Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bränvinsbränning en^ ket man på sednare tider sökt undvika af orsaker, som det är onödigt att här upprepa, liksom för öfrigt enkla apparater redan kunna, till följe af den vid 4849 års början inträdande högre skattesatsen, anses de facto vara förbjudna, hvadan det är så mycket mindre skäl att derpå fästa vidare afseende.
Hvad nu här ofvan är sagt med afseende på produktionsförmågan, gäller endast när bränvinsbränning sker af säd eller potates på hos oss nu vanligt och allmänt sätt, nemligen utan att skal, sådor m. m. afskiljas från mäsken, på det sätt som ofvan är sagdt att det brukas i England.
Men derest man bränner af annat material, eller då sådornam. m. afskiljas från mäsken, är samma skäl, som vid mäskbeskattningen, nödigt att bestämma olika skatt, hvilket kommer att fordra en annan och trägnare kontroll i bränneriet, än nu är fallet, ehuru likväl förmodligen icke en så talrik personal, som vid de öfriga omnämnda beskattningssätten, kunde vara behöflig.
Kommissionen anser nemligen att en kontrollör i hvarje stad skulle vara tillräcklig, liksom en sådan i landtdistrikterna i de flesta fallen kunde öfvertaga flera brännerier, hvarigenom kontrollörernas antal knappast skulle komma att öfverstiga 50.
Då kontrollörernas verksamhet följaktligen icke komme att vid detta bcskattningssätt, såsom vid mäsk- och produktbeskattningen, blifva fästad vid hvarje särskildt bränneri, utan man kan antaga, att hvar och en af dem blefve i 'erksamhet under största delen af bränningstiden, tror kommissionen vara rättast, att de erhålla en fast årlig lön af 250 ä 500 Spd., samt 400 Spd. årligen i skjutsersättning, hvilken sednare emellertid icke skulle tillkomma de uti städerna tillsatte.
Denna kontroll skulle således kosta omkring 4 0,000 Spd. årligen, öfverkontrollen icke inberäknad.
Ilär kunde emellertid göras en fråga, om den tillökning i inkomst, som statskassan antages komma att erhålla medelst den här ofvannämnde högre afgiften, skulle blifva så betydlig, att den uppväger de med äinnde kontroll förknippade utgifter, eller, att skatteförhöjningen skulle löna sig, när man måste hafva en så dyr kontroll.
Denna fråga tror kommissionen böra besvaras nekande.
Ty dels är förhöjningen i nämnde skattesats, som vid pannerymdsboskattningen förmodligen borde sättas i samma förhållande till skattesatsen för säd- och potatesbränningen, som vid mäskbeskattningen, i sig sjelf ej af synnerlig betydenhet och dels skulle, åtminstone till en början, endast ett högst obetydligt qvantum af ifrågavarande materialier komma att blifva användt liksom äfven det Engelska förfaringssättet att afskilja skal m. m. från mäsken ej heller, åtminstone i förstone, blefve synnerligen allmänt, så att den högre afgift, som man ville lägga på dessa materialier eller på den Engelska mäskningsmethoden, ej skulle inbringa, statskassan någon synnerlig fördel, Skulle det’ längre fram visa sig, att dessa materialiers användande till bränvinsbränning eller också den Engelska melhoden blefve mera allmänna, så kan man ju genom skeende skattepåbud lägga en högre afgift på denna produktion.
Kommissionen ämnar derföre föreslå, att samma skattesats bestämmes för bränvinstillverkning af andra materialier, som af säd och potates, samt detta utan afseende på huru mäsken är beredd, antingen sådor m. m. äro afskiljda eller icke, fastän kommissionen anser såsom gifvet, att det vid den förstnämnda produktionen erhållna bränvinet, äfvensom när säd- eller potatesmäsk beredes på nämnda sätt, icke kommer att blifva beskattadt så högt, sorn när säd och potates användes på det vanliga och hos oss allmänt brukliga sättet. ått kommissionen, oaktadt hvad ofvan är anfördt om den sannolikt mindre vigtiga betydenhet för statsinkomsterna, som en på ofvannämnda produktion lagd högre afgift skulle ega, ändock har föreslagit en högre skatt på samma produktion, i den händelse att mäskbeskattningen infördes, har sin grund deri, att man, utan hänseende till dea Norska Kommiss.
