Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bestraffning af fängelse vid vatten och bröd utgör för närvarande ett bland de mest använda straffmedel. 1 1734 års lag utsatt dels alternativt med spö och ris, enligt hvad redan är nämndt, dels såsom sjelfständigt straff och dels såsom motsvarig! böter för vissa förbrytelser, dä den sa k fällde saknar tillgång, har samma straff, serdeles under sednare tider, kommit än mera i bruk, sedan spö- och risstraffen blifvit inskränkta.
Detsamma upptogs väl i 1839 års förslag; men då detta straff, verkstäldt å sä långa tider, som efter nu gällande lag eger rum, skulle antingen i hög grad försvaga brottslingens krafter eller göra honom oförmögen till arbete på någon tid efter straffets undergående, eller bos honom verka fortfarande ohelsa och någon gång hafva döden till påföljd, ansågs inskränkning af kost till vatten och bröd i förening med frihetsstraff kunna å vissa dagar, med lemnadt mellanstånd hvarje gång, användas såsom tjenlig! straffmedel.
Då de skäl, som föranledt uteslutande af ifrågaställda bestraffning och finnas anförda i Lagberedningens den 16 December 1842 afgifna Utlåtande, synas Utskottet öfvertygande, får Utskottet desamma åberopa.
Beredningen yttrar, att denna bestraffning hvarken kan stå tillsammans med de grundsatser, enligt hvilka fysiskt affliktiv bestraffning i allmänhet bl ifver förkastad, eller skäligen uppfyller de ändamål, som böra sökas med 22 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 03. straff, nemligen att på samma gång utgöra ett tillbörligt afskräckelsehot och, så vidt härmed är förenligt, i verkställigheten afse brottslingens förbättring.
Det lärer i öfrigt ej kunna bestridas, dels alt fängelse vid vatten och bröd, utsträckt till den längsta tid nu gällande lag bestämmer, när det i sin stränghet verkslälles, innefattar ett straff, hvars menliga följder för den straffades helsotillstånd icke ens kunna på förhand med säkerhet beräknas, dels att denna straffart saknar i hög grad den för ett straff vigtiga egenskapen, att drabba lika brottslingar lika, enär de dermed förenade olägenheter i fysiskt hänseende äro väsendtligen beroende på delinqventens kroppsstyrka och helsotillstånd, dels ock att straffet kan blifva i högsta nråtlo olika, allt efter som detsamma med stränghet eller flathet verkställes, deröfver i allmänhet någon ofelbar kontroll ej är möjlig.
Detta straff har ock visat sig föga verksamt till förekommande af återfall i brott, och är, efter Utskottets öfvertygelse, numera så djupt sjunket i allmänna opinionen, att detsamma, på hvad sätt det än måtte verkställas, icke annorlunda, än efter en längre tidsföljd, skulle kunna återvinna något anseende såsom afskräckningsmedel.
Och härmed har Utskottet uttalat sina åsigter, hvad de föreslagna frihetsstraffen angår.
Det är genom deras utsträckta tillämpning och serskilda beskaffenhet, som den väsendtligaste förändringen i brottmålslagstiftningen skulle ega rum; det är för dem, som ett straffsystem skulle falla, livilket, i sina grundvalar redan brutet, af Rikets Ständer jemväl blifvit utdömdt.
Då straffet och dess ändamål i detta system stå i stridigt förhållande, skall deremot medelst tillämpning af frihetsstraffen, sådana de nu blifvit föreslagna, emellan straffgrund, straffart och straffets verkställighet uppstå ett harmoniskt förhållande, i möjligaste måtto förverkligande den ide, som, efter Utskottets uppfattning, bör ligga till grund för allt straff.
Utskottet har emedlertid ej kunnat förbise, hurusom införandet af de föreslagna nya frihetsstraffen ostridigt kommer att medföra betydliga kostnader; och Utskottet både jemväl önskat kunna uppgöra och inför Rikets Ständer framlägga en kalkyl i denna del; men utom det Utskottet i flera hänseenden saknar de för en sådan kalkyl nödvändiga malerialier, hyser Utskottet äfven den öfvertygelse, att någon tillförlitlig beräkning härutinnan icke ens approximativt är för närvarande möjlig.
Dertill vore i första rummet nödigt alt känna antalet af de förbrytare, som skulle komma Lag-Utskotlets Betänkande, N:o 93.
23 att undergå frihetsstraff efter den nya lagen, jemte tidsmåtten för deras bestraffning; och häröfver kan naturligtvis någon tillförlitlig beräkning icke ske förr, än efter företagen granskning af Lagförslagets detaljbestämmelser rörande hvarje brott, hvartill Utskottet ännu icke hunnit.
Men äfven om man, med antagande att dessa bestämmelser hufvudsakligen förblifva oförändrade, ville anställa en jemförelse mellan de föreslagna straffen och det nu befintliga årliga antalet af serskilde förbrytare, samt derifrån leda sig till en kalkyl öfver det blifvande antalet af fångar, skulle man på sin böjd kunna komma till en approximativ beräkning af kostnaderne för sjelfva fängelsebyggnaderne.
Omöjligheten återstod ändock att på förhand beräkna hvad inflytande på underhållskostnaderne de i Lagförslaget endast relativt bestämda tidsmåtten för bestraffningen komme att medföra, jemte systemets inverkan på återfall i brott, hvartill ytterligare skulle komma svårigheten att bestämma kostnaderne för straff inrättningar nes hela inre organisation, för hvilken någon omfattande plan ännu icke, Utskottet veterligen, blifvit uppgjord.
Hvad man emedleitid med säkerhet synes kunna antaga är, att kostnaderne för det nya straffsystemets genomförande till en början blifva betydligt öfverstigande hvad som hittills erfordrats för straffs verkställighet och fångvårdens handhafvande, om än man med all sannolikhet kan förmoda, att de sedermera skola åter småningom minskas.
Men i allt fall befarar Utskottet ingalunda, att Svenska Nationen, då fråga är om det länge efterlängtade målet af en ny brottmålslag, skall rygga tillbaka för de dermed förknippade oundgängliga utgifter.
Det hittills gällande straffsystemet visar sig, i dess närvarande söndersplittrade och förlamade skick, så overksamt till förekommande af brott, alt behofvet af en snar förändring blir med hvar dag mera bjudande.
Men att härvid återgå till de äldre af Rikets Ständer redan till en stor del utdömda fysiskt aflliktiva straffen i all deras fordna stränghet, är lika otänkbart, som alt antaga frihetsstraffen och låta dessa verkställas på hittills öfligt sätt, helst de enda resultaten af detta sätt för fångars behandling visat sig vara en betänklig progression så väl i antalet af brott, åtminstone i vissa delar af Riket, som i den årliga kostnaden för fångvården.
Nationen är följaktligen snart sagdt försatt i nödvändighet att besluta sig för penitentiärstraffens antagande, och om än, i fråga om valet emellan de två olika sj^stemerna för 24 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. dessa straff, Utskottet icke på förhand vågar obetingadt biträda Lagberedningens mening, att
Philadeiphia-systemet i längden skall blifva mindre dyrt, än Auburn-systemet, tror Utskottet sig dock kunna taga för gafvel, att skilnaden i kostnader icke kan blifva af den betydenhet, att någon tvekan om det förra systemets företräde derifrån bör kunna härledas, 1- synnerhet då i betraktande kommer, att, på sätt Utskottet här ofvan omfot malt, Lagförslaget icke förutsätter ett fullständigt genomförande af principen för ensamhetsfängelset annorlunda, än småningom och i mån af beiintliga tillgångar, samt lemnar tillfälle att under Liden begagna de äldre sLraffinrättningarne såsom gemensamhelsfängelsev.
På grund häraf drager f ilskottet ej eller i betänkande att uttala sin öfvertygelse, så väl om nödvändigheten af de föreslagna frihetsstraffens antagande, som ock att kostnaderne derför ingalunda skola öfverstiga Nationens krafter. 3:o Böter är den tredje af de föreslagna allmänna straffarterna.
Emot denna straffart, en lemning från äldsta tider, då begreppet om straff förblandades med det om målsegandens försoning eller skadeersättning, har visserligen ej utan skäl blifvit anmärkt, att den drabbade lika brottslingar olika, helst hvad för den ena vore en kännbar förlust kunde bu den andra vara af ringa betydenhet, enär antaglig grund saknades foi böters bestämmande i förhållande till den brottsliges förmögenhet; men då förbrytelser finnas af så lindrig art, att en ringare bestraffning, än frihetens förlust, ansetts derå böra följa, och man ej för dessa eger något lämpligare straffmedel än penningeböter, hvilka derföre jemväl blifvit i alla länders lagstiftningar upptagna, torde tillräcklig anledning för nämnda straffaris bibehållande äfven förefinnas.
I afseende på denna slraffart innehåller Strafflagens 2 Kap: att böter skola i penningar ådömas och tillfalla Kronan, samt alt den högsta hot skall vara etthundra Riksdaler i silfver efter 1830 års myntfot, der ej annorledes i lagen är bestämdt, och den minsta en Riksdaler samma mynt (8 §); alt från utmätning af böter skall undantagas nödiga gång- och sängkläder för den sakfällde, hans hustru och oförsörjda barn, samt af det förråd, Lag-Vukotteu Betänkande, N.o 33. 25 !ä< i S°n/\A '^,Sel finneS> hvad lili d«™ underhåll i en månads tid erfordras (10 §); alt om tillgång saknas till böter hos den sakfällde, då skall hvad ian ai böterna ej gälda kan till fängelse förvandlas (9 §); att vid denna förvandling svarar en dags fängelse: under de första jogu dagarne mot en half Riksdaler; under de andra tjugu dagar,te mot ’ tM de, lredle fJ“g« dagarne mot två; under de fjerde tjugu dagarne ml l e; under de femte tjugu dagarne mot fyra; under de sjette tjugu <, e mot fem; under de sjunde tjugu dagarne mot sex; under de ålonde jugu dagarne mot sju, och under de nionde tjugu dagarne mot åtta biksdale ; dock utan att fängelsetiden får sättas under fem eller öfver etthundra åttatio dagar (11 §); Hvarjemte Fängelselagens 2 Kap. bestämmer, att fängelsestraff, hvari botei förvandlas, skall verkställas i allmänt häkte; att fången skall er , a frskddt run‘’ orn ålgång dertill finnes, men ej sättas tillsammans med dem, som undergå fängelsestraff efter 1 Kap. i samma Lag; att fången må foi skalla sig bättre underhåll eller större beqvämlighet, än i häklet ^‘‘‘»annebgen bestås, derest ordningen och säkerheten inom häktet derigenom e, stores, samt att fånge ej skall till arbete tvingas, men med rättighet lor honom att arbeta, derest han så vill, och han sjelf Renligt arbete sig förskaffar eller tillgång dertill inom häktet finnes.
Dessa äro de allmänna bestämmelser, Lagen innefattar i afseende pa bötesstraffet och dess tillämpning.
Att böter skola tillfalla Kronan, hanvisar rätteligen på den grundsats, alt böters ådomande och utkräfvande ar en utöfning al statens straffmakt, utan att dock ett sådant i lagen intaget allmänt stadgande hindrar Statsmakterna att serskildt besluta om böternas fördelning efter de olika ändamål, som för dylika beslut kunna hgga till grund; och då böter endast böra komma i fråga för sådana förbrytelser, som äro af lindrigare eller annan art, än de, som ansetts böra fo,sonas med det frihetsstraff, hvartill omedelbarligen dömes, synes man lätteligen hafva gjort skilnad emellan sistnämnda straff och det fängelse som den sakfallde vid oförmåga all gälda böter bör undergå.
Men °ehuBih. till R, St.
Prot 184 5., 7 Sami 1 Ajd. 29 Höft. 4 26 Lag-Utslcottets Betänkande, N:o 93. ru Utskottet således gillar grundsatsen, att detta fängelse bör vara mildare, än urbota fängelset, bar likväl Utskottet funnit vissa modifikationer i bestämmelserna för det förra böra ega rum.
Så anser nemligen Utskottet den, som undergår förvandlingsfängelse, ej böra tillåtas förskaffa sig bättre underhåll eller större beqvämlighet, än i häktet allmänligen bestås, eller vara berättigad att utöfva annat arbete, än det, hvartill tillgång inom häktet finnes.
Båda dessa inskränkningar i bestämmelserna uti 3 och 4 §§ al 2 JK.ap. Fängelselagen påkallas af ordning och sakens beskaffenhet.
Den brottslige måste såsom sådan betraktas och ej lemnas friheter, som skulle komma honom att glömma sin belägenhet och att lian, för öfverträdelse af lag, gjort sig hemfallen under dess straffande hand.
Derigenom synes jemväl likhet inför lagen endast vara möjlig, hvilket likväl så vidt ske kan måste eftevslräfvas.
Deremot har Utskottet för sin del ej funnit något att anmärka emot de öfriga grunder, som Utskottet ur föreslagna lagstiftningen i denna del framställt; dock att Utskottet i fråga om högsta och minsta beloppet af böter först blir i tillfälle meddela utlutande efter fullbordad granskning af Strafflagen i sina deltaljbestämmelser för hvarje brott.
Såsom allmänna straffar ter upptagas ej flera, än de nu omförmälda, 1 Strafflagen; men såsom serskild påföljd för vissa brott stadgar 21 § i 2 Kap., att den dömde ej må i allmänt värf brukas, hvilken påföljd skulle innebära förlust af rättigheten att utöfva embete, tjenst eller annan allmän befattning, att till allmän befattning välja, så ock att föra annans talan inför Bälta.
Denna påföljd synes vara ett utbyte emot det i nu gällande lag antagna straffet ärans förlust, hvilket blifvit ur förslaget uteslutet; och till detta utbyte har man, efter Utskottets tanka, haft giltiga skäl.
Då nemligen de i en stat sammanlefvandes omdöme om hvarandras moraliska värde är fritt och beroende endast af inre öfvertygelse och känsla, liviJka hvarken kunna förbjudas eller påbjudas, kan detsamma ej eller utgöra föremål för den yttre lagstiftningen; hvaremot de af statsinrättningen beroende borgerliga företräden, rättigheter och förmåner ligga inom denna lagstiftnings område.
Dessutom kan straff af ärelöshet, som ej motsvaras af något bestämdt begrepp, tilläfventyrs föranleda den föreställning, alt brottsling skall försällas i ett absolut rättlöshetstillstånd och an - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. 27 ses förlustig: rättigheten att behandlas såsom en samhällets medlem.
Lagstiftningen bör emedlertid utmärka de fall, då den dömde måste anses hafva gjort sig ovärdig att nyttjas i allmänt värf, emedan, på sätt an tyd t blifvit, det är lagstiftningens både rättighet och pligt att bestämma välboren för sådana värfs utöfning; och på sådan grund anser Utskottet omförmälda serskilda påföljd vara ändamålsenlig.
Slutligen upptager Strafflagen uti 14 § af 2 Kap. såsom serskilda straff för embetsman: a) afsättning; b) mistning af embete, samt stadgar uti 15 §, alt genom afsättning förlorar den dömde det eller de embeten han innehafver, äfvensom rättigheten att i allmänt värf brukas; uti 16 §, att den, som dömes till mistning af embete, har förlorat ej allenast det embete, hvari lian sig förbrutit, utan ock annat dylikt, om lian sådant innehafver, och uti 17 §, att afsättning eller mistning af embete medför förlust af de rättigheter eller förmåner, som med embetet följa, men alt om. rättighet till pension skall gälla hvad serskild! stadgadt är.
Det torde böra anmärkas, att då dessa straff endast äro tillämpliga för de gröfsta brott af embetsman, Lagförslaget för öfriga embetsförseelser använder böter, likasom nu gällande lag, den der derjemte, enligt 1 Kap. 12 § Rättegåugs-Balken, såsom serskilda straff för embetsman, upptager mistning af embete, alldeles eller på viss tid, samt embelets förlust, utan rätt alt det återfå.
Skilnaden emellan den gällande och den föreslagna lagen i denna del visar sig således hufvudsakligen deri, att den sednare närmare karakteriserar påföljderna, samt att mistning af embete på viss tid, vanligen kallad suspension, ej i förslaget upptages.
Hos Utskottet har väl någon betänklighet uppstått emot uteslutande af denna bestraffning; men i betraktande af de skal, som föranledt samma uteslutande, nemligen: att suspensionsstraffet nedsätter embelsmannens anseende i deras omdöme, inom hvilkas krets han, efter någon tids förlopp, åter skall förvalta sill embete; att den förödmjukelse, straffet medförer, måste snarare nedtrycka än väcka håg och nit för embetsgöromålen, samt att böter böra ådömas när förseelsen ej är af så svår beskaffenhet, att embetets mistning bör derå följa, — har all betänklighet gifvit vika.
Man har väl hört förespeglas den alltför stora stränghet i bestraffning af embetsfel, som af suspensionsstraffets borttagande skulle blifva en följd, 28 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. men denna farhåga torde försvinna, om man besinnar, alt embetets mistning för beständigt i allt fall ej bör komma i fråga, ulan vid de tillfällen, då förbrytelsen förtjenar sådan pålöljd, äfven om suspensionsslraffet funnes qvar.
Snarare skulle med skäl kunna anmärkas, alt embetsfelen skola blifva för lindrigt bestraffade, i händelse endast böter blifva ådömda, der suspension hittills egt rum.
Men naturligtvis bör bötesstraffet då tillämpas desto allvarsammare; och huruvida dessa båda grundsatser blifvit i Lagförslaget rätteligen följda, kommer man först i tillfälle att pröfva vid granskning af 28 Kap., som handlar om brott af embetsman.
Deremot må bär erinras, att då aktning för lagar och tjensteman i allmänhet i så väsendtlig mån inverkar på samhällsinrältningens lif, synes denna aktning jemväl böra af lagstiftaren omsorgsfullt vårdas.
Varsamheten bjuder åtminstone, att han sjelf icke utsår elt frö, hvars frukt kan för samhället blifva skadlig.
Ett sådant frö skulle dock, efter Utskottets åsigt, ligga i suspensionsslraffet, hvars användande, enligt hvad erfarenheten visar, städse bidrager att inför opinionen nedsätta embetsmannens anseende.
I afseende på qvalifikationerna af omförmälda serskilda straffarter, synes deremot Utskottet någon jemkning böra ega rum.
Mistning af embete skulle enligt Lagförslaget medföra förlust af ej allenast det embete, hvari embetsmannen sig förbrutil, utan ock annat dylikt embete, om han sådant innehafver.
Då detta emedlertid kunde gifva anledning till olika tydningar om hvad med dylikt embete förstås; och då dessutom den, som icke förbrutit sig i högre grad, än att han fortfarande må brukas i statens tjenst, synes utan fara kunna bibehållas vid de embelen han oklanderligen förrättat, anser Utskottet denna straffart eller mistning af embete, blott böra medföra förlust af det embete, hvari den förbrytelse skett, som föranleder straffartens tillämpning.
Men i öfrigt finner Utskottet dessa straffarter böra till beskaffenheten förblifva oförändrade, sådana de, i öfverensstämmelse med Lagförslaget, bär ofvan blifvit beskrifna.
Härmed har Utskottet lemnat en öfversigt af det föreslagna straffsystemet eller, med andra ord, angifvit karakteren, sådan den i Lagen blifvit utmål kt, af de straffarter, som skulle komma att tillämpas, och i sammanhang dermed tillkännagifvit sina åsigter i ämnet.
Utskottet öfvergår nu till det så kallade 29 Lag-Vtskoltets Betänkande, N:o 93.
L åt it uds -sy st emet, hvartill grunddragen finnas i Strafflagens 6 Kap. — Då Utskottet hur ofvan yttrade, alt emellan detta system och straffsystemet, sådant det i Lagen hlifvil uppsläldt, råder ett inre sammanhang, antydde
Utskottet jemväl dermed till en del beskaffenheten af den fråga, som nu bör komma under Utskottets bedömande.
Det är nemligen hufvudsakligen den, huruvida för hvarje brott i lagen bör utsättas ett till qvantitet och qvalitet bestämdt straff, eller om, på sätt i förevarande Lagförslag skett, åt domaren må öfverlemnas, att inom vissa bestämda gränsor utsätta det straff, som å brottet bör följa.
Der ett enda absolut straff är utsatt, såsom dödsstraff eller lifstidslängelse, kan denna pröfningsrätt ej komma i fråga; men på sätt Utskottet förut anfört, har frihetsstraffet, under lifstidsfängelset, blifvit indeladt i serskilda grader, hvarje innefattande en viss tidrymd af dels två år och dels mindre, och i detta 6 Kap. har domaren fått anvisning att bestämma straffet till ett visst lidsmoment inom de grader, hvarunder brotten ansetts hänförliga, äfvensom vid tillämpning af bötesstraffet domaren i de många fall, der beloppen ej blifvit bestämda, fått sig öfverlemnadt att antingen inom det i allmänhet fastställda minimi- och maximi-beloppet, ellei inom vissa andra för serskilda fall bestämda gränsor utsätta en viss bötessumma
För domarens ledning i omförmälrla hänseende, stadgas uti il i agaställda Kapitels 1 §:
Straff skola, inom de i lagen derjöre satta gränser, mätas efter gerningens mer eller mindre svära beskaffenhet och den. större eller mindre brottslighet i viljan, gerningsmannen ådagalagt.
Sålunda ökas eller minskas straffbarheten i män af: deri större eller mindre fara, skada eller förargelse, som brottet medfört: mängden eller vigten af de bevekel segrunder, som från brottet afhåll t bort: gerningsmannens större eller mindre förmåga att brottsligheten inse: den större eller mindre djerfhet, list eller ihärdighet, som till brottets utförande varit använd: den inflytelse, som gerningsmannens egna elakartade begär eller böjelser, eller ändras bemödande att förleda, eller ock tillfälliga anledningar, såsom nöd, öf verilning och mera dylikt, må anses hafva utöfvat på hans vilja: den kallsinnighet, gerningsmannen visat för den förfördelades lidande, eller deri omsorg lian visat att hindra eller godtgöra gerningens onda följder i så ock öfriga omständigheter, som försvårande eller mildrande äroj uti 5 30 Lag-Ulskoltcts Betänkande, N:o 93.
Förekomma både försvårar,de och mildrande oms'ändigheter, prof ve Domstolen hvilkadera öfvervägande är o-, samt uti G §:
Ar o för en gerning flera straff arter stadgade, utan att i lagen; angifves serskild grund för användandet af den ena eller den andra; då skall den straff art användas, som, först utsatt finnes, när deri svårare är, om ej mildrande omständigheter öfvervägande äro, och när den lindrigare är, om ej försvårande omständigheter öfvervägande äroj hvarjemte vidare i serskdda §§ bestämmes, dels vissa omständigheter, som ovilkorligen böra anses såsom försvårande eller mildrande, dels de förhållanden, som verka till nedsättning al straff, dels huru straff för flera brott skola till ett sammanläggas m. m. dylikt.
Det ur dock endast bestämmelserna uti förstnämnde tre §§, som, efter Utskottets omdöme, nu hufvudsakligen böra tagas i betraktande, såsom angifvande arten och vidsträcktheten af den i förevarande hänseende uppkasläde fråga.
Innan Utskottet emedlertid ingår på densammas besvarande, anser sig Utskottet böra anmärka, hurusom straffmätning i enlighet med de i berörde §§ uttalade grunder, jemlikt Lagförslaget, eger rum: a) när endast ett relativt straff, såsom fängelse i en viss grad (2, 3 o. s. v.) eller ock blott böter å brottet stadgas; b) då flera relativt bestämda straff derå äro alternativt utsatta, såsom fängelse i andra eller tredje grad, böter eller fängelse i sjunde grad o. s. v.; e) då ett absolut och ett relativt straff alternativt äro stadgade, såsom fängelse i forsla eller andra grad; d) då två absolut bestämda straff, såsom mistning af embete eller afsättning alternativt äro utsatta, och e) då endast ett maximum af straff är föreskrifvet.
Vid härefter företagen pröfning af sjelfva frågan, måste man taga i öfvervägande, att då lagen bestämmer straff för förbrytelser, kan den icke betrakta de menskiiga handlingarna i annat än deras allmänlighet.
Deras yttre följder bero på en mängd omständigheter, hvilkas inflytelse förut ej kan beräknas, och det är ej eller möjligt att från den allmänna regeln göra alla de undantag, som kunna föranledas af förbrytarens ställning, sin - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. 31 nelag och andra i oändlighet skiftande' förhållanden.
Lagstiftningen skulle endast derigenom fördjupa sig i en kasuistik, som ändå alltid blefve ofullkomlig, Let är derföre, som man i alla upplysta länders lagstiftningar åt domaren öfverlemna t att vid straffbestämmelsen göra afseende på dessa mångfaldiga omständigheter och förhållanden, som karakterisera brottsligheten.
Denna grundsats har jemväl af Sveriges lagstiftare varit hyllad.
Om man genomläser 1734 års lag, finner man en pröfningsrält i vissa fall ölverlemnad åt domaren vida större, än den nu är i fråga.