Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nemligen å landet under sön- eller helgedag all annan utskänkning vore förbjuden än på gästgifvaregårdar vid måltider till resande, så framt ej Konungens Befallningshafvande, på grund at särskilda omständigheter, meddelat undantag, egde deremot i städerna vederbörande myndigheter att bestämma, när, med undantag af Gudstjensttimmarne, utskänkning må vara tillåten.
Följden vore, att i städerna krogarne höllo8 öppna alla stunder på dagen utom under den offentliga Gudstjenst en.
Det vöre lätt att inse huru störande detta vore för sabbatshelgden. huru förderfligt för de unga handtverkslärlingarnes sedlighet samt huru skadligt ändtligen för handtverksmästarne sjelfva, som påföljande måndagen sällan finge någon nytta af sine arbetare.
Det skäl, som vanligen anfördes för bibehållande af ifrågavarande stadgande, att krogarne i vissa städer tillika äro de ogiftas af arbetsklassen egentliga spisställen, förlorade mer och mer sin betydelse, sedan man sett, att nödvändigheten och ett bättre tänkesätt låtit i deras ställe uppstå nykterhetsvärdshus oell ångkök, så att den nyktre arbetaren kunde, äfven utom krogarne, för godt pris erhålla cn sund förfriskning.
Ville man derföre saken, — bränvinssupcriets förminskning samt ordning och nykterhet åtminstone om sabbaten, — så måste man ock vilja medlet, hvilket vore utskänknings-ställenas tillslutande sådane dagar, då sabbatshelgden det fordrade.
— På grund häraf har motionären yrkat, att sista punkten i 2:dra momentet af 27 § i nu gällande Förordning måtte erhålla följande lydelse: ”Samma förbud gälle äfven för städerna, der Konungens Befallningshafvande ej annorlunda pröfvar nödigt, efter vederbörande myndigheters börande.”
Motion i enahanda syfte är ock väckt af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län.
Utskottet kan icke annat än erkänna både vigten af de skäl, hvilka till stöd för förslaget blifvit anförda, och det goda ändamål motionärerne åsyftat; men då en lag, som förbjöde ali försäljning af spritdrycker å sön- eller helgedag utom vid måltider till resande, ännu icke skulle vinna understöd i allmänna tänkesättet, utan sannolikt föranleda talrika lagöfverträdelser, vågar Utskottet till ifrågavarande förslag icke tillstyrka bifall.
Dessutom ligger ett korrektiv emot allt för stora missbruk af utskänknings-rättens begagnande å sön- och helgedagar uti den makt, vederbörande myndighet eger att inskränka tiden för utskänknings-rättens utöfvandc; hvadan Utskottet hemställer, att Doktor Säves och G.
Bjerkanders ofvanberörda förslag icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
I följd af det nya stadgande, Utskottet vid § 26 meddelat, bar redaktionen af ifrågavarande § måst något ändras; hvilken ändring Rikets Ständer torde godkänna. 16 Santmans.
Bevilln.-, Lag- samt Allm."liesv.- och Ekon.-Utskottets Bet.
N:o 11. § 31. (ny 32.)
Herr Dahm har uti sin motion föreslagit, att det i denna § stadgade förhud emot bränvius utdelning i handelsbod äfven utan betalning, mil utsträckas jemväl till de ställen, der födoämnen eller icke spritkal tiga drycker försäljas till förtäring pä stället; men som uti ifrågavarande § förekomma orden: ”salubod för bandel med andra varor än bränvin”; hvadan det af motionären åsyftade förbud redan finnes, hemställer Utskottet, att berörda förslag icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. § 33. (ny 34.)
Utskottet har redan anfört åtskilliga motioner, nemligen Doktor Sandbergs, Prosten Meléns och Herr Wants, uti hvilka omförmäles det kringgående af nu gällande författnings föreskrifter, som på många orter lärer sålunda föröfvas, att flere personer sammanskjuta penningar till inköp af det minsta qvantum bränvin, som säljaren lagligen får afyttra, eller 15 kannor hos partiförsäljaren och j kanna hos minuthandlaren, hvarefter det köpta bränvinet af köparen delas mellan dem, som tillskjutit penningarne, så att hvar och en får ett mot hans tillskott svarande belopp, hvilket dock är så ringa, att det icke kunnat lagligen få å försäljningsstället köpas.
