Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Jo,» svarade prinsen, »min fader har lagat till bröllopp, och skickat mig hit, för att bedja dig komma på den dag han utsatt.
Men nu rädes jag att få stå med skammen, när mina fränder spörja, att jag icke fästat mig någon konunga-dotter, utan bara en liten råtta.» ’Åh,’ sade råttan, ’är det inte annat än det, så blir väl någon råd tills den dagen kommer.
Var derföre inte ledsen, utan se bara till att inte de stygga kattorna taga mig på vägen, så går allting bra.’
Ja, huru hon lade sina ord blef konunga-sonen glad igen, och tänkte hvarken på bröllopp eller fränder, förr än tiden var inne att han skulle vända hem igen till kungs-gården.
Som nu bröllopps-dagen kom, hade den gamle konungen låtit tillreda ett öfvermåttan stort gästabud, och bjudit alla förnäma och ätt-stora män i hela sitt rike.
Der felades så hvarken mat eller dryck eller annan välplägnad, och var allting anrättadt på det allra yppersta.
När nu allt var redo, kommo de begge prinsessorna farande till kungs-gården i granna karmar, med stort brudfölje och mycken annan herrlighet, så ingen kunde annat tycka, än att de äldste bröderna skaffat sig förnäma giftermål.
Men den yngste prinsens fästemö hördes ännu icke af, ehuru alla väntade blott på henne.
Då blef konunga-sonen så till sig af ångest och bedröfvelse, att han icke kunde stadna qvar i bröllopps-salen, utan lopp ideligen ned på borg-gården, och hvar han fick se några kattor, jagade han dem både kryss och tvärs, ty han räddes att de kunde göra hans lilla råtta något ondt.
Slutligen stadnade han vid borga-grinden, för att se när hans fästemö skulle komma.
Vid han nu spejade omkring, blef han varse ett underligt tåg; ty längst borta på gång-stigen kom der farande liksom en liten trä-sko; den var dragen af sex stora råttor, framtill satt en råtta såsom köre-svenn, baktill stodo två andra råttor såsom små-svenner, och inuti trä-skon åkte hans egen lilla käresta tillika med kråkan, hennes tärna.
Huru prinsen blef till mods vid allt detta förtäljer icke sagan; likväl lopp han fram, helsade sin käresta välkommen, och gladdes att hon åtminstone icke lidit någon mehn af de stygga kattorna.
Tåget skred nu vidare emot kungs-gården, och var prinsen så bedröfvad, att han icke visste sig någon tröst.
Men hans sorg byttes snart i glädje; ty rätt som de kommo till borga-grinden, förvandlades trä-skon till den fagraste karm, smidd med gull och silfver både utan och innan, de små råttorna blefvo till sex mjölk-hvita gångare, kråkan förbyttes till en liten näpen tärna, och prinsen slöt i sin famn en konunga-dotter med gull-krona på hufvudet och gull-äple i handen, och så vän, att vänare jungfru väl aldrig kunde ges i verlden.
Nu skall man tro det blef en uppståndelse i bröllopps-salen.
Ingen hade mer några ögon för de begge äldste konunga-sönerna och deras kärestor, utan alla trängdes bara att få se den yngste prinsen, och tycktes dem att båldare brudgum och vänare brud aldrig stode att finna.
Der blef nu så dömdt, att den yngsta prinsessan var fagrast, likasom hon var den snällaste och den vettigaste, och blef sedan icke mycket taladt hvarken om de äldste prinsarne eller deras fästemör.
Dermed fingo de hålla till godo, och var detta icke annat än rätt åt dem.
Men drottningens döttrar fingo röna än större harm, och det var när konungen ledde prinsessan i högsätet, och de igenkände att hon inte var någon annan än deras egen styf-syster, som de tillfogat så mycket ondt, ehuru hon aldrig hade brutit något emot dem.
