Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bergqvist; att sedan båda gäldenärerne afträdt sin egendom till sina borgenärers förnöjande, Bankens ifrågavarande fordran blifvit bevakad och till betalning fastställd genom Stockholms Rådhusrätts dom af den 31 Oktober 1853 i sökandens, och af den 12 December samma år i Bergqvists konkurs; att Bergqvist sedermera aflidit, hvarefter hans arf - Banko-Utskottets Memorial N:o 13. vingar sökt och genom bemälde Rådhusrätts dom vunnit urarfvaförmån; att hvarken från Bergqvists konkurs eller urarfvabo någon utdelning varit för Banken att erhålla, hvaremot sökanden genom utdelningar från hans konkursmassa och qvartalsvis verkställda inbetalningar godtgjort
Banken hela dess kepitalfordran, och i afräkning å öf~ verräntan erlagt 6 R:dr 39 öre, uppgående den upplupna och nu oguldna öfverräntan å lånet N:o 5,091 till 103 : 37. » » 11,991 » 215:63.
» » 11,995 » 229:58. tillsammans R:mt 5 4 8: 58; och har Styrelsen, jemte meddelande af dessa upplysningar, med afseende å sökandens höga lefnadsålder af nära 79 år, samt de af honom för öfrigt i ansökningen åberopade ömmande omständigheter, ansett sig ega skäl tillstyrka, att den sökta eftergiften af Bankens återstående räntefordran måtte honom beviljas.
I betraktande af hvad Styrelsen öfver Diskontkontoret anfört samt de till stöd för ansökningen andragna bevekande omständigheter, får Utskottet, vördsamt hemställa, att Diskontverkets ifrågavarande räntefordran må sökanden eftergifvas och ur verkets räkenskaper få afskrifvas.
Tlih. till B.
Prot. 1805 & 1800. 6 Sami. 1 Afd.
O Haft. 2 STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1866.
Banko-Utskottets Memorial B:o 14. 1 fU:o 14, Ank. till Exp.-Dt6k. den 7 Febr. 1866, kl. 12 tnidd.
Memorial, i anledning af väckt motion om befrielse för Vaktmästaren J. F.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Utskottets behandling remitterad motion, N:o 246, har Riksdagsfullmägtigen Nils Andersson från Wermlands län, med hvilken Riksdagsfullmägtige Lars Daniel Andersson. P. Eriksson och O. Ersson från samma län samt Eric Ersson från Gefleborgs län instämt, — med anledning deraf, att Vaktmästaren J. F.
Forsslund nödsakats godtgöra Banken med 4,520 R:dr för fem stycken lån från allmänna diskontfonden, utgifna på handlingar, som Forsslund under ansvar för deras rigtighet till
Diskontkontoret inlemnat, men hvilka sedermera befunnits vara falskeligen skrifna af f. d. Riksdagsfullmägtigen Paul Hedström, hvilken ock derför blifvit till laga ansvar dömd, — anfört, att under den med Hedström hållna ransakning icke ringaste anledning förekommit att Forsslund varit i förfalskningsbrottet delaktig och att Forsslund ej eller haft skäl att för brottslighet misstänka en man, hvilken, i likhet med Hedström, haft förtroendet att vid tre riksdagar vara sin orts representant inom Bonde-Ståndet och af Ståndet sjelft varit utsedd till Stats-revisor: att det emellertid förefölle motionären förunderligt att ett sådant bedrägeri, som det ifrågavarande, kunnat fortgå i så vidsträckt skala, som skett, innan detsamma upptäcktes, särdeles som det minsta formfel i en lånehandling sällan eller aldrig undginge vederbörandes uppmärksamhet och vid den granskning, motionären haft tillfälle anställa å de falska dokumenterna, det velat synas honom, som skulle en oursäktlig försumlighet egt rum å vederbörande granskares sida; att om en så beskaffad granskning, som genom 57 §, 4 morn., i gällande Banko-reglemente är vorden föreskrifven, i förevarande fall skett, det låge utom allt tvifvel, att verkliga förhållandet genast blifvit upptäckt, emedan en med dylikt granskningsarbete någorlunda hemmastadd och med urskiljningsförmåga utrustad person, så vida han åt gransk - Bih. titt B.
Brot. 1865 & 1866. 6 Sami. 1 Afd. 7 Häft.