För att gifva en föreställning om de oordningar, som åstadkommas af detta förhållande, hvilket äfven öfverklagas i motioner af Herr Dahm och Johan Öström från Westmanlands län, äfvensom i de underdåniga memorialer, Konungens Befallningshafvande i Södermanlands och Calmar län angående detta ämne, till Kongl. Maj:t afgifvit och hvilka blifvit till Utskottet öfverlemnade, anser sig Utskottet ur Doktor Sandbergs motion böra anföra följande skildring: “Man ser numera dagligen utanför minuterings-ställena en vanligen särdeles ruskig samling af män, qvinnor och barn, af hvilka den ene önskar köpa 1, en annan i, A kanna o. s. v., när tillgångarne ej medgifva att betala hela stopet.
— En af gruppen mottager alla de små summorna och alla de små buteljerna, hvilken operation kallas salning, infinner sig vid minuteringsdisken, begär ett stop, eller mera, men framsätter alla sina små kärl och får några supar imätta i hvardera kärlet, hvarefter hela partiet betalas med de hopsamlade slantarne.
— På gatan öfvcrlemnas flaskorna till sina respektive egare, som hembära bränvinet och derigenom sprida fylleriet och dess följder till alla de nästen, dit den licia eller halfva kannan för sin dvrhets skull aldrig skulle hitta vägen.
Minuteringen förvandlas derigenom till en utskänkning, som likväl saknar alla för denna stadgade skrankor och försigtighetsmått och medför en icke obetydlig del af lönkrögeriets ohyggligheter.
— Domstolarne hafva icke i allmänhet ansett sig kunna straffa ett sådant kringgående af lagen, och alla af åtskilliga Under-rätter gjorda försök i sådan riktning hafva af Öfver-rätterna blifvit uppbädda, hvaraf är tydligt, att lagens bokstaf icke hindrar ett brott emot dess tydliga mening.“
Uppgiften angående
Domstolarnes sätt att betrakta saken bekräftas af de handlingar, som finnas bilagde Konungens Befallningsbafvandes i Calmar län ofvan omförmälda memorial.
Af dessa handlingar inhemtas, att de åtal i anledning af nu beskrifna bränvinshandel, som blifvit anställde dels emot säljaren, dels emot den, Sammans. Bevitln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ékon.- tJtskottets Bet.
N:o 11. 17 den, som köpt, men omedelbart derpå i olagligt små qvantiteter till andra utlemnat bränvin, blifvit ogillade af Domstolarne, som ansett Författningens föreskrifter iakttagna, då det vid tillfället sålda brån vinet uppgått tillhopa till den stadgade minimirymden, då det blifvit köpt af en enda person, då endast denne framlemnat derför belöpande penningar oeb då afhemtningcn, om än i flere mindre partier, likväl skett på en gång.
— I berörde handlingar omlorinäles äfven, hurusom vid den ifrågavarande hopsamlingen till bräuvinsköp, stundom tillgår så oförsynt, att till exempel den, som endast eger att sälja bränvin till belopp af 15 kannor eller derutöfver, låter tillkännagifva vissa utlemningsdagar till beqvämlighet för dem, som önska att slå sig tillhopa om bränvinsköp, hvarefter någon i grannskapet boende porson, om hvilkens beredvillighet dertill man i trakten snart erhåller kännedom, mottager ingående reqvisitioner på bränvin i små qvantiteter jemte penningar och förvaringskärl, samt sedan å den bestämda tiden, derest de önskade beloppen tillhopa uppgå till 15 kannor, gör uppköpet och derpå tillhandahåller hvar och en af reqvirenterue sitt qvantum.
Utom de förslag till förekommande af detta underslef, hvilka Utskottet redan besvarat, är yrkadt af Doktor Sandberg, att vid minuthandel såldt bränvin alltid skall afhemtas i ett, eller högst tvänne kärl; af Herr Dahn likaledes att vid minuthandel bränvinet skall ifyllas och bortföras uti ett enda kärl och likaså vid partihandel, om partiet icko öfverstiger 15 kannor; att vid partihandel till större belopp än 15 kannor, icke mindre än 8 kannor må igjutas och vid afhemtningen finnas i något af kärlen, samt att det ansvar, som år bestämdt för obehörig minuthandel med bränvin, jemväl må drabba den, som af lagligen köpt bränvin utdelar eller utlemuar till annan mindre qvantum än 15 kannor; af Johan Öström, att vid handel, som i §§ 1 och 2 omförmäles, hvad till en person blifvit såldt skall af denne afhemtas på en gång och icke i mindre belopp än det minsta, som i hvartdera fallet säljas må, samt att hvarje fördelning mellan flere personer af inköpt bränvin, vare sig på stället eller eljest, må såsom oloflig minutering eller utskänkning anses och straffas; samt af Olof Olsson från Wermlands län, att vid annan försäljning af bränvin än den, som på minuthandels- och utskänkningsställen är tillåten, ingen må ega att utlemna och uppbära betalning för belopp, hvarom flere sig veterligen förenat, der ej hvars och ens andel öfverstiger 11 eller 5 kannor.
