Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För vidmagthällande af krigstukt och ordning inom en samlad truppstyrka är det i allmänhet af vigt ej blott att fel och försummelser, som begås, blifva bestraffade, utan äfven att bestraffningen genast verkställes, på det dels den felande må skyndsamt återföras till ordning, dels hans kamrater, som erfara att hvarje försummelse omedelbart åtföljes af näpst, derigenom må erhålla en ytterligare sporre till noggrant iakttagande af sina skyldigheter.
I krig, under längre tåg samt om skeppsbord, då hvarje öfverträdande eller åsidosättande af tjenstepligten kan medföra oberäknelig skada, är det i synnerhet nödigt att krigstukten på det strängaste upprätthålles, men just vid dessa tillfällen saknas vanligen tillgång på tjenliga rum för arreststraffs verkställande, och om då ej något annat straff kunde tillämpas, måste således uppskof med bestraffningen ske.
Den menliga inverkan, ett sådant uppskof kan medföra, är lätt att inse.
Af den, som vid dylika tillfällen ej af egen ambition känner sig uppmanad att fullgöra sin pligt, utan visar olydnad, tredska eller försummelse, lärer nemligen ej kunna förväntas att han genom ett blott hot om en bestraffning af några dagars eller veckors arrest, som ofta först i en obestämd och aflägsen framtid kan verkställas, varder återförd tili lydnad och ordning.
Just vid förseelser af svåraste art, der ett skyndsamt återställande af den brutna ordningen är mest af behofvet påkalladt, torde en sådan verkan af straffhotet desto mindre kunna beräknas, om den, hvilken en gång gjort sig skyldig tili arreststraff i dess högsta mått, visste att en fortsatt försummelse ej ens kunde föranleda någon förhöjning i straffet.
På samma gäng således ali utväg saknades att tvinga den felande att fullgöra sina åligganden, hade man derjemte att befara det hans kamrater, som sågo honom lemnäs ostraffad under det deras egen tjenstgöring genom hans försummelse förökades eller försvårades, kunde känna sig hugade att följa den brottsliges exempel.
Men äfven om straffet genast kunde verkställas, synas dock mänga betänkligheter angående dess lämplighet möta.
Under en trägen och ansträngande tjenstgöring kunde nemligen några dagars arrest lätt blifva betraktad snarare som en efterlängiad hvila, än ett afskräckande straff.
Straffets skärpning genom den felandes inneslutande i mörkt rum eller inskränkning i hans kost skulle deremot kunna hafva till följd att han, efter bestraffningens undergående, saknade kraft och förmåga att återvända till en ansträngande sysselsättning och straffet skulle således komma att i ej obetydlig män drabba den felandes oskyldiga kamrater, hvilka vid tjenstensupp rätt - Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-(UskoHels Betänkande N:o IL 9 rättbåilande komme att sakna det biträde, de af den bestraffade bordt kunna påräkna.
Sådant blefve naturligtvis i ännu högre grad fallet om längre tiders arreststraff tillämpades och den straffade under tiden förbjöds att i tjenstgöring deltaga.
Tiiiäts honom åter att under strafftiden fortfarande göra tjenst, skulle straffet vid många tillfällen förlora all betydelse, enär det ej sällan lärer inträffa att annan ledighet från tjenstgöring ej kan beviljas, än som erfordras för en nödtorftig hvila, och dertill bereder arrestrummet vanligen lika godt, om ej bättre tillfälle, än manskapets vanliga gemensamma sofplatser.
För upprätthållande af behörig krigstukt, särdeles vid de tillfällen då deraf göres största behof, synes det derföre vara oundgängligen nödigt, att vederbörande befälhafvare lemnäs makt att. utom arrest och fängelsestraff, äfven kunna, då hinder för dessas tillämpning möter, använda någon annan snart öfvergäende men ändock verksam bestraffning; och då någon dylik, mera lämplig än kroppslig aga, af Kommiitéen icke kunnat utfinnas, har Kommittéen således för nämnde ändamåls vinnande funnit sig nödsakad att i sitt förslag bibehålla prygel- och daggstraffet.
I fred, under vanliga omständigheter, då sådana hinder och svårigheter att tillämpa arreststraff', som här förut blifvit anmärkta, ej äro för handen, har Kommittéen väl ansett detta sednare straff företrädesvis böra begagnas.