2 Banko- Utskottets Memorial N:o 14.
Dingen egnat någon möda, icke länge skulle tvekat att förklara den honom föreliggande lånehandlingen såsom falsk eller, för att iakttaga all försigtighet, åtminstone att fästa uppmärksamhet på de omständigheter, som syntes gifva anledning att misstänka densammas äkthet, samt att då Forsslund således ej kunde anses vara ensam vållande till den förlust, hvars gäldande han måst sig åtaga, motionären funne det vara obilligt, att icke säga orättvist, att ersättningsskyldigheten skulle drabba Forsslund allena, hvadan och med kännedom om Forsslunda bemödande att redligt uppfylla sina tjenstepligter äfvensom den oförtrutenhet och oegennytta, hvarmed han under en lång följd af år gått ett stort antal medborgare tillhanda med lånedokumenters inlemnande och penningars uppbärande i Bankodiskonten, motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte befria Forsslund från ersättningsskyldigheten för de, på grund af förenämnda falska handlingar, från Banken utgifna medel, hvilka Forsslund nödgats att hos
Diskontkontoret upplåna och till kontoret återbetala, enär all tillgång hos Hedström saknats.
Styrelsen öfver Diskontkontoret, hvars yttrande häröfver infordrats, har härvid till en början erinrat, att då inga särskilda omständigheter förekomme, som gjorde en handling eller innehafvaren af densamma misstänkt, det i allmänhet vore endast någon tillfällighet, som ledde till upptäckt af handlingens falska beskaffenhet, men att det deremot oftast vore ganska lätt att finna en handling vara falsk, om, vid densammas granskning, någon äfven den ringaste, anledning vore för handen att betvifla dess äkthet.
Vid granskning af ifrågavarande lånehandlingar, med full kännedom om deras falska beskaffenhet, skulle denna finnas antaglig och möjligen påtaglig, men annorlunda utfölle bedömandet då granskningen företoges utan kunskap om den begångna förfalskningen och under fullt berättigadt antagande, att en sådan icke rimligen kunde vara att befara.
Oaktadt icke den ringaste anledning förefunnits att ifrågasätta handlingarnes äkthet, skedde dock upptäckten af förfalskningen derigenom, att möjligheten deraf icke förbisågs, och på ett mera nöjaktigt sätt kunde för det billiga bedömandet icke ådagaläggas att
Styrelsen icke af det enskilda förtroendet till kommissionärer eller underkommission ärer ansåge sig frikallad från förbindelsen att till alla delar undersöka inkommande lånehandlingar.
Upptäckten skulle ock i annat fall kunnat fördröjas intilldess de på falska handlingar till Forsslund utbetalda lån stigit till en summa, som denne ej mägtat återgälda, ty förfalskaren, Paul Hedström, hadé i följd deraf, att han varit Riksdagsman af Bonde-Ståndet och åtnjutit detta Stånds förtroende att väljas till Revisor af Stats-, Banko- och Riksgäldsverken, kunnat med lika mycket hopp om framgång, som andra bland nämnda Riks-Stånds ledamöter, göra anspråk på att
Styrelsen endast och allenast på grund af hans vittnesbörd om låntagares och löftesmäns vederhäftighet skolat godkänna från honom inkomna låneansökningar, och sålunda hade Hedström äfven kunnat underlåta att på lånehandlingarne tillsätta sådana namnteckningar, hvilkas tillvaro nu ensamt röjde handlingarnes falska beskaffenhet.
N Då Styrelsen följaktligen hade att tillräkna sig förtjensten, att den ifrågavarande, under ofvanberörda omständigheter särdeles farliga förfalskningen upptäcktes, innan ännu densamma fått antaga en utsträckning, som lätteligen kunnat leda till oskyldig persons ekonomiska undergång och Bankens skada, trodde Styrelsen sig kunna med skäl afvisa den tillvitelse för oursäktlig försumlighet vid handlingarnes granskning, som motionären ansett sig tillständigt att mot Styrelsen frambära; och hade Styrelsen icke kunnat underlåta att fästa uppmärksamhet på vissa omständigheter, som, enligt Styrelsens tanke, ådagalade, att en af Styrelsen alltför långt Banko-TJtskottets Memorial N:o 14. 3 sträckt fordran på lånehan dlin gars formela rigtighet skulle leda till ett tillbakavisande af de flesta sådana handlingar, som afsåge lån åt de mindre, i allmänhet icke skrifkunnige jordbrukarne, särdeles i orter, der underkommissionärer bland allmogen författa dessa handlingar.