59 elika beskattningen på olika materialier, måste hafva en så fullständig kontroll, att beskattningen icke åstadkommer någon tillökning i utgifterna.
Slutligen får märkas, att då, till följd af hvad anfördt är, omdestiliering icke kan göras fri från afgift, måste de apparater, som dertill begagnas, beskattas lika med dem, som begagnas till bränvinstillverkning af råänmen.
Med hänsigt till ofvanstående tillåter sig derföre kommissionen att föreslå, att följande Beslut fattas om Bränvinsbränningens beskattning: t:o.
Afgift erlägges af hvarje destillations-apparat, antingen den begagnas till brän vinsbränning, klarning eller omdestiliering, samt beräknas med -10 sk. per dygn för hvarje full pott af apparatens rymdinnehåll, uppmätt så väl för de apparater med tillbehör, som brukas till bränvinstillverkning af råämnen, som för omdestilleringsapparaterna, på sätt i g 2 af lagen af den d. å. är föreskrifvet. 2:o.
För den tid, som öfverskjuter ett dygn, räknas afgiften för hvarje full timma.
Med afseende på kontrollväsendet vill kommissionen derjemte anmärka, att kommissionen anser det vara af nöden, så väl vid pannbeskattning, som vid beskattning af mäsken ‘och produkten, att öfverkontrollörer anställas, och komma kontrollutgifterna följaktligen att blifva omkring -1000 Spd om året, utgifterna för kontroll öfver lönbränning oberäknade.
Då, såsom förbemält är, ingen kontrollör kommer att blifva tillsatt specielt för hvarje bränneri, blir det icke här, såsom vid mäske- och produktbeskattningen, någon nödvändighet att fastställa en viss bestämd tid, under hvilken tid ett bränneri skall vara i oafbruten gång.
Deremot finnes det, för att kunna åstadkomma ett fabriksmässigt bedrifvande af bränningen, eller en rörelse i den skala, som ofvan blifvit antydd, såsom varande mest önsklig, samma skäl att bestämma en viss tid för rörelsens oafbrutna fortsättning, och har kommissionen ansett det vara tillräckligt för reglering af rörelsen efter den skala man afser, om hvarje bränneri förpligtigas att erlägga skatt för en rörelse af -1500 potters daglig produktion under en tidrymd af 8—tO dagar för hvarje gång det sätte» i verksamhet.
Dan dagliga produktionens storlek har kommissionen bestämt genom utsättande af det nämnda minimum för apparaterne samt genom storleken af skattesatsen; och för att försäkra sig om det oafbrutna bedrifvandet af bränneriet, har kommissionen i 2S g af lagen upptagit den bestämmelse, som härvid är af nöden, hvarvid är att märka, att fastän 8 dagar kanhända kunde vara tillräckliga, har kommissionen likväl ansett det säkrast, att bestämma terminen till fö dagar hvarigenom tillika hvarje mäskekar kunde 2:ne gånger vara afverkadt, under förutsättning att averkningen af detsamma endast egde rum hvar 5:te dag.
Utom de här ofvan afhandlade systemer för beskattningen, har kommissionen tänkt sig ännu ett sätt, på hvilket beskattning af bränvinsbränningen kunde åstadkommas, nemligen genom att tillåta densamma endast mot bevillning, som specielt meddelas för hvarje särskildt fall, samt mot ett bestämdt årligt belopp lika för alla brännerier, med eller utan inskränkningar i afseende på bedrifvandet.
Detta kunde antingen ordnas på så sätt, att vid hvarje skattebeslut det fastställdes en bestämd årlig afgift för de följande tre åren för hvarje bränneri, utan afseende på huru många de blefve, eller också på det sättet, att hela den sammanlagda skatten bestämdes till en viss summa, som till lika belopp fördelades på hvarje af de brännerier, som nom en viss bestämd tid vore anmälda till bedrifvande. 40 Norska Kommiss.
Begge beskattningssätten hafva den fördel, att man derigenom undviker de flesta af de olägenheter, som äro förenade med kontrollväsendet, dymedelst att man öfverläte ät bränvinsbrännarne att inrätta sig, så som de funne för godt, likväl med nödig inskränkning i afseende på apparaternes antal och storlek.
Oaktadt kommissionen icke anser sig kunna rekommendera någotdera af dessa beskattningssätt, ; tminstone ej för det närvarande, kan hon dock ej underlåta att i korthet antyda, huru hon har tänkt sig den närmare detaljen, liksom äfven på samma gång omförmäla de omständigheter, som, enligt kommissionens förmenande, icke göra dom tillrådliga.
