Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Aro n u b a r n e n — j a g t ä n k e r härvid- lag företrädesvis på gossar — därjämte nå- got n ä s v i s a oeh förnumstiga, så få de lätt den otrefiiga v a n a n att vilja blanda sig i de v u x n a s samtal för att låta det ytliga vetande, de u p p s n a p p a t u r tidningarna, lysa fram; de tillåta sig o m d ö m e n om snart sagdt allt och u p p t r ä d a som s m å löjliga politiei och » för- ståsigpåare ».
Ofverdrifver j a g tilläfventyrs?
Ar j a g k a n s k e den enda, som r å k a t på så- d a n a obarnsliga, lillgamla s m å individer?
Hvilken af b a r n e n s själsförmögenheter får en s u n d och p a s s a n d e n ä r i n g genom tidnings- l ä s a n d e t?
Att den s k a d a r tankeförmågan, tror j a g mig redan lfafva påvisat.
J a g vill gärna tillägga, att b a r n e n s omogna o m d ö m e lätt blir förvirradt genom alla de olika åsikter och framställningar, som ideligen möta i de dag- liga tidningarna.
De förlora k a n s k e förmågan att s m å n i n g o m bilda sig ett eget o m d ö m e.
De bli v a n a att taga allt u r a n d r a h a n d.
Ar det svårt för en vuxen att behålla sitt and- liga o b e r o e n d e midt u n d e r alla d e s s a pres- s e n s skärmytslingar och pennfäktningar, som dagligen förekomma, h u r skall det då gå för ett b a r n s outvecklade urskillningsförmåga?
Men k a n s k e är det de u n g a s känslolif och inbillningsförmåga, som fördelaktigt p å v e r k a s af h v a d de läsa i de dagliga t i d n i n g a r n a?
J a g tror det icke.
J a g vill hellre se min son sluka den ena indianboken efter den a n d r a, till d e s s h a n blir sexton år, än låta h o n o m fråssa i polisunderrättelser, själfmords- skildringar och n e r v r e t a n d e beskrifningar p å alla förekommande brott och olyckshändelser.
J a g vill hellre låta h o n o m läsa litterära alster, som k a n s k e öfverstiga h a n s fattningsförmåga, hellre tillåta h o n o m läsa ett d r a m a af S h a k e - s p e a r e eller en r o m a n af Viktor R y d b e r g, hvilkas s k ö n h e t e r h a n ä n n u ej tillfullo kan u p p s k a t t a, än låta h a n s känsla förslöas oeh h a n s fantasi g r u m l a s genom läsandet af allt det moraliska elände, som återspeglas i d e dagliga tidningarna.
D ä r m e d vill jag dock icke hafva sagt, att icke s å d a n a böcker och tidningar, s o m äro särskildt skrifna för ung- d o m e n, skulle v a r a den allra lämpligaste lektyren.
K a n s k e vi nu äro e n s om, att de dagliga t i d n i n g a r n a äro en o p a s s a n d e föda för gossens tankeförmåga, känsla och fantasi.
Men n u k o m m e r den a n d r a, vida s v å r a r e frågan.
H u r u kan m a n förhindra detta o n d a?
Barn finnas, som icke alls äro r o a d e af läsning, men d e s s a h ö r a säkerligen till u n d a n t a g e n.
De flesta sluka med begärlighet allt, som de k u n n a k o m m a öfver, l ä x b ö c k e r n a oeh veten- skapliga a r b e t e n naturligtvis u n d a n t a g n a.
Att se tidningar i d e r a s h ä n d e r är visst icke ovanligt; b å d e följetongen och notisafdelnin- gen reta d e r a s nyfikenhet.
Skall man n u helt enkelt förbjuda dem att röra vid de intres- santa papperen?
Den förbjudna frukten är söt, oeh det kan lätt h ä n d a, att tidningarna dragas fram i smyg, n ä r föräldrarne vändt ryggen.
Nej, det finns en b ä t t r e utväg.
J a g vill taga mig friheten att å b e r o p a min egen erfarenhet, så att ingen m å k u n n a säga, att jag talar om omöjligheter.
