Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon erinrade sig nu sin dröm och gjorde sitt bästa att trösta honom, och från den stunden uppstod mellan dem ett vänskapligt förhållande, som slutade dermed, att Christiana, som under ständig åtanke af sin dröm, gjorde allt för att häfva Bergii melankoli, år 1691 i hemlighet lät viga sig med Bergius, en tilldragelse, som, när den blef bekant, naturligtvis uppväckte hennes slägtingars och hela adelns vrede och förtrytelse.
I hörnet af Stora Nygatan och Kornhamnstorg i Stockholm ligger ett hus som kallas Sju helvetes portar, men bör heta “Helvigs portar“.
Detta hus egdes fordom af en Hans Bartels, hvilken i yngre år hitkom som utfattig från Mechlenburg och uttröttad samt utan husrum lade sig på en trappa till detta hus och sof der sin första natt i Stockholm, men drömde derunder att han skulle bli egare till samma hus och dessutom bygga ett annat hus midt öfver.
Denna dröm besannades äfven, ehuru han vid tillfället var så utfattig, att han ej hade något att stilla sin hunger med, och skulle fått svälta än längre, om han ej tillfälligtvis hittat en gammal oduglig knif, den han slipade emot stenar och sedan kunde sälja.
Han bragte sig sedan upp till en rik handlande med så stor förmögenhet, att man påstod honom ega 99 hus.
Vid tiden för Gustaf III:s utländska resa hade hans broder Carl, sedermera konung Carl XIII, en märklig dröm.
Han tyckte att Reuterholm kom till honom och berättade, att konungen vore död, då hertigen biföll att sammankalla orden, hvilken lofvade att med honom förena sig till fäderneslandets bästa.
Efter en stund befann sig hertigen på Upsala slott, i närvaro af Reuterholm, hertiginnan samt prinsessan Sofia Albertina.
I detsamma infann sig en deputation från armén, bestående af grefve Brahe, baron Carl De Geer, Ruuth m. fi., under anförande af den förstnämnde, hvilken å arméns vägnar erbjöd hertigen “riksföreståndareskapet under kronprinsens minderårighet“.
Hertigen biföll, men med vilkor att regeringssättet blefve oförändradt, hvarpå en högtidlig akt uppsattes öfver alltsammans samt underskrefs af hertigen och de närvarande, hvilka deröfver visade sig så glada, att de skockade sig omkring hertigen och tryckte honom i sina armar.
Derpå tyckte hertigen, att han befann sig på Kungsängen, der hela armén var församlad.
I högra handen förde han kronprinsen, som af armén hyllades, men med sådant sorl, att hertigen helt bestört och orolig uppvaknade.
Om en dröm, som Gustaf IV Adolf hade i början af Mars månad 1809, berättade han dagen derpå för en af sina förtrogna följande: “Jag såg “Hvita frun“, detta ryktbara spöke, som enligt sägen beskyddar alla medlemmar af huset Brandenburg, som endast visar sig, då någon stor fara hotar eller döden står färdig att bortrycka någon af denna familj....
Knappt hade jag hunnit lägga mig (det var redan nära midnatt), då det framträder för mig i drömmen med en ganska uttrycksfull åtbörd, som syftade på mig.
Meningen med denna åtbörd kunde ingalunda vara tvetydig, eller hvad var den annat, än en gudomlig uppenbarelse, en åtvarning att framhärda i det system, jag antagit, och att aldrig underhandla med vilddjuret?“
Somnambulismen, om den öfverhufvud existerar, torde kunna förklaras såsom drömmen i sin högsta potens.
Professorn i Upsala Andreas Spole berättar om sin svärfader, prosten Lars Lindelius, följande episod: “Under mitt vistande uti min svärfaders hus, uppsteg gubben en natt uti sömnen, och gick genom hela staden, samt tog vägen utom östra tullporten (i Upsala), och vandrade sedan med mig en hel fjerdingsväg, till en liten landtgård, hvarest min svärmoder då vistades.
