Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemte ben af mammut skall man på de Ny-sibiriska öarna träffa en ej obetydlig mängd skelettdelar af andra djurformer, föga kända, men naturligtvis af utomordentlig vigt för utredande af den vertebratfauna, som samtidigt med mammuten lefde på Sibiriens slätter, och ej mindre märklig är den Ny-sibiriska ögruppen genom de till sitt uppkomstsätt högst gåtfulla »träberg», som Hedenström träffade på den nordostligaste öns sydkust.
Dessa berg äro 64 meter höga och bestå af tjocka horisontela sandstenslager vexlande med lager af spjelkbara, bituminösa trädstammar, hopade på hvarandra ända till bergets topp.
Trädstammarne ligga i bergets nedre del horisontelt, medan de i de öfre lagren stå upprätt, ehuru kanske ej rotfästade.242 Härtill kommer, att ögruppens flora och fauna ännu äro fullkomligt okända, samt att de försteningar, deribland ammoniter med förträfflig perlemorglans, hvilka Hedenström hemförde från berglagren på Kotelnoj-ön, mana till ytterligare undersökningar, hvilka böra lemna geologen goda upplysningar om det forna klimatet och den forna fördelningen af land och haf på jordytan.
Dessutom är kännedomen om de hydrografiska förhållandena härstädes ett oundgängligt vilkor för bedömandet af isförhållandena i det haf, som sköljer Asiens nordkust, här finnes den enda användbara utgångspunkten för utforskning af det ännu alldeles okända hafvet längre norr ut, och från bergen på de två nordligaste öarna trodde sig Hedenström vid hafsbandet i nordvest och nordost se otydliga konturer af nya land, på hvilka ingen menniska ännu satt sin fot.
Alla dessa omständigheter förläna åt denna ögrupp ett ovanligt stort intresse i naturvetenskapligt och geografiskt hänseende, och länge kan det derför ej dröja, innan en vetenskaplig expedition blifver afsänd till dessa trakter.
Just af den anledningen önskade jag nu, såsom förberedelse till en framtida färd, att åtminstone under ett par dagar få dels till fots dels i båt ströfva omkring härstädes.
Stolbowoj-ön.
Efter en teckning af O.
Nordqvist. ________
Luften var stilla, men för det mesta mulen, temperaturen ända till +4°, hafvet isfritt, vattnets salthalt 1,8 procent med en temperatur af +2° till +3°.
Det gick i början raskt framåt, men sedan vi på eftermiddagen den 28 aug. fått i sigte de vestligaste öarna, Semenoffski och Stolbowoj, blef hafvet så grundt, att vi på långa sträckor nödgades fara fram öfver 6 till 7 meters vatten.
En del mycket sönderfrätt is, eller snarare issörja, möttes äfven, hvilken nödgade oss till tidsödande omvägar och hindrade Vega att framgå med full fart.
Djurlifvet var bland det fattigaste jag sett under mina många resor i polarhafven.
Endast en eller annan säl syntes.
Af foglar sågos några tärnor och måsar samt till och med långt ut på hafvet ett temligen stort antal simsnäppor – den asiatiska ishafskustens allmännaste fogelart, åtminstone om hösten.
Stolbowoj-ön var, i synnerhet på norra sidan, hög med tvärbranta stränder, hvilka erbjödo ypperliga häckningsställen för alkor, tejstar och måsar.
Vid alla dylika klippor häcka på Spetsbergen milliontals foglar, hvilka man redan ute på det omgifvande hafvet möter i stora skaror letande efter sin föda.
Här sågs ej en enda alka, och äfven måsarnes antal var ringa, hvilket visserligen i någon mån berodde på den sena årstiden, men kanske äfven derpå, att icke någon fogelkoloni slagit sig ned på öns klippstränder.
Hafvets botten bestod på vissa ställen af hårdt packad sand eller snarare, såsom jag längre fram skall söka visa, af frusen sand; härifrån upphemtade trawlnätet inga djur.
