Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denne motionär har äfven utgått från den åsigt, att de uti den nya Stadgan för fjerdingsmännen bestämda åligganden voro alltför betungande, såsom bevis hvarpå anförts, alt uti tvenne socknar, hvarest de till detta bestyr förpligtade önskade mot betalning få detsamma bestridt, någon dertill villig person icke kunnat erhållas, oaktadt betydlig ersättning blifvit erbjuden, samt att man derstädes ansåg sig med visshet icke kunna undgå att för ändamålet få vidkännas en utgift af 8 å 10
Riksdaler årligen på hvarje hemman, hvarjemte anmärkts, att det för fjerdingsmännen stadgade beroende af kronobetjeningen vore i strid mot begreppet af kommunalbestyr; och har motionären derföre ansett allmogen böra från ifrågavarande göromål befrias, samt dessa besörjas antingen genom Länsmännen eller, om sådant befunnes overkställbar!, genom af Staten lönade biträden. 4: o af Johan Johansson från Östergöthland, hvilken anmärkt, dels att gränsorna för kronobetjeningens rätt att till biträde begagna fjerdingsmännen icke vore i den nådiga Stadgan behörigen utstakade, och dels att allmogen både såsom nämndemän biträder vid utsökningar och syneförrättningar och uti sockennämnderna deltager i omsorgen om ordning och säkerhet, samt i följd häraf borde Irån fjerdingsmansbefattningen, såsom kommunalbestyr, befrias, hvarom motionären
I ra mställt vrkande samt föreslagit, att de med fjerdingsmansbefattningen nu förenade göromål måtte af Länsmännen och af Kronofogdarne, genom dessas uppbördsskrifvare, bestridas; men, för den händelse sådant icke kunde bifallas, yrkade motionären, att Säterier, Rå- och Rörs- samt Insockne-frälse, jemte öfrige från fjerdingsmansbestyret nu befriade hemman och lägenheter, mätte deruti deltaga.
S:o af Magnus Månsson från Östergöthland, hvilken anfört: att, ehuru Rikets Ständer, vid beviljad förhöjning af Landtstatens och i synnerhet Länsmännens aflöning afsett, att fjerdingsmansbefattningen skulle lindras och återföras till hvad Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, J\f 59.
11 den från äldsta tider varit, ifrågavarande författning likväl sanktionerat alla de till fjerdingsmännens förfång tid efter annan tillkomma missbruk; alt det i den nådiga Stadgan uttalade begreppet »menighetsbestyr» vore vid tillämpningen förvridet, icke allenast genom sjelfva beskaffenheten af de bestyr, hvilka blifvit fjerdingsmannen ålagda, utan äfven genom stadganderne, att han skall förses med »Tjenstbref» af Kronofogden, samt att han skall utföra »förmans» uppdrag och lyda under Konungens Befallningshafvandes samt Kronofogdes och Kronolänsmans befallningar; och ansåg motionären något annat sätt att afhjelpa den uti ifrågavarande afseende vidtagna, i hans tanka, misslyckade, organisation icke vara för hand, än att hos Kongl. Majit underdånigst anhålla, det Länsstyrelserne måtte bemyndigas att i de orter, der nuvarande kronobetjening icke kan sjelf medhinna de bestyr, som densamma rätteligen tillkomma, låta vederbörande Fogdar och Länsmän föreslå vice Fogdar och vice Länsmän, som, på de ordinaries ansvar och af dem adönade, egde att biträda och jemväl på egen hand tjensten förrätta; i hvilket fall fjerdingsmansbefattningen, såsom ett menighetsbestyr, skulle blifva inskränkt till hvad uti den nya Stadgan § 6 mom. 1, 3, 6 och 7 vore uppräknadt, samt hvad 2 morn. omförmäler, i afseende på mantalsskrifningar och uppbördsstämmor. 6:o af Johannes Nilsson från Skåne, hvilken, jemte det han instämt uti G.
