Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kriget .kallades redail af de gamle romare .det af mödrar afskydda)), och hvad har mera bidragit till att förnedra och undertrycka kvinnan, än just den stora bety- delsen krigen haft i folkens lif?
.Darigenom ha modet och styrkan, just de ägenskaper kvinnorna oftast sakna, kommit att skattas så högt - och det lider intet tvifvel, att ju mera fredsidéerna triinga fr ' am i viirlden, desto större blir också, kvinnans inflytande.
Det iir sklunda rätt naturligt, att fredsidéerna lätt hägra för kvinnans fantasi.
Det %r äfvenledes s a m t, att kvinnornas aybete i ' k&amp;- rens tjänst bör vara ett fredens arbete, men må, de se till, att de göra detta, arbete i den ~aftcr: riktningen!
Man skulle säkerligen skämta öfver den person, som försökte sig p i att lösa en svårtydd text af ett språk, hvars element han ej kände till, men lika dåraktigt g i de till väga, som i tal och skrift arbeta för en evig fred mel- lan folken, då, det iinnu under langlign tider kan behöfras att predika fred och försonlighet mellan upprörda politiska partier eller i lifvets alldagliga förhållanden.
Med det in- flytande kvinnorna äga öfver barnasinnet behöfva de.
aldrig sakna tillfällen att lära och inskärpa dessa elementarkunskaper till den eviga fredens framtidsevangeliuui, hvillca heta kärlek till nästan, pliktuppfyllelse, ordning och ljdnad.
Den som ar genomtraiigd af dessa dygders sanning, han arbetar ' för freden så, länge denna ej hotar kultur och frihet, men han vet, att dessa ideela makter ltunna hotas, och h a n.
gör sig beredd att med vapen i hand försvara hvad som ar honom dyrbarare än både gods och lif.
Vi stå, nu i vårt land inför en utkämpad strid.
H trettio år ha vi stridt om 7rzrm r a r t försvar skulle ordnas.
Må, det beslut, som fattats, denna höst, skett i en lycklig stund.
Må, det i ena sidan finnas en reformeriias anda, som til1mötesgå.r viktiga anspråk, a den andra sidan en mittfullhetens ánda, som erkänner ratt land skall med lag byggas.
» Den andan skall utga i f r h kärleken .till fadernes- landet, ej den enes eller den andres, men a77m r h gemeni-.
samma ägendom.
245 Det - siiges, &amp; tt de bildade klasserna skulle djupare kanna förlusten af den nationella friheten än de andral.
Det ar ju möjligt, må de d i taga den.
tyngsta delen af bördan!
Man ma dock ej glömma Menenii Agrippa gamla fabel om magen och lemrnarne, som .är lika sann nu, som f ö r niira två och ett halft årtusenden sedan.
Ingen samhallsl~lass.
lider, utan att ock .de andra beröras daraf.
Huru ifrigt vi an må .önska att berattigade politiska röstrigtsanspråk tillgodoses, m&amp; vi likväl protestera mot det uppfattningssattet, att den icke röstberättigade ej skulle hafva intresse af faderneslaiidets frihet och sjiilfstiindighet; vi kvin-.
nor må med fullt skal göra detta; hvilka alla samt och syn- nerligen icke iiFo röstberättigade, Aj ens ännu på allvar p i - tiinkta att erhålla röstratt.
Vi kunna ej gifva oss sjalfva till krigstjans~, säges det ..
Nej, nien vi kunna skänka det som för oss har mera värde a n lifvet, fader, makar, bröder, söner.
Vara plikter mot faderneslandet kunna vi, ock uppfylla då vi läia ungdomen att iilska sitt land.
Försvarsfester och försvarsförepingar kunna val framkalla fosterliindska stim- ningar för ögonblicket, inen det enkla, arbetssama, lyckliga 7zemnzet det fostrar en djupare och varaktigare fosterlandskärlek - den enda af verkligt varde. '
Må vi kvinnor se förhållandena s i d m a de äro, ' må .vi lara oss att inse vart folks plikter och fördelar, dess för- tjänster och dess fel.