Vidare hafva Herr Dahm och C. G. Sköldberg från Nerikes län fästat uppmärksamheten på ett annat allmänt brukligt sätt att utlemna bränvin i minut, utan att utlcinnarcn kan drabbas af det för oloflig försäljning deraf stadgade ansvar, nemligen under form af lån med förbindelse å mottagarens sida att återbetala varan in natura.
Äfven detta sätt att kringgå författningen omförmäles i Konungens Befallningshafvandes i Calmar län ofvanberörda memorial, hvarest förfarandet besltrifves sålunda:
"Dels fortsättes utlåningen så länge till dess det vid flere olika tillfällen till en och samma person utleinnade bränvin uppgår till ett sarnmanräknadt belopp af 15 kannor, då låntagaren, om han förmår, skaffar penningar, samt dermed hos långifvaren köper ett motsvarande belopp bränvin, det han derpå till detme omedelbart återlemnar såsom betalning för do erhållna lånen.
Dels händer ock, när bränvin erhålles under sken af lån, att derför måste lemnäs ett emot brån vinets värde svarande penningebelopp, hvilket den så kallado långifBih. till B.
5 Sami. 2 A/d. 8 Bä/t. 3 18 Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Eicon.- Utskottets Bet.
N:o 11. vareii emottagcr, under tillkännagifvande på ömse sidor, att penningarno utgöra ingalunda betalning för brita vi ne t, utan endast pant eller säkerhet för uppfyllandet af låntagarens löfte om lånets återgäldande i samma slags vara.
Följer härpå icke något åtal, så anses transaktionen vara fulländad och den förmente långifvaren behåller penningarno såsom god betalning för det efter utseendet lånade, men i sjelfva verket försålda bränvinet; men om åtal sker, tillställer man så, att den som bekommit, men under tiden förbrukat det ifrågavarande bränvinet, sättes i besittning af en lika qvantitet annat bränvin, hvilket han i vittnes närvaro domnar till kontrahenten, såsom godtgörelse för länet, hvarvid han deremot återfår de, Båsom det hette, endast pantsatte penningarne.®
Då det alltså visar sig att Författningens föreskrifter icke förmått uppfylla hvad man med densamma förnämligast åsyftat, har Utskottet sökt afhjelpa nämnde brist i Författningen genom närmare bestämning af begreppet byteshandel med bränvin och genom förbud dels emot lån af bränvin, dels emot flere personers sammanskott af penningar till inköp af bränvin för gemensam räkning.
— Det torde måhända anmärkas, att berörde stadganden lägga ett nog stort hinder i vägen för den loiliga friheten i handel och vandel; men då frukterne af den nya bränvinslagstiftningen, derest omförmälde missbruk icke snarligen rättas, äro i verklig fara att gå förlorade, samt Utskottet emot antagande af de öfriga förslag, som uti ifrågavarande syfte blifvit framställde, funnit än större praktiska svårigheter möta, tillstyrker Utskottet, att 33 § i nu gällande Förordning måtte erhålla don förändrade lydelse, bilagde förslag utvisar. § 34. (35.)
Uti denna § finnes föreskrift derom, att bränvin, hvars styrka icke uppgår till minst 46 procent, icke får vid minuthandel eller utskänkning till salu hållas.
Denna föreskrift, hvilken icke fanns i äldre författningar, inkom först i Kongl.
Förordningen den 18 Januari 1855 och åsyftade, på sätt i Särskilda Utskottets Betänkande vid 1853—54 års riksdag antydes, fyllerilastens minskning.
Det heter nemligen i berörde Betänkande; ”Det lärer vara både på vetenskapliga grunder utrönt och af erfarenheten besannadt, att fyllerilasten i sin styggaste skepnad egentligen våckes och underhålles genom vanan att förtära en vara, som är orenad af den i det vanliga, råa bränvinet befintliga finkeloljan eller af andra ämnen, som medfölja eller till och med stundom med flit tillsättas för att göra varan skarp och retande.