Hans uppstigande upptäcktes genom en piga, som genast blifvit det varse, och förmärkt hans förbryllade tillstånd, men fåfängt bemödat sig att hindra honom gå ut.
Hon sprang då genast och uppväckte mig, jag skyndade att påkläda mig, samt upphann gubben på gatan, bad honom, efter han var oklädd, återvända, men förgäfves.
Vi åtföljdes således, då han frågade mig: “Sofver ni?“ “Nej“, var mitt svar.
– “Men jag sofver“, fortfor han, och upprepade detta flera gånger; “jag går och sofver!“
– När vi ankommo till en ängshage nära landtstället, blef min svärmor oss varse, och frågade förskräckt, huru i Guds namn vi voro dit komna.
I detsamma föll min svärfader ner, och sade sjelf: “Huru är jag kommen hit?“ ty nu vaknade han först upp – men då var han så svag, att min svärmoder och jag knappt kunde få honom in uti stugan, då han förut hade gått en hel fjerdedels mil uppför höga backar och i djup sand.
Då jag frågade honom, om han kunde minnas hvad vi sagt på vägen, och hvilka vi hade mött, svarade han: “Nej, jag vet intet hur jag är hitkommen.“
Jag bad honom då se på sina skor, som voro helt dammiga; då han ånyo yttrade: “Aldrig har jag förmått gå hit!“ – Sedan blef han mycket svag, och måste intaga sängen; svagheten tilltog mer och mer, så att han intet kunde skrifva eller komma ihåg sitt eget namn.
Detta fortfor ända till några dagar före hans död, då han till det mesta återfick sitt förstånd.
Han afled den 6 Januari 1671.“
Astrologi.
Man förstår härmed den förmenta vetenskapen, att af stjernornas ställning kunna förutsäga tillkommande ting.
Denna vidskepelse är urgammal och var i forntiden mest gängse hos Kaldeerna, från hvilka den fortplantades till öfriga af den gamla tidens folk.
I följd häraf kallades ock stjerntydare hos de gamla författarne Chaldæi, men i en senare tid gåfvo de sig sjelfva namnet matematici.
Tron på verkligheten af deras föregifna konst var ännu i medeltiden allmän, och de flesta europeiska hof hade sina astrologer, som oupphörligt rådfrågades af furstarne.
Denna vantro bibehöll sig långt in i nya tider, och äfven vår historia omtalar flera exempel derpå.
Astrologernas spådomar rörde dels enstaka händelser, dels behandlade de i ett sammanhang personers blifvande öden.
De sades i senare fall ställa denna persons horoskop.
Sistnämnde ord är af grekiskt ursprung och betecknar aktgifvande på ett visst tidsmoment.
Att ställa någons horoskop betyder sålunda, att på en för ändamålet tjenlig ansedd stund, genom astrologiska och kabbalistiska uträkningar, söka utforska en persons framtida öden och bestämmelse.
Detta gyckel förehades ännu i 18:de århundradet, och resultaterna deraf inverkade ofta, genom den tro man satte till dem, på den spådda personens framtida verksamhet.
Särdeles ställdes horoskopen för furstliga och andra förnäma mäns barn, i deras födslostund, af tillkallade stjerntydare.
Så berättas det, att kort före prins Eriks födelse kom konung Gustaf I:s lifmedikus, som efter den tidens sed var stjerntydare, för att efterfråga drottning Catharinas tillstånd.
Då han fick höra, att prinsen ej var född ännu, utropade han till det närvarande hoffolket: “Faller alla på knä och beder med mig, att barnet icke födes på denna timma, ty på himlen äro svåra och onda tecken, att föddes det nu, så blefve det allt Sveriges rikes sorgebarn!“
Och under det han ännu talade, föddes barnet.
– Den gången slog stjerntydarens spådom olyckligtvis allt för väl in.
