Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 29. de hafva förtroende för och sjelfve föreslå; det är endast den temligen godtyckliga tillämpningen deraf, som betagit dem denna naturliga rättighet.
Hela det förmenta privilegiet, som lagt så många hinder i vägen för en önsklig och behöflig lagreform i denna punkt, hvilar sålunda på högst lösa grunder, derest det ej snarare saknar all laglig sådan.
Af alla dessa skäl, och då denna beskattning sålunda är både ojemn och orättvis; mera drabbar idogheten och rörelsen, än förmögenheten och kapitalet, som på mångfaldigt sätt dessutom kunna undandraga sig densamma, samt gifvit anledning både ttll många underslef, hvarigenom äfven fattigprocenten beröfvats församlingarne, och äfvenledes till illfundiga bedrägerier på sjelfva dödsbädden; så får jag vördsamt föreslå den ändring af 9 Kapitlet 1 § och 12 Kapitlet 2 § Ärfda-Balken, att äfven sterbhusdelegare i städerna må åtnjuta samma rättighet som alla rikets öfrige innebyggare, nemligen att till boupptecknings- och arfskiftesförrättare välja den de hafva förtroende för; sämjas de ej om valet, varde, då anmälan derom sker, förrättningsman af Rätten förordnad.
Den som bouppteckning förrättar, tage sig till biträde två ojäfvige män.
Men som hela 9 Kapitlet Ärfda-Balken är mindre tillfredsställande och tidsenligt, i det flera bestämningar deruti saknas, som skulle bringa större ordning och reda uti sterbhus; så ville jag, såsom en tillämpning af ofvanstående grundsats göra det detaljerade förslaget att — då Lagberedningen uti sitt 6 Kapitel Ärfda-Balken längesedan lemnat ett ändamålsenligt och antagligt förslag i detta hänseende, hvilket endast med ett par oväsendtliga ordförändringar och utan rubbning af öfriga grunder och bestämningar uti 1734 års lag, med deruti sedermera gjorda tillägg och förändringar, kan sättas i stället för hela nu gällande 9 Kapitlet Ärfda-Balken, hvars alla både civila och kriminela stadganden, som böra qvarstå, återfinnas dels i nämnda, till införande föreslagna, nya kapitel, dels i andra nu gällande lagrum och Kongl. Förordningar, — denna lagförbättring måtte så mycket heldre beslutas, som den endast är ett fortgående på den, vid sednare riksdagar beträdda, utvägen, att ur granskade och godkända förslag uti 1734 års lag småningom upptaga speciela, med dess öfriga innehåll öfverensstämmande, tidsenliga stadganden.
Härigenom skulle 9 Kapitlet Ärfda-Balken, med bibehållande af Kongl. Förordningen den 21 September 1861, angående vård af död mans bo, i dess helhet erhålla följande förändrade lydelse.
Om vård och uppteckning af sterbhus *). 1 §.
När dödsfall timar, ligge vårdnaden om boet å efterlefvande make eller *) Lagberedningen ord: “död mans bo“ synas böra utbytas mot sterbhus eller aflidnas bo, till undvikande af tvetydighet.
N:o 29. 67 närmaste arfvinge.
Är ej någon af dem när, eller i stånd att sådan vårdnad utöfva, och finnes ej annan person, som af den döda till syssloman i boet satt är; då skall det af husfolk, eller af husvärd genast hos Kåtten anmälas; och ligge å dem boets vård till dess Rätten derom förordnat. (§ förut antagen.) 2 §.
Uppteckning af boet, sådant det vid dödstillfället var, skall utan dröjsmål företagas och inom tre månader från dödsfallet slutad vara. 3 §.
Är bo så vidlyftigt, eller eljest så beskaffadt, att det ej upptecknas kan inom den tid, som i 2 § sägs, och söka sterbhusdelegare förthy hos Rätten i den ort, der den dödas hemvist var, anstånd med uppteckningen; lägge Rätten annan tid dertill före. 4 §.
Till bouppteckningsman ege sterbhusdelegare välja, den de hafva förtroende för: sämjas de ej om valet; varde, då anmälan derom sker, bouppteckningsman af Rätten förordnad.
Den som bouppteckning förrättar, tage sig till biträde två ojäfvige män. 5 §.
Bouppteckningsman utsätte dag, då bouppteckning hållas skall, och läte, sjelf eller genom den som boet i vård häfver, sterbhusdelegarne derom kunskap få.
