Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Senare har löjtnant Gad också avancerat till kom- mendörkapten och just i dessa dagar hissat sin chefsflagg på den eskader, hvarmed Dan- mark representerade vid Nord-Ostersjö- kanalens invigning.
Medan hennes make på 80-talet förde postångaren mellan Korsör och Kiel, satt fru Gad i Korsör och hade det långsamt.
Hon fick dock tiden ptt glida hän under flitig läsning, och medan hon härigenom utvecklades och mognade, dök åter författar- lusten fram.
Ar 1886 debuterade hon med » Ett aftenbesög » på den kungl.
Sedan har följt en hel rad skådespel, som företrädesvis sökt sina föremål i det köpen- hamnska societetslifvet, hvars milieu fru Gad känner till grund och botten och skil- drar med spetsig och fint skämtande penna.
I Stockholm uppförde det Ranftska sällska- pet för ett par år sedan med mycken fram- gång hennes » Ett silfverbröllop », och äfven till vår Dramatiska teater hittade hon i vintras vägen med sitt lustspel » Trogen som guld ».
Till hösten förbereder Köpen- hamns kungl.
teater en nyhet af henne: » Rörte V a n d e ».
Som vicepresident för » Kvinnornas utställ- ning » har fru Gad nedlagt mycken flit och arbete.
Blott i sin egenskap af författa- rinna möter hon fram med tre dramatiska tillfällighetsarbeten, afsedda för de uteslu- tande kvinnliga teaterföreställningar, som i samband med utställningen förberedas till augusti månad.
Angående själfva invigningsfesten, som försiggick den 22 dennes, skrifver Iduns närvarande korrespondent: Inbjudningskorten lydde på kl. 1, men redan vid 12-tiden begynte vagnarnes rad närma sig Industriutställningens stora por- tal.
Ingången till denna är särdeles smak- fullt dekorerad och tilldrager sig allmän uppmärksamhet för sin enkla stilfullhet.
Öf- verst synes en bild af drottning Margareta, omgifven af blommor och grönt.
Bland målningarnas blomstermotiv intager gullvif- van en framskjuten plats såsom utställ- ningens symbol och går ständigt igen i alla dekorationer, så inom som utom byggnaden.
Portalens hela dekoration är utförd af fru Holten.
I don stora vestibulen, i hvilken finnas Sälj ej för ytans skimmer din fromma barnalott, Ty, ack, den högsta visdom är högsta oskuld blott.
uppställda tvänne kolossala sfinxer af bild- huggarinnan Marie Nilssen, mottages den inträdande af unga hvitklädda flickor med röda skärp.
Det är de fungerande mar- skalkarne, hvilka stå till tjänst för de med lokalen obekanta.
Hvar och en af den stora komiténs medlemmar erhåller strax vid in- trädet en förgylld strålande gullvifva att bära på sin dräkt såsom utställningens em- blem.
Så äro vi då inne.
Uppför de mattbe- lagda blomstersmyckade trapporna buktar sig människoströmmen in i officersförenin- gens stora festsal, där hvar och en får sin plats anvisad.
I förgrunden synes en estrad för hufvudkomiténs medlemmar.
Framför denna stå förgyllda, med rödt sammet be- klädda länstolar, bestämda för de kungliga, och å ömse sidor af salen flere rader sitt- platser för de till festen inbjudna.
I salens bakgrund är rest en estrad, där sångerskan fröken Fanny Gntje dirigerar sin damkor.
Ännu hvilar dock taktpinnen, damerna vänta under lätt förståelig spänning på att få be- gynna kantaten.
Publikum väntar ock, med spejande blickar vända mot dörren.
Plöts- ligt går en hviskning genom församlingen: » de komma, » » de kungliga komma. » Och de k o m m o!
Först konungen och drottningen, efterföljda af utställningens pre- sident gehejmrådinnan Buch.
Därpå kron- prinsessan Lovisa, uppvaktad af vice presi- denten fru Gad.