Dylika underkommissionärer hade, med få undantag, förstått att genom ordentlighet vid låneliqviderna förskaffa sig det anseende hos Styrelsen, att denna åtnöjes med af dem meddelade vederhäftighetsbevis och betalningsansvar, hvadan ock hvar och en så beskaffad lånehandhng i de aldra flesta fall icke erbjöde annan säkerhet i formelt afseende, än den, som funnes i kännedomen derom, att kommissionären omedelbart till ansvarige inlemnaren insändt handlingen, hvilken ofta, hvad sjelfva skriften till utseende, sammansättning och stafning anginge, vore sådan att dess äkthet kunde dragas i tvifvelsmål.
Af någon tänkande person kunde väl ej eller ifrågasättas, att Styrelsen, som hade att pröfva lånehandlingar från ett distrikt, sträckande sig från Sveriges nordligaste punkt ända till Skånska gränsen, skulle kunna känna hvarje låntagares och löftesmäns namnteckning eller bomärke samt alla vittnens och betygutgifvares namnteckningar; och just derföre samt för att skydda Verket mot förluster hade stadgandet om inlemnares förbindelse att ansvara för lånehandlingars rigtighet tillkommit.
För inlemnare, som icke uteslutande såge på provisionen för uppdragets besörjande, utan äfven besinnade den ansvarighet han sig iklädde, vore det i allmänhet icke svårt att skydda sig för falska lånehan dlin gar.
Många utvägar erbjödo sig i detta afseende, men det vore ej här stället att närmare vidröra dessa; och hade Styrelsen upptagit ämnet endast för att framhålla, att den ansvarige inlemnaren af en lånehandling alltid måste anses vara ensam vållande till den förlust, han kunde komma att lida derigenom, att handlingen sedermera befunnes vara af origtig beskaffenhet sarht att om Styrelsen också med all sorgfällighet hädanefter såsom hittills verkställde granskning af ingifna lånehandlingar, falska sådana kunde undgå Styrelsens uppmärksamhet, äfven om Styrelsen såsom grundsats antoge, att icke godkänna andra handlingar än dem, om hvilkas rigtighet
Styrelsen skäligen kunde anse sig ega full visshet.
På grund af hvad sålunda anfördt blifvit, ansåge Styrelsen det nogsamt framstå, det Styrelsen för sin del saknade allt skäl att understödja motionen på den utaf motionären uppgifna anledning att Forsslund ej kunde anses vara ensam vållande till den förlust, hvars gäldande han måst sig åtaga.
Då motionären äfven sökt andra anledningar till sitt förslag och sålunda framhållit, jemte annat, dels den oförtrutenhet och oegennytta, hvarmed Forsslund under en lång följd af år skall hafva gått ett stort antal medborgare tillhanda med lånedokumenters inlemnande och penningars uppbärande i Banko-diskonten, och dels att Forsslund nödgats upplåna de för infriande af de belånade falska handlingarne erforderliga medel, hade
Styrelsen ansett det knappt vara behöfligt erinra, att, om äfven Forsslund utan all godtgörelse besörjt sina lånekommissioner, hvilket dock af Paul Hedströms till Forsslund aflåtna bref motsades, sådant vore af helt och hållet enskild natur, ådagaläggande en hos dylika kommissionärer ovanlig beredvillighet och välvilja, och hvad åter Forsslunds ekonomiska ställning anginge, hade Styrelsen just med kännedom om densamma icke tvekat att godkänna Forsslunds inlemnare-ansvarighet för ett ganska högt belopp, oaktadt Styrelsen långt ifrån vore viss om att de lånehandlingar, för hvilka hans ansvarighet antagits, voro alla äkta — ett resultat hvartill Styrelsen omöjligen kunde komma genom granskning af berörda handlingar, hvilka med jemförelsevis rätt få undantag företedde ett sådant 4 B wiko- Utskottets Memorial N:o 14. utseende i stilistiskt hänseende, att man lätteligen kunde frestas till det antagande, att de samtliga voro falska.
Efter inhemtande af hvad Styrelsen öfver
Diskontkontoret sålunda i ämnet anfört, har
Utskottet funnit skäl icke vara för handen till medgifvande af befrielse för Vaktmästaren Forsslund från den ansvarsskyldighet honom såsom inlemnare af de ifrågavarande falska låuehandlingarne åligger, samt hemställer fördenskull, att Riksdagsfullmägtigen Nils Anderssons förevarande motion må lemnäs utan allt afseende.
