Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit behagade dell utaf Stats-Ministern för Utrikes Ärendena sålunda gjorda framställning i Nåder gilla och Uppå StatsRådets enhälliga tillstyrkan besluta, att anslaget till 3:dje Hufvudtiteln, uti den till Rikets nu sammanträdande Ständer allåtande 7 Proposition om Stats-Verkets tillstånd och";behof,"skulle till oförändradt belopp af 225,650 R:dr Banko upptagas; hvarvid Kongl.
Sig icke böra för Rikets Ständer lemna oanmärkt, att, sedan, enligt hvad uti den till Rikets Ständer vid 1844 års Riksdag afgifna Proposition om Stats-Verkets tillstånd och behof omförmäldes, den vid 1840 års Riksdag för Rikets Ständers Stats-Utskott uppgifna brist, uppgående vid sistbemälda års slut till 775,966’ R:dr 32 sk.
Banko, dels genom af Högstssalig Konung Carl XIV Johan från och med år 1841 verkställda så väl afskrifningar af Dess egna förskotter till Kabinetts-kassan, som äfven af egna medel gjorda kontanta afbetalningar, dels genom af Kongl. Majt under år 1844 ytterligare gjord afbetalning å kapitalet, blifvit minskad med 469,835
R:dr 40 sk.-Banko, så att den återstående bristen den 10 Juli 1844 utgjorde 306,130 R:dr 40 sk.
Majt ^likaledes af egna medel, utom hvad för räntor blifvit erlagdt, gjorda ytterligare afbetalningar å kapitalet, denna brist förminskats med 173,497 R:dr 24 sk.
Banko, hvarjemte Kongl. Majt till afbetalning inom loppet af ett kommande år öfvertagit ett ytterligare till 80,000 R:dr Banco uppgående belopp, till följd hvaraf den derefter återstående bristen blifver nedsatt tili 52,633 R:dr 16 sk.
Banko; 1 och borde denna upplysning, i sammanhang med den afgifvande Nådiga Propositionen om Stats-Verkets tillstånd och behof, Rikets nu sammanträdande Ständer meddelas.
Utdrag af Protocollet öfver Landtförsvars-Ärenden, hållet inför Hans Majit Konungen uti Stats-Rädet på Stockholms Slott den g November i84~l•
Hans Excellens Justitie-Stats-Ministern, Herr Grefve Posse; Hans Excellens Stats-Ministern för Utrikes Ärendena, Herr Friherre Ihre; Stats-Råden:
Friherre Staél von Holstein; s Manthe s Friherre Peyron 2 Silfverstolpe, IVcern , , Friherre Gyllengranat, Faxe , Fåhreeus.
Chefen för Landtförs vars - Departementet, Stats-Rådet Friherre Peyron x sorn, på sätt förmäles uti det inför Kongl. Maj:t i Stats-Rådet den 29 December sistlidne år hållna protocoll öfver Landtförsvars-Ärenden, erhållit nådigt uppdrag att, med biträde af sakkunnige personer, uppgöra och till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning framlägga förslag till ett fullkomligare ordnande af Försvarsverket tili lands, äfvensom att tillika uppgifva hvad i anledning deraf kunde blifva föremål för nådig Proposition till Rikets näst sammanträdande Ständer, föredrog nu i underdånighet det i sådant afseende af honom skriftligt utarbetade, här bilagde, underdåniga betänkande; hemställande Departements-Chefen slutligen i underdånighet, att de tabeller och uträkningar, uppå hvilka nu anmälda underdåniga förslag vore grunda dt, finge Rikets Ständers Stats-Utskott till vidare upplysning i ämnet meddelas.
