Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När alltså, enligt mitt förmenande, icke några tvingande skäl förefinnas för Ridderskapet och Adeln att gagnlöst bortskänka en förmån, som, utan olägenhet för andra, kan fortfarande bibehållas, får jag vördsamt hemställa, att det Ridderskapet och Adeln enligt lag och författningar tillerkända forum privilegiatum, så vidt det rörer vederbörlig domstol för ingifvande af bouppteckningar efter aflidne medlemmar af Adeln och handläggning af förmynderskap sär enden, angående omyndige af Adeln, måtte bibehållas.
Deremot synes mig, att den åt utländsk adelsman, enligt Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1748, samt åt medlemmar af Svenska akademien, jemlikt Kongl. Brefvet den 7 April 1805, tillagda rätt till samma privilegierade domstol som Ridderskapet och Adeln, såsom varande af mindre vigt, kan ur lagstiftningen utgå.
På grund häraf, får jag ock lika vördsamt hemställa, att Rikets
Ständer ville antaga följande förslag till författning:
Sedan Rikets Ständer öfverenskommit, att den i 6 § af Ridderskapet och Adelns den 16 Oktober 1723 utfärdade privile - Lag-Utskottets Betänkande N:o 16. gier grundade samt i 8 och 9 mom. af 2 § i 8 Kap.
Rättegångs-Balken stadgade rättighet, enligt hvilken tvistemål, rörande -art efter frälsemän**, och “theras förordning vid dödstiman om theras egendom41, samt brottmål “ther frälseman förverkar lif, ära, adelig frihet11 m. m. som i samma lagrum omförmälas, af Hofrätt omedelbart blifvit handlagde och bedömde, skall upphöra, samt Kongl. Maj:t denna öfverenskommelse bifallit; så varder, med ändring af berörde 8 Kap. 2 § och 8 och 9 mom.
Rättegångs-Balken i allmänna lagen och 6 § af de adliga privilegierna, jemte i sammanhang dermed stående författningar, härigenom förordnadt, att den åt Ridderskapet och Adeln hittills tillerkända förmån af Hofrätt såsom förste domstol i förenämnda slag af tviste- och brottmål, icke vidare skall ega rum; dock att derigenom icke någon inskränkning göres i den rätt, som jemlikt lag och författningar tillkommer Ridderskapet och Adeln, att bouppteckningar efter adlige personer skola till vederbörande Hofrätt inlemnas och Hofrätt likaledes handlägga ärenden, rörande förmynderskap för adlige personer eller barn af adelsmän, icke heller i den rätt, som, enligt Kongl. Resolutionen den 3 Oktober 1675 § 35, jemförd med Kongl.
Förordningen den 1 Mars 1749, tillkommer arfvingar i adliga sterbhus, att, till förrättande af bouppteckningar och arfskiften i sådana sterbhus, kalla dem, som de helst dertill bruka vilja; skolande de mål och ärenden, som jemlikt förenämnde lagrum och författningar tillhört Hofrätt såsom förste domstol, tillhöra vederbörande underdomstolar och efter allmänna rättegångsordningen behandlas.
I sammanhang härmed förordnas tillika, att Kongl.
Brefvet den 26 Oktober 1748, angående utländsk adelsmans rätt att åtnjuta privilegieradt forum i likhet med svenske adelsmän, och Kongl. Brefvet den 7 April 1805, angående den åt medlemmar af Svenska akademien tillerkända enahanda förmån, skola till ali kraft och verkan upphöra.
Denna författning skall gälla till efterrättelse från och med den 1 Januari 1867; men de mål och ärenden, som då på Hofrätts pröfning bero, skola af Hofrätten med slut afhjelpas.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 17. 7 \:o 17.
Alik. till Exp.-Utsk. den 15 Febr. 1866, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående sättet för stämnings delgifvande åt byalag eller annan samfällighet, .
Med afseende derå, att de med stämnings delgifvande förenade olägenheter, hvilka genom Kongl. Resolutionen den 29
Maj 1752 blifvit undanröjda för det fall, då en hel menighet vore svarande, ännu qvarstode i alla de händelser, då en af flere jordegare bestående samfällighet, den der ej kunde anses för menighet, skulle instämmas, beslöto Rikets Ständer vid sisthållna riksdag en författning af följande lydelse: “Hvad i Kongl. Resolutionen den 29
Maj 1752 är stadgadt rörande sättet för stämnings delgifvande åt hel menighet, gäfle älven då byalag, skifteslag eller annan dylik samfällighet, som skall stämmas, utgöres af tio jordegare eller flere; dock bör i detta fall stämningen derjemte särskildt i laga ordning kungöras byfogde eller ålderman, eller, der sådan ej finnes, dem af jordegarne, som i sina hemvist anträffas.“ Härvid bör erinras, att enligt den åberopade Kongl. Resolutionen den 29
Maj 1752 stämningen i sådana mål der härad, socken eller annan menighet är svarande, må uppläsas å predikstolen i det härad eller socken, som tilltalas och sökes, så lång tid före tinget, som i lagen utsatt är, samt derjemte på tingsstulvudörren anslås.
