Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(N:o 25), hade jag då väckt ungefärligen enahanda motion, hvars början var af följande lydelse: ”Då till Lag-Utskottet remitterades förslag till ändring i vissa lagstadganden, som med andra, om hvilkas ändring fråga ej väckts uti något Stånds plenum, egt sådant sammanhang, att de ej annorledes, än på en gång borde ändras, har Utskottet, af 2 inom. 37 § Riksdags-ordn ingen, ansett sig hindradt föreslå ändring i de med den remitterade frågan sålunda sammanhängande föreskrifter, och derföre nödgats afstyrka de förslag, Utskottet, om motionen varit mera omfattande, velat understödja.
En sådan tolkning af omförmälda grundlagsstadgande torde ock kunna försvaras, samt vara den enda, hvilken i vissa Stånd godkännes.
Någon gång har väl Utskottet, utan mig veterliga olägenheter eller anmärkningar, följl. en annan tolkning.
Men då jag är oviss huru pluraliteten i hvarje nuvarande Riks-Stånd tolkar åberopade grundlagsstadgande, samt ofvanberörda möjliga olägenheter ej kunna för denna riksdag förekommas genom grundlagsändring, men väl genom en tillräckligt omfattande motion; får jag för sådant ändamål, och på det Utskottet må blifva alldeles oförhindrad! i sin verksamhet, föreslå: a) att de af Lagberedningen samt af särskilda komitéer, dem Konungen förordnat, utarbetade förslag till allmän Civil-, Kriminal- och Kyrkolag, Sjölag och Krigsförfattningar ”sorn ega tillämpning till medborgare utom Krigsstaten”, måtte till större eller mindre delar, i den mån Lag-Utskottet kan medhinna derom sig yttra, och med de ändringar, som tjeiiliga finnas, varda af Ständerne antagna, och b) att, 0111 vid denna riksdag göres motion om ändring i eller upphäfvande af något stadgande, hvilket, på sätt ofvan berördt är, eger oskiljaktigt sammanhang med någon föreskrift, om hvars ändrande eller upphäfvande fråga ej väckts, denna fråga må anses af mig nu härmed väckt, och det desto heldre, som jag knappast kan föreställa mig annat, än att något motsvarande stadgande finnes i ettdera af ofvanberörda allmänna förslag.” Motioner r Borgare-Ståndet 1865.
243 ”Denna motion må nu högtärade
Utskottet anse såsom en för denna riksdag outtömlig källa, nyttig att hafva till hands, derest, mot förmodan, arbete skulle tryta, eller Utskottets majoritet skulle framdeles under denna riksdag finna konjunkturerna tjenliga för en fullständigare lagförbättring.”
Om en sådan generel motion kunde ursägtas vid 1853 och 1856 årens riksdagar, då Lag-Utskottet, oberoende af motionen, hade tillräckligt arbete, har den än mer skäl för sig nu, då ej blott flere riksdagsmän af lätt insedd om än ej giltig orsak afhållas från att genom motioner söka få afhjelpta erkända brister, utan ock från Kongl.
Justitie-departementet icke väntas några förslag till större lagförändringar.
Jag tager mig derföre frihet förnya denna äldre motion, utom hvad din afser Straff- och Sjölagarne, som nyligen utfärdats.
