Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Suppleanter: F r u F. Lybeck, fröken G. von Plomgren samt professor 0.
Sandahl. '
Revisorer: Fröken H. Casselli och öfverstelöjtnant C.
E. Elfving.
Revisors-suppleanter: Fröken L.
Borg ocli fröken A. Dahlström.
Komitén för insamlande abf medel till Förbuudets fonder för yrkes- och studiestipendier.
Frii Adlersparre, fru Gylddn, fröken Engströnl, fröken Silow, .revisionssekreteraren Rohtlieb och professor Rosén.
Styrelsen för stipendiefondernas förvaltning.
Ordinarie medlewbmar: F r u A. Wallenberg, generaldirektör A ..
Andersson, professor Rosén, revisionssekreteraren Rohtlieb och fröken Silow.
Suppleanter: professor H. Gyldén och fröken C. Montelius.
evi is or^: Expeditionschefen E. von dar Lancken, fröken J. Elf- ving och grosshandlaren 0.
Revis0s.s-suppleant: doktor G. Elowson.
Niimnd för utdelning af Förbundets liikarestipendier.
Förbundets ordförande eller vice ordförande, fru Adlersparre, med.
doktor Karolina Widerström, fröken Silow, professor Rosén, re- visionssekreteraren Rohtlieb och fru A. Wallenberg.
Styrelsen för Driiktreformfireningen.
Ordinarie nzedbe » mar: Fruarna N. Bendixson, M.
N:r 29 (187) Fredagen den 17 juli 1891.
Prenumerationspris pr år Byrå: Redaktiir och utgifvare: H a m n g a t a n 1 6, 2 Va t r.
8 Idun m.
&gt; 6 50 Prenumer.
sker i landsorten å posl- Träffas å hyran kl. 10 — 11.
Idun ensam - » 4: anstalt, i Stockholm hos redaktlon.
(Sncoze canons fes ztvacpes c / e no / ze cap / tafe de f (Sscadze cfzanea / se; zetent / ssent encoze fa fz / se L &lt;&amp;f3af / / ^ue^a / tfottet niapestueusement noize pozt ' / fes / zo / s coufeuzs zues et 1105 pfaces &lt;Qf&gt;&gt;e fo / nta / ns, ^) / ous fes ^oufe c / e sympatftes c / e fa cfzance de fa l nos con^tzmez, avec cfzanca / s un / t, å cefu / c / am / / ié aue depu / s des c / e fa s-técfes Q) uéde.
c / ana ces dez- e / a * ' / tommare, å nos coetizs zestezont toi / pouzs fz / ffantes, on a pu entendze métnes.
pat / ez des sent / ments, &lt;pui est-ce yui sentpas oseza / t amouz, fe nom c / e fa zepiesetdées, ce 11 est pas espz / t c / åme et cefu (É2fozs, ma / s ne^us- to / tö Qiuédoih on apzononcé, c / e feuzs vous, soeuzs cfzanca / ses S / ^ / adame, fa o / ^epuffipue votze pos / / / on pu / votze vouö te votze coeuz y a-yanijoué ayan / joué c / e u / ssante.
fammade ä vous, Qependan /, cfzanca / se.
(St / édo / s, c? / ozi^ / ant cefu fe " ife peupfe Qiuédo / s, (pfoz / ^iant fjeuz sont épouw a / t poussée c / e ce / ui fa ' dame, ffrf / adatne, å nos oze / ffes au zany d ' c / ze fa p-fus yzande un zéte tm zofe assez y,ui 6 é / enc / öuz fes mezo et ouz fes tezzes, c est f / en coeuzs.
avec cfzance.
suztout, paz öeufement c estvza /; / (§uédo / ses fe cfe / ^supzéme fzuyan / s, n / ez y,ue fes d / / s sent / ments et m / ffe (Stux femmes étant mo / ns aussipzo^onds cSous nnffe p (vid kompletteringar).
des totipöuzs c / avoii pu, äouo f écfat desjfötes feuzs Lösnummerpris: 15 öre.
fa (S z / cofoze dans emfeffssant nous son-imes serd / s / Qeto nos convtves Annonspris: 85 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande- och » Lediga platser » 25 öre för hvarje påhörjadt tiotal stafv.
puffpues, / e peupfe mezs jouts, 4:de årg.
