Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Litet hvar lyckönskade Lorentz till ett så förståndigt beslut och förklarade, att han väl förtjänade sitt otium cum dignitate — som den gamle kas- sören uttryckte sig.
H v a d honom själf beträffade, så var han idel belåtenhet och gaf upprepade gånger uttryck åt sin tillfredsställelse.
Han talade knappast om något annat: det trägna arbetet under alla de gångna åren — » fyrtiofem år,- hvilken tid, en hel människoålder! » — sitt bundna lif utan hvila från morgon till kväll, men hans affär kräfde en oaflåtlig tillsyn, om hur skönt det IDUN 1899. skulle blifva att vid femtiosex års ålder ändt- ligen blifva sin egen herre.
Och höjande handen, i hvilken knifven blänkte till som en solglimt, sade han: » Det skall bli riktigt skönt.
Anfäkta, hvad jag ska ' moja m i g l » — Gubben Lorentz hade slutat.
Han var nu sin » egen herre ».
D e första dagarne hade han af gammal vana stigit upp klockan sju, tändt lampan och börjat kläda på sig, småsvärjande öfver pigans slarf att icke komma in med brasan.
Därefter hade han plötsligt erinrat sig hela saken och att han sagt till o m eldning klockan åtta.
Och han gick till hvila, gonande sig i den sköna sängvärmen.
Då han tröttnat, drog han täcket öfver öro- nen och försökte somna på nytt, men, van som han varit hela sitt lif att stiga tidigt upp, var det honom omöjligt att sofva.
Han lade sig därför och läste tidningen, saknande den tid- ningspacke, som hvarje morgon k o m ned till affären och som var nödvändig för kundernas skull.
Han intog sina måltider på samma ställen som förut, satt hela timmar på kaféet.
Under middagen k o m värden fram till honom och sprakade, följde stundom med in i schweize- riet och drack ett glas, men bortkallades snart af sina göromål.
Och gubben Lorentz såg efter honom m e d en besynnerlig blick.
Den låg inte på latsi- dan, den inte; han hade att göra!
Då han icke hade lust - att gå hem till sig, till ett rum, där han hittills endast tillbragt sina nätter och icke rätt visste, hvar han skulle göra af sig, satt han ofta kvar på schweizeriet, där han snart blef en af de ihärdigaste gä- sterna.
Han läste alla tidningar, samtalade trögt med flickorna — det gick icke så lätt numera, då han icke hade affären, som försåg honom med ständiga nyheter — och förargade sig öfver de unga herrarnes friheter.
De togo dem helt familjärt om lifvet och klappade dem under hakan.
Och plötsligt slog det honom som en knyt- näfve för pannan: hvarför hade han icke gjort det, medan han ännu var u n g?
För tusan, han hade icke haft tid!
Nu, då han hade tid, var det för sent!
Då han icke sof, åt, drack, läste tidningar- na, var han ute och promenerade.
Han gick gata upp och gata ned, alltid ensam, seende sig nyfiket omkring åt alla sidor, stannande, ständigt färdig att sluta sig till någon af dessa små folksamlingar, som i en stor stad uppstå af ännu smärre anledningar: en kullfallen häst, ett gråtande barn, som slagit sönder en mugg, ett par fiskare, som höja upp sin håf, upp- fylld af silfverglänsande fisk.
Staden och dess bullrande gatulif intresse- rade honom.
Hvad Stockholm var stort, så många gator och platser, som han aldrig sett, hela nya stadsdelar, som växt upp, medan han stod inne i sin lilla butik, klippte och rakade!
Och så många främmande ansikten, ständigt nya, skyndande framåt i alla riktningar, kors- ande hvarandras steg, knuffande hvarandra, gående sida vid sida som gamla bekanta, plöts- ligt skiljande sig åt, gående åt olika håll för att kanske aldrig mera träffas.
Och alla dessa människor tycktes ha brådt- om.
Alla arbetade, alla - — utom han!
