Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bonde-Ståndet har, enligt Protocolls-utdrag för den 10 sistlidne Februarii, till Lag-Utskottet remitterat ett af Riksdags-fultmägtigen från Gottland Pehr Isacsson Myrungs afgifvet Memorial, så lydande: ”Genom Kongl. Förordningen den 10 April 1810 är den Kongl. ”Maj:t uti 2 Cap. 3 §.
Giftermåls-Balken lemnade dispensations-rätt, i ”afseende på giftermål emellan syskonbarn, utsträckt till personer i det ”svågerlag, hvarom 5 och 6 §§. uti nämnde Capitel handla.
Alt, så vida ”sådant står tillsammans med sedlighetens bibehållande, söka få denna ”rättighet vidare utsträckt, må, i följd häraf, ieke synas obefogadt; och, Bih. till R. 1St.
Prot. i834> 7 Sand. l Afd. a i:sta Häftet. IO - Lag-Utskottets Betänkande N.o S. ”med hänsigt härtill, vågar jag hos Rikets Höglofl.
Ständer vördsamt föreslå upphäfvande af 9 §. uti ofvanåberopade Capitel och Balk, på det sätt, ”att Kongl.
Majit, äfven uti de i samma lagrum omförmälde lall, må sga ”att äktenskap bevilja; varande jag till denna min framställning föranledd ”af öfvertygelsert, att halfskylde i denna slägtled, ehuru närmare skylde ”än syskonbarn, likväl stå till hvarandra uti så aflägset slägtförhållande, ”att giftermål emellan dem, utan våda för sedligheten och den faderliga ”vördnaden, må ega rum.”
Då den omförmälde 9 §. i 2 Cap. Giflermåls-Balken stadgar:
I alla dessa fall bör ej skillnad göras emellan hel- och halfskylde.
Vare ock äktenskap lika förbudet, om blodsbandet kommer af äktenskap eller lägersmål, ” har Utskottet icke trott sig af Molionairens anförande kunna med säkerhet sluta, om meningen varit, antingen att den dispensations-rätt, som, genom Kongl.
Förordn. den 10 April 1810, blifvit
Konungen tillagd i afseende på besvågrade personer, i de förhållanden, hvarom 5 och 6 §§. af nämnde Capitel handla, måtte förklaras gällande om lika besvågrade, då svågerlaget grundas på halfslägt;— eller ock att Konungen måtte ega atti allmänhet tillåta giftermål, så snart fråga endast vore om halfskylde, äfvensom då blodsbandet uppkommit af lägersmål.
— I förra fallet bar Motionairen misstagit sig om meningen af nyssberörde Kongl. Förordning, hvilken icke gör någon åtskillnad emellan hel- och halfskylde, samt sålunda redan innefattar den utsträckning af Konungens dispensations-rätt, som Motionairen åsyftat; och i senare händelsen åter, lärer förslaget, hvars antagande skulle upphäfva det ovilkorliga förbudet emot äktenskaps ingående emellan föräldrar och deras oäkta barn, samt emellan halfsyskon 0. s. v-> finnas vara högst olämpligt; — hvadan Utskottet tillstyrker, att motionen måtte utan afseende lemnäs.
Stockholm den 18 Mars 1834- STOCKHOLM, Eckste. nska Tryckeriet, 1834- Lag-Utskottcts Betänkande N.-o 6. 1 N:o 6.
Betänkande, öfver Riksdags-fullmägtigen frän Jemtlands Län Eric Nilssons motion, om utfärdande af en lag till afböjande af uppgifne olägenheter, som för Rust- och Rotehållare skulle uppkomma derigenom, att Ryttare och Soldater utan tillstånd afveko och höllö sig borta från deras rätta station m. m.