Rikets Ständers förenämnda beslut anmäldes hos Kongl. Maj:t genom underdånig skrifvelse af den 26 Augusti 1863; men, enligt hvad Kongl. Maj:t, i nådig Skrifvelse af den 31 Oktober sistlidet år, gifvit Rikets nu församlade Ständer tillkänna, liar Kongl. Majit, efter Statsrådets och Högste Domstolens hörande, icke funnit skäl att till detta Rikets Ständers förslag lemna nådigt bifall.
Jemte det erinran gjorts om vigten deraf att endast med största varsamhet undantag må beviljas från allmänna rättegångsordningen, hvad angår sätt och tid för stämnings delgifvande, har inom Högste Domstolen och Statsrådet blifvit emot 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 17. berörda förslag anmärkt, att detsamma, som, hvad byalag anginge, syntes hemtadt från Lagberedningens förslag till Rättegångs-Balk, förra delen Kap. 11 § 12, likväl saknade ett der befintligt tillägg, att den, som emottagit stämningen, skulle vara skyldig gifva de öfriga svaranderne del deraf, hvilket tillägg vore betryggande för de öfriges rätt, och jemväl instämde med nu gällande lag, 11 Kap 8 § Rättegångs-Balken, för det fall då arfvingar sökas i oskift bo, och stämning tillställes arfvinge eller syssloman, som i boet sitter; — att här icke, såsom i ej mindre Lagberedningens förslag, 9 § af dess omförmälda kapitel, än äfven nyss åberopade § af gällande lag, influtit något stadgande derom, att den af svaranderne, som vore till längsta stämningstid berättigad, skulle få den tid tillgonjuta; — samt slutligen, hvad beträffade utsträckningen till “skifteslag" och “annan dylik samfällighet", att samma utsträckning vore af beskaffenhet att gifva anledning till långa och svårlösta tvister, redan innan sjelfva saken finge börja att handläggas.
Uti en hos Vällofliga Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 42) har nu Herr Staaff, under åberopande af de skäl, som Lag-Utskottet vid sisthållna riksdag i dess Utlåtande N:o 43 anfört, hos Rikets Ständer hemställt, att, med iakttagande af de anmärkningar, på grund hvaraf det nådiga bifallet vägrats, Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning af följande lydelse: “Hvad i Kongl. Resolutionen den 29
Maj 1752 är stadgadt rörande sättet för stämnings delgifvande åt hel menighet gälle äfven då byalag eller samfällighet, som skall stämmas, utgöres af tio jordegare eller flere, dock bör i detta fall stämningen derjemte särskildt i laga ordning kungöras byfogde eller ålderman eller, der sådan ej finnes, dem af jordegarne, som i sina hemvist anträffas; och bör den, som mottagit stämningen, vara skyldig gifva de öfriga svaranderne del deraf, äfvensom den af svaranderne, som är till längsta stämningstid berättigad, må denna tid tillgodonjuta.
Samma skäl, som vid sisthållna riksdag förmådde dåvarande Lag-Utskott att ur sitt förslag utesluta all föreskrift om skyldighet för den bland svaranderne, som emottagit stämningen, att gifva öfrige svarander del deraf, hindra Utskottet att understödja motionärens förslag om ett sådant tillägg.
Ett dylikt stadgande skulle nemligen göra stämningens verkan beroende af en den stämdes åtgärd och sålunda i viss mån öfverflytta stämningsbestyret till den eller de förste af svaranderne, som anträffades.
Det är väl sannt, att, enligt 11 Kap. 8 § Rättegångs-Balken samt Kongl. Resolutionen den 29 November 1756, arfvinge som sitter i orubbadt bo, må å medarfvingars vägnar, och sysslomän å bruk för brukets egare stämmas, och att denna stämning verkar emot alla delegare i det oskiftade boet eller bruket, ehvad desse sedermera fått del af stämningen elier ej.
