Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemte egen sakkännedom om den ytterst svåra belägenhet hvaruti provinsens innevånare uti ifrågavarande hänseende sig befinna, samt behofvet af en bättre läkarevård inora orten, har ej mindre Konungens Befallningshafvande i länet uti ofvanbemälda femårsberättelse fästat allmänna uppmärksamheten på nödvändigheten af ytterligare en provincialläkare i berörda provins, än ock mina kommillenter, äfvensom den redan förut inom provinsen stationerade läkaren, lågt mig särdeles ömt på hjertat den vigtiga sanningen, att helsan är hvarje menniskas dyrbaraste egendom och bör såsom sådan ega den omvårdnad, som hehofvet påkallar.
Med anledning af allt detta och i den fastaste förhoppning att jag härutinnan icke förgäfves skall vädja till den allmänna rättskänslans domstol, får jag ödmjukligen anhålla: det Rikets Höglofliga Ständer, för afhjelpande af ofvan antydda missförhållande, täcktes anslå 1,500
Riksdaler till aflöning åt ytterligare en pro vincialläkare i Herjeådalen.
Om remiss till Höglofliga Stats—Utskottet anhålles.
N:o 466. 751 N:o 466.
Af Pehr Wilsson från Malmöhus lån, om indragning af Erkebiskopscch Biskops-embelena i riket.
Vid flere af nästföregående riksdagar hafva inom delta Hedervärda Stånd röster låtit höra sig, som påyrkat indragning af hiskops-embelena.
Motionerna, ehuru af allmänna meningen i landet gillade, hafva dock hitintills icke inom representationen vunnit det gehör och den framgång, som de förtjenat, oaktadt Rikets Ständers vid sistlidne riksdag Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskott, på väl grundade motiver tillstyrkte nio biskops-embetens indragning.
Min öfvertygelse är emellertid att denna fråga hörer till deras antal, som hvarken få eller kunna faila, helst med denna frågas bringande till ett önskvärdt slut, ett vigtig! och betydelsefullt steg är taget till kyrkans reformation och förnyelse i en sanni kristlig anda.
Det är af denna anledning, jag nu går att ånyo väcka motion i detta ämne, hysande den förhoppning, att frågan skall vid denna riksdag vinna framgång till fäderneslandets fördel.
En aktad ledamot inom delta Stånd anförde vid sista riksdag: ”Det kan visserligen icke förnekas, att benämningen Episcopus (Biskop) förekommit i den äldsta kyrkan, men att den tidens Biskopar voro, såsom våra, höga herrar och embetsman i samhället, på grund af Kongl, fullmagter, utrustade med kräklor och kåpor, försedde med stora löneinkomster samt omgärdade med uteslutande privilegier, —- det tror jag mig på goda grunder kunna bestrida.
Långt ifrån att vara församlingens herrar, voro den lidens Biskopar i ordets vackraste bemärkelse dess tjenare, ”salle, hjorden till eftersyn, icke för neslig vinning, utan af Ijenstfärdigt hjerta.”
Det fans då hvarken biskopsgårdar, tionde-längder eller prebende-pastorater, än mindre någon sjelfskrifvenhet till riksdagsmannakallet.
— Allt utmärkande kännetecken på vår tids Biskopar; och om man vill veta, hvad i den kristna kyrkans äldsta lider förordnades af en Biskop, behöfver man endast slå upp sin katekes och i hustaflan under rubriken N:o 5 för lärare i församlingen, läsa Aposteln Pauli föreskrilt i detta afseende.
— Huru mången Biskop i våra dagar finnes väl, som ställer sig dessa Apostelens stränga föreskrifter till efterrättelse?
Och likväl vågar man åberopa sig på den äldsta kyrkans auktoritet för bibehållande af nutidens biskops-embeten.
Nej. det var just vid den äldsta kyrkans förfall och den katolskas uppkomst och tilivext, som del moderna biskops-embetet uppstod.
Biskoparne, med den i Rom under namn af Påfve i spetsen, i stället för att arbeta för Kristi rikes 752 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 466. fortkomst och utbredande, blefvo under bela medeltiden de mest verksamma kämparne för mörker och och villfarelser, och, enligt historiens ojäfviga vittnesbörd, sträfvade framför allt efter verldslig magt och välde, ära och rikedomar, ja, mer än en gång gingo de så långt i djerfhet, att de ryckte spira och krona från Herrans smorda.” ”Hvilken skulle vilja bestrida, alt ju våra dagars Biskopar — truls Gustaf Wasas vackra bemödande att med den protestantiska lärans införande i vårt kåra fädernesland jemväl framkalla ett mindre herrsklyslet och verldsligt, men mera kristligt Presterskap, — i sjelfva verket räknar sina anor från katolicismen samt, jemförda med den äldsta kyrkans Biskopar å ena sidan och den katolska å den andra, förete en omisskännelig likhet med den sistnämndas prelater.
Uttrycket, att biskopseuibelena, sådana de ännu i denna dag äro hos oss inrättade, äro af katolskt ursprung, torde derföre rätt väl kunna försvaras och äfven framdragas såsom ett hufvudsakligt skäl för desammas alskaflande.” ”Om det nu vidare är en allmänt gillig sanning, att det icke är embetet, som ger innehalvaren insigter och förmåga alt sköta detsamma, och att många af våra Biskopar förut varit simpla Prostar, så kan jag för min del ej rimligtvis finna annat, ån att äfven Domproslarne ganska väl borde kunna förvalta detta högkyrkliga embete och upprätthålla dess värdighet, helst om de befriades från skyldigheten att bevista riksdagarne, hvarigenom, som man vet, mången gång en Biskop nödgats i åratal vara borta från sitt stift, derunder dock lyckligtvis erfarenheten lärt oss, att stiftstyrelsen likafullt gått sin jemna gång.”
I ett föregående plenum har en kamrat inom detta Stånd väckt motion om biskops-skrudens afskaffande, och detta lärer troligen blifva Rikets' Ständers beslut, emedan många af vår statskyrkas prester tycka det erinra för mycket om katolicismens tidehvarf, och skall skruden afskaffas, kan jag icke finna annat ån alt då bör äfven embelena indragas; för hvad är en Biskop utan skrud?
Det skulle då vara svårt att känna honom ifrån andra prester, likasom man nu är i förlägenhet om en Teologie Doktor, då han icke har balten på, att veta om man skall benämna honom Doktor, Prost eller Kyrkoherde, och det var troligtvis på dessa anförda skäl, som en ledamot af Ståndet, vid remissen af ofvannämnda motion, yttrade, att han helst hade önskat biskops-embetenas indragning, men om icke så kunde ske, önskade lian alt
Biskoparne måtte åläggas ali dagligen vara klädda i sin skrud.
Som ytterligare motiver hänvisar jag till de af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet
N:o 189 vid sistlidne riksdag begagnade, då samma Utskott tillstyrker de nio biskops-embetenas indragning, och vill jag härmed föreslå: det Rikets Ständer måtte besluta, alt erkebiskops- och alla öfriga biskops embelen i Sverige måtte vid nuvarande iunehafvares afgång indragas och med embetena förenade prebende-pastorater med egne Kyrkoherdar besättas - Motioner i Bondeståndet 1862.
753 sällås sami öfriga löneinkomster användas lill del lägre Presterskapets och elemenlarlärarnes löneförbättringar, öfver hvars fördelning Rikets Ständer framdeles eger att besluta.
Häremot torde af förslagets motståndare göras den anmärkningen att