Så prins Valdemar och prinsessan Marie, kronprinsessan af Grek- land, danska kronprinsparets alla barn och till sist prinsen af Hessen med gemål.
Toaletten var, hvad damerna anbelanger, förmiddagsdräkt med hatt och för herrarne frack.
Inga uniformer, inga glittrande ord- nar syntes.
Drottningen bar en grå siden- klädning och hvit spetshatt med lilasfärgade blommor.
Kronprinsessan var iförd en mörk- grön sammetsklädnirg, svart spetskrage med röd besättning och spetshatt med röda ro- sor.
De unga prinsessorna buro alla kläd- ningar af blekrödt crepe.
Prinsessan Louise en kapotthatt i samma färg som klädningen, de yngre, Ingeborg och Thyra, runda hattar med hvita plymer.
Prinsessan Marie bar mörkblå sidenklädning med röd besättning och hatt i motsvarande färger.
De båda främmande prinsessorna buro båda mycket ljusa sidenklädningar och voro liksom drott- ningen utan kappa eller något annat ytter- plagg.
Hufvudkomitén, liksom alla öfriga fun- gerande damer, hade valt toaletter, där gult och lilas utgjorde hufvudfärgerna.
T. ex. lilasfärgad klädning och hatt i samma, färg med gula blommor eller crémefärgad kläd- ning och hatt med gult och lilas.
Öfver- hufvud taget rådde i dräkterna en behag- lig enhet, parad med omväxling, och man märkte, att en konstnärlig smak varit be- stämmande vid det helas anordning.
Då de kungliga intagit sina platser, sätta sig ock de öfriga, och kantaten begynner.
Musiken är af fru Elisabeth Mejer, en sy- sterdotter till kammarsångare Simonsen, och orden af fru Blicher Clausen, en ättling af teologen och författaren Sten Stensen Blicher.
Musiken har en äkta nordisk klangfärg och isynnerhet var där ett omkväde: » de Sange, de gamle Sange » af intagande skönhet.
Så tystnar musiken och presidenten fram- bär i ett litet välformadt tal ett tack till enhvar, som hjälpt till att få utställningen till stånd.
Därefter träder vice presidenten, fru Emma Gad, fram och talar om utställ- ningens betydelse för kvinnorna och för kvinnlig utveckling.
Hon talar varmt och gripande, och vi beklaga blott, att utrym- met här icke tillåter ett återgifvande af ta- let i dess helhet.
Så vidtager kantatens senare afdelning, och då dess sista ton förklingat, reser sig drottningen, vänder sig mot församlingen och säger: » Så förklarar jag då härmed kvinnornas utställning öppnad! » Hvarpå de kungliga med uppvaktning och ledsagade af hufvudkomiténs damer gå ige- nom hela utställningsbyggnaden, begynnan- de med husflitsafdelningen och biblioteket, därpå in i hygieniska och filantropiska af- delningen, genomgå vidare skolutställningen och besöka till sist köksafdelningen, där förfriskningar intagas och där de unga prin- sessorna under stor förnöjelse göra sig hem- mastadda.
Klockan har emellertid blifvit half fyra.
Konungafamiljen med gäster och svit af- lägsnar sig.
Klockan 4 e. m. öppnas ut- ställningen för publiken.
» Måtte så denna utställning bidraga till att höja tron på kvinnans arbetsduglighet, och måtte den bringa oss många kära gä- ster från grannlanden, så att vi framdeles åter, under mera gunstiga förhållanden, kunna rrpptaga den vackra tanken med full tillslutning från hela norden. » Sång pä vattnet sll Ringen ä sol våra kinder bränner, * ' kvällen år soal och doftar jasmin.
Båten år fylld af leende vänner, fylld af blommor, lutor och vin.
Sjungen, jungfrur!
Ynglingar, låten tutornas strängar klinga sprödt, medan sakta den hvita båten vaggar oss bort från den dag, som dött, Lyckans rosor brinna röda, våra sorger ligga döda.
Ljust vi le mot hvarandra, vänner, le bland rosor och sång och vin.