Detta grundar sig emellertid uppenbarligen derpå att arfvinge, som erhållit förtroendet att vårda oskift bo, och syssloman å bruk med allt skäl kan anses för öfrige intressenters fullmägtig eller sådan ombudsman, hvarom i 18 Kap. 10 § Handels-Balken sägs.
Deremot kan icke antagas, att den förste byaman, som af en kärande med stämning anträffas, skall stå i samma förhållande till sina bygrannar eller meddelegare i samfäliigheten, och, enligt Utskottets mening, måste derföre åt
Lagberedningens förslag i denna del gifvas den tolkningen, att, der den stämde försummat att gifva sina medparter del af stämningen, desse måste anses såsom ostämda; eljest skulle föreskriften, som afser att betrygga dessas rätt, i sjelfva verket vara ändamålslös.
Men i sådan händelse torde det också vara väl mycket begärdt, att den, som emottagit stämningen, endast af aktning för lagens bud, skall fullgöra ifrågavarande skyldighet; i synnerhet som han i de flesta fall torde kunna undandraga sig att ingå i slutligt svaromål, innan medparterna blifvit i laga ordning instämda, och ett uppsåtligt försummande af denna skyldighet Lag-Utshottets Betänkande N:o 18. 9 skyldighet alltså kunde lända honom sjelf till fördel.
Af den ordalydelse motionären föreslagit är dessutom icke tydligt, huruvida stämningstiden för de svarander, som af käranden ej anträffats, bör räknas från den tid, då de förre fått del af stämningen, eller från den dag den sednare lemnat stämningen till dem af svaranderne han anträffat; och det kunde alltså, med antagande af det förra alternativet, bero på de sistnämnde att uppskjuta rättegångens början, så länge de behagade.
Om vidare man äfven kunde antaga, att, enligt motionärens förslag, samtlige svarander voro stämda, derigenom att en bland dem mottagit stämningen, och att det föreslagna tillägget endast skulle åsyfta att göra honom ansvarig för den skada han kunde vålla sina medparter genom underlåtenhet att gifva dem del al stämningen, så mötte hufvudsakligen samma betänkligheter, och de icke anträffade svarandernes rätt blefve i sådant fall beroende af en deras medparts förmåga att godtgöra dem för en möjlig förlust.
Slutligen har motionären i sitt förslag jemväl bibehållit uttrycket “samfällighet“, emot hvilket inom Högste
Domstolen gjorts en anmärkning, hvars befogenhet måste erkännas.
Men utan denna utsträckning blefve lagförändringen, som endast komme att angå de till följd af laga skiften allt mer försvinnande byalagen, utan synnerlig vigt och komme sannolikt icke att tillfredsställa förväntningarne.
Utskottet kan af dessa skäl icke tillstyrka, att motionärens från Lagbered ningen hemtade förslag i oförändradt skick antages; och då den vid sisthållna riksdag af Lag-Utskottet tillstyrkta och af Rikets
Ständer för deras del beslutade författningen, hufvudsakligen på den grund, att det af motionären nu föreslagna, me af Utskottet afstyrkta tillägget saknades, icke kunnat vinna Kongl. Maj:ts nådiga bifall, så, ehuru Utskottet fullkomligt erkänner behofvet af en lagföl bättring i denna del, måste Utskottet likväl hemställa, att motionen icke må till någon Bihets Ständers åtgärd föranleda.
Reservationer: af Doktor Säve; „ Herr Henschen; „
Riksdagsfullmägtigen Ber Tjernlund från Wester-Norrlands län; „ Riksdagsfullmägtigen Bälter Sven Ersson från Stora Kopparbergs län, och „
Riksdagsfullmägtigen Per Engman från Wester-Norrlands län; hvarjemte Herrar Lemchen och Bovin samt Riksdagsfullmägtige Sven Rosenberg från Christianstads län och Josef Smedberg från Elfsborgs län begärt att få antecknadt, att de icke öfvervarit ärendets handläggning i Utskottet.
Brot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 7 Häft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 18.
JH:0 18.
Arik. till Exp.-Utefe. den 15 Febr. 1866, kl. 2 e ra.
Betänkande, i anledning af Rikets Ständers Justitie-ombudsmans motion i afseende på kärande-parts skyldighet att gifva vederparten del af uppskof sbeslut.