Hvad som särskildt intresserade honom var lifvet utefter hamnarne, längs de slingrande kajerna, där ångbåtarne lågo i långa rader, blåsande ut ånga från sina sidor, rasslande, stönande som ofantliga vidunder, på hvilkas ryggar de små människorna sprungo fram och tillbaka, skrikande, alla i stor brådska, ty det v a r vår och sjöfarten hade öppnats.
VÅRT skildringar från främmande länder.
I dessa un- derhållande och gedigna skildringar framträder för oss förf.
sådan han är: lärd och kåserande, allvarsam och humoristisk, en världsman, men därjämte enkel och rättfram, en skarpsinnig iakttagare och på samma gång en man, som låter hjärtats vekare känslor komma till sin fulla rätt.
MINISTERPAR I ROM.
En vän af de bildande konsterna, såsom frih.
Bildt är, har naturligtvis i R o m ett ypper- ligt tillfälle ej blott till studier, utan äfven till förvärf.
Också har han förstått att samla många vackra konstsaker, som nu pryda hans smakfullt inredda våning i Palazzo Capranica vid Via Teatro Valle.
Tillfällen därtill ha er- bjudits vid de under det sista årtiondet ej sällan förekommande auktioner efter aflidne eller ruinerade romerske stormän.
Jag vet icke, o m frih.
Bildt utöfvar någon af de gamla goda konsterna — men jag känner honom såsom en förträfflig idkare af en mera ung och demo- kratisk konst, amatörfotografien.
FRIHERRE CARL BILDT; I D A G, DEN 5 A P R I L, öppnas högtidligen i R o m den 6:e internationella journalist- kongressen, vid hvilken delegerade från all världens kulturländer deltaga.
Äfven den svenska pressen har ditsändt sina represen- tanter, och eder egen tidning, kära läsarinnor, företrädes af dess redaktör.
Tillfället har där- för synts oss synnerligen lämpligt att pryda detta nummer med bilderna af vårt lands stän- dige representant vid det italienska hofvet, ministern, friherre Carl Bildt, och hans fri- herrinna, född Keiller.
Och vi hafva därvid nöjet att omrama den med en text, författad af en med ämnet väl förtrogen person, professor Sam Wide, hvilken vi härmed lämna ordet: Den man och den kvinna, hvilkas bilder möta oss här ofvan äro .ingalunda obekanta för den svenska allmänheten.
Många äro de svenskar och svenskor, som under sin Romavistelse fått personligen lära känna den svensk-norske ministern och hans älskvärda fri- herrinna; men äfven för mången, som icke haft lyckan att fara till R o m och inträda i de- ras gästfria hem, äro de icke några obekanta storheter.
Friherre Bildt har genom sin veten- skapliga och litterära verksamhet skapat sig ett högt aktadt namn här hemma i Sverige, och hans friherrinnas vackra bild har redan en gång förut presenterats för Iduns läsekrets, med beledsagande text af Daniel Fallström, n:r 21 (284) fredagen den 26 maj 1893.
De diplomatiska kraf, som i våra dagar ställas på en svensk-norsk minister i Rom, äro icke af den art, att de kunna fylla ut ett lif för en man med friherre Bildts begåfning och verksamhetslust.
Och den lediga tid, som hans officiella verksamhet lämnat honom öfrig, har han användt på bästa sätt.
Bildt är icke blott en framstående diplomat, han är äfven en lärd man, ja — hvad mera är — en veten- skapsman.
Han skulle ha kunnat bli en ypper- lig professor i historia, liksom han betraktas FRIHERRINNAN ALEXANDRA BILDT.
som ett lämpligt ämne för en svensk-norsk ut- rikesminister; och härvidlag återkallar han min- net af förgångna tiders diplomater, hvilka med framgång ägnade sig ej blott åt statsmannens, utan äfven åt forskarens eller vitterlekarens uppgifter.
Väl bevandrad i historiens olika skiften, har han med synnerlig förkärlek för- djupat sig i forskningar öfver tvänne märkliga svenska kvinnor, hvilka lefvat och verkat i Rom, den heliga Birgitta och drottning Kri- stina.
För några få år Vid första sammanträffandet med vår mini- ster i R o m förefaller han korrekt och höfligt tillmötesgående.