Utg-ifningfsticL: h v a r j e h e l g f r i fredag.
Cfzance, o / e fa a pénétzé a / a me de fa cfzance, fe fzu / t pue votze / mpoztan /.
cfzance, naUnef &lt;p,ue fes femmes c est f fömmade fes deux nat / ons étant o /) uéc / o / ses ne ta / sentpas c / u ä fajfemme cfzanea / se, nouéeo c / ' un f / en fes sent / ments å sa patz / e feffe / nv / s / ffe, c / e et
Om det sköna mål, som blicken bländar, Än för åtrån tyckes vika stundligt, Sannings haf, där ökenfärden ändar, Ler i strålar, gränslöst, outgrundligt.
På släktfåfängans altare.
En liten van » väckare » af Nord.
f p l f e t kan ej nekas, att forna tider, äfven &lt;åå !M d e riktigt gamla, trots sina många fel och brister, dock hade åtskilliga för- tjänster och företräden, hvaraf vårt eget moderna århundrade dess värre icke kan berömma sig.
O m jag nu t. ex. sade, att jag dit räk- nade bl.
a. saknaden af den bokliga bildning, som i våra dagar är så allmän och oum- bärlig, blefve j a g tvifvelsutan och med skäl ansedd som en efterblifven kvarlefva från dessa » goda » tider, då okunnighet och vidskepelse regerade världen.
Men så långt ifrån är detta min mening, att j a g tvärtom vill tro, att vi till sist skola k o m - ma öfverens, när jag blott närmare fått ut- veckla densamma.
Då nyssnämnda bokliga bildning, som i äldsta tider hörde till de sällsyntare undan- tagen, och som i öfrigt spelade en mycket underordnad roll i samfundslifvet, seder- mera började tillerkännas ett lika stort som obcrättigadt företräde framför kroppsarbe- tet, k o m detta senare allt mera i misskre- dit, tills det slutligen betraktades som en låg ja, nästan som en djurisk och män- niskan — den om sitt värde medvetna människan — ovärdig sysselsättning.
O c h den naturliga följden häraf blef, att dess utöfvares sociala anseende i samma mån minskades.
D e lärde och de vise i landet förmådde då ej fatta, att det intellektuella och det fysiska arbetet äro för samhällets välbefinnande lika nödvändiga, att de båda måste gå hand i hand med hvarandra, om något varaktigt och verkligt gagneligt skall kunna blifva uträttadt.
Men så mycket mera aktade och ansedda blefvo däremot » lärdomens » målsmän och idkare, ehuru de i själfva verket ej alltid v o r o så fasligt grundlärda och därjämte i lifvets praktik ofta nog alldeles bortkomna.
Detta betydde likväl mindre.
D e hade sina tjocka, dammiga luntor och sina gul- nade betygsvcrifikationer att peka på, och de kunde så lätt blifva herre öfver situa- tionen med en erinring om » den tiden jag studerade i Upsala » eller » när j a g låg i L u n d » etc.
Nu har visserligen detta gamla åskåd- ningssätt till betydlig del försvunnit eller åtminstone moderniserats, tack vare den förändring till det bättre, som tidsandan sedau dess undergått.
Upplysningen, som förr var nästan uteslutande samhällets öfre lager förbehållen, har nu blifvit en folkets gemensamma egendom, och senare tiders ofantliga materiella utveckling på de flesta områden har äfvenledes i ej ringa grad bidragit att göra omdömet om det lekam- liga arbetet samt dess värde och betydelse för det allmänna vida rättvisare än tillförene.
Men hvad är då egentligen att anmärka mot en tid, som i stort sedt visar så vä- sendtliga förbättringar?
Jo, ganska mycket, och det är just om detta, j a g un vill säga några ord.
