Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En gammal gumma, som allt sedan 1864 idkat lösdrifveri, kommer helt gemytligt emot mig och önskar » god jul ».
Hon ser glad och förnöjd ut, hon är som en huikatt i fängelset, utanför hvilket hon numera i-j skulle trifvas.
» Här ä ' bättre än på ' Söder ' och ' Grrubben ' », — försäkrar hon, — » här ä ' bättre mat, och så ä ' di snällare mot en. » Då fångarna kommit upp på logementen, utdelas af vaktkvinnan brefven, hvilka natur- ligtvis på julaftonen äro mera än vanligt efter- längtade, i synnerhet af straffångarne, som dä merendels få några rader från hemmet.
De lyckliga, hvilka erhållit bref, kasta sig nu med ifver däröfver, och de, som ej själfva kunna läsa, vända sig till någon läskunnig för att få hjälp med att dechiffrera raderna, hvilka måste läsas om flere gånger.
Sedan börja de utbyta nyheter hemifrån, och under en lång stund hör man nyfikna, ifriga meddelanden om brefven: » den spräckliga kon har nu kalfvat, men vi kan inte lägga på kalfven, för vi ska ' samla te smör » eller » nu har Lars Erson giftat sej ' me ' Inga », eller » välkommen hem, kära barn, de ' ska ' inga titta snedt på dej, för den, som är utan synd, han kaste den första stenen », eller något dylikt.
med att sjunga; till och med från Smedsgården höras toner, det är några lösdrifverskor, som en gång under forna bättre tider studerat sångkonsten, och som nu på julkvällen sjunga en psalm för sina olyckskamrater i fängelset!
Så gå timmarne — den vanliga ronden och räkningen af fångarne ega rum — ljusen släckas — logementen stängas — mörker och tystnad inhölja gården och byggningarna — och jul- festen i fängelset är slut Men då jag kommer till det hem, där jag firar min julafton, • — då jag ser den festligt klädda våningen med julgranen och de af presen- ter öfverfulla korgarna, då jag ser de ungas glädjestrålande ansikten oih hör barnens skratt och jubelskrik — då är det, som hörde jag tusentals missljud möta mig, jag måste vända mig bort ifrån alltsammans, gå ia i mitt rum och under några ögonblick vara för mig själf ... Och länge efteråt, sedan mitt öga vant sig vid de ljusa rummen och mitt öra vid glädje- ropen, ser jag i fantasien framskymta än ett trotsigt likgiltigt ansikte, hvars hårda drag inga julminnen förmå uppmjuka, än en sorgsen tår- fylld blick, full af drömmar om barndomens försvunna julglädje.
Men hos en del af fångarna väcka dessa erinringar från hemmet en ännu djupare längtan än kyrkan och psalmerna, och medan de andra prata, sitta dessa tysta för sig själfva, försjunkna i tankar, likgiltiga för allt omkring dem ...
Där vid kakelugnen sitter t. ex. en straff- fånge, en barnamörderska, med hufvudet stödt mot handen och det bref, hon nyss läst, liggande på knäet.
Stora tårar rinna utför hennes bleka ansikte, och bröstet häfves upp oeh ned af den häftiga sinnesrörelsen.
Jag går fram, helsar på henne och trycker hennes hand.
Hon besvarar vänligt min hels- ning och reser sig upp.
» Ni har fått bref hemifrån? » frågade jag tve- kande.
stå därutanför, » det var då riktigt rart främ- mande, riktigt, riktigt rart.
Och så kommer fru Setterholm precis som efterskickad.
Vi ha just kaffet på bordet ».
» Tack, snälla fru Nykvist, det skall smaka mycket godt.
Jag har sprungit hela morgonen i regnvädret.
Men för att vara ärlig, så får jag lof att bekänna, att jag kommer inte all- deles utan ärende ».
» Det dröjer vi med », sade fru Nykvist, » till dess vi värmt oss med en kopp ur glaspum- pau.
— Fru Setterholm borde skaffa sig en pumpa.