Då Gustaf Wasas första gemål, Margaretha Lejonhufvud, dog den 26 Augusti 1551, inträffade i samma stund en solförmörkelse, hvilket folket uttydde såsom ett bevis på himlens deltagande i jordens sorg.
Astrologi öfvades i medeltiden äfven af medlemmar, så väl högre som lägre, af det andliga ståndet.
Gammalgården, en egendom i Thorsångs socken af Dalarne, berättas vara uppbyggd af en klockare, som för ett mord på en djekne, hvilken studerade astrologien, flydde in i skogen vid Knifvahyttan och blef en rik och förmögen man.
En hans måg uppbyggde Wika kyrka, och en annan bodde i Storgården i nämnde socken.
Ehuru invigd i hela sin tids bildning var Erik XIV så väl begifven på astrologi, som i mycket annat vidskeplig.
Han gjorde astrologien till sitt hufvudstudium, ja, till sitt lifs stora angelägenhet, hvaråt han offrade sina krafter och hela sin tankeförmåga.
Första väckelsen till hans hat mot Sturarne gaf hans astrologiska studium.
Han trodde sig nämligen ha läst i stjernorna, att en man med ljust hår skulle beröfva honom kronan.
Han fruktade, att spådomen skulle slå in på Nils Sture, hvilken hade ganska ljust hår, och yttrade derför flera gånger: “Det hvita hufvudet bringar mig till slut i olyckan.“
Den stora astronomen Tycho Brahe, som 1546 föddes i Skåne, alltså i en trakt, som nu utgör en del af vårt fosterland, skattade äfven i hög grad åt sin tids tro på den astrologiska spådomskonsten.
I ett arbete af honom, kalladt:
De nova et nullius ævi memoria prius visa stella, an. 1572 mense Novemb. primum conspecta, contemplatio mathematica, och som utkom 1573, skall äfven förekomma en profetia om Gustaf Adolfs födelse, bragder och död.
Såsom en raritet finnes ännu en bok full af astrologiska drömmar, författad år 1587 och tryckt i Wittenberg hos M.
Simon Grönenberg.
Författaren, Nicolaus Ringius Smolandensis, förutsäger deri, att yttersta domen skulle inträffa år 1588 eller kort derefter, hufvudsakligen på grund af den “tripliciteternas omskiftelse, som nu för try år sedan skedde“.
Den håller hela 91 sidor i qvartformat och är tillegnad herr Eric Sparre till Sundby, R. R. och Vice-Canceller, Ståthållare öfver Westmanland och Dalarne och herr Joh.
Sparre till Bergqvara, ryttmästare för hufvudbaneret.
Dedikationen har 6 särskildta sidor och är tecknad i Wittenberg, Michaelidagen 1587, “ultimi seculi“, verldens sista århundrade.
I skriften vill han bevisa, att yttersta dagen vore förhand, antingen 1588 eller kort efter, enligt de här upptagna och utförda “Christeliga Meningar“, 10 till antalet, och den då infallne 7:de Triplicitet eller alla Planeters församling.
Han har mycket att beställa med himmelstecken, och anmärker s. 43, att ett dylikt blifvit sedt i Norrland, med stor förskräckelse, 1560, “på hvilket år (heter det), den Högl.
Herren och Konungen, Kon.
Gustaf, charissimus Patriæ liberator, desslikes ock den höglärde och vidtberömde man Philippus Melanchton, fidelis purioris Religionis custos, i Herranom afsomnade äro“.
Deraf, att Ringius kallar Melanchton för fidelis purioris Religionis custos, ses, att han just ej varit någon Rigorist i Läran; och hvem vet, om han ej stött litet på Crypto-Calvinist.
Detta grufveliga himmelstecken betydde eljest ock kriget emellan Sverige och Danmark under Konung Erik XIV, och att “den Tyrannen och Christenhetens hätske fiende Ryssen (således efter den tidens vidskepelse af lika rang med Turken) skulle öfverfalla de arme Liffländer med krig och härskraft“.