Brölloppet blef nu drucket med stor ståt och mycken gamman, och är derom intet vidare att förtälja, utan sagan återvänder till konungen som var prinsessans fader.
Han vann seger hvar han drog fram i härnad, och lade många länder och folk under sitt välde.
När så vintern kom och hafvet frös i sunden, vände han hem igen till sitt eget rike.
Som han nu fick spörja, huru den elaka drottningen farit fram medan han var borta, och allt hvad ondt hon hade tillernat sin styf-dotter, blef han öfvermåttan vred, och ställde henne inför rätta, och lät afkunna den domen att hon skulle sitta all sin tid i tornet.
Den domen fick hon ock undergå, ehuru prinsessan bad för henne.
Sedan lät konungen kalla sin svärson, den unge prinsen, och gaf honom halfva sitt land och rike, och den andra hälften skulle han få när konungen blef död.
Sålunda kommo prinsen och hans gemål till stor makt och ära, och lefde sedan många, många år tillsammans i all sämja och kärlek.
Men de begge äldste prinsarne och deras afundsjuka prinsessor fingo till straff, att aldrig höra annat än sina fränders lycka.
I en uppteckning från ~Wermland~ förtäljes, huru prinsarne fingo hvar sitt gull-äple och foro bort till att fria.
Den äldste prinsen red till en grefve-gård, och fäste sig grefvens dotter.
Den andre red till en herre-gård, och fäste herre-mannens dotter; men den tredje prinsens gull-äple rullade inåt skogen, och stadnade slutligen under en stor ene-buske.
Vid nu konunga-sonen gaf sig till att leta, fann han en liten jord-koja; men i kojan syntes ingen lefvande varelse, utan allenast en liten fager ~råtta~, som satt på bordet.
Prinsen gaf sig i samtal med den lilla råttan, och slutet blef, att han fäste henne till sin käresta.
Någon tid derefter bad konungen sina söner fara bort, och hemta ett skjort-lärft som deras kärestor hade väfvit.
Bröderna foro, och den yngste prinsen kom till jord-kojan.
Som han nu förtäljde sin faders ärende, lopp den lilla råttan upp på bordet och ropade:
»Upp mina tärnor, och spinn och väf!»
och i blinken kom der fram en otalig hop små möss, och somliga spunno, och andra väfde, ända tills de hade färdigt ett skjorte-lärft, som var mycket finare än det som väfdes af grefve-dottern och herremans-dottern.
Prinsens fästemö vann så priset att vara den snällaste i handa-slöjd.
Åter ville konungen veta, om hans blifvande son-hustrur kunde brygga och baka.
Nu gick det på samma sätt.
Prinsen kom till jord-kojan, och den lilla råttan sprang upp på bordet och ropade:
»Upp mina tärnor, och brygg och bak!»
Straxt kommo de små mössen åter fram, och hjelpte henne att brygga öl och baka bröd, så att hon vida öfverträffade både grefve-dottern och herre-mannens dotter.
Ändteligen ville konungen veta, hvilken af hans söner hade fästat sig den fagraste bruden.
Prinsarne måste således åter draga bort, och den yngste konunga-sonen kom med stor sorg till sin lilla råtta.
När de nu skulle gifva sig på väg mot kungs-gården, satte råttan sig att åka i en silfver-sked, dragen af sex stora råttor, och alla hennes små tärnor likaledes i hvar sin silfver-sked, så att det blef en lång brud-stass; men konunga-sonen gick sjelf vid sidan och såg på.
Som de nu kommo fram, gick prinsen in för att båda sin ankomst.
Men när han vände tillbaka, voro silfver-skedarne förbytte till granna karmar, och i den allra främste karmen satt en vän konunga-dotter, som tackade prinsen att han hade frälst henne.
Brölloppet blef så drucket med lust och fröjd, och prinsens fästemö vann pris att vara den fagraste bruden.
Men ännu återstod det värsta; ty konungen ville veta, hvilken af hans tre söner hade vunnit mest rikedom i sitt gifte.