Sandbergs ofvan omförmälda motion, för den händelse deri afgifne förslag icke skulle vinna bifall, hemställt, att Rikets Ständer måtte besluta, det en hvar besuten man, utan afseende på det hemmans natur, han innehafver, skulle anses vara skyldig att åtaga sig fjerdingsmansbefattningen i den tur och ordning, sorn af vederbörande bestämdes. 7:o af Petter Pettersson från Jönköpings
Län, hvilken, under åberopande deraf, dels att kommunalbestyren i sednare tider så betydligt tilltagit, att knappast någon hemmansinnehafvare funnes, som icke hade någon dylik befattning, dels ock att alla voro i lika behof af dessa kommunaltjenstemäns biträde, före slagit, att alla i kommunen varande hemmansinnehafvare, utan skillnad af jordens natur, måtte hädanefter anses skyldige i dylika besvär deltaga; och har motionären sedermera förklarat, att den föreslagna utsträckningen af kommunalbestyren egentligen afsåge fjerdingsmansbefattningen. 8:o af Måns Mänsson från Calmar Län, hvilken anfört: att, ehuru 4 mom. i 6 § af nådiga Stadgan innehölle, att fjerdingsman, som borde, när han derom anlitades, biträda kronans uppbördsman vid indrifning af oliqviderade uppbördsmedel, egde rättighet »att för sålunda indrifna medel åtnjuta hälften af uppbördsmannens andel i stadgade stämmoböter», samt meningen härmed otvifvelaktig! varit att bereda fjerdingsmannen en ringa ersättning för deras, efter motionärens 12 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Ulskollets Belänkande, JVg 39. tanka, utöfver all billighet sträckta samt för allmogen alltför besvärliga och tidsödande åligganden, nämnde afsigt likväl genom ordalydelsen i åberopade stadgandet icke skulle kunna vinnas, emedan på landet endast Kronofogden skulle kunna afses med benämningen kronans uppbördsman, men fjerdingsmannen uti ifrågavarande afseende icke erhölle ordres af Kronofogden, utan af Länsmannen; hvadan motionären föreslagit följande förändrade lydelse al åberopade stadgande, nemligen: »att, när fjerdingsman derom anlitas, biträda kronans uppbördsrnän eller Länsmän, vid indrilning af oliqviderade uppbördsmedel, emot rättighet att för såluuda indrifna medel åtnjuta hälften af uppbördsmannens andel i stadgade stämmoböter.»
Slutligen har dels, vid föredragning af L. G. Sandbergs motion i Hedervärda Bondeståndet, riksdagsfullmäktige!!
Nils Strindlund sig yttrat och tillstyrkt frambärande till Kongl. Maj-.t af enhällig protest emot den tunga, som genom ifrågavarande förordning blifvit pålagd svenske bonden, och hvilken vore så stor, att den, såsom annan beskattning, bordt endast med Rikets Ständers bifall kunna åläggas; hvarjemte i protokollet antecknats, att hela Bondeståndet med motionären och Strindlund instämde; dels ock, i anledning af Mäns Månssons motion, Adolf Wilhelm Swartling afgifvit ett anförande af hufvudsakligt innehåll, att fjerdiugsmansbestyret, sådant det i den nyligen utfärdade nådiga Stadgan blifvit bestämdt, vore alltför tryckande och svårt att fullgöra, äfvensom att fjerdingsmannen stodo i för stort beroende af Länsmännen och voro blottställde för att försumma sina egna angelägenheter; och hafva Johan Johansson och Anders Andersson från Östergöthland, E M. Falk från Skaraborgs Län, Kråk Matts Mattsson från Stora Kopparbergs och Per Hansson från Wermlands
Län i Svartlings yttrande instämt.
Då Utskottet nu går att afgifva utlåtande uti förevarande ämne, får Utskottet till en början vördsamligen upplysa, dels att Kongl.
Maj:ts angående fjerdingsman den 1 Juni nästlidet år utfärdade nådiga Stadga, hvilken blifvit föranledd af Rikets sednast församlade Ständers derom framställda underdåniga anhållan, i allmänhet icke innefattar några för fjerdingsmänuen nya skyldigheter, utan att de, som i den nådiga Stadgan uppräknas, till största delen varit genom särskilda äldre författningar ålagde och nu endast blifvit på ett ställe sammanförde; dels ock att motioner om utsträckning af åliggandet att i fjerdingsmansbestyret deltaga, jemväl till Säterier, Rå- och Rörs- samt insockne frälsehemman, blifvit, så väl vid 1844 och 1845 årens, som vid sednaste riksmöte framställda och af allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet tillstyrkta.
Vid förstnämnda Riksdag föranledde sådant icke till åtgärd af Rikets Ständer; men vid sednaste Riksmöte bifölls Utskottets förslag af de tre ofrälse Riksstånden och i följd deraf afläts från Rikets Ständer underdånig skrifvelse til!
Maj:t, med anhållan, att äfven hemman af nyss - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, M 39.