— Denna till ny förtäring alltjemt manande skärpa, som ofta icke är förenad med verkligen högre sprithalt, är mera än någonting annat föranledande till drinkares oförbätterlighet och Utskottet tror att ett stadgande i den syftning, som 33 § af författningsförslaget visar, skulle utgöra ett icke ovigtigt steg till fyllerilastens minskning.”
Då emellertid orsaken till det omåttliga förtärandet af bränvin, hvilket, efter hvad erfarenheten och flere motioner gifva vid handen, i städerna fortfar, tcmligen allmänt tillskrifves just bränvinets höga styrka, samt det Särskilda Utskottet icke synes hafva förskaffat sig tillräckligt säkra underrättelser huruvida, för undvikande af de af Särskilda Utskottet öfverklagade olägenheter, det må anses nödigt att bestämma bränvinets styrka till dess i nu gällande Förordning stadgade höjd, får Utskottet tillstyrka, att Rikets Ständer i den skrifvelse, som kommer att åtfölja det förslag till ändringar i nu gällande författning, angående Sammans.
Sevillu.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Bet. N.o 11.
19 vilkorcn för försäljning1 af bränvin m. m., hvilket af Rikets Ständer vid denna riksdag åntages, mätte hos Kongl.
Maj:t anhålla att Kongl. Maj:t täcktes till nästa riksdag föranstalta om och Rikets
Ständer meddela cn på vetenskapliga grunder bygd undersökning, huruvida ej styrkan af det bränvin, som vid minuthandel och utskänkning får till salu hållas, må, utan att bränvinet derigenom blifvcr skadligare för helsan, kunna bestämmas lägre än 46 procent. § 35. (36.)
Enligt nu gällande stadgande i denna § behöfver endast det bränvin, som saltsjövägen sändes med fartyg från stad, men ej det, som på nämnde väg skeppas från landthamn, att åtföljas af tullförpassning.
Bränvin, som föres sjöledes från skärgård inrikes orter emellan, behöfver endast vara åtföljdt af tillverkningsbevis.
— Utskottets uppmärksamhet har emellertid blifvit fästad derpå, huru lätt berörde stadganden skulle kunna föranleda smuggling.
Ingenting hindrar nemligen, att en skeppare, som, försedd med till verkningsbevis, afgått från en landthamn med bränvin, efter skedd urlastning afseglar med de tomma kärlen till utrikes ort såsom Danmark eller Preussen, der åter fyller dem med nämnde vara och, under skydd af tillverkningsbcviset, förer densamma till hvilken Svensk hamn han behagar.
För att förekomma ett sådant missbruk har Utskottet ansett nödigt att föreskrift lemnäs derom att bränvin, som sändes saltsjö vågen, alltid bör åtföljas af tullförpassning; i öfverensstämmelse med hvilken åsigt redaktionen af 35 § (36) blifvit förändrad; hemställande Utskottet, att denna ändring måtte vinna Rikets Ständers bifall. § 40. (41.)
Herr Dahm har uti sin motion föreslagit, att det ansvar, som i denna § är bestämdt för obehörig minutförsäljning, jemväl må drabba den, som af lagligen köpt bränvin utdelar eller utlemnar till annan mindre qvantum ån 15 kannor.
Likaledes har C. G.
Sköldberg från Nerikes län uti en inom Bonde-Ståndet väckt motion till denna § föreslagit ett så lydande tillägg: ”Pröfvar
Domaren att någon eller några genom utlåning, afsalu och återköp, fördelning eller försäljning af distillerade drycker, med eller utan blandning eller tillsatser af andra ämnen, under hvad namn det vara må, till sådant belopp att han anser olaga föryttring deraf skett, vare den eller desse förfullue till böter (och ansvar) efter denna §.”
Då Utskottet så väl genom stadgandet i 34 § af bilagde författningsförslag, som genom det föreslagna tillägget till 44 § i nu gällande förordning, sökt förekomma de underslef, hvilkas hämmande motionärerne genom ofvanberördo förslag åsyftat, anser Utskottet, att hvad Herr Dahm och C. G.
Sköldberg i omförmälda hänseenden föreslagit, icke påkallar något särskildt yttrande. § 55. (56.)
I ändamål att bereda ökad inkomst till fattigvården har Nils Pettersson från Calmar län föreslagit, att böterna för oloflig minutering och utskänkning af 20 Sammans.
Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets
N:o 11. bränvin mätte lika fördelas mellan åklagaren och den stads oller sockens fattigkassa, der den åtalade förbrytelsen är begången; men då det icke är rådligt att minska den andel uti ifrågavarande böter, som åklagare enligt nu gällande författning åtnjuta, hemställer Utskottet, att Nils Petterssons omförmälda framställning måtte lemnäs utan afseende.
Dahm, enär ingen lag kunde så skrifvas, att don ej kunde kringgås, föreslagit att, vid tillämpning af bränvinsförsäljningslagen, det må åligga Domaren att pröfva, när lagens mening blifvit kringgången, och fälla den anklagade till ansvar, äfven om lagens bokstaf icke skulle synas öfverträdd ; men då allmänna lagen i 1 Kap. 11 § Rättegångs-Balken stadgar, att Domaren skall noga pröfva lagens rätta mening och grund och derefter döma, anser Utskottet någon särskild föreskrift angående den ifrågavarande författningens tolkning icke erfordras, utan hemställer, att hvad Herr
Dahm sålunda föreslagit ej måtte till någen Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Reservationer: af Friherre Leyonhufvud, C. G., emot Utskottets förslag, att bränvin, som sändes saltsjövägen, alltid skall åtföljas af tullförpassning. af Herr Olivecrona, K.: ”Utskottet har afstyrkt bifall till Herr Prosten Lundholms motion, hvari yrkats det tillägg till 25 § 1 inom., att det der stadgade förbud emot bränvins-minutering och utskänkning äfven måtte utsträckas till bränvinsförsäljning under så kallade torgdagar på landet.
Emot detta beslut måste jag nedlägga min reservation.
Det enda skäl för afslag, som Utskottet anfört, består deri, att Utskottet antager, ”att begreppet torgdag icke är i lagstiftningen bestämdt,” hvaraf Utskottet vid författningens tillämpning befarar hvarjehanda ”trakasserier ’.
Men häremot torde blott behöfva erinras, att om ock, hvad stad beträffar, väsendtliga svårigheter möta att bestämma hvilka söknedagar skola såsom torgdagar betraktas, så är förhållandet annorlunda på landsbygden.
På landet lära nemligen torgdagar (i åtskilliga landsorter sädesmöten kallade) icke lagligen kunna hållas, utan att vederbörande sockenmonigheter hos Konungens Befallningshafvande i länet derom först gjort ansökning och Konungens Befallningshafvande derefter resolverat samt genom allmän kungörelse underrättat länets innevånare om de dagar, under hvilka på uppgifna ställen så kallade torgdagar till försäljning och uppköp af hvarjehanda produkter må hållas.
Då således, efter mitt förmenande, aldrig ringaste tvifvel kan uppstå om hvilka dagar på landet äro att anse såsom erkända torgdagar, bortfaller också motivet för Utskottets afstyrkande af bifall till motioner,.
Och då säkerligen en torgdag bör, i afseende på närvarande fråga, ställas lika med en marknadsdag, och samma skäl, hvilka gälla för förbud emot minuthandel med eller utskänkning af bränvin på eller invid det ställe, der mark - Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Bet.
N:o 11. 21 nåd Miles, äfven mäste tala för ett dylikt förbud under pågående torgdag, får jag . vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, med bifall till Herr Prosten Lundholms motion, måtte besluta, att § 25 mom.
1 skall erhålla följande förändrade lydelse: ”Å landet vare minuthandel med eller utskänkning af bränvin förbjuden på ”eller invid det ställe, der auktion, marknad, torgdag eller mönstring med beväringsmanskap hålles, eller der menighet för kronoskjutsning eller skallgång samnad är.” af Prosten Sondén: ”Den kraft, hvarmed för några år sedan icke blott enskilda nykterhetsifrare uppträdde mot dryckenskapslasten, utan äfven svenska folket genom lagstiftningsåtgärder sökte lägga band på de handtoringar, hvarigenom den befrämjas, synes redan betydligt försvagad.
Visserligen hafva vid denna riksdag enskilde motionärer föreslagit ett och annat steg på den för sex år sedan beträdda banan, och Rikets Ständer hafva icke tvekat att, tvärt emot ett RiksStånds protest, afskaffa småbrännerierna; men då de på de qvarstående större brännerierna icke lagt något nytt band, icke en gång det ringa, som en med 15 öre förhöjd beskattning kunnat medföra, så stadnar man i villrådighet, autingen ofvannämnda kraftåtgärd åsyftat att bereda Staten inkomster, eller att befria bränvinsfabrikerna från gynnade medtäflare, eller att undanrödja en beskattningsgrund, som genom sin osäkerhet motverkat hela den nya lagstiftningens syfte, att genom hög skatt göra varan dyr, och derigenom mindre lätt åtkomlig.