; må vi vara lika fjärran från kanslo- samma, f örvekligande fiedssviirmerier som fråh uppskrufvad chauvinism, må vi söka ingifva våra barn just denna starka, sunda nationalitetskansla, då hrbeta vi ock för ' vårt lands försvar!
Må vi lära ungdomen, att plikt uppfyll els^, ordning och lydnad äro dygder i d a.
lifvets förhållkden boch att den tjanstgöring, som bor inskärpa des.
dygder, ej ar för- spilld, och att det ä r, viirdt mödan att i farans stund kunna ' med vapen i hand tjäna ett fritt fosterland.
Den som känner, att ban med gladje kan dö för &amp; tt fosterland, han jagar ej i en lifsledans stund kulan genom.
pannan, han har lärt sig att älska något högre än sina nöjen och sitt eget jag, han strafvar i alla.
lifvets förhållanden efter att ' gagna sitt land och genom sitt land mänskligheten.
.. .Ellen iii-ies.
+ -- '
Vera Vorontzoff -- Sonja Kovalevsky.
S i som båda dessa böcker kommit - Pwa Vorontzof af S o ~ j a Kooalecsliy; Sonja Kocalevsl~ af &amp; me Cltadotte Le$ Z e i - sedan ' de bida författarinnorna aflidit, äro de allt för personligt gripande, för att de bida dödas viinner om dem skulle kunna fälla nigot som helst objektivt omdöme.
Jag kan har endast - hvad andra granskare ej kunna - i någon mån låta de tystnades egna stammor tala. '
I en folkvisa finnas några ord, hvilka runno mig i htigen inför de båda, böckerna, sal fiilla af lif, ett lif, hvil- Bet förnimmes mångfaldigt starkt efter de båda författarinnor- nas död.
Det %r en strof om tvenne skalar: » &amp; z encc fyllcl nlecl * in, c h 2 a9ztlrtr fyllcl med t6mr ».
Vera Vorontzoffs lifsbistoria ar bagaren, d i r Sonja iskänkt sin eldiga andes vin.
Det är ett i sina hufvuddrag verkligt öde, som har blifvit skildradl, och Veras riitta namn ar att finna bland den sjust tja rna af stora diktmeiu, om hvilken Sonja talar i studien öfver Saltikoff.
Nen Sonja har fyllt formen - den verkliga händelsen - med sitt eget personliga lif, sin intensiva förmäga att omlefva andras öden, att dikteriskt känna deras känslor, att flyta hiin i och för- djupa sig i deras stämningar, att med koncentrerad energi eller lyrisk intensitet htergifva dem.
Sonja hade ämnat fort- sätta skildringen af Veras öde, hvars gestaltning först blef ratt tragisk, sedm flykten fört makarne och deras bkda barn ur Sibirien till Paris.
Efter den djupaste disharmoni mellan mannen och henne, slet Bera sig slutligen lös frkn den, för hvilken hon förgäfves offrat sitt lif.
A t t påpeka några enskilda skönheter i Vera T-urot~ixof torde vara obehöfligt, alla skola .sjalfva finna.
Denna Vera lefver för oss, som om vi i verkligheten följt hennes öde; de orngifningar, de barndomsintryck, i hvilka hon upp- vuxit, iiro genom Sonjas dikteriska konst vordna ocksii våra erfarenheter.
Blott ett drag må har sarskildt fram-,
' hallas, ett f ör Sonjas temperament mycket kännetecknande: att föra alla tongingar fram i en full harmoni och så af- bryta denna med en skärande dissonans3 Kontrasten mellm lifvets fullhet och förintelsen, och erfarenheten af deras nar- het till hvaraiidra, fyllde helt hennes m.edvetande.
Hon har aldrig skrifvit nalgot af personligt lif, af poesi mera vibre- rande än den underbara skildringen, d&amp; vårnattens stillhet och Veras kärleksdrömmar genomträngas af troïkaiis bjällror - den troïica.~, som förde sorgens bud.
Det oändliga, lifs- krafvet pal samma galng som den bottenlösa melankolien i Sonjas eget skaplynne lefva p&amp; detta och de f öljande bladen.