Han gaf sig så på väg med stort följe, och kom först till grefvens gård, hvarest allt var honom väl till behag.
Sedan for han till herre-mannens gård, och äfven der var allting till måtta.
Slutligen skulle han fara hem till sin yngste son, och se huru han hade det.
Som de nu kommo på väg, var prinsen mycket bedröfvad, och tänkte han skulle få stå med skammen, när hans fader och fränder fingo se den lilla jord-kojan under ene-busken.
Men annat blef det; ty när de kommo fram, fanns der hvarken jord-koja eller ene-buske, utan en präktig kungs-gård och ett stort konunga-rike; och öfver kungs-gården och konunga-riket rådde nu prinsen och hans fagra brud, som varit förbytt till en råtta.
Då vardt den gamle konungen ännu gladare än förut, och blef der så skipadt, att den yngste prinsen äfven skulle få ärfva riket efter sin fader.
En öfverlemning ifrån ~Södermanland~ skiljer sig ifrån den sednast anförda endast deruti, att den yngste prinsen uppgifves heta Bo.
När han kom till sin fästemö, den lilla ~råttan~, och hon skulle väfva ett skjorte-lärft, sprang hon upp på bordet och ropade:
»Upp, mina råttor och möss, och väfven en väf!
Jag skall sjelf väfva.
Likaledes när hon skulle fullgöra sitt andra prof, att sticka strumpor åt konungen, ropade hon:
»Upp, mina råttor och möss, och spinnen, sno’n och sticken!
Jag skall sjelf sticka.»
Enligt en uppteckning från ~Upland~, stadnade den tredje konunga-sonens gull-äple på en sop-hög, hvarest växte en törn-buske.
Under törn-busken bodde en fager ~råtta~, som prinsen fäste till sin käresta.
Den lilla råttan fullgjorde derefter konungens prof: att sömma en brudgums-skjorta, en natt-tröja och en mössa.
När så brölloppet kom, och prinsen skulle föra sin brud till kungs-gården, fingo de se framför sig på vägen ett stort hö-lass.
Der sprang den lilla råttan upp, och i samma stund förbyttes hö-lasset till en guld-smidd karm, och den lilla råttan till en fager prinsessa med gull-krona på hufvudet.
En öfverlemning ifrån ~Westergötland~ förtäljer, huruledes konungen gaf de begge äldste prinsarne hvar sin troll-bössa, och der troll-kulorna föllo, skulle de söka sig fästemör.
Men Aske-pjesken var styf-barnet, han fick ingen troll-bössa, utan måste hjelpa sig sjelf bäst han kunde.
När Aske-pjesken nu kom på väg, mötte han en gammal gumma, som frågade hvart han ärnade sig.
Prinsen sade som det var.
Då tog käringen upp en sten ifrån vägen, och sade:
»vänta, skall jag hjelpa dig.
Tag denna sten! hvar helst den stadnar skall du söka din lycka.»
Aske-pjesken kastade nu stenen såsom käringen hade lärt honom, och den stadnade i en stor ene-buske.
Vid han nu gaf sig att söka i busken, fann han dörren till en liten jord-koja.
I kojan brann eld på spiseln, bordet stod dukadt och sängen bäddad, men ingen lefvande varelse syntes till, utom allenast en liten ~råtta~, som sprang och pysslade på golfvet.
Aske-pjesken satte sig så att äta och dricka, och lade sig om natten i den uppbäddade sängen.
Men han hade inte väl lagt sig, förr än råttan lade sig vid hans sida.
Såsom han nu tyckte det var synd om det lilla djuret, lät han henne vara; men om morgonen när han vaknade, fanns der icke mer någon råtta, utan i dess ställe en fager konunga-dotter, som låg och sof på bädden.
Henne fästade Aske-pjesken till sin gemål.