För min del anser jag ålgården endast i sistnämnda syfte kunna försvaras.
En vara fördyras nemligen icke genom en nominel skatt, som blott finnes på papperet, utan genom en verklig, som utgår ur köparens ficka.
Men var tillverkniugsafgiften, bestämd efter panncrymd, till en icke obetydlig del ett tomt ord, så är detta ännu mera händelsen med försåljningsafgiften, då det af do på Kongl. Civil-dcpartementcts kontrollbyrå tillgängliga uppgifter, kompletterade ur Stockholms stads räkenskaper, visar sig, att försäljningsafgift icke blifvit erlagd för fjerdedclen af det bränvin, som inom landet åtgått.
Skall således den nya försäljnings-lagstiftningen icke förblifva till större delen förfelad, så är nödigt, att dels genom författningens förtydligande åstadkomma skärpta kontroller mot uppdagade missbruk, dels bevilja den kommun, sorn det önskar, full rätt att hindra en förderflig rörelse att uppstå eller fortfara inom dess eget område.
Kunde man derjemte åstadkomma, att hvarje kommun funne större båtnad genom superiets motverkande än genom dess befrämjande, så skulle, enligt min mening, allt vara uträttadt, som man genom lagstiftning till befordran at nykterhet kan åstadkomma.
Det oförsyntaste missbruk, hvarigenom författningen blifvit kringgången, hvilket, kändt i många orter under flera namn såsom ”salning”, "ankriug” m. m. blifvit högljudt öfverklagadt af Konungens Befallningshafvande i tvänne län och af enskilda motionärer från flera andra, har Utskottet sökt förekomma genom den nya redaktionen af 34 (förut 33) §.
Åt vederbörande myndighet i stad har man ock i den nya 26 § lemnat en väl behöflig rättighet att stänga krogar och minuterings-ställcn.
Huruvida dermed allt är vidgjordt, som nu kan och bör vidgöras, är en annan fråga.
För min del anser jag att flere af de inkomna motionernas yrkanden förtjena afseende och vill derföre, utan att genom en utförligare motivering af hvarje punkt blifva tröttsam, ti 11 Rikets Ständers välbetänkta ompröf - 22 Sammans. Bevittn.-, Lag- samt Allm. Bes.- och Ekon.- Utskottets
N:o 11. ning hemställa de bland dessa yrkanden, som synas förtjena mesta uppmärksamhet, och hvilkas antagande jag- vördsamt tillstyrker.
Af sammanblandning mellan partihandel, minuthandel och utskänkning lemnäs rum för de grofsta missbruk.
Till en bestämdare skilnad dom emellan skulle det i icke ringa män bidraga, om, med bifall till denna dol af Herr Wasnäs motion, i § 1 orden ”15 kannor” ändrades till 60 kannor; samt i öfverensstämmelse med Doktor Sandbergs förslag i § 2 en hel kanna sattes i stället för en half, och böljan af § 3, enligt Öströms förslag, erhöll© följande lydelse:
Vid handel, som i förestående §§ omförmäles, bör hvad sålunda till en person blifvit försåldt på en gång af denne afhemtas och i icke mindro belopp otc.
Med något mindro ömhet lör det behof af bränvin, som domare och deras biträden och nämnd, och synnerligen resande kunna anse sig ega, och för hvars tillfredsställande man ej borde blottställa en kommuns befolkning för kroglifvets frestelser, kan man utan fara, med bifall till Prosten Emanuelsons förslag och ändring af författningens §§ 12, 13 och 14 förklara, att Gästgifvare, som hädanefter vill utöfva bräuvins-utskänkning, må underkastas samma vilkor, som 13 § föreskrifver; med bifall till Kyrkoherden Otterströms motion, vid § 23 tillägga: utskänkning å passagerarefartyg vare dock förbjuden den tid fartyget lägger till i hamn, vid strand, oller kanalstation; samt, på sätt dels Prosten Lundholm, dels TIerr
Dahm föreslagit, i första momentet af 25 § insätta efter ordet ”marknad’* ”torgdag, ting” etc. med uteslutande af sistnämnda ord ur paragrafens andra moment.