden tagas i beräkning vid bestämmande af dess delaktighet uti gemensamma gälden.
Är åter uti endera fastigheten serskild inteckning, liktidig med den gemensamma, då bör, genom fördelning af den för samma fastighet erhållna köpeskilling, i förhållande till hvardera inteckningens oafkortade belopp, utrönas, hvad tillgång denna del af panten för dea gemensamma inteckningen lemnar, och samma tillgång anses såsom den delens värde, vid bestämmande af den öfriga pantens delaktighet uti gemensamma gälden. 3 mom.
Finnes den på nyssberörda sätt utrönta tillgång i någondera fastigheten öfverstiga hvad, efter stadgad fördelningsgrund, utaf gemensamma inteckniugen på samma fastighet belöper, gånge öfverskottet lill den borgenär, som i samma fastighet har liktidig eller senare obetald inteckning.
Finnes ej sådan inteckning, eller lemnar den ytterligare öfverskott, och är fastigheten uti sådan egares hand, hvilken sjelf gjort skulden eller densamma sig iklädt; tage då, så vidt annans rätt dertill föranleder, den gemensamma inteckningen sin betalning af berörde öfverskott, och varde alltså, i mon deraf, den öfriga fastighetens deltagande i gemensamma gälden minskadt. 4 mom.
Fordrar egare af fastighet, som, gemensamt med annan, är intecknad för gäld, att få dess andel deruti bestämd, så vidt det verkar på förhållandet egarne emellan, då skall ock, så vida ej dessa om gäldens fördelning, efter fastigheternes bevillningsvärden, eller annan grund, åsämjas, den faslighet, om hvars värde stridighet eger rum, å offentlig auction utbjudas.
I öfrigt få R.
St. i underd. anhålla, alt, derest E. K.
M. skulle pröfva ett eller flera af de föreslagna stadgandena icke böra antagas, men andra åter böra godkännas, E. K.
M. täcktes åt de senare gifva Dess Nådiga sanction, så vidt ett nödigt sammanhang derigenom icke rubbas.
Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 12 Januärii i835.
Expedit ions-Ut skottets Förslag till und.
Skrifvelse N-o 26g. ^87 N:o 269.
Uppläst och godkänd hos Ridd. och Adeln den 12 Jan. 1835.
Pieste-Ståndet den 12 — — Borgare-Ståndet den 12 — — Bonde-Ståndet den 12 — — Rikets Ständers underd.
Skrifvelse, angående dels en närmare förklaring öfver 4 Cap. 1 och 2 Jorda-Balken s och dels ändring uti Kongl.
Förordningen den i3 Junii 1800, om lagfart och börd af jord på landet.
N:ris 121 & 167.) S. A. K. Hos Rikets
Ständer har framställning blifvit gjord om förtydligande af Lagens stadgande, i afseende på den fråga: huruvida uppbud å fastighet må beviljas, då säljaren förut ej med densamma lagfarit, och uti hvilket ämne
Domstolar skola varit af skiljaktiga meningar.
Vid öfvervägande af denna fråga hafva Rikets Ständer väl funnit, att det instämmer med nu gällande Lag, att uppbud och lagfart icke bör meddelas annan person än den, som är egare till fastigheten å den tid, då lagfarten sökes, och således ej för den, som redan afhandt sig eganderätten ; och att, till upplysning om förloppet, och för bevarande af tredje mans rätt, det synes göra tillfyllest, att, på sätt jemväl vanligast tillgår, de flere eller färre personer, hvilka, hvar efter annan, förvärfvat eganderätt till fastighet, utan att dermed hafva lagfarit, till namnen uppgifvas uti de uppbud derå, som sedermera för sista innehafvaren beviljas, samt uti fastebrefvet; hvadan R.
St. hållit före, att serskild lagfart för hvardera öfverlåtelsen icke bör ega rum, helst densamma tillika skulle förorsaka tidsutdrägt och olägenheter; men då olikhet i lagskipningen i denna del, efter hvad uppgifvet blifvit, eger rum, och en lagförklaring i ämnet derföre synes vara behöflig, hafva R.