Och får jag jemväl, i öfverensstämmelse med samma motions form samt till en del dess innehåll, föreslå, att Lag-Utskottet särskildt utarbetar förslag dertill: a) att, jemlikt förslaget till allmän Civillag, Ärfda-Balkens l:sta Kapitels 26 §, då ej veterligen finnes någon, som eger rätt till arf på sätt i samma Kapitel förut stadgats, efterlefvande make, om den aflidne vid dödsfallet var gift, får taga arfvet, derest ej makarne vid dödsfallet äro skiljde till säng och säte, eller endera sökt skilnad i äktenskap och rättegång derom vid dödsfallet är oafgjord; men, i motsats till hvad Lagberedningen föreslagit, får jag yrka: V) att, i händelse icke någon veterligen har rätt till arfvet, kommunen, vare sig socken eller stad, der den aflidne vid dödsfallet hade sin rätta hemvist, bör taga arfvet, som således icke i något fall bör tillkomma Kronan; c) att, af Lagberedningens förslag till allmän Civillag, Byggninga-Balkens l:sta Kapitel måtte antagas, enär åtskilliga der befintliga stadganden, som erfarenheten visat vara i stad nödiga, icke finnas i de under sednare tider utfärdade författningar, utan måste dels införas i städernas Byggnadsordningar, ehuru tvifvelaktigt är, huruvida i en Byggnadsordning, som allmän rådstufva eller stadsfullmägtige besluta samt blott Konungens Befallningshafvande fastställer, kunna med gällande kraft intagas bestämmelser rörande privaträttsliga förhållanden mellan grannar, dels ock uppsökas i Stadslagen och andra äldre gällande författningar; d) att, enligt nämnda Balks 7:de Kapitels ll:te §, Kronofogde eller Borgmästare må, då någon genom gräfning eller vattenledning eller stängning af vattenlopp, som bör vara öppet, orsakat annan lidande, återställe det rubbade förhållandet till dess Domstol annorledes förordnat; é) att, enligt 23 § 3:dje Kapitlet Handels-Balken i Förslaget, den, som gifvit omyndig undsättning i trängande nöd, bör vara berättigad det återfå, hvilket med afseende å de från anhöriga aflägse boende, t. ex, vid akademier stu - 244 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 106. derande ynglingars sanna väl, borde utvidgas så, att ynglingar, som äro omyndige eller njuta underhåll af föräldrar eller anhörige, äro skyldige betala hvad de till sin nödtorft erhållit i föda, kläder, husrum, värme, uppassning, böcker och dylikt; hvilket ingalunda strider mot ordalydelse eller rätta meningen af 4 mom. i Kongl.
Förordningen den 7 Juni 1749, enär deri endast ogillas sådane ynglingars obligationer, reverser och förskrifningar, "såsom bevisning smedel”, helst dessa, sorn nog lättsinnigt kunna utgifvas, ej styrka, att ynglingen verkligen fått det, hvarå förskrifningen lyder; utan detta hör genom förhör och vittnen eller annorledes utrönas; /) att, enligt 10 § 4:de Kapitlet Utsöknings-Balken i Förslaget, från utmätning skola undantagas nödige gång- och sängkläder för gäldenär, hans hustru och oförsörjda barn, samt att, om de sakna utväg till nödigt underhåll, hvad dertill för en månad fordras, icke må i mät gå; g) att Förliknings-komité i hvarje socken eller tingslag så ock stad borde bildas, och att Utskottet, vid utarbetande af förslag härom, bör öfverväga ej blott sitt betänkande af den 3 Juli 1851, N:o 33, utan ock Norska och Danska författningar, rörande sådana komitéer; h) att, — alldenstund bevisningen är ett hufvudmoment i hvarje rättegång, och frågan derom torde kunna till stor del skiljas från hvad i öfrigt af Lagberedningen föreslagits angående rättegången, —17 Kapitlet af nu gällande Rättegångs-Balk måtte omarbetas och kompletteras med hvad innefattas i 21, 22, 23, 24, 25 och 26 Kapitlen, utgörande fjerde stycket eller hufvudafdelningen af Lagberedningens förslag till Rättegångs-Balkens förra del.
Stockholm den 14 November 1865. X. V. Henschen.
N:o 106. 245 N:o 106.
Af Herr HGUSChBP 2i.
V.t om ersättning till städerna för deras andelar i afgifterna för utskänkning af och minuthandel med bränvin.
För den, som minnes de under sednaste riksdagarne förelupna strider, om den i 24 §:n af Kongl. Maj:ts den 18 December 1863 gifna nådiga Förordning, angående vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker, bestämda fördelning af den genom 18:de §:n af samma förordning påbjudna afgift för minuthandel med eller utskänkning af dylika drycker, —• kunde det icke vara oväntadt, att denna fråga skulle, såsom redan skett i Bonde-Ståndet och torde ske i andra Stånd, ånyo väckas, med yrkande, att hela berörda afgift, äfven för det som blifvit försåldt i stad, skulle komma hela länet tillgodo, och att städerna således skulle alldeles mista sin, på urgammal häfd och Kongl, författningar grundade, men vid sista riksdagen, i afseende å en femtedel af dessa afgifter, kränkta rätt, att, såvidt ej alla Stånden, och således äfven Borgare-Ståndet, annorledes beslutade, bibehålla hela inkomsten af städernas krogar, källare och värdshus.
I afseende å denna rätt, får jag åberopa min vid Sammansatta Bevillnings-, Lagsamt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet den 9 Juni 1863 afgifna reservation mot Utskottets förslag till 24:de §:n i då blifvande, nu gällande, författning, i ämnet.