Kongl. Maj:t, som, enligt Sta t s-Rådets öfrige ledamöters underdåniga hemställan, i Nåder förklarade
Sig vilja, i sammanhang med pröfningen af öfrige förekommande behof för Landtförsvaret, jern- 1 v äl besluta, hvilka af de i nu föredragna underdåniga betänkande ifrågaställda anslag borde af Rikets Ständer äskas, behagade för öfrigt, likaledes uppå tillstyrkan af Stats-Rådets öfrige ledamöter, i Nåder antaga och gilla hvad af Departements-Chefen uti samma betänkande blifvit i afseende på ordnandet af Försvarsverket till lands i underdånighet hemstäldt och föreslaget; hvarjemte Kongl. Maj:t i Nåder förordnade, att nådig Proposition, i hvad rörer de af Kongl, Maj:t nu för Dess del antagna förändrade grunder för allmänna bevärings-manskapets uttagande till vapenöfning eller annan tjenstgöring, så väl för Armeens som Flottans behof, skulle till Rikets snart sammanträdande Ständer aflåtas, äfvensom att de af Departements-Chefen omförmälda tabeller och uträkningar må varda Rikets Ständers Stats-Utskott meddelade.
Hufvudgrunden för Rikets försvar är lagd genom allmänna Beväringsstadgan af år 1812.
Vi gä man ur huset när fienden komniei', hade en hög betydelse på de tider, då hvar man sjelf kunde tillverka sina vapen och egde förmåga att föra dem, men äro i närvarande tid tomma ord, sedan kngförandet undergått så väsendtliga förändringar och krigskonsten inom alla Europas länder blifvit så utvecklad och fullkomnad, att det folk otvifvelaktig!, vid första pröfning, blifver fiendens rof, som under freden försummat vapenöfningarne, sorglöst förlitande sig, antingen på den villande föreställningen, att krigen, i följd af de industriella intressenas öfvervägande vigt, skola uteblifva, eller på sin i vapen oöfvade råa styrka och på fastheten al’ sin vilja, sin föresats, att manligen möta farorna, som likväl sviker, då förmågan att dem bekämpa saknas.
Helig pligt är derföre att allvarligt fästa folkens uppmärksamhet på denna lika enkla, sorn till sina följder vigtiga sanning; på erfarenhetens varnande vittnesbörd, att föreställningen om en evigt fortfarande fred är en from önskan, som aldrig uppfylles, samt på tillförlitligheten af den uråldriga gyldene regeln: att det folk > sorn vill bevara freden, måste städse hålla sig beredt till krigatt det ena svärdet håller det andra i skidan.
Vid ordnandet af ett lands försvarsverk måste irenne lnifvudomständigheter tagas i öfvervägande: l:o Grannstatens krigsstyrka, eller rättare den del deraf, de sannolikt kunna på en gång använda lill anfall; 2:o Eget lands vidd och beskaffenhet, betraktade med hänseende till försvaret; Bil.
If.o 1 till Kongl. Maj .is Trop. 1847, Haft. 1. 2 10 3:0
Samtliga Europas
Stater kunna betraktas såsom delar af ett stort Statsförbund, hvars syfte är att upprätthålla allas inbördes fred, utan uppoffring af någons sjelfständighet och nationalitet.
Men detta förbund, sorn är en naturlig ocb nödvändig frukt af civilisationens fria framsteg, hvarken är eller bör någonsin blifva fotadt på formligen afslutade öfverenskommelse!’, emedan sådant otvifvelaktig! skulle medföra de mindre Staternes beroende af de störres herrskande godtycke, tillintetgöra folkens dyrbaraste arf: Nationaliteten, samt i tidernas längd förstöra, i stället för att skydda, civilisationens fortgång.
Stats sjelfatagna politiska pligt att så ordna sina försvarsanstalter, att de utan andra Staters ögonblickliga biträde kunna upprätthålla sitt oberoende och derigenom intaga en sjelfständig, aktningsbjudande ställning inom förbundet.