Ä n n u vid det nittonde seklets slut fin- nes det öfverflöd af den sortens » bildade » människor, hvilka nu, liksom förr i värl- den, då inom vissa ämbetsmanna- och prest- släkter boken såsom ett dyrbart arf gick från far till son uti många led, vilja med alla tillåtna medel och genom ett otillbör- ligt användande af den dyrbara föräldra- myndigheten afhålla sina söner från att egna sig åt det ringaktade kroppsarbetet eller det af dylika personer föga bättre an- sedda näringslifvet, men som däremot lika envist söka drifva dem fram till studerade karlar.
T y såsom sådana — men endast då — skola de blifva i stånd att föra fa- miljens och släktens runor » med den äran ».
kan ju måhända tyckas, som om häruti ej låge något synnerligt ondt.
M e n besinna vi, att intet som helst afseende plägar fästas vid, om de unga hafva håg och lust för bokliga studier eller tilläfven- tyrs luta åt praktiska värf, så måste vi erkänna, att här är ett missförhållande, som tarfvar en snar och grundlig rättelse.
Ja, vid tanken på, huru mycken skada, som genom detta blinda bildningstyranni måste förorsakas såväl vederbörande själfva som genom dessa det allmänna, vore man nästan stämd för, att föräldrarnas myndig- het öfver barnen på lämpligt sätt finge in- skränkas, så att dessa senare blefve skyd- dade för det sorgliga ödet att offras upp på släktfåfängans altare.
JSNOILSKY.
kunna vara till något gagn.
Af ungdomen blefve då en gång lyckliga och nyttiga sam- hällsmedlemmar, som med sparsamhet och arbete sökte sin ' ärliga utkomst; och med den minskade trängseln af medelmåttor på ämbets- och tjänstemannabanorna tillfördes handel och näringar nya kraftnr, hvilka förvisso icke så litet skulle bidraga att höja staten och samhället ej blott i materi- elt utan äfven i andligt hänseende.
O, 0.)
fråga o, fråga f r å g a e j!
ej, min son, hvad kårlek ej — jag kan det ej Och faslån år — förklara.
lifoet nog dig saken lår du, liksom jag, Du vet ej hur ... en lock, — skall aldrig kunna svara.
du ser etl ögonpar, som fladdrar, och en mun, som myser i nästa nu finns ej ditt hjärta men klarare Du — koar, du tycker solen lyser.
hör en röst, som aldrig förr men som från första du hört, stund din själ bedårar.
Det är alldeles klart, att barn, som icke hafva fått hvad man kallar » läshufvud », omöjligen heller kunna hafva någon fram- gång på studiernas knaggliga stråt; och lika klart är det, att de under sådana för- hållanden måste blifva en olidlig plåga för sina uppfostrare under lärotiden och, hvad värre är, en börda för sig själfva under hela lifvet.
T y lyckas de äfven sent om- sider absolvera de vanliga examina, hvad nytta hafva de väl af sina studier, om de så sent förvärfvade kunskaperna hos dem endast väcka leda och afsky, men icke håg och kärlek, för det lefnadskall, som mot deras vilja blifvit dem tilldeladt?
Och gör månne samhället vinst eller förlust på så- dana håg- och dådlösa medlemmar?
På dessa och dylika spörsmål skulle säkerli- gen en statistik öfver » förolyckade existen- ser » bäst kunna gifva ett öfvertygande och tillfyllesgörande svar.
En fé V o r e då ej klokare och mänskligare — eller är det ej rent af att anse som en oaf- vislig föräldraplikt att gifva barnen en af uppfostraren förståndigt kontrollerad frihet vid valet af lefnadsbana?
I våra dagar kräfves det huru som helst tillräckligt med » bokvett » äfven för näringsvärfven, för att dessa icke skola behöfva blifva stående med skammen såsom en härd för okunnighet och råhet, och det är bestämdt icke min- dre maktpåliggande eller fordrar mindre förstånd att vara en snäll sjöman, en g o d landtman eller en duktig bokhållare eller handtverksgesäll än att i den stackars män- niskohjärnan prenta in en massa glosor, definitioner och teoretiska begrepp, hvilka i och för sig själf aldrig hafva något värde, så snart de icke i en praktisk tillämpning hvad gör det er, om hela världen brann, blott till er två sig flammorna sträckte!
dig med sitt trollspö då har rört en liten kvinna, kanske sjutton — vårar.
