Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(125) A N T N R A E I T, Ä R A R I N N A med någon undervisnings- J vana önskas med snaraste i en präst- gård för att undervisa tvänne flickor i van- liga skolämnen samt musik.
Hjälp i skrif- göromål någon gång.
Löneanspråk torde uppgifvas.
Svar till " Sofia », Kringlestad, Älfsborgs län.
(125) LATS fmnes nu genast för en anspråks- lös flicka af bildad familj, som är barn - kär och äger så stor vana vid småbarns sköt- sel, att hon kan åtaga sig närmaste vården af ett sådant om 2:ne månaders ålder.
Den äger företräde, som dessutom är kompetent alt lära andra barnet, en flicka om 6 års ål- der, första grunderna i läsning.
Den sökan- de bör äfven vara villig deltaga i sömnad och dylika förekommande göromål.
Svar med uppgift om ålder och löneanspråk samt åtföljd t af fotografi torde sändas till » W.
T. H. », Ramsberg p. r.
75497) B A R N F R O K E N.
En bättre flicka, frisk, barnkär och ordentlig, något kunnig i sömnad samt villig sköta mindre barn, kan erhålla plats nu genast i godt hem i Göte- borg.
Svar med uppgift å referenser, löne- villkor och ålder samt fotografi torde insän- das till » M.
», Iduns expedition, Stockholm.
(6u) ILDAD 25-ÅRS FLICKA önskar plats i aktadt hem såsom skrifbitr eller säll- skap.
Svar till » 73 », Örebro p. r.
(81) B SOM HUSFÖRESTÅNDARINNA Önskar ett medelålders gladlynt fruntimmer med de bästa rek.
plats hälst i ett hem där barn (inns.
Vidare genom Th. Tjäders Byrå, Brunkebergstorg 12, 1 tr. iG.
75863) OM HUSFÖRESTÅNDARINNA önskar ett bättre fruntimmer plats hos ungkarl eller änkling eller i familj där fru finnes.
Finnes barn, utlofvas öm och moderlig vård.
På lön fästes mindre afseende än på ett bil- dadt hem.
Svar till » A », Värmlands Björ- neborg.
55958) S NG, BILDAD FLICKA önskar komma i linare familj för alt lära hushåll; är musikalisk samt kunnig i franska och tyska språken.
Svar torde godhetsfullt adresseras till » Maggy », Kinna p. r.
(107) U NDERVISNINGSVAN LÄRARINNA söker plats i familj på landet för att lä- sa med nybörjare.
Fredagen den 4 maj 1888.
B yr å: Redaktör och utgifvare: endast 1 krona för qvartalet.
Tidningen 8 S t u r e g a t a n 8 (i n g å n g frän H u m l e g å r d s g.
postarvodet kostar inberäknadt.
9 - 1 0 o c h 4 — 5.
TTtgfifniiig-sticl: hvarje helgfri fredag.
Sista numret i hvarje m å n a d i n n e h å l l e r en fullständig m o d e - o.
mönstertidning.
Prenumeration sker: I I landsorten: a postanstalterna.
Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkonlor, i d e större b o k - l å d o r n a samt.
ä t i d n i n g s k o n t o r e n.
• R i n g a v e r k är ej b e g r a f v e t: se, af d r o p p a r biidas h a f v e t; k o r n på k o r n k a n alper b l i!
Vi U i on uanDe otg o m, o l^itD, j a g j^ot otoD Det tiPPa ^PinRa ogonfla » let Det j^ög oom ePD g e n o m Det — n \ ilt t DaPittng gen Jrietla: " i ttjWt » j&gt;toj-3 oc ?v aPP ft-jWtA » m a t t a, Dei f a g en.
» aftnaD t Det o g o n p a t, » om fiuaate, fj-uÄate 0, a n JiimPen uat!
n å s Ron uanDe » tg onx Det o| ?oet m t g IVrliorn ett Ba^uan j a g 1 ' ototoD, j-ag ^ötoioS, att florn: ut tt&gt;å geiaom » tunDet a|- » otg en g å n g » PiuPfe n å aPP jotDPtpuel » » aPPlret — vi tuå, Dt tuå!