13 nämnda slag måtte åläggas deltagande i fjerdingsmansbestyret; hvaremot dock Höglofliga Ridderskap^ och Adeln, som afslagit Utskottets berörda framställning, protesterade, under åberopande af 8 § i Ståndets privilegier af den 16 Oktober 1723; och har Kongl. Maj:t sedermera, under deri I Juni nästlidet år, förklarat Rikets Ständers omförmälda anhållan, i det skick den kommit under Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, icke hafva kunnat i nåder bifallas.
Då, vid sådant förhållande, frågan om rättigheten för säteri-, rå- och rörssamt insockne frälsehemman att njuta befrielse från deltagandet i utöfningen af fjerdingsmansbefattningen, lärer kunna anses erkänd, men Utskottet hoppas, att Ridderskapet och Adeln, om deltagandet begäres, icke på grund af skyldighet utan på grund af billighet och välvilja, skall dertill samtycka, så har Utskottet, sedan det härefter, först till besvarande upptagit hvad motionärerne, i ofvanberörda afseenden yrkat, trott sig böra framställa ett förslag, som, under erkännande af nuvarande förhållanden, ändock torde kunna leda till det mål, som synes Utskottet önskvärdt.
v 1 afseende å de i motionerna gjorda förslag får Utskottet således förklara att, beträffande den ifrågasatta befrielsen för kommunerna från Ijerdingsmansbestyret och dess öfverflyttande antingen på kronobetjeningen eller särskilde af staten lönade betjente, Utskottet anser sig icke kunna sådant tillstyrka, enär, hvad angår förra fallet, kronobetjeningen redan är så öfverhopad med bestyr, att den icke kari umbära det biträde, som fjerdingsmännen lemna, och i händelse af dctsammas upphörande ej skäligen kan betungas med hjelp-tjenstemäns aflönande, samt, i sednare fallet, en alltför betydlig utgift för staten skulle komma i fråga; men att deremot hvad ifrågaställdt blifvit om ett allmänt deltagande uti nämnde bestyr af samtlige fastighetsegare inom socknen eller fjerdingsmansdistriktet torde böra i betraktande lagas.
Härvid bör nemligen öfvervägas, att de många och olikartade åligganden, som tillböra fjerdingsmannabefattuingen, ej allenast göra densamma i allmänhet särdeles besvärlig, utan jemväl omöjlig att personligen utöfva för den del af allmogen, som saknar erforderlig färdighet i skrifning och räkning, samt att, då denna befattning uti Kongl. Stadgan af den 1 Juni sistlidne år blifvit förklarad vara ett menighetsbestyr, deraf ock torde böra följa, att besväret dermed, likasom andra för kommunen gemensamma åligganden, desto heldre bör drabba alla dess jord- och fastighetsinnehafvare, som fjerdingsmans-inrättningen åsyftar upprätthållande af ordning och säkerhet inom kommunen, till alla dess medlemmars skydd och fördel.
En lindring vid utgörandet af ifrågavarande besvärliga befattning skulle, på sätt tillförene blifvit andragct, lättast och billigast kunna tillvägabringas, om Säteri-, Rå- och Rörs- samt insockne frälse-hemmansegare, äf - u Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, JYs 39. vensom innehafvare utaf boställen, skattlagda eller bebyggda lägenheter samt fabriker och andra verk deri deltoge med frälse-, kronoskatte- och kronohemmansinnehafvare.
Men som alla dessa icke äro i tillfälle att personligen utöfva fjerdingsmannabefattningen, så har Utskottet funnit nödvändigt tillse, att detta bestyr ej må blifva för dem mera betungande än för sådane jordegare, hvilka sjelfva kunna befattningen besörja, samt att deriöre, såsom uttryckligt vilkor för utsträckning af skyldigheten att deltaga uti fjerdingsmansbestyret till boställens, säteriers m. fl. nu ifrågaställde hemmans och lägenheters innehafvare, bör stadgas, att, innan en sådan skyldighet kan anses inträda, öfrige inom socknen eller fjerdings— mansdistriktet boende hemmansegare skola hafva träffat öfverenskommelse derom, att en med aflöning försedd fjerdingsman må för socknen eller distriktet antagas.
Utskottet anser sig så mycket heldre kunna framställa detta vilkor för ifrågavarande hemmans-, boställs- och lägenhets- ro. fl. innehafvares deltagande i den tunga, hvilken med fjerdingsmansbestyret är förknippad, som, eldigt hvad Utskottet har sig bekant, inom en mängd socknar fjerdingsmansbefattuingen redan besörjes af personer, försedda med bestämd aflöning, oaktadt bidragen dertill ej utgå från nyssnämnde jordinnehafvare.