Denna åsigt är icke framlagd för att insöfva oss i en farlig säkerhet, i förlitande på främmande bistånd, utan för att, genom framställningen af den Europeiska politikens allmänna ställning, å ena sidan, visa den tvingande nödvändigheten för hvarje folk att hålla sig färdigt till eget försvar, och derigenom uppfylla sin politiska pligt, att i sin mån medverka till det Europeiska Statssystemets säkerhet och fortfarande bestånd; å den andra, motverka den alltför ofta obetänksamt framkastade, all sjelfständighetskänsla qväfvande, föreställning, att de mindre Staterna stå i det beroende af de störres öfvermakt, att det för dem icke lönar mödan och kostnaden att ordna sina egna krafter till sjelfständigt eget försvar.
Svenska Arme ens behöjliga styrka.
Vid behandlingen af frågor rörande försvarsverket, har den omständighet, att landet till största delen är omgifvet af haf, gemenligen blifvit framställd såsom högst fördelaktig för försvaret, samt påståendet godkändt, utan att hvarken dess allmängiltighet, eiler viikoren för dess antaglighet, blifvit underkastade närmare granskning, hvilket likväl utgör en lika vigtig som grannlaga åtgärd, emedan den förutan fara är, att försvarsanstalterna blifva fotade på förutsättningar, som ej hålla prof vet.
Otvifvelaktigt är, att länder, som genom ett Verldshaf äro skiljda från hvarandra, måste af detta hemta ett betydligt skydd, emedan svårigheten att från det ena landet tili det andra öfverföra och underhålla betydande 11 stridskrafter, i hög grad gynnar den försvarande.
Men sådant är nu för tiden icke förhållandet med länder, sorn åtskiljas af mindre liaf och vatten, såsom t. ex. Medelhafvet, Engelska Kanalen, Nordsjön, Kattegat, Öresund, Östersjön m. fl., hvilka, långt ifrån att gynna den försvarande, snarare och i de flesta fall gynnar den anfallande, sedan ångkraften lenmat honom ett säkert medel alt skyndsamt och på bestämda korta tider verkställa sina transporter af krigsfolk och krigsförnödenheter.
Närmaste följden af denna inom krigförandets område inträdda vigtiga förändring är: att Nationer, sorn bebo öar och halfdar, omgifna af mindre haf och kajsnikar, hädanefter måste bygga sitt försvar hufvudsakligen pä landtkrigsmakten, samt så ordna densamma, att landets säkerhet blir tryggad, hvarhelst ock de fiendtliga landstigningarne må företagas; hvilken satts dock ingalunda må anses innebära, att, vid ett sådant lands försvar, biträdet af en flotta, ordnad efter tidsförhållandenas kraf, skulle kunna undvaras, helst denna tvertorn alltid, så väl i nyssberörde hänseende, sorn till skyddande af landets handels sjöfart, blifver oumbärlig.
Som det nu anförda otvifvelaktig! eger en omedelbar tillämpning på Skandinaviska kalfön, så följer i ordningen att öfverväga, hvad inflytande dennas betydliga vidd och vidsträckta kuster utöfva på Svenska landtkrigsmaktens bchöfliga styrka och sammansättning, hvarvid i förbigående anmärkes, att alla framdeles förekommande beräkningar äro grundade på förutsättningen af begge de förenade Rikenas verksamma deltagande i det gemensamma försvaret.
Om således först i betraktande tages, att afståndet från Stockholm till Haparanda är 115 svenska mil, från Stockholm till Ystad 63, samt från Stockholm till Götheborg 49 mil, så inses utan svårighet, att de trupper, som äro förlagda i Rikets norra, medlerst», södra och vestra delar, icke kunna påräknas till hvarandras ögonblickliga understöd, samt att detta, af landets vidd och utsträckning härflytande, förhållande gör till en tvingande nödvändighet att för Svenska Armeens sammansättning antaga en sådan hufvud grund: att landets väsendt/igaste hufvuddelar må inom sig sjelfva ega en städse stridsfärdig styrka, tillräcklig att möta faran, hvarhelst den ock må visa sig, samt att uppehålla och hejda en, oaktadt de af Sjöförsvaret deremot lagda hinder, landstigen fiendes f ramgång, tills förstärkningar från landets närmast belägna hufvuddelar hinna anlända.