Märker han, att man har mera allvarliga afsikter med sin Romavistelse, får man lätt tillgång till hans person och hans hem.
Man får då göra bekantskap med hans älskvärda friherrinna, hvars hjärtegoda, kvinn- liga väsen vunnit så många hjärtan ej blott i det gamla, utan äfven i det nya hemlandet.
Till börden göteborgska — född Keiller — var hon för 10 år sedan en firad flicka, som g e - nom sin fägring, sina behag och sin förtju- sande sångröst väckte ett berättigadt uppseende såväl i det göteborgska sällskapslifvet som vid västkustens fashionabla badorter.
V i d en af dessa var det — o m jag minnes rätt, vid Marstrand — som hon vid nämnda tid knöt den första bekantskapen med sin nuvarande man.
Samma bemärkta ställning, som friherrinnan Bildt såsom ungmö intog hemma i Sverige, har hon äfven hastigt eröfrat i den romerska societeten, där » Stella polare » eller » L ' étoile du Nord » äro de namn, hon fått mottaga af alla dem, som hon tjusat genom sin blonda fäg- ring, sina intagande själsegenskaper, sina hän- förande umgängesgåfvor.
Detta är en icke sedan var han i det när- maste färdig med att i bokform ntgifva sina studier öfver vårt sven- ska medeltidshelgon.
Då ville olyckan, att manu- skriptet bortstals och al- drig kunnat återställas.
Men i stället vänta vi i dagarna af frih.
Bildt ett arbete på franska om drottning Kristina, hvilket till större delen är grundadt på otryckta källskrifter, som förfat- taren uppdagat i Ita- lien.
Medan detta och an- dra lärda arbeten af vår minister i R o m icke kunna tränga så långt ut i vida kretsar, är frih.
Bildt så mycket mera känd af den lä- sande allmänheten ge- nom sina ypperliga » An- teckningar från Italien af en svensk diplomat » — ett arbete, som in- tager ett hedersrum bland våra svenska rese- FRAN BILDTSKA HEMMET I ROM: I FÖRMAKET.
När hettan begynner i maj, reser friherrin- nan Bildt till svalare trakter i Schweiz eller Tyrolen; stundom ut- sträckes färden ända till Sverige.
Hennes gemål, som bättre kan trotsa Italiens sommar- hetta och för öfrigt icke så länge får vara frånvarande från sin post, stannar i regeln kvar i Rom till slutet af juni.
Då afskedas hnsets alla tjänare — så när som på en enda — för att på hösten återvända efter som- marens » dolce far ni- ente » på Campagnan.
Ministern beger sig då vanligen till några af mellersta Italiens högt belägna bergsstäder, hvilka han så målande skildrat i sina ofvan citerade » Anteckningar från Italien ».
Med syn- nerlig förkärlek uppe- håller han sig i Siena, där han begynner sin dag med ett bad i Fon- tabrandas kalla, käll- klara vatten.
Längre fram på sommaren upp- söker han sin gemål, och i oktober eller no- vember återvända de till » den eviga staden », där vintersäsongens fröjder och mödor snart taga sin början.
FRÅN BILDTSKA HEMMET I ROM: I FRIH.
BILDTS ARBETSRUM ringa ärebetygelse, ty det är stora fordringar, som ställas på en diplomatfrn i Roms aristo- kratiska umgängesvärld, som rymmer inom sig så mycken kvinnlig skönhet och sydländskt behag, så mycken fin bildning och så många glänsande sällskapstalanger.
Ett sådant lif har sina fröjder, men äfven sina mödor; och helt säkert har friherrinnan Bildt många gånger hellre åstundat att få stanna hemma än att fara bort på bal och där firas och beundras.
Sin största och mest hängifne beundrare har hon i alla fall i sin make, och man behöfver icke vara länge till- sammans m e d de båda för att märka, att här råder ett riktigt lyckligt äktenskap.
Sådan är äfven italienarnes uppfattning, ehuru den stan- dom tager ett för våra nordiska förhållanden något egendomligt uttryck.
Jag tror mig icke gå grannlagenheten för nära, om jag berättar, att, då frih.