3 ' tvcu) Pion uat » Pion!
«£tten oePr |Yn, t De m o t r i a ögon e n ttotitc m e n Hon uanDe * ig om- uanDe ttPI!
» Put —; •mttt IaP, m i l t ti^ Pag i Denna minut.
&amp; cr \ ^aa t&gt;M » te Då, o • o att e n g a n g vi tvct ttol » aPPf, ttoti aPPt » fiuPEe PgcPtan n å.
Hemmets uppfostran.
Ur » Vi och våra söner », af MatJiilda Langlet.
J P ^ e r r Strindberg oeh hans eftersägare må rår-t » aldrig så mycket predika, att » familjen » fbrqväfVer all sjelf^tändighet hos individen — äro öfver dem.
Det går tungt och svårt, och svårigheten bereder ynglingarne tusen obehag, om de äro vana t. ex. att lyda först då, när den befallande nöjaktigt redogjort för skälet till sin befallning.
Ty det bry sig förmän och lärare ganska sällan om.
Vi föräldrar fela ofta deruti, att.
vi med onödig hårdhet gifva barnen aga och tillrätta- visningar.
Detta är alldeles obehöfligt.
Vi måste blott vara bestämda — vi behöfva ej vredgas.
Ar aga alldeles nödvändig, måste vi låta barnen se, att vi gifva den, just emedan vi älska dem, och att det skär oss i hjertat, då vi nödgas dertill.
Ty det händer så lätt, att barnen få för sig, alt föräldrarna finna ett slags nöje i att aga dem, och att de blott låta sin vrede bryta ut på dem, mera än de straffa den begångna förseelsen, helst som t deras, barnens ögon, straffet alltid måste synas för stort, jemfördt med felet.
Det är här, som alltid vid beröring mellan menniskor, kärleken, som är huPvudsumman af alla bud.
Barnet bör veta, att allt hvad för- äldrarna göra och låta med afseende på barnen, har kärlek till grund.
Detta är det första och yppersta budet också här vid lag.
Derigenom förebygges hvarje missförstånd och endast deri- genom förvärfva sig föräldrarna barnens kärlek till baka.
Och den son, som är verkligt och varmt öfvertygad om sin faders och moders kärlek och som derför ömt älskar dem till baka, han gör sällan sina föräldrar sorg, ty han afiägs- nar sig icke långt från den väg, han vet de vilja se honom vandra.
Men en sådan kärlek mellan oss och våra söner uppkommer ej, om icke sönerna från barndomen vant sig att lita Det är nästan ändå nödvändigare att hos på fader och moder och att hos dem finna sönerna än hos döttrarna inpränta vanan vid icke blott ömhet, utan också stöd.
Derför ovilkorlig lydnad.
Ty hvilken ställning i lifvet skall föräldrakärleken vara lika stark som varm, de förra innehafva, måste de dock alltid i bör- och föräldrakänslan icke blott smekande, utan jan af sin bana subordinera under lärare och ock ledande oeh stödjande.
Och fast vi ömt förmän.
Detta går lätt, om de från hemmet älska våra barn, få vi ej klema med dem, oct [medföra den vanan att utan prut lyda dem, som fast vi unna dem allt godt, måste vi dock lära det står doek fast, att det, ar en olycka för hvarje menniska att få uppträda sjelfständigt, innan han eller hon fått någon försfåndsrnognad och lifserfarenhet.
Det skulle väl icke fulla någon in titt sätta en pojke till att styra en yster häst, innan han egde nog styrka i armen för att hålla djuret eller nog förstånd för att kunna rätt sköta tömmarne.
Och dock är det vida lättare att styra en häst och hålla honom på rätt väg, än att styra öfversvallande känslor och ohejdade begär.
