Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den här äskade tillämpningen göres, som allmänna erfarenheten vittnar, icke sjelfmant; och i alla fall är det å öfverträdelsen, för andra förhållanden stadgade, vitet mycket för ringa.
Vill man således saken, så måste någon liknande utväg vidtagas och jag vet verkligen ej om Rikets Ständer kunna för ett högre syfte begagna sin underdåniga petitions-rätt.
Så länge ock Staten erkänner ofvannämnde lagbestämmelsers gällande kraft, huru kan den utan sjelfmotsägelse tillåta att den, till och med å dess egna banor och af dess tjenstemän, öppet ölverträdes.
Med hvad sken af billighet förbjuder den, att näringställen - Allm.
Besv. och Ekon.-Vt skott ds Betänkande N:o 38. 9 ställen få vara öppna under Gudstjenst-timmarne; men tillåter flytande och farande krogar och värdshus, under samma tid, emottaga en mångdubbelt större publik.
Icke heller kunna väl enskilda bolag begära i detta fall en större frihet än de lagar medgifva, som långt före deras stiftande funnos.
De jernvägar m. m., som af farhåga för ett sådant stadgande icke anläggas eller icke bära sig, torde blifva få; och det utrymme, som på sådant sätt qvarstår, åt en »oskyldig förströelse», vara alldeles tillräckligt.
På grund häraf vågar jag, för min del, fortfarande yrka en underdånig anhållan i den riktning jag ofvan tillkännagifvit, och tror, att om ock
Sverige skulle sålunda komma att stå ensamt bland Europas nationer, denna egenhet icke vöre den sämsta, och väl värd att läggas i vågskålen mot andra, hvilka, med mer eller mindre skäl, oss tillerkännas.
Häruti instämde: Herr Biskop Millén, Kontrakts-prosten J. Janzon, Prosten J.
Collén, Komminister E. Malmborg, Kyrkoherden Ternström, Kontrakts-prosten Lodell och Komminister Lexell.
Derjemte har Biksdags-fullmägtigen J. M. Lundahl från Skaraborgs län, för sin del, åberopat en från hans kommittenter inom Gudhems härad honom tillsänd skrift, så lydande: »Til!
Biksdags-fullmägtigen för Gudhems härad!
Då det dyrbara förtroendet att i Riks-församlingen föra häradets talan blifvit
Eder lemnadt, så veta vi väl, att I håfven att rådföra endast Edert eget samvete och icke kan bindas genom några instruktioner från kommittenterna.
Likväl äro vi öfvertygade, att I med nöje erfaren kommittenternas önskningar, och att I äfven gerna gån dem till mötes, så vida I finnen dem öfverensstämma med det rätta och nyttiga.
Det är derföre vi med tillförsigt gå att framställa ett och annat, som lig ger oss på hjertat, hvars genomdrifvande förekommer oss särdeles vigtigt.
De ärenden, som vid en riksdag måste afgöras, äro mångartade och kunna hvart och ett ur sin synpunkt vara af vigt.
Men det är vår fasta öfvertygelse, att ingenting kan i vigt jemlöras med det, som angår religion och sedlighet, utan att samhällets väl sä helt och hållet derpå beror, att de aldra bästa författningar för öfrigt icke förmå göra ett folk lyckligt eller betrygga samhällets bestånd.
Detta kunna vi sluta till af erfarenheten i det enskilda, och vi finna det bekräftadt af den Heliga Skrift och af allt hvad vi för vår ringa del kunnat spörja af verldshändelserna.
Hvad nu religionen angår, så vete vi väl, att den har sin bostad i hjertat, och att Guds rike icke kommer med utvärtes åthäfvor.
Likväl gifves det onekligen vissa yttre företeelser, som tydligt nog bära vittnesbörd om det inre lifvet.
Bland dessa räkna vi i första rummet söndagens yttre helighållande, som bevisar sig i en Bih. till B.
Brot. 1859 & 1860. 8 Sami. 11 Haft. 2 10 Ålim.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 38. fridfull stillhet och dermed att i det offentliga ingenting annat förehafves, än det som har afseende på Guds ära och dyrkan.
Vi äro öfvertygade, att motioner om söndagens helighållande icke kunnat uteblifva vid en kristlig Riks-församling, och vi vilje härmed tillkännagifva vår allvarliga önskan, att vår representant använder allt sitt inflytande för att så kraftigt som möjligt understödja dylika motioner.
