Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna böjelse kunde dock icke få någon näring i den krets, dit nybörjarne nu kommit, ty skolan var så inrättad, att ingenting kunde uppnås med tillhjälp af lögn och bedrägeri.
Barnen lärde sig snart förstå, att de kommo i skolan för att höra och lära något, som var dem själfva till glädje och gagn och icke för att genom minsta möjliga ansträngning och ar- bete vinna utmärkelser.
Det inträffade aldrig, att någon elev med sundt förnuft återföll i sina tidigare bedrä- gerier, sedan undervisningens mål blifvit dem klart och de fattat kärlek till de kunskaps- ämnen, hvari de undervisades.
Men däremot hände det några få gånger, att skolan erhöll nya elever, som genom en sammansmältning af naturlig obenägenhet för bokligt vetande och en mångårig vana att i andra skolor ha ljugit sig fram, icke mera kunde lägga bort osannfärdigheten, vare sig i skolan, bland kamraterna eller i hemmen.
En så allmänt utbredd och öfvad osed uppkommer naturligtvis icke utan någon or- sak, som måste finnas gömd i våra skolor, och man tvingas ovillkorligen till att fråga: hmr ligger den förborgad?
Äro månne läroämnena af den beskaffen- het, att barnatanken icke förmår fatta dem?
Eller framställas de måhända så torrt och andefattigt, att de icke kunna gripas af bar- nens fantasi och verka på känslan, utan blott och bart måste fastas i minnet medels namn och årtal, liksom döda insekter fästas fast i små lådor medels nålar och stift?
Med ett ord, är det ledan, ledsnaden som föder fusket?
Eller har måhända detta sin rot i ett starkt begär efter att, till hvad pris som helst, vinna utmärkelse, bli förflyttad till en högre skolklass, få höga betyg och möjligen kontant belöning för sina förmenta kunska- per?
Eller är det alla dessa ting, som sam- verka till det ifrågavarande onda?
Dessa och kanske ännu flere frågor tvingas man till att göra, då man ser, hur fusket blifvit så inbitet i ungdomens sinnen, att lärjungar, hvilka undergå mogenhetsexamen, måste öfvervakas så strängt, som om det gällde att förhindra mogna brottslingar från att smuggla in förbjudna varor i ett fängelse.
Man tycker, att blotta misstanken, att en lärjunge, som njutit förmånen af en så mångårig undervisning och ledning, kunde umgås med tanken på bedrägeri, skulle vara upprörande och kränkande för det unga sinnet, men erfarenheten har j u visat, att fusk idkas äfven vid dessa tillfällen.
Hvad förmå hemmen att göra för att hämma denna förderfliga sport, som sätter märken för lifstiden i många, många karak- tärer?
Ingenting eller nästan så godt som ingenting under nuvarande förhållanden.
Ett barn kan vara sannfärdigt och sam-
84 vetsgraunt i allt annat, rnen har det genom exemplets makt samt genom den förenade påtryckningen från anhöriga och lärare börjat känna det eggande i nämnda sport, hvilken ju äfven går ut på att öfverlista och drifva med läraren, så återstudsa föräldrars och anförvandters förmaningar, och vederbörande torde ofta få känna bakslagen af dessa för- maningar.
T y hur ofta försvarar sig icke en fuskande gosse eller flicka med anklagelsen: » Jag hotades ju (med det eller det), om jag icke blef uppflyttad (eller fick examen), och så hade jag ej annat att göra än att följa andra kamraters exempel. » Man kan visserligen tvinga barn till att sitta vid boken i hemmet, men ingen myn- dighet i världen kan tvinga någon mänsklig varelses tankar att syssla med bokens inne- håll, hvadan lexläsningen i hemmet, äfven där den skenbart ordentligt drifves, inga- lunda förebygger fusk.
Mången gång vållar föräldrars stränghet härvidlag, att barnet kommer ett steg djupare ned i osannfärdighet.