Af denna grundtanke, hvars riktighet icke lärer kunna jäfvas, följer, att Svenska landtarmeens sammanlagda styrka måste vara större, än som nödigt vore, om landet, under i öfrigt lika förhållanden, egde en mindre vidd, oell 12 framförallt ett mindre långsträckt läge, hvarvid likväl icke ina oanmärkt lemnäs, att, om ock landets allmänna form och vidd sålunda, å ena sidan, föranleder behofvet att hålla i beredskap en förökad stridsfärdig försvarsstyrka, de likväl, å andra sidan, under sjelfva krigförandet äro gynsamma för den försvarande, som deraf hemtar stora fördelar, isynnerhet efter möjligen lidna förluster, hvilkas följder under sådana förhållanden blifva vida mindre afgörande, än de skulle blifva, om landet egde en inskränkt vidd.
Att utreda ändamålsenligaste sättet flir beväringsmanskapets användande utgör derföre vigtigaste föremålet för krigsstyrelsens omtanka; hörandes dervid i främsta rummet afses krigsmaktens behöfliga styrka och tjenstbarhet, i det andra sparsamhet i kostnaderna samt att beväringsskyldigheten må blifva så litet betungande, som, utan ändamålets förfelande, kan ske. rl vänne väsendtligen olika sätt gifvas att till länders försvar begagna bevärings-manskap: det ena att hilda hela armeen af beväring; det andra: att bilda armeen af stående stamtrupper, med hvilka större eller mindre antal bevärings-manskap efler behof förenas och införlifvas.
En utredning, i hvad mån det ena sättet bättre än det andra uppfyller nyssnämnde vilkor af ändamålsenlighet och hushållning samt lättnad vid bevärings-skyldighetens utgörande, måste således ega rum.
> Om Arméens bildande ensamt af Bevärings-manskap.
Då man vill upprätta en armee ensamt af bevärings-manskap utan stående stamtrupper, måste följande tvänne oeftergifliga vilkor dervid iakttagas: l:o att det manskap af första bevärings-klassen, sorn till soldater uttages, så länge hålles samladt å öfnings- och garnisons-orter, att manskapet hinner fullständigt utbildas och disciplineras för krigstjensten; 2.0 att samma en gång uttagna manskap, under de påföljande åren sorn bevärings-skyldigheten varar, sammandrages till bestämda vapenöfningar, tillräckliga att underhålla och fullkomna den under första öfningstiden vunna färdigheten.
Uti Stater, der armeen är bildad ensamt af bevärings-manskap, finnes likväl en betyd ligt olika längd bestämd, såväl för sjelfva bevärings-skyldighetens fortfarande, som för vapenöfningarna.
Bevärings-skyldigheten varar i 30 år, deraf 13 2:ne år i Garnisonstjenst (Garderne i 3:ne år). 3me år i Krigsreserven , med en månads vapenöfning årligen. 7 ur i Landtvärnets i:sta uppbåd, med 14 dagars vapenöfning hvartannat år.
Dessutom målskjutning om söndagarne under 2:ne månader, tillsammans 8 dagar. 7 år i landtvärnets st:dra uppbåd, hvilket användes i krigstid till garnisoner och provinsens försvar, men har ingen vapenöfning i fredstid.
11 år i Landtstormen, som uppkallas vid utomordentliga tillfällen.
Den till soldat i Preussen utlottade bevärings-karlen har sålunda följande tjenstgöring och vapenöfningar: 2:ne års garnisonstjenst 730 dagar.
3:ue års vapenöfningar i krigsreserven, å 1 månad årligen • 90 dagar. 7 år i landtvärnets lista uppbåd, derunder vapen öfningarna uppgå till minst 60 dagar.
Som 40,(XX) man årligen uttagas af bevärings-manskapets första klass, så är Preussiska armeens styrka följande:
I Krigs-reserven 120,000 „ I Landtvärnets lista uppbåd 280,000 „ Summa 480,000 man.