Hon sade själf, p&amp; tal om denna skildring: m att se läske- drycken nzirma sig ens lappar men ryckas undan dem T detta är kvalens kval och det i lifvet vanligaste af alla. » Utan att kiiniia den antydda grundtonen i Solijas skap- lynne försthr man heller icke rätt inledningen till Fke T7iciis - den bok, som slmlle blifvit en kärlekens och smärtans, en förnyelsens och undergHngeiis, en dödens och lifvets bok.
Valren gjorde Sonja melankolislr, ej endast ededaii den,väc- Irer längtan efter .lycka, utan framför allt emedan hon alltid salg döden bakom lifsfullheten; .med en skaldisk.
lrrnft, hvillren en kvinnas penna ej ofta lyckas n i, skildrade hon denna sin stimning i Vae JGctis, Dar ljuder hennes stora klagan öfver tillvarons oupplös1ig.a dualism genom iiainnda makters samvälde, den dualism om hvilken niistaii alla slaviska dilr- tare äro s&amp; inteiisivt medvetna, ett inedvetande, som för en gör askesen, för en annan nirvma, för de flesta melaiikolien till det dem behiimkande.
I H t miwm fi .. &amp; z polsh ?lggs ?-ol-el möta vi för sista gangen d e n lilla Tanja, som vi i Sy,~t~.cmza $qjer-:; 7~i lärde &amp; lskn, det slutna, lidelsefulla, entusiastiska barnet, närande sin fantasi med ensamheteus dröuliiiar och intrycken af stora tidshän- delser.
I studierna öfver (korge Eliot och Snltihf åter, få, vi for sista gingen höra den med Rysslands som med det öfriga Europas kultiirlif s&amp; förtrogna fr.u Kovalevsky skissera några af dessa sa.mtidspersonligheter, af hvillca man under en stunds samtal med heinie fick.
det elin, intrycket intressantare an det andra.
S i, som dessa studier äro skrifna, kunde Sonja Kova- levsky tado i timmar och dagar, endast mycket mer lätt och ljfligt; hoa hade - vare sig hon berättade eller undervisade ' '.
- en förmage af klar, enkel och p i samma gkng malande ' framställning, om hvilken de, som ej personligen.
kant henne, i nagon man kunna erhalla ett begrepp genom skisserna af George Eliot och Saltikoff.
- C i: d: Om den af tarar fyllda skilen, lacryipatoriet, dar A. Ch.
Leffler samlat hvad Sonja berättat henne om sig sjäkE, och hvad hon med henne upplefvat, är ett uttalande an svirare.
Hiir skola dock, för b&amp;das skuld, några antydningar lämnas om rätta sättet att läsa densamma.
b. Ch.
Leffler har sjalf genom inledningen afiiigsnat alla ansprak p&amp; en fullstindig, objektiv biografi.
E o n har endast velat fylla, hvad hon ansåg som en sin okäraste och dyrbaraste plilrt~: att samla allt det intressants hon visste om Sonjas persoiiligliet för att bevara det å t den framtid, som helt visst kommer att å t Sonja Kovdevsky ge en plats i hennes.
tids " historia- Vid fyllandet af denna plikt har A. Ch.
Leffier varit genomträngd af vissheten, att det icke var omöjligt att gifva af Sonja en mera sympatisk bildn än den hon gaf, och hon skref, nar hon slutat skildringen: » Jag vet, att jag hela tiden vid författandet af denna biografi haft en s i lefvan.de pietetskiinsla till min ledning, att jag, vid hvarje ord jag sagt, sökt a t t e liksom aflyssna Sonja hennes innersta tanke och framsKilla henne s&amp;, som hon ville bli framställd, lata mig ledas af henne och endast af henne.
Ännu har jag hennes ande öfver mig och har därför kunnat göra det.
Om ' några i r skulie jag ej kunna göra det mer, skulle ej kunna tillagga ett ord utan att för- störa andan i det hela.
o A. Ch.
Leffler öfvade, d&amp; hon sålunda skref om Sonja, samma stora, manliga öppenhjartighet, som hon skulle öfvat, ifall hon talat om sig själf.