Men hvad hemmen däremot kunna under- låta, det är att egna bifallsleenden åt dylika sporthistorier samt att låta någon äldre fa- miljemedlem eller vän utföra barnens kria- skrifning, uträkna deras aritmetiska uppgifter och annat dylikt.
Man vill med detta senare » hjälpa » de unga, men man glömmer, att hemmen därmed sanktionera skolfusket.
Dock, så länge som barn och ungdom, år efter år, lefva sig in i den föreställning, att utmärkelser, i form af höga betyg, uppflytt- ning i högre skolklass, premier o. s. v., ut- göra undervisningens främsta syfte och mål, så länge skall också fusksporten drifvas med oförminskad ifver, och så länge skola äfven lärarne, de manlige som de kvinnliga, vara föremål för lärjungarnes misstanke med åt- följande spaningar för att upptäcka, om icke också äfven de fuska.
Ju mera en lärare (eller lärarinna) lägger an på att synas veta allting, att utan miss- tag kunna lösa alla uppgifter, dess skarpare iakttages han (hon) af lärj ungarne och dess ifrigare sträfva dessa efter tillfällen att drifva » den allvetande » N.
till att, om äfven på annat sätt, blifva deras medbrottsling.
Tillfredsställelsen öfver att någon gång lyckas häri är icke mindre, för det den en- dast ger sig luft kamrater emellan samt icke så sällan bland anhöriga i hemmen.
A l l god kunskap — och någon annan meddelas väl icke i skolor och läroverk — har ju, rätt handhafd, en inneboende makt att klara och upplysa tanke och själ, att böja viljan åt det goda, förädla sinne och smak samt bilda karaktärer, som äro starka i det goda.
Hur kommer det sig då, att man så lätt- vindigt behandlar och öfverser med ett ondt, som frodas starkare i samma mån som un- dervisningsämnena ökas?
Det bör ju vara klart för hvarje far och mor, ja, för hvarje förnuftig själ, att så mycken tid af barn- och ungdomslifvet, egnad åt konsten att ostraffadt begå bedrägerier, att fermt ljuga, att utan skam och blygsel emottaga utmärkelser, som på oärligt sätt blifvit förvärfvade, måste verka i hög grad slappande på hela karak- tärsbildningen hos medelmåttorna, och af sådana består ju flertalet.
Mången, som lett åt eget eller andras fusk, har fått betala detta löje med bitter sorg.
Mfvet har fört mannen eller kvinnan i .•ångmål, tanken söker efter räddning och å anmäler sig den gamla, länge öfvade, men IDUN kanske glömda sporten; lögn och vinglerier börja åter, fast i annan form, och så bär det utför på det sluttande planet.
Sonen står för fall; dottern spelar förtäckt spel om sitt rykte, sin heder och hemmets ära; far och mor förstå icke, hur sådana rötägg kunnat inkomma i en hederlig familj och under kanske framstående samhällsställ- ning.
D e ha glömt de dagar och år, då de logo åt gossens eller flickans muntra historier om lyckadt fusk, om lärare, som blifvit nar- rade; glömt, huru de själfva ibland hjälpte barnen att fuska vid hemarbetet, glömt allt, utom den tunga sorgen öfver barnens förödda lif, och söka kanske trösta sig med, att dylika olyckor numera bli allt mer och mer all- männa, » ju högre bildningen stiger. » Det manliga, öppna » ord från en skol- kateder » var sannerligen ett ord i sinom tid.
Måtte det verka tändande och väckande i hem och skola samt därigenom bidraga till en skolreform, som sätter för undervisningen ett högre mål än betyg och examen!
Måtte från skolkatedrar talas högt och oförfäradt om skollifvets lyten och skugg- sidor, så att det rätt snart måtte blifva klart och tydligt för lärd och olärd, för kvinna som man, att lifsupplysning är undervisnin- gens mål, och att en upplysning i ande och sanning stämplar äfven fusksporten till be- drägeri och utdömer den ur den hederliga ungdomens krets.
G l a s b i t e n i ö g a t.