I Landtstormen .... . . 440,000. 72(),()(j() man.
Dock lärer, i anseende till betydlig afgång, synnerligen inom landtstorms-afdelningen, de vapenöfvades antal i Preussen icke kunna uppskattas högre än till 1 million, utgörande omkring ^idel eller 7 procent af landets hela folkmängd.
Bevärings-skyldigheten vidtager vid fyllda 20 år; manskapet är då icke fullvuxet. Wurtemberg.
Bevärings-skyldigheten varar i 6 år, deraf rekrytexercis 6 månader . 180 dagar.
Årliga vapenöfningar i 5 år, å 30 dagar .... 130 Summa 330 dagar (11 månader).
Bevärings-skyldigheten varar i 6 år, deraf hela första året i verklig tjenst 363 dagar.
Bevärings-skyldigheten varar i 6 år, deraf hela första året i verklig tjenst 365 dagar. 1 månads vapenöfning de 3 följande åren . . 90 „ Summa 455 dagar (1 år 3 månader).
Hessen (Kurfurstendöme!).
Bevärings-skyldigheten varar i 12 år, deraf hela första året i verklig tjenst 365 dagar.
Under de 3 följande åren vapenöfningar tillsammans 8 månader 240 „ Summa 605 dagar (.1 år 8 månader), under de öfriga 8 åren inga vapenöfningar.
Bevärings-skyldigheten, som börjar vid fyllda 22 år, varar i 16 år, deraf; 4 år i Linie-arméen (Fredsfoten). 4 „ i Krigsreserven. 8 „ i Förstärkningen, lista Bevärings-klassen vapenöfvas i 4 månader 120 dagar, och gör sedan 1 års Garnisonstjenst .... 365 „ 2;dra, 3:dje och 4:de klasserna årligen 3 veckors vapenöfning 63 „ Summa 548 .dagar (1 år 6 månader).
Krigsreserven och Förstärkningen 15 hafva ej vapenöfningar.
Således är Linie-arméen F 22,000 man.
Af alla Europeiska stater, som antagit grundsatsen att bilda armeen ensamt af beväring, är Preussen den, som strängast och följdenligast utfört detta system, hvarföre ock detta land, i högre grad än något annat, skördar systemets förnämsta frukt, som är: att större delen af landets vapenjöra folkmängd är i besittning af en fullt utbildad förmåga att föra vapen till fäderneslandets försvar.
Men denna vigtiga fördel, till hvars eftersträfvande
Preussiska staten företrädesvis uppmanas af sitt geografiska läge emellan Irenne, hvar för sig mäktigare, grannstater, måste denna stat gälda genom högst betydliga kostnader och en serdeles betungande utsträckning af beväri11 gs-skyldighcten.
Af hvad ofvanföre blifvit uppgifvet synes väl: att andra stater, der samma hufvudgTund för kigsmaktens sammansättning blifvit antagen, ansett sig kunna, i jemförelse mot Preussen, betydligen nedsätta, så väl årens antal för bevärings-skyldighetens fortfarande, sorn öfningstidernas längd; att det, äfven inom dessa Stater, visar sig, huruledes systemet att bilda arméen ensamt af bevärings-manskap ovillkorligen påkallar tjenstetidens och vapenöfningarnes betydliga utsträckning, och såmedelst bevärings-skyldighetens ansenliga förtyngande.
Men hvad, som vid detta tillfälle bör såsom serdeles anmärkningsvärdt anföras, är, att, oaktadt de utsträckta vapenöfningar, som i dessa länder ega rum, likväl bland kunnige militärer öfverallt i Tyskland den öfvertygelse råder, att arméerna, i brist af stående stamtrupper, svårligen kunna ega eller vinna den flir en krigshär nödiga militärisk a stadga, äfvensom att. arméernas befäl, genom den ständigt sig förnyande långa rekryt-undervisningen, som detta system kräfver, oundvikligen blifVer nedstämdt till lynne och håg, samt i förtid utnött och obrukbart; och märkligast är, att i Preussen, der tjenstetiden och vapenöfningarne äro mest utsträckta, klagan öfver bristande stående stamtrupper är lika, om ej större, än inom de öfriga Tyska staterna.