På andra ställen fans en lera, ytterst rik på Idothea entomon och Sabinei samt en otrolig massa bryozoer, liknande äggsamlingar af mollusker.
Först den 30 augusti kommo vi utanför vestsidan af Ljachoffs-ö, vid hvilken jag ämnat landstiga.
Nordkusten och, såsom det dagen derpå visade sig, äfven ostkusten var isfri, men de under de senare dagarne rådande vindarne hade hopat en massa sönderfrätt is mot vestkusten.
Dessutom var hafvet här så grundt, att man redan på ett afstånd af 15′ från land hade ett djup af endast 8 meter.
Den mot öns vestkust hopade isen bildade visserligen icke något synnerligt svårt hinder för Vegas framfärd, men för den händelse man försökt landstiga här, kunde den hafva blifvit obehaglig nog, när det gält att med båt eller ångslup tillryggalägga den betydliga sträckan mellan fartyget och land, och den kunde till och med, i fall en hastig frost inträffat, blifvit en boja, som för vintern fängslat oss vid detta ställe.
Äfven en plötsligt uppkommen storm kunde i detta grunda farvatten blifva en verklig fara för det på en öppen redd förankrade fartyget.
Utsigten att under några dagar få ströfva omkring på ön syntes mig icke uppväga faran att förfela expeditionens hufvudändamål.
Jag uppgaf derför för denna gång planen att landstiga.
Kursen stäldes söder ut mot det i Sibiriska Ishafvets historia så illa beryktade sund, som skiljer Ljachoffs ö från fastlandet.
Idothea entomon
Lin. från hafvet norr om Lenas mynning. nat. storl.
Idothea Sabinei Kröyer från hafvet norr om Lenas mynning. nat. storl.
Så vidt man på afstånd kunde döma af bergens utseende, bestod Stolbowoj af lagrade bergarter, Ljachoffs ö deremot, liksom det motsatta fastlandet, af höga, starkt söndersplittrade bergkullar, förmodligen bildade af plutoniska stenmassor.
Mellan dessa finnas vidsträckta slättmarker, hvilka enligt uppgift af landtmätaren Chwoinoff, som på kejserlig befallning år 1775 besökte ön, äro bildade af is och sand, hvari ligga inbäddade ofantliga massor ben och betar af mammut, blandade med horn och skallar af någon oxart och. horn af noshörningar.
Hvalben och ben af hvalross nämnas ej såsom der förekommande, men väl »långa smala skruf-formiga ben», hvarmed förmodligen menas tänder af narhvalen.243
Allt var nu snöfritt, om man undantager en eller annan djupare klyfta mellan bergen.
Några spår till isbräer syntes ej, ej ens sådana små issamlingar, som på Spetsbergen träffas öfverallt, der landet höjer sig några få hundra fot öfver hafsytan.
Att döma af bergens utseende hafva ej heller fordom några glacierer funnits i dessa trakter, och detsamma är helt säkert förhållandet på fastlandet.
Nordligaste delen af Asien har i så fall aldrig varit täckt af en sådan isbädd, som anhängarne af en allmän, hela jordklotet omfattande istid antaga.
Den stora ön midt emot Swjatoinos upptäcktes 1770 af Ljachoff, hvars namn ön nu bär.
År 1788 träffade
Billings’ handsekreterare Martin Sauer Ljachoff i Jakutsk, men denne var då gammal och orkeslös, hvarför han, då Sauer begärde upplysningar om öarna i Ishafvet, hänvisade honom till en af sina följeslagare Zaitai Protodiakonoff.
Denne förtäljde, att upptäckten föranledts af en ofantlig renhjord, som Ljachoff i april månad 1770 såg gå från Swjatoinos mot söder, och hvars spår kommo öfver isen norr ifrån.