Det är märkvärdigt, hvad kaffet blir godt i sådana. » De båda fruarna drucko och pratade en god timme, och till slut skulle då ärendet fram.
» Ack ja, jag är ute och springer för att samla ihop en liten sunarna till en familj, där mannen brutit benet af sig, och barnen inte ha något att äta.
Det är ett sådant elände.
Nu kommer också värden och hotar att kasta ut dem på gatan, om han inte får sin hyra. » » J a », sade fru Nykvist, » det är den vanliga historien; sjukdom och fattigdom, sådant hör man så ofta.
Man tycker, att man borde hjälpa, och man borde det verk- ligen.
Men ser fru Setterholm — om hvar och en hjälpte sina närmaste, sä blef nöden aldrig så stor.
Jag har en syster, som blef enka med fyra barn, » fru Nykvist fick vid dessa ord tårar i ögonen.
» V i voro som lif oeh själ i vår flicktid.
Allt hvad jag kan undvara är det både min skyldighet och mitt hjärtebehof att ge åt henne. » » Ja, d ' ä ' från syster min », svarade hon snyftande, » min lilla syster, som jag är så glad vid.
hon skrifver så vänligt oeh godt, och d ' ä ' så tungt att sitta här och vara ett s ' ånt dåligt exempel för henne.
» Hon vänder sig bort och gömmer ansiktet i händerna.
» Och en så ' n här afton ä ' det värre än van- ligt, » fortfor hon mellan snyftningarna, » att tänka på, hur di har det där hemma nu, d ' ä ' så tungt, så tungt.
» Jag kunde ingenting svara; jag tryckte blott ännu en gäng hennes hand och vände mig bort — äfven jag med tårar i ögonen.
Men nu ringer klockan till aftonvard och afbryter alla samtal.
Fångarna tåga ned i matsalen för att där intaga sin julgröt.
Äfven de fångar, som sitta i cell, trakteras härmed, och det är en vemodig syn att se dem äta sin grötportion vid skenet från det enda ljus, som svagt upplyser den lilla cellen.
Det är deras julafton — gröten och det tända ljuset!
Då aftonvarden är slut, förströ sig fångarna Hvem är den lyckligaste af två kvinnor?
Ä r det den, som är högst älskad?
Nej, det är hon, som älskar högst.
A. de Mussal.
Fru Nykvist arbetade upp sig till den ärli- gaste och ömmaste systerkärlek.
» Jag vet ju, hvad hon, stackarn, måste för- saka och arbeta.
Jag skulle nog gärna ge, men när man har så nära anförvandter, som 071 nära på lida nöd, dä tycker jag, att man hat- en tydlig fingervisning, hvar man skall hjälpa.
När en syster.
» Här af bröt fru Nykvist af verklig rörelse sitt tal.
Hon kände sig på gränsen till det sublima.
Fru Setterholm blef så deltagande för fru Nykvists syster och hennes fyra barn, att hon icke sade ett ord mer om hennes fa- milj, hon bara tackade för det utmärkta kaffet och gick.
Medan fru Nykvist plockade in småbröden, tänkte hon fortfarande på den stackars Anna och hennes svårighet att kunna ta sig fram i lifvet.
Påminnelsen om henne väckte just en känsla af ädelmod inom henne, hennes själ snuddade så tätt intill plikten, att blotta när- heten däraf kastade liksom ett skimmer af till- fredsställelse öfver hennes inre.
Men så kommo dagens bestyr och plånade ut alltsammans, och på aftonen fick hon naturligen förströelse för sina tankar af allt, som berättades i Nyheterna, som hon alltid gömde till kvälls-lektyr.
När hon följande dag gick upp till Stock- holms Enskilda bank för en liten omsättning, så klack det till i henne, då hon tog emot räntan och i detsamma såg en sparbössa, hvarpå stod: » För husville män. » Då hade hon icke längre kvar gårdagens ärliga rörelse, men hon hade känslan af en skyldighet, när hon kom ihåg formeln: » Jag har en syster », och hon vände bort ögonen från sparbössan.