Åtskilliga cirklar, dels hela, dels halfva, af åtskillig färg och storlek, blefvo 1592 den 20 April på förmiddagen, sedda på klara himmelen öfver Stockholms slott af konung Johan III, hvilken lämpat dem på sig och i sina ministrars närvaro utropat: “Detta tecknet angår mig; ack, Gud! vare mig arme syndare nådig för Kristi skull!“
Han har sedan låtit afrita dessa himmelstecken på en tafla, den han låtit upphänga i Storkyrkan bredvid S:t Görans bild.
Carl IX såg vid sin afresa från Örebro en komet som strålade på himmelen, och uttydde han den som ett förebud, att han ej mer skulle återse denna ort, och hans astrologer förmådde icke att ställa honom tillfreds öfver betydelsen af detta tecken.
Danska kriget med dess vidrigheter påskyndade upplösningen af hans förut försvagade kropp, och den 30 Oktober år 1611 afled han i Nyköping.
Under Carl IX:s tid väckte den för sin lärdom särdeles i de matematiska vetenskaperna namnkunnige professor S. A.
Forsius mycken uppmärksamhet för sina astrologiska iakttagelser.
Han utgaf “Prognostica Astrologica“, hvilka innehöllo beskrifningar på sällsamma luftsyner, såsom krigshärar, hvilka visat sig på himmelen, der man sett, huru de drabbat tillsammans, och huru dagtingan derpå följt mellan fältherrarne.
I dessa arbeten förekom ock försvar för astrologien.
Hans astrologiska konst förorsakade honom emellertid åtskilliga vedervärdigheter.
År 1605, då Carl IX stod färdig att begifva sig till krigshären för att öppna det lifländska fälttåget, varnade han på grund af några lufttecken, dem han varsnat, konungen derför och förutspådde en olycklig utgång af detta krigsföretag.
Men konungen förklarade sig “intet akta hans spådom“ och lät i vredesmod lägga honom på sträckbänken och pina honom, dock icke till döds.
Han qvarhölls i fängelset ända till konungens återkomst från kriget, hvilket ock ganska riktigt för honom och landet hade fått en olycklig utgång.
– En förnyad bekantskap med sträckbänken fick han göra några år derefter, då han på anstiftan af det mäktiga triumviratet Erik Tegel, Chesnecopherus och Erik Olofsson, hvilkas yppiga lefnadssätt och öfvermod han strängt klandrat i ett af sina “Calendaria“, anklagades för medbrottslighet i en förment sammansvärjning till Sigismunds förmån.
Under sin vistelse i Nyköpings fängelse skaffade han sig något lindrigare behandlingssätt genom att spå drottningens jungfrur och pigor i händerna, men blef först 1611 frigifven.
– En annan spådom berättas från en senare tidpunkt i hans lif, då han var kyrkoherde i Ekenäs.
Uti sin almanacka hade han för en viss dag utsatt, att en stark storm skulle inträffa.
Och detta slog äfven in, ehuru vädret om morgonen var lugnt och vackert, hvarför äfven ett antal personer, som skulle till bröllop på Sälvik, emot F:s varningar, foro, dervid vägen togs öfver sjön, men omkommo i följd af den starka storm, som emellertid uppväxte och fyllde båten med vatten, så att den sjönk.
Ett kors, som till minne af denna olyckshändelse upprestes på stranden, skall ännu 1760 funnits qvar.
F. skall ock ha förutsagt sin död, som inträffade 1637.
Petter Schomerus, som var teologie professor i Upsala 1648–55, måtte haft astrologiska spådomar för sig eller delat samma griller som Bureus, efter det gick så långt, att biskop Wallin anklagade honom inför konsistorium såsom den der dref “astrologia vana, impia et gentilis“; men efter mycket gräl blef han frikänd.
Att ännu för hundrafemtio år sedan äfven bland de mera bildade tron på kometernas olycksbådande betydelse var ganska allmän, det kan man finna af de reflexioner, som presten
Rüdling, författare till “Det i flor stående Stockholm“, i denna bok fogar vid berättelsen om den stora kometen, som mot slutet af år 1680 syntes i Stockholm, “i liknelse af ett ris“.