L Genom det gröna strandstaketet slingra häckarnes blad och blom.
Om du kan nå en jasmin från sätet, bryt den åt mig, min hatt är tom!
Rundt omkring oss den bleka natten drömmer och tiger.
Tyst vi gå fram öfver skumma, gröna vatten.
Himlen är djup och tom och blå.
Och vi tiga och vi lyssna.
Våra tutors strängar tystna.
Kring oss drömmer den bleka natten, himlen är djup och tom och blå.
Hvarför tiga vi?
Stum du sitter, yngsta mö i vårt unga lag- Men jag söker ditt ögas glitter.
Skänker du mig din ros i dag?
En underbar ros!
Och hur blodröd sedan!
O, den är röd som ditt rödaste skratt!
Vore den icke vissen redan, skulle jag röfva den ur din hatt.
Tomt och sällsamt klinga skratten, men omkring oss tiger natten.
— Vore den icke vissen redan, skulle jag röfva den ur din halt!
En lifsfråga för hemmets frid.
Af Petrus Hedberg.
VY * Ytan alla omsvep kunna vi här genast y&lt;ir£j påstå, att friden och trefnaden i det enkla, borgerliga hemmet är i hög grad beroende af tjänstefolket och måhända i ännu högre grad af de kvinnliga än af de manliga tjänarne, då de förra ju helt naturligt genom sina sysslors art träda i en närmare beröring med familjen i dess intimare hemlif än de senare.
Och lika bestämdt uppställa vi den satsen, att mån- ga om icke flertalet af de kvinnliga tjä- narne, helst i städerna och framförallt i hufvudstaden, lämna mycket öfrigt att ön- ska i fråga om sin villighet eller sin för- måga att bidraga till trefnaden i huset.
De matmödrar och husbönder torde vara få, som ej gifva oss rätt i dessa påståenden.
Att angifva orsakerna till berörda miss- förhållande är mycket svårt, då de äro af synnerligen växlande och mångartad beskaf- fenhet, och det är icke heller vår afsikt att Hvarför slappas vår yras vingar, i denna lilla uppsats inlåta oss på den frå- hvarför tiga vi timmen lång?
g a n.
Ännu svårare är det naturligtvis att Hon, den yngsta, hvars stämma klingar finna botemedlen emot det onda, och man kan högt öfver våra i skratt och sång — icke heller hoppas att i en hast kunna se, hon år blek som den bleka natten: åvägabringa ett bättre sakernas tillstånd.
— » Rosornas tid är allt får kort. » — Men mycket kan vinnas på de partiela re- Och hon sliter sin ros ur hatten, formernas väg, och det är för en sådan, till kramar den sönder och slungar den bort.
utseendet liten och obetydande, men som Glädjens rosor vi tro ganska verkningsrik reform, vi denna lyste röda.
gång tagit till orda.
Det gäller det nu Våra löjen gängse sättet för utfärdandet af tjänste- äro döda.
betyg och ett förslag till en ny norm i Låt oss le mot hvarann i natten, detta hänseende.
le bland rosor och vin och sång!
Då vi skrifva detta, ligger framför oss Hjalmar Söderberg.
ett betyg, så lydande: I romanbi lagan begynner i dag, sedan » Fru Holmfrid » nu af slutats, en ny roman: » Portvakiar sonen » af den tyske författaren Otto Elster.
Detta arbete har i förf:s hemland väckt berättigad uppmärksamhet för det lika underhållande som djupgående sätt, hvarpå det behandlar några af vår tids mest brännande sociala och etiska frågor.
Det har ock rönt utmärkelsen att publiceras genom det högt ansedda skön- literära förbund, som existerar i Tyskland under namnet » Verein der Bucherfrennde ».
Vi kunna med visshet förutsäga, att det remarkabla verket i ovanlig grad skall fängsla och uppbygga våra läsarinnor.