Bildt här om året vistades en tid med sin friherrinna i Neapel, rådde mellan dem synbarligen ett så innerligt förhållande, att neapolitanarne hade svårt för att tro, att det var man och hustru.
Också erin- rar jag mig, huru jag sommaren 1897 en dag sammanträffade med frih.
Bildt i Siena.
Han hade dagen förut gjort ett synnerligen lycko- samt handskriftsfynd, i det han återfunnit en mängd egenhändiga bref från drottning Kri- stina, hvilka man dittills trott hade gått för- lorade.
Han skildrade för mig sina känslor af glädje, när han på aftonen med sitt dyr- bara fynd hade kommit till Siena, och han tillade: » Det enda, som fattades, var, att inte min hustru var här oeh fick deltaga i min glädje. » Jag kan icke lämna den älskvärda familjen, utan att nämna ett par ord om enda dottern, husets lilla » signorina », en flicka, som nu bör vara en 6 till 7 år.
Hon har liksom sin mo- der ett äkta svenskt utseende, m e d blå ögon och blondt hår, som slår an så mycket nere i södern.
Jag minnes, när jag första gången såg henne i Rom på våren 1893.
Hon bars då af sin amma, en ståtlig italienska från den lilla staden Cane, som rent fabriksmäs- sigt förser den romer- ska aristokratien med präktiga ammor — en företagsamhet som frih.
Bildt så humoris- tiskt skildrat i sina » Anteckningar från Italien ».
Lilla signo- rinan väckte då hos mig en riktigt foster- ländsk stämning; jag tänkte på hembygdens blåa sjöar, spädgröna björkar och ljuslockiga töser.
N ä r j a g f y r a å r senare återsåg henne, var hon en liten för- näm romersk dam, som talade en klin- gande italienska och uppträdde mycket kor- rekt och » ladylike ».
En afbild af sin moder, kommer hon säkert att vandra i dennas fotspår, och jag före- spår lilla signorinan många eröfringar både i södern och i norden.
Jag hoppas, att hon snart må lära sig att tala svenska lika bra som italienska.
Modersmålet har hon lärt sig ett par gånger på besök i Sverige, men åter glömt det.
SAM H WIDE.
URU E N PIGA H A D E D E T F Ö R 60 ÅR SEDAN.
» RÅNGUMMANS SKILD- RING, U P P T E C K N A D F Ö R I D U N Af F A N - NY CHRYSANDER.
F RUN SKA ' VÄL HA NÅGR1 RÅN eller stru- tar i dag.&gt; Det var gamla madam Janson, gemenligen kallad &gt;rångumman&gt;, som med ödmjukt, men på samma gång vänligt öfvertalande tonfall gjorde denna fråga hvarje onsdagsmorgon, då hon, stödd på sin käpp och med sin stora lock- korg i handen, trädde in i mitt Stockholmskök.
Sådan jag sist minns henne, var hon mycket böjd, men så var hon också 82 år.
I många år hade hon redligt och ärligt försörjt sig med sin lilla handel.
Hennes bakverk voro af läckraste slag och med en viss stolthet talade hon också om sina » många hus&gt; och sina » många fruar », med hvilka hon gjort och gjorde affärer.
Vissa distrikt besöktes regelbundet vissa dagar i veckan och alla, med hvilka gumman Janson på detta sätt kommit i beröring, voro enligt hennes försäkran, » obegripligt snälla å rara å galanta människor allihop. » Under hennes långa affärstid hade det väl ibland kunnat se ut, som om kundkretsen började minskas, då familjer, som förut » köpt för barnens skull », icke längre brydde sig om att köpa rån och strutar, se- dan barnen flugit ur boet; men det hade ock ofta händt, att de utflugna själf va bildat familj och för » barnens skull » å sin sida blifvit gummans kunder.
På detta sätt hade den ena generationen tagit vid där den andra slutat, och » rångumman » talade ofta med mormoderlig förtjusning om de » söta barnbar- nen », som voro så » danna » efter hennes rån.