En hvardagsbild ur lifvet för Idun af E.
IM Andersens saga » Snöjungfrun » berättas med en lyckligt funnen bild, att lille Kaj i ögat fått en glasbit, genom hvilken han ser allting snedt och vindt, vrångt och fult, och så länge han det gör, känner han sig äfven olycklig och missbelåten med sig själf.
Den där glasbiten har litet hvar i ögat, somliga hela lifvet igenom, och dessa äro beklagansvärda varelser.
I vår vackra, ljusa värld, som försynen till glädje och uppbyg- gelse för människorna skänkt så mycket godt att taga vara på, gå de omkring och se all- ting i svart, kinka öfver minsta motgång, hånle åt hvarje god handling och förbittra lifvet för sig själfva och omgifningen.
Andra slippa efter en tids pina lyckligt undan glasbiten, därför att de hafva kraft att rycka ut den, innan den för alltid ätit sig fast, och härvid hjälpas de understundom af just de olyckor, som glasbiten ställt till — det låter ju eget, men vi skola söka ge ett exempel på sanningen däraf.
Men hvad är den där glasbiten för något?
Den är vårt onda sinnelag, sådant det visar sig i ett häftigt lynne, hvilket vi ej göra oss tillräcklig möda att lägga band på, oförnöj- samhet, tvifvelsjuka och alla andra själslyten, som förvilla vårt omdöme öfver andra, göra oss hårda och orättvisa samt förleda till då- liga handlingar.
Så omärkligt och försåtligt smyger mången gång den olycksbringande glasbiten in i ögat, och det är märkvärdigt, hvad den sedan åstadkommer mycken oreda och ledsamhet.
Den kommer med ett enda stickord, en obe- tydlig meningsskiljaktighet eller ett litet gräl, och vid dagens — kanske vid lifvets slut har den af dessa småsaker tillskapat verkliga olyckor.
Det var en ung husfader, som kunde glädja sig åt en präktig hustru, snälla barn och en god anställning, och allt detta skötte han som en i e l karl till välsignelse för sig själf och de sina.
Men en morgon vaknade han på » galen sida », kanske därför att han sofvit illa.
Följden häraf blef, att kaffet ej smakade så bra som vanligt — nu var glasbiten framme.
I misstämning läste han på sin tjänstelo- kal ett bref, hvars innehåll han under van- liga förhållanden skulle tagit kallt, men som nu försatte honom i eld och lågor — - ty glasbiten dref flitigt sitt spel.
V i d värsta misshumör kom han hem och möttes af sin lilla hustrus vänliga och glada uppsyn.
Men denna gång kände han sig nästan förnärmad af hennes fryntlighet, lik- som hon icke bort understa sig att vara vid godt lynne, då han var vid dåligt, och denna känsla afspeglade - sig tydligt på hans ansikte; då dog leendet på hans hustrus läppar.
» Har något händt? » » Ingenting. » Det ville således säga, att något ändå händt, som han ej vårdade sig att anförtro åt sin hustru.
Det stack till litet smärtsamt inom henne.
Butter och tvär, nästan utan att själf veta riktigt hvarför, slog han sig ned vid mid- dagsbordet och såg ej alls, att detta var smyckadt med blommor och friska blad.
» Jag får gratulera dig, gubben min, » sade hans hustru sakta och litet tveksamt, » det är din namnsdag i d a g.
» » Ah, javisst.
tack vännen! » lät det, mera en smula besväradt än hjärtligt.
N u hade det varit rätta ögonblicket att rycka ut glasbiten, ty han såg blommorna och kände sig smått skamsen öfver sin ovän- lighet, men det stannade på halfva vägen, då hans hustru fortfor att tiga och med fuk- tig blick oafvändt stirra åt sidan.
Seså där ja, nu var hon ond (nej du, hon var bedröfvad), bara för att han inte stod till reds med en smålende min, när han var ur lynne — han hade minsann sina bekym- mer — och så trodde hon inte, att han satte värde på hennes lilla uppmärksamhet, om han nu också inte sade en hop vackra saker.