Är sterbhusdelegare i så god tid kallad, att han kunnat sig infinna, men kommer ej: gånge ändock bouppteckning för sig. 6 §.
Är någon sterbhusdelegares vistande okändt, eller så fjerran, att säkert bud ej kan inom bouppteckningstiden, till och ifrån honom komma; då skall det af annan sterbhusdelegare, eller af bouppteckningsman eller den, som boet i vård häfver, hos Rätten anmälas, der ej god man redan af Rätten förordnad är *); och nämne Rätten, när sådan anmälan sker, god man, att vårda den frånvarandes rätt, till dess han sjelf kommer eller annorlunda förordnar. (§ förut antagen utom i den kursiverade delen.) 7 §.
Nu kan så hända, att å tid då rättegångsdag ej inträffar å landet, föreskrift tarfvas, huru bo vårdas skall; då ege domaren derom tillsvidare förordna; anmäle dock förhållandet å nästa rättegångsdag; och meddele Rätten derefter beslut i ämnet.
SöJces efter 4 § å landet förordnande för bouppteckningsman, å tid då rättegångsdag ej inträffar; varde det förordnande af domaren meddeladt.
Tarfvas god man för sterbhusdelegare, som är frånvarande eller eljest urståndsatt att sin rätt bevaka, eller förmyndare för omyndig, och går bouppteckningstid till ända, innan Rätten derom förordna kan; då ege ock domaren tillsätta ombud, att å den frånvarandes eller omyndiges vägnar bouppteckningen bevista; och meddele det sedan Rätten, som god man eller förmyndare förordnar. (§ förut antagen utom i den kursiverade delen.) 8 §.
I bouppteckning skola alla arfvingars namn och vistelseort, så ock omyndigas ålder införas; och varde sedan upptecknadt allt hvad till boet hörer, löst och fast. *) Enligt t. ex. 15 kapitlet 5 § Ärfda-Balken eller ock eljest. 68 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 29. med skäligt värde derå: hemföljd*), der sådan åt arfvinge gifven är: fordringar hos arfvingar eller andra: skrifter och handlingar, de der gifva upplysning om boet eller eljest af vigt äro: och slutligen boets gäld.
Hvad som påstås höra efterlefvande maka enskildt till, skall särskildt antecknas, med värde derå.
Efterlefvande makes gångkläder må från bouppteckningen uteslutas. 9 §.
Har emellan makar boskilnad till den enas död fortfarit, och har efterlefvande make egendom under särskild förvaltning; varde ock till bouppteckning uppgifven. 10 §.
Anmäler efterlefvande make förord, eller angifves testamente; eller finnes sådant i boet; då skall det i bouppteckningen anmärkas. 11 §.
Döljer sterbhusdelegare egendom, uppsåtligen undan; håfve sin del deri till de öfrige förverkat. 12 §.
Af bouppteckning skola två exemplar upprättas och af bouppteckningsman och dem, som honom biträdt, underskrifvas; teckne ock den, som boet uppgifvit, å båda exemplaren edlig förpligtelse, att ej något af egendomen, eller af boets gäld, med hans vilja och vetskap, blifvit doldt eller utelemnadt.
Fordrar sedan sterbhusdelegare eiler annan rättsegande i boet, att uppgiften genom edgång sannas må; då skall det ske. 13 §.
Sedan bouppteckning slutad är, skola sterbhusdelegare i stad inom fjorton dagar', och å landet sist å den allmänna rättegångsdag, som näst efter en månad infaller, ingifva båda exemplaren öppna till Rätten i den ort, der den döda sitt hemvist hade; och varde i protokollet anmärkt att de till Rätten inkommit.
Ena exemplaret skall bland Rättens handlingar förvaras, och det andra till sterbhusdelegarne återställas, med bevis derå, att det iugifvet varit. 14 §.
Vill sterbhusdelegare, att det exemplar af bouppteckning, som i Rättens vård förblifver, skall försegladt vara; gifve det Rätten tillkänna; och läte Rätten det under sitt insegel förvaras.
Ej må det sedan öppnas der ej Rätten finner för sig nödvändigt att upplysning deraf söka, eller sådan upplysning äskas af annan, hvars rätt derå beror: öppnas i detta fall bouppteckning; varde den, då upplysningen inhemtad är, genast åter förseglad. 15 §.
Har den döda lemnat efter sig egendom på flera orter: varde uppteckning å hvarje ort hållen.