Fjorton dagar senare in i november var det den där vedgubben, som högg fingrarne af sig.
Hustrun kom och grät och beklagade sig, och fru Nykvist hade redan en krona i nypan, men så kom hon hastigt att tänka: » syster! », och så bytte hon om till tjugufem öre.
Och så gjorde hon gång på gång.
Det blef hennes stående tes, som rörde henne, som ingaf henne en känsla af rättfärdighet och ansvar, som riktigt höjde henne i hennes egna tankar: » Jag har en syster!
Skulle någon ha, så vore det hon. » Och så nalkades julen.
Det blef så mycket utgifter, som det alltid blir den tiden.
Man måste ja ha litet snyggt, och fru Nykvist hade för ingen del mycket att ta af.
Litet fick man väl lof att underhålla huset, om det inte all- deles skulle förfalla, och litet mera mat än vanligt måste man ju ha till helgen, ifall någon skulle helsa på.
Man fick väl lof att någon gång se sina vänner, när man själf var bjuden både här och där.
Och det där trefliga teköket, som hon gått och sett på i bodfönstret i tre månader!
Det må man då medge, att till julen kunde hon då kosta på att ge sig själf en pre- sent, så mycket måtte man då ha rättighet till, när man inte spenderar mera på sina nöjen, än hon gör!!
Ja, det är märkvärdigt, hvad de där helgerna ta pengar.
Bara tvätten blir ju ett helt kapital.
» Stackars Anna, — — men vänta bara — — till nyåret — — » Men hur det var så gick nyåret oeh så gled året så småningom vecka efter vecka för fru Nykvist som för andra, med små dag- liga bestyr till sitt slut.
Ibland kom där cn hastig tanke: » Ja, nästa vecka.
det skall då bli s ä k e r t.
» Emellertid sträfvade » stackars Anna » i sin utkant af den lilla småstaden natt och dag för sig och barnen, utan aning om, hvilken sköld hon var mellan mänskligheten och fru Nykvist, som fortfarande vid förekommande fall till sin egen och andras belåtenhet begagnade trollfor- meln: » Jag har en syster! » Amanda Kerfstedt.
V i d middagen var hon långt ifrån så glad som vanligt och blef nästan lika otålig, när lilla Signe kom och kysste henne, som när Karl knöt upp hennes förklädsband.
Hon ville vara i fred, och hon hade beslutit en sak: att antingen rädda familjens anseende eller också inte vara med och se på, när det gick förloradt.
I den vägen gjorde hon också två försök.
Det första utfördes en stund, sedan de stigit upp från bordet.
Skiss af A n n a Wahlenberg i ä ' bortbjudna i kväll, » sade gross- handlarn, i det han kom ut från sitt rum sysselsatt med att knyta natt- rockskordongen om lifvet.
Han hade nyss kommit hem, och liten och satt som han var, pustade han ännu efter trapp- promenadens och omklädningens ansträng- ningar.
» Hvart då, pappa? » En ung, blond flicka med ett lifligt, rund- kindadt ansikte vände sig om från buffeten, där hon höll på att ordna alla dryckeskan- nor och muggar, hennes far fått till julklapp.
» Till Wennmarks. » Om grosshandlarn varit en god iakttagare, skulle han nog kunnat märka ett rödaktigt skimmer, som spred sig öfver dotterns klara hy, men han såg inte vidare på henne, utan började vrida och vända på kannorna.
» Ja, det vill säga, » fortsatte han, » det skulle väl snarare vara en påstötning än en bjudning.
Jag träffade Wennmark utanför Stöhrs, och han tyckte, jag gärna kunde kom- ma hem till honom och spela vira med hans svåger.
Man skulle någonting göra på tret- tondagsafton. » » Men då ä ' det j u bara du, som ä ' bjuden. » » Nej, för all del.
D u kan j u ta dina barn med, sa ' han. » » Tror du han menade Karl också? » frå- gade den unga flickan dröjande.