Detta var ett misskännande, som retade honom så mycket mer, som han verkligen hade skenet mot sig.
Detta medvetande för- argade honom ännu värre och blåste bort hvarje tanke på förödmjukelsen af ett med- gifvande.
Ville hon sitta där och tjura, kunde hon gärna göra det.
Nu satt glasbi- ten riktigt fast.
Han petade i efterrätten.
» Puddingen är ju vidbränd! » » Ja, du får ursäkta — jag fick lof att springa ifrån ett ögonblick till lillen.
» Det var dock dagen till ära efterrätt, som hon själf lagat och gladt sig åt.
Det kunde också icke ha varit någon alls såsom i hvar- dagslag.
Ja, där hade hon för det!
I ännu buttrare lynne än han kommit, gick han sin väg efter ett knappt adjö.
Han var förbittrad på allt och alla — mest på sig själf, därför att han nu kände med sig, att han burit sig illa åt; han tänkte ett ögon- blick att vända om och ställa saken till rätta — men då reste sig sturskheten upp och sade nej; det fick väl gå öfver ändå.
I förstugan kom grannens hund emot ho- nom och ville ha en smekning, men fick i stället en spark, så att han tjutande kröp in i en vrå.
I D U N 1893 En dörr öppnades, och grannen stack ut sitt hufvud.
» Stackars Tusse!
Hvem är det som gör •dig illa? » Nu skämdes han värre än Tusse själf, när denne gjort odygd och fått smaka käppen; nästan som en förbrytare smög han sig i väg med en hatfull känsla både mot hunden och dess ägare.
» Hvad herrn ser morsk ut! » sade på kon- toret hans chef med ett godmodigt gyckel.
Men det godmodiga gick honom alldeles förbi; glasbiten satt i vägen.
» Det är min ensak, » flög svaret öfver hans läppar med onödig hvasshet.
» Nånå, nånå.
Måttligt! » Och därmed var det goda förhållandet mellan dem hotadt.
Därhemma gick hans hustru och kunde ej komma i de vanliga friska arbetstagen.
Förr gingo de många små bestyren som på lek under sång och joller med barnen.
Men nu kändes allting så besynnerligt tungt — och i bröstet kändes det också något tungt, som ville ut.
Hon satte sig ned och brast i gråt; det var första gången hon kände sig olycklig i sitt lilla hem och ensam, hon som förut aldrig en minut känt sig ensam i säll- skap med de små och de kära, ständigt åter- kommande tankarne på mannen, som hon j u snart skulla ha hemma hos sig igen.
Så torkade hon efter hand sina tårar.
Det var ju ändå just ingenting, det blefve väl bra igen.
A c k, det där » ingenting » var första miss- räkningen på mannen och både för honom och henne uppränningen till åtskilligt, som ingendera anade, och det skulle nog dröja, innan det blef bra igen.
Om hon skulle gå ut ett slag?
Jungfrun kunde väl se till barnen den lilla stunden.
Hon gick till sin väninna Lilly, som hon ej besökt på » hundra år », som Lilly uttryckte sig.
Den Lilly var i alla fall en bra treflig och munter människa, som kunde sätta lif i folk.
De drucko kaffe och sprakade, och tiden flög som på vingar.
» Inte får du gå än, åhnej, jag släpper dig inte så lätt, när jag en gång fått dig fast! » Hon stannade ända till kvällen — det gjorde väl icke så mycket för en gång, men ändock kände hon sig orolig, då hon skyn- dade till sitt hem.
Där gick hennes man- otåligt fram och till- baka ' och väntade och väntade.
Han hade redan varit hemma ett par timmar.
På vägen från kontoret hade han kommit till rätta med sig själf och ångrat sitt bete- ende vid middagen.
Allt skulle bli godt igen, och han kände sig så vek till mods, då han tänkte på sin lilla hustru.
Men så fann han henne ej hemma.
Detta var något alldeles ovanligt.