Nej, den ovilkorliga lydnaden är utan tvifvel den bästa.
Den är af de band, som stödja.
Men den måste tidigt inpräglas och måste vara en vana, lika naturlig, som att äta eller sofva.
Dock är det tydligt att föräldrarne härvid måste gå till väga med förstånd och rätta sig efter olika karaktär hos barnen.
Det är modrens sak att inlära denna vana hos barnen, och båda föräldrarnas att med förstånd begagna sig deraf.
Så fort det lilla barnet kan sjelf taga eller hålla i en sak, bör modren vänja det — med vänliga ord och åtbörder vänja det — att gerna lemna den ifrån sig.
Detta är företa grunden till lydnaden.
Försummar man att lägga denna lilla hörnsten, bereder man både sig och barnet många ledsamma stunder.
Den nästa är att, då man tillsäger barnet: » kom hit! » aldrig låta det springa åt annat håll, utan vänligt, men bestämdt föra det dit inan önskar.
Man får aldrig häftigt rycka ifrån ett barn någonting, eller förargad och förbittrad släpa det med sig — det retar och plågar barnet onödigtvis.
De, behöfves ej heller.
Börjar man blott i tidt vänligt och bestämdt, söka lära barnet lyda, blir all skärpa och häftighet öfverflödig.
Tidningen u t k o m m e r i hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g o c h k o s t a r f ö r ett qvartal e n d a s t I krona, p o s t a r v o d e t inberäknadt.
— Sista numret I dem att försaka mycket af denna verldens goda och med tålamod bära förluster och mot- gångar.
Ty hemmets uppfostran skall vara grunden till icke blott skolans, utan ock lifvets upp- fostran, och det veta nog också alla föräldrar — de glömma det blott.
Ingen är i sjelfva verket okunnig derom, om han också ej hört eller lurt det, ty det ligger i sakens natur.
Och den fattigaste, okunnigaste moder känner och förstår detta lika så väl, som den omsorgs- fullt fostrade, och hon glömmer det kanske icke så lätt, ty hon vet, att hennes barn blott har egna krafter att lita pä.
Om hon också icke förstår eller förmår utbilda och utveckla karak- tären, iuplantar hon dock ofta deri vissa drag, vissa stödjepunkter, som skola hjelpa barnen att mera säkert vandra framåt på sin bana.
Den mera bemedlade litar kanske på många andra saker — på rikedom, vänner och anse- ende, och tänker derför icke så mycket på nödvändigheten att stärka sina barn till lifvets strid.
Men en sådan glömska kan blifva ödes- diger nog, synnerligast för våra söner, på hvilka ju kan komma att hvila ansvaret ej blott för deras, utan ock för många andras framtid.
Vi hafva i det föregående framhållit såsom hörnstenarne för hemmets uppfostran kärlek, lydnad, förtroende.
Det finnes ännu en sådan, den nödvändigaste af alla — gudsfruktan.
Derom är föga sagdt, ty det hela är taladt blott till dem, som med vördnad och kärlek omfatta den kristna tron och lägga dess bud och läror till grund för sina handlingar, eller som åtminstone önska kunna göra det.
De, som förakta kristendomen, förakta i allmänhet också sedelagens bud, och se sig helst befriade från besväret att uppfostra sina barn.
En och annan förklarar till och med det nyttigaste för dem vara att låta dem växa upp som ogräs, utan annan vård oeh tillsyn än den lekamliga.
Man hänvisar stundom på menniskor, som lefva » utan religion », som det heter, och lik- väl föra en aktningsvärd och hedrande vande], likväl styras af ädla och goda impulser.
Men man glömmer dervid, att dessa menniskor dock blifvit i begynnelsen fostrade i kristliga hem eller åtminstone sådana, der kristendomens grund- satser ännu gälde såsom den enda efterföljans- värda.
Man har ännu icke sett den genera- tion, som ateisterna fostra.
Visserligen börja några ganska vackra frukter framträda i de » föreläsningar », der råheten och inskränktheten täfla i andefattiga utgjutelser och stötande an- grepp mot kristendomen.