I sin år 1864 utgifna och af samtliga Riks-Stånden till Lag-Utskottet remitterade berättelse, pag. 83, har Rikets Ständers Justitie-ombudsman förnyat en af honom redan i berättelsen till sisthållna riksdag gjord framställning angående den olika praxis, som i olika delar af riket och på olika tider vid samma domstolar gjort sig gällande i afseende på kärande-parts skyldighet att kommunicera vederparten uppskofsbeslut, och om behofvet att lagen erhölle något förtydligande i afseende på verkan af stämning.
När i en rättegång svaranden, ehuru lagligen stämd, icke å utsatt dag hos Rätten tillstädeskommer, bruka nemligen några domstolar, med uppskjutande af målet till annat ting eller annan rättegångsdag och med föreläggande för den uteblifne svaranden att, vid lämpligt äfventyr, då sig inställa, tillika föreskrifva, att käranden skall tidigt före sagda ting eller rättegångsdag om detta beslut bevisligen underrätta vederparten; hvaremot andra domstolar icke meddela någon dylik föreskrift om beslutets delgifvande med vederparten.
Det vacklande i åsigter, som härutinnan visat sig hos landets domare, medför olägenhet och våda för parter, hvilka vid olika domstolar och äfven vid ombyten af domare i samma domstol, röna olika förfaringssätt; och det har synts Utskottet, likasom Justitie-ombudsmannen, vara af vigt, att enhet häruti åstadkommes.
På sätt Justitie-ombudsmannen äfven anmärkt, synes den sist omförmälda åsigten vara den som närmast öfverensstämmer med gällande lag.
Någon skyldighet att verkställa dylik kommunikation är nemligen ej$i lag stadgad.
Tvärtom innehåller 12 Kap. 1 § Rättegångs-Balken, att då domaren skjuter saken upp å landet till nästa ting och i staden till annan rättegångsdag, parterna skola vara skyldiga att utan ny stämning till Rätten komma, och i 41 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 förekommer ett stadgande, hvilket väl egentligen rörer frågan om skyl - Lag-Utskottets Betänkande N:o 18.
11 dighet för den, som hos Hofrätt, der vederparten uteblifvit, sökt beneficium revisionis, att derom underrätta den uteblifna vederparten, och föreskrifver att en sådan skyldighet icke eger rum, men stöder denna föreskrift derpå, att den, som en gäng fått njuta till godo laga stämning, eller eljest blifvit lagligen hörd, bör, uti allt hvad som förelöper i saken, iakttaga hvad lag i allmänhet stadgar, samt han eljest kan till bevakande af sin rätt finna vara för sig nödigt.
Dessa ordalag, om än andragna såsom stöd för ett särskildt stadgande, hafva en så allmän syftning, att man deraf kan sluta till lagstiftarens tanke äfven i nu förevarande ämne.
I samma syftning har äfven Lag-Utskottet vid riksdagen 1856—1858 uttalat sig, och vann dess framställning då Rikets Ständers godkännande.
Stämning enligt nu gällande lag medför således icke allenast rättighet för käranden att utan någon annan hans åtgärd erhålla dom i saken, utan1 äfven skyldighet för båda parterna att inställa sig; och öfverträdelse af denna lagens fordran är i 2 § af 12 Kap.
Rättegångs-Balken belagd med bötesansvar.
Ur denna skyldighet, för såvidt den angår svaranden, torde väl kunna härledas skyldighet för honom, att, äfven då han varit frånvarande, göra sig underrättad, om hvad vid målets handläggning förekommit.
Justitie-ombudsmannens framställning synes just åsyfta en förklaring i sistnämnda rigtning.
Men härvid förekommer, att, ehuru 1734 års lagstiftare obestridligen antagit en sådan grundsats, de likväl tvekat att genomföra den.
I 11 Kap. 1 § stadgas nemligen för uteblifvande endast den påföljd att saken ändå företages och afgöres, och i 12 Kap. 4 § föreskrifves, att, om mål blifvit i svarandens frånvaro tredskovis afdömdt, det skall åligga käranden att inom viss kort tid gifva svaranden del af domen, som således antages vara den sednare obekant.
Då härtill kommer, att under en ganska lång tid domstolarne allmänt ålagt käranden att gifva uteblifven svarande del af uppskofsbeslut, — hvaraf måste antagas, att berörda grundsats i tillämpningen förefallit domstolarne alltför hård, — och att först på sednare tider en praxis uppstått, som sträfvar att med all stränghet tillämpa densamma, torde man icke böra utan vissa modifikationer antaga principen.