I skogens skymning, medan trasten slår och månen glimmar djupt i insjöns vatten, din själ får vingar, där helt tyst du går bredvid din älskade i. julinalter,.
Du ville famna denna gröna som doftar vår och fylls af värld, kärlekssånger, och innan kyssen ännu år begärd, din mun har funnit Och hennes lusen stilla, lutade emot det år som glömskan gånger.
hvarann, er sin bågar räckte — ej Hvad gör del er, om allt i spillror gick, om natt och kaos öfver världen rådde blott mörka glober för ett dig salighet förutan O, fråga o, fråga like spådde!
ej, min son, hvad kårlek ej, jag kan del ej Och fastån år — förklara.
lifvet nog dig saken lär du, liksom jag, — ögonblick skall aldrig kunna Daniel — svara.
Vindkast.
» T [Pi \.
n smula kokett, aldrig så litet, måste du vara, kära barn.
Se nu till exempel, hur rynkigt diDa handskar sitta! » Fröken Stjärne hjälpte med ett öfverlägset leende sin lilla kusin till rätta.
Det var nästan som när ett bortskämdt barn kläder en stor docka.
Hon gladde sig åt att smyc- ka denna nya leksak, som hon hemtat sig, visst icke från Paris — därifrån hade hon så mycket annat — nej, direkte från Små- lands slättbygd.
Lilla Ninas far var kapten vid Smålands grenadierer, men intet ' af hans imponerande, ståtliga yttre hade gått igen på dottern.
Hon var liten och späd, som ett nyutslaget rosen- blad, ljus och kvinlig som sagornas elf- drottning.
Fröken Stjärne betraktade sin kusin med ett kallt, förnämt leende, men utan en gnista af afund.
Det egde ju så föga behag, detta lilla ansikte; intetsägande som ett oskrifvet pappersark.
Hvad skulle väl den starke kritikern, doktor Eger, kunna finna för nöje i att studera dessa mjuka, runda linier, hur skulle han väl kunna se en tänkande själ af- speglad i dessa stora blåa djup, lugna som en skogstjärns vågor?
Och ändå var det för hans skull fröken Stjärne gjorde sig be- svär att educera detta naturbarn.
Han skulle småle gillande och taga till- baka sin hårda dom, att hon helt och hållet gick upp i sig själf.
Och så skulle Nina bli en personifikation af den barnkammarnaivitet, han så djupt föraktade.
Det var likväl ej utan att fröken Stjärne kände en lindrig hjärtklappning, ty onekligen var hon söt, denna lilla provinciale.
Hon såg med ett flyktigt ögonkast i spe- geln och log.
ett segerlöje; hon kunde med full rättvisa godkänna societetens dom: frö- ken Stjärne var en dame du monde.
» Kom barn! » Hon lade den unga flic- kans darrande arm under sin och gick med obesvärad hållning genom de upplysta salon- gerna fram till värdinnan.
Blixtrande juveler och klingande fraser förbländade helt och hållet stackars Nina, som purpurröd och djupt nigande besvarade grefvinnans artiga komplimang: » Hvilken ackvisition för vår societet!
Vårblommans fraicheur på kinden.
Välkommen min unga fröken.
Er framgång är redan gifven med sådana relationer! » Nu vände hon sig med samma förbindliga leende till fröken Stjärne.
Hon mottog det helt likgiltigt.
Sedan denna reverens var slutad, presen- terades Nina för några kavaljerer, som slutit en beundrande ring omkring de unga flickorna.
Det tycktes, som om fröken Stjärnes dyr- bara smycken egde ett hypnotiskt inflytande, ty när dessa — äkta diamanter — bröto sig mot kronljusens strålar, böjdes stolta nackar och smickrande komplimanger flödade.
Ännu saknades dock en eller den ende för henne, och det var därför hon förströdde sig med denna lek.
Nu stod han hastigt framför henne med en artig bugning.
» Äh, jag såg er ej, doktor, » hon räckte honom lifligt handen och pekade på ' en ledig stol vid sin sida.