Men dels äro dessa företeelser ännu temligen enstaka, dels bero de troligtvis mera på ett ungdomligt begär att väcka uppseende, än på en mera allmänt utbredd kristendomsfiendtlighet.
Säkert är emellertid, att om vi icke till grund för hemmets uppfostran lägga kristendomen, undanrycka vi våra barn det bästa och förnämsta stödet på deras vandring genom lifvet, det säk- raste och osvikligaste rättesnöret för alla deras handlingar, den enda fasta grunden för lyckan här på jorden.
Ateisternas ord och lefnad vittna ständigt om ett sönderslitet inre och deras be- mödande att utbreda sina åsigter beror egentli- gen blott på en önskan att se bekräftade me- ningar, för hvilka de inom sig, i all tysthet bäfva och förskräckas, så att de behöfva andras bifall för att stärka sitt mod.
Oeh hvar fin- nes väl den moder, som har hjerta att döma sitt barn till att lefva utan Gud, utan tro, utan hopp, eller som föreställer sig, att detta barn kan blifva en god och lycklig menniska utan tron på det goda, utan förtröstan på san- ningen, utan hopp om kärlekens oeh sanningens odödlighet?
Jag hoppas, att en sådan moder m å n a d e n m e d d e l a r en fullständig m o d e - å närmaste postanstalt namn och adress och mönstertidning.
— Uppglf s a m t e r l ä g g en k r o n a, s a e r - » jaså — tycker du det! » Men harmen stiger i henne.
Så kommer man att tala om qvinnor, som fördrifva sin tid med romanläsning.
Och den unga damen utbrister: » det är j u riktigt i din smak. » » I min? » frågar han öfverraskad.
» Jaa, just i din!
Efter hvad du sjelf nyss yttrade. » Den unge mannen förstår fortfarande ingenting.
» Känner du kanske någon, som slukar romaner så som min kusin? » » Nå, än se ' n. » » Och du finner ju henne så förträfflig, den bästa du vet till och med. » Han skall fåfängt söka öfvertyga henne om bristen på sammanhang mellan dessa båda saker, samt att hon utbytt orden » behaglig och vacker » mot » för- träfflig och bästa ».
» Det kan just komma på eltut, ordalydelsen mins T i l l mina g e n m ä l a r e i frågan hon inte precis, men sjelfva meningen var i alla fall » Böra b a r n l y d a?
» den; det är riktigt ohederligt af honom att icke stå vid sina ord. » Af Anekdoten är icke apokryfisk — blott en ur högen.
Elna Tenoir.
Litet hvar skall kunna samla " mer eller mindre be- tecknande exempel.
jOliå Iduns Redaktion sammanhang med min Samma sätt har användts af mina genmälarinnor J^F nppsnts » Höra barn lyda '.
Ett ord i en i Idun.
uppfostringsfråga » inbjöd tidskriftens läsekrets Jag har sagt, alt det är på grund af en pligl och till meningsyttring om detta betydelsefulla spörsmål, icke af en rätt, som vi skola fullgöra vår fijräldra- visade det sig, att de flesta af dem, som funno sig gerning; befogade att hörsamma inbjudningen, i hög grad att vi icke få uppkasta oss till herrar och betrakta saknade förmåga att tolka sitt modersmål, i det barnen som vår egendom; de synbarligen trodde sig ha mottagit uppmaning att det är för vår skull och icke för deras vi gifvit att kritiskt bedöma och yttra sig om min uppsats; dem lifvet; ja, icke blott om den, utan också om min person- att det icke är oss, såsom föräldrar, de skola lyda, liga ståndpunkt, om utgångspunkten för mina re- utan oss, såsom representanter för ett högre förstånd flexioner, om mina förmodade sympatier o. s. v. All och en större erfarenhet; denna oförutsedda uppmärksamhet, som egnats mig att slutligen barnen ha ett menniskovärde, som och mitt ursprungligen blott till ett litet uppslag af- vi icke, ens i egenskap af föräldrar, ha rätt att sedda inlägg i frågan, föranleder mig att åter taga kränka.
till orda.