Under den riktiga förutsättningen, att renarne kommo från något norr ut beläget land, följde Ljachoff i en af hundar dragen släde spåren och upptäckte sålunda de två sydligaste af de Ny-sibiriska öarna, en upptäckt som af kejsarinnan Katarina II belönades med uteslutande rätt att på dem jaga och samla elfenben.244
Ljachoffs ö.
Ljachoff uppgifver bredden af sundet mellan fastlandet och den närmaste stora ön till 70 werst eller 40′.
Wrangels karta åter upptager bredden till ej fullt 30′.
På fastlandssidan begränsas det af en långt utskjutande bergsudde, som ofta utgjort vändpunkten vid försöken att från Lena-flodens mynning framtränga mot öster, och som kanske just derför, i likhet med många andra för sjöfaranden farliga uddar vid Rysslands nordkust, erhållit namnet Swjatoinos (den heliga udden), ett namn som för de äldsta ryska ishafsfararne tyckes hafva varit liktydigt med »udden som man svårligen kan komma förbi».
Ingen tänker dock numera med någon förskräckelse på de tvenne »heliga uddar», hvilka fordom begränsade de vid Hvita hafvet boende ryssarnes och finnarnes sjöfärder mot öster och vester, och på samma sätt skall det en gång, derom är jag fullt förvissad, komma att gå äfven med denna och alla andra heliga uddar i Sibiriens Ishaf.
Hafsvattnet i sundet var starkt uppblandadt med flodvatten och af en jemförelsevis hög temperatur, äfven på ett djup af 9 till 11 meter.
På hafsbottnen fans ett artfattigt, men individrikt djurlif, bestående hufvudsakligast af Idothea entomon, af hvilken dr Stuxberg räknade 800 exemplar från ett enda skraptag.
Derjemte erhöllos, förutom ett eller annat exemplar af Idothea Sabinei, spongier och bryozoer i riklig mängd samt smärre musslor, snäckor, maskar o.s.v.
Åtskilliga fiskar togos äfven och några små alger.
Dessutom upphemtade trawlnätet från bottnen några flisor af mammutbetar och en mängd träbitar, för det mesta stickor och qvistar, hvilka tycktes hafva stått upprätt i leran, att döma deraf, att deras ena ända ofta var betäckt med lefvande bryozoer.
Vid draggningarna voro dessa stickor till stor olägenbet, i det de sönderrefvo det längs bottnen släpande nätet.
Natten mot den 31 augusti, då vi ångade förbi Swjatoinos, iakttogs en egendomlig företeelse.
Himmelen var molnfri i zenit och på östra delen af himlahvalfvet; i vester stod deremot en tjock blygrå molnbank.
Vattnets temperatur vexlade nära ytan mellan +1° och +1°,6, luftens på fartyget mellan +1°,5 och +1°,8.
Oaktadt således så väl luften som vattnet hade en temperatur något öfver fryspunkten, syntes is bilda sig på den lugna spegelblanka hafsytan.
Denna is bestod dels af isnålar, dels af en tunn ishinna.
Jag har förut flere gånger iakttagit en liknande företeelse i de arktiska hafven, d.v.s. sett is bilda sig vid en lufttemperatur öfver 0°.
Vid detta tillfälle, då äfven det öfversta vattenlagret var öfver 0°, är isbildningen tydligen ett slags rimfrostfenomen, beroende på värmeutstrålning, kanske så väl uppåt mot luften, som nedåt mot det under 0° afkylda vattenlagret på bottnen.
Hela dagen fortsatte vi vår färd mot öster under härligt väder, i smul isfri sjö.
Likaså den 1 september, under svag sydlig vind och en lufttemperatur vid middagstiden i skuggan af +5°,6.
Natten mot den 2 september blef vinden nordlig, och luftvärmen sjönk till –1°.
Land sågs föga, ehuru vi fortfarande ej voro synnerligen långt ifrån kusten.
Närmast denna fans en bred isfri eller nästan isfri ränna, men längre utåt hafvet vidtog is.