Med hänseende till det förstnämnda beskattningssättet får märkas:
Under förutsättning af att minimum för den dagliga produktionen blir, såsom ofvan är antaget, 4500 potter, och afgiften bestämmes till 5 sk. för hvarje pott prbduceradt bränvin, kan man, efter hvad förut blifvit anmärkt, antaga, att i städerna koinmaomkring 50 brännerier att blifva i gång, hvarutaf på hvarje en afgilt af 5,500 Spd. om året kommer att belöpa sig, och på landet omkring 50, utaf hvilka hvardera skulle årligen skatta 5,500 Spd.
Då intet skäl linnes, att, under den här antydda beskattningen, sönderstycka bränvinshandteringen mera, än vid de öfriga beskattningssätten, måste den årliga utgiften för hvarje bränneri anslås till 5,500 Spd.
Men i detta fall skulle det i landtdistrikterna påräknade antal af brännerier icke kunna hållas i gång, och deras antal kanhända reduceras tili hälften, hvarigenom följaktligen den årligen påräknade afgiften icke skulle inflyta.
Den afgift, för hvilken hvarje bränneri skulle svara, måste följaktligen ökas, för att man måtte hinna upp till den påräknade hufvudsumman, hvarvid iandtbränneriernas antal återigen skulle förminskas, hvaremot stadsbränneriernas antal förmodligen förblefve detsamma, efter som man i allmänhet i städerna bättre kan åstadkomma de kapitaler, som äro af nöden för så stora anläggningar och ett så vidsträckt bedrifvande af rörelsen, hvilket deremot knappast blefve fallet på landet, liksom äfven de i städerna vmera lätta tillfällena till afsättning af produkten samt tillförseln utrikesifrån af säd och potates, äfven skulle bidraga till att undantränga brännerihandteringen från landsbygden, och i hvarje fall spela den i händerna på dem, som ega kapitaler, med uteslutande af mindre förmögna.
För att emellertid bibehålla en någorlunda jemnvigt till förmån för dem, sorn under sådana omständigheter icke skulle kunna drifva bränvinsbränning, mås.te det, enligt kommissionens tanke, sättas en gräns för afbrännings-apparaternas storlek, liksom endast en apparat borde linnas för hvarje bevillningsandel, emedan man eljest äfventyrade, att icke blott enstaka bränvinsfabriker skulle uppkomma, utan hela fabriksstäder uppstå för en eller flera bevillningsandelar, hvarigenom det skulle stå i enskildas makt, att helt och hållet rycka till sig denna näring, dymedelst att afgiften genom dess fördelning, på en så stor produktion, skulle träffa det erhållna utbytet med ett så obetydligt belopp, att brännerier i mindre skala ej skulle kunna konkurrera med dem.
Men genom alt bestämma ett visst maximum för apparatens 'storlek skulle man å andia sidan framkalla den ofvannämnda, i flera hänseenden så skadliga öfveransträngningen vid averkningen, så att denna utväg således ej är synnerligen att rekommendera.
Att begränsa rörelsens utsträckning gonofn att, bibehålla förbudet emot sommarbränning, har deremot förmodligen mindre olägenhet med sig.
Hvad det andra af de 2:ne ofvannämnda beskattningssätten angår, så skulle det å ena sidan lätteligen kunna leda antingen till ett resultat, som komme nära ett totalt förbud emot bränvinsbränning, när det nemligen kunde inträffa härvidlag detsamma, som man set inträffa på åtskilliga ställen i afseende på rättigheten att försälja bränvin i mindre partier än 40 potter, att fruktan för att komma att bära en opåräknadt stor Norska Kommiss.
Bränvinsbränningen. stor andel af den fastställda hufvudsumman, eller till och med att ensam'~få svara för densamma, afhölle hvar och en att anmäla sig.
Eller också kunde det å andra sidan leda dertill, alt brännerirörelsen blefve sönderstyckad i en oräknelig massa små brännerier, för hvilka man under sednare tid så mycket sträfvat alt sätta en gräns.
Det skulle nemligen kunna hända, att under tidens lopp allt flera och flera brännerier uppstode, sedan först så många uppkommit, att fruktan att utsätta sig för en för stor skatt icke längre afhölle någon från att anmäla sig, och gränsen för en sådan sönderstyckning är icke lätt alt förutse.