Reservationer: af Riksdagsfullmägtige Per Östman från Wester-Norrlands län och Lars Gustaf Andersson från Elfsborgs län.
Banko-Utskottet 9 Betänkande No 15. 1 A:o lå.
Ank. till Exp. Utsk den 20 Febr. 1866, kl. 6 e. m Betänkande, med förslag till ändring i vissa delar af föreskrifterna angående metalliska kassan, m. m.
Vid granskning af do i 2:dra artikeln af Banko-reglementet upptagna föreskrifter om Bankens metalliska kassa, invexlingen af sedlar, utmynlningen och Bankens sedelstock har Utskottet till pröfning förehaft icke allenast inom RiksStånden väckte och till Utskottets handläggning remitterade motioner, afseende ändring af en och annan af dessa föreskrifter, utan äfven ett af Bankens Full— mägtige till Utskottet inlemnadt förslag till åtskilliga jemnkningar i uppställningen af Banko-reglementet i dessa delar.
För berörda motioner och förslag gär Utskottet, nu att redogöra i den ordning, hvari föreskrifterna i Reglementet förekomma; hemställande Utskottet härvid, alt de §§ i nuvarande Reglemente, hvilka här icke omnämnas, må i det blifvande Banko-reglementet olörändrade qvarstå.
Såsom Bankens metalliska kassa anses och beräknas, jemte annat, enligt Litt.
F. af 5 §:n, det silfver, vare sig Hamburger-Banko eller Preussiska Thaler och det guld, som genom vexelköp blifvit hos kända och säkra handelshus eller bankinrättningar i Hamburg, Altona, Berlin eller London, för Bankens räkning, nedsatt, samt det silfver och guld, som är under transport från utrikes ort till Banken.
Under anförande hurusom erfarenheten visat nödvändigheten deraf att, äfven å andra orter, än de här ofvan uppräknade, hafva depositioner för Bankens räkning, hemställa Banko-fullmägtige, om uteslutande af orden; Hamburg, Altona, Berlin eller London; och som Utskottet, lika med Fullmägtige, ansett Fullmägtige böra berättigas att utsträcka vexeiköpen till andra valutor, än dem, som omförBih. till R.
Prat. 1865 & 1866. 6 Sami. 1 Afd. 8 Häft. 1 2 Banko- Utskottets Betänkande N:o 15. målås i Reglementets 9:de §, och alltså här nedan i 4:de punkten afgifvet förslag i denna syftning, tillstyrker Utskottet, att det 5:te §:n motsvarande stadgande må erhålla denna uppställning: l:o.
Såsom Bankens metalliska kassa anses och beräknas: a) såväl gångbart, som aflyst Svenskt silfvermynt; b) Svenska och Holländska Dukater; c) utländskt silfvermynt; d) omvntadt silfver och guld; e) silfver- och guldposter, som Myntverket af Banken eller för Bankens räkning emottagit och under sin vård eger; f) det silfver och guld, som genom vexelköp blifvit hos kända och säkra handelshus eller bankinrättningar å utrikes ort för
Bankens räkning nedsatt eller är under transport från utrikes ort till Banken; g) beloppet af uppköpta vexlar, betalbara å utrikes ort, hvilka icke till liqvid förfallit eller blifvit för inkassering afsända.
I anledning deraf att i 1 mom. 2:dra punkten af Reglementets 7 § stadgas att ej mindre parti af någon utländsk myntsort lår inköpas, än ett skålpund, anföra Fullmägtige att denna föreskrift föranledt den uppfattning, att utländskt mynt får inköpas endast efter vigt och sålunda utgjort ett hinder för mottagande af Norska och Danska Specier i stycketal; tilläggande Fullmägtige att de, utan att nu ingå i undersökning, huruvida ett sådant emottagande bör ske eller ej, anse omför mälda stadgande böra uteslutas från Reglementet, helst det synes böra ankomma på Fullmägtige att bestämma det minsta partiet, som i den dagliga rörelsen får emottagas.
Med gillande häraf, föreslår Utskottet, att föreskriften i 7:de §:n må få denna lydelse: 2:o. Mom. 1.
Såväl i Banken, som vid Lånekontoren invexlas, mot Bankens sedlar, Svenskt silfvermynt.