Men hon besinnade ej,.
att de sammansatta staniningsrnänuiskorna icke kunna göras förstie- liga med alldeies samma medel som de enhetliga karaktererna.
Genom att i tryck fixera en stimnings111 '; i; iiniskas lynnes- skiftningar, hugskott, sjalfmotsagelser, kommer man.
ofrivilligt a t t.
h i s t d i s e r a dem, att ge fasta konturer i t det, som i
249 verkligheten hade.
molneiis latta, behagfulla, flytande former.
För att taga niigra exempel bland många: när Sonja sjäXf skildrade sina nederlag och triumfer som sportskvinna, var det med en ssdm själfironiserande humor, att ingen t57~8rare misstog detta för skryt, lika litet som den, hvilken hörde henne skildra sink känslor p&amp; färderna mella?
Stockholm och Malmö, fick nggot djupt intryck af bitterhet.
Mer iin en g&amp;ng uttalade hon, tvärtom varm tacksamhet till Sverige, som be- redt .henne ett hem och ett arbete, och detta yttrade ' hon ej till svenskar endast, utan till utländingar.
Hennes klander mot Stockholm var det mycket berättigade, att man där be- fann sig i en sm&amp;stacZ, där alla lade sig i hvarandras ange- lagenheter och där man aldrig kunde skilja mellan sak och person.
Bien när en mängd dylika yttranden eller psykolo- giskt egendomliga smådrag träda den med personligheten obekanta likaren till mötes, oförmedlade af leendets, blickens, stimmans, och den för Sonja egendomliga humorns charme,.
samt flyttade ur sammanhanget med omgifningen, med hän- delserna, med tiden, då, erhslla de n&amp;got helt aiinorlunda be- stamdt än i verkligheten och förefalla att hafva h.aft lå,ngt större dimensioner.
Af denna orsak delade jag ej fullt A. Ch.
Lafflers &amp; sikt, vare sig om omfattningen af, men i synnerhet ej om tiden f ö r utgifvandet af .denna biografi.
För den med personlig- heten ytligt eller alls icke bekanta, samtiden, iir ett plastiskt biografiskt tillvagagiiende det, som passar för en sfimniqgs-, människas bild, e t t tillvägagående, som aflägsnar tillfällig- heterna och framhiifver väsentligheterna; på ett visst afstiiid ar statyn det enda konitverk, som gör en stor verkan, så,- ledes också, en scm9z verkan, af en stor personlighets bild.
För framtiden &amp; ter, hvilken - för att bruka en para- dox - kommer narrnare genom att komma på, ett ännu större afstand - ger den pittoreska metoden, som A. Ch.
.Iieffler valt, den värdefullaste bilden.
Det i hvardagslag studerade, i en intim miliö placerade, i alla detbljer soggrannt utförda porträttet, blir alltid .det för en följande generation mest intressanta, liksom det för sympatiska och intelligenta ogon redan i ' samtiden mest dyrbara - och det ar att hoppas, att endast skdana ögon skola komma att falla p&amp; Sonja Kovalev-.
skys biografi.
Alla böra emellertid minnas, atii A. Ch.
Leffler hade väninnans och förf attarinnans dubbla intresse f ör allt, smatt som stort, hvilket var för Sonja karakteristiskt; att hon älskade allt, att hon dirför f örstod mycket; zltt hon ingalunda dömde - och därför har hon icke kunnat.
fatta, att ej alla andra ocksa skylle kunna förstå och afbiilla sig från att döma.
Tyvärr har A. Ch.
Leffler silunda sjalf ådragit sig omilda omdömen genom sin biografi öfver Sonja, och en del.
uttryck i denna ge verkligen anledning till den önskan att hou, mera äri som skett, utvecklat och darigenom modererat sina yttranden.
S&amp; t. ex. nar ho11 talar om Sonjns, inga medel skyende h&amp;nsynslöshet att nå sitt mil, borde hon till- lagt: att det var just de ?&amp;JR meddn, som Sonja försmådde; liksom p&amp; tal om Sonjas %skenbara anspråkslösliet », att denna nog var a.erlc; .lig, men icke darför clwlc.