Då vår äldste gosse blifvit så g a m m a l, att han började kasta nyfikna blickar på de af de vuxna så begärligt slukade bladen, talade j a g till honom ungefär så h ä r: » Min k ä r e gosse, du skulle nog h a lust att titta i tid- n i n g a r n a, m e n vet du, af flere skäl föredrar j a g att du låter bli.
Om du n u gör mig till viljes oeh låter dem vara i fred, skall jag i stället b e r ä t t a för dig däraf så mycket, som kan i n t r e s s e r a dig. » Han uppfyllde min ön- skan, och äfven jag höll min del af ö v e r e n s - kommelsen.
J a g b e r ä t t a d e för honom en hel del, exempelvis general Gordons sorgliga öde och hjältemodiga död, Stanleys u p p s ö k a n d e af E m i n P a s c h a, drag af m ä n n i s k o k ä r l e k och m a n n a m o d —, kort sagdt, allt som k u n d e intressera h o n o m.
Ibland, då det förekom en artikel, som förlorade på att ej återgifvas ordagrant, läste j a g den högt för h o n o m, eller också l ä m n a d e j a g h o n o m tidningen och s a d e: » Detta får du g ä r n a läsa, om du vill. » N u är h a n öfver femton år, han vistas ej längre i h e m m e t, och naturligtvis hvarken kan eller vill jag n u m e r a fordra en s å d a n åter- h å l l s a m h e t af h o n o m.
Men jag är glad öfver, att j a g u n d e r de egentliga b a n a å r e n k u n n a t afhålla h o n o m ifrån de fördärfliga tidningarna, och jag h o p p a s, att h a n s smak och urskill- ningsförmåga n u m e r a äro så p a s s utvecklade, att han ej mera skall röna s a m m a s k a d a däraf som i yngre år.
Med h a n s yngre bror förfar j a g på s a m m a sätt och hitintills med s a m m a lyckliga resultat.
J a g bör k a n s k e tillägga, att b å d a g o s s a r n e läsa ofantligt gärna, och att det icke ä r af brist på läslust, som de l ä m n a t tidningarna åsido.
Detta tillvägagående förutsätter naturligtvis tvänne s a k e r: för det första lydiga gossar, som äro r ä d d a att göra sina föräldrar emot oeh för d e r a s skull g ä r n a vilja b ä r a en liten försakelse, för det a n d r a riklig lektyr af annan, lämpligare beskaffenhet; ty n ä r i n g kräfver ett b a r n s känslo- och tankelif, för att icke tala om den lekande fantasien, som ä r d e n n a å l d e r s s k ö n a s t e, men äfven farligaste före- t r ä d e.
Hvad m a n u n d a n d r a g e r b a r n e t med d e n e n a h a n d e n, m å s t e man i en a n n a n form återgifva det med den a n d r a, a n n a r s blir l ä s a n d e t i smyg en n ä s t a n oundviklig följd af en s å d a n njugghet.
Därför, k ä r a föräl- d r a r, om I, liksom j a g, insen faran af det anticiperade tidningsläsandet, så skaffen m å n g a g o d a b ö c k e r o c h u n g d o m s t i d n i n g a r; spåren hellre i något annat, men låten ej de u n g a s själs- förmögenheter svälta eller få en d å l i g n ä r i n g; våren r ä d d a om d e r a s nerver, om d e r a s k ä n s - lighet och icke minst om d e r a s förmåga att k o n c e n t r e r a u p p m ä r k s a m h e t e n på ett värdigt föremål i stället för att låta den splittras oeh förflyktigas bland t i d n i n g s s p a l t e r n a s m å n g a - handa.
Incognita.
En ungdomstidning, som för sitt friska, o m v ä x l a n d e innehåll oeh sin rena, fosterländska a n d a vunnit s å v ä l för- ä l d r a r s oeh l ä r a r e s v a r m a e r k ä n n a n d e som den u n g a publikens lifliga tycke, ä r Kamraten, illustrerad tidning för Sveriges ungdom.