Denna reservation var så lydande: ”Hufvudsakligen instämmande i de skäl, Herrar Bydin och Widell anfört i sina reservationer mot Utskottets förslag, att jemte den femtedel (Vs) som, med Borgare-Ståndets samtycke, gifvits Hushållningssällskaperna af de kommunalafgifter, som erlagts för minuthandel med och utskänkning af bränvin, ytterligare en femtedel skall lemnäs till landstingen, hvars vida öfvervägande majoritet väljes af landsbygden, — får jag mot beslutet, rörande detta sednare af Utskottets förslag, mig reservera, under erinran derom, att Rikets Ständer, i den underdåniga skrifvelsen af den 30 November 1854, på hvilken hela den från början af år 1855 gällande lagstiftning om bränvinsförsäljniug grundats, uttryckligen erkände, att städerne egde häfdvunnen rätt, att hvar för sig tillgodonjuta afgifterna för der försålda starka drycker.
Denna urgamla rätt omförmäles i den af Konung och Ständer till verkligheten och giltigheten 246 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 106. erkända, den 26 Decembris 1619 daterade, af Riksarkivets Sekreterare år 1747 publicerade och sedan ofta af myndigheter officielt åberopade ”Stadga om Stådernes administration och uppkomst i Bijket”, hvars 19:de § är så lydande: “Hvar stad skal hafva sin Stadskiällare och dess rättighet, och hvar Staden så fattig är, at han den med Viin och främmande Drycker icke förmår uphålla, eller och finner det sig skadeligit, då må han den til en eller flere af Borgerskapet, arrendera, och hvad deraf faller låta komma i den gemena Kista.
Hvad nu vidare och mer inkomster hvar Stad kan hafva, det är af hvars och ens serdeles Privilegier at see.” ”Orden ”gemena kista” hafva uti den af Justitie-rådet Backman utgifna lagsamling blifvit rätteligen återgifna med de numera brukliga orden ”gemensamma kassan” eller stadskassan."
”Ofvanintagna stadgande är modifieradt genom Handels-Balkens 4:de Kap. 4:de §, så lydande: ”1 hvarje stad skal stadskällare vara, en eller flere, ther vin och öl säljes.” ”Af begge dessa §§, inbördes jemförda, finner man lätt, att i städerna kunna vara flera källare, af hvilka inkomsterna skola tillfalla stadskassan.
Rikets Ständer hafva alltså rätteligen erkänt städernas rättigheter till sådana inkomster vara ”häfdvunna". " ”Uti Kongl.
Maj:ts för Rikets Borgerskap och Städerna i Allmänhet utfärdade Nådiga Försäkran, gifven Stockholms Slott then 23 Februarii 1789, är § 7 så lydande:
Thetta alt, så väl som ock, ehvad rättigheter och förmoner, af samma allmänna beskaffenhet sorn thesse, hvarje Stad särskilt i stöd af Regerings-lagar, Privilegier och Resolutioner må innehafva, vil Kongl. Maj:t i Nåder hafva them alla i gemen och hvar och en i synnerhet tilsagdt och under helgd af Privilegier härmedelst bekräftadt,” ”1 Regeringsformen lyder §:n 114, mom.
1, så:
Konungen låter samtlige Riksens Ständer deras Privilegier, Förmoner, Rättigheter och Friheter åtnjuta; beroende det Iiå samtliga Riks-Ståndens öfverenskommelse och Konungens bifall att låta dem undergå de förändringar och jemkningar, som Rikets behof kunna fordra.” ”Alldenstund: nu l:o) enligt äldre och nyare före år 1854 utkomna författningar om bränvinsförsäljning, städernas Källarmästare, ”Krögare och Tavernare” samt ”Värdshusidkare” alltid haft utskänkning sr ätt, 2:o) inkomsterna häraf, enligt ofvan först intagna §§:r, tillhört stadskassan, 3:o) städernas rätt till denna inkomst är "af samma allmänna beskaffenhet”, som de i 7:de § af Kongl.
Maj:ts "under helgd af privilegier" bekräftade rättigheter, och således under berörda privilegier inbegripna, 4:o) dessa privilegier äro genom 114 § Regeringsformen lika skyddade, som ”Kongl.
Maj:ts Privilegier för Sveriges Rikes Ridderskap och Adel”, samt ”Privilegia för Biskoppar och samtlige Prästerskapet i Sverige och dess underliggande Landskaper”, begge af den 16 Oktober 1723, 5:o) någon ändring i städernas privilegier, utan ”samtlige RiksStåndens öfverenskommelse och Konungens bifall” icke kan ske; — fördenskull är af allt detta klart, att beslut om dispositionen af en femtedel af städernas ifrågavarande Motioner i Borgare-Ståndet 186-5.