Hos Hedervärda Bonde-Ståndet har, uti Memorial, som den 12 sistlidne Februarii blifvit till Lag-Utskottet remilteradt, Riksdagsfullmägtigen Eric Nilsson från Jemtland gjort den framställning, att i nämnde ort ofta inträffade, det Ryttare och Soldater, utan permission, begåfvo sig till Norrige eller något aflägset ställe inom landet, och blefvo borta från deras Compagnie eller Regemente utöfver Irenne månader, i följd hvaraf de utströkos utur rullorna, och att den felaktige sedermera, vid återkomsten, undginge allt ansvar, emedan, om Rust- och Rotehållaren, sorn med kostnad måste anskaffa annan karl, emot den förrymde anställde talan vid Härads-Rätt, denna förklarade sig icke kunna upplaga målet, enär den tilltalade felat emot Krigslagarne, och, derest åter saken gjordes anhängig vid Krigs-Rätt, sistbemälde
Domstol éj heller ansåg sig behörig, sedan karlen redan blifvit utstruken utur rullorna och således ej då mera vore i krigstjenst; hvadan Motionairen, som trott en strafflag, till förebyggande af dessa olägenheter, vara af behofvet påkallad, hemställt, att Lag-Utskottet måtte en sådan lag föreslå; och har Riksdagsfullmägtigen Anders Mårtensson från Jemtlands Läns Södra Domsaga med Eric Nilsson häruti instämt.
Berörde Memorial har Lag-Utskottet tagit i öfvervägande; men som det olofliga afvikande ifrån Regementets eller Compagniels stånd, hvarom motionen handlar, utgör rymningsbrotl, för hvilket straffbestämmelser ingalunda saknas uti Krigslagarne; samt, i händelse Ryttaren eller Soldalen, innan åtal väckes, blifvit utur rullorna utstruken, hvilken påföljd å rymning, enligt författningarne, ej eger rum, med mindre brottet föröfvats för tredje resan, då bestraffningen i öfrigt är fyratio par spö och tvänne års arbete å fästrang, rätter Domstol för åtalets upptagande, i allt fall, jemlikt 12 § i 1 \ Cap.
Krigs-artiklarne, med flere hithörande lagrum, ©tvifvelaktigt är Rege Bihang till R.
Prot. i834, 7 Sami. 1 A/d. 1 a:dra Häftet.
Lag-Utskoltets Betänkande N.-o 7. mentets Krigs-Rätt, vid hvilket förhållande det beror på Rust- och Rotehållare, att, derest nämnde Domstol skulle begå den origtigheten alt visa ifrån sig ett så beskaffadt mål, samma beslut i laglig ordning öfverklaga, för att deri vinna rättelse; anser Utskottet någon ny lagbestämmelse i detta ämne icke vara af nöden.
Dock underställes detta omdöme vördsamligen Rikets Höglofl.
Stockholm den 21 Mars 1834- N:o T. Betänkande, öfver Riksdags-fullmägtigen Herr Carl IV.
Olbers’ motion, angående skärpning i straffet för falskt vittnesmål och för mened.
Från Välloflige Borgare-Ståndet har Lag-Utskottet erhållit remiss af den 17 nästlidne Februarii å Herr Carl PV. Olbers’ förslag till ändring i nuvarande straffbestämmelser för falskt vittnesmål, äfvensom för mened i annat fall.
Motionairen har, såsom en bristfällighet i »734 års
Lag, anmärkt, att den stadgade ett alltför obetydligt ansvar för falsk vittnes-ed.
Orsaken härtill har han trott böra sökas uti lagstiftarens förutsättning, det hvar och en skulle vara fattad af en orubblig tro på en allestädes närvarande och allvetande Gud, samt förnämligast af pligtkänsla och den religieusa förpligtelsen anse sig skyldig att icke afvika från sanningen; men då erfarenheten vitsordat, att nämnde motiv icke vore tillräckligt verkande för ändamålet, samt på helgden af edgång berodde, i brottmål, brottets upptäckande och bestraffande, äfvensom oskuldens försvar, samt i civila mål, bibehållandet eller förlorandet af omtvistade rättigheter, syntes del vigtigt, att, såsom garantie emot edens missbruk, stadga en alfvarlig bestraffning; och har Motionairen, som ansett straffet icke böra bestå uti böter, hvilka lätt kunde ersättas, och ännu mindre uti kroppsligt lidande, såsom spö eller vatten och bröd, hvilka straffarter
Motionairen i allmänhet trodde strida emot rättsbegrepp, föreslagit följande stadganden: att den,'sorn blifvit öfverbevist, att hafva uppsåtligen aflagt falsk vittnes-ed inför rätta, eller, då han blifvit ålagd värjemålsed, friat sig med falsk edgång, skulle varda förklarad ärelös och straffas med frenne års fängelse, med eller utan arbete, efter omständigheterne; att han, i senare händelsen, likaledes borde vara förfallen till den på - Lag-Utskottets.