Det första fallet, hvarigenom man på en omväg skulle komma till att réalisera en idé, som efter hvad som passerat under sista Storlhinget samt hos regeringen, förmodligen får anses såsom förkastad af båda statsmakterna, kunde emellertid möjligen förekommas genom att fastställa ett minimum för antalet af tillåtliga brännerier, så att en anmälan ej vore bindande med mindre än att ett bestämdt antal hade anmält sig, hvarigenom således ingen äfventyrade att åtaga sig en större förbindelse än han hade påräknat.
Den andra olägenheten, nemligen brännerirörelsens för stora fördelning mellan en mängd småbrännerier, kunde väl äfven förekommas genom att fastställa ett maximum för bränneriernas antal.
Men om man bestämmer antalet, måste man äfven bestämma hvarest eller i hvilka distrikter brännerier skulle vara tillåtliga, liksom äfven huru mångå sådana Ange finnas på hvarje ställe, emedan eljest de, som först anmält sig, skulle så snart antalet vore fullt, betaga dem, som anmälde sig sednare, rättigheten att drifva denna handtering.
Men det är lätt att inse till hvilka godtyckligbeter sådant skulle leda, så mycket mer, som man saknar all pä erfarenhet grundad kännedom om de lokal-förhållanden, som här borde komma i fråga, innan man kan göra en sådan fördelning.
För att slippa att inlåta sig i en sådan fördelning, kunde man väl, så snart som maximum af antalet brännerier blifvit anmäldt, sätta det bestämda antalet bevillnings-andelar på auktion mellan dem, som hade anmält sig, så att endast de mestbjudande erhöilo dessa bevillningsandelar, tills det tillåtna antalet blifvit fyldt.
Men detta skulle sannolikt mera än något annat beskattningsystem leda till ett spekulationsraseri i en ingalnnda önskvärd riktning, hvarigenom enskilda - blefve rika och massan ruinerad.
I hvarje fall måste man äfven här, såsom vid det andra, redan afhandlade, beskattningssättet, fastställa ett maximum för afbränningsapparaternas antal och storlek i hvarje bränneri på hvilket bevillningen lydde, samt såmedelst äfven framkalla samma olägenhet, som vid panne-beskattningcn, nemligen öfveransträngning vid afverkningcn.
Likaledes skulle det beskattningssätt, hvarom här handlas, huru det än ordnades, uttränga bränvinsbränningen från landsbygden, och spela denna rörelse i händerna på den mera förmögne, med utestängande af de mindre bemedlade, samt sålunda möjligen draga denna näring från de ställen, dit den naturligast skulle höra, och följaktligen framkalla ett onaturligt och sålunda äfven mindre statsekonomiskt bedrifvande deraf.
Slutligen kan kommissionen icke hålla tillbaka en anmärkning, att det här afhandlade beskattningssystem föga öfverensstämmer med vår statsförfattning, emedan man derigenom inkommer på ett monopoliseringsgebiet.
Af ofvan antydda grunder finner sig kommissionen icke kunna rekommendera något af dessa 2:ne beskattningssätt, och äfven, om de skulle kunna tilltros vara antagliga, saknar man dock för närvarande den erfarenhet, som är af nöden, för att kunna göra något bestämdt förslag i denna riktning.
N:o 4. 6 42 Norska Kommiss.
Möjligen skulle sådant kunna låta sig göra längre fram, sedan bränvinshandteringen blifvit ordnad efter de förslag eller undej de vilkor, som kommissionen ofvan har framlagt, hvarigenom med hänseende till rörelsens skala en öfvergång till det här sist afhandlade systemet blifvit förmedlad, och nödig erfarenhet i: afseende på rörelsens utsträckning m. m. blifvit samlad. B.
Lagstiftningen.
Önskningar om en ny lagstiftning angående bränvinsbränningen framburos vid Stortinget 4855, och man har också, inberäknadt de förberedelser, som måst föregå, arbetat derpå under de 4 sista stortingen, utan att man likväl uppnått mera, än att sista stortinget i sitt förslag till lagen af den 4 Aug. 4 845 åstadkom ett tillägg och en förändring i lagen af den 4 Aug. 4S27.