247 inkomst icke kan grundlagsenlig! fattas, och såsom Rikets Ständers beslut expedieras, utan samtliga Riks-Ståndens öfverenskommelse; i följd hvaraf ej heller, utan BorgareStåndets bifall till Utskottets förslag, detta kan någon grundlagsenlig verkan medföra.
Och hemställer jag alltså att Expeditions-Utskottet, vid uppsättning af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse i ämnet, måtte härå fästa behörig uppmärksamhet.” Sedan Ständerne, oaktadt denna reservation och andra i samma rigtning, omsider, efter inbjudningar och andra besynnerliga vändningar, godkänt Utskottets förslag; så blef, på Borgare-Ståndets Enskilda Utskotts hemställning, af Ståndet den 26 November 1863 beslutadt, att Ståndet skulle aflåta den särskilda underdåniga skrifvelse, rörande dess privilegiers helgd i detta afseende, hvilken intagits å sidorna 1044—1047 i 6:te bandet af Ståndets protokoller.
I denna skrifvelse blef ådagalagdt, att Siändernes beslut var dels icke i grundlagsenlig ordning fattadt, dels ock stridande mot BorgareStåndets privilegier.
Men Kongl. Maj:t tyckes å dessa omständigheter icke hafva fästat något afseende; ty den 24 §:n blef sådan, som Utskottet föreslagit, och tre Stånd, mot Borgare-Ståndets protest, ansett sig ega rättighet besluta.
Hvad skäl som kunnat föranleda Kongl. Majit, att icke fästa afseende å hvad Borgare-Ståndets skrifvelse innehöll, torde Ståndets ledamöter i Konstitutions-Utskottet, vid granskning af Stats-Rådets protokoller, inhemta, och vid blifvande behandling af s. k. déchargebetäukandet här meddela.
Ehuru man eger skäl förmoda, att, — i händelse antingen nu hvilande nådiga förslag till Riksdagsordning antages af alla fyra Riks-Stånden, och således blifver grundlag, eller ock något dylikt, genom hvilket
Statsmagten de facto kommer att tillfalla landtmännen, blir af Konungen och Ständer antaget, — ej blott ifrågavarande inkomster, ehuru betydliga och afgörande för städernas finanser, utan ock den stapelstäderna, genom Kongl. Majit den 18 December 1857 till General-tullstyrelsen aflåtna nådiga skrifvelse, tillerkända tolagsersättning, samt troligen städernas andra förmåner komma att försvinna; — torde dock, — medan ett Borgare-Stånd ännu finnes och, om så erfordras, kan till Kongl.
Majit* ingå med särskild underdånig ansökning i ett ämne, som så nära och väsendtligen rörer städernas financiela bestånd, — ett försök, att för framtiden förvissa städerna om åtnjutande af dessa trefemtedelar, böra göras, ehuru man kan tveka på hvad sätt det bör ske.
Under hopp att Ståndets ledamöter från städerna, hvar för sig, öfverväga på hvad sätt ändamålet i detta afseende säkrast skall kunna vinnas, tager jag mig friheten alternativt föreslå: antingen att Rikets Ständer hos Kongl.
Majit anhålla, att på samma sätt, som skett med tolagen, städerna, genom Konungens och Ständers gemensamma beslut, berättigas att från Statsverket erhålla en, efter medelbelop pet af hvarje stads inkomst af berörda trefemtedelar sistförflutna tre år, beräknad ersättning för stadens andel i dessa afgifter; hvaremot de tre femtedelar, städerna njutit, borde ingå till Statsverket; 248 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 107. eller och, att, om detta icke af Ständerne bifalles, Borgare-Ståndet måtte, efter att hafva hört sitt blifvande Enskilda Utskott, som bör uppgifva förslag till underdånig skrifvelse i ämnet, i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täckes, för berörda ändamåls vinnande, till Rikets Ständer, så fort ske kan, aflåta nådig proposition om en sådan ersättning till städerna.