Sonja kunde.
ej gärna vara omedveten om sin öfverlagsenhet, men Pion stallde ej på grund af denna ansprsk pa människor.
Och hon hade så litet behof af u ständig omvaxling~ och » rafflande andliga, njutningar)), att hon i mknadtal isolerade sig under det valdsammaste arbete; hon ringaktade icke borgerliga dyg- der, men hon eftersträfvade dem icke; hon alskade fram- gången, men den vm ej hennes lifs stora lidelse.
MCnga a.f dessa allt för oförmedlade omd~men skullc Anne Char- lotte Leffler varit ilen första att mildra, om hon lefvat och funnit att de, som nu skett, blifvit uppfattade absolut eller ensidigt.
I tvenne viktiga afseenden har A. Ch.
Eefffers iniiliiiiag af Sonja Kovalevsky icke fatt de; iitia valörerna.
Kkrleken till vetenskapen vm- s&amp; afgjordt det, som gaf hennes person- lighet dess höjd och fasthet, dess andliga ryggrad sa att .säga, ntt nar hennes förhållande till vetenskapen -- genom.
A. Ck.
Lefflers beslut att begränsa sin framstiulniug till en helt och hallet subjektiv skildring - blifvit starkt under- ordnadt, s&amp; har ocksa hela personligheten i biografien kom- mit att verka mycket mindre kraftig och enhetlig, an deii i sjalfva verket gjorde.
Hennes retenskapligt skolade, ge- nomskinligt klara, f öl jdriktiga satt att tiiwhr, hrilket sal starkt piiverkade hennes diktning, hennes.lifs&amp;skådiiing, heii-.
lies kiinslor, har dkrigenom ej fått sin ratt, således ej heller '
den ena stora sidan af hennes genialitet.
Leffler sville, med all rätt, visa kvinnan i mateinatikern, men har icke .visat matematikern i kvinnan, annat än i ett fall, där hon tviirtom gaf vetenskapen ett alldeles för stort rum i .Sonjas lif.
Detta gäller den erotiska delen af hennes historia.
Son&amp; ~ o v a l e v d c var ~ i detta fall så sluten, att hennes biograf kanske borde varit detsamma.
Ty ingen vet, hvilka utläggningar.
hennes lifstragedi annars kunnat råka ut ' för, och A. Ch.
Lefflers framställning har innerligare syn- .punkter, an ett dylikt kallt, litterärt skildrande .skulle kunna .äga.
Men redan i omdömet ' om Sonjas äktenskap, med dess många psykologiskt sammansatta moment, gör t. o. m.
Leffler här, som pti de ofvannämnde punkterna, Sonja - oratt, genom allt för korthuggna omdömen.
I detta fall är.
det genom yttrandet: » att hon ville äga, icke ägas D, ett ytt- rande, som visar att icke ens A. Ch.
Och därtill kommer att dessa, enligt ' A. Ch.
Lefffers egna ord, doldes .för henne under de senaste aren, skygg som Sonja var att lata sin skugga falla in i andras solsken.
Slutligen var det just de sista veclcorna af Sonjas lif, hvilka i detta afseende medförde stora förän- dringar.
Något nytt subjektivt omdöme i detta ömtaliga ämne, hvilket .biografien genom A. Ch.
Lefflers subjektiva omdöme fört in i. allmänna diskussionen, skall här ej lämnas.
Endast ett meddelande skall anföras, det enda som numera har vitt- nesgillhet, den mans, Iivilken fragan gdlde, och som med- gifvit d a att f&amp; del af hans yttranden.
Enligt honom var Sonja ej det i sig själf koncentrerade geniet, hvilket som kvinna, ville aga icke äges&gt;-s.
Ho11 delade tvärtom öde med m hgfaldiga icke genialiska kvinnor, ett öde,.
hvms orsaker i hvarje siirskildt fall.
må vara olika och dolda i naturens hemlighetsfulla djup, men som i sig sjiilft &amp; r enkelt och alldagligt.