Ingen kunde heller vara tacksammare än den gamla, då hon fick sälja något, vore det också blott för tio, femton öre.
Blef hon dessutom bjuden på en kopp kaffe, fick man genom hennes glada tack- samhet intrycket af att hafva gjort en riktigt god gärning.
Och under sådana små feste- och hvilo- stunder blef hon nyter och språksam af hjärtans lust.
Med gamlas vanliga förkärlek för minnena från ungdomen var det ock sådana, hon med raska och lifliga drag företrädesvis tecknade.
Det skrynkliga ERAN BILDTSKA HEMMET I ROM: I RÖDA SALONGEN.
— ansiktet fick därunder lif och uttryck, leenden och tårar omväxlade, de darrande händerna gestikule- rade ifrigt; ögonen höll hon dock för det mesta slutna.
Det var som, fruktade hon, att något af det närvarande skulle komma och blanda sig in i hennes minnes skatter.
Emellan förr och nu upp- ställde hon ock därunder ofta jämförelser — natur- ligtvis till föga fromma för det sistnämnda.
Nutidens jungfrur t. ex., dem begrep sig gumman Janson » rakt inte på&gt;, fast annars hade hon aldrig haft svårt att fatta i sin dar.
Och hon kunde aldrig bli mer förargad, än när hon fick höra, att en jungfru i något af hennes &gt;hus » tänkte flytta, för att hon hade » för mycket att göra ».
» Vet frun, hva ' de ä för fel? » frågade hon en dag på tal därom, medan hon blåste på och lång- samt njöt ' af det på fatet uthällda kaffet.
» För lite göra ha de nu för tiden, de ä alltihop de. » På så sätt själf besvarande frågan fortfor gumman ifrig och i tagen: » De vet jag bäst, för jag har också tjänt i min dar, och då va de andra ordningar, må tro; de ä — ge mej si — öfver 60 år se ' n de ' nu.
De sista åren, innan jag blef gift, tjänte jag hos ett mycke snällt å galant bondfolk i Faringe i Uppland, och på den tiden kunde en nog ha talt på, att det var för mycke ' att göra, men en gjoråVt allri, vet frun, vi visste inte af annat än arbete, å vi va ' så upptagna me ' sysslor jämt å samt, så vi hade allri tid att sätta oss ner å grubbla å harmas öfver, huru bundna vi voro — som di tala så mycke ' om nu för tiden.
Tu, tri om mårnarne skulle en opp å ner i brygghuset å bränna.
Hvart hushåll brände sitt brännvin själf då si, och kvinnfolken skötte om det.
Eller också skulle en ut till mältan, både till brän- ning å brygd skulle det mältas, förstår frun — å de ' var ett ansvar, ska ' jag säja att sköta om mäl- tan: bvarken för mycket eller för litet grodd fick den vara.
Men jag ska ' tala om för frun ett rik- tigt bra prof. » Gumman steg upp från sin stol och på ett förtroligt halfhviskande sätt meddelade hon mig hemligheten af att få ett riktigt godt malt, när jag härnäst skulle mälta: 8 — » Jo — om man tar en näfve af mältan och 15 korn däraf äro riktigt utgrodda, då är maltet färdigt att torka på ba ' stu ' lafven.
Ba ' stu ' n eldas opp förstås å maltet bredes ut på lafven, där det får ligga från ottan till sent på kvällen, då det är färdigt, men det ska ' röras om oupphörligt under tiden, så att allt- sammans blir lagom torrt å inte somt brändt å somt vått, inte.
Sköts de ' på de ' viset, blir de ' ett så ' nt godt och sött malt, så det kan frun inte tro, å frun ska få si så god vörten blir.
Men man får lof att vara två om att torka maltet.
Det är så hett uppe på lafven, si, man kan kola af rätt som en går där å rör, därför får man byta af hvarann alltemellanåt, å svetten behöfver en torka åf sej tidt å tätt, för den skvalar åf en. » Jag tackade nu naturligtvis gumman för undervisningen och nändes ej taga henne ur den tillfredsställande föreställningen att hafva gifvit en god och nyttig lärdom med påmin- nelsen om, att en nutidsfru troligen aldrig kom i tillfälle att tillämpa den.