Den följande natten inträffade ett snöfall, så att hela däcket och Björnöarna, som vi nådde den 3 september middagstiden, blefvo snöstänkta.
Hittills hade vi under hela vår segling längs kusten knappast mött några andra drifisfält än sådana, som bildades af frätta, flerstädes nästan till issörja förvandlade, jemna, tunna och spröda isstycken, utan isfot och ofta smutsiga på ytan.
Intet isberg hade synts till och ej heller några sådana större glacierisblock som de, hvilka vid
Spetsbergens kuster ersätta de grönländska isbergen.
Men öster om Swjatoinos började isen tilltaga i groflek och få samma utseende som isen norr om Spetsbergen.
Den var här tilllika mindre smutsig och hvilade på en hård, djupt under vattnet utskjutande, för seglaren försåtlig isfot.
Man kan indela polarhafvets is i följande slag:
De verkliga isbergen hafva en höjd öfver vattenytan af ända till 100 meter.
De stranda ofta på ett djup af 200 till 300 meter och hafva således någon gång en tvärgenomskärning af ända till 400 kanske 500 meter.
Arealen kan uppgå till flere qvadratkilometer.
Dylika ofantliga isblock utskjuta i norra polarhafvet endast från Grönlands och, enligt uppgift af Payer, äfven från Frans Josefs lands isbräer, men ej, såsom några författare (Geikie, Brown m. fl.) synas antaga och genom oriktiga schematiska taflor närmare belyst, från glacierer som skjuta ut till det öppna hafvet och der afslutas med ett tvärbrant, jemnt afskuret bräm, utan från mycket ojemna, långt innan de nå hafvet i isberg söndersplittrade isbräer, hvilka alltid utmynna i bottnen af djupa fjordar.
Önskligt vore, att de, som skrifva om isbergens uppkomst, ville beakta det faktum, att isberg endast bildas der, hvarest en häftig rörelse i ismassan eger rum, hvilken åter inom jemförelsevis kort tid har till följd utgräfningen af den djupa isfjorden.
Det största isberg, som, så vidt jag vet, uppmätts i den mellan Spetsbergen och Wrangels land belägna delen af polarhafvet är ett, som Barents såg vid Kap Nassau den 17/7 augusti 1596.
Det var 16 famnar högt och hade strandat på 36 famnars djup.
I det Södra Ishafvet skola isberg förekomma i riklig mängd och af ofantlig storlek.
Om man får antaga, att de hafva ett likartadt uppkomstsätt som isbergen vid Grönland, så är det sannolikt, att ett vidsträckt, af djupa fjordar inskuret fastland finnes omkring sydpolen.
2. Glacier-isblock.
Dessa, som väl ofta fått namn af isberg, skilja sig från de verkliga isbergen ej allenast genom storleken, utan äfven genom uppkomstsättet.
De hafva sällan en genomskärning af mer än 30–40 meter och skjuta endast undantagsvis mer än 10 meter högt öfver vattenytan.
De uppkomma genom »kalfning» af glacierer, som med ett rakt och jemnhögt tvärbrant bräm skjuta ut i hafvet.
Dylika glacierer förekomma i mängd vid Spetsbergens kuster, och de äro der af samma höjd som likartade, jemnt afskurna glacierer på Grönland.
Enligt utsago af dansken Petersen, följeslagare på så väl Kanes resa 1853–55 som Torells 1861, lära isbräerna t. ex. i Hinlopen Strait på Spetsbergen vara fullt jemförliga i afseende å storlek och brämets höjd öfver hafsytan med den mäktiga och mångomskrifna Humboldt-glacieren på Grönland.
Äfven på Spetsbergen träffar man på ett par ställen miniaturbilder af de grönländska is-strömmarne, t. ex. den isbrä, som igenfylt Nordhamnen i Belsound, en annan isbrä, som fylt en gammal holländsk hvalfångarehamn mellan Recherche bay och van Keulen bay, en isbrä på nordsidan af Wahlenbergs bay, och kanske vid den på min karta till 1872 års resa såsom en bugt på Nordostlandets ostkust utprickade del af inlandsisen.