Skälet hvarföre det sista stortinget icke kom till något beslut om en fullständig lag, grundade sig derpå, att man önskade sig ett nytt beskattningssystem, och derföre endast ville underj tiden göra de stadganden, som antingen ansågos mest trängande under bestående förhållanden, eller mest ändamålsenliga för att förbereda införandet af en annan beskattning.
Då således den nuvarande lagstiftningen icke kan anses så fullkomlig, som önskligt vore, samt då ett nytt beskattningssystem gör nya eller förändrade stadganden nödvändiga, har kommissionen för afsigt att utarbeta förslag till en ny lagstiftning i detta ämne, så, att den kan tillämpas under hvilketdera beskattningssystem, som blefve antaget.
För detta ändamål har kommissionen genomgått den lagstiftning, som för närvarande eger rum, nemligen lagärne af den 4 Augusti 4827 och den 4 Augusti 4845, sakens behandling af regering och storting sedan 4 825, den Svenska förordningen af den 45 Juni 4845, samt den Danska och Preussiska lagstiftningen efter den af Steenstrup meddelade framställning den 4S Februari d. å.
Med hänseende till rättigheten att-tillverka bränvin af råämnen, anser kommissionen att de i lagen af den 4 Augusti 4827, gg 4 och 4 stadgade inskränkningar böra bibehållas, så vidt som denna rättighet hittills varit förenad med burskap i städerna samt besittning af skattelagd jord på landet.
Likaledes bör, enligt kommissionens förmenande, det uti lagen af den 4 Augusti 4845, g 42, med afseende på åtskilliga embets- och tjenstemän på landet, gjorda undantag bibehållas.
Det i lagen af den 4 Augusti 4845, g 5, befintliga förbud mot bränvinsbränning under sommarmånaderna, har kommissionen trott icke blott böra bibehållas, utan vidare utsträckas till 6 månader.
Såsom skäl för detta lagstadgande måste i första rummet antagas, att man icke kan under sommarmånaderne bedrifva rörelsen med samma fördel, som under vintermånaderne, samt att under de förra hufvudsakligen, ja nästan uteslutande, begagnas säd, som måste tagas från utlandet.
Till dessa skäl kommer vidare, att, sedan bränvinsbränningen blifvit inskränkt till fabriksrörelse, den qvantitet af varan, som konsumtionen erfordrar, kan åstadkommas på mindre tid, samt att denna tid bör, så mycket möjligt är, göras kortare för kontrollens Norska Kommiss.
45 skull och de omkostnader, som med densamma äro förknippade, — äfvensom, att en kortare bränningstid mera försäkrar om ett högre och stadigare pris.
Uti Sverige är bränvinsbränningen också inskränkt till 6 månader, nemligen från den 4 November till don 4 Maj.
Kommissionen tror emellertid att, med hänsyri till begagnande af skadad potates, man ej får förlänga uppehållet så länge om hösten, som till den 4 November, utan låta rörelsen få börja så tidigt som i medio af Oktober, då potatesen vanligen är upptagen, och de skadade kunna afskiljas från de friska, så mycket mer, sorn man derigenom bereder tillfälle för de producenter, som hafva brist på förvaringsrum, att kunna göra sig af med sin vara.
I följd häraf kommer bränningsförbudet, att inträda tidigare om våren, eller i medio af April.
Väl kommer detta att medföra någon olägenhet i afseende på kreaturens underhåll, men när sådant på förhand är vederbörande bekant, böra de kunna ställa sig derefter, lika väl som alla andra, som ej hafva tillgång till drank för sina kreaturs föda.
Det får derjemte märkas, att då drank, till och med sedan den varit förvarad 6 å S veckor, med nytta kan användas till utfodring åt kreatur, bör man kunna vara för sedd dermed, ända till dess kreaturen utsläppas på bete.
Genom att inskränka bränvinsbränningen till sagde tid, åstadkommes också att den eger rum under en årstid, då man vanligen har slädföre till framforslande af de materialier, som äro nödiga, samt införande till städerna af den färdiga produkten.
I öfverensstämmelse härmed har Utkastets -Usta g blifvit uppsatt.
Såsom ofvanföre anfördt är, utgår kommissionen från den förutsättning, att de små pannorna på landet icke komma att efter slutet af år 4848 begagnas, såsom stadgadt är i lägen af den 4 Augusti 4S45, samt att på landet, så väl sorn i städerna, bränvinstillverkningen endast är en fabriksnäring.