Härförutan tror Utskottet, att, i den mån allmogen lärer sig rätt uppskatta värdet af tiden och fördelen deraf, att ej för främmande åligganden nödgas öfvergifva de mångfalldiga och angelägna bestyr, som upplaga en driftig jordbrukares tid, den ock skall inse, att den kostnad, som fjerdings mäns aflöning medförer, blifver ringa i jemförelse med den skada, som uppkommer genom husbondens täta och ofrivilliga frånvaro.
Det måste likväl förutsättas, att kommuner kunna finnas, der obenägenheten att aflöna fjerdingsmän, eller andra omständigheter föranleda dertill, att det anses fördelaktigare att, på sätt mångenstädes ännu är öttigt, bestrida fjerdiugsmanstjensten omgångsvis eller i så kallad tur, och rättigheten dertill torde ej böra dem förmenas.
Alltså och då fjerdingsmansbefattningen, ehuru den i Kongl. Stadgan af den 1 Juni 1850 förklaras för ett menighetsbcstyr, dock har blifvit ansedd vara ett besvär, hvilket, ej kan, utan inskränkning i Ridderskapet och Adelns privilegier, åläggas sätesgårdar, råoch rörs- samt insockne frälsehemman, tillstyrker Utskottet: att Ridderskapet och Adeln samt hvart och ett af de öfriga RiksStåuden måtte för sin del medgifva, det åliggandet att deltaga i fjerdingsmansbestyret må utsträckas till säterier, rå- och rörs- samt insockne frälsehemman, äfvensom till boställens skattlagda eller bebyggda lägenheters, samt fabrikers och andra verks innehafvare under vilkor, att visse, med bestämd aflöning försedde, fjerdingsmän, skola för socknarne eller distrikten antagas, samt att denua aflö - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Ulskollels Betänkande, Jfi 39.
15 ning skall från samtliga ofvannämnda hemman, lägenheter och verk utgå efter samma grunder, som för rättighet att deltaga uti sockenstämmas öfverläggningnr och beslut, enligt Kongl. Förordningen den 29 Augusti 1843, aro stadgade; men att, om frälse-, kronoskatte- samt kronohemmans innehafvare besluta, att fjerdingsmansbefattningen bör utöfvas omgångsvis emellan hemmanen, bestyret fortfarande skall dem sjelfve ensamt åligga; och får Utskottet, i den händelse, att Rikets Ständer öfverenskomma om de liittiIs befriade, nu ifrågasatta, hemmans, lägenheters och verks åläggande att i fjerdingsmansbestyret deltaga, vördsamt hemställa: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om dess nådiga bifall dertill, samt om en dermed öfverensstämmande ändring af Kongl. Stadgan den 1 Juni 1850.
Beträffande slutligen Riksdagsfullmäktige!!
Mäns Månssons framställning derom, att uti 4 mom. af 6 § i Kongl. Stadgan angående fjerdingsmän af den 1 Juni nästlidet år, näst efter orden: »Kronans uppbördsman» skulle tilläggas »eller länsmän», såsom skäl hvartill Mäns Månsson anfört, att, då endast kronofogde ansågs vara kronouppbördsman; men fjerdingsmannen icke af denne utan af läns mannen anlitades att biträda vid indrifning af oliqviderade uppbördsmedel, det skulle kunna inträffa, att fjerdingsmannen ginge i mistning af den honom i nämnde moment tillagda rättighet att för sålunda indrifne medel åtnjuta hälften i uppbördsmannens andel af stadgade stämmoböter; så, enär fjerdingsmannen, oberoende deraf om han af kronofogden eller af länsmannen ett slikt uppdrag erhåller, dock alltid måste anses såsom biträde åt den förre, hvilken för all kronouppbörd ensam ansvarar, finner Utskottet det ifrågaställa tillägget öfverflödigt samt hemställer alltså: att Måns Månssons berörde framställning måtte lemnäs utan af o seende.
Emot detta betänkande anmäldes följande reservation: af Herr af Klint, E. M.: »Kongl. Maj:t har, genom dess nådiga Stadga angående fjerdingsmän, af den 1 Juni sistlidet år, uti denna Stadgas 2 §, förklarat fjerdingsmansbefattningen vara ett menighetsbestyr.