Och madam Janson, be- låten med att » frun gaf sig tid att höra på » och själf helt uppgående i sina minnen, fortsatte: Det är inte underligt, att det är så hårda tider för landtbrukaren.
Di skyller på mycket annat, men jag skyller mest på att ingen vill tjäna bönder mer — å att di som ska låssas göra ' t, ä dyrlegda å lata å uppstudsiga.
Bondens egna söner å döttrar, som Väl ä ' närmast til!
att hjälpa far och mor med den jord, som de själfva en gång ska ' få ärfva, de upp- fostras som herrar å fröknar å tycka sej vara för fina å » bildade » att föra en trästock eller ett härf- skaft — men si virkskaftet det kan de fina » frök- narne » föra.
— — Det är rakt på tok, frun, när en tänker på ' t.
I min ungdom hade då inte en son eller dotter » När vi inte hade bränning å mälta att sköta, en smul bättre eller lättare än tjänaren.
De fingo var det att ändå gå opp i otta om vintermornarne hålla ut bitti och sent, precis på samma sätt som å ställa sej i ladan ihop med kararne å tröska.
en ann.
Jag tyckte till och med, många gånger, att Sonen å dottern — Per å Anna Karin, som di hette jag hade det för min del bättre än dottern.
Jag — å drängen å jag stodo där till långt fram på vin- hade åtminstone min lön, som jag fick använda, tern å slogo nr hvart enda sädeskorn med slaga.
som jag ville, men hvarken Per eller Anna Karin — — Så takt de fick en lära sej.
Och nog kunde hade en vitten för egen del.
Kläder väfdes och axlarne värka å handlederna svullna, men de exti- syddes ju hemma af alla slag, både åt karlar och mera en inte, å inte ville vi kvinnfolk heller, att kvinnor, och något annat än mat och kläder be- pojkarne skulle få veta ' t å få något att grina åt.
höfdes inte.
Det enda jag kan minnas att de fick Ja, så hade vi ladugården å kreaturen att sköta var hvarsin tolfskilling, som bond ' spendera på dem, förstås, det fanns minsann inga kogubbar, som skötte när de liksom annan ungdom reste in Vaksala- grofsysslorna den tiden inte, utan kvinnfolken gjorde lörda ' n på distingen.
allt själfva.
Vatten bar vi från brunnen till la ' gåln (Forts.) med så eller ämbar, och i snödrifvorna klef vi om vintrarne, så att vi va ' våta till knäs, eller till dess kjolarne styfva å skarpa af is stodo som tunnband kring benen på oss.
Jag har nog hört talas om från landet, att när en piga nu tar tjänst, ä ' hennes första fråga, om svart, hvitt Siden-Damast.
9 0 öre — 16,45 Siden-Bastklädn.
pr robe.
1 2, 3 0 — 5 8, 8 0 Siden-Foulard, tryckt, » 8 5 öre — 3, 8 5 Sjukgymnastik och Massage gifves af m e d i c i n e k a n d i d a t A.
K j e l l - b e r g, Iegit.
A d r e s s: Stockholm, Mästersamuelsg.
58291) 1 G E Eeskow Häft 1 1: 80, klotb.
2: 50. i E 50, Häftad 50 t, f d e J a 2 ™ n u e l s 0 E a af f N N.
J L J. aaclie?
Häft 40 öre.
af E C.
R o d h e.
75 öre, fint kart.
1 kr, klotb.
AE / faniclfanot HrUCHörVajJCi, e n för trolofvade, M a r t i n Luther m.
Ett kristligt familjelif, inflytandets makt.
Don Ifil * Han äkta makar och föräldrar af d r Häft.
1: 25, kart.
1: 6 0, kloib.
2: 2 5.
af G. Everard.
60 öre, kart.
85 öre, klotb.
Häfc.
50 öre, kart.
iui u d y.
H ä f t t k r _ k l o t b 2 k r Under kOrSet Solstrålar från himmelen Fosterlandsstiftelsens ^agra betraktelser till tröst för dem s o m lida.
a ^Tand 2: Santalmissionens Broken Crangre P e k o e å 6: 4 0 pr kg.