Om sådan särskild uppteckning skall anmärkning göras i bouppteckningen å den ort, der den döda sitt, hemvist hade; och anses förty denna liufvudbouppteckning ej slutad förr, än de särskilda uppteckningarne hållna äro.
Då hufvudbouppteckningen till Rätten ingifves efter hvad i 13 § stadgadt är, skola de särskilda uppteckningarne tillika aflemnas. 16 §.
Ej må Rätten i pröfning af boupptecknings beskaffenhet ingå, utan att klander derå göres af sterbhusdelegare eller annan rättsegande i boet. 17 §.
Är bouppteckning ej hållen inom tid, som i 2 eller 3 § sägs, och finnes *) Det af Lagberedningen här begagnade ordet “hemgift0 utbytes mot “hemföljd", hvilket förekommer i lfi kap Giftermäls-Balken.
N:o 29. 69 den, sorn boet i vård häfver, dertill vållande; vare han skyldig att gälda den skada, som af försummelsen kom. 18 §.
Finner Rätten att i något bo uppteckning fördröjes; foge då anstalt att boet upptecknadt varder.
Dröja sterbhusdelegare att bouppteckning, inom rätt tid sedan den förrättad var, ingifva; hålle Rätten dem ock dertill. 19 §.
Egendom, som ostridigt hörer annan till, så ock allmänna verks eller en skilda personers handlingar, skola från boet emot bevis utlemnas till den, sorn eger att sådant fordra. 20 §.
Förfares egendom eller tager skada, genom vållande eller försummelse af den, å hvilken boets vård ligger; gälde denne allt åter.
För att underlätta reformens genomförande hemställdes derjemte, att förändringen icke skulle inträda i full kraft och allmän tillämpning förr, än stadskommunernas skattskyldige innevånare bestämt sportelersättning till vederbörande.
Detta vilkor, som i och för sig är ganska obilligt, då det innebär ett slags nödvändighet att med pekuniära uppoffringar och åtminstone temporär skattskyldighet till vissa magistratspersoner eller korporationer köpa sig en rättighet i städerna, hvilken af ålder tillkommit alla rikets öfrige innebyggare och egentligen endast innebär fullständig och oqvald disposition af lagligen förvärfvad egendom, torde numera så mycket mindre böra uppställas, som sannolikt de flesta stadskommuner förklarat sig villiga till en dylik uppoffring åtminstone under nuvarande tjensteinnehafvares lifstid och öfriga anspråk i denna del lämpligast böra med statsmedel tillfredsställas, helst städerna numera inga förpligtelser kunna ega att sjelfva aflöna hela sin administration, sedan de afträdt alla sina privilegier och i medborgerligt afseende blifvit fullkomligen likställde med landets öfrige innebyggare.
Den sålunda yrkade lagreformen bör derföre genomföias oberoende af de ersättningsanspråk, som vissa stiftelser eller inrättningar kunna göra i anledning deraf och hvilka må i sinom tid till ersättning anmälas hos Rikets Ständer, skolandes densamma i öfrigt träda i full tillämpning inom alla städer, som hålla sina nuvarande magistratspersoner skadeslösa i deras tjenstetid för den sportelförlust, som härigenom kan dem tillskyndas.
Anhålles om remiss häraf till Lag-Utskottet, hvilket förmodligen eger att emotse äfven Kongl. Proposition i ämnet.
Sunclvallson. 70 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Af Hen Snndvallson, J., Örn revision af Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862, angående Kommunalstyrelse i stad.
Sällan biel ett nytt lagförslag af genomgripande vigt mottaget med allmännare tillfredsställelse och förtjusning, än de nya kommunallagförslagen vid 1860 års riksdag.
Nästan ofelbara eller åtminstone tarfvande så liten jemkning sorn möjligt, betraktades dessa förslag tillika af den sangviniska förhoppningen nästan såsom osvikliga häftyg för kommunalandans och den kommunala sjelfstyrelsens uppkallande till starkt, föryngradt lif, samt deras fullständiga emancipering undan så väl liknöjdhetens som de obehöriga inflytelsernas förlamande välde.
Dessa onekligen välmenande och fosterländska förhoppningar voro då så stora och omfattande, att hvarje kritiskt tvifvel på fulla lämpligheten och rådligheten af vissa enskilda förslagsbestämmelser icke allenast lemnades utan vederbörligt afseende, utan snarare betraktades såsom konservativa yttringar af obenägenhet för de verkligen storartade och genomgripande reformer, som förslagen onekligen inneburo af de kommunala förhållandena i städerna.