Då vi för någon tid tillbaka på talrikt förekommande anledningar till vår läsekrets framställde frågan, huruvida ej flertalet helst såge, att romanerna i romanbilagan för fram- tiden icke illustrerades, hvarigenom, bland annat, ökadt textutrymme vunnes, uttalade sig ett så öfr er väldigande flertal af de af- gifna rösterna för oillustrerade romaner, att vi nu anse oss böra tillmötesgå denna ön- skan genom att, åtminstone tillsvidare, ute- slutaillustrationerna.
» Portvaktarsonen » in- föres därför utan alla teckningar.
Sedan detta arbete afslutats — det är jämförelsevis kort och kommer endast att vara omkring ett kvartal — ingår fru Lindhés med stort intresse motsedda, svenska nu- tidsberättelse » Skattepenningen ».
— » Jungfru X, som varit i min tjänst från den och den därifrån blir ledig, har under denna tid visat sig kunnig i van- liga hushållsgöromål och uträttat dem till min belåtenhet, hvadan hon rekommenderas till er- hållande af annan tjänst.
Namn och adress. » I första, ögonkastet tyckes detta vara ett godt betyg, men ser man närmare på det och besinnar man, hvad som icke står däri, finner man att det är ett mycket då- ligt betyg eller åtminstone ett mycket ofull- ständigt betyg.
Här namnes j u ej ett ord om tjänsteflickans moraliska egenskaper, om hennes ärlighet, sedlighet, tjänstvillig- het, arbetsamhet, ordningssinne m. m., och det är väl ändå just dessa egenskaper, som utgöra det förnämsta värdet hos en tjäna- rinna och som genom sin till- eller från- varo göra henne lämplig eller icke att upp- tagas som medlem af ens hushåll.
Då vi äro öfvertygade om, att många fruar bland dem, som komma att läsa detta, haft i sin hand många betyg liknande det, som vi här återgifvit, kunna vi konstatera som det första felet i det nuvarande sättet att skrifva tjänstebetyg, att de ofta äro ofullständiga.
Detta fel kan afhjälpas där- igenom, att betygsgifvarne öfverenskomma om att alltid afgifva sina betyg efter en viss stadgad, gemensam norm.
Så händer det ibland, att en tjänarinna, som söker plats, presenterar en mängd be- tyg, men undersöker man dem i fråga om tiden, finner man, att här och hvar luckor förefinnas, d. v. s. det finnes längre eller kortare perioder, för hvilka hon icke äger något betyg.
Den tanken ligger då nära till hands, att de betyg, hon under dessa perioder erhållit, varit sådana, att hon anser det vara bäst att icke förete dem.
Men detta skulle hon icke kunna göra, om hennes betyg inskrefves i en betygsbok med numrerade si- dor.
Om alla husbönder eller matmödrar, hos hvilka flickan tjänade, här i tur och ordning inskrefve sina betyg, skulle ju icke ett enda af dem kunna undanhållas på annat sätt än att ett blad i boken ut- refves, något som vederbörande säkerligen skulle akta sig för att göra, då hon visste, att en blick på betygens nummerföljd skulle leda till upptäckt af tilltaget.
Det förekommer ju också, tyvärr, att betyg förfalskas.
Väl är det icke att hop- pas, att detta skulle med absolut säkerhet förebyggas genom införande af betygsbo- ken, men vi hemställa, huruvida man icke kunde antaga, att det skulle förefalla lik- som mer riskabelt att inskrifva ett helt och hållet falskt betyg i boken, därifrån det sedan icke kunde undanskaffas, än att på ett löst pappersblad fabricera en attest, som efter omständigheterna kunde företes eller undan- hållas.
Ännu större skulle risken för den ena och garantien för den andra vara, om man kunde hoppas att i en framtid få betygsbokens införande stadgadt och dess officiella vitsord erkändt genom lag.
Och ändringar skulle icke lätt kunna göras i ett i boken inskrifvet betyg, alldenstund betygs- siffrorna skulle enligt vårt här nedan bifo- gade förslag stå i hvar sin särskilda ko- lumn och de andra, icke använda kolum- nerna, ifyllas med horisontala streck.