Emot så väl dess utsträckning till lång tid, som dess intensiva skärpning möta dock alltid de betänkligheter här ofvan blifvit antydda.
Och då lindriga ari eststraff, efter hvad erfarenheten visat, ofta innefatta föga verksamma medel att hos en trög och trotsig natur framkalla nit, lydnad och ordning, har Kommittéen äfven ansett den svårare straffarten prygel böra tillåtas i den händelse någon, oaktadt undergånget arreststraff i dess högsta mätt, ej låter sig deraf rättas, utan ånyo beträdes med gröfre förseelser.
1 sammanhang härmed bör Kommittéen icke lemna oanmärkt, hurusom vid de indelta regementena, under det de äro förlagda på roten, i allmänhet saknas rum till arreststraffs verkställande.
Så länge detta förhållande fortfar, kan således i ordningsmål ej ä manskapet tillämpas annan bestraffning än prygei.
Kommittéens önskan och förslag att i möjligaste måtto inskränka detta sednare straffs användande skulle således komma att i väsendtlig män förfelas om nämnda hinder för arreststraffs verkställande ej varder undanröjdt.
Enligt hvad Kommittéen inhemtat, har för detta ändamåls vinnande framställning blifvit gjord att uti läns- eller bäradsiängelserna anvisa vissa rum till begagnande af soldater, som undergå extrajudiciel bestraffning.
Kommittéen tror dock, för sin del, denna utväg ej vara fullt lämplig.
Om nemligen dylik bestraffning borde i nämnde fängelser verkställas, skulle ofta, genom deras aflägsenhet frän den straffskyldiges bostad, straffet för honom komma att ej obetydligt skärpas genom en besvärlig marche, kanske upptagande en längre tid, än hela det ålagda straffet.
Den extrajudiciel bestraffningen betraktas ej nu och bör ej heller, såvidt den skali uppfylla sitt ändamål, betraktas såsom något kränkande eller vanhedrande straff, utan endast såsom en tillrättavisning för mindre felsteg, hvilka ej kunna hänföras till egentliga lagbrott.
Den är af liknande beskafBih. lill B.
Prol. 1859 q 1860. 7 Sami. 2 Afd. 6 Haft. 2 10 Lag- samt Albri.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o H. fenhet med den aga, en familjefader kan finna sig föranlåten tilldela sina barn elier tjenare.
Genom dess verkställande på samma ställe och på enahanda sätt, som verkliga brottslingar bestraffas för svårare öfverlrädeiser af samhällets lagar, samt af den offentlighet densamma derigenom erhölle, skulle den lätt;.kunna förlora denna sin karakter och i uppfattningen förvexlas med de straff, som för gröfre brott ädömas.
En extrajudiciel bestraffning, som ofta måste ifrågakomma för ringa förseelser, kunde derigenom blifva ansedd hård och orättvis, på samma gång det vore att befara att, till följd af det lika straffsättet, afskyn för verkliga Iagöfverträdelser förminskades; och säkert skulle, vid sådant förhållande mången befälhafvare hellre, til! men för krigstukten, lemna en begången förseelse onäpst, än han befordrade den felande till en bestraffning, af hvilken han fruktade sådana följder, som här blifvit antydda.
Att emellertid det hinder, som nu vid de indelta regementena möter för arreststraffs verkställande, blifver undanröjdt, anser dock Kommittéen vara i hög grad af behofvet päkalladt; och då, enligt Kommittéens ofvan yttrade åsigt, sådant ej utan stora olägenheter låter sig göra genom de allmänna täugelsernas begagnande för dylika straff, torde någon annan utväg för ändamålet ej finnas, än att särskilda miiitär-arrester för dessa regementen inrättas, och Kommittéen får derföre i underdånighet tillstyrka nådigt bifall till det förslag i sådan syftning, som, enligt hvad af Kommittéen tillgängliga handlingar inhemtas, redan förut är Eders Kongl.
Maj-.ts nådiga pröfning understäldt.
Häraf synes att Kommittéen väl ansett att under vissa förhållanden, såsom under marscher och tåg, om skeppsbord, dä hinder mötte för annan bestraffnings verkställande, prygel- och daggstraffen borde qvarstå, men derjemte fästat uppmärksamheten på den omständighet att, så vida dessa straffs användande må kunna behörigen inskränkas, militärarrester mäste för indelta arméen inrättas, der extrajudiciel bestraffning för mindre förseelser kunde verkställas.