I följd af denna hänförelse och förut fattade mening omintetgjordes emellertid till dryg del den grundligare granskning och allsidigare ompröfning af förslagens alla detaljer, hvilken varit önsklig och behöflig för åstadkommandet af ett så monumentalt och uti den enskilde medborgarens kommunala rätt och politiska utveckling djupt ingripande lagverk, som denna kommunala grundval borde vara och förblifva.
Utom en mängd andra magtpåliggande angelägenheter regleras och bestämmes härigenom en beskattningsmagt, som troligen i alla rikets städer är för deras skattdragande innevånare af vida större omfång och betydelse, än den sjelfbeskattningsrätt öfver nationen i allmänhet, hvilken af Rikets Ständer utöfvas vid allmän riksdag.
Kommunalskatterna uppgå nemligen för närvarande i alla rikets städer af någon betydenhet till två-, tre- å fyr-dubbla beloppet af kronoutskylderna.
Dessa djupt ingripande förordningar, bero dessutom egentligen endast på Kongl. Maj:ts administrativa godtfinnande och kunna när- och huru som helst jemkas, likasom all annan ekonomisk lagstiftning, enligt uppfattningen af den absoluta magtfullkomlighet härutinnan, hvilken grundlagen förlägger i Kongl. Maj:ts hand.
N:o 30. 71
För ett säkrare betryggande af allmän och enskild rätt äfven i dessa hänseenden samt för undgående af de kastningar och vådor, som alltid äro oskiljaktliga från en sådan lagstiftningsmagt, hvilken lätteligen kan taga intryck af de för dagen vexlande opinioner utan afseende på deras befogenhet, synes hela denna kommunala lagstiftning böra beredas den stabilitet af civillags natur, hvarförutan antydda vådor och osäkerhet svårligen kunna förebyggas och hvilken Kongl. Maj:ts Regering redan föreslagit, men endast villkorligen eller under förutsättningen af nu hvilande Kongl.
Representationsförslagets antagande.
Tanken på denna nödvändighet och billighet kan således stödja sig på Regeringens auktoritet samt representationens förutsatta godkännande deraf, i händelse af representationsförslagets antagande, hvadan all vidare motivering af detta yrkande torde vara öfverflödig.
Den enklaste och följdrigtigaste slutledning från de sålunda lemnade och godkända Kongliga Premisserna i denna punkt förer dock ovilkorligen till det ytterligare yrkandet, att hela denna kommunallagstiftning bör, äfven oberoende af det hvilande representationsförslagets öde, beredas helgden och stabiliteten af civillag.
Endast af detta skäl borde hela denna lagstiftning revideras i angifna syfte, enär densamma i sitt oförändrade skick icke torde böra till civillag upphöjas, helst derigenom äfven skulle stabiliseras de ovedersägliga felaktigheter i flera afseenden, hvilka nu vidlåda densamma.
Särdeles vid tillämpningen af Kongl. Förordningen om kommunalstyrelse i stad, hvarpå här fästes uteslutande afseende, har den erfarenhet man hittills hemtat synnerligast i alla städer, som måst åt stadsfullmägtige öfverlåta all sin beslutande- och beskattningsrätt i kommunala angelägenheter, ådagalagt en mängd sådana bristfälligheter, otydligheter och luckor, vid hvilka man endast kunnat reda sig efter omständigheterna och måst finna sig af omöjligheten att ernå det bättre.
Tillämpningen, som sålunda blifvit osäker och nästan lika mångvexlande som de särskilda tillämpningsorterna, har framkallat missnöje, osäkerhet och vantrefnad samt, i följd deraf, på ena stället en feberaktig öfverretning och på det andra en förtviflande liknöjdhet vid behandlingen af det enda ärende, som i städer med stadsfullmägtige tillkommer deras röstberättigade innevånare att numera ombesörja, nemligen blotta valet af desse fullmägtige.
Härifrån finnas visserligen föresynliga undantag, men dessa undantag, hvilka lagen borde frammana till oafvislig regel inom alla kommuner, synas nog mycket vara beroende af den personliga reda, oväld och rättskänsla hvilka tillfället eller slumpen satt i spetsen för ärendena inom kommunen, men hvilka ock alltför lätt kunna vexla och ändras blott iföljd af en sådan liten personalförändring.