Det är naturligt, att denna begränsning af den Mina förhoppningar att uträtta något dermed äro moderliga maktfullkomligheten skall väcka harm i icke stora, ty den oförmåga att förstå skrifvet, som ett läger, der maktlösheten på alla andra områden hos mina ärade genmälare gaf sig till känna redan gör tron på ett oinskränkt herravälde och storhet, i deras uppfattning af Redaktionens not, har sedan för att icke säga helig okränkbarhet, i åtminstone så genomgående bekräftat sig i hvarje detalj af deras detta fall dubbelt dyrbar.
genmälen och invändningar mot mina i ofvan nämda Men man har nog urskilning (på ett par undan- uppsats framstälda åsigter, att det vore en dårskap tag när) att bita denna egoistiska harm i sig och af mig att tro, det jag med några rader eller ens söker hämd genom att framkasta det grimdfalska på- med några spalter skulle lyckas göra begripligt för ståendet, att jag predikat egoismens, sjelfsvåldets och dem, hvad jag verkligen menat och verkligen sagt.
olydnadens frihetsfraser.
Att såsom ~&gt;La S. », L. V. med flere insän- Jag har icke tid eller utrymme att så grundligt dare, hvilkas uppsatser Red.
på grund af deras med som nödigt vore visa lågheten i detta tillvägagående.
de först anfördas likartade innehåll icke sett sig för- Jag måste inskränka mig till några utläggningar af anlåten att införa, upprita den lede på väggen de punkter, som känbarast torde ha berört mina för att sedan få nöjet piska honom, synes mig vara genmälare.
en lek, ovärdig normalt utvecklade hjernor.
De harmas till en början öfver, att jag vid mitt Och det är icke något annat dessa insändarinnor skiljande på rätt och pligt tillägger föräldrarna plig- göra, då de med mycken hetta och ifver bekämpa ten, hvarur — medels användande af förut omtalade den samhälls- och familjeupplösande åsigten, att barn » qvinliga logik » — framgår, att jag anser barnen skola uppfostras i olydnad och till och med van- inga pligter hafva, vara sina föräldrar intet skyldiga vördnad för föräldrar och lärare, en åsigt, för hvil- o. s. v. ken jag, enligt deras utsago, lär hafva gjort mig till Hvad jag med rätt och pligt har velat säga, var målsman.
emellertid detta: det är vår pligt att lära våra barn Ärade läsarinnor, hvar, när och i hvilka uttryck lydnad, emedan det måste göras med tanken på har jag sagt detta eller något, som bör tydas så?
deras bästa mera än på vårt.
En rättighet slår det mig fritt att afstå från, att försumma, eftergifva hvad A r det, då jag säger, att vår allt omfattande pligt synes mig vara att göra barnen vuxna att upptaga jag vill, utan att göra någon räkenskap derför; men att lära mina barn lydnad är nugot, som jag hvar- kampen med lifvet.
och då jag tillägger, att detta mål sist af allt nås ken af slapphet, missriktad kärlek eller godtycke får undandraga mig — det är, med andra ord, en pligt.
genom att barnet lär sig vilja och tala ut sin vilja, då det är ungt — icke då ungdomen är fem år oeh (Forts.) viljan en sjelfsvåldig, oreflekterad barnavilja, förestaf- vad af intet annat än en nyck;.