Den h a r från m å n g a håll b e t e c k n a t s som Skandi- naviens obestridligen förnämsta u n g d o m s b l a d och vill göra allt för att fortfarande häfda d e n n a ställning.
» K a m r a t e n » u t k o m m e r med två n u m m e r i m å n a d e n hela året om, äfven u n d e r skolferierna, då de unga ej minst u p p - skatta en hjälpare och deltagare vid syssel- sättningar och lek.
Ä n n u k u n n a alla n u m m e r från årets början erhållas, om p r e n u m e r a t i o n med det första verkställes å n ä r m a s t e p o s t - anstalt.
Yinter.
Två bergslagshistorier.
Ä n k a n s son.
fp|i|et led mot k v ä l l.
Solnedgången b r a n n blodröd p å a n d r a sidan sjön, skogen stod ogenomträngligt svart mot den flamman- de b a k g r u n d e n.
S k y m n i n g e n började falla, s ä n k t e sig som en slöja, s n a b b t och obevekligt.
Ljus blin- k a d e allt flere i stugufönstreu p å s t r a n d e n, och reflexerna af a f t o n r o d n a d e a böljade a l l t b l e k a r e i sjöns s p e g e l b l a n k a is.
E n ä n k a bodde i en af stugorna på stran- den; hon h a d e det smått, men hon h a d e en son, som gjorde h e n n e fattigdomen dräglig.
V a c k r a s t v a r han af t r a k t e n s barn, främst v a r h a n i lek och a l l v a r.
I n g e n j a g a d e s n a b - b a r e än h a n fram öfver den frusna sjön, in- gen stod smidigare och ståtligare än h a n i hoppet, n ä r pojkarne h a d e skidtäfling där- u p p e i Björkebergsbacken.
Och primus var han i skolan — det fanns ingenting, som h a n ej vid första blicken förstod och behöll i min- net.
H a n v a r som s k a p a d af ett a n n a t äm- ne än de a n d r e, h a n v a r ä m n a d a t t stiga högre i världen, än h a n s fäder förmått.
Och u t a n oro i n v ä n t a d e ä n k a n den ålderdom, h v a r s stöd h a n s k u l l e bli.
cSi^&gt; Och hennes spinnrock s u r r a d e i k a p p m e d t a n k a r n a, m e d a n m ö r k r e t föll.
Solnedgången flämtade och s l o c k n a d e b a k o m skogen, och sjön l å g s v a r t som n a t t e n.
M e n d ä r n e r e v a r d e t lif och l u s t i mörk- ret.
D e voro s a m l a d e där, hela byns ung- dom, som s k y a r i storm hvirflade de om hvar- a n d r a, isen y r d e k r i n g s k r i d s k o r n a s s k a r p a klingor, och s k r a t t k l i n g a d e.
D ä r u p p e i stu- gorna v i n k a d e ljusen, och de t y c k t e sig k u n - n a höra b r a s o r n a s hemtrefliga, i n b j u d a n d e var- m a visor — • men h ä r v a r så friskt och skönt, och isen v a r så h ä r l i g t b l a n k och fin — hej, hör, h u r d e t d å n a r oeh b r a k a r, s n a r t ä r vin- tern slut, t a g v a r a p å s t u n d e n, k a n s k e g å r sjön öppen i morgon d a g, t a g fatt, t a g fatt!
D e t v a r då, som det blef tyst och stilla i d e n m y l l r a n d e s k a r a n.
D e t gick som en s u c k öfver isen, så en andlös tystnad, som om m a n v ä n t a d e n å g o t fasansfullt, ingen visste h v a d, ingen v å g a d e röra en lem, för a t t ej det för- s k r ä c k l i g a skulle v a k n a, skulle b r y t a fram — så kom det som en vind, det blef en oro- lig b r å d s k a, d e t v a r som om m ö r k r e t själft fick lif, som om det tog gestalt i m ö r k a s k e p n a d e r, h v i l k a i ä n g s l a n l u p o fram och åter, m a n s å g ingenting, men m a n hörde s n a b b a, o l y c k s b å d a n d e h v i s k n i n g a r, halfkväf- da, tröstlösa snyftningar.