Söndagen är en af de dyrbaraste gåfvor, som den gode Guden gifvit oss; otaliga äro de välsignelser, som följa med dess rätta användande, liksom, enligt en mångfaldig erfarenhet, skadan är oberäknelig, som uppkommer af dess vanhelgande.
Vi önskade, att såsom han heter Herrans dag, han också måtte användas till Herrans ära, och att, såsom han är ämnad till menniskors uppbyggelse, också ingenting måtte tillåtas, hvarigenom en sådan uppbyggelse förhindras.
Till följd häraf önska vi, att den andliga och allvarliga stämning, hvari man kan och bör hafva kommit genom en högtidlig Gudstjenst, icke måtte förflyktigas genom verldsliga förhandlingar, hvilka i sin mån bidraga att göra ömtåliga samveten obenägna att qvarstanna i statskyrkan.
Häribland räkna vi isynnerhet sockenstämmor såsom särdeles störande sabbatsfriden.
Men äfven kungörelsernas uppläsande på predikostolen är någonting, som både bör och kan undvikas, om t. ex. de alltid finnas tillgängliga i sockenstugan, helst om Klockaren tillför— bindes att på någon viss timma om måndagen uppläsa dem.
Men vi önska icke allenast, att sjelfva kyrkan fredas från verldsbestyren, utan att dagens frid icke för öfrigt störes.
Härvid tänka vi med särdeles bekymmer på den rörelse, som denna dag börjat ega rum på Statens jernvägar, hvilken synes oss fullkomligt stridande mot kristlig ordning.
Det är en helig rättighet att på söndagen vara fritagen från verldsliga arbeten; men denna rättighet få de, som tjenstgöra vid jernvägarne, ej njuta sig till godo.
En menighet, som är församlad till Gudstjenst, har ock en helig rätt att vara ostörd; men den störes ovilkorligen, då midt under andaktsstunden jernvägståget rullar förbi nära utmed kyrkan, hvilket flerestädes är fallet.
De folksamlingar bantågen på söndagarne locka till stationerna, hafva, såsom högst sedeförderfvande, väckt mycken oro hos vältänkande menniskor, helst det är fara, att det onda, som redan märkligt visat sig, om ej något vidtages deremot, snart skall slå så djupa rötter, att de sedan icke kunna uppryckas.
Det är derföre i högsta måtto önskligt, att jernvägstrafiken inställes på söndagen, och vi vilja hoppas, att hvarje sann vän af vårt fosterland behjertar denna vigtiga sak och den stora angelägenheten, att icke Staten sjelf ger exempel på hvilodagens ohelgande, äfven om utsigterna till penningevinst vore aldrig så stora, emedan de verkliga förlusterna ändå i längden blifva mycket större.
Bland önskningsmål i afseende på söndagens helighåilande är äfven det ett, att alla utskänkningsställen på den dagen måtte hållas helt och hållet stängda eller att åtminstone inga spirituosa då måtte få utdelas, hvilken rättighet, äfven på inskränkta timmar, visat sig högst förderflig.
I allmänhet önska vi, att allt hvad göras kan måtte blifva gjordt för bränvinets fördyrande och superiets inskränkning.
Till det sistnämnda hörer, att all bränvinshandel vid marknadstillfällen förbjudes i städerna, så väl som på landet.
Det Rikets Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 39.
II Ständers beslut, hvarigenom marknaderna på landet fridlystes från utskänkning af spirituosa, har visat sig mycket välgörande och blifvit af många tusende välsignadt.
Mätte Ständerna nu taga steget ut och äfven förbjuda sådan utskänkning i städerna, till förekommande af de många slagsmålen, det ohyggliga skränet på vägarne samt flere andra styggelser, som nu gå i svang, ända till förspillning af menniskolif.
Hvad för öfrigt i lagstiftningsväg kan göras till förmån för tukt och rena seder samt till lastens hämmande, det vilje vi på det ömmaste lägga våra representanter på hjertat under innerlig bön till Gud, att
Han dertill ville gifva dem vishet och kraft.
Med bedröfvelse och förundran hafva vi funnit, att ännu lagar qvarstå, som verkligen kunna sägas hylla lasten, och att t. ex. den olyckliga Förordningen af den 17 Oktober 1778 icke af alla Stånden, åtminstone af det Hedervärda Bonde-Ståndet, blifvit utmönstrad, sedan vid (lere riksdagar dess upphäfvande blifvit motioneradt på de mest ovederläggliga grunder.