.. eller då jag säger, alt jag anser en lössläppt, af intet tyglad vilja vara den farligaste och olycksalig aste följeslagerska en far kan ge sitt barn med på lifs- färden — alt den i nittio fall af hundra skall bringa det undergång.
eller dä jag säger, alt en tillsägelse måste åtlydas, då den är gifven, så vida icke barnels rättsbegrepp $T ^örra sommaren uppstod en häftig oeh skola förvillas t * 1 intensiv polemik i de båda danska ven- A r det dessa mina teorier, som enligt L. V. böra ^ci stertidniiigarna » Morgeubladet » oeh » Po- betecknas såsom » egoismens predikande och förhärli- gande »; är det härmed, enligt samma L. V., jag sagt, litiken » angående den s. k. sedlighetsfrågan.
att » barnet följer sin ädlaste instinkt, då det vägrar Till en början fördes striden mellan fröken lyda », och att » barnen äro skyldiga föräldrarna Grundtvig, som representerade den ideella hvarken lydnad eller tacksamhet »?
uppfattningen af förhållandet könen emellan, Eller, enligt La S., att » det skulle dana stora och den bekante literaturhistorikern Georg karaktärer, att barnens för hvarje ögonblick vexlande Brändes, som framträdde såsom den natura- nycker finge taga öfverhanden och blifva bestäm- mande », eller » påstått, att den lydnadsvane saknar listiska uppfattningens målsman.
Men snart karaktär och är en pultron »?
— kastade sig en tredje person in i striden och Jag har roat mig med att iakttaga qvinnor ' sätt lade sitt väldiga ord i vågskålen, som deri- att strida och har märkt en genomgående tendens genom afgjordt sänkte sig till den ideella hos dem alt, om de såras i en punkt, hämnas genom att anfalla i en annan, hvarvid de begagna sig af uppfattningens fördel.
Den mannen var en logik, som, sorgligt nog, fått epitetet qrinlig.
Björnstjerne Björnson, som först uppträdde En ung man säger t. ex. till en behagsjuk flicka: blott såsom fröken Grundtvigs riddare, men » din kusin är den vackraste och behagligaste qvinna jag känner, » hvartill hon inskränker sig att svara: hvars protektorat snart bredde sig ut till.
den icke står att finna, åtminstone bland hederliga qviunor.
Oeh jag hoppas också, att hemmets uppfostran aldrig skall förbise den grunden, om hvilken det heter: » En annan grnnd kan ingen lägga än den som lagder är », eller byggas på någon annan grund än denna.
Och på denna för- hoppning hvilar den enda utsigt vi ännu hafva, att inom vårt land skola fostras hederliga och dugande män, ömma och renhjertade qvinnor.
De senaste inläggen i qvinnofrågan.
hålles ett n u m m e r 1 veckan under hela qvartalet.
För hvarje 5-tal a b o n - nenter, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvilka a f g i f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f idé hon försvarat, och som Björnson sjelf i sitt drama » En handske » med sådan kraft och sådant geni förfäktat: qvinnans rätt att af mannen fordra den sedliga renhet, som mannen kräfver af den, hvilken han vill göra till sin hustru.
Frågan kom till slut att röra sig om månggiftet, som i vesterlandet mestadels eger rum genom prostitutionen, oeh engiftet eller mannens obrottsliga trohet mot en qvinna.
Björnson låg då i Paris, men så en dag fattar han det beslutet att komma hem och predika sedlighetens evangelium.
Med denna trohjertade sjelftillit, som stolt så många och förskaffat Björnson så många fiender, kasta han sig in i striden, viss om seger.
Och så går snart hans ord som en väckelsepredikau ut öfver hela Norden.
Man må väl säga, att det var ett ord i sinom tid.
Här i Sverige hafva från ett visst håll skarpa anmärkningar gjorts mot innehålls- halten af Björnsons föredrag om engifte och månggifte.
Och medgifvas måsle, att föga nya synpunkter erbjödo sig för åhöraren un- der föredraget.
Men Björnson verkar så ge- nom sin personlighet — något som han nog för öfrigt är medveten om — att åhörarne gå från hans föredrag med en rik behållning af allvar och väckande tankar.
Björnsons opposition gäller ifråu början och hufvudsakligen den i den senare natura- liska literaturen framträdande tendensen att framhålla den s. k. fria kärleken eller köns- umgänge mellan ogifta individer såsom icke blott berättigad, utan rent af nödvändig, detta senare på grund deraf, att både man och qvinna skulle lida af återhållsamhet.