O c h u t a n a t t de visste, h u r det g å t t till, h a d e a l l a s a m l a t sig p å stranden i en s v a r t k l u n g a, och d ä r i midten låg h a n, den bäste och den störste af dem alla, g e n o m v å t och isig, u t a n a n d a cch u t a n lif.
D e t v a r ingen som sade något, deras stru- p a r voro som h o p t o r k a d e, och deras ögon h ä n g d e som i förtviflan fast vid h a n s d ö d a ansikte, som v a r h v i t a r e än snön.
M e n h a d e n å g o n v å g a t se u p p mot den n ä r m a s t e stu- gan d ä r i b a c k e n, s k u l l e h a n h a sett en s v a r t s k u g g a, som stirrade u t genom fön- stret liksom i en p å t r ä n g a n d e anings s t e l n a n d e skräck — — Gruf-Karin.
N i h a r v ä l hört s a g a n om Bergfrun?
H a r n i inte det, så behöfver ni endast v a n d r a ge- nom s k o g a r n a u p p till F i n n g r u f v o r n a, som g ö m m a sig i v i l d m a r k e n l ä n g s t norr u p p i socknen.
D ä r skall ni fråga efter G r u f - K a r i n, d å finns det alltid någon pojke, som k a n visa er vägen till en g r u f ö p p n i u g litet afsi- des från de a n d r a, den s v a r t a s t e och djupa- ste af dem a l l a, och d ä r vid r a n d e n af bråd- djupet sitter hon, som k a n b e r ä t t a er s a g a n om Bergfrun.
J a g kom dit en v i n t e r k v ä l l h ä r om sistens, och det v a r en k v ä l l, som j a g inte så snart glömmer.
D e t v a r i första s k y m n i n g e n, det v a r ä n n u ljust d ä r u p p e på höjden, men da- l a r n a, som löpte u t ä t alla h å l l djupt under, lågo i d u n k e l, oeh l å n g t bortom bergen p å a n d r a sidan lyste solnedgången med v a r m t eldsken och slog röda flammor u p p genom kvällens k a l l t g r ö n b l å himmel.
N ä r vi kom- mo fram u r skogen, som a l l a r e d a n stod svart och dödstyst, sågo vi ofvanom oss grufbygg- n a d e r n a resa sig d u n k l a och stora, och bred- vid en, som låg afsides från de a n d r a, syn- tes den s p ö k l i k t s v a r t a silhuetten af en män- n i s k o g e s t a l t mot den sidenröda b a k g r u n d e n.
D e t v a r G r u f - K a r i n — folk sade mig, att h o n suttit d ä r d a g u t och d a g in, så i å n g t de mindes t i l l b a k a, b å d e s o m m a r och vinter, tidigt om morgonen gick hon dit, och h o n s a t t d ä r till sent om k v ä l l e n, hon satt d ä r och v ä n t a d e a t t få se Bergfrun.
H o n t a l a d e om sin historia för hvem som ville höra, men aldrig gaf hon sin å h ö r a r e en blick eller tan- k e, det v a r som om hon b e r ä t t a d e endast för sig själf, för a t t smekas af det vemodiga tonfallet i sin egen röst, för a t t höra sin s t ä m m a alltid besjunga d e t t a enda, som v a r hennes lif.
O c h det var så h ä r hon t a l a d e: » Se, att Bergfrun lefver ä n, det tror inte ni, men j a g vet det, j a g.
J a g h a r sett skym- ten af henne, m å n g a gånger, fast j a g aldrig k u n n a t k o m m a henne n ä r a — hon ä r r ä d d för mig, det ä r hon, hon vet, a t t j a g s k a l l h ä m n a s en g å n g, h ä m n a s, därför att hon tog min k ä r a s t e ifrån mig.
N i tror, a t t det är s p r ä n g s k o t t e n, som d å n a och m u l l r a d ä r n e r e i g å n g a r n a, och a t t det ä r d y n a m i t e n, som b ä n d e r k l i p p a n i stycken d ä r n e r e i under- j o r d e n.
A n e j, det ä r nog Bergfrun, det; det ä r hennes dofva röst och hennes vrede som skrattar.