Inom de mindre stadskommuner, som gemenligen undvikit stadsfullmägtigskapet, der valet varit fritt, och hvarest, i följd häraf, menigheten lemnats ostörd i sin urgamla rättighet att gemensamt vårda och bevaka sina kommunala rättigheter, hafva ej heller dessa missförhållanden framträdt.
Men uti nästan ingen af de öfriga större städerna med fullmägtige torde kunna uppvisas de oskattbara påföljder, hvilka med så mycken säkerhet och förhoppning förespeglades af den nya kommunal-institutionen, nmliegen 72 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 30. den kommunala sjelfstyrelsens utveckling och allmänandans upplifvande i allmänhet, bland sjelfva massan af kommunalt berättigade medborgare, I det hänseende torde vara lättare att bevisa ett stillestånd om ej snarare ett tillbakagående, än ett framåtskridande till något bättre, ehuruväl mången kan vara frestad att antaga det sednare, då han blott fäster sig vid enstaka, mera framstående företeelser inom de särskilda kommunerna, men hvilka dock sällan utgöra någon tillförlitlig måttstock för det helas bedömande.
Det är snarare af den jemna, allsidiga utvecklingen i smått, än af de enstaka jättestegen och kraftyttringarne, som äro och förblifva undantag från den allmänna gången, man skall bedöma den sannskyldiga progressionen både inom det större och mindre samhället.
Äfven och synnerligast i dessa hänseenden tarfvar den nya kommunallagstiftningen en flärdfri och oväldig revision.
Den borde i alla bristfälliga delar granskas utan förtjusningens och biafsigternas glasögon, blott såsom ett lagverk för sitt egna och bestämda ändamål, samt så bättras och förfullkomligas, att den både tillstädj er och befrämjar verklig sjelfstyrelse af och inom kommunerna, med undertryckande af hvarje oligarkisk öfversigt af enskilda institutioner, korporationer, klasser eller kotterier af hvad namn och beskaffenhet de vara må, samt uteslutande grundar vården om samhällets angelägenheter på tillförlitligare, rättvisare och den enskilde medborgarens personliga värde och rätt bättre betryggande val- och omrösta ings-förhållanden, än de nu gällande, som mångenstädes alldeles undertrycka den enskildes mening och afskräcka ifrån allt deltagande i kommunens angelägenheter.
Hvad som för öfrigt behöfver ändras och jeinkas i denna lagstiftning gifver sig lätt tillkänna för en opartisk ompröfning, som till ledning och syftemål omfattar en förståndig sjelfstyrelse i demokratisk anda, sådan den af ålder varit i våra stadskommuner.
Efter en sådan revision torde den nya kommunallagstiftningen komma att bära de välsignelserika frukter, man deraf hoppats, samt äfven blifva grundlaget för många nya former för allmänandans och medborgerlighetens fullständiga framträdande.
Den sålunda yrkade revisionen synes, beträffande Kongl. Förordningen om kommunalstyrelse i stad, böra, bland andra delar deraf, hufvudsakligast afse följande punkter: A) Allmänna Rådstugans eller Stadsfullmägtiges befogenhet bestämmes närmare och tydligare, så att de endast ega att handlägga hela kommunens yttre, gemensamma och allmänna ekonomi- och ordningsmål, som afse det helas kraf såsom kommun och ej tillkomma det enskilda arbetet, industrien och hushållningen.
B) Tydligare och bestämdare särskiljes, hvilka ärenden endast tillhöra Magistratens och hvilka tillhöra Allmänna Rådstugans eller Stadsfullmägtiges handläggning. C) Bolag frånkännas ali annan rösträtt, än den som tillkommer hvarje särskild delegare och i mån af delaktigheten, så framt han jemlikt § 3 är medlem af kommunen.
D) Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 31. 73 D) I stad med öfver 3,000 innevånare tillkommer hvarje röstande a) antingen och helst blott en röst-, b) eller efter skattebeloppet graderade högst tio röster.
I stad med 3,000 innevånare och derunder tillkommer hvarje röstande minst en personlighets-röst och derutöfver högst 29 skatteröster, graderade efter skattebeloppet.
Grunden för röstberäkningen är kommunens debiterings- och uppbördslängd å samtliga kommunalutskylder för hela nästföregående året.
E) Stadsfullmägtiges sammanträden kungöras och hållas, såsom i 18 § om allmän Rådstuga stadgadt är.