Jag förmodar, att det Utskott, som kommer att handlägga denna fråga, icke underlåter dervid framhålla, hurusom städerna, — ifall de fortfarande skola aflöna de embets- och tjenstemän, som i städerna hafva bestyr med det, som Staten rätteligen åligger besörja, såsom kronouppbördens debiterande och uppbärande, justitie-administrationen, exekutionsverket, säkerhetspolisen, fångvården m. m., — icke kunna, utan sin ruin och undergång, mista ifrågavarande inkomster, helst flera städer, under förlitande på privilegiernas helgd och gällande kraft samt urgammal häfdvunnen rätt, upptagit och upptaga betydliga lån, till betäckande af de kostnader, som drabbat städerna i följd af jernvägs- och hamn-anläggningar, byggande af nya skolhus, m. m. dylikt, samt åtskilliga allmänt gagneliga inrättningar, som en genom 1862 års kommunalförfattningar uppväckt kommunalanda och lifaktighet kräft såsom offer åt den nyare tidens önskningar.
Henschen. N: o 107.
Af Herr BlällChO, Allgust, angående litterär eganderätt.
”Med en stigande kultursutveckling, utvecklas äfven rättsbegreppen; de erhålla, i samma mån som nya lefnadsförhållanden och nya behof uppstå, en vidsträcktare tillämpning och en bestämdare gestalt.
På detta sätt har begreppet om eganderätt, ursprungligen tillämpadt blott på materiela föremål, i nyare tider gjort sig gällande äfven inom tankens område.
Lagen har erkänt såsom en författares egendom frukterna af det tankens arbete, hvarigenom han lyckats finna något sannt eller bilda något skönt.” Med Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 1(J7.
249 Med dessa ord inledde en af Högvördiga Preste-Ståndets ledamöter vid sistlidne riksmöte, nu ledamot på en gång af Konungens Stats-Råd och af nämnde Riks-Stånd, en motion angående införandet af den artistiska egauderätten inom Svenska lagstiftningens område.
Rikets Ständer anhöllo också, med anledning af denna motion, uti en underdånig skrifvelse af den 28 Februari 1863, att ”Kongl.
Maj:t täcktes låta utarbeta och till Rikets näst sammanträdande Ständer aflåta nådigt förslag till lag emot obehörig efterbildning af inhemska konstalster”; hvadan det torde kunna antagas, att Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition om Lag i detta ämne vid innevarande riksdag är att förvänta.
Då det alltså visat sig, att vi icke blifvit oberörda af rättsbegreppens och lagstiftningens utveckling hos andra folk i en fråga, der man bos oss länge ansett hederskänslan och ärligheten vara lag nog, torde det vara af nöden, att äfven i vidsträcktare mån följa denna utveckling i spåren.
Man har nemligen i de flesta länder icke allenast erkänn t inhemsk författares och konstnärs rätt, att sjelf njuta inkomsten af sitt arbetes mekaniska mångfaldning, utan äfven utsträckt samma rätt till andra staters undersåter, emot ömsesidighet i dessa staters lagstiftning: hvarvid, hvad en utländsk författares rätt angår, densamma erhållit laga skydd såväl emot eftertryck, som emot öfversättning.
Och en sådan internationel lagstiftning har under de sednaste decennierna blifvit bragt till stånd mellan de flesta af Europas stater, ehuru i många af dessa ett dylikt erkännande af rätt gjorde slut på en icke oansenlig källa till orättmätig vinst, hvilken af dess innehafvare och förkämpar såväl inom litteraturen som representantkamrarne adlades med namnet nationalvinst, men icke dessmindre af lagstiftarne förkastades, såsom en nationalvanära.
Äfven i Sverige har ett förslag blifvit väckt, och det af sjelfva Regeringen, att utsträcka det i Tryckfrihetsförordningens § 1, mom. 9, åt
Svensk undersåte inrymda skydd emot eftertryck äfven till andra staters undersåter, emot reciprocitet.
Efter att vid 1844 års riksdag hafva blifvit tillstyrkt af Konstitutions-Utskottet och af alla fyra Stånden förklaradt hvilande, afslogs det genom Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 1 April 1848, emedan ”berörda tillägg ej ansetts kunna hänföras till de ändringar i grundlagarne, som vore högst nödiga eller nyttiga att verkställa.”
Då icke långt derefter (1851) ett fall förekom, hvarvid bristen på en internationel lagstiftning rörande den litterära eganderätten blef kännbar, utfärdade Kongl. Maj:t ett särskildt privilegium.
Och då en utvidgning af den inhemska författarens rätt, så att densamma komme att omfatta äfven de fall, då ett arbete icke genom tryck utan genom sceniskt uppförande offentliggöres, af Rikets
Ständer vid ett sednare riksmöte pröfvats nödig, utfärdade Kongl. Maj:t i detta ämne en särskild Förordning (af den 20 Juli 1855), utan att framställa den såsom tillägg till Tryckfrihetsförordningen.