H o n h a r sitt slott därnere, h å l o r n a ä r o hennes g e m a k och schakten hennes k a m - rar.
M e n s t u n d o m får hon l ä n g t a n till da- gens ljus, och d å svingar h o n sig u p p u r djupet p å vingar, som g l ä n s a som bergens a l l a metaller, och d å d a n s a r hon öfver gruf- ö p p n i n g e n.
H v a r f ö r, tror ni?
I n t e vill hon fröjda sig å t solens sken och å t m a r k e n s fägring — ånej, h o n t r å n a r efter älskog, efter v å r a m ä n s s t a r k a f a m n t a g och v å r a gossars v a r m a l ä p p a r.
O c h fager ä r h o n, hon t a r deras h å g och v ä n d e r bort deras tan- k a r, följa måste de, ned störta de utefter k l i p p v ä g g a r n a, och h v a d som blir k v a r af deras u n g d o m, det ä r ett linöst stycke k ö t t och ett p a r stirrande, d ö d a ögon.
D e ögo- nen, de ögonen — de vidgade sig, n ä r de sågo Bergfrun, och de s l u t a sig aldrig, de stirra alltid l i k a isigt, l i k a liflöst.
Bergfrun tog lif och själ u r dem, och det v a r till hen- ne de t a l a d e sina sista ord, i n n a n de föllo — det v a r fagrare ord, ä n de t a l a t nånsin i lifvet.
H u r v a r det, min k ä r a s t e sjöng, n ä r h a n sett henne och n ä r h a n visste sitt öde.
Bergfru, Bergfru, sade h a n, d u ä r hvitare i b a r m e n än någon jordens k v i n n a, ingen ä r så mjuk och fager som du, n ä r du d a n s a r öfver det s v a r t a djupet, din kjol b l i x t r a r af guld och ä d l a stenar, och d u h a r k r o n a af röd k o p p a r och blyets g l a n s d r o p p a r k r i n g dig, och n ä r d u sjunger, ä r det m a l m som klingar, och n ä r d u ser p å mig och ler och bjuder mig din b a r m a t t hvila vid från allt lifvets ångest och möda, då vet j a g, a t t j a g skall dö, d å m å s t e j a g väl följa dig, ned i d j u p e t.
T r o r ni h a n h a d e ö r a för mig, n ä r han s a d e de orden, fast j a g ä n d å v a r hans käresta?
Och så p å n a t t e n föll han, och det v a r inte likt a t t få lif i honom, Bergfrun l ä m n a r ingenting k v a r, hon.
Där- nere p å botten l å g h a n, h a n s k r o p p h a d e j a g k v a r, a r m e n k u n d e j a g l ä g g a om mitt lif, och l ä p p a r n a k u n d e j a g k ä n n a mot mina — men h a n s t a n k a r h a d e j a g inte, h a n 3 lif h a d e hon tagit ifrån mig, hon Bergfrun — men vänta, ' v ä n t a, j a g s k a l l väl k o m m a hen- ne p å lifvet en gång, och då skall j a g fråga henne, h v a d hon h a r gjort med honom, min gosse, och d å s k a l l det bli en d a n s neri djupet!
» G r u f - K a r i n s l u t a d e med ens, hon gaf till ett h å r d t s k r a t t, och så v a r det tyst.
Det v a r inte godt för mig a t t säga n å n t i n g hel- ler, jag smög mig bort och v ä n d e åter mot dalen.
J a g såg mig om, i n n a n j a g gick in i djupa skogen, och d ä r satt hon än och stir- r a d e ned i grufvan, hennes orörliga silhuett t e c k n a d e sig s v a r t mot den blodröda solned- gången.
D e t ä r l ä n g e sen den kvällen n u, men G r u f - K a r i n sitter nog k v a r d ä r u p p e än i d a g.
Karl Erik Forsslund, Kvinnofrågorna vid årets riksdag.
f vinnofrågan och arbetarefrågan lära ju vara tidens viktigaste, allvarligaste, till sina kon- sekvenser mest genomgripande spörsmål.
I littera- turen märker man det granneligen — men i poli- tiken?