Vårt förslag är alltså detta: En betygs- bok, innehållande ett antal betygsblanket- ter, tryckes.
Ä dessa blanketter upptagas förutom tjänarens namn och den tid hon varit- i sin tjänst särskildt afgifna vitsord o m: ärlighet, sedlighet, ordentlighet, arbet- samhet, tjänstvillighet, raskhet, höflighet, renlighet och hälsotillstånd samt angående kunnighet i enklare eller finare matlagning, bakning, tvätt och strykning, klädsömnad, handarbeten, att förestå ett hushåll, att sköta barn o. s. v. För hvar och en af dessa egenskaper och färdigheter skulle särskildt betyg afgifvas med någondera af siffrorna 1, 2 eller 3, hvarvid 1 vore lägsta betyg
För de färdig- heter, som helt och hållet saknas, ifyllas de tre kolumnerna med horisontala streck, hvilket ju äfven skulle kunna göras, om man af en eller annan anledning ej anser sig böra lämna vitsord om ärlighet och sedlighet samt hälsotillstånd.
I fråga o m de sju andra » egenskaperna » åter borde betygsgifvaren vara skyldig att afgifva vits- ord genom utsättande af en af de tre siff- rorna.
Att en sådan betygsbok skulle medföra bestämda fördelar för matmödrarna bör ligga i öppen dag, men man invänder må- hända, att våra jungfrur ej gärna skulle vilja finna sig i en sådan anordning.
Här- på svara vi: De bättre ibland dem, de, som få och göra sig förtjänta af att erhålla ett godt betyg, lära icke hafva något att där- emot invända, och de sämre bland dem — ja, dem lär man väl så mycket mindre be- höfva fråga om deras åsikter och tycken, som det hela just skulle afse att i någon mån bidraga till att korrigera deras fel och göra dem till bättre människor än de äro.
Och då för öfrigt betyg om flit och upp- förande, om sedlighet och ärlighet utgifvas
och äro erforderliga för en mängd bildade män, om de skola söka en plats, borde våra jungfrur ej känna sig generade af att i detta fall vara med dem likställda.
Här bifogas betygsformuläret, sådant vi tänkt oss det.
Onskligt vore, att så många som möjligt ville yttra sig om detsamma och om förslaget i dess helhet i bref till redaktionen.
F o r m u 1 är.
B E T Y G n:r ... Jungfru.
som kom i min tjänst den - 18. —,,.
fpå egen begäran och tran densamma blir; ... •„.
, (efter at mig skedd uppsagn.
ledig den _ -.
- liar under denna, tid visat sig förtjänt af följande vitsord: t — to CO 1 Observera!
Siffran STA kolumnen, ran 2 BRH / FI zta i ANDRA 1, s o m sättes u t m ä r k e r LÄGSTA kolumnen o c h sillran 3 IFÖR- BETYG, siff- utmärker METLMI- i TREDJE k o l u m n e n g 21 jo P sr ~ o o&gt; LUXJ- betyg.
1 Ärlig och ' trogen 3Ifin om husets bästa Sedlig Ordentlig.
Arbetsam Tjänstvillig Rask i sina sysslor.
Höflig Renlig Hälsotillstånd II mellan betyg denna kol.
0 2 — 11 •• högsta betyg denna kol.
— II ö 3 ' 2 1 2 •&gt; — — 3 1 — Ager fallenhet för och kunnighet i: ^ nldiu e ' U t l a g n i n g ..... 2 8 Fmare) — 1 Servering oeh uppassning 2 Bakning - -- 1 — Tvätt och strykning Klädsömnad - Handirbeten — Att förestå ett hushåll — Att sköta barn Att ... Att ----- Att hvilket härmed till bevis meddelas.
, / kunna af mig erhållas- Muntliga upi&gt;lysningar \ lämnas icke.
Adress: 18 — Namn: Obs.!