Aske-pjesken fullgör nu lyckligen sin faders prof, och sagan lyktar dermed, att han löser alla små råttorna från deras förtrollning, genom att kasta dem, en efter annan, på ett brinnande bål; hvarefter den lilla jord-kojan återtager sitt rätta utseende, och bytes till en präktig kungs-gård.
Småland~ förtäljer likaledes om en konung, som sände sina tre söner ut i verlden till att se sig om efter hustrur.
Som nu den äldste prinsen red framåt vägen, fick han se en liten fager ~råtta~, som lopp framför honom, och huru han red, var alltid den lilla råttan tätt vid häst-fötterna.
Han ropade så åt henne, att hon borde gifva sig undan, eller han skulle rida ihel henne.
»Nej,» svarade råttan, »gör inte det, utan haf mig till din brud; du skall inte lida på det.»
Men prinsen log åt hennes begäran, slog efter henne, och red sina färde.
Något derefter kom den andre prinsen ridandes, och det aflopp på samma sätt.
Slutligen kom den yngste prinsen; han samtyckte till den lilla råttans begäran, och fästade henne till sin käresta.
Sedan följdes de åt till en stor jord-fast sten, under hvilken råttan hade sitt bo; der lopp hon ned, och kom straxt tillbaka med en ring, som hon gaf åt konunga-sonen.
Men ringen var skuren af en enda ädel-sten, och så kostbar, att han vida öfverträffade de ringar som prinsens bröder fått af sina kärestor.
Konungen ville nu veta, om hans son-hustrur voro snälla att baka och att brygga; men för hvar gång red den yngste prinsen bort till den jordfasta stenen, träffade den lilla råttan, och förtäljde sitt ärende.
Han kom så hem igen med ett bröd så hvitt, och ett öl så godt, att konungen och hans män önskade de måtte alltid hafva sådant bröd och sådan brygd.
Slutligen lät konungen reda till bröllopp, och bad prinsarne fara bort och hemta sina kärestor.
Konunga-sönerna drogo så åt hvar sitt håll, och den yngste prinsen red bort till den jord-fasta stenen.
När nu morgonen kom, att han och hans fästemö skulle fara till kungs-gården, satte den lilla råttan sig uti ett ägg-skal, som drogs af sex stora tor-baggar, med två stora brömsar såsom spann-ridare, och sedan bar det af i fullt fläng.
Men prinsen var illa tillfreds med hela grannlåten, och sporde sin käresta, huru hon menade att allt detta månde lyktas. »Åh», svarade råttan, »det har ingen fara, allenast du gör med mig, såsom du ser dina bröder göra med sina fästemör.»
Detta lofvade prinsen.
Som de nu drogo in i kungs-gården, voro prinsens begge bröder före honom, och när de kommo fram, lyftade de hvar sin käresta utur karmen och kysste henne.
Straxt gjorde den yngste prinsen så med.
Men i detsamma skedde en underlig ting; ty ägg-skalet blef till en gull-smidd karm, tor-baggarne till granna hästar, brömsarne till små-svenner, och den lilla råttan till den aller som fagraste prinsessa.
Nu blef brölloppet drucket med lust och med fröjd.
När det hade stått några dagar sade konunga-dottern till sin gemål: »rid nu bort till den jord-fasta stenen, der jag hade mitt bo; tag vatten ur källan och ös på stenen!» Prinsen gjorde så.
Men i detsamma förbyttes stenen till ett präktigt slott, som var uppfyldt med svenner och riddare och mycken annan herrlighet, och sedan rådde konunga-sonen och hans fagra prinsessa öfver kungs-gården och kunga-riket så länge de lefde.
I en uppteckning från ~Östergötland~ inledes sagan dermed, att de tre konunga-sönerna hade fångat en liten hvit ~råtta~, som de höllo instängd i sin kammare.
Men den yngste prinsen ömkade sig öfver det lilla djuret, och släppte en vacker dag ut henne i skogen.