Låten intet klemande med lastbarheten hindra utplånandet af en sådan skamfläck ur vår lagstiftning!
Vi anhålla att I meddelen dessa våra önskningar med Edra Ståndsbröder och så långt för öfrigt
Edra relationer i Riks-församlingen sträcka sig.
Gudhems härad i Januari 1860.
Johan Victor Johansson.
Pehr August Johansson.
Johan August Jonsson.
A. Dahlberg.
Anders Larsson.
Sven Petterson.
Sven Gustaf Svensson.
Erik Andersson.
Johannes Andersson.
Anders Andersson. J. P. Bohman.
Pehr Andersson.
Anders Jonsson.
Joh. Londin.
Anders Larsson. G. Björklund.
Pehr Larsson.
Joh. Jonsson.
Jonas Jonsson.
M:© 3».
Anli. til!
Exp.-Utsk. den 3 Mars 1860, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändring i Handels-ordningen den 22 December 4846 samt dermed sammanhang egande författningar.
Uti omförmälda afseende äro motioner väckte dels inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Alströmer, C. J. Oscar, och Herr Friherre von Schulzenheim, 12 Allm.
Besv. och Ekon.-Ut skottets Betänkande N:o 39.
David, dels inom Vällofl. Borgare-Ståndet af Herr F. M. Wahlbom, och dels inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Biksdagsmännen Per Ostman från Wester-Norrlands län, Håkan Olsson från Christianstads län, Carl Ifvarsson från Hallands län och Torkel Nilsson från Christianstads län.
Motionerne afse ändringar i 1, 6 och 25 §§ af Handels-ordningen med dithörande författningar; och sedan de förslag, hvilka angå samma § blifvit omförmälde, går Utskottet nu, med iakttagande af den ordning, hvari §§me förekomma, att öfver förslagen i afseende å hvarje särskild § afgifva utlåtande. l:o Angående i § och 6 / morn., i fråga om behörighet till handels idkande.
I afseende härå har Herr Wahlbom anfört, hurusom, enligt 1 § 1 morn., 24 § 1 mom. och 25 § 1 mom. i Handels-ordningen, det erfordrades för rättighet att idka handelsrörelse i stad och å landet, bland annat, att hafva begått Nattvarden, vara myndig, ega god frejd, kunna skrifva läsligt och räkna quatuor species i enkla tal och bråk, samt föra bok och räkning på för handel ötligt sätt.
Ofver allt detta skulle sökanden förete bevis för ådagaläggande af sin behörighet i omförmälda afse enden; men föreskrift saknades om hvilken eller hvilka personer, som skulle anses vara behörige att meddela desse bevis.
Om man, med anledning af allmänna före skrifter derom, antoge att Pastor i den församling, sökanden tillhör, är fullt behörig att lemna intyg om dennes ålder, kristendom och vandel, så saknades deremot all ledning, huru härvid i öfrigt borde förfaras.
Också tillgick det olika på olika ställen i fråga om intyg på kunskap i räknekonst, skrifning och bokföring.
Man godkände intyg i afseende härpå än af en, än af annan person, än af vetenskapligt bildade, än af Folkskolelärare, än af andre Handlande i stad och å landet, hos hvilka alla kännedom och förmåga att kunna bedöma saken förutsattes.
Ofta förskaffade sig sökanden dessa intyg af en god vän, hvilken vore lika okunnig i dessa stycken, som han sjelf, och som, alltid partisk, ansvarsfritt meddelade ett icke sanningsenligt bevis.
Det händer derföre icke sällan att, då Landthandlande göra konkurs, något som icke är sällsynt, det befinnes att de icke fört de böcker och räkenskaper, som de bort föra, och detta af den anledning att de dertill saknat kunskap och förmåga.
De hafva icke glömt bort konsten.
De hafva aldrig egt den; och för denna okunnighet — denna ofullständighet i förenämnde lagbud — hafva de gjort sig skyldige, enligt Konkurs-lagen, till fängelsestraff med arbete, såsom vårdslöse gäldenärer.
Det borde derföre vara i sin ordning att tillse, det lagen sjelf icke må genom ofullständighet underlätta öfverträdelser; och emedan det icke lärer medföra mera olägenhet för den, som önskar vinna handelsrätt, än som kan vara väl behöfligt, särdeles i fråga om Landthandlande, att han af fullt lämplige personer biifver förhörd uti och förskaffar sig bevis om de kunskapsstycken, sorn erfordras; så har motionären hemställt, att uti 1 § af 1 Art.