Rättegångssättet måste vara så afpassadt, att kärandens och svarandens förmåner i rättegången väga jemnt emot hvarandra; eljest gör sjelfva lagstiftningen sig skyldig till orättvisan att gynna den ena parten framför den andra.
I allmänhet torde också erfarenheten gifva vid handen, att obefogade käromål icke sällan förekomma.
Någon presumtion till kärandens förmån bör derföre icke ega rum.
Men ett konseqvent genomförande af den sats, hvarom nu är fråga, måste tydligen lända till kärandeparternas förmån och öka olägenheterna af rättegången äfven för oskyldigt angripna svarandeparter, helst domaren ofta nog ålägger dessa personlig inställelse äfven i fall då sådant icke varit nödvändigt.
En hvar kärande kan då genom stämning tvinga sin motpart att sjelf eller genom ombud inställa sig vid domstol för bemötande af de mest orimliga påståenden eller ock att äfventyra höga vitén och andra förelägganden, om hvilka han ej eger kännedom; och, om äfven följderna häraf äro mindre vådliga för svaranden, i de fall då han kan få ersättning af käranden för det besvär och det obehag, som honom derigenom tillskyndas, så ligger häruti uppenbart en orättvisa för den händelse att käranden saknar tillgång att gälda den ersättning, som kan blifva honom ådömd.
Dessa följder för svaranden har man velat förekomma genom kärandens åläggande att kommunicera uppskofsbeslut och genom tredskodomar.
Ej sällan äro nemligen käromål af beskaffenhet, antingen att käranden i ingen mån kan fullgöra sitt åliggande att styrka detsamma, eller ock att svarandens bestridande icke skulle ega någon verkan emot kärandens bevisning.
Om uteblifven svarande fortfarande är utsatt för äfventyret att kunna tredskovis dömas 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 1.8. på den bevisning käranden företer, så torde svarandens närvaro i intet af ofvannämnda fall vara af nöden; och detta förhållande har älven lagen förutsett, då den antagit möjligheten af tredskodomar.
Vill svaranden underkasta sig, att kärandens bevisning pröfvas, utan att han sjelf yttrat sig öfver densamma, så torde också sådant böra ske.
Är bevisningen ofullständig, åligger det domstolen att underkänna densamma, och någon inqvisition med svaranden bör aldraminst i tvistemål komma i fråga.
Är åter bevisningen fullständig, så bör svarandens hörande ännu mindre vara af nöden, då han sjelf undandrager sig inställelse.
Sådan är också utan undantag proceduren i de högre instanserna, hvad tvistemål angår.
Emellertid kunna understundom vid första instansen inträffa fall, då domstolen, i anseende till kärandepartens oförmåga att framställa sin sak, icke kan bringa den till ett formenligt slut, med mindre än att domstolen hör svaranden och sålunda lemnar käranden sitt understöd till tvistefrågans utredande.
Pröfningen af ett sådant behof bör dock tillhöra domstolen, och enär det har sin grund i kärandens oförmåga att sköta sin sak, så är det billigt, att han, i dylika undantagsfall, sjelf drager försorg om kallelse å vederparten genom delgifvande af domstolens beslut om hans inställelse.
Utskottet har alltså ansett, att stämningen bör medföra rättighet för käranden att erhålla dom på de skäl han företer, men icke någon skyldighet för svaranden att yttra sig öfver denna bevisning, — hvartill han i alla fall ej kan tvingas, — eller att inställa sig vid domstolen, innan denna pröfvat sådant nödigt och han erhållit särskild kallelse.
På dessa grunder äro de bestämmelser byggda, som förekomma i 12 Kap. 3 och 4 §§ samt 15 Kap. 5 och 6 §§ af Lagberedningens förslag till Rättegångs-Balk, Förra Delen; och i öfverensstämmelse dermed har Utskottet ansett, att 1—4 §§ af 12 Kap.
Rättegångs-Balken — hvilka lagrum äfven i andra afseenden tarfva förtydligande — bort omarbetas.
Om skyldighet att inställa sig vid domstolen icke vidare bör antagas såsom regel för svaranden, måste också det för uteblifvande i 12 Kap. 2 § RättegångsBalken stadgade bötesansvar af fyra daler i afseende på svaranden upphäfvas; och i sammanhang med ofvanberörda förändring af 12 Kap. 3 § Rättegångs-Balken, torde uttrycket att Rätten skall vid måls afgörande i svarandens frånvaro döma “efter ty som sanning deri utletas kan“ — böra utbytas emot det af Lagberedningen föreslagna uttrycket, att Rätten skall döma öfver kärandens talan “på de skäl han företer“; hvarigenom, på sätt Lag-komitéen erinrat, den origtiga meningen undvikes, att domaren skulle uppleta de motskäl, svaranden möjligtvis skulle kunna begagna.