» D e kän- ner ju ingen annan än mig.
Karl var inte med, när vi gjorde visit hos dem, oeh inte heller var han hemma, när fru och fröken Wennmark var på återvisit hos mig.
Så de ha aldrig sett honom. » Grosshandlarn gjorde helt om på klacken.
V a r det någonting, som förargade honom, så var det visiter.
Han kunde inte begripa, hvarför man högtidligt måste gå och figurera emot hvarandra två förmiddagar, innan man kunde ha trefligt tillsammans på en efter- middag.
Det var alldeles händelsevis han hade tagit sin äldsta dotter med sig upp till Hon hade icke utan hemlig glädje funnit Svens bästa jacka förskönad med en stor lucka i ryggen, om hvars tillvaro egaren un- der en hel vecka lemnat världen i okunnig- het, ty han var ingen vän af bråk i förtid.
Med detta plagg på armen inträdde hon i faderns rum och förklarade som sitt bästa råd, att man skulle ge barnen litet russin Wennmarks och mandel och låta dem stanna hemma al- en söndagsför- lihop, ty det vore synd, om Sven skulle sitta middag, efter- ensam på trettondagsafton.
som de ändå voro ute på Hennes * far sköt upp glasögoneni pannan promenad, och han hade ett och tittade på henne.
par ord i affärer att säga auditören.
» Den, som inte kan följa med, blir hemma.
Och så kommer flickan och gör det De som kan går med, har jag sagt, och där- till visit!
med punkt. » » D u med dina visiter!
Ni ska med allihop, Det han hade sagt,- det hade han sagt.
både du och Karl och alla de andra. » Ja, hon kände tillräckligt sin fars fasta ka- Hon stirrade på honom alldeles häpen.
raktär, och när hon kom ut, höll hon nästan » Nej men pappa, inte går det a n.
på att gråta i kapp med Sven, som kastade » Går det inte an!
Jag får säga dig, Hed- sig öfver en soffkarm och stortjöt, när han vig, att jag anser mig ha lefvat länge nog fick höra sin fars dom.
Men hvad tjänade för att veta, hvad som passar sig.
Ni går det till, att han var hemma, när alla de an- med allihop, och därmed punkt. » dra skulle vara med!
Det var j u bara synd Han gick tvärt in i sitt rum, och där fick om honom.
Han hade nyss stått på hufvu- Hedvig stå vid sin buffet och fundera.
det af glädje öfver bortbjndningen.
Hon hade flere dagar gått och undrat, om Hon letade fram hans näst bästa kostym, de inte skulle blifva bjudna till Wennmarks, sydde i knappar, tvättade, borstade och gnug- men att bjudningen skulle komma på det gade under Svens stigande intresse, tills den här sättet, det hade hon inte tänkt sig.
För blef någorlunda passabel, och gick därefter henne hade den hägrat som ett större afton- in till sin far igen med ett mycket lidande sällskap, helst med dans.
Hon skulle haft utseende.
Hon hade så ondt i hufvudet, att sin nya mattblå crépeklädning med de svarta hon inte kunde följa med.
kokarderna, som hon nyss fått hem, som var » Prat », sade fadern och vände tidningen.
så enkel och chic, " som klädde henne så väl, » Hvad ä ' det för konster?
Nu vill jag, att och som han, Anton Wennmark, docenten, du ska gå med. » icke sett på de julbaler, där de träffats.
Si- Hon stod och höll i dörren.
sta gången hade han sagt, att hans ferier » Men jag kan väl inte gå, när jag mår snart voro slut, oeh att han skulle tillbaka så illa.
» till Upsala, men att han hoppades de skulle » Pytt, litet hufvudvärk!
Jag gick på bo- råkas innan dess.
lagsstämma i fredags, när jag hade tand- Oeh nu skulle de verkligen råkas en gång värk.
Sätt på dig du och se glad ut. » till!
Han höll tidningen för ansiktet igen, och Inte på bal.
Ingen musik omkring dem.