Hvad särskildt angår frågor berörande kvinnans ställning i samhället, kan det visserligen inte på- stås, att riksdag och regering helt och hållet non- chalera dem — det vore för mycket sagdt — men inte heller lägga statsmakterna i dagen något synnerligen varmt reformnit på kvinnolagstiftnin- gens område, det är åtminstone fullt säkert.
Vid innevarande års riksdag har man att an- teckna en k. proposition angående barnmorskors pensionering, en motion-om statsanslag till under- stöd åt läroanstalter, som utbilda lärarinnor i hushållsgöromål och en dito om strängare lag- bestämmelser i fråga om faders skyldighet att lämna uppfostringshjålp till sitt oäkta barn.
Den sistnämnda motionen är väckt af kontrakts- prosten J.
G. Hazén, som i Andra kammaren re- presenterar Vestbo härad af Jönköpings län.
Motionären framhåller skarpt det orättvisa i att modren, kanske oftast den minst felande, i fler- talet fall blir den, som ensam får bära bördan af barnets uppfostran, medan fadren genom att af- flytta från orten och — som det heter — göra sig osynlig, lätt nog undandrager sig hvad som borde vara och äfven enligt lag är hans ovillkor- liga skyldighet.
Föräldrar skola i mån af behof och hvar efter sin förmåga hjälpas ät att försörja hvarandra och sina gemensamma barn, så bjuder lagen, och den gäller äfven för illegitima förbindelser.
Men flyttar fadren, som sagdt, sin kos, eller saknar han ut- mätningsbara tillgångar, så faller hela bördan på modren, och hon har ingen möjlighet att gent emot den försumlige eller tredskande barnafadren göra sin rätt till uppfostringsbidrag från hans sida gällande.
Modren kan lagen nå, men icke fadren.
&gt;En sådan skriande åtskillnad, » säger motionä- ren, » vid i grunden likartad förseelse måste förr eller senare vika för den ur kristendomens djup framsprungna humanitetsidé, hvilken framtränger i denna tid och kännetecknar sig äfven däri, att den häfdar den svagares rätt.
Inför densamma är det visst, att det bör komma till kraftigare erkännande och klarare uttryck, att sedlighetens plikt och upprättelsens förbindelser äro lika för man och kvinna — och detta icke allenast till fromma för sedligheten själf, utan jämväl till för- mån för de arma, vanlottade barn, hvilka redan från början äro ställda utanför ett föräldrahems ljuflighet och därför böra i de öfriga samfunds- formerna vinna ett ökadt stöd. » Hr Hazén har i den danska lagstiftningen funnit förebilden till den reform han påyrkar.
I Dan- mark är en moders ställning i det fall, hvarom här är fråga, långt bättre tryggad än hos oss.
Ar det så att det henne tilldömda uppfostringsbidra- get icke i rätt tid betalas, och kan hon förete attest från den kommun, hvari hon vistas, att hennes förmögenhetsförhållanden och arbetsförtjänst icke tillåta henne att ensam sörja för barnets försvar- liga underhåll och uppfostran, så är hon berätti- gad att fordra bidraget för det sista året från fattig- vården i den kommun, hvari fadren uppehåller sig, utan att detta betraktas som en henne meddelad fattighjälp.
Lyckas det icke att finna hans uppe- hållsort, kan bidraget affordras den kommun, han i fattigvårdshänseende tillhör.
Modren erhåller sålunda under alla förhållanden det henne tiller- kända bidraget, och den kommun som utbetalat det, äger sedan att gent emot den försumlige fadren med rätt stor kraft göra sin rätt gällande, vare sig genom införsel i hans inkomster, utpantning eller tvångsarbete.
Med hänvisning till den danska lagen begär nu motionären af riksdagen, att den måtte hemställa till regeringen om förslag till liknande bestäm- melsers införande i vår fattigvårdsförordning.
Att i dylika bestämmelser skulle komma att ligga förödmjukelse och kännbart tvång för den försum- lige fadren, erkänner motionären villigt, men han anser ock, att farhågan för ett sådant tvång skulle verka hälsosamt och manande till frivillig upp- görelse.