Malmen i fraga hade upprepade ganger, drifven af sympati och vänskap, men icke.
af kärlek, bedt Sonja bli sin hustru.
.Han hade aldrig bedragit.
henne eller sig sjalf rörande arten af sin känsla, ej heller blifvit sirad af hennes nfslag, då han fullt instig, att ingen utvecklad kvinlig per-, '
sonlighet, minst en s i stor och rik som 8onja Kovalevskys, kan nöja sig med att få, endels, där hon ger helt.
Ej heller förringade han storheten i den känsla, han ej delade, utan talade om Sonjas hängifvenhet som den största, han mött i sitt lif.
Lika litet misskände han arten af de lidanden, hvilka hans uppriktighet v&amp;lla.de henne.
Tvärtom ökades stan- digt hans djupa beundran, aktning och sympati, allt under det han erkände betydelsen af det skal, p&amp; hvilket hon grun- dade sitt afslag.
Viss om att ge och f i lycka i en ömsesidig kärlek, s h d e hon för dennas kraf giirna offrat allt, ocksa vetenskapen, om s&amp; hade fordrats, men h m fordrade aldrig detta; endast att hon, om det visade sig absolut nödviindigt, skulle uppge siii plats vid Stockholms högskola.
Hon ville emellertid ej afventyra sitt barns och sin egen framtid i ett - iiktenskap, för hvilket hon kanske mitste lämnia sin anst ' all- ning, utan visshet att ej en dag bittert ångra, att hon förlorat denna möjlighet till oberoende för sig och dottern, Bvilken låg modern s % innerligt om hjärtat, akt hennes kiinslor och hennes uppfostran ständigt %terkommo i motiveringen till hen- nes afslag.
Men slutligen när $onja, efter hvarje nytt sam- manträffande, fann sig bli allt mer oumbiislig för honom, som redan länge varit det för henne.
medgaf hon vid det sista afskedet att söka satta sig in i tanken p&amp; ett gifierma under sommarens lopp.
Hennes ifver under sista * sjukdomen att snart bli frisk igen, stod i närmaste s a m b a med dessa hennes framtids- planer.
Döden kom emellan och hindrade henne att ingii denna kompromiss mellan idealismens absoluta kraf och lifsförhållan- dena, en kompromiss, som med hennes natur helt visst blifvit ödesdiger.
Döden gaf henne äfven hvad lifvet ej hann ge: den främstajdatsen i den efterlefvandes minne och lif.
&gt;~Döde~z befriaren,, som hennes aning såg, nar hon skildrade George Eliot, blef siledes ocksi hennes räddare undan ett troligen olösligt problem.
Äfven med anledning af Sonja Kovalev- skys öde ljuda i hennes vänners sjal de ord, hon efter George Eliot anförde: Det ar tyon pd clöcle~z, son gifcit 91iiy mod att Eefua. '
g:: $ 4:
253 ' I de flesta andra afseenden an de ofvan n ä m ~ d a kom- mer A. Ch.
Lefflers, med opartisk klarhet och ärlighet på samma girig som i det stora hela med sympatisk hängif- veiihet utförda, bild af Sonja Kovalevsky att bli den, som för framtiden skall visa henne så, lefvcmde som hennes, i ord ej skildringsmö jliga varelse kan framstiillas; en varelse, på, samma g i n g tung, melodisk .och gnistrande, som de kvick- silfverfontiiner, hvilka smyckade morernas palats.
Sonja Kovalevsky var sammansatt af de yttersta mot- satser: en utomordentlig kultur och en stor, vild naturkraft; en i oandlighet splittrad, nyanserad, impressionabel och en ytterligt energisk, enhetlig, intensiv ande; en modern, analy- serande, observerande intelligens och en Österländsk, fruktbar fantasi; en exakt matematiker och en idealistisk drömmerska.