Hedvig gick, men inte såg hon precis Ingen tete å tete i en fönstersmyg med sol- glad ut.
fjädern viftande emellan dem, inga täflande Klockan half sju gaf man sig af.
Först kavaljerer, inga nådiga blickar, inga blom- gick grosshandlarn själf, och så alla hans mor, ingen tunn luftig dräkt, intet chic!
barn, Hedvig, nitton år, Karl sjutton, Märta Hon skulle komma i en mörkbrun ylle- tolf, Sven tio, Gustaf åtta och Signe sju år.
klädning, som missklädde henne, hälften bju- När hela gåsmarschen kom in i tamburen den och hälften objuden och eskorterad af hos Wennmarks blef den alldeles full, och en rad barnungar, som inte voro bjudna alls.
Hedvig hade riktigt svårt att komma fram Det var då visst och sannt, att hon lika till spegeln.
väl som pappa unnade syskonen ha roligt, men man skulle väl också tänka litet på familjens anseende, och när fint folk har många barn, visas aldrig hela barnkammaren på en gång, om den också vore inviterad på kort.
Tänk bara att gå och vara barnvakterska en hel kväll, hon som varit baldrottning förra gången hon träffade honom.
D å hade hon hållit honom stramt.
Han hade fått tigga länge, innan han fick sin tredje dans, och när han ville stjäla en tappad blomma, hade hon slagit till honom med soltjädern.
Men nu skulle hon knappt våga tala med honom.
Hvad skulle han tänka om henne och hennes familj!
Hvad den där klädningen satt illa!
Håret hade hon heller inte fått bra, och hon var varm och upphettad i ansiktet, som om hon stått framför spiseln och Jagat mat.
Ah, hvad hon såg tarflig ut!
Salongsdörren slogs upp.
Fadern steg på, och de andra efter.
Där var han!
Jo, han kände igen henne!
Hon glömde all förlägen- het och förtret, medan han helt varmt höll hennes hand och tackade för sist.
Men länge fick han icke hålla den, ty där räcktes upp en tredje liten hand emellan dem.
Det var Signe, som hade brådtom med att göra ifrån sig sina hels- ningsbestyr.
Hon kunde inte vänta.
Ä n måste hon springa upp för att öfver- tala Gustaf att skona bordsfötterna eller be Märta låta bli att skrufva sig mot gardinerna eller hindra Sven från att visa sin skicklighet i att spela Gubben Noach på flygeln.
Och hvar femte minut kom Signe till henne, såg upp med ett par strålande ögon och le- ende mun, sade tyst, att hon ville tala med henne, och drog henne bort i något hörn, där hon stod och hviskade, frågade och pe- kade på allt möjligt, som om hon aldrig förr i sitt lif sett en finare salong.
Docenten gaf hen- ne ett handslag och såg sig en smula för- vånad omkring.
Han hade tydligen icke haft en aning om, hur många systrar och bröder Hedvig hade.
» Nå, det var snällt, » sade han, » det var riktigt snällt, att ni tog era syskon med. » Trodde han, det var hon, som tagit dem med?
Hedvig kände, att hon blef allt rödare och röda- re, och var glad, när fru Wennmark drog henne bort att dricka te.
Där stodo bara ett hälft dussin kop- par på bordet, men jungfrun kom strax in med flere par.
Bar- nen ordnades på sina stolar, och sedan de slutat teet, försökte dottern i huset att roa dem med lekar i salen, medan de fullvuxna spredo sig i de andra rummen, antingen för att spela eller konversera.
Alla människor voro vänliga och artiga mot Hedvig, men hon kunde inte hjälpa, att hon kän- de sig förlägen och främmande i kväll och mest för Anton Wennberg.
Det gick inte för dem att prata som förut.
Men så fingo de inte heller vara i fred.
Just när de höllo på att tala om den blif- vande vårfesten i Upsala, kom Märta och ställde sig att hänga på Hedvig med armen öfver hennes axel och höra på med den mest spända och obehagliga uppmärksamhet.