På samma sätt lärer, enligt hvad den icke officiela tidningspressen haft att meddela, det af sednaste riksdag begärda lagförslaget angående artistisk eganderätt, blifva ett ”Förslag till lag med bestämmelser” angående efterbildning af konstverk i de fall, då Tryckfrihetsförordningens stadganden ej derå kunna tillämpas.
Brot. 1865 &r 1866. 11 Sami. 3 A/d. 32 250 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
För att inom vår lagstiftning erhålla skydd äfven för utländsk mans litterära och artistiska eganderätt, ett skydd, som af förnuftet kräfves och i nästan all Europeisk lagstiftning redan vunnit inträde, torde alltså icke behöfvas någon ändring af eller tilläggtill Tryckfrihetsförordningen; helst derigenom en dylik lag, som framför allt kräfver ömsesidighet, hos oss skulle erhålla en helt annan natur, än de utländska lagar ega, genom hvilka Svensk undersåtes motsvarande rätt skulle skyddas.
Jag anser derföre mera lämpligt, att, i formel enlighet med hvad redan förut egt rum, en särskild
Lag angående eftertryck m. rn. i de fall, då Tryckfrihetsförordningens stadganden ej derå kunna tillämpas, må inrymma utsträckningen till utländsk man af detta skydd för en vigtig del af eganderätten.
Ehuru det redan i Kongl. Maj:ts här ofvan omförmälda nådiga Proposition blifvit framstäldt, hurusom det ”med allmänt rättsbegrepp är öfverensstämmande, att förlagsrätt, likasom annan egendom, ehvad den tillhör annat eller eget lands undersåter, bör af lag skyddas”, och Konstitutions-Utskottet ansett ”de i Kongl.
Propositionen åberopade rättsskäl vara i och för sig sjelfva så talande, att de böra äfven hos oss göras gällande genom lag”, vill jag likväl icke utsträcka mitt yrkande i detta afseende så långt, att man emot mitt förslags ”ideela rättmätighet” skulle uppställa ”våra materiela intressen”, hvilka heter det, icke i oträngdt mål böra uppoffras.
Lemnande åt andra denna frågas behandling i hvad den rör de stater, der icke vår folkstams språk talas och hvilkas initiativ i denna fråga man måhända kan invänta, vill jag nu endast föreslå en lag, hvarigenom den litterära eganderättens ömsesidighet befästes uti de länder, der Svenska, Norska och Danska äro skriftspråk.
Och i följd deraf, att Norge och Danmark redan ega lagar, hvilka lemna skydd åt de utländningars litterära eganderätt, hvilkas egna lagar tillerkänna samma skydd åt Norska och Danska undersåter, kan ändamålet, hvad dessa länder angår, vinnas genom införandet i Sveriges lagstiftning af motsvarande bestämmelser; hvaremot, hvad angår Linland, dessa af oss vidtagna lagbestämmelser icke ensamma förmå införa ett internationelt rättstillstånd, till följd af saknad motsvarighet i Finlands från oss sjelfva ärfda lagstiftning.
Jag tror, att den sålunda gjorda inskränkningen af området för den här föreslagna lagstiftningen angående intemationel litterär eganderätt (åt behandlingen af det väntade Kongl, lagförslaget må den internationelt-artistika öfverlemnas), skall vara egnad att åt densamma tillförsäkra bifall äfven af dem, hvilka endast ur en förment nyttas synpukt vilja betrakta det gifna rättsförhållandet.
Det är också nästan endast inom dessa länder, som frågan om utländskt eftertryck i sjelfva verket är af praktisk betydenhet för Sverige.
Det är vidare att antaga, att en lagstiftning som försäkrar emot olofligt eftertryck eller öfversättning, i Sverige af Norskt och Danskt eller Finskt arbete och i Norge, Danmark och Finland af Svenskt, skulle väsentligen bidraga derhän, att Svensk, Norsk och Dansk litteratur icke blott hvar i sitt land, utan inom hela det för dessa litteraturer gemensamma språkområdet erhölle en vidsträcktare spridning.
Denna spridning skulle icke heller, såsom nu alltför ofta är fället, förmedlas ge - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
251 / nom underhaltiga öfversättningar, enär författarens rätt att sjelf disponera sitt arbete äfven i öfversättning bättre skulle tillförsäkra allmänheten om en god öfversättning, der en sådan vore af nöden, än det nu gällande, fullkomligt rättslösa, tillståndet har visat sig förmå.