St. ansett sig böra hos E. K. M. i underd. anhålla, att öfver 4 Cap. 1 och 2 §§. samt 5 Cap. 1 §.
Jorda-Balken, med dithörande Författningar, mätte meddelas den förklaring: ”Att Domstol ej må vägra sökt lagfart å köp, skifte eller gåfva, derföre, att föregående öfverlåtelse icke blifvit serskildt lagfaren; men att Domstolen bör i uppbuden och fastebrefvet intaga hvad som, till upplysning om förloppet, kan behöfva anmärkas.” 488 Expcditions-Ulskotlets Förslag till und.
Skrifvelse N.-o 270.
1 sammanhang härmed hafva R.
St. jemväl till pröfning förehaft en väekt fråga om sådan förändring i Kongl. Förordningen den 13 Junii 1800, angående lagfart och börd af jord på landet, att de deri stadgade böter, för försummad lagfart borde tväskiftas emellan åklagaren och de fattige, i stället att, som nu finnes stadgadt, gå till desse senare ensamt; och då en slik förändring sannolikt skulle bereda en noggrannare tillsyn öfver Författningens efterlefnad i denna del, hafva R.
St. skolat hos E. K. M. i underd. anhålla, att, med ändring af hvad Kongl. Förordningen den i3 Juna 1800 innehåller derom, att de, för försummelse att inom rätter tid taga uppbud, i Förordningen stadgade böter, motsvarande värdet af det stämplade papper, hvarmed köpebrefvet förses bör, äro Socknens fattiges ensak, i stället måtte förordnas, det samma böter skola fördelas till tväskiftes emellan åklagaren och Socknens fattige.
Stockholm den 12 Januarii 1835.
Uppläst och godkänd hos Ridd. och Adeln den i5 Jan. i835.
Preste-Ståndet den i5 — — Borgare-Ståndet den i5 — — Bonde-Ståndet den i5 — — Rikets Ständers underd.
Skrifvelse, om utfärdande af ett allmänt stagdande, angående val till Organist.
Besv. och Oecon.-Utsk. N:o 37.) S. A. K.
Då Rikets Ständer, i anledning af gjord framställning, erfarit, hurusom brist på bestämd föreskrift om sättet för val af Organist, då hans syssla icke är förenad med klockare-beställning, ofta medförde tvister och obehagligheter, helst det enda stadgande, som i detta ämne funnes, eller 24 Gap. 3o §.
Kyrko-Lagen, och som innehåller, att Pastor och Församlingen derom må öfverenskomma, vore otillräckligt, emedan stridigheterna emellan Församlings-invånarne sjelfve ofta tillintetgjorde verkan af en sådan öfverenskommelse, hafva R.
St. ansett sig böra bos E. K. M. i underd. anhålla, det genom allmän Författning måtte förordnas; att vid Organistsysslors - Expeditions-Utskoitets Förslag till tind.
Skrifvelse N.o 271.
4&9 sysslors tillsättande bör förhållas på enahanda sätt, som vid lediga klockarebeställningars eger rum; dock att Pastor, der Organist genom val utses, icke må ega annan rösträtt, än den honom för dess boställe tillkommer.
Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den i5 Januarii 1835.
Preste-Ståndet den i5 — — Borgare-Ståndet den i5 — —t * Bonde-Ståndet den i5 — — Rikets Stanners underd.
Skrifvelse, i anledning af väckt fråga om af skaffandet af handklofvar.
(Lag- samt Allm, Bes v. och Oecon.
Utsk. N:o 39.) S. A. K.
Då ändamålet med en persons häktande endast är hans förvarande, •eli han, med bibehållande af rättvisa, således icke bör underkastas hårdare behandling, än som för detta ändamål nödvändigt fordras; men de vid personers fängslande begagnade handklofvar otvifvelakligt medföra en plåga för fången, serdeles vid inträffande stark köld, då han genom desamma blottställes för alla de skador, som förfrysning kan medföra; hafva R.