Detta vore naturligtvis ännu nödvändigare, derest ifrågavarande straffarter helt och hållet afskaffades; och det torde icke kunna bestridas att dylika arresters uppbyggande, hvartill medel, så vidt jag vet, för närvarande icke finnas att tillgå, borde föregå ett sådant afskaffande.
Hvad sålunda blifvit sagdt afser likväl endast prygel- och daggstraffen såsom extrajudiciel bestraffning, för hvilken ett hufvudvilkor är att den må kunna så hastigt som möjligt verkställas och, synnerligast under ofvan antydda förhållanden, så litet som möjligt hindra den bestraffade från uppfyllande af honom åliggande skyldigheter i tjensten.
— Helt annat är prygel- och daggstraff, som af domstol ådömes.
— Då kan, till följd af de från domstols förhandlingar oskiljaktiga omgångar t. ex. protokolls-justering, afvaktande af besvärstidens utgång m. m., straffet i allt fall icke så hastigt följa pä förbrytelsen; och, hvad som måste anses af ännu mera vigt, då är den förbrytelse, hvarför straffet skall af domstolen utsättas till prygel eller dagg,ti anseende tili antingen sin beskaffenhet eller sitt återupprepande, sådan, att genom den brottsliges längre hindrande från tjenstgöring ringa eller ingen skada sker, helst han oftast efter undergånget Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 11. 11 straff bör eller åtminstone borde från all vidare gemenskap med regementet eller korpsen skiljas.
Om såiedos fråga nu vore endast om en underdånig anhållan, det Kongl. Maj:t täcktes i nåder föreskrifva, att vid alla de tillfällen, då vid domstol till afdömande förekomme brott eller förbrytelser, för hvilka straff af prygel eller dagg finnes i de för krigsmakten gällande lagar och författningar stadgadt, nämnde straffarter icke finge ådömas, utan straffet i stället utsättas till deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, — så skulle jag för mia del icke hafva något att emot en sådan anhållan invända.
Men nu deremot, dä den anhållan, hvars framställande till Kongl. Maj:t Utskottet tillstyrkt Rikets Ständer, omfattar afskaffande af ifrågavarande straff arter‘jemväl såsom extrajudiciel bestraffning; — då Kongl. Maj:t för föga mera än ett år sedan, efter både sakkunnige och lagkunnige personers hörande, utfärdat en författning, som för sistnämnde fall, ehuru med vissa inskränkningar, bibehåller prygel- och daggstraffen; — då det sålunda är anledning för alla att förmoda och för dem, som dela mina åsigter, att hoppas, det Kongl. Maj:t icke heller nu skulle kunna anse det med god ordnings vidraagthållande inom krigsmakten förenligt, att, innan andra anstalter, derest lämpliga sådane kunna förefinnas, blifvit vidtagna för att göra kroppsstraff^ umbärliga, bifalla deras fullkomliga afskaffande; — och då jag, för min del, skulle anse det vara med Rikets
Ständers värdighet mera öfverensstämmande att icke till Kongl. Maj.-t framställa en anhållan, den jag, pä ofvan anförda skäl, förmodar icke för närvarande kunna vinna bifall; så får jag vördsamt till Rikets Ständer hemställa, att samtlige de i detta ämne väckta motioner icke må till någon åtgärd föranleda.;) Af Herr Grefve Taube, Henning Adolf, och Herr Professoren Sundberg.
Slockholm, tryckt hos N. Marcus, 1860.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 12. 1 N:o 12.
Ant. till Exp.-Utsk. den 25 Maj 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om nedsättning i expeditionslösen.
Inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln har Herr Friherre Hermelin, Carl, och inom Hedervärda Bonde-Ståndet Carl Gustaf Sköldberg från Nerikes län, med hvilken sednare Olof Larsson, Erik Olsson och Guslaf Hultman från samma län samt J. M.
Lundahl från Skaraborgs och Sven Rosenberg från Christianstads län sig förenat, i ofvanberörde syfte väckt motioner, af hvilka den förra blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad, men den sednare öfverlemnad till LagUtskottets behandling; i anledning hvaraf, och jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottet dem begge handlagt.