Äfven inköpas, efter de pris, som Fullmägtige hafva att bestämma, utländska silfvermyntsorter, med undantag af skiljemynt. Mom. 2.
Skulle, vid Lönekontoren, större qvantiteter utländska silfvermyntsorter erbjudas till inköp, än som kan ske med de tillgångar, Lånekontorens kassor för tillfället ega, äro dessa kontor berättigade att, för inköpets verkställande, assignera på Banken å en för sådant ändamål öppnad särskild Banko-Utskottets Betänkande N:o lä, 3 räkning, under förbehåll likväl, att kontoret för det assignerade beloppet, så fort ske kan, redovisar.
Stadgandet i 8:de §:n af Reglementet om ett bokföringspris å Svenska och Holländska
Dukater har till väsendtlig del siri grund deri, att alla utländska valutor blifvit i Bankens räkenskaper bokförda efter ett visst värde, utan afseende på det verkliga värdet i Svenskt mynt eller det pris, hvartill valutan blifvit inköpt.
Utom det all räkenskaperna till följd häraf blifvit invecklade och, för den dermed obekante, svårlattliga, synes det böra ankomma på Fullmägtige att ordna bokföringen i dess alla delar, hvilket icke kan medföra något äfventyr, då Fullmägtige icke lära förbise nödvändigheten att vid afslutningar eller andra beräkningar tillse, att främmande valutor icke uppskattas så högt, att någon olägenhet derigenom uppkommer.
Af synnerligt inflytande kan dessutom ett misstag i detta hänseende, om ett sådant skulle förelöpa, icke vara.
På dessa skäl, i lörening med hvad i föregående punkt är vordet anfördt, föreslå Fullmägtige den ändring af ofvanberörda §, som här nedan upptages och hvilken Utskottet tillstyrker Rikets Ständer att godkänna. 3:o.
I Banken emottagas: l:o.
Svenska och Holländska Dukater, efter det pris, Fullmägtige, med ledning af priset å guld på utrikes orter, tid efter annan, bestämma; och 2:o.
Konlrolleradt verksilfver efter det pris, Fullmägtige bestämma, äfvensom kontrolleradt dukat- och arbetsguld eller annat omyntadt guld efter del för tillfället gällande invexlingspris på Dukater.
Beträffande 9:de §:n i Reglementet, hafva Fullmägtige anfört följande:
Föreskrifterna om Bankens vexelhandel lida ännu af inskränkningar, som hindra den att motsvara rörelsens behof och nödga den enskilde till uppoffringar, hvilka för landet gå förlorade.
Först vid sista riksdagen medgafs inköp af Pund Sterling, ehuru omsättningen med utlandet till största delen försiggår i denna valuta, och då handelsförbindelserna med Frankrike och Belgien år från år vinna i vigt och betydelse, i den mån landets trävaror mindre egna sig för den Engelska än för de Franska och Belgiska marknaderna, skall förlusten vid indragningen al valutorna för denna export jemnt ökas, om icke Banken sättes i tillfälle att också köpa vexlar i Francs, för att efter beqvämlighet tillgodogöra de behållningar, som derigenom kunna uppkomma, då sådant kan ske med fördel eller åtminstone utan förlust.
Dessutom kan det icke vara förenadt med synnerlig svårighet för Fullmägtige att finna säkra handelshus å de större handelsplatserna, men deremot en fördel att på flera orter hafva fördelade de valutor, som Banken måste hafva i främmande länder, om icke silfver skall, med stor kostnad och uppoffring både 4 Banko-Utslcottets Betänkande N:o 15. för Banken och landet, föras fram och tillbaka, då förhållandena föranleda till dylika omflyttningar.
Med anledning häraf föreslå Fullmägtige att det må medgifvas dem alt uppköpa de vexlar, som de pröfva lämpligt, och alt i förvar nedsätta behållningarne, der sådant anses tjenlig!; hvarförutan utväg torde böra beredas att kunna köpa vexlar i Svenskt mynt, dragna å utrikes ort, om sådana förekomma, hvilket åtminstone icke bör motarbetas.
Utskottet, som i alla delar gillar hvad Fullmägtige, till stöd för deras förslag om ändring al Reglementets 9:de § anfört, får, under åberopande al yttrandet bär ofvan om olurnpligheten att genom Banko-reglementet bestämma angående sattet för bokföring i Bankens räkenskaper, hemställa, dels att momenterna 1, 2 och 3 »f 9:de § erhålla denna lydelse: 4:o. Morn, 1.