Handels-ordningen den 22 December 1846 mätte tilläggas föreskrift derom, att bevis öfver de kunskapsmått, som för rättighet att idka handelsrörelse erfordras, böra, efter anstäldt förhör, meddelas af Lärare vid Allm.
13 högre undervisnings-anstalt i stad eller annan vetenskapligt bildad person i afseende på skrif- och räknekonst, och af annan trovärdig person, om hvilken kändt är, att han deruti eger insigt, angående bokföring.
Per Ostman från Wester-Norrlands län, som förklarat sig vilja instämma i deras förslag, som önska att i afseende på rättighet att idka landthandel borttaga begränsningen af 3 mils afstånd från närmaste stad, har hufvudsakligen på det i förenämnde motion omförmälda skäl, och på det denna handel må kunna bättre ordnas, derigenom att rättighet dertill ej beviljades andre än derför lämplige personer, föreslagit att föreskrift måtte meddelas att den, som önskar å landet idka handelsrörelse, bör af Kronofogde, Häradsskrifvare, Länsman eller Skollärare förete betyg att han eger de kunskapsmått, som lista § af Handels-ordningen den 22 December 1846 föreskrifter.
I 24 och 25 §§ af Handels-ordningen är föreskrifvet att rättighet till handels idkande skall sökas i stad hos Magistraten och å landet hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, med företeende af de enligt 1 och 6 §§ erforderliga betyg i afseende på behörigheten; hvarefter, sedan i stad Handelsförening och å landet Sockennämnd lemnats tillfälle att sig yttra, vederbörande myndighet har att ansökningen pröfva och densamma efter omständigheterna bifalla eller afslå.
— Då således, enligt förrberörde stadganden, Magistrat och Kongl. Maj:ts Befallningshafvande äro i tillfälle att pröfva, huruvida vid skeende ansökningar om rättighet till handels idkande de företedde betygen om erforderliga kunskapsmått äro af sakkunnige och opartiske personer utfärdade och, om, såsom förutsättas bör, nämnde
Embetsmyndigheter en sådan pröfning icke underlåta, andra föreskrifter i omförmälda afseende ej synas vara af nöden, hemställer Utskottet att berörde förslag icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. 2:o Angående 6 § l morn., i fråga om handelsfrihet å landet.
I afseende härå har blifvit anfördt: a) Af Håkan Olsson från Christianstads län, hurusom under de 13 år, hvilka förflutit efter införandet af en friare handels- och närings-lagstiftning, man hunnit öfvertyga sig icke allenast derom att den medgifna friheten inverkat välgörande, utan äfven att tiden nu vore inne att längre uttaga steget i den angifna riktningen.
Motionären har derföre velat fästa uppmärksamheten på en särdeles behöflig och af nuvarande förhållanden påkallad utvidgning i den hittills endast under vissa vilkor medgifna rättigheten att i öppen salubod drifva handel å landet.
Jemte den i Handels-ordningen meddelade föreskrift om vilkoren i afseende på personlig behörighet för rättighet till handels bedrifvande, vore äfven stadgadt, att öppen salubod å landet ej får finnas inom tre mil från närmaste stad, och voro särskildt uppräknade de varuslag af utländskt ursprung, hvarmed landthandel får bedrifvas.
Hvad beträffade stadgandet om ett visst afstånd från stad, så kunde detsamma förklaras genom förmenandet att landthandel skulle minska rörelsen och inkomsterna 14 Allm.
Bcsv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 39. för dé Handlande i städerna.
Det vore dock nu mera utredt och till fullo insedt att så icke är fallet, utan att tvärtom städerna vunnit på landthandeln och på det lilligare och större varu-utbytet emellan stad och land, som blifvit en följd af nämnde handels tilltagande.
Motionären ansåg det derföre böra ligga i städernas intresse, att begränsningen i afseende på afståndet helt och hållet borttogs ur Handels-ord ningen.
Afven för allmogen vore det af stor vigt och kunde ej betraktas annorlunda än såsom en billig och rättvis fordran, att den finge på de ställen, der det kunde vara i ekonomiskt afseende lämpligast, utbyta sina produkter emot de för dem nödige handelsvaror.