» Vill ni ej taga plats? » » Om ursäkt, fröken, får jag bedja er pre- sentera mig! » Nina, ack, henne hade hon alldeles glömt; lilla obetydliga Nina i sin skära ylleklädning, som såg så förskräckligt hemmagjord ut.
» Doktor Eger.
Min kusin fröken Helm- berg. » Det skedde helt vårdslöst.
Hon an- såg det som onödig tidsutdräkt.
Hon hade en gång blifvit van att betrakta hans ridderlighet som sin egendom.
Att han gjorde henne sin kur, var ej längre en hvisk- ning, och man erkände gärna, att den unge läkaren hade smak, som fäste sina blickar vid säsongens sol.
V ä l var den ej mer i zenith, men så brände ej heller dess strålar så förtärande.
Det var den nedgående solens djupa, underligt loc- kande glans, som lyste ur hennes stora, skif- tande ögon.
Och det var dess glöd, som dröjt sig kvar i hennes rödskimrande hår.
Doktorn hade gjort hennes bekantskap för tvänne år tillbaka vid hennes fars dödsbädd och känt sig frapperad af hennes lugna, pas- sionsfria smärta.
Det varsamma, fasta greppet af de fina, hvita händerna, då hon lade en kudde till- rätta eller ordnade täcket bättre omkring den sjuke, hade väckt hans sympati.
Intet onödigt pryderi, inga hysteriska an- fall, allt hos henne var klart, genomträngande skarpt förstånd, men kallt, fryskallt.
Det var denna köld han föresatt sig att öfvervinna, och energiskt hade han sträfvat för detta mål.
Han ville böja denna sega egenvilja.
Ä n en gång gjorde Vilma Stjärne en lätt, inbjudande gest mot den lediga stolen.
Han intog den och betraktade med ett svagt smålöje Ninas smärta, outvecklade ge- stalt; den raka ryggen med den långa flätan, helt barnsligt omknuten med ett skärt band.
Hon såg vida mer lämplig ut för en barn- bal, men för ombytes skull — • hvarför inte?
Societetens damer började trötta honom.
Till och med fröken Stjärne med sitt diskreta, enerverande lugn.
Den där lilla var ännu så omedveten om sällskapslifvets intriganta vanor, oberörd af dess pestsmittade luft.
Han kände sig dragen till detta friska barn, som stod där så förlägen och oskulds- fullt visade sitt tomma program genom att vrida det fram och tillbaka mellan de små figrarne.
Hon tänkte säkert ej att därpå vinna en uppbjudning.
Det var helt enkelt första gån- gen, hon betjänade sig af ett program, och ovanan gjorde henne brydd.
Han beslöt att taga sig henne an.
Han sträckte ut handen efter programmet: » Tillåt mig se på det, fröken Helmberg!
Ni har inte mycket tecknadt! » » Nej, jag känner ingen förut, men Vilma har varit så snäll och presenterat mig för några, » svarade Nina blygt.
» Första valsen, vill ni låta mig få den, så kan jag på samma gåag introducera er i stora världen? » » Tack, » sade Nina, nästan hviskande.
Det spelades upp, och de dansade ut.
Fröken Stjärnes kavaljer var en legations- sekreterare, som på alla upptänkliga sätt sökte fånga den rika » stjärnan&gt;, som hon kal- lades bland herrarne.
» Hvem skall ni dansa nästa dans med? » frågade doktor Eger under pausen och lutade sig fram för att läsa namnet på Ninas pro- gram.
» Jaså, löjtnant Berger.
Akta er frö- ken!
Ä r ni rädd för fyrverkeri? » » Ja, om det smattrar mycket. » Han skrattade: » Lita på det, att löjtnan- tens fyrverkeripjäser smattra ohyggligt.
Han rent af excellerar i eldfängda saker, såsom brinnande hjärtan till exempel. » » Jag förstår ej doktorn riktigt. » » Nåja, det gör också detsamma.
Jag skulle endast önska, att ni inte förstode löjtnanten bättre! » » Det skulle inte jag önska, ty det är ej alls roligt att stå framför nedfälld ridå. » Det hade kommit uttryck i de mörka ögonen, och den förlägna rodnaden började så småningom försvinna.