Och så var det omöjligt att hålla tillsammans sina tankar och vara intressant, när man jämt skulle tänka på småbarnen ute i salen.
De- ras mor var död sedan flere år, och Hedvig visste mer än väl, att alla deras brister i sätt, klädsel och uppförande voro stora sy- sters fel, som inte uppfostrade dem bättre.
» K o m ska vi leka en rolig sittlek!
Ni få lof att vara med allihop, » sade fröken Wenn- mark i salongsdörren med Signe i ena han- den och Sven i den andra.
Efter ett allmänt uppbrott placerade man sig på stolarna, som barnen ställt upp i en väldig ring ute i salen, och leken begynte.
Bäst det var, observerade Hedvig, att en af damerna drog på munnen, under det hon en- vist betraktade Gustafs långa ben.
Och hvad var det nu också, som slank kring hans dinglande fötter.
Hon flyttade sig in- till honom för att se bättre.
Det var nå- got slags papper, som hängde ut mellan snörena på skorna.
På den ena sidan var det hvitt, på den andra blankt svart.
Hon böjde sig ned och drog i det.
» Hvad ä ' det där, Gustaf? » Gustaf försökte se ogenerad ut, ryckte undan fötterna, göm- de dem så godt sig göra lät bakom stols- benen och låtsade, som om han ingen- ting hört.
» Hvar ä ' plösarna? » Intet svar.
» Hör du inte?
Hvar har du gjort af plösarna? » Hon hviskade, men det hade blifvit tyst i rummet, och alla lyssnade.
Gustaf tug- gade på näsduken och såg ned på golfvet.
» Jo, ser du, min fällknif ville inte rik- tigt gå igen och, och.
och då gjor- de den så illa fic- korna.
» » Hvar &amp; ' plösarna, frågar j a g?
» » Och ser du, där- för så.
så skulle jag göra den till slid- knif. » » Slidknif.
» » Men jag hade in- tet läder till slidan, och då tog jag.
för ser du, om man bara snör ihop skorna riktigt bra och har riktigt mörka strum- por, så behöfver man inga plösar.
Ville Malm har aldrig någ- Anton Wennberg var också stelare och tystare än annars.
Hedvig tyckte, att hans ögon följde henne med ett underligt uttryck.
Han hade nog gjort sig en helt annan före- ställning om henne i hvardagslag.
Det var hon säker på.
Hon var inte till sin fördel i kväll, det kände hon, och om han förut haft något intresse för henne, så försvann det nu, utan att hon kunde göra något för att hålla honom fast vid sig.
Hon var ta- fatt, dum, otreflig och tarflig i kväll och kunde inte vara annorlunda.
Åh, hon ön- skade sig långt därifrån!
ra han. » Gustaf tittade ned på sina marinblå ben.
Om de bara varit litet mörkare, hade han aldrig behöft några opålitliga svarta pappers- plösar, som åka undan.
Det fnissades rundt omkring.
Hedvig visste icke, om det var syskonen eller värdfolket, men hon var säker på, att ingen kunde för- stå, hur det kunde gå till, att sönerna i ett ordentligt hus begagnade svarta pappersplösar i skodonen.
Sedan hon varit ute med Gustaf i ett an- nat rum och efter förhållandena satt hans
skodon i bästa möjliga skick, återtog hon sin plats i stolsringen och försökte tvinga sig att visa uppmärksamhet för leken.
Oupphörligt kom den tan- ken för henne: hvad skall man tro om oss?
Och hon blef stelare än förut.
Det var en lättnad, när värdinnan slutli- gen kom och bad herrskapet stiga in i sa- longen, emedan supén skulle dukas fram.
Hedvig reste sig, glad att åtminstone komma undan de många blickarna.
Och när de flesta af sällskapet gingo in till herrarne för att se på spelet, passade hon på och kröp in i hörnet mellan soffan och ateniennen, tog Signe i knäet och visade henne porträtten i ett album.
Den lilla flickan satt med sin ena arm om hennes hals, medan hon flitigt vände bladen, frågande och pratande om alla herrarne oeh fruarna.