Möjligt är till och med, att smärre isberg kunna utskjutas från det sist angifna stället och derifrån drifva ut i hafvet vid Spetsbergens ostkust.
Glacieris visar en stor benägenhet att utan märkbar orsak sönderfalla i smärre stycken.
Den är full med blåsor, innehållande sammanpressad luft, hvilken, då isen smälter, sönderspränger sitt förtunnade hölje med ett knistrande ljud, likt sprakandet af en elektrisk gnista.
Den förhåller sig således i detta hänseende på samma sätt som en del stensaltarter (knistersalt), hvilka upplösa sig i vatten under små explosioner.
Barents berättar, att han den 20/10 augusti 1596 förankrat sitt fartyg vid ett isblock, som stannat på grund vid Novaja Semljas nordkust.
Plötsligen och utan någon märkbar orsak söndersprang isklippan i hundratals smärre stycken med ett förfärligt buller och till stor förskräckelse för alla man.
Likartade fall i mindre skala har jag sjelf bevittnat.
Orsaken härtill synes mig vara följande.
Isblocket har i glacieren varit utsatt för ett mycket starkt tryck, hvilket upphört sedan det fallit ned i hafvet.
Oftast utjemnar sig nu trycket utan någon söndersprängning, men någon gång händer, att isblockets inre starkt sammanpressade delar, oaktadt trycket upphört, icke kunna fritt utvidga sig till följd af det sammanhängande ishölje, af hvilket de fortfarande omgifvas.
En stark inre spänning i hela ismassan måste derigenom uppstå, som slutligen föranleder dess sönderspringande i tusentals stycken.
Man har således här en Bologneserdroppe, men en sådan hvars genomskärning kan vara ända till 50 meter, och som består ej af glas, utan af is.
Glacier-isblock förekomma rikligt vid Spetsbergens och norra Novaja Semljas kuster, men tyckas saknas eller vara ytterst sällsynta längs hela Asiens nordkust, mellan Jugor Schar och Wrangels land.
Öster derom förekomma de åter, ehuru ej synnerligen talrikt.
Detta tyckes visa, att det vestra Sibiriska ishafvet icke omgifves af några glacialland.
Vanligen är glacierisen blå till färgen.
Vid smältning ger den ett rent, saltfritt dricksvatten.
Någon gång innehåller den dock spår till salt, hvilket härrör från det hafsstänk, som stormarne föra högt upp på glacierens yta.
Isstycken från den under vintern vid hafs- eller flodstränder bildade isfoten.
Dessa skjuta någon gång 5–6 meter öfver vattenytan.
De bestå vanligen af smutsig, jordblandad is.
Flodis, jemna jemförelsevis små isfält, som, då de komma till hafvet, redan äro så sönderfrätta, att de snart bortsmälta och försvinna.
Fångstmännens bay-is, hvarmed förstås jemna isfält, som bildat sig i fjordar och bugter vid kusterna, och som der varit utsatta för en jemförelsevis tidig sommarvärme.
Bay-isen bortsmälter derför under sommaren helt och hållet, och den plägar icke vara mycket hopskrufvad.
När all snö på densamma försvunnit, ser man öfver vattenbrynet föga af denna på samma sätt som vattnet färgade is, medan under vattnet ganska betydliga osmälta, hårda delar ännu kunna finnas qvar.
Detta har gifvit fångstmännen anledning till det med ifver försvarade påståendet, att isen om hösten slutligen skulle försvinna genom att sjunka.
Nästan all den is, vi mött under resans lopp, har hört till denna grupp.
Hafsis eller grof is, som ofta visar spår af att hafva varit mycket hopskrufvad, men som icke varit utsatt för någon tidig sommarvärme.
Fångstmännen kalla den »hafsis», viljande, efter hvad jag förmodar, dermed beteckna, att den bildat sig i hafvet högre upp mot norden.