St., i anledning af derom gjord framställning, anselt, att i de fall, då säkerheten för fånges qvarhållande icke äfventyras, den i Dårhusen och Correctionsinrättningarne begagnade så kallade tvångströjan, eller något annat lika beskaffadt förvaringsmedel, kunde, i stället för handklofvar, användas; hvarföre R.
St. skolat hos E. K. M. i underd. anhålla, det E. K. M. täcktes, efter vederbörandes hörande, i Nåder förordna, om och i hvilka fall de vid fångvården hittills begagnade handklofvar må kunna, med bibehållande af enahanda säkerhet för häktade personers förvarande, och utan alltför stor kostnad för det allmänna, emot något annat lämpligare fängsel utbytas.
Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den i5 Januarii 1835. —1 ' Bih. till R.
Prof. 1834 och i83S. 10 Sami. 1 Afd. Expeditions-Utskottets Förslag till und.
N.o 272.
Upplöst och godkänd hos Ridd. och Adelö den l5 Jan.
J835.
Preste-Ståndet den i5 — — Borgare-Ståndet den i5 — — Bonde-Ståndet den i5 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse j i anledning af Kongl. Majus Nådiga Proposition om ändring i 5 Cap. 1 §. Missgernings-Balken.
N:ris i65 & 176.) S. A, K. E. K
M. har behagat, under den iZ September sisth år, till R.
St. aflåta Nådig Proposition, hvari förmäles, att om E. K. M., i afseende på de uti 1 § 5 Cap. Missgernings-Balken omtalde brott, alltid kunde följa Sitt hjertås röst, skulle åtal icke tillåtas för de emot E. K.
M:s egen höga Person rigtade förbrytelser, hvilka kunde hänföras till lasteligt tal; men då i betraktande tillika borde tagas, att hvart och ett brott, föröfradt emot en medborgare, utgjorde en förgripelse emot hela Samhällets rättigheter, hvilkas bevarande fordrade den brottsliges bestraffning; att detta kraf blefve ännu mera bjudande, när det vore Konungen, Drottningen eller Thronföljaren, hvilka blifvit föremål för en brottslig djerfhet; att begagnandet af en oinskränkt benådningsrätt, utan noggrannt öfvervägande af Statsoch Samhälls-ordningens alla fordringar, skulle anses såsom en svaghet å Regeringens sida, och hvarigenom samhällets bestånd skulle hotas, medelst undergräfvande af dess grundvalar: ordning och vördnad för La garne; att Konungens benådningsrätt icke, såsom man förmenat, utgjorde något correctiv emot dödsstraffets användande för mindre svåra förbrytelser af denna beskaffenhet, enär det berodde af den brottslige sjelf, att såsom Nåd emottaga förvandling af det ådömde straffet, så att det följaktligen icke fordrades mera, än att den anklagade egde kunskap om Konungens synnerliga obenägenhet att tillämpa nu gällande
Lag emot politiska brott, för att sätta Konungen i nödvändighet, antingen att icke låta åtala brottet, eller ock att icke låta verkställa den dom, som i målet fallit; har E. K.
Sig föranlåten föreslå R.
St., alt i grundlagsenlig ordning antaga följande redaclion af 1 §.5 Cap.
Missgernings-Balken: ”Hvar som lasteligen talar eller skrifver något emot Konungen, Drottningen, eller den, som till Efterträdare på Thronell förklarad är, straffes med fängelse å fästning från två till tio år, med eller utan förlust af äran, allt efter brottet och omständigheterna dervid.” Expeditions-Vtskottets
Skrifvelse N'.o 272. 49' R.
St. hafva tagit detta vigtiga ärende i öfvervägande; hvarvid R.