I a k t t a g NOGA att s ä t t a siffran i rätt k o l u m n: 1 i för- sta, 2 i a n d r a o c h 3 i tredje k o l u m n e n.
S t r y k ett s t r e c k i d e k o l u m n e r, d ä r i n g e n siffra stär.
^^^^ Ny vår.
Skiss för I d u n af S o p h i e L i n g e.
|jet var » lågt i tak » i komministergår- den och väggarna där stodo tätt in- till hvarandra.
Detta förhållande blef så mycket kännbarare allt efter som barn- skaran växte till och i samma mån blef bullersammare.
När komministern satt på sitt lilla vindsrum — det enda » krypin » där han kunde få litet lugn — hörde han dock stojet därnerifrån som en jämnt brusande fors, och kanske smög sig detta som ett genomgående motiv in i de predik- ningar han där skref ner, ty en mera söm- nig åhörarkrets än hans kunde man näppe- ligen leta upp i någon landskyrka.
Och ändå var han en ganska begåfvad man.
Redan vid universitetet hade man ställt stora förhoppningar på honom och i honom velat se en blifvande väldig strids- man i mästarens tjänst.
Men så snart han aflagt sin sista examen, hade han gift sig med en fattig flicka och måste sedan, efter ett par års tjänstgöring som pastors- adjunkt, nöja sig med den lilla komministra- turen där nere på slättlandet och ändå vara glad åt att åtminstone hafva tak öfver hufvu- det och bröd för dagen åt de sina.
Iklädd sin gamla nattrock och med tobaks- pipan i munnen, stod han nu på förstugu- bron och såg sig vemodigt omkring i den torftiga omgifningen.
Blicken stannade till sist vid några knotiga fruktträd, under hvilka ett tunt lager af blomblad bildade en glän- sande duk.
En majstorm hade i natt bru- sat fram öfver nejden och beröfvat de gamla träden den vackra skrud, hvilken ännu i går gaf så rika förhoppuingar om en blifvande skörd.
» Sådant är lifvet » — tänkte kommini- stern och förde därvid sin hand med ett raskt drag öfver de mörka ögonen.
Som han stod där, hög och bredaxlad, såg han ut som en atlet, färdig att taga upp striden med lifvets alla vedervärdigheter, och ändå lag han fegt nere under bördan af de dag- liga brödbekymren.
Låt Herren lägga ordet direkt på dina läppar. » Redan som helt ung hade han många gånger ex tempore talat till sina åhörare och varit på väg att bli en predikant » på modet ».
Men långt ifrån att smickra honom hade denna äfgudadyrkän i stället stött honom tillbaka, och när han sedan ingick sitt tidiga, något förhastade giftermål, sval- nade plötsligt den beundran man ägnat ho- nom, och hvilken kanske var riktad lika mycket på hans person som på det af ho- nom så » talangfullt » förkunnade ordet.
Här nere på landsbygden, där denna stimulits fattades, hade han sedan gradvis, och för honom själf nästan omärkligt, stelnat till, och hans predikningar voro nu i allmänhet både andefattiga och slentriaumessiga.
Hans hustru, som bäst visste hur begåf- vad han i själfva verket var, sörjde i tyst- het däröfver och sökte vid hvarje tillfälle att blåsa lif i den döende lågan.
» Men hur är det möjligt att hålla tan- karne samlade under allt barnstoj, » bru- kade han säga, » och extemporera orkar Från det öppna köksfönstret hördes det jag ej. » Under detta: » jag orkar ej » dolde han knackande ljudet af en väfstol, och ett blondt.
kvinnohufvud skymtade emellanåt fram mel- sin andliga slöhet.
Ty det var ej förmåga, lan de fläktande jalousierna.
Ett par milda som fattades honom, utan endast verklig vilja grå ögon riktades då, än mot den sorgbundne att bruka det pund han fått.
mannen på trappan och än på barnen, som Däruppe på skrifbordet låg hans halffär- byggde ett sågverk nere vid bäcken, och diga predikan för morgondagen.