Han säger nämligen derom:
“At Cometer äro ett olyckligt Tekn, hvilket Then Alsmäcktige GUDEN oss syndiga Menniskior på Himmelen til yttersta Åtvarning och Skräck utsätter, sådant lär ingen förståndig Menniskia och rättskaffens Christen neka kunna, hälst emedan thet, ty värr, mer än mycket bekant är, at, när ett sådant ovanligt Lius och Comet-Stierna på Himmelens Firmament sig hafver låtit se, ther på i en kort Tid sedan stora och blodiga Krig, Pest, dyr Tid och andra olyckliga Händelser upkommit, therutinnan många tusende
Menniskior sitt Lif måst til sättia, eller, om en ändteligen thet, såsom ett Byte, undansluppit, äntå igenom Rof, Plundring eller Eldsvåda, sitt Gods och Ägodelar bortmista.“
Såsom betecknande för denna tids åskådningssätt, kan nämnas, att Åbo domkapitel år 1608 utfärdade ett cirkulär om en böndags firande för att undgå de faror, som den stora kometen troddes medföra.
Som ett exempel på, hur lärdomen lätt kan förirra sig in på mystiska funderingar, framstår, jemte många af de män, som vi i denna afhandling haft tillfälle omnämna, grefve Gustaf Bonde, hvilken, född 1682, död 1764, under sin långa lefnad beklädt en mängd de högsta värdigheter och äfven varit riksråd, den 20:de af sin ätt, som i oafbruten följd, son efter fader, innehaft detta vigtiga embete.
Mot slutet af sin lefnad drog han sig tillbaka i landtligt lugn och sysselsatte sig derunder med naturhistoriska forskningar, särdeles i botaniken.
Det var härunder han äfven egnade sig åt astrologien.
Dock kom han snart ifrån dessa griller, öfverkorsade sina mystiska kalkyler och skref derunder följande sentens: “Astra regunt orbem, dirigit astra Deus.“ (Stjernorna regera verlden, men Gud styr stjernorna.)
Äfven i senare tid hafva lärda och snillrika män icke saknats, som råkat in på mystiska afvägar, omfattande med ett visst förtroende både guldmakeriets och astrologiens drömmar.
Bland dem, som på allra senaste tiden ådragit sig uppmärksamhet i detta hänseende, var den för sina skiftande öden och sitt stora snille bekante författaren C. J. R.
Almqvist, hvilken, att döma af hans skrifter, särdeles de mot slutet af hans lefnad författade, icke kan fritagas från att ha lutat åt detta håll.
Alkemister.
Liksom astrologien var den astronomiska vetenskapens moder, så har kemien, hvilken i vår tid spelar så stor roll, så väl på det rent vetenskapliga som det industriella området, så småningom utvecklat sig ur en annan vidskeplighet, nämligen alkemien.
Dermed förstods en föregifven konst att, medelst hemlighetsfull kemisk behandling, förvandla oädla metaller till ädlare, såsom bly eller tenn till silfver och silfver till guld.
Denna fåfängliga vetenskap, som på grund af menniskans begär efter guld ända från sin uppkomst haft många anhängare, utbredde sig efter arabernas eröfring af Egypten öfver hela jorden och idkades ännu i början af detta århundrade med ifver af åtskilliga svärmare.
Den såsom professor i Basel år 1541 aflidne Theophrastus Paracelsus Bombastus v.
Hohenheim stiftade en egen sekt, som med en och samma process ville förskaffa sig både guld och en odödlig tillvaro.
De bland hans efterföljare, som berömde sig af att ha uppnått målet, kallade sig “adepter“, och medlet, hvarigenom de trodde sig få sin önskan uppfylld, hette “filosofiska stenen“.
Adepter funnos öfverallt, och äfven i vår historia nämnes några märkligare sådana.