N.o 7. 3 följd han bort undergå, om han icke friat sig genom edgång; att den, som genom en uppsåtligen falsk vittnesed, vållat att en oskyldig mistat lif, borde straffas med lifvets förlust; och att, om en oskyldig, pä sådan falsk utsago, måst undergå neslig bestraffning, såsom spö, vatten och bröd och uppenbar kyrkoplikt, menedaren borde straffas med arbete för lifstiden i fängelse; hvarjemte menedaren alltid skulle vara skyldig att, med sin egande eller framdeles erhållande egendom, ersätta ali den förlust , som af den falska edgången för annan uppkomme.
Utskottet, som granskat berörde förslag, erkänner visserligen hela vigten deraf, att eden hålles i helgd, samt anser menedaren i allmänhet, och serdeles den som aflägger falskt vittnesmål, förtjena alt alfvarsamt bestraffas; men, efter Utskottets öfvertygelse, företer sig likväl en ej ringa betänklighet emot tillämpning af den yrkade strängare grundsatsen i afseende på straffbestämmelserna, än nuvarande lag innehåller; hvilken betänklighet Utskottet äfven föreställer sig hafva kunnat ingå i de motiv, stiftarne af samma lag för sig uppgjort.
Brottet är nemligen till sin natur sådant, att det sällan kan ådagaläggas, med mindre den brottslige sjelf yppar och erkänner detsamma.
Detta skulle kunna motverkas af stränga straffbestämmelser, oell man saknar icke erfarenhet deraf, alt den oskyldige, dömd, eller nära att dömas på falska vittnens utsagor, blifvit räddad genom dessas egen återkallelse af vittnesmålen; hvilket måhända icke skett, derest straffet å falsk ed varit så svårt, som brottets svåra beskaffenhet synes förtjena.
För att bereda oskuldens och den lidandes upprättelse, men icke för att skona menedaren, torde således del lindrigare ansvaret böra qvarstå, åtminstone till dess ämnet i någon större allmänlighet kan komma att behandlas, och nödige gradalioner varda iaktlagne vid en framdeles föreslående pröfning af del utarbetade förslaget till ny brottmålslag.
Hvad åter angår frågan 0111 utbytande af böterna och kroppsplikten emot fängelsestraff, så anser Utskottet densamma ingalunda böra serskildt behandlas, eller rätteligen kunna förekomma förr, än i sammanhang med den blifvande granskningen af nyssnämnde lagförslag; och vidkommande öfrige delar af motionen, tror Utskottet den erinran göra tillfyllest, dels att det fullkomligen öfverensstämmer med nu gällande lag samt ligger i sakens natur, både att den, hvilken öfvertygas att hafva aflagt falsk värjemåls-ed, skall, utom ansvaret härföre, anses saker till samma påföljd, som han bort undergå, derest han icke friat sig genom edgången, som ock, att den skada, någon genom falsk vittnes-ed orsakar, bör, så vidt ske kan, af honom ersättas; dels att skärpt bestraffning å falskt vittne, för den händelse då saken 4 Lag-Utskottets
Betänkande Nio 7» går å lif eller ära, redan finnes stadgad genom 60 Cap. 1 § sista mom.
Missgernings-Balken, enligt hvilket lagrum vittne, i nämnde fall, skall stå samma straff som den angifne bort undergå om han brottslig varit.
Men då den, som aflagt falskt vittnesmål, detta oaktadt, med anledning deraf, att 18 § i 17 Cap. Rättegångs-Balken, rörande nämnde brott, icke likasom 19 § af samma Capitel, angående annan menedare, stadgar ärans förlust, utan lagen på förra stället endast bjuder, att ”den som bär falskt vittnesbörd skall böta 4o daler och aldrig vara vittnesbär,” möjligen skulle kunna göra anspråk på rättigheten att deltaga i val, som medborgerligt förtroende utmärka och att dervid sjelf komma under omröstning, hvartill en sådan person likväl gjort sig i högsta måtto ovärdig, tror Utskottet ett stadgande böra meddelas, som bestämdt påbjuder förlusten af medborgerligt förtroende, destohellre, som sådant, efter Utskottets mening, helt och hållet instämmer med grunderna i 1734 års
Lag och kan anses utgöra en förklaring af densamma till enlighet med senare tiders utvecklade begrepp.
På grund häraf får Utskottet vördsamt föreslå det tillägg till iy Cap. 18 $ 2:dra momentet Rättegångs-Balken, att efter slutorden: ”och vare aldrig vittnesbär”, måtte heta: ej heller berättigad att deltaga i val eller väljas till sådana förrättningar, som medborgerligt förtroende utmärka; hemställande Utskottet, att motionen ej måtte i vidsträcktare nion varda bifallen.
Stockholm den 21 Mars 1834- Reservation af Herr S.' M. T.
Cederborg: ”Jag hade ämnat med min röst medverka till bifall af Herr Olbers’ motion, och att för menedare införa den af Lag-Comiteen föreslagne straffbestämmelse; men under discussionen har en anmärkning om grunden för den nu gällande lindrigare ansvarspåföljden, att nemligen derigenom underlätta bevisningen om mened, som sällan står att vinna utan den brottsliges eget erkännande, fästat synnerlig uppmärksamhet; och som menederibrotl i senare tider icke lära så tilltagit, att behofvel påkallar, att nu på förhand och innan förslaget till nya Criminal-Lagen kommer under pröfning i hela sin vidd, derom serskildt införå nytt lagsladgande, så anser jag mig böra anmäla min reservation vid den af Utskottet föreslagne partiela åtgärd i omförmälde afseende.” Lag-Utskottets Betänkande N.-o 8. $ N:o 8.
Betänkande, öfver Riksdagsfullmägtigen från Calmar Län Peter Pehrssons motion, om rättighet för parter att deras till Domstol ingifne handlingar återbekomma.
Onder den 12 nästlidne Februarii har Hedervärda Bonde-Ståndet till LagUtskottets behandling remitterat ett af Riksdagsfullmägtigen Peter Pehrsson från Calmar Län afgifvet Memorial, hvari han erinrat om den olikhet, som vid Domstolarne egde rum derutinnan, alt parter plägade från KämnersRätt, Härads-Rätt och Lagmans-Rätt återfå deras i original dit ingifne handlingar, men icke från Rådstufvu-Rätter, i mål der dessa utgjorde andra instance, eller från Hof-Rätter och Öfver-Rätter.
Molionairen, som trott de sistnämnde
Domstolaraies förfarande i detta hänseende vara origtigt, har, såsom skäl derföre anfört: att då omförmälde handlingar voro dens tillhörighet, som desamma ingifvit, hans rättighet till deras återfående också syntes vara obestridlig; att det ej mera för Öfverdomarens, än för Underdomarens säkerhet vore nödvändigt att handlingarne qvarstannade i Domstolens vård; att all säkerhet i denna delen vunnes, om Öfverdomaren, såsom det hos Underdomstolarne tillgick, lät kortligen i protocollet anteckna, hvilka handlingar af den ena eller andra parten blifvit företedda; och att det framför allt syntes innefatta en orättvisa, att en part skall erlägga lösen för afskrifter af de handlingar, som han vill hafva tillbaka, och för hvilka han, mångengång, förut betalt lösen; och har Motionairen på grund häraf föreslagit, att hvarje part måtte förklaras berättigad, att, efter det ett mål blifvit i Rådstufvu-Rätt och Öfver-Rätter slutligen af gjordt, utan afgift, återfå ej mindre Underrätternes Protocoll och Domar, än andre der företedde handlingar, dock med undantag af sjelfva skriftvexlingen; uti hvilket förslag större delen af Bonde-Ståndet instämt.
Vid öfvervägande häraf har Utskottet icke förbisett rättvisan och billigheten deraf, att, så vidt med bibehållande af nödig säkerhet och ordning kan förenas, part må kostnadsfritt återbekomma sina till Domstol ingifne rättegångshandlingar, men likväl, med afseende dels å andra partens stundom härunder beroende rätt, dels ock å skyldigheten för Hof- och ÖfverRätter, att, i mål som derifrån till Kongl. Majit fullföljas, insända emottagne handlingar, ansett vissa undantag och inskränkningar böra vid ifrågavarande tillåtelse fästas; hvadan Utskottet, som tror nödig öfverensstämmelse uti lag - g Lag-V t skot tets Betänkande JY.-o g. stiftningen påkalla, att föreskrifterne jemväl till Justitiae-Re visionen utsträckas, härmedelst föreslår det stadgande: att part skall vara berättigad, att — ifrån Rådstufvu-Rätt, så snart samma Rätt, genom
Dom eller Utslag, antingen hufvudsakligen pröfvat der anhängigt mål eller annorledes skiljt detsamma ifrän sig, samt, ifrån Hof- och Ofver-Rätt, sedan, uti dit fullfölj dt mål, Dom eller Utslag af omförmälde beskaffenhet derstädes fallit och laga kraft derå kommit, äf vensom frän Justitice-Revisionen , uti der bevakadt och afgjordt mål, — kostnadsfritt återf å de af samma part i målet ingifne protocoll, utslag och andre handlingar af sådan beskaffenhet, att de, om behof deraf framdeles uppstår, böra, enligt Lag och laga Stadgar, vara hos vederbörande embetsmyndighet i hufvudskrift. att tillgå.
Dock varder detta Betänkande till Rikets Höglofl.
Ständers närmare ompröfvande vördsamligen hemställdt.
Stockholm den 21 Mars r834- ^:o 9.
Betänkande, öfver Riksdags-fullmägtige Peter Pehrssons från Calmar Län samt Johan Bengtssons från Westernorrlands
Län motioner, om upphäfvande af Landsf scalers rättighet till kostnads-ersättning uti mål, deri de å tjenstens vägnar föra talan.
Hos Hedervärda Bonde-Ståndet hafva Riksdags-fullmägtige Peter Pehrsson från Calmar Län och Johan Bengtsson från Westernorrland, hvar för srg, uti afgifne Memorial anfört, att, för den händelse, att Landsfiscalstjensterne icke komrne att alldeles indragas, i följd af derom vid innevarande Riksdag väekt förslag, Molionairerne trott sig böra fästa uppmärksamheten på det, efter deras omdöme, olämpliga förhållande, att Landsfiscalerne, enligt Kongl. Förordningen den 12 October ij3g och Kongl. Brefvet den 22 Augusti 1750, i vissa fall åtnjuta ersättning för rättegångs-kostnad, ehuru Kronofogde och Länsman icke skulle ega rättighet till sådan ersättning, samt en för brott dömd persons ansvarighet, äfven i ersättningsväg, borde vara lika, antingen han tilltalades af den ene eller andre åklagaren; hvadan ock Motionairerne yrkat, att omförmälde rättighet för Landsfiscalerne till kostnadsersättning måtte upphäfvas. Lag-Utskottets Betänkande JY.-o 10.
7 Dessa, under den 12 sistlidne Februarii och den 1 innevarande månad, till Lag-Utskottet remitterade anföranden har Utskottet tagit i öfvervägande; men enär det med lagens allmänna stadganden i 21 Cap. 3 § RättegångsBalken instämmer, att den, som saken tappar, bör gälda sin vederdeloman det allt åter, som denne varit nödsakad derå kosta; då någon författning icke, på sätt Motionairerne synas förmoda, finnes meddelad och gällande, sorn i allmänhet betager Kronofogde och Länsman rätt till ifrågavarande ersättning, hvilken ock understundom plägar dem tillerkännas, ehuru, med afseende å dessa åklagares egande löneförmoner, praxis gemenligen antagit, att de, genom sine andelar i sakören, kunde anses betäckte för tillskyndade rättegångs-umgälder; då Skogs- och Jägeri-betjente, enligt 68 § i Kongl.
Förordningen den 1 Augusti i8o5, uttryckligen äro till kostnads-ersättning uti skogs-åverkansmål berättigade; då det synes vara rigtigt, att Landsfiscal, som efter lag är skyldig, och ej heller sällan dömes att utgifva kostnads-ersättning, när han utan skäl tilltalat någon eller brustit i bevisningen, jemväl får åtnjuta sådan ersättning i mål, der, på hans åtal, den felaktige åt saken fälles; då, enligt de af Motionairerne anförde Författningar, undantag är gjordt för så väl grofva missgernings-mål, som ock mindre brott, för hvilka allmogen och lösa personer kunna blifva lagförde, uti hvilka mål ersättning icke eger rum; samt då slutligen Landsfiscalerne icke hafva någon lön sig anslagen, hvadan de, uteslutna från ifrågavarande rättighet,möjligen skulle sakna bergning; anser Utskottet, som icke eger ingå i någon pröfning, huruvida dessa tjenster numera behöfva bibehållas, sig ej kunna understödja motionerne, utan får härmedelst vördsamt tillstyrka, att ofvanberörde till Lag-Utskottet remitterade förslag icke måtte antagas.
Ständers närmare skärskådande underslälles.
Stockholm den 21 Mars j834- N:o 10.
Betänkande, öfver Riksdags-fullmägtigen Herr Carl W. Olbers’ motion, om ändring i bestraffningen för missgerningsman släppande.
Uti Memorial, sorn Vällofl.
Borgare-Ståndet den 24 sistlidne Februarii till Lag-Utskottet remitterat, har Riksdags-fullmägtigen Herr Carl W> Olbers 8 Lag-Utskottets Betänkande N;0 to. anfort, huruledes, genom Kongl.
Brefvet den 2 Nov. 1786, det uti 19 Cap. 3 § Missgernings-Balken stadgade ansvar för den vaktkarl, sorn af försummelse eller vangömmo släpper fånge lös, i så måtto blifvit skärpt, som berörde förseelse ovilkorligen skall straffas med spö, efter beskaffenheten af försummelsen och den undkomnes brott; och har Motionairen, som ansett denna skärpning icke vara förenlig med tidsandan, hvarföre den ock i allmänhet vöre lemnad utan efterföljd, hemställt, om icke ali verkan af berörde Kongl. Bref borde upphöra , samt att det måtte förblif va vid hvad allmänna Lagen innehåller.
Lag-Utskottet, som tagit berörde motion i öfvervägande, tror sig böra densamma understödja.
Det ifrågavarande brottet kan visserligen begås under sådane förhållanden, och vara till sine påföljder för det allmänna af en så vådlig beskaffenhet, att detsamma understundom måste alfvarligen bestraffas; men omständigheterne kunna också en annan gång vara så mildrande, förseelsen eller uraktlåtenheten så ringa, och fången sjelf så litel farlig för andras säkerhet, att verkställandet af det omnämnda Kongl. Brefvets föreskrift blefve en grymhet, som ogillades af rättskänslan, och som säkerligen icke skulle undgå att ofta illuderas, derest man ej hoppades på Konungens benådningsrätt, hvilken också, i de fleste förekommande mål som angå fångspillning, plägar utöfvas.
Lagen bör dock ej hvila på förutsättning derom, att den sällan skall följas i tillämpningen, ulan bör vara sådan, att dess uppfyllande må utgöra regel, och behofvet afbenådnings-rättens användande blifva undantag.
Dessutom fordrar det nuvarande ovilkorliga stadgandet af urbota ansvar, att den tilltalade i alla händelser häktas; och då en längre tid nödvändigt måste åtgå, innan målet hinner pröfvas, först af UnderRätt, sedan af Öfver-Rätt, om det dit fullföljes, samt slutligen af Kongl. Maj:t, i afseende på Nåde-ansökningen, och expedition derå följa, så lärer det ock inses, att den tilltalades lidande redan härigenom kan vara alltför betydligt, för att icke förtjena att tagas i betraktande, På dessa skäl, och då stadgandet i 19 Cap. 3 § Missgernings-Balken: ”Släpper vaktkarl fånge lös af försummelse eller vangömmo, miste tjenst sin, och plikte dertill med böter, fängelse, arbete eller spö, allt som försummelsen eller ock den undkomnes brott är," efter Utskottets öfvertygelse, innefattar en tjenlig latitude för Domarens pröfning, samt, rätt lillämpadt, bör leda till det åsyftade ändamålet, tillstyrker Utskottet, det måtte Rikets Häglof.
Ständer hos Kongl. Maj:t göra anhållan om utfärdande af Kungörelse derom, att Kongl.
Brefvet till Hof och - Lag-Utskottets Betänkande N.-o to. 9 och Öfver-Rätter den 2 JVov. ij86, angående ändring i allmänna Lagens stadgande om straff för vaktkarl, som af försummelse eller vangömmo släpper fånge lös, upphört att vara gällande.
Dock hemställes sådant vördsamligen till Rikets Höglofl.
Ständers närmare skärskådande.
Stockholm den 21 Mars 1834- Reservation af Herr Professoren, Doctor Bexell: Emot detta Betänkande går jag att mig reservera.
Utskottet tillstyrker, ”att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t måtte göra underdånig anhållan , om utfärdande af Kungörelse derom, att Kongl. Brefvet af den 2 Nov. ty 86, angående straff för vaktkarl, som af försummelse eller vangömmo släpper fånge lös, upphör att vara gällande.”
Det tillhör visserligen den framål ilande tiden, att ömsom skärpta, ömsom åter mildrande straff-theorier, med den, vexelvis uppstå, göra sig gällande, och försvinna; men de jordiska samhällens rätt, att af lagstiftningarne skyddas, qvarstår oförändrad, obestridlig, oeftergiflig både före, under, och efter rnenings-sti iden.
Uti 1786 års skärpta straffbestämmelse för fångspillning nedlades och uttalades, för nära ett halft århundrade sedan, en bestämd missbelåtenhet med den ditintills gällande strafflagen.
— Hade, sedan denna tid, de flyktade åren till oss omfört erfarenhets-frugter af minskade samhälls-vådor genom minskad fångspillning, hade, sedan denna tid, fångpersonalen icke på ett så förvånande sätt mångdubblats , hade förändrade samhälls-förliållanden gjort den nu föreslagne lagförändringen, om icke alldeles nödig, likväl oskadlig, — äfven jag skulle måhända då hafva förmått besegra betänkligheterna, att utur väre nu gällande Lagstadganden undanrödja den skärpta straffbe - *) ”Då vid [813 års slut fångnuinerairen utgjorde 1774 personer, på en folknumer af omkring 2,43o,ooo menniskor, och således 1 fånge på 1092 fria, uppgick den, medelst ett successivt stigande, år i833 till mera än 4å°o fångar och correctionister, på en folknumer af omkring 2,934,000 menniskor, och visade 1 fånge på 602 fria.
Hade tillväxten af fångars antal förblifvit i samma relativa proportion till folknumern, som den visade sig ega iSi3, så hade fångnuinerairen 1833 bort vara 2107 personer i stället för 4åoo.” Se Kongl, istyrelsens öfver fängelsen och arbetsinrättningar underdåniga Berättelse till Kongl. Majct, i834 sid. 14.
Bihang, till B.
Prot. i834, 7 Sami. 1 Afd. 2 2: dr a Häftet. to Lag-Utskottets Betänkande IV.-o 11. stämmelsen.