St. väl insett, att ifrågavarande slag af brott kan ega så olika gradationer, att, i många fall, dödsstraffet vore i strid med den i öfrigt gällande lagstiftningen; men dess upphäfvande skulle deremot, för de svåraste fall, eller sådane förolämpanden, hvilka under hot och bitterhet yttras inför sjelfva Majestätet, eller direct angå detsamma, och innefatta de egenskaper, som i 5 Cap. i §.
M. B. omförmälas, icke Öfverensstämma med andra bestraffningar i Lagen, hvaribland må anföras, att, enligt 18 Cap. 8 §. samma Balk, minsta våld å Embetsman i tjenste» straffas med lifvets förlust, och ryktens utspridande i argt uppsåt, som röra medborgares ära, efter omständigheterna, med det ansvar, sorn kommer dödsstraffet närmast, eller landsflykt, hvilken bestraffning jemväl, enligt Tryckfrihets-Föiordningen, eger rum för smädelse!’ emot främmande Öfverhet, framför hvilken landets egen dock synes böra vara af Lagen skyddad.
På dessa skäl, och då R.
St. dessutom ansett betänkligt, att ibland straffbestämmelserna för ifrågavarande brott upptaga äräns förlust, enär, derest förgripelsen är så nedrig och grof, att densamma förtjenar ärelöshet, dödsstraff då bör, med afseende på förbrytarens låga afsigter och samhällets anspråk, å honom ega tillämpning, men om åter brottet är af lindrigare art, ärans förlust, hvilken endast bör åtfölja en genom sina bevekelsegrunder verkligen vanhedrande handling, icke synes utgöra något lämpligt ansvar; hafva R.
St. funnit sig icke utan förändring kunna antaga E. K.
M:s högstberörde Nådiga Proposition.
St. tillika nogsamt insett, att dödsstraffets bibehållande, såsom enda påföljden af det brott, hvarom 5 Cap. 1 §.
M. B. handlar, och således äfven, för de lindrigaste graderna deraf, står i strid med den mildare anda, som i senare tiders Brottmåls-lagstiftningar allmänneligen blifvit rådande, och serdeles i vår Criminal-Lag, samt det således måste medgifvas, att förändring i samma Lagrum påkallats; hafva Rikets Ständer, i anledning af serskild väckt motion, för sin del antagit ett förändradt förslag till lagbestämmelse i berörde afseende, innefattande, jemte dödsstraff för de svåraste förbrytelser af detta slag, tillika de gradationer af fängelse å fästning, som E. K. M:s Nådiga Proposition upptager, men med uteslutande af ärans förlust; och hafva R.
St. i öfrigt ansett nämnde lagförslag böra bringas i öfverensstämmelse med Tryckfrihets-Förordningens 3 §. 4 mom., så att orden Konung utbytes emot orden Konungens Person eller gerningar.
SkriJ veise N-o 278.
St. hos K K, M. nu i underd. anhålla, att 1 §.
5 Cap. M.
B. måtte erhålla följande förändrade lydelse: ”livar som lasteligen talar eller skrifver något om Konungens Person eller gerningar, om Drottningen eller om den, som till Efterträdare på Thronen förklarad är, varde halshuggen, eller straffes med fängelse å fästning från två till tio år, allt efter brottet och omständigheterna dervid.” Hvilket allt Rikets Ständer få, till svar å É. K. M:s högslberörde Nådiga Proposition, härmed i underd. anmäla.
Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den i5 Januarii i835.
Uppfäst och godkänd hos Ridd. och Adeln den ig Jan. 18’5.
Preste-Ståndet den 19 — — Borgare-Ståndet den 22 — — Bonde-Ståndet den 22 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse om tillökning af låne-bidraget till Manufactur-Discontfonden. (Stats-Utsk.
N:ris 293 & 38i.) S. A. K.