Fullmägtige bemyndigas alt, af välkända och solida trassenter eller endossenter, låta i Stockholm, Göteborg och Malmö, efter den kurs Fullmägtige bestämma, köpa vexlar, betalbara å utrikes ort, dragna på tre månader eller kortare tid. Mom. 2.
Den fond, som till följd af vexelköp eller andra aftal finnes å utrikes ort för Bankens räkning stående, ega Fullmägtige att, på tjenligaste vis, disponera, antingen genom indragning af silfver eller guld eller och medelst afgifvande af vexlar.
Införskrifvet silfver och guld skall alltid mot sjöfara försäkras.
Såväl beloppet af de vexlar, hvilka få afgifvas, som kursen å desamma bestämmes af Fullmägtige. Mom. 3.
Fullmägtige ega att förordna hos hvilket eller hvilka handelshus eller bank-inrättningar å utrikes ort depositioner för Bankens räkning få verkställas; dels att 4:de mom. af samma §, så lydande: “I de angående bokföringen och redovisningen nu gällande föreskrifter äro
Fullmägtige berättigade att vidtaga sådana förändringar, hvarigenom reda och en kelhet i förening med säker kontroll bäst må vinnas." 5:o. må från blifvande Reglemente uteslutas; dels att, då indragning Irån utrikes ort, äfven af guld ifrägakommer, mom, 12 får lyda, som följer: Banko-Utskottets Betänkande N:o 15, 5 6:0.
Inkomster och utgifter vid uppköp och försäljning af vexlar samt indragning af silfver och guld upptagas i särskild vinstoch förlust-räkning; samt dels 7:o. att föreskriften i 13:de mom. får från Reglementet utgå; varande detta moment så lydande: “Vid bokföring i Bankens räkenskaper beräknas 300 Mark Hamburger-Bauko eller 150 Preussiska Thaler till 400 R:dr R:mt och 1 Pund Sterling till 17 R:dr.u
Verkliga meningen med det i ll:te §:n af Reglementet förekommande uttrycket att kreditivrätt skall beredas
Banken för “ett belopp i silfver11 kan, enligt Fullmägtiges förmenande, vara tvifvelaktig; men då det torde medgifvas att om någon inskränkning i Fullmägtiges rätt att välja platser för negociation om län eller kreditiv är afsedd, en sådan inskränkning är öfverflödig för att icke säga skadlig; så föreslå Fullmäglige uteslutande från §:n af orden “i silfver11.
Sorn denna föreskrift, tillkommen vid en tid då Fullmägtige saknade rättighet alt köpa och sälja vexlar å annan utländsk myntsort, än Hamburger-Banko, sedermera bibehållits oförändrad; lärer under nuvarande förhållanden, den ifrågasatta uteslutningen vara fullt ändamålsenlig; och Utskottet tillstyrker alltså, att nämnda må erhålla denna lydelse: 8:0.
Då Bankens säkerhet det kräfver, ega Fullmägtige att, till förstärkande af metailiska kassan, å utrikes ort upptaga lån eller bereda Banken kreditivrätt till belopp, motsvarande högst Tolf Millioner Riksdaler Riksmynt.
I sådant afseende hafva Rikets Ständer hos Kongl.
Maj:t i underdånighet anhållit, det Kongl. Maj:t, uppå Fullmägtiges anmälan i ämnet, täcktes låta bemedla det af Fullmägtige lör
Bankens säkerhet nödigt ansedda lånet under den form, som lör ändamålet kan finnas erforderlig samt å ett sådant lån meddela Dess nådiga garanti.
Då allt det silfver och guld, som på grund af Kongl.
Myntverkets attester emottages, beräknas till beloppet i fint, har det synts Fullmägtige, det stadgandet 13:de §:n att silfrets och guldets halt kan föranleda till vägradt inköp deraf icke tillhöra Banken, utan Kongl. Myntverket; hvadan Fullmägtige hemställt om uteslutande från §:n af sista meningen, så lydande: “beroende det af Fullmäglige at I bestämma, huruvida silfver och guld under den i allmänhet bestämda lägsta hal må emottagas.11 6 Banko-Utskottets Betänkande N:o IS.
Till denna hemställan, får Utskottet tillstyrka bifall; kommande, under förutsättning häraf, 13:de § att lyda som följer: 9:o. Allt silfver, som till