I anledning af Justitie-ombudsmannens ifrågavarande framställning får alltså Utskottet vördsamt hemställa, att Rikets Ständer för sin del måtte besluta, att 1, 2, 3 och 4 §§ af 12 Kap. Rättegångs-Balken skola erhålla följande förändrade lydelse: 1 §•
Desse äro laga förfall: om man sjuk är: om man i Konungens och Rikets tjenst är uppbådad, eller faren: om man i häktelse sitter: om man af fienden, eller annan fara, vådeld, eller vattuflod hindras: om man ifrån sinnen kommen är: om man eller hustru, barn eller föräldrar dö den tid, man bör sig för Rätten inställa: om man förut till annan Rätt är stämd, att svara å samma tid.
Pröfve dock
Domaren omständigheterne i dessa fall.
Ku kunna andre förfall gifvas före; ege Domaren ock Lag-Utskottets Betänkande N:o 18.
13 ock dem pröfva, om de äro af den vigt. att de gälla må.
Har kärande eller svarande laga förfall; skjute då Domaren saken upp, å landet till nästa Ting, och i staden lägge han parterna annan dag före, då de utan ny stämning må till Rätten komma. 2§.
Är någon förfallolös borta, då han ropas af Rätten fram att kära eller svara, och kommer han, å landet innan Häradstingets slut, eller i stad innan rättegångstimman ute är, bote för uppropsförsummelse två daler.
Kommer svaranden inom nämnde tid och biifver käranden alldeles ute; bote han fyra daler och gälde svaranden dess kostnad, der han ej vid nästa Ting å landet, eller inom en månad i staden, gitter visa, det han laga förfall haft, och att han ej kunnat Rätten det kungöra.
Stämmer ej käranden saken in, oell den fullföljer å den tid, som nu är sagdt; vare svaranden för hans käromål fri. 3 §.
Nu kommer käranden till första Ting, eller i staden å föresatt dag, till den Rätt, dit saken instämd är, men svaranden ej, och låter ej laga förfall framte: visar käranden, att svaranden stämning i laga tid fått; då ege käranden saken utföra och döme
Rätten öfver hans talan på de skäl, han företer.
Är käranden ej beredd att saken genast till slut föra, varde den uppskjuten; och svaranden stånde fritt att å den tid, hvartill saken så uppskjuten blifvit, sig inställa t>ch svaromål afgifva; dock vare ej käranden skyldig att uppskofvet honom kungöra eller annorledes honom kalla.
Har kärande sin talan utfört, och pröfvar Rätten nödigt, att svarande, som uteblifvit, höras skall, innan dom i saken gifves; varde saken uppskjuten, och åligge det kärande att af det beslut gifva svarande del. 4 §•
Har man dom vunnit, utan att vederparten tillstädes varit; gånge domen ändå till utmätning: och den som vunnit håfve våld lyfta det, som utmätt är, om han full borgen derför ställer.
Vädjar vederparten ej, håfve han dock i detta fall rätt till återvinning, och åligge det derföre den, som sålunda dom vunnit, att kungöra den, sedan tid till vad förbi är, sin vederpart eller söka utmätning derå så tidigt, att vederparten kan låta saken instämma till nästa Ting å landet, och i stad inom en månad, att återvinning söka, hvarom underrättelse skall i domen införas.
Gör han det ej, som vunnit; njute den, som tappat, samma tid, sedan han tillsagd varder.
Pröfvas det, att han för fattigdom ej orkar fullgöra domen, inom den tid, som sagd är; håfve ändå makt att söka återvinning.
Är det, som dömdt är, sådant, att återvinning varder onyttig, der domen fullgöras skulle; då gånge den ej till fullbordan.
Försummar den, som tappat, den tid nu föresatt är; håfve sedan ingen talan till återvinning.
7 Sami. 1 Afd. 7 Håft. 3 14 Lag- Utskottets Betänkande N:o 18.
Reserv a t ion er: af Herr Munck af Rosenschöld: “Lika med Utskottets pluralitet anser jag af stadgandena i vår nu gällande lag icke följa, att då domaren meddelar uppskof i ett mål för en i behörig ordning stämd men uteblifven svarandes hörande, kärr.nden skall vara pligtig att beslutet härom svaranden delgifva.