Genom till Rikets Ständer aflåten Nådig Skrifvelse af den 25 Mars sistlidet år, har E. K. M., jemte framställning, dels af hvad Rikets Ständer vid 1818 och 1829 årens Riksdagar beslutit, i afseende på crediliv för och lånerätt uti Manufactui-Discontfonden, och i sammanhang dermed af hvad E. K. M , rörande omförmälde lånerätt, ansett nödigt att tid efter annan förordna, dels ock angående förhållandet med den nu mera inträffade minskning af låneprocenten i berörde Discont-Verk för näringsidkare i allmänhet, behagat, för att återbringa fabrikanternes Iånerättighet i denna fond till enahanda belopp af 31 procent utaf tillverkningsvärdet, hvartill samma rättighet år 1818 bestämdes, i Nåder föreslå R.
St. att, i sammanhang med reglering af den lånerörelse, sem för allmän räkning komme att bedrifvas, ytterligare afsätta och anslå en så stor summa till fabrikernes understöd, som erfordrades för att, inberäknadt det förut af Banken utgående creditiy och fondens egna disponibla Expeditiöns-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse N.o 2j3.
493 medel, uppgående, vid 1833 års slut, till omkring 64o,oooR:dr, motsvara ogIi utgöra 3i procent af 1833 års lånberättigade fabriks-tiilverkningars värde; och skulle den, efter sådan grund, erforderliga ytterligare anslagssumman, enär nämnde års tillverkningsvärde, med undantag af det, som blifvit uppgifvet från Eskilstuna fristads förläggare och manufacturister. samt glasbruksegarne, hvilka för det närvarande redan egde en lånerätt, öfversttgande 31 procent af tillverkningsvärdet, uppgått till 5,988,312 R:dr, komma att utgöra ett belopp af, i det närmaste beräknadt, 63o,ooo R:dr.
I förening med detta Nådiga Förslag har E. K.
M. tillika fästat R.
St:s uppmärksamhet på följande dermed gemenskap egande förhållanden:
Att, ifråga om hvilka flera än förut lånberättigade fabrikshandteringav förtjente att af lånerätt komma i åtnjutande, R. St., vid 181S Ars Riksdag, med öfverlemnande till E. K. M., att i allmänhet bedöma, hvilka sådana bandteringar, som för landet medförde den största nytta och sålunda borde understödjas, endast företagit till granskning glasbrukshandteringen, såsom den enda, hvilken bestämdt blifvit af E. K.
Disconträtts erhållande föreslagen, och dervid afsatt en summa af 100,000 R:dr, till fördelning emellan sistnämnde idkare, att utgå intill påföljande Riksdag, då R.
St. blefvo i tillfälle pröfva, huruvida glasbrukshandteringen borde i den allmänna fördelningen af Manufactur-Disconten ingå; samt att, efter 1818 års Riksdag, icke skett någon förändring i det sålunda bestämda anslaget, hvaraf den följd uppstått, alt glasbruksidkarens lånerätt sedet mera om vexlat från 3 [ till 45 procent, och utgjorde för år 1834 3.9i procent, under det attde öfrige i allmänhet låneberättigade fabriksidkares disconträtt nedgått ifrån 3i till ao| procent af tillverkningsvärdet; med afseende hvarå, och uppå de af E. K. M. i öfrigt anförde skäl, E. K. M. ansett, att, i händelse det föreslagne ytterligare bidraget till Manufactur-Discontfonden beviljades och öfrige lånberättigade fabrikanter derigenom detta år kommo i åtnjutande af 3i procent af i833 års tillverkningsvärde, det för glasbruksidkarne nu afsatte anslag borde förklaras böra lill fondens allmänna fördelnings-summa ingå och glasbruksidkare ega att, lika med andra lånberättigade fabrikanter, i förhållande till tillverkningens värde, ingå i den allmänna fördelningen af Manufactur-Disconlens tillgångar.
Rikets Ständer hafva tagit delta ärende i öfvervägande, och dervid funnit: att om det såsom en allmän statsceconomisk grundsats- måste erkännas, att uppkomsten af nya, allmänt nyttiga näringar bör, genom understöd från Statens sida, framkallas och uppmuntras, så synes det jemväl med samma grundsalts vara öfverensstämmande, att,, sedan näringen 494 Expeditions-Utskoltcts Förslag till lind.