Men Hedvig svarade helt från- varande.
Hon satt i sina egna tankar.
Hvarför kom han inte till henne?
Han brydde sig då alls inte om henne.
På ba- lerna hade han sökt upp henne oupphörligt.
Men här i hans eget hem försummade han henne.
Hade hon då sjunkit så i hans ögon?
Signes frågor kommo emellertid allt spar- sammare och trögare.
Hennes lilla hufvud sjönk ner mot systerns axel, och albumet böljade glida ur hennes hand.
Hedvig märkte ingenting, förrän det var nära att falla ner på mattan.
D å tog hon hastigt fatt i det, lade det på bordet, makade det lilla huf- vudet med de slutna ögonlocken och det yf- viga, ljusa håret i en bekvämare ställning, knäppte händerna om den veka barngestalten och föll åter i sina tankar.
Hon hade suttit så några ögonblick, då hon plötsligt märkte, att någon stod bredvid henne, och då hon hastigt vände sig om, såg hon också, hvem det var.
Docenten stod där, helt lugnt stödd mot en stolskarm, och betraktade henne oafvändt och med en min, som om han stått där länge.
» Hvad ni skrämde mig!
Hvad gör ni där? » utbrast Hedvig nervöst.
Han kom fram och satte sig bredvid henne i soffan.
» Jag studerade, » svarade han.
» Det trodde jag ni hade slutat med, » sade hon med ett försök att skämta.
» Nej, jag har lärt mig mycket i kväll. » » A f mig? » » Nej, af era syskon. » Han lutade armbågen mot bordet och höll hufvudet i handen så, att nedre delen af ansiktet skymdes och detta helt och hål- let beherrskades af de mörka, gråblå ögonen.
Hedvig hade icke förr än nu sett, hur vackra, innerliga och goda de kunde blicka fram.
Hon tyckte, att de sågo djupt in i henne.
» När de hängde oeh drog i er och tog er bort i vrårna för att hviska sina hemlighe- ter, då lärde de mig en god del, » fortsatte han.
» Och när de kommo och kysste er, lärde jag ännu mer, och jag lär fortfarande af den där lilla där, som håller sin arm så fast om er hals oeh sofver så tryggt mot ert bröst.
Hon småler med sin lilla öppna mun.
Hon ligger så godt.
Vet ni, hvad hon lär mig? » » Nej. » Hedvig kunde icke se på honom.
» V i l l ni veta det? » » Ja, det vore roligt. » Nu hade hon hemtat sig och kunde se upp, men läpparna darrade litet.
» Då ska ' jag säga er det, men inte nu, inte här.
Får jag komma hem till er? » » Ja, » sade hon sakta.
Hvarje artig fras dog bort, innan den hann sägas ut.
» I morgon? » » Ja. » De sutto tysta.
Ett ögonblick vågade Hedvig åter se in i hans ögon.
Men nu strålade de så, att hon icke mer vågade se dit.
Värdinnan kom in.
Rummet blef fullt af folk.
Man reste sig och gick ut för att äta, och Hedvig gjorde detsamma.
Men hon rörde sig hela tiden som i en dröm.
Hon talade, pratade och skrattade, men tyckte sig ändå långt borta från alltihop.
Inte förr än hon kommit hem, gått om- kring och sysslat en lång stund och trädde in i sina småsyskons rum för att släcka ljuset, blef hon sig själf igen.
Hon smekte och kysste dem gång på gång.
Hon tyckte, att hon aldrig förr vetat, hur mycket hon höll af dem.
Och vid Signes lilla säng föll hon på knä, borrade hufvudet i kudden och kramade den lilla varma krop- pen intill sig.
Hvad var det, hon hade lärt honom, den lilla älskade ungen?
SfiLafc tfcött p å &amp; n å ui3 fi * å33en J-ag 3u totétig get.
me3 » änRefcj m u n n e n mig.
Cij; oofi fieta p a n n a n Hfa-ta Stoppat » tå-nfiet.