Någon tid derefter lät konungen kalla sina söner, och sade att han ville sätta dem tre prof före, till att utröna deras förstånd och lycka.
Första profvet var, hvem som kunde skaffa sig det finaste gull-nätet; andra profvet, hvem som förde hem den skönaste gull-kronan, och tredje profvet, hvem som kunde vinna den fagraste fästemön.
Hvarje prof skulle vara fullgjordt inom ett år.
Men den af bröderne som vann priset framför de andre, skulle få ärfva konunga-riket efter sin faders död.
Prinsarne begynna nu sin färd, och den yngste prinsen kom efter många äfventyr djupt in i skogen.
Der for han vilse.
Bäst han nu red kom han till en en-buske, och under en-busken öppnade sig marken, att han fann en väg ned i jorden, och stadnade så icke förr än han kom till ett stort, präktigt slott.
Men öfver det stora slottet rådde en fager, hvit råtta, och var det samma lilla råtta som prinsen hade frälst, när hon hölls instängd af hans bröder.
Prinsen dröjde nu tre hela år i det underjordiska slottet, och tycktes honom att åren gingo som dagar, så fagert och lustigt var det hos den lilla råttan.
Han vann så först gull-nätet, sedan gull-kronan, och fästade omsider den lilla råttan sjelf till sin käresta.
Men på färden till kungs-gården byttes hon till den fagraste prinsessa, så att prinsen i allt vann priset framför sina bröder.
Vi hafva framför oss en annan något yngre öfverlemning ifrån ~Östergötland~.
Den kallas:
Jungfrun under Finger-borgen, och företer följande afvikelser:
Sedan konungen befallt sina söner draga bort och söka sig fästemör, vandrar den yngste prinsen hela dagen ensam och bedröfvad omkring i skogen.
Slutligen träffar han en liten stuga på en grön äng, och blir der mycket väl emottagen af en gammal gumma, som lånat honom herberge öfver natten.
Andra morgonen väcktes prinsen af en öfvermåttan ljuflig sång, men kunde icke upptäcka sångerskan, förrän gumman kom in och sade, att det var hennes dotter som sjöng.
Flickan var både vän och fager; men så liten till vext, att hon satt gömd under en finger-borg på bordet.
Slutet blef likväl, att konunga-sonen fästade henne till sin käresta, och erhöll vid afskedet en sölf-bodd knif till föräring åt sin fader.
När nu prinsarne kommo hem, hade de äldste bröderna mycket att förtälja om sina fästemörs rikedom, och medförde många kostliga gåfvor åt sin fader.
Men ingen vårdade sig om att fråga den yngste prinsen, huru hans färd aflupit.
Slutligen gick han sjelf fram, och räckte konungen den sölf-bodda knifven.
Då teg konungen en lång stund, ändteligen utbrast han: »jag har alltid fruktat att af dig få ett sorge-barn, och nu kan jag se att min spådom gått i fullbordan; ty aldrig har du på ärligt vis bekommit en sådan kostbarhet.»
Något derefter ville konungen se prof på sina blifvande son-hustrurs slöjd.
De äldste bröderne foro så bort till sina prinsessor, och den yngste vandrade tills han kom till stugan, hvarest han hade sin lilla jungfru.
Der erhöll han vid afskedet ett sadel-tyg, som var stickadt med gull och ädla perlor.
Men det gick såsom förut: konungen ville ej tro att han hade bekommit en sådan dyrbarhet på ärligt vis.
Slutligen lät konungen tillreda bröllopp, och bad sina söner fara bort och säga sina kärestor hvad dag han hade utsatt.
Prinsarne foro.
Som nu den yngste prinsen kom till stugan, och hade framfört sitt ärende, sade den gamla: »jag kan förmoda, att man aktar gifva dig en ringa brudkammare; men här har du ett gull-nystan, tag det, och låt tråden löpa omkring rummet, så lärer din kammare icke blifva sämre än dina bröders.»