Att den norr ifrån drifvit ned, eger nog sin riktighet, men att den skulle bildats långt från land, på betydligt djup i öppna hafvet, torde vara ovisst, enär den der bildade isen knappast lär blifva synnerligen mäktig.
Snarare torde den hafva drifvit ned från omgifningarna af en ännu okänd polarkontinent.
Denna is bildar hufvudmassan af isfälten i hafven öster om Grönland, norr om Spetsbergen, mellan Spetsbergen och Novaja Semljas norra ö samt norr om Beringssund.
I de nordliga hafven hinner den ej fullständigt bortsmälta under sommaren, och lemningar af hafsis ingå derför ofta som beståndsdelar i den under följande vinter bildade bay-isen.
Denna blir då knölig och ojemn, derigenom att rester af gammal hafsis frysa in i den nybildade isen.
Hafsisen är ofta hopskrufvad till stora torosser eller iskast, bildade af isstycken, som i början äro kantiga och löst staplade öfver hvarandra, men småningom afrundas och frysa tillsammans till ofantliga isblock, hvilka jemte glacier-isblocken bilda hufvudmassan af de grundisar, som träffas vid polarländernas kuster.
Det vatten, som erhålles genom smältning af hafsis, är ej fullkomligt fritt från salt, men ju äldre denna is blir, desto mera minskas salthalten.
Öster om Björnöarna hade en grof hafsis i temligen täta massor drifvit ned mot kusten, dock ännu lemnande en öppen isfri ränna längs land.
Här var det högre djurlifvet ytterst fattigt, hvilket, hvad fogellifvet beträffar, i viss mån måste tillskrifvas den sena årstiden.
Wrangel talar nämligen om en klippa vid Björnöarna, som var täckt af tallösa fogelbon.
Dessutom såg han på den största af dessa öar spår af björn, varg, räf, lemmel och ren (Wrangels Reise, I s. 304 o. 327).
Nu var det omgifvande hafvet fullkomligt öde.
Ingen hvitbjörn helsade oss från isstyckena, ingen hvalross och endast ytterst få sälar syntes.
Under mången vakt såg man ej en enda simfogel.
Endast simsnäppan förekom fortfarande i någon större mängd, äfven temligen långt ut till sjös.
Kanske var den stadd på flyttning norr ifrån.
Det lägre djurlifvet var rikare.
Från hafsytan upphemtade släphåfven åtskilliga små ytkrustaceer, sjelfva obetydliga, men vigtiga såsom föda åt större djur, och från hafvets botten erhölls fortfarande en riklig mängd af samma djurformer som från sundet vid Swjatoinos.
Härtill kommo några vackra sjöstjernor och en hop ganska stora bägarsvampar.
Den 3 september, sedan vi seglat förbi Björnöarna, stäldes kosan rakt på Kap Schelagskoj.
Såsom en blick på kartan utvisar, förde oss denna kurs långt från kusten och sålunda bort från den landvattenränna, i hvilken vi hittills framseglat.
Isen var grof och tät, ehuru till en början så fördelad, att det »var framkommeligt».
Men med en nordlig vind, som natten mot den 4 september börjat att blåsa, föll temperaturen under fryspunkten, vattnet mellan drifisstyckena betäcktes med en ganska tjock isskorpa, och drifisen tätnade allt mer och mer.
Det blef härigenom omöjligt att fortsätta den antagna kursen.
Vi vände derför mot land och nådde kl. 6 e. m. efter åtskilliga bugter i isen och en eller annan törn mot de isstycken, som spärrade vår väg, åter igen den 8 till 12 kilometer breda, isfria rännan närmast land.
Medan vi lågo ett obetydligt stycke in bland drifisfälten, kunde vi ej se spår till öppet vatten, utan det såg ut, som om den täta isen sträckt sig ända intill land, ett förhållande som visar, huru försigtig sjöfararen bör vara att uttala ett omdöme om drifisens beskaffenhet bortom fartygets omedelbara granskap.