Stadsresorna med deraf föranledd tidspillan och onödige utgifter uppginge till icke obetydliga summor, hvaraf mycket skulle kunna inbesparas genom tri handelsrätt å landet, den moraliska vinsten härvid oberäknad.
Att vilja bestämma hvilka varor, som borde i handelsbod å landet få säljas och icke säljas, förefölle både löjligt och orimligt.
Då man erkände handeln vara ett lofligt och nyttigt yrke, borde väl äfven dess utöfvare få handla med alla på lofligt sätt till riket införde varor, för hvilka, genom införselstullen, vederbörlig tribut, blifvit till Staten erlagd.
Hvad som, oberäknadt stats-ekonomiska skäl, oafvisligen påkallade landthandel^ ofördröjliga och fullständiga frigifvande, vore den mängd nya omsättningsställen, som måste uppvexa genom anläggandet af en betydlig sträcka jernvägar.
På naturlig väg skulle vissa punkter uppstå, der rörelsen komme att koncentrera sig, och det skulle då vara lika dåraktigt handladt af Staten att vilja lagstifta emot naturen, som det vore olämpligt och rättsvidrigt att i motsatt fall för vissa platser bevilja undantag från gällande lag.
Motionären har derföre föreslagit undanrödjande af de inskränkningar i rättigheten att idka handel på landet, hvilka förefinnas i 6 § 1 mom. af nu gällande Handels-ordning. b) Af Carl Ifvarsson från Hallands län, att, genom Kongl. Kungörelsen den 18 Januari 1850, 6 § af Handels-ordningen visserligen erhållit den förändrade lydelse att »på minst tre mils afstånd från närmaste stad eller köping öppen salubod å landet må kunna få anläggas, för att der, under iakttagande af vissa förbehåll, försälja, jemte alla slags inhemska varor, en del specificerade varuslag af utländskt ursprung,»( hvarigenom väl någon lättnad bereddes landtmannen för åtkomsten af åtskilliga förnödenhetsartiklar, för hvilkas erhållande han förut måst färdas än längre väg; men äfven tre mils afstånd från närmaste stad eller köping vore för långt, och följderna deraf drabbade ännu tungt den mindre bemedlade klassen på landet; en stor del af arbetstiden ginge förlorad, och mången gång torde tidspillan, kläders slitning under färden till och från staden samt olägenheter, som af dessa färder härflyta, uppgå till flere gånger den köpta varans värde; och detta allt måste arbetaren på landet underkasta sig, på det
Handlanden i staden skulle få afyttra sina varor i minut, utan att likväl denne sednare kunde påräkna den ringaste nytta af allt hvad den förre derigenom förlorade.
Om deremot handel vore i allmänhet å landet lof - Allm.
Besv. ock Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 39.
15 gifven till lika utsträckning i afseende pä varuslag, som den nu är tillåten på ofvanberörda afstånd från stad eller köping, så skulle städernas Handlande besparas mödan att i minut utdela sina varor, hvilka i stället blefvo partivis af Landthandlanderne köpta och utminuterade; den fattigare landtmannen skulle genom några skillingars tillökning i pris kunna helt nära sitt hem få göra de små uppköp, för hvilka han nu ofta finge färdas fyra å fem mil eller mera, fram och åter; tusentals dagsverken inbesparades och kommo landtbruket eller andra näringsgrenar till godo; de för allmänna rättskänslan sårande beslags-åtgärder, hvilka från åtskilliga orter, der Landthandlande öfverträdt sina nuvarande rättigheter, då och då afhörts, skulle försvinna och en allmän belåtenhet uppstå.
Ingen hade förlorat, men många vunnit, och en af våra så onaturliga tvångslagar hade i någon mån blifvit afskaflad.
På dessa skäl är af motionären föreslaget, att samma handelsfrihet å landet hädanefter må tillåtas utan afseende på afstånd från stad eller köping, som för närvarande är medgifven på tre mils afstånd från sådane platser. c) Af Herr Friherre von Schulzenheim: att, sedan kommunikationerna i landet, såväl till sjös som till lands, småningom blifvit förbättrade, hvarigenom transporten af gods och varor underlättats, samt handeln i småstäderna blifvit alltmera fördelad i detaljhandel och slutligen landthandeln frigjord, så hade de allmänna varumarknaderna alltmera upphört att vara nödvändiga och erhållit sin största betydelse genom den dervid vanliga omsättningen och försäljningen af kreatur.