Att denna klagan har en verklig grund, kan ej betviflas, och bevises bland, annat deraf, att man genom förökad sold, äretecken och andra uppmuntringar siiker skaffa sig kapitulanter eller sådana, sorn, efter fullbordad beväringspligt, vilja i krigstjensten qvarstanna, och hvilka företrädesvis användas som Corporaler och Under-olliccrare. 16 Slutligen bör anmärkas, att de nu anförda olägenheterna allestädes visat sig störst och betänkligst vid artilleri- och kavalleri-vapnen.
Om Arméers bildande af stående Stamtrupper, i förening med Beväringsmanskap.
Genom antagandet af detta system undvikas de tvänne, i det föregående anförda, Väsendtligaste olägenheterna af armeens bildande ensamt af bevärings-manskap, som voro: bristande militärisk stadga inom arméen, samt hehofvet af hevärings-pligtens förtyngande genom lång tjenstetid och alltför utsträckta vapenöfningar.
I samma mån stamtrupperna i en sådan annee äro talrika, med omsorg valde, väl disciplinerade samt i krigstjenstens alla delar väl undervisade och tifvade, i samma mån kan ock med dem, i förhållande till deras styrka, ett. större antal bevärings-manskap förenas och införlifvas, samt detta manskaps hehöfliga vapenöfning i det hela inskränkas, och bevärings-pligten såmedelst lättas,- dock alltid under förutsättning, att denna inskränkning icke sträckes utöfver en viss gräns, eller så långt, att den förberedande bildning saknas, som det unga manskapet nödvändigt måste ega för att kunna med stamtruppen införlifvas, utan att der åstadkomma ett allmänneligt rekryttillstånd, hvaraf, i farans stund, de vådligaste följder otvifvelaktig! skulle uppstå.
Ätt, vid tillämpningen af dessa allmänna grunder till fäderneslandets förhållanden, bestämma, huru och på hvad sätt Sveriges stående armée må lämpligast kunna erhålla den bildning och tjenstevana, som nödvändigt erfordras, om den skall kunna blifva att anse som pålitlig
Stam för en talrik beväring, samt hvilken grad af vapenöfning bevärings-manskapet nödvändigt måste ega för att kunna i behofvets stund med stammen införlifvas, utgöra således tvänne lika maktpåliggande som grannlaga omständigheter att allvarligt öfverväga och, efter mogen granskning af alla dermed gemenskap egande förhållanden, afgöra.
Intet land i Europa torde finnas, som eger en stående aimée så egnad som Sveriges indeldta, att utgöra en i alla liänsenden lämplig stam för national-beväring.
Men denna armée, synnerligen infanteriet, saknar för närvarande i betydlig grad den bildning och öfning, sorn stamtrupper oeftergifligen måste ega för att kunna uppfylla sin vigtiga dubbla bestämmelse, att i fredstid utgöra en bildande kärna och skola3 i krigstid en pålitlig vårdare och ledare för det unga manskap, som med dem skall införlifvas.
För att Sveriges stående armé, så val den indelda, som vårfvade, må kunna vinna den bildning, sorn stamtrupper böra ega, måste följande trenne väsendtliga åtgärder oundvikligen vidtagas, nemligen: l:o Instruktions-kompagnier införas vid indelda infanteriet, för att åstadkomma en nu saknad tillbörlig rekryt-undervisning; 2:o Regements-möteha vid indelda arméen erhålla den utsträckning, de, enligt gällande författningar, böra ega, men som nu ej kail ega rum, i följd af anslagens otillräcklighet; 3:o Införandet af ordentliga, i bestämd ordning återkommande, större Öfnings-lägeiy dervid samtliga trupper af alla vapen lemnäs tillfälle att samlade vinna den slutbildning, utan hvilken de icke äro i krig användbare, om ock hvarje vapens serskilda bildning vore ändamålsenligt ordnad och tillbörligen vårdad.