Hon tillade: »här är ett skrin, och i skrinet ligga tre klädningar.
När nu bröllopps-dagen är inne, tag då först dina gamla kläder, och gå att helsa konungen, din fader.
När så den första prinsessan kommer, skall du taga på dig den öfversta klädningen i skrinet.
När den andra prinsessan kommer, skall du taga den medlersta klädningen.
Men när din egen brud kommer, skall du taga på dig den klädningen som ligger allra underst.»
Prinsen lofvade lyda henne i detta såsom i allt annat, och vände så hem igen till kungs-gården.
Allt aflopp nu såsom gumman hade förutsagt.
De äldste prinsarne fingo präktiga brud-kammare, men ingen frågade efter den yngste prinsen, utan han fick nöja sig med ett eländigt kyffe, som lag afsides ifrån gården och var öfverdraget med spindel-nät.
Prinsen var dock inte rådlös; han tog gull-nystanet och lät tråden löpa omkring rummet, och straxt blefvo väggarne klädde med kostlig gyllen-duk, så att det lyste och glimmade i hvar vrå.
När nu bröllopps-dagen var inne, klädde sig de begge äldste prinsarne i silke och skarlakan, och gingo att helsa på sin fader; men den yngste kom i sina nötta hvardags-kläder.
Det led så fram på dagen, och den första prinsessan kom farande.
Då lopp prinsen ned i sin kammare, påtog sig den drägten som låg öfverst i skrinet, och gick upp att framföra sin helsning.
Men hela klädningen var af klaraste silfver-skir, så att prinsens bröder hade stor möda att känna igen honom, så grannt var han klädd.
Efter någon stund kom den andra prinsessan farande.
Då lopp prinsen åter ned i sin kammare, och påtog den medlersta drägten.
Men nu var hela klädningen af guld-tyg, så att konungen och hans män inte hade sett så grannt i all sin dag.
Det led nu åter en stund, och konungen ville inte vänta längre, utan befallte att vigseln skulle begynnas.
Rätt i detsamma hördes ett anskri öfver hela kungs-gården, så att ingen kunde tänka annat än att fienden var kommen.
Vid nu konungen och hans gäster sågo sig ut öfver gården, fingo de se hvar der kom framtågandes en präktig brud-färd: först gingo brud-spelemän, med horn och pipor, och gigor, och ljufligt stränga-spel, derefter kommo bruda-småsvenner, klädde i silke och fagert pell, och sedan en brud-skara, så grana och så stor, att den ville aldrig taga slut.
Men jungfrun, som gick i midten, var fager som en dag, och hade gull-krona på hufvudet och gull-äple i handen, och vid hennes sida gick den yngste prinsen, klädd i en drägt, som glimmade af bara perlor och ädelstenar.
Nu fick den gamle konungen stora ögon.
Han gick ut emot brud-skaran, med hela sitt hof och mycken hedersbevisning, och efter den dagen blef den yngste prinsen lika mycket aktad och ärad, som han tillförene varit eftersatt för sina äldre bröder.
Slutet öfverensstämmer med Varianten 1. -- Konungen önskar veta huru hans söner hafva det, och följer dem hvar till deras hem.
Som de nu komma till den gröna ängen, hvarest vägen tog slut, blir den yngste prinsen mycket bekymrad, och spörjer sin gemål, huru hon menar att allt detta månde lyktas.
Men prinsessan ler åt hans fruktan, och säger, att de i nödfall väl kunna stiga af och vandra till fots.
Allt går dock mycket annorlunda än prinsen tänkte; ty i stället för den smala stigen finna de en bred lands-väg, och den lilla kojan är nu en fager kungs-gård, hvarest prinsen och prinsessan emottagas med stor högtidlighet af den gamla gumman, som nu åter blifvit drottning öfver sitt förtrollade konunga-rike.