Men på samma gång marknadernas betydelse för varu-omsättning blifvit minskad, hade de visat sig utöfva ett i högsta grad lörderlligt inflytande på befolkningen i sedligt hänseende och utgjorde för en stor del af den besökande mängden endast, att så må sägas, ett karnavalsnöje, hvarest ofta, isynnerhet för tjenstfolket å landet, en stor del af årets inkomst förstördes på förlustelser af simplaste art.
— En annan olägenhet med dessa marknader vore den, att utländskt kram och på annat ställe osäljbart dåligt arbete utbjöds åt den marknadsbesökande mängden, ofta just då befinnande sig uti en för uppgörande af en klok handel föga passande sinnesstämning.
Men ehuru således i nuvarande marknader, som ofta varade en eller flere veckor, sådan förändring vore önsklig, att, jemte det att förkortas till en, högst två dagar, de förvandlades till kreatursmarknader, der den närboende befolkningen kunde verkställa byten och försäljningar af kreatur, förefunnes likväl ett hinder för marknadernas borttagande uti stadgandena rörande rättighet att idka handel på landet, derigenom vore förbjudet att Öppna handelsbod inom 3 mil frän stad.
Då emellertid genom den nya bränvins-lagstiftningen den förut rådande fruktan för handelsbodars menliga inverkan genom försäljning af spirituosa bör kunna anses håfven, samt billigheten fördrar att den, som kan uppfylla praestanda för rättigheten att idka handel i stad, äfven bör tillerkännas rättigheten att idka likadan handel på landet, och då det visat sig, att Taxerings-kommitéerna' på landet, med större noggrannhet än de uti städerna, bestämma bevillningen för rörelse och inkomst, har motionären ansett sig böra hemställa, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t an - 16 Allm.
Besv. och Ekon.-Vtskottets Betänkande N:o 39. hålla om upphäfvande af det i Kongl. Resolutionen den 20 Oktober 1848 bestämda stadgande af 3 mils erforderligt afstånd från stad för rättigheten att, utom lofgifna inhemska varor, äfven försälja bomull, bomullsgarn, kaffe, fisk, fiskredskap, frukter och frön, färger och färgnings-ämnen, hampa, lin, läder, nålar, salt, spanmål, specerier, stenkol, thé, tobak, snus, tvål, ull, verktyg och viktualier, med bibehållande af stadgandena i Handels-ordningen af den 22 December 1846, §§ 1 och 2, angående personlig behörighet. d) Af Herr Friherre Alströmer': hurusom, då Handels-ordningen den 22 December 1846 utfärdades, handeln med köpmannavaror var städerna förbehållen och rättigheten dertill å landet endast undantagsvis medgifven.
Handelsfriheten å landet biel' derföre i deh nya författningen begränsad genom bestämmelser, åsyftande att göra öfvergången mindre märkbar.
Till dessa bestämmelser hörde stadgandet i § 6, mom. 1, att öppen salubod å landet icke må anläggas närmare stad, än på tre mils afstånd derifrån, hvilket stadgande sedermera blifvit förklaradt ega lika tillämpning för köpingar, som för städer.
Det härmed för städerna afsedda skydd mot medtäflan af landthandel torde numera icke kunna tilläggas synnerlig vigt, sedan sanningen af den grundsats, att frihet i handel och näringar utgör den kraftigaste häfstången för ett lands utveckling och förkofran, vunnit ett mera allmänt erkännande.
Af den vexelverkan, som uppstår genom en liiligare varu-omsättning på landet, tillskyndades städerna otvifvelaktig! större fördel, än af det skydd mot tällan, som de från landthandel fridlysta områden lemna.
Också hade den åsigten alltmer gjort sig gällande, att föreskriften om handelsbods aflägsenhet från stad lämpligen kan, utan någon menlig inverkan på städerna, helt och hållet borttagas eller åtminstone jemkas, — en åsigt, som Kommers-kollegium, uti afgifvet underdånigt utlåtande, den 3i December 1858, öfver särskilda hos Kongl. Majit i detta ämne gjorda underdåniga framställningar, jemväl förmält sig dela, ehuru Kollegium, vid det kända förhållande att fråga härom varit hos Rikets sednast församlade Ständer väckt, utan att hafva ledt till någon påföljd, ansett sig då icke böra gifva anledning till ändring af Handels-ordningen i denna del.