Lufttemperaturen, som inom isfältet sjunkit till –3°, steg nu med ens till +4°,1, medan vattnets värme höjde sig från –1°,2 till +3°,5 och dess salthalt minskades från 2,4 till 1,3 procent.
Allt visade, att vi nu kommit in i Kolymas strömfåra, hvilken på grund af förhållanden, som jag förut angifvit, från flodmynningen drager sig längs landet mot öster.
Bägarspongier från hafvet utanför Kolymas mynning.
De utanför Kolymas mynning belägna Björnöarna äro till större delen bildade af en platonisk bergart, hvars öfversta del vittrat sönder, men qvarlemnat jettelika fristående pelare.
Fyra dylika pelare hafva åt den ostligaste bland öarna gifvit namnet Fyrpelarön.
Likartade ruinlika bildningar träffas ej allenast på det midt emot liggande Kap Baranow, utan äfven på en mängd andra ställen å den längre öster ut belägna delen af Sibiriens nordkust.
Oftast äro klippruinerna hopade tillsammans öfver betydande områden i grupper och regelbundna rader.
Härigenom erhålla de, sedda från hafvet, en så förvillande likhet med ruiner af en jettestor stad, som en gång varit omgifven af starka murar och full med tempel och praktbyggnader, att man nästan frestas att i dem se minnen af en Tamerlans eller Tschingiskans bragder här uppe i den höga norden.
Fyrpelarön.
Bergstopparnes norra sida var pudrad af nyfallen snö, men för öfrigt var landet snöfritt.
Afståndet mellan sydspetsen af Ljachoffs ö och Björnöarna är 360′.
Denna sträcka hade vi tillryggalagt på tre dagar; vi hade således gjort 120′ på dygnet eller 5′ i timmen.
Om man tager i betraktande den tid, som förloras genom draggningar, lodningar och bestämning af vattnets temperatur och salthalt på olika djup, samt den försigtighet seglaren måste iakttaga under en färd i ett alldeles okändt farvatten, så visar denna hastighet, att vi ännu under denna del af resan varit endast obetydligt hindrade af is.
Kap Baranow passerades natten mot den 5 sept. i en isfri ränna närmast kusten, mynningen af Tschaun-bay natten mot den 6 sept., och Kap Schelagskoj nåddes den 6 kl. 4 e. m.
Afståndet mellan denna udde och Björnöarna är i rak linie 180′.
Till följd af de många omvägarna i isen hade vi behöft 2½ dygn för att tillryggalägga denna sträcka, hvilket motsvarar 72′ i dygnet eller 3′ i timmen, en hastighet, som vid en färd i ett okändt, för det mesta isbeströdt farvatten ännu måste anses ganska tillfredsställande.
Men hädanefter började det gå vida långsammare.
Midnattstiden var solen redan 12° till 13° under horisonten, och nätterna voro numera så mörka, att vi måste finna oss i att vid denna tid af dygnet under flere timmar ligga stilla, förtöjda vid någon större grundis.
En ytterligare tidsförlust förorsakade den täta dimma, som ofta var rådande om dagen, och som i det okända grunda farvattnet närmast land nödgade kapten Palander att framgå med ytterlig försigtighet.
Seglatsen längs
Asiens nordkust började blifva något enformig.
Äfven den ifrigaste polarfarare kan i längden ledsna på idel is, grund och dimma och idel dimma, grund och is.
Nu inträdde dock en angenäm omvexling, i det att vi ändtligen kommo i beröring med infödingar.
Vi hade under hela sträckan från Jugor Schar till Kap Schelagskoj ej sett några menniskor eller menniskoboningar, om jag undantager den gamla obebodda stugan mellan Kap Tscheljuskin och Chatanga.
Men den 6 september, då vi voro ett stycke utanför Kap Schelagskoj, varskoddes tvenne båtar.