Sjelfva delta ord synes mig gifva tillkänna, att befattningen är personel; den skall af individer inom kommunen bestridas, på sätt och i den ordning kommunen för sig beslutar.
Att, genom en författning, direkt eller indirekt, stadga, det kommunen skulle äluggas att, genom legd person, be - 16 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, M 59. strida fjerdingsmanssysslan, vore, enligt mitt förmenande, att helt oell hållet borttaga begreppet om denna sysslas kommunala beskaffenhet.
Man måste låta det vara i de serskilde kommunerries fria val, att härutinnan uppgöra, såsom dem bäst synes.
Häremot invänder man säkerligen, att den nu varande nådiga Stadgan för fjerdingsman gifver vid handen en tillåtelse att uppgöra ackord med antaglig person, att bestrida fjerdingsmansbefattningen.
Detta är så till vida riktigt, som författningen i 5 § talar om, huru tillgå skall, då denna befattning går i tur inom fjerdingsmansdistriktet, samt då den, på grund af kommunens öfverenskommelse, utöfvas af en utaf kommunen dertill antagen person.
Det är dock, under båda dessa förhållanden, samma personer, som häröfver besluta; personer, hvilka — derest öfverenskommelse icke hade blifvit träffad — både kunnat och bordt sjelfva utöfva fjerdingsmansbestyret.
Frågans behandling tillhör således i båda fallen kommunen.
Jag hemställer, om ett sådant förhållande eger runi, i händelse det betänkande, Utskottet nu afgifvit, af Ständerne bifölles och sedan af Kongl.
Maj:t- godkändes?
Inom de kommuner, der fjerdiugsmansbefattningen går i tur, der skola de personer, som hittills deltagit uti (jerdingsmansbestyret, äfven hädanefter ensamme detta bestyr utöfva.
Inom kommuner deremot, der man aflönar fjerdingsman, der kommer delta åliggande att, genom tillskott af pengar, drabba alla fastigheters och verks egare eller innehafvare; med andra ord: det är rättvist att, — om man icke träffar öfverenskommelse att låta detta menighetsbestyr besörjas af en serskild aflönad person — då skall tungan deraf drabba ett inskränktare antal inom kommunen, än som vöre fallet, om denna kommun vore hågad att antaga en aflönad fjerdingsman!
Man stiftar en lag, som i ena § säger, att
Ijerdingsmansbefattningen är ett menighetsbestyr, men som uti en annan § stadgar, att detta menighetsbestyr likväl icke får al menigheterne sjelfve utöfvas.
Kan sådant vara meningen?
Må man då heldre öppet säga, att författningen af den I Juni sistlidet år är omöjlig att tillämpa, och återgå till det fordna förhållandet, dä fjerdingsmanssysslan var ett kronobestyr.
Sådant vore åtminstone konseqvent.» »På grund häraf och dä, efter min åsigt, det icke är möjligt för boställsinnehafvare att sjelfve utöfva öftanämnde befattning, anser jag äfven rätt att icke ålägga boställen ofvannämnde bestyr, destoheldre, som
Utskottet derifrån fritagit de statens tjenstemän, hvilka icke hafva boställen.» »Deremot anser jag, att säterier, rå- och rörs- somt insockne frälsehemman borde, utan något dervid fästadt vilkor, åläggas att deltaga uti ett menighetsbestyr.
Mig synes dessutom, att den svårighet, som innehafvaren af dessa hemman skulle hafva Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utsliollels Ullålande, JV1 40.
17 hafva att sjelf utgöra fjerdingsmansbefattningen, icke är af värre beskaffenhet än den olägenhet, som egare af skatte- eller frälsehemman tillkommer, då de, enligt nu gällande författning, sjelfve skola fullgöra ifrågavarande bestyr, derest kommunen anser att detta bör gå i tur, hvilket på flera ställen är fallet.» »Till följe häraf och för att fullständiga min reservation emot Utskottets betänkande i förevarande ämne, har jag icke ansett ur vägen att, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det beslut hvaruti afdelningen vid frågans behandlande första gången stannade, här framkomma med ett förslag, hvilket jag tror vara mera öfverensstämmande med rättvisa och billighet, än det Utskottet nu afgilvit.
Detta förslag är följande: »Att Rikets ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla: det »Kongl.
Maj:t täcktes i nåder stadga, att alla hemman, med undantag af de till »boställen anslagne, hädanefter skola, på sätt och i den ordning, hvarje församling »eller fjerdingsmans-distrikt för sig närmare beslutar, deltaga i utöfniugen af fjer»dingsmansbefattningen.
Uti denna reservation instämde Herr K.
Åkerhjelm samt Grefve Gust. af Ugglas.
J\o 40.
Ank. lill Exp.-Ulsk. den 18 Febr. ISSI, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af vackt motion, om upphörande af föreskrifven kontroll, i afseende å saltad lax och smör, som sjöledes föres från hamn i Norrbottens eller Westerbottens
Lån lill annan inrikes ort.
Från Högvördiga Preste-Ståndet har till Utskottet blifvit remitterad en af Herr doktor Grafström väckt motion, deruti anföres, hurusom redan vid 1840 — 1841 årens Riksdag klagan blifvit af allmogen i Norrbottens och Westerbottens län, genom dess ombud vid Riksdagen, förd öfver stadgandet i Kongl. Generaltullstyrelsens, på Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 15 December 1857 grundade, cirkulär af den 10 Februari 1838, att vid afsändning från hamn uti nämnda län sjöledes till annan inrikes ort, af varuartildarne saltad lax och smör, dessa varor skulle vara underkastade förpassning, och afsändaren skyldig att å varan förete Bih. till R.
Prof. 1830 & 1851. 8 Sami., 6 Häfl. 3 18 Allm.
Besvärs- och EkonomiUlskoltels Utlåtande, JVf 40. produktionsbevis.
Oaktadt, med anledning häraf, Rikets Ständer vid samma Riksdag vitsordade det stora hinder och den mångfaldiga olägenhet, som åliggandet att anskaffa och förete sädane bevis åstadkomme för allmogen och producenten, — ett åliggande, som ensamt för dessa Län vore föreskri!vet, — fortfore dock skyldigheten att förete dylika bevis.
Oberäknadt svårigheten för vederbörande, att i anseende till dessa landsorters vidsträckthet och glesa befolkning kontrollera riktigheten af bevisen, så vore, efter motionärens åsigt, stadgandet om deras anskaffande icke allenast i statsekonomiskt hänseende föga tillfyllestgörande och illa motsvarande det dermed åsyftade ändamål, utan hade jemväl ur moralisk synpunkt ett förderfligt inilytande på folkets sedlighet genom den frestelse, som det väckte att begå mened, och genom retelsen att eludera en författning, som, just genom sin olämplighet, lockade till öfverträdelse, och som dessutom orsakade den verkliga producenten hinder och kostnad.
Af dessa skäl, och synnerligen i anseende till det moraliska förderf, som ifrågavarande stadgande skulle medföra, har motionären yrkat, att detsamma mätte upphäfvas, och att Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit för ett sådant yrkande lemna enahanda förord, som vid 18-40—1841 årens Riksdag Rikets Ständer i underdånighet afgifvit.
Derjemte har, sedan berörde motion blifvit väckt, Riksdagsfullmäktige!) Johan Jacob Rulberg från Norrbottens län, inom hedervärda Bonde-Ståndet anmält, att lian såsom sin egen upptoge Herr doktor Grafslröms nämnde motion, hvarvid han jemväl fästat uppmärksamheten å den omständighet, att föreskriften i afseende å omförmälde bevis innefattade en indirekt beskattning å de norra länens innevånare, enär desse, oberäknadt tidsspillan, för uppsökande af skrifkunnige personer, måste betala kostnaden för betygens skrifvande och lösen för de bevis af kronobetjeningen, som tillika erfordrades, samt anskaffandet af sådana betyg vore ett, i rikets öfrige län okändt, hinder uti den för orten nödvändiga varuomsättning; och hafva med Riksdags-fullmäktigen Rulberg förenat sig Riksdags-fullmäktige Malts Persson från Stockholms och Herman Jönsson Öbom från Norrbottens län.
Dä Utskottet nu går att sitt utlåtande i detta ämne meddela, får Utskottet upplysa: att, sedan Kongl. Majit genom nådigt Bref den 15 December 1837, kungjordt genom General-tullstvrelsens cirkulär af den 10 Februari 1838, förordnat, att, vid afsändning från hamn i Norrbottens eller Westerbottens
Ilin sjöledes till annan inrikes ort af varuarliklarne saltad lax och smör, dessa varor vore underkastade förpassning, i eldighet med förpassningsstadgans 1 <§, vid äfventyr att de, i annat fall, vid framkomsten skulle beläggas med tull, såsom om de från Finland inkommit, och att för berörde lörpassnings erhållande det vilkor Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Ulskollets Utlåtande, Jls 40.