I enlighet med hvad under beskattningen är anfördt, bör, för att bränvinsbränningen må inskränkas till en fabribsrörelse, såsom en ovilkorlig regel bestämmas huru stor en afbränningsapparat bör vara, och har kommissionen trott att en sådan bör bestämmas Winst till 450 potters rymdinnehåll, nemligen panna, inberäknade samtliga kaviteter och rörledningar, ända till det ställe, der de utvecklade ångorna öfvergå i imkylaren, antingen nu denna rymd utgöres af en eller flera pannor, lankrum, bäcken eller rör, som tjena till att upptaga, afleda oller förädla de ångor, som utvecklas, och att således deruti icke är inberäknadt det rum uti mäskvärmaren, som har till ändamål mäskens uppvärmning.
För detta rum synes det onödigt att bestämma något mått, då dess storlek rättar sig efter behofvet, samt detta rum icke kan, utan olagliga tillägg, missbrukas.
När lankrummet inberäknas i det sammanlagda rymdinnehållet, är det äfven öfverflödigt, att, såsom det är stadgadt i lagen af den 4 Augusti 4845, g 4, att bestämma någon viss storlek för detsamma, utan öfverlåtes åt vederbörande, att efter godtfinnande fördela den uppgifna rymden på apparatens olika delar, endast att det egentliga pannerummet icke är under 200 potter.
Den sorn vill begagna apparater utan lankrum eller bäcken, må använda hela rummet lill pannor och rör; men eftersom boskattningen blir lika stor för alla slag af apparater, såsom äfven ändamålet var med förra stortingets beslut angående beskattningen, inser nog hvar och en nödvändigheten af att förse sin apparat med tillägget af lankrum och bäcken.
I öfverensstämmelse härmed är 2:dra § föreslagen.
Dels för att kontrollen lättare må kunna tillse, att ej de kar, som äro skattefria, missbrukas, dels för att ej brännerierna må öfvcrfylias med öfverflödiga kar, hvarmedelst kontrollörernos uppmärksamhet kunde missledas, har kommissionen i g 5 upptagit de kar och redskap, som erfordras för drifvandet af en sådan apparat, som Morska Kommiss.
Bränvinsbränningen. i g 2 är omnämnd, och som väsendtligen kommer att tagas i betraktande, i händelse mäskebeskaltningen blefve införd, samt bestämt deras antal och inbördes förhällanden, äfvensom att de skola anbringas uti rum, som kunna läsas med lås, för att förhindra ombyte.
För den händelse, att skatten komme att läggas på den färdiga produkten, måste uti bränneriet vara minst ett, samt, så vida icke bränvinsbrännaren föredrager att göra uppehåll med averkningen under den tid produkten mates, 2:ne spritbehållare, som kontrollören kan hålla under lås och försegla, samt hafva under sin speciella tillsyn.
För det fall, att bränvinsbrännaren ej vill låta lanken rinna in i spritbehållaren, måste han hafva en Iankreservoir till upptagande af det orena eller svagare bränvinet.
Denna Iankreservoir måste likaledes vara under kontrollörens lästa förvar, för att ej lanken må kunna bortföras, för att på annat ställe destilleras.
Föreningsröret emellan imkylaren samt spritbehållaren och lankreservoiren måste derjemte vara så inrättadt, att bränvinsbrännaren icke utan kontrollörens mellankomst kan åtkomma något af det erhållna destillatet, innan det inkommer i sprit- eli r lankreservoirerna.
1 enlighet med hvad under artikeln beskattningen är anfördt, måste lanken beskattas på samma sätt som bränvin, så vida den ej göres otjenlig till skattefri destination eller behandlas på samma sätt, som det, hvilket framkommer i spritbehållaren.
Hvad i detta afseende är nödigt finnes föreslaget i g 4.
För den händelse, att pannebeskattningen bibehålies, eller möjligen ånyo införes, bör skatten, såsom anfördt är, beräknas efter apparatens hela rymdinnebåll (med undantag för det rum, hvari mäsken uppvärmes) till den högsta punkt, der ångorna ingå i imkylaren, och i detta fall blir det nödvändigt att införa i lagen sådana bestämmelser, att det göns omöjligt att missbruka imkylaren, eller den deri befintliga inrättning, till rektifikation af destillatet, hvarföre kommissionen uti lagförslaget upptager g 5, som härpå har afseende.