Herr Friherre Hermelin har anfört, att ehuru den sednast utfärdade förordningen om expeditionslösen på det hela taget tillfredsställt å ena sidan allmänhetens fordringar på ett ordentligt utskrifningssätt och å den andra vederbörande domares och expeditionshafvandes anspråk i afseende på en skälig expeditionslösen, syntes likväl den förhöjning, som i den sistnämnda egt rum, hafva medfört den olägenhet, att eggelsen till att uppskjuta målen från ting till ting blifvit ökad.
Om än påståendet om denna bevekelsegrund ofta kunde bestridas, saknades likväl icke anledningar till misstanka härutinnan; och då den högre lösen, som utgår för lista och 2:dra arken af en expedition, måste antagas förnämligast verka i omförmälda hänseende, har motionären hemställt, att berörde högre lösen måtte allenast en gång uti hvarje mål få beräknas, ehvad detsamma förekommer å en eller flere rättegångsdagar i stad eller å ett eller flera ting på landet; förmodande motionären, att, i Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 2 Afd. 7 Haft. i 2 Samtnans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Elcon.-Utskottets Betänkande M 72. händelse
Domares inkomster derigenom kunde anses betydligt eller obehörigt förminskas, medel borde kunna finnas att desse tjenstemän på annat sätt vedergälla.
Riksdagsfullmägtigen Sköldberg åter har, under uppgift, att en allmän missbelåtenhet försports öfver den, enligt nu gällande författning, alltför högt bestämda lösen för nedannämnde handlingar, i anledning häraf, och då det icke syntes skäligt, att t. ex. för sådana från Länsstyrelser utfärdade expeditioner, till hvars uppsättande och utskrifvande efter formulär hvilken yngling eller renskrifvare som helst kunde användas, och hvilkas antal ofta kunde inom en Länsstyrelse uppgå ända till 5,000 om året, allmänheten skulle betungas med den dryga lösen, som för dylika expe ditioner nu är bestämd, föreslagit, att följande rubriker i expeditions-taxan måtte sålunda ändras:
Protokoll, annat, ehvad det innefattar beslut eller icke:
Lsta arket 1 R:dr 25 öre.
2:dra arket 1 » — » hvarje af de öfriga arken — » 75 » Resolution, med rubrik:
Lsta arket
I » 25 » 2:dra arket 1 » — » hvarje af de öfriga — » 75 » Stämning, offentlig 1 » 25 » Utslag, med rubrik, Lsta arket f » 25 » 2:dra arket -I » — » hvarje af de öfriga — » 75 » Utskottet anser sig hafva skäl att betvifla, såväl att inom landets
Domare-korps de finnas, hvilka, i fråga om tvisters uppskjutande eller afgörande i rättan tid, låta sig ledas af ofvan antydda egennyttiga bevekelsegrund, som ock att någon allmän missbelåtenhet med den nya expeditions-taxan eger rum.
I det förra hänseendet må det dessutom anmärkas, alt Domare icke kunna hafva någon vinst af att öka antalet af de s. k. domboksmålen.
Desse äro nemligen de, som orsaka mesta besväret och påkalla det dyrlegdaste arbetsbiträdet.
Om man endast har hänsyn till de med embetet förenade inkomster, skulle det säkerligen för de flesta Domare vara en fördel att slippa expeditionen af nämnda mål, och de domsagor anses också för de förmånligaste, der tvistemålens antal äro, i förhållande till öfrige rättsärenden (såsom inteckningar, lagfarter m. m), mycket ringa.
Det torde i allmänhet kunna antagas, att en Domare icke förser sig med flere arbetsbiträden, än att han kan gifva dem tillräcklig sysselsättning.
Om han nu, på sätt förstbemälde motionär antydt, skulle söka att för kommande tingstur bereda sig en tillökning i domboksmålens antal, skulle sådant för honom medföra nödvändigheten att förse sig icke allenast med flere renskrifvare, än förut, utan äfven med ännu ett s. k. juridiskt biträde för nämnda måls uppsättning; och sådant skulle medföra en kostnad, som visserligen icke kunde uppvägas af den inkomst, det ökade expeditionsantalet skulle inbringa.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Vtskottels Betänkande JYS 12.