Därigenom skulle också » en mera kraftig förnimmelse göra sig gällande, att förseelse kräfver uppgörelse, och att denna uppgörelse från mannens sida éj är så att säga en nådegåfva, utan en verk- ligt borgerlig plikt inför en icke allt för vanmäktig lag. » Den andra här ofvan omnämnda motionen är väckt af Göteborgsrepresentanten i Andra kamma- ren, folkskolläraren A. F. Liljeholm.
Mat och dryck äro minsann inga oväsentliga faktorer för lösningen af det oss alla intresserande problem, som heter huslig lycka.
Men likasom vi i katekesen lärde oss att med » dagligt bröd » menas allt hvad till lifvets nödtorft och uppehälle kräfves, så måste vi då också till maten räkna duken, hvarpå den framsättes, noggrannheten hvar- med den serveras.
Så fattadt, ligger det icke så litet sanning i den utmärkte doktor Hagdahls hu- moristiska sats, att hustrun tillägnar sig mannens hjärta tvärs öfver middagsbordet.
Emellertid ingår en hel massa annat godt i hvad man kallar hushållsgöromål, hvilket icke torde be- höfva närmare utvecklas för denna tidnings älsk- värda läsekrets.
Det har i Iduns spalter skrifvits så mycket om bästa sättet att med små tillgångar få ett mindre hushåll att \ k ihop, så nog skall hr Liljeholm senteras, när han skrifver: » Man vågar tryggt påstå, att hustrurnas brist- fälliga kunskap i hushållsangelägenheter är en af de väsentligaste orsakerna till arbetsklassens då- liga ställning, » hvilket yttrande väl ändå torde tåla vid någon liten afknappning.
Med rätta påpekar dock motionären, hvilken demoraliserande inverkan ett oordnadt, vanvårdadt hem måste utöfva på samtliga famitjemedlemmarne,
70 icke minst på familjeförsörjaren själf, som af otrefnaden i hemmet lätt nog drifves till krogen, likasom barnen drifvas ut på gatan.
Att under sådana förhållanden undervisningen i hushålls- göromäl är en angelägenhet af den största bety- delse för folkets uppfostran till inre kraft och yttre välstånd, ligger i öppen dag.
Regering och riksdag anslogo år 1892 5,000 kr.
för beredande af undervisning i huslig ekonomi åt eleverna i den vid högre lärarinneseminariet anordnade fjärde årskursen.
Det undervisnings- ämne, som sålunda blifvit upptaget i läroplanen för de högre flickskolorna, bör icke heller undan- hållas folkskolorna, anser motionären, som erinrar, hurusom på senare tiden den viktiga frågan till- dragit sig synnerlig uppmärksamhet, ej blott af pedagoger, utan äfven af statsmän och national- ekonomer.
I Frankrike och Belgien har regerin- gen tagit den om hand, i England och Skottland regeringen och kommunerna, i Tyskland och Schweiz föreningar och enskilde.
Öfver allt anses den som en sak af största vikt.
Första försöket i vårt land gjordes i Stockholm 1881, där f. n. undervisning i hushållsgöromål meddelas i 4- folkskolor.
I Göteborg inrättades tio år senare ett skolkök, hvarest öfver 400 flickor från stadens folkskolor åtnjutit dylik undervisning.
Exemplen från Stockholm och Göteborg hafva bland andra orter följts af Malmö, Nyköping och Lysekil.
Svårigheten har emellertid varit att anskaffa fullt dugliga lärarinnor, och det är för att afhjälpa denna brist, som hr Liljeholm föreslår ett anslag om 3,000 kr.
för år 1896 att användas till under- stöd åt läroanstalter, som utbilda lärarinnor i hushållsgöromål med särskildt afseende fäst vid folkskolans flickor.
Den behjärtansvärda motionen synes förtjänt af all framgång.
Så; återstår då att nämna några ord om rege- ringens förslag till en pensionsanstalt för barn- morskor.
Det har tillkommit på initiativ af riks- dagen, som år 1888 aflät en skrifvelse i ämnet till regeringen.