Hon fann sig road och förde sig med en viss naturlig grace, som gjorde, att rätt många blickar följde den ungdomsfriska uppenbarelsen.
» Såå, ni skulle vilja lära känna lifvet? » Han såg förundrad på henne.
» Ja. » Det låg en djup, innerlig längtan i detta enda ord.
» Men om ni, när ridån drogs upp, mötte en tafla af sorg och brott, skulle ni inte då rygga tillbaka?
Ser ni, alla dessa unga da- mer, som tro sig tillhöra en högre sfer, ha fällt ned högmodets järnridå för den skåde- banan; deras återger endast scener med dyr- bart smyckade herdinnor, som sjunga kär- lekssånger för tillbedjande herdar. » » Så har jag ej tänkt mig lifvet, » sade Nina allvarligt.
Nu måste jag föra er till er plats.
Vill ni lofva mig ännu en dans i afton? » » Ja gärna! » — — — — — — — — Fröken Stjärne föreföll en ytlig betraktare denna balafton som alla andra, men hon kände en underlig tomhet och leda allt mera få herraväldet.
Nu befann hon sig midt uppe i ett sådant där tanklöst kåseri, som föres, utan att man egentligen vet, hvarom frågan är.
Hon sva- rade nästan på måfå: » Ja, det är så sannt » och slog takten till den sprittande dansmelo- dien med sin eleganta solfjäder.
D e stora ögonen irrade omkring med ett sökande ut- tryck, under det att hon ännu en gång upp- repade svaret till sin kavaljer, en lång, ljus herre med tennfärgade ögon och ofantligt långa fötter.
» Fröken förefaller något tankspridd, » sade han i oklanderlig nasalton.
» Jag, » hon ryckte till, och den lilla handsk- beklädda handen ordnade nervöst de täta spetsgarneringarne på den blomsterprydda baldräkten.
» Herr baron, ni är inte särde- les artig; en dam är aldrig tankspridd, hon är på sin höjd indisponerad, distraherad kanske rättare. » Och åter ilade blicken förbi honom för att slutligen hvila på ett ungt, dansande par.
Den stackars baronen visste, att han borde säga något, men fröken Stjärne var i afton så bitande sarkastisk, att han knappt kom sig för att svarfva ihop några af sina utsökt innehållslösa fraser.
Ändtligen vågade han sig på nytt fram med en anmärkning: » Vår värd har en magnifik våning. » &gt;Så elegant och ändå så älskligt naturlig, » sade fröken Stjärne sakta.
» Ja, det märks, att en fin smak anordnat det hela. » Vilma stirrade förundrad på honom och brast till sist i skratt — ett skärande, ner- vöst skratt.
» V i ha visst missförstått hvar- andra.
Om baron behagar, dansa vi ett hvarf; det torde vara det enklaste sättet att hugga af den gordiska knuten! »
Hon reste sig, och lättad bjöd han henne armen.
Hon höll allt på att bli gammal och kapri- ciös, fröken Stjärne!
» Tack. » Hon gled mjukt ifrån honom och lutade sig med en behagfull rörelse mot den lilla hörnsoffans mörkröda sammetsdynor.
Hon slöt ögonen, och ett bittert drag kom de första rynkorna kring mun och ögon att framträda skarpare.
Det var tredje gången i afton de båda dan- aade med hvarandra!
Hennes lilla, obetyd- liga kusin, som hon tagit upp från landet af ren barmhärtighet!
Det var således henne, den lyckan förunnades att smälta doktor Egers ishjärta!
Och allt det andra var bara illusioner, tomma gäckerier!
De långa själfulla samta- len, de varma intresserade blickarne!
De voro blott ett tidsfördrif.
Hur naiv hon varit!
Hvarför presenterade hon någonsin Nina?
Han bad ju därom!
Och sedan — ja, sedan var hon glömd!
Hans starka, klangfulla röst blandade sig med Ninas fågelkvitter.
Och så de skrat- tade!
Det låg harmoni i det skrattet.