Niir man räknat upp alla dessa motsatser, haar man ännu hundra oniimnda och.
finner sig ha sagt intet om denna personlighet, hvars ntomordentliga, ~ ~ ~ ~ a t i v ä c k a behag n d e kanske till stor del just lå,g i föreningen af dessa, annars oförenliga, mot- satser, en personlighet, hvars rilredomar maii ej kunde ut- tömma, hvars vasen man ej kunde utgrunda, med geniets, kvinnans och den slaviska rscens trefaldt problematiske natur.
En moder af Mat7~iZcZcc Roos.
(Forts. frbn hiift.
7.)
Fjorton dagar hade nu förflutit sedan Gerhards ankomst; i sitt bref hade lian sagt sig ämna stanna endast 8 dagar, men ännu hade han icke talat oin nhgon afresa.
E n eftermiddag, da de siitto i bersån och Jane gick utanför och krattade sandgången, sade Gerhard helt oförberedt, i det lian böjde sig framåt och fixerade Hedvig.
, Säg mig, hvarför blef ilet egehtligen ingenting af emellan oss?,
254 (:: Hedvig rodnade häftigt.
, Det vet dii mycket väl », svarade hon med en lätt darrning p % rösten, %det var därför att din kärlek ej var nog stark att trotsa tid och .frånvaro&gt;.
%Nej, det var därför att din inte var nog stark att trotsa fat- tigdom och försakelse.
D Hedvig svarade ej; tårarne komino henne i ögonen och Iion böjde sig djupare öfver sitt arbete.
DMja, vi skola inte tvista därom!, utbrast Gerhard i lättare ton.
, Jag kommer i 1iSg en berättelse af.
ja, jag minns ej af hvem, där två bönder tvista om huruvida den ene af dem haft ratt, d % lian en afton sade att det ' pep i busken ' bredvid honom.
85, kommer det att ga med oss: in i, det sista, afven om.
ja, afren om vi inte.
längre behöfva byta ord om det.
skola vi tvista om hvem som var skulden till att v %r förlofning bröts! » Det var första gången han sedan sin hitkomst närmade sig de ömma känslornas område.
Hittills hade de i sina samtal varit som tv % goda vänner, ingenting annat; men nu Tar isen bruten och nu började han att dagligen oftare och oftare aterkomma till detta ämne.
Hedvig kände sjalf hur oemotstindligt han förstod att snärja henne.
Liksom man under våren stundom tycker sig nästan se och höra, hur det växer i naturen, s % tyckte hon sig för hvarje timme kunna märka Iiur nagon af de gamla känslorna spirade upp i hennes själ, ända till det ögonblicket kom, d i hon inaste erkänna, att allt det förflutna raknat till lif igen, att hon älskade honom som förs, ja kanske högre än någonsin.
Och p % samma gång d s t e hon saga sig sjiilf, att det som hon mest af allt i världen fruktade för - att han skulle bekänna sin kärlek och ännu en g %ng erbjuda henne sin hand - det var ocksk det soin hon mest af allt önskade.
Den förändring som försiggått ined Hedvig hade naturligtvis ej undgått Jane.
Etan a t t först&amp; de känslor som fyllde moiiern, anade hon dem med en nervös instinkts hela kraft.
Hon kiilzde att hon för modern ej liingre var den samma som förr.
Icke a t t Hedvig i sitt sätt ej r a r lika öm, lika kärleksfull som alltid, men Janes nästan sjiikliga känslighet kom henne att till och med i moderns smekningar förnimma att den kärlek som inspirerade dem, numera var delad.
Hennes lilla hjärta skälfde af sorg; hon kunde ej uthiirda a t t någon s % har trängde sig emellan henne och modern, och ibland om kvällarne, d % hon slog sina armar kring Hedrigs hals, kunde hon.
255 brista i en krampaktig, skakande gråt.
Och då modern frågade om.
någonting gjort henne ledsen, svarade Iion blott:, nej.
.. det är bara så ängsligt.
s&amp; tungt.
ingen människa håller af mig, ingen bryr sig om inig.
Hedvig gjorde allt för att både med allvarliga och vänliga ord bortjaga dessa inbillningar, men huru mycket lion än förebradde sig det, kunde hsii ej hjälpa, att Janes utbrott mera tröttade henne än väckte hennes synipati och deltagande.