Jungfrun visste intet.
H v a d hon dröjde!
Han blef ängslig och jäktade upp sin fantasi med bilder af alla möjliga olyckshändelser, som kunna tilldraga sig i en stor stad.
Så kom hon ändtligen, och då, när han såg henne stå där välbehållen, slog oron strax öfver i vrede.
» Hvar har du varit? » » Hos Lilly. » » Jaså, hos den skvallerbyttan! » » Hon är ingen skvallerbytta. » Sedan föll det många bittra ord, många öfverdrifna cch orättvisa ord, och jag tror nästan, att den dagen gick solen ned öfver deras vrede.
Säkert är, att den gjorde det många, många dagar sedermera, och fruns besök hos Lilly blefvo allt tätare.
D e hade nu blifvit ett verkligt behof för henne, afledare för hennes bekymmer och dåliga lynne.
T y nu hade hon också genom de allt hetsigare tvisterna fått ett sådant — glasbiten hade trängt in äfven i hennes öga.
Hon bedömde ofta sin man orättvist, vantrifdes i hemmet och — värst af allt — - prisgaf ställningen åt den opålitliga och lösmynta väninnan.
» Det är rätt, håll dig på din kant!
Hvad behcfver du alltid ge efter? » voro hennes råd, samtidigt med att hon spred ut histo- rien.
Så drogos dessa två makar, som dock in- nerst älskade hvarandra, åt hvar sitt håll, därför att ingen längre vill gifva vika för den andra eller se, hvad som verkligen var godt hos vederparten.
Men felen sågo de så mycket bättre, och det måste medges, att dessa äfven började synas mest, såsom det nu gick; och dessutom rent af letade de fram dem med ett slags onaturlig skadeglädje för att alltid stå slagfärdiga mot hvarandra.
Det var ett ofridens hus, där ordet öfverseende aldrig nämndes eller tänktes, där man och hustru antingen grälade eller med doft misstroende undveko hvarandra för att ej komma i gräl.
» Hvarför är pappa inte hemma nu om aftnarne? » undrade äldste gossen.
» H a n!
— Han sitter väl på värdshuset efter vanligheten! » svarade modern illa nog.
T y pappa hade verkligen börjat dränka förtretligheterna i glaset, liksom mamma gjorde det i kaffekoppen hos sin väninna.
Hur skulle nu allt detta sluta?
Jo, både illa och väl på sätt och vis.
En natt kom han öfverlastad hem, och så illa det kan låta, blef det räddningen.
Den natten blef det snygga uppträden, men dagen därpå vändes bladet för båda.
Under rusets inverkan hade han i oförsiktigheten ådragit sig en svår förkylning och fick intaga sängen.
D å öppnades bådas ögon, och de sågo med förfäran och blygsel tillbaka på den gångna tiden, som de så otacksamt förspillt i kif och strid.
På knä vid den sjukes säng låg den för- tviflade hustrun.
» Hjärtevännen min, » sade han, » hvad jag felat grufligt!
Det var jag, som började.
» » Men det var jag, som fortsatte, » hviskade hans maka med kväfd röst.
» Det är nog sant — men det var jag, som började; därför har Gud nu också straf- fat mig.
— Min lilla älskade hustru, låt oss först bedja honom om förlåtelse och sedan börja ett nytt lif!
— Läkaren har ju lofvat mig godt hopp.
» Han drog sin hustrus hufvud tätt till sitt bröst; de båda makarne blandade sina strida tårar, och nu gick det med dem som med Kaj i sagan: ångerns ljufligt varma, lättande tåreflöden sköljde bort glasbiten ur ögat.
^ * * ^ I » hushållspenningfrågan ».
Lifligt tilltalad af » Erfaren husmors » hushållning, kan jag ej underlåta att omtala, huru jag hushållar med de 10 kronor min man gifver mig i veckan till hushållet.
Först kanske bäst upplysa, att vi endast äro två personer, förutom en person, som går till och ifrån och som får kaffe med dopp äfvensom mat, dock ej alla dagar.