Föredragningslista skall i sessionssalen anslås samtidigt med kallelsen.
F) Intet ärende må till omedelbart afgörande företagas vid första sammanträdet derom, derest någon fullmägtig bordläggning deraf äskar.
G) Fullmägtiges ordförande anmäle genast godkänd afsägelse af stadsfullmägtigskap hos magistraten, som ofördröjligen fyllnadsval utlyser.
H) Klagomål öfver val samt allmän rådstugas och fullmägtiges beslut skola med all skyndsamhet af vederbörande handläggas.
De speciela motiverna för alla dessa yrkanden ligga i öppen dag.
Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles vördsamligen.
Af Herr Sidström, J. A., angående jernväg emellan städerna Wexiö, Carlskrona och Calmar samt bidrag af allmänna medel till utförande af denna väg, såsom en sydöstra stambana.
För att dels underlätta och befrämja den lifliga, men af tidsödande och besvärliga kominunikationsanstalter betungade samfärdsel och varutrafik, som af ålder egt Bih. till R.
Prot. 1865 1866. 11 Sami. 3 Afd. 10 74 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 61. rum emellan ilalmar-orten samt södra och sydöstra delen af Kronobergs län och dels sätta dessa orter i en närmare förbindelse med Statens södra stambana, har för längre tid sedan fråga uppstått om vigten och nödvändigheten af en jernvägsanläggning emellan städerna Wexiö och Calmar; men försöket att åstadkomma en slik jern vägsförbindelse har dock naturligen måst stranda mot de interesserade orternas oförmåga att med egna krafter bekosta densamma.
Ty fastän, enligt hållna undersökningar och sakkunnige personers utlåtande, en i allmänhet ovanligt gynnsam terräng erbjuder sig för en' jernväg i nämnda rigtning, så har dock kostnaden för en bansträcka af 10 mil och och derutöfver synts så afskräckande, att all tanke på dess åvägabringande af de ifrågavarande orterna måst såsom en orimlighet öfvergifvas.
Företaget, genom hvars utförande ett högst värderikt tillskott måste uppstå i trafiken på södra stambanan, måste blifva Statens och icke blott en särskild landsorts angelägenhet, helst då med ifrågavarande jern vägsförslag, hvars nytta och behöflighet redan blifvit af 1858 års jernvägskomité vitsordade, både kunde och borde sammanknytas ett annat statsinteresse af utomordentligaste vigt, nemligen en lättare kommunikation emellan landets förnämsta marin-etablissement i Carlskrona och södra stambanan, hvarigenom kunde beredas en både lifligare och snabbare tillförsel, i fredstid af alla de förnödenheter, som för vård och underhåll af detta dyrbara etablissement erfordras och i krigstid, af de förstärkta stridskrafter, som för dess försvarande tvifvelsutan blefve af nöden.
Emellertid och med särskildt fästadt afseende på önskvärdheten af en närmare förbindelse emellan de begge städerna Carlskrona och Calmar å ena samt emellan dessa och Wexiö å andra sidan, beslöts vid ett möte i Calmar den 7 Oktober 1863 emellan kommunalombud och enskilde för saken interesserade personer från Kronobergs, Blekinge och Calmar län, att, på gemensam bekostnad, låta anställa undersökning och upprätta kostnadsförslag jemte ritningar för en jernväg, åsyftande att vid Wexiö, hvarifrån en bredspårig bibana till södra stambanan vid Alfvidsjö redan då var under utförande, sammanbinda de begge förstnämnda städerna; och skulle rigtningen af denna jernväg blifva sådan, att densamma ifrån Wexiö sträckte sig i öster till trakten af Emmeboda gästgifvaregård inom Calmar län och derifrån utgrenade sig åt Carlskrona och Calmar.
I öfverensstämmelse med detta beslut, blef under loppet af sistlidet år nämnda jervägsundersökning verkställd af den utaf Kongl. Jern vägs-styrelsen till detta uppdrag förordade Ingeniören Th.
Weman, och inhemtas af undersökningshandlingarne, att jernvägens längd ifrån omförmälda utgreningspunkt straxt norr om Emmeboda till hvardera af städerna Wexiö, Carlskrona och Calmar; utgjorde 5 å 5
V6 mil eller tillsammans omkring 15'/2 mil, och att kostnaden i ett för allt beräknats till något öfver 10 millioner Riksdaler Riksmynt.