En stor alkemist var på sin tid öfverstelöjtnant M.
Drakenstierna, som i medlet af 1600-talet var kommendant på Frösö skans i Jemtland.
I tjugo år vistades derstädes hos honom artillerilöjtnanten Anders Kempe, som med ifver deltog i sin förmans hemlighetsfulla studier och i sex år förestod hans laboratorium.
Mest bekant blef dock denne såsom “medicaster“ och tillverkare af medikamenter, särdeles lifselixirer – en konst, som för det mesta var förenad med alkemien.
Han dog 1688 i Altona, dit han tagit sin tillflykt, efter att ha blifvit förvisad från Hamburg för en skrift, kallad “Israels erfreulische Botschaft“, som ansågs för kättersk.
Hans son, Johan Kempe, är äfven bekant såsom alkemist och medicaster, ej mindre än för sitt skiftesrika och äfventyrliga lefnadslopp.
Bland hans medikamenter tillvann sig det för sten mesta förtroendet.
Hans dödsår är obekant, men han skall ha lefvat ännu år 1707 i Stockholm.
Det berättas äfven, att det rika och mäktiga riksrådet Johan Gabriel Stenbock, som dog den 15 Augusti 1705, haft den svagheten att bråka med guldmakeri och de vises sten, och det påstods att han under sina experimenter härvid råkat intaga af ett farligt ämne, som förkortade hans dagar.
Den i Carl XII:s krig tillfångatagna Otto Arnold v.
Paykull, som på konungens befallning högst orättvist blef halshuggen i Stockholm år 1707, har, ännu mer än genom detta sitt sorgliga öde, blifvit beryktad för sitt förmenta guldmakeri.
I fängelset säges det, att han sökt afvärja döden genom ett tillbud att göra guld och att årligen åt konungen anskaffa en million riksdaler, till och med på det vilkor, att han qvarhölles i lifstidsfängelse; men Carl svarade:
“Om än Paykull kunde förvandla hela Brunkeberg i guld, skall han ändå dö.“
Den namnkunnige Urban
Hjärne uppsatte kort efter hans död ett intyg, hvari han på många både vetenskapliga och moraliska skäl söker vederlägga ryktet och misstanken, att Paykull i detta fall varit en bedragare; tvärtom var han, försäkrar Hjärne, en verklig “adeptus“, och sjelf hade den gamle vetenskapsmannen af honom inhemtat mycket i kemien.
Hjärne lärer likväl icke hafva med egna ögon sett proceduren vid guldets förfärdigande, men anför flera förmenta bevis för sakens verklighet, t. ex. att Paykull först gjort experimentet för att visa sin erkänsla mot öfverste Hamilton, hos hvilken han stod i någon förbindelse; att han för denne försäkrat det ingredienserna till 10,000 dukater ej kostade mer än 12 eller 14 riksdaler; att
Hamilton med en tinktur, som Paykull preparerat, och med tillägg af en viss del bly, honom ovetande hade fått 147 dukater fint guld, hvaraf Hjärne sjelf egde ett litet stycke; att Paykull i flera månader med mycken flit arbetat på pulfrets tillagande; att han i allt sitt väsende visat sig som en rättskaffens och samvetsgrann man, hvilken icke skulle vilja gå ur lifvet med ett bedrägeri; att han för sin biktfader, innan han dog, öppnat hela sitt hjerta och således utan tvifvel äfven skulle hafva erkänt det begångna charlataneriet, i fall han verkligen gjort sig skyldig dertill o. s. v.
Hjärne yttrar mycken sorg öfver att denna hemlighet sålunda gått förlorad för verlden.