Nina lyftes högt upp af tvänne muskelstarka ar- mar i den hvirflande hambopolskan.
Sedan lade han hennes arm i sin och förde henne till en af hörnsofforna i salongen in- nanför danssalen.
» Blef ni yr? » Han såg småleende på hen- nes famlande rörelse, då hon satte sig.
» Ja, bara litet! » Hon strök upp håret, som råkat falla ned i pannan, och lät blic- ken med ett oerfaret barns vetgirighet dröja vid hvarje föremål i det eleganta rummet.
» Tänk, hvad människorna måtte vara rys- ligt rika i Stockholm!
Äro de det, doktor Eger?
Öfverallt ha de sådana här granna våningar. » » Rika, nej, men det kallas att represen- tera — på medaljens framsida.
Att vigilera — på frånsidan.
» Nina såg helt fundersam upp.
Var det således ingen äkta, gedigen rikedom hon be- undrat?
» Ack, lilla fröken, ni har ännu mycket olärdt utaf storstadslifvet.
Ni är för ung att förstå kritisera, och därför kan ni också ha verkligt roligt.
Ni har ju det? » » Ja, mer än jag kan tala om!
Var det inte bra snällt af Vilma att skrifva och bju- da mig?
Om ni visste, hvad jag var äng- slig, innan jag fick riktigt säkert löfte att få resa.
Och jag glömmer väl aldrig, när jag för första gången såg de långa, slingrande raderna af gaslyktor och elektriska ljus, som glänste så lika min gamla, hederliga måne där nere på landet, att jag kände mig helt förbryllad. » * Dans efter dans gick, och Vilma satt ändå kvar.
Alla kavaljerer fingo samma svar: Hon var trött, så olidligt trött!
Blott en ende skulle erhållit ett annat, men denne ende kom icke.
Det brann en vild, okuflig längtan i hen- nes själ.
Hon fattades af en verklig förtvif- lan, och de jublande melodierna föreföllo henne som hjärtskärande nödrop.
Äter igen var han vid Ninas sida.
Hen- nes lilla ljusa hufvud lutade sig förtroligt in- till honom.
De gjorde sig löjliga inför hela världen!
Det var hennes skyldighet att varna den uuga flickan, men nej — hon satt orörligt kvar.
» Äh, Vilma, hvad jag har rysligt roligt! » Nina smög barnsligt smekande sin hand i kusinens.
» Har d u?
» Vilma drog undan sitt långa sammetssläp.
» Ja, vi kunna ej vara er nog tacksamma, fröken Stjärne, för den friska skogsdoft, ni fört in i vår kvafva balatmosfer, » sade dok- tor Eger lifligt.
Hon såg ironiskt på honom.
» Bara inte barrdoften slår er åt hufvudet! » Han kände sig sårad och svarade kallt: » Det är blott myskluften i våra salonger, som har den egenskapen.
Skogsdoften tränger in i själen. » » Såå, ni har så noga analyserat deras oli- ka värde. » Vilma kastade stolt hufvudet tillbaka.
» Har du tråkigt, Vilma, » frågade lilla Nina oskyldigt.
» Nej, visst inte, barn lilla.
Jag njuter af de smekande tonerna och de spirituella samtalen. » Doktorn betraktade henne förvånad.
» Ä r ni engagerad för nästa dans, fröken, eller får jag bli er kavaljer, » frågade han.
» Gräma, om ni vågar utsätta er för faran af den allt för starka parfymen. » » Jag är impregnerad, » svarade han stelt.
Det kom tårar i Vilmas ögon.
Hon böjde sig ned och ryckte skoningslöst en purpurröd ros ur sin dyrbara bukett.
» Tappade ni den? » Han tog upp den från mattan med ett ofrivilligt uttryck af medlidande.
Skulle han verkligen gjort ett starkare in- tryck på henne!
Eller var det blott kränkt fåfänga?
» Låt den ligga. » Vilma slet den häftgt ur hans hand.
Han gjorde en afmätt bugning och bjöd Nina ånyo armen. '
D å de gingo, krossade hans breda klack den stackars rosen.