Vidare att jag får hemsändt 1 liter mjölk om dagen (naturligtvis går det åt mera mjölk som- liga dagar, men då måste jag köpa af hushållspen- 85 ningarne, som min man betalar), samt att vi ha po- tatis och måltidsdricka hemma, äfvensom torkade eller salta bönor, hvilka senare jag köper af hushålls- penningarne på hösten.
Desert äta vi aldrig utom vid helger.
Konserver äta vi heller inte, undanta- gandes då vi ha några bekanta hos oss, då jag får » extra » till detta jämte annat, som då skall vara.
Men mången gång kan jag dock sätta fram en enkel, men god kväll, om någon kommer apropos, utan något » extra », förutom till öl och mjukt bröd.
Vi äta nämligen i hvardagslag helst spisbröd; någon gång köpes en limpa.
Likaså köper j * .g sällan s. k. smörgåsmat, enär mina penningar ej räcka till riktigt fin och god så- dan, och tarfliga korfsorter och dylikt tycka vi ej om, utan föredraga varm mat såsom varande mer närande.
Men till all stekmat använder jag godt smör, endast till stekt sill och sillbullar flottyr.
Hafrevälling på mjölk dricka vi hvar morgon.
Till frukost äta vi 1 ägg hvar jämte smör och salt kött (har alltid salt kött hemma att skära utaf till smör- gås, mest af bringa, sam är billigare än benfritt kött; men tjock bringa samt af prima slag är den).
Kaffe med dopp af hembakadt bröd eller skorpor, som jag själf bakar.
Någon gång stekt sill och potatis, ibland varma kotletter, köttbullar, strömming eller annan stekt fisk eller någon omelett.
Till kvällarne ha vi smörgås och i allmänhet gröt af omvexlande slag.
Så t. ex. köper jag till en vecka följande: 2 kilo kalf 2: 20 Lägg ._ ._ 1: — Kabiljo 0: 60 Gryn 0: 25 Kaffe och bitsocker _ 1: — Smör 2: — Kotlett 0: 60 Färs t 0: 70 Ägg - 1: — Strömming 0: 25 Rötter och kryddor 0: 40 10: — Fördeladt sålunda: Söndag: Kalfstek, potatispuré; buljong m. klimp.
Måndag: Kabiljo; mannagrynsvälling.
Tisdag: Köttpudding, turska bönor; semla o. mjölk eller sagosoppa.
Onsdag: Frikasé på kalf; afredd buljong.
Torsdag: Kabiljopudding; ölsoppa.
Fredag: Kotletter med potatis; risgryns vallin g.
Lördag: Kabiljopudding; köttsoppa.
Veckan därpå köper jag t. ex.: 2 kilo salt oxbringa Färs Färsk bringa Fläsk Ärtor Nypon Gös ii.
Smör Kaffe och strösocker Ägg Makaroner Kotlett Spisbröd Diverse 1: 80 0: 35 1: — 0: 60 0: 20 0: 30 0: 75 1: — 1; — I: — 0: 30 0: 60 0: 70 0: 40 10: — Söndag: Salt oxbringa, potatispuré; nyponsoppa.
Måndag: Köttbullar m. makaroner; risgryns välling.
Tisdag: Kotletter m. potatis; tisdagssoppa (på spad).
Onsdag: Pepparrotskött o. soppa.
Torsdag: Ärter, fläsk o. plättar.
Fredag: Korfkaka af öfverblifvet kött; nyponsoppa.
Lördag: Gös m. potatis; köttsoppa.
Alla veckor handlar jag ej lika; ibland kunna vi äta mindre kött och mera fisk, synnerligast då den är billig.