Enligt en öfverlemning ifrån ~Skåne~, utsatte konungen tre prof för sina söner: att hemföra den vackraste hunden, den skönaste vägg-duken och den fagraste prinsessan.
Bröderna gifva sig så ut i verlden, hvar på sitt håll, och den yngste kommer efter många äfventyr till ett stort underjordiskt slott, hvarest ej fanns någon menniska, utan allenast en stor hop ~kattor~.
Ungersvennen fäster nu katt-drottningen till sin käresta, och vinner med hennes bistånd priset framför sina bröder.
Slutligen, på sjelfva bröllopps-dagen, afhugger han hennes hufvud, då hon förvandlas till en underskön prinsessa.
En uppteckning ifrån ~Norrland~ förtäljer likaledes, huru den yngste prinsen kom till ett förtrolladt slott, som var uppfyldt med ~kattor~, öfver hvilka rådde en fager, hvit katta.
Henne fästade prinsen till sin käresta, och kunde så fullgöra de prof konungen hade utsatt: att skaffa det finaste gull-nätet och den minsta hunden.
Nu återstod blott att visa hvem som hade vunnit den fagraste bruden.
Men äfven det gick för sig; ty på bröllopps-dagen kröp kattan in i en stor kista, och när den öppnades kom der fram en fager konunga-dotter.
En annan uppteckning, ifrån ~Wermland~, förtäljer att den yngste prinsen kom till ett berg, och fick se trenne ~kattor~, hvilka sutto utanföre berga-dörren och ropade »jam, jam!»
Han följde så efter dem in i berget, och fäste den yngsta kattan till sin käresta.
Sedan prinsen fullgjort sin faders prof, att skaffa den grannaste duken och den bästa pipan, återvände han tredje gången till berget, för att hemta sin unga brud.
Som han nu vankade omkring, ur sal och i sal, kom han ändteligen till ett rum hvars golf var så spegel-blankt, att han måste taga af sig skorna för att kunna gå deruppå.
Längst fram i rummet lågo tre sköna jungfrur och sofvo på en fager bädd.
Vid nu prinsen stod och undrade öfver deras fägring, fick han se hvar trenne katt-skinn lågo till hälften gömda under bädden.
Straxt tog han katt-skinnen och kastade dem oförvarandes på elden.
Men i samma stund löstes jungfrurna ur sin förtrollning, berget förvandlades till ett präktigt slott, och prinsen hemförde den yngsta konunga-dottern såsom brud.
Uppteckningen slutas med en vidlyftig berättelse, huruledes prinsen var nära att bli afdaga-tagen af sina afundsjuka bröder, men räddades af en förbigående krigsman, hvarefter han flydde långt i främmande land, tog tjenst hos en sadelmakare, och slutligen uppsöktes af sin gemål m. m.; men denna del af berättelsen är utan tvifvel ett sednare tillägg, lånadt ur någon annan saga.
Uti en uppteckning ifrån ~Södermanland~, finnas de ursprungliga sago-dragen vanställda genom modernisering. -- Berättelsen handlar om en rik enka, som hade tre söner, och icke visste åt hvilkendera hon skulle lemna sin gård.
Hon beslöt derföre att pröfva deras förstånd.
Profven voro: att skaffa den finaste skjortan, den vackraste hals-duken och det grannaste klädnings-tyget.
Enkans tredje son var mycket omtalad för sin enfald, och kallades gemenligen Dummer Jöns.
Han gaf sig på väg, och kom i qvällningen till ett berg.
Utanföre hängde en nyckel.
Som han nu öppnade berga-dörren, och kom ur sal och i sal, träffade han i det allra innersta rummet en ~katta~, som låg och sof på en präktig bädd.
Dummer Jöns sof hos henne om natten, och steg följande morgon upp och kammade och tvättade henne, hvarefter hon, till lön för hans tjenst, skänkte honom skjortan, halsduken och klädnings-tyget, som hans moder begärt.