Skrifvelse N.o 273. utvecklat sig till en sådan sjelfständighet, att dess bestånd derigenom är betryggadt, Statens mellankomst bör vara mindre behöflig; hvilken åsigt äfven synes hafva gjort sig gällande hos 1818 års Rikets Ständer, hvilka, då tillökning i Manufaclur-Discontens creditiv å Banken beviljades, yttrade, att låneunderstöd af Statsmedel icke borde såsom ständigt qvarstående betraktas, utan endast vara ett underlättande medel, hvarigenom fabrikerna bereddes tillfälle att småningom och framdeles komma i oberoende ställning, ulan behof af allmänt understöd.
Fabriksidkarne hafva således icke kunnat ega grundad anledning att ständigt påräkna en lika stor lånerätt, som vid 1818 års Riksdag bestämdes, enär det låg i sakens beskaffenhet, att denna lånerätt skulle nedgå och minskas, i samma mon tillverkningen utvidgades, och dess värde ökades.
De fabriks-tillverkningar, till hvilkas förmon lånebidraget egentligen blifvit föreslaget, kunna icke anses vara nya eller i senare tider uppkomne, enär, hvad serskildt beträffar ylletillverkningarne, desamma ifrån lå ngliga tider tillbaka varit gynnade både med penningeunderstöd och andra förmoner; och bar fabriks-ylletillverkningen, efter hvad Rikets Ständers Statsutskott uppgifvit, genom en liflig afsättning kommit i den fördelaktiga ställning, alt samma tillverknings fortfarande bestånd och framskridande lill ytterligare förkofran synes icke kunna äfventyras eller blifva beroende af to å 12 procents nedsättning i den för 16 år sedan bestämda lånerätt.
På dessa skäl, och då i öfrigt härtill kommer: att Statens alla disponibla tillgångar måste hållas tillhanda för Stats- och Riksgälds-Verkens utgifter, och creditivlonden således endast skulle kunna tillvägabringas genom upplåning af Riksgälds-Contoret, men en sådan upplåning, om den ock, i bredd med upplåningen för Riksgälds-Contorets enskilde behof, egde framgång, skulle likväl i mer än ett hänseende blifva serdeles betungande för Riksgälds-Contoret, som, utom den directa ränteförlusten af 1 procent, utgörande 6,3oo R:dr, eller skillnaden emellan den lägre ränta, Contoret å sine försträckningar finge erlägga, och deri ränta, som för de upplånte medlen troligen komme alt beräknas, äfven skulle komma att vidkännas en ytterligare ränteförlust, derigenom, att creditivbeloppet måste, i förväg, genom upplåning, anskaffas och hållas i beredskap lill Comrnercc-Collegii disposition, samt ränta derföre oafbrutet erläggas, men Contoret icke finge sig till godo beräkna någon ränta för de tider credilivmedlen icke begagnades; hafva Rikets Ständer, som derjemte förmoda, att, sedan myntvärdet vunnit stadga, associationer skola bilda .sig, för alt biträda fabriksidkare med förlag emot lindrigare vilkor och på lämpligare sätt, än hvar - Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse N.-o 274, 4<)5 till de kunna erhållas af allmänna utaf Statens Tjenstemän förvaltade fonder, ansett sig icke kunna bifalla E. K. M:s högstberörde Nådiga Förslag; i följd hvaraf och då det vilkor hvarunder förändring med glasbruks-tillverkningarnes lånerätt är vorden af E. K
M. framställd, icke kommer att ega rum, Rikets Ständer funnit något deras serskilda utlåtande, i afseende på den ifrågasatte förändringen med glasbrukstillverkningarnes lånerätt, icke heller erfordras.
Hvilket allt Rikets Ständer, till svar å E. K. M:s högstberörde Nådiga Skrifvelse, härmed skolat i underd. anmäla.
Stockholm den 22 Januarii 1835.
Uppläst och godkänd hos Ridd. och Adeln den ig Jan. i835.