“Jag hade den förhoppning“, utlåter han sig, “at Theophrasti Paracelsi för 170 år sedan skrefne spådom skulle nu ändteligen inträffa och igenom detta oförmodeliga och aldeles intet tilväntade tilfälle vinna sin fullbordan, då han säger:
“at en stor skatt skal det gåhla Lejonet ifrån norden i händer komma, kort efter den tid, då han med en oansenlig hop och ringa magt sig emot örnen upresandes varder och hafver möda innan han kan stympa örnens klor (nb. at både polackar och ryssar föra örn i sitt vapen) och emot honom stora segervinningar hafva, utvidga sitt rike in i Asien och Africa, förstöra det hela påfverska clerkeriet och föra in den rätta tron.“
Af det guld, som Paykull förfärdigat i fängelset, blef till minne deraf en liten medalj slagen, hvilken på ena sidan bär Carl XII:s bröstbild och på den andra följande inskrift: “Hoc Aurum Arte Chemica Conflavit Holmiæ A. 1706.
O. A. v.
Paykull.“
(Detta guld är genom kemisk konst sammanblåst i Stockholm år 1706 af O. A. v.
Paykull.)
Medaljen förvaras ännu i Myntkabinettet.
– Drottning
Lovisa Ulrika säges ock vid ett tillfälle 1767 ha visat en medalj af guld, som hennes far sjelf gjort efter Paykulls manuskripter, som hon egde i sitt förvar.
Om Christen Gersonius, som var kyrkoherde i Womb af Lunds stift åren 1733–1736, förmäler traditionen, att han varit alkemist.
Som han emellertid var mycket begifven på dryckenskap, misstänkte man, att hans alkemistiska experimenter ej gått ut på att göra guld, utan i – beredning af spirituosa.
Om en vid namn Köppen berättar
Tessin följande i sina anteckningar för år 1751: “Samuel Törner rekommenderar till Kongl.
Maj:ts nådiga uppmärksamhet sekreteraren Köppen, som hade originalet till det guld-recept, som år 1584 af Chur-Saxiska hofvet nyttjades att arbeta efter i 11 år, så länge den lefde, som förstod utarbetningen, hvilken konst Köppen, såsom i chymien erfaren, tror sig innehafva.
Afböjdes.
Köppen gaf berättelse om sättet att af guld göra en tinktur, hvaraf ⅛ lod skulle tingera 50 marker koppar till det renaste, finaste guld.
Då grefve Tessin var i Paris, gjorde en grefve Tergé i hans hus derstädes åtskilliga guldprof, men bevisade sig dervid såsom en fullständig charlatan, samt försvann derefter plötsligt, såsom man trodde, på franska ministèrens föranstaltande.
Riksrådet friherre Erik Wrangel, död 1765 efter att ha tagit afsked från riksrådsembetet, berättar i sin sjelfbiografi, som har titel: “Kort berättelse om min, Erik Wrangels, usla lefnad“:
Under mitt fleråriga vistande i London, såsom legationssekreterare, hade jag föga eller intet att göra, utom skötandet af mina nöjen.
Som jag var ung, begåfvad med ett öppet sinne för allt hvad skönt fanns på jorden och tillika med en blomstrande helsa, för hvilka båda skänker jag aldrig kan vara den högste och ende Guden nog tacksam, så använde jag min tid – aldrig i sus och dus – sällan till tomma, ihåliga nöjen, men ofta till muntra, oskyldiga förströelser, utur hvilka äfven någon lärdom kunde vara att hemta.
Understundom lät jag, om qvällarne, ro mig öfver Themsen, från Westminster, der jag bodde.
City är mörk och dyster; men der fanns ett kaffehus (kanske det elegantaste i hela London), der jag gerna och dagligen tillbragte ett par timmar.
Det var dock icke så mycket för gomens eller magens skull, utan fastmera för ögat.
Jag såg der nämligen en ung, skön, oskyldig flicka, med långa, mildt krusade och guldgula lockar, passa mig upp.
Jag såg henne, drack min kopp thé och befann mig väl.
En afton, då jag steg i en båt, rann det mig i sinnet, att jag, hvarje afton under tvänne års tid eller mer, alltid i en och samma båt blifvit öfverförd af en och samma roddare.