N ä s t a n omedelbart färdigt för servering.
Drygast.
V i sälja denna prima sort oblandad 3 ä 4 kr.
billi- gare pr kilo än vissa andra firmor.
P e k o e å 5.
6 0 pr kg.
Mindre aromrikt.
Utmärkt hvardagste.
Insänd 4 0 öre i frimärken, så erhålles prof af önskad sort.
TE Santalmissionens Trievaldgränd Tedepot, 2, Stockholm.
Banyuls Trilles.
Ett aptitgifvande, magstärkande vin, afsedt för konvalescenter och svaga personer i allmänhet.
Rekommenderadt af många hrr läkare.
Pris p r b u t e l j k r.
3, 5 0 hos Högstedt &amp; C:o, Stockholm, 32 Regeringsgatan.
i u 5 o @.
Hennebergs Bidsn-Fabrtis, Zuxien.
Hofleverantör.)
Stort nyinkommet lager af s v a r t a och X s - U L l ö r t e t SIDENTYGER, t r y c k t a.
JFoularder, Japoiis och Shanghais i säsongens alla nyheter.
- R å d med afseende p å hvardagslifvets förhållanden af G.
E v e r a r d.
u a y r a m ' H ä f t ' Bal-Siden .. — - f r.
6 5 öre — 16,45 Siden-Grenadin — • 9 0 öre — 8, 6 5 Siden-Bengalin ... » kr.
1,75 — 8, 3 5 log omgående.
— Dubbelt porto till Schweitz.
Hos alls », bokhandlare: Minnesord till mina nattvardsbarn, ^ Minne från konfirmationsdagen, Stilla stunder före den Heliga nattvarden, i-^Z^f^Tå Vårt jordiska arbete i Herrens tjänst - Villkoren för ett lyckligt äktenskap, It 65 öre pr mtr.
Siden-Armures, Monopols, Crlstalllques, Moire antlque Duchesse, Prlncesse, Moscoväte, Marcellines, siden till täcken o flaggor m. m. porto- och tullfritt till hemmet.
Profver och kata- k r.
1 2: 3 0 t i l l k r.
58: 80 för tyg till hel klädning Tussors och Shantungs — 1 5 Sturepian 1 5.
1 0 - 1 2.
Telefon 58 48.
Kurs i kulört Henneberg-Siden äfvensom och från till kr.
16: 45 pr meter — slät, randig, rutig, fasonerad, damast m. m.
(cirka 24Ö olika kvalitéer och 2,000 olika färger, mönster m.
Sickn-Bastrobe Tandläkare TOM von HÄLL.
hon &gt; behöfver mjölka å gå på utarbete ».
Be a så en kan bli sjuk till höra ' l. Och ändå begär hon 100 å 150 kronor i lön.
Men för en sådan stor lön vill hon göra så litet och så lätt arbete som möj- ligt.
Jag skulle inte säja något om deras stora lö- ner, om di däraf sparde ihop för framtiden mer, än hva ' jag och mina gelikar kunde, men det är just detta, de inte göra.
De lära sej bara misshushålla å ödsla bort pengar på en hop onödiga grannlåter.
1 kr., 1: 6 0 ' k a r t o n ' klotb.
7 5, P r o f v e r O B S.
f r a n k o N y h e t e r p å i n k o m m a d a g l i g e n.
b e g ä r a n.
L U N D B E R G, STURE PLAN.
Säsong- 1 juni — 1 s e p t e m b e r.
Intendent: å-.r SfJEN^ WALLGREN, till 1 juni adress Stockholm.
Prospekter erhållas från Brunnskontoret p å begäran.
•FflBRlKS-AÄRKE- Prenumerera p å " Kamraten! "
BheinVeilchen Via postlinien S A S S N I T Z — T R E L L E B O R G förmedlas den snabbaste förbindelsen till kontinenten medelst de stora, elegant och be- kvämt inredda hjulångarne Svea och (i ev t na nia samt propellerångarne Rex och Imperator.