Den skulle från hvilka högljudda rop allt emellanåt hållas i grannförsamlingens kyrka inför en trängde fram till föräldrarnes öron.
mer än vanligt kritisk åhörarkrets, ty en mängd ståndspersoner funnos där i socknen, » Olof! » Väfstolens knackande hade upphört, utan och han visste hvad det gällde.
Bröd för att komministern märkte det, och hans hu- de många munnarne, hvila för den öfver- ansträngda hustrun och för honom själf stru stod nu tätt invid honom.
» Du är ledsen öfver någonting, Olof » — ännu mera.
För honom gällde det befrielse sade hon mildt — » låt mig dela dina be- från den andliga skendöd, under hvilken han våndades, utan att kunna göra sig lös där- kymmer.
» ur.
Allt det gamla skulle skakas af och » Inte mera än vanligt. » Han knackade med en retlig rörelse pip- han skulle börja ett nytt, friskt lif — med hufvudet mot trappräcket, så att askan yrde Guds hjälp.
Han var känd som en god kommunalman » Jo, det är någonting särskildt » — fort- och hade som sådan mycket anseende hos for hon envist — » någonting som oroar dig.
sina sockenbor.
Sina öfriga åligganden skötte han också pliktmessigt, så att därvidlag var Jag ser det. » » Du ser hur här är tilltygadt » — svarade ingenting att frukta, men.
han undvikande och riktade munstycket emot Han afbröt sin tankegång och följde hu- trädgården.
struns blick.
» Hvad ser du på, Hanna? » » Ja, men det är ändå inte det. » » På molnet därborta, som stiger allt Hon lade sin hand på hans arm och såg högre.
Länge har det samlat droppe efter honom frågande in i ögonen.
» Nej, du har rätt Hanna, det är ändå droppe, men snart är dess bärkraft slut, och då skall det falla ner öfver den törstiga jor- inte det. » » Du har j u så mycket som oroar dig » — den, vattnande de torra fårorna och lockande fortfor hon ifrigt — » men detta är någon- fram brodden till nya skördar.
Du skall ting nytt.
Är det.
? » Hon dröjde åter.
vara såsom det molnet, Olof! » » Ja, det är min prof predikan » — sade Det lyste till i hans ögon.
han och vände hufvudet ifrån henne.
» Jag » Du tror således ännu på mig, Hanna? » har nu suttit en god del af natten, sedan » Ja, Olof. » det blef tyst i huset, och arbetat på den, Han tryckte hennes hand och sprang, lätt men det ville inte gå.
Mitt hufvud är som som en yngling, uppför den knarrande trä- en ofruktbar åker.
Sådden ligger där, gror trappan.
Där stod han åter i sitt lilla arbets- och gror, men den kan icke spira upp.
Det rum.
Det var så trångt och kvaft därinne är endast ogräset som frodas. » och han behöfde nu så mycket luft, luft!
Hans ton hade småningom blifvit allt Han öppnade fönstret och lät den friska mera bitter, och då han slutade, drog han vårluften strömma in i rummet.
En liten en djup suck, som rystade hela hans väl- solstråle föll rakt på manuskriptet, hvilket låg halfskrifvet på bordet — var det en diga kropp.
» Har du vattnat sådden, » frågade Hanna fingervisning?
tyst, som om hon fruktat för att göra en Han tog upp bladet, ref det energiskt i så inträngande fråga.
flere bitar, som han stufvade ned i pappers- » Ja, med tårar och brinnande böner. » korgen, och sjönk sedan ned vid skrifbordet Hennes ansikte klarnade upp, och med med hufvudet lutadt i de sammanknäppta en profetisk blick i sina själfulla ögon såg händerna.
hon upp emot de förbiseglande molnen.
Så låg han länge orörlig.
Nedifrån köket » Då behöfver du ej frukta.
Skrif inte, ljödo åter väfstolens taktmessiga slag, och
en liten trädgårdssångare drillade vårfriskt i aspen utanför hans fönster.
Men han hörde det ej.