Höns och vildt äta vi ock; men sådana veckor får jag lof att ha riktigt tarfligt någon dag, t. ex. stekt blodpudding (hemmagjord), ibland stekt fläsk med bruna bönor, någon gång kroppkakor o. s. v. Ibland äro vi borta och roa oss (ty det är ej af ekonomiska skäl, som jag endast får tio kronor pr vecka, utan min man, som är åtskilliga år äldre än jag, vill lära mig att hushålla med sparsamhet och omtanke), och då får jag alltid öfver, så att jag kan köpa mjöl, specerier och dylikt, och mången gång räcker det äfven till att köpa någon kökssak, som gått sönder.
All mat jag handlar, är af bästa slag.
Fotogen behöfver jag ej köpa, men ljus, hvilket gör att jag är mycket sparsam om dem.
Märk äfven, att jag aldrig slår bort någon mat, ej heller låter den förskämmas.
Om det också ej är mer än några potatisar öfver, gör jag bullar af dem; rester af fisk, kött och fläsk använder jag till ome- letter eller till sillbullar.
Det minsta af kryddor jag handlar i taget är för 25 öre eller 1 hektol.
; af gryn
IDUN 86 1?, kilo.
Mången skickar tyvärr sin jungfru att köpa for 5 öre af den och 5 öre af en annan sort o. 8. v. Icke nog med den stora misshushållning som ligger däri — jag skulle finna det rent utaf generande.
Ett vänligt råd till unga, oerfarna husmödrar vid hushållsinköp: tänk efter och skrif upp på en lapp allt som skall köpas, på det att kryddor och dylikt ej må behöfva köpas, just då de skola användas, som tyvärr händer i månget hem.
Frun sitter kanske vid bordet och väntar på att soppan skall bäras in, då jungfrun gläntar i dörren och ber att få tala med henne, emedan det felas en krydda eller något dylikt till soppan.
Tidspillan och obehag för mannen, som väl kunnat besparas!
För unga husmödrar faller det sig kanske litet svårt att räkna ut allt, som skall vara till en veckas hushållning i matväg.
Handla då tvänne gånger i veckan t. ex. onsdag och lördag eller tisdag och fre- dag, men lägg då ifrån er hushållspenningarne i någon ask eller dylikt; haf dem ej kvar i portmonnän, ty då händer det så lätt, att man .lånar » af dem (kan- ske mången gång till något, som lätt kan undvaras), och sedan får det lof att knappas in allt hvad in- knappas kan.
Kom ej ihåg penningarne förrän den dagen uppköpen skola göras.
Likaså bör man, så vidt man vill vara en riktig hushållerska, ej gå hemifrån med den föresatsen att ovillkorligen köpa den eller den maten, ty kanske just den dagen tillförseln af något slag är ringa och priset därå kanske dubbelt så dyrt som annars.
Som exempel härpå vill jag nämna: en dag äm- nade jag handla strömming, men då den kostade 1: 50 pr val, köpte jag något annat i stället; dagen därpå kostade den 75 öre.
Då kunde jag ej underlåta att utbrista: &gt; Hur kommer väl det sig?
I går kostade den ju I: 50. » Kick till svar: » Jo, ser frun, i går var det endast jag, som hade sådan, och då kan man passa på och taga bra betaldt.
Men i dag ha nästan allihopa strömming, och det i massa! » Hilda — gren.
K o n s t n ä r s k a p i s i l k e.
ÄEn utställning af sällsynt art och största intresse * P — icke minst för våra damer — pågår för närvarande i Konstföreningens f. d. lokal vid Västra Trädgårdsgatan härstädes.
Den omfattar något af det mest fulländade af kvinnlig konst- slöjd, nej, låt oss säga konstnärskap, man gärna kan vilja se eller tänka sig.
Fru Emerentia von Stockenström, maka till borgmästaren i Helsingborg, har företagit sig att med en serie symboliska blomsterbroderier illu- strera en del af H. C. Andersens sagor och har därvid fört sin nål och sitt silke på ett sätt, som väl må kallas fulländadt.
Samtliga broderier — antalet är 21 stycken — äro utförda på hvitt kläde och blommorna äro broderade i sina naturliga färger efter lefvande modeller utan någon föregå- ende teckning.