För att bemöta detta påstående vädjar Björnson till historiens vittnesbörd.
Bedan för två tusen år sedan var engifte sed hos gamianerna, den ariska folkstam, som haft den största verldshistoriska betydelse.
Der- jemte ingingos äktenskapen betydligt senare hos dem än hos oss.
Deraf uppstod en kraftig afkomma, hos hvilken i sin ordning köns- lifvet icke så tidigt utvecklades.
Det är derför något abnormt, att könsdriften vaknar så tidigt som fallet är hos härvarande slägte.
Detta har till följd månggiftet eller prostitu- tionen, genom hvilken den unge mannen i den för karaktären grundläggande åldern för- derfvas till hela sin lifsåskådning och sin moraliska halt.
Och hvad som är det be- dröfligaste af allt — lättfärdigheten går i a rf, och detta månggiftets smittämne utbreder sig småningom både till det manliga och qvinliga könet.
Det hufvudargument, som » den fria kärle- kens » apostlar använda, nämligen att helsan skulle lida af återhållsamhet under och när- mast efter manbarhetsåldern, bemöter Björn- son med yttranden och intyg af fysiologi- ska auktoriteter såsom exempelvis den be- kante professor Virchow i Berlin, som förkla- rar, att » bleksoten har intet att skaffa med äktenskapet ».
En liten parentes må här tillåtas.
Med en trobjertenbet, som slående karaktäriserar Björnsons energi, då det gäller att föra fram en sak, citerar han, auktoritetsföraktaren, icke blott verkliga auktoriteter (han läser bl.
a. upp ett intyg från Kristiania universitets medicinska fakultet), utan äfven yttranden af personer, som han icke ens namngifver.
Det gör det samma, bara orden äro starka och expressiva.
Sådan är han nu en gång.
Idun, e r h å l l e s e t t g r a t l s e x e m p l a r f ö r h e l a d e n t i d, u n d e r hvilken a b o n n e - m e n t c t r ä c k e r.
Ä r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e än 5, t o r d e p r e n u r r j e r a - Alltnog, långt ifrån att tidiga förbindelser i könsligt afseende skulle vara nödvändiga, äro de tvärt om ytterst skadliga, ty de leda bl.
a. till dessa förfärliga könssjukdomar, som förderfvar så många familjer, och som gripa omkring sig med förfärande hastighet.
De tidigare polygamiska förbindelserna leda äfven till otrohet i äktenskapet, och den som är otrogen mot sin hustru kan äfven vara svekfull i utöfningen af sitt embete, i sin affärsverksamhet o. s. v. Med ett ord: måntr- o giftet — » flerkoneriet » som Björnson uttrycker sig, — depraverar samhället.
Då det gäller framhållande af botemedel mot osedligligheten, är Björnson svagare än i sin straffpredikan öfver den samma.
Några egentliga positiva förslag framställer hau icke, och det kan då sägas vara svårt nog samt ligger dessutom icke i karaktären af Björn- sons hela uppträdande i frågan.
Han fram- träder nämligen allt igenom som en botpredi- kant.
Han manar till bättring, i största all- mänhet, han vädjar till presterna som fol- kels uppfostrare, hvilka behöfde fatta sin uppgift mera tidsenligt och praktiskt, till pe- dagogerna, af hvilka han fordrar, att de icke blott skola kunna undervisa utan besitta, hvad han kallar, » en etisk talang », cl.
v. s., sjelfva genomträngde af ädla moraliska lifsgrundsatser, genom sitt lefverne och sin förmögenhet leda lärjungarne på dygdens väg.
För öfrigt förordar han tidiga förlofningar såsom för mannen utgörande preservativ mot ungdomliga förvillelser och äktenskapens in- gående vid en mera mogen ålder.
(Forts.) Theodor Lindblom.
Vårfrost.