Då erkännas mäste, att befälet vid så väl indelda infanteriet som cavälleriet har lika och all möda ospard att bibringa truppen all den duglighet i tjensten, som är möjlig att vinna med de vapenöfnings-tider och tillfällen, som under nuvarande förhållanden ega runi; så är det betydliga företräde härutinnan, som indelta ca vallerie! eger framför infanteriet högst anmärkningsvärd!, helst då i betraktande tagas de större svårigheter, som möta vid cn kavalleri-trupps danande, dervid omsorgerna måste delas och lika egnas ryttaren och hästen.
Indelda kavalleriet har under mångå årtionden haft exercis-squadroner, vid hvilka rekryt- och remont-bildningen drifvits och kunnat drifvas med den omsorg, att ingen karl eller häst behöft insättas i ledet, förr än de vunnit den utbildning, som dertill erfordras; hvaremot indelda infanteriets rekrytundervisning, i saknad af de mot exercis-squadronerna svarande instruktionskompagnierna är inskränkt till korta, på flera år fördelade, och i det hela otillräckliga rekrytmöten, hvaraf följden blifver, att rekryten måste insättas i kompagniet i halfbildadt tillstånd, som sedan under liela dess tjenstetid fortlär och såmedelst inom indelda infanteriet underhåller ett allmännelig! rekryttillstånd, i trötts af befälets nitiska bemödanden, att under regementsmötena afhjelpa hvad som, i brist af nödig öfningstid under rekryt-bildningen blifvit försummadt, och hvarigenom än vidare den lika väsendtliga olägenhet uppkommer, att en betydlig del af den i aila fall korta regements-mötestiden måste ryckas ifrån sitt egentliga ändamål, som är truppens utbildning och fullkomnande för krigstjensten.
Bil. N.-o 1 till Kongl, Majas Prop. t%4lt Haft, t. d 18 Behofvet af instruktions-compagnier vid indelda infanteriet är således obestridligt och fråga kan endast blifva: huru lång tid rekryten bör vid instruktions-kompagniet qvarstanna för att vinnna den bildning, som fordras för att kunna såsom stamsoldat ingå i kompagniet.
Rekryt-undervisningens längd är olika i olika länder, allt efter folkens större eller mindre fallenhet och bildbarhet, den längre eller kortare garnizonstjenst, sam i de skiljda länderna följer omedelbarligen efter rekryt-undervisningens slut, samt de större eller mindre fordringar, som ega rum, men kan i allmänhet antagas vara ifrån 4 till 6 månader.
Vid svenska indelda infanteriet, der rekryten efter slutad rekryt-undervisning icke ingår i garnizonstjenst, utan måste hemta sin vidare utbildning i yrket vid de årliga korta regementsmötena, barde således ingen inskränkning i rekryt-undervisningens längd ega rum, emot hvad i andra länder öfligt är.
Men då erkändt är, att svensken i allmänhet eger en serdeles håg och fallenhet för krigsyrket, så torde rekryt-undervisningen vid indelda infanteriet kunna utan fara bestämmas till 3 månader, dock under förutsättning, att befälets antal vid instruktions-kompagniet icke otillbörligen inskränkes, att tiden flitigt och omsorgsfullt användes, att krigstukten håller jemna steg med vapenöfningarne, samt att allvarlig eftersyn från öfverbefälets sida icke utehlifver.
Om Regements möten.
Af hvad ofvai döre är anfördt synes, att årliga vapenöfuingarnes längd inom Tyska armeerna vanligast anses böra vara 30 dagar, oaktadt manskapet vid början af sin tjenstetid fått fullkomna sin bildning under en längre tids garnisonstjenst.