Det (innes derföre ingen anledning att antaga, det begär efter pekuniär vinst kan bos
Domaren vara motiv för obehörigt uppskof med tvisters afgörande, hvilket i allt fall är belagdt med ansvar; och då, efter hvad nyss är anmärkt, det torde vara obestridligt, att de ifrågavarande expeditionerne, såsom förenade med det drygaste arbetet, icke böra beläggas med ringare lösen, än de mindre mödosamma bära ; anser Utskottet sig icke kunna annat än afstyrka allt afseende å Herr Friherre Hermelins ifrågavarande motion.
Beträffande Sköldbergs framställning, torde det vara tillräckligt att erinra derom, att, genom bifall till densamma, expeditionslösen i många fall skulle blifva lägre, an som före utfärdandet af den nya taxan var förhållande!.
Då nemligen hos Rådstufvu-rätt första arket af Dom löstes med 42 sk.
Banko eller 1 R:dr 31 öre och andra arket med 75 öre, första arket af Resolution eller Protokolls-utdrag, som innefattade beslut, med 94 öre och andra arket med 56 öre. samt för Protokollsutdrag från Härads-rätt eriades 1 R:dr 42i öre för första arket, 56 öre för andra arket och 28 öre för det tredje; blef, i anseende till den dragna stil, som då nyttjades, det som nu, med tätare stil och ökadt antal skrifna rader på sidan, inrymmes på ett ark, hetaldt med högre belopp, än som enligt motionärens förslag skulle, utgå, enär, efter det äldre expeditionssältet, två ark, skrifna med s. k. dragstil, icke motsvara ett ark, skrifvet med tät stil; hvadan ett fullskrifvet ark af det sednare slaget innefattar så stor expedition, som efter den äldre taxan var belagd med 3 arks lösen.
— För offentlig stämning var lösen tillförene vid Rådstufvu-rätt 4 R:dr 50 öre och vid Härads-rätt 4 R:dr Riksmynt.
Jemför man härmed äfven i öfrigt nu gällande expeditions-taxa, så finner man, att lösen för Under-rätts protokoll och utslag icke blifvit synnerligen förhöjd, och i allt fall icke på långt när i samma förhållande som lefnadskostnaderna stigit.
Att numera minska denna lösen, på sätt motionären föreslagit, skulle leda till att, tvärtemot den förnyade expeditions-taxans ändamål, nedsätta expeditionshafvandes inkomster långt under hvad de vid bättre förhållanden och billigare lefnadskostnader varit.
Domare på landet hafva så godt som ingen lön på stat sig anslagen; ty i sådant hänseende kan man knapt taga i beräkning deras kontanta lön, som vanligen icke öfverstiger 4 00 R.dr; och en stor del af desse embetsman äro icke heller försedde med boställen.
— Hvad åter de hos Konungens Befallningshafvande anställde expeditionshafvande angår, hafva äfven deras inkomster, beroende hufvudsakligen af det antal lagsöknings- och exsekutions-ärenden, som af dem handläggas, på sednare tider undergått en icke obetydlig förminskning, enär mängden af dylika ärenden, enligt statistiska uppgifter, öfverhufvud aftagit.
Ett undantag torde i detta hänseende hafva visat sig under tiden närmast efter den stora penningekris, som för ett par år 6edan inträffade, och då lagsökningarne måhända någonstädes varit så talrika, 4 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 12. som motionaren antyder; men på dylika företeelser lärer man icke kunna bygga de förutsättningar, som måste ligga till grund för bestämmelser uti förevarande hänseende.
Ehuru Utskottet alltså icke finnér skäl att biträda Sköldbergs motion om nedsättning af den omförmälda protokollslösen i allmänhet, har Utskottet likväl vid pröf ningen af samma motion funnit lösen i ett visst fall, nemligen i fråga om protokoll rörande förordnande eller entledigande af förmyndare, vara högst betungande för fattigt eller mindre bemedladt sterbhus, och att beloppet af denna lösen kunde något nedsättas.
Berörde handlingar, som sällan innehålla mer än några rader, ej heller äro svära att uppsätta, drogo tillförene en lösen af 36 sk.
Banko eller 'i R:dr 42| öre Riksmynt, men böra nu lösas med 2 R:dr sistnämnde mynt.
Denna skilnad är, efter Utskottets åsigt, allt för betungande för obemedlade omyndige, helst utfärdandet af ifrågavarande handlingar kan ofta förekomma flere gånger i afseende på en och samma omyndiga person.
En nedsättning i denna lösen torde derföre hafva lika mycket skäl för sig, som den i expeditions-taxan utsatta lindrigare lösen för protokoll öfver aflagd borgenärsed.
Men då det skulle medföra svårighet att för olika bemedlade omyndige tillämpa olika lösen, samt den enhet och enkelhet, hvilka alltid böra finnas i uppställningen af en expeditions-taxa, skulle rubbas genom antagandet af två olika slags lösen för enahanda legala handling, har Utskottet ansett lämpligare att alla dessa handlingar böra tillgodonjuta samma lindring, hvilken Utskottet trott billigtvis kunna åstadkommas, om den nu stadgade lösen för protokoll rörande förmyndares förordnande nedsättes till enahanda belopp, som för bevis öfver aflagd borgenärsed i expeditions-taxan finnes utsatt, eller En R:dr; och får Utskottet, i enlighet med dessa åsigter, hvilka ock vid sistlidne riksdag gjorde sig gällande såväl inom det sammansatta Utskottet som hos Rikets Ständer, vördsamt hemställa, alt hvad Riksdags-fullmägligen Sköldberg i fråga om nedsättning i expedilions-lösen yrkat, icke måtte i vidsträcktare målto bifallas, än att Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse lill Kongl. Majit anhålla, det Kongl. Mayl täcktes i nåder göra den ändring i expeditions-taxan, att lösen för protokollsutdrag, som endast innefattar förordnande eller entledigande af förmyndare, eller begge delarne, nedsättes lill enahanda belopp, som nu finnes för bevis öfver aflagd borgenärsed stadgadt.
Slockholm den 46 April 4860.
Besvoch Ekon.-Utskottets Betänkande M 13. 5 N:o 13.
Alik. till Exp.-Utsk. dea 25 Maj 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt förslag om åläggande för Domare pä landet att kostnadsfritt tillställa rältssölcande de expeditioner, som ej i behörig tid varit tillgängliga alt lösas.
Under förmälan, hurusom det vore vanligt, att då vid ett tings slut en del expeditioner icke hunnit utskrifvas före
Domhafvandens afresa från tinget, sådana expeditioner efteråt blefve skickade till Länsmannen i distriktet, och att denne för sitt besvär att tillställa de rättssökande deras handlingar affordrade dem 75 öre Riksmynt för hvarje expedition, med hvilket belopp alltså den tillständiga lösen i sjelfva verket ökades och parter obehörigen betungades; har Riksdagsfullmägtigen Måns Månsson från Calmar län, uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet memorial, väckt förslag om utfärdande af det stadgande, att den Domhafvande, som icke vid tingets slut har utslag och andra expeditioner utskrifna och färdiga att af vederbörande lösas, skall, vid ansvar, låta tillställa de rättssökande deras handlingar utan annan lösen, än den expeditions-taxan föreskrifver.
Denna motion har blifvit remitterad till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, men till följd af ärendets beskaffenhet ansetts tillhöra Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som härmed får afgifva utlåtande öfver densamma.
Uti 15 § af Kongl.
Förordningen om expeditionslösen den 30 November 1855 föreskrifves, att de expeditioner, som, efter afslutadt ting, icke blifvit före Domhaf vandens afresa från tingsstället löste, böra af honom öfverlemnas till Länsmannen eller annan lämplig person, för att tillhandahållas vederbörande emot lösen, samt att för de expeditioner, som icke blifvit inom 14 dagar efter tingets slut utlöste, ege Bih. till R.
Prot. 1859 A 1860. 7 Sami. 2 Afd. 7 Baft. 2 6 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 13.
Domaren att låta utmätningsvis uttaga lösen.
Att Länsmännen skulle ega att, för sitt besvär med expeditionernes »tillhandahållande» åt parterna, af desse fordra betalning, dertill ger författningen icke anledning, lika litet som den synes medgifva Domare att, på det sätt motionären uppgifver vara vanligt, genom bemälde kronobetjente utkräfva lösen för expeditioner, som icke varit i rättan tid färdigskrifne.
Om någorstädes så tillgår, anser Utskottet ett dylikt förfarande icke hafva stöd i gällande föreskrifter, och det beror alltså icke på lagstiftningen att sådant undanrödja.
Då nu härtill kommer, att ansvar för den expeditionshafvande, som låter komma sig till last att icke hafva i behörig tid färdiga de rättssökandes expeditioner och andra handlingar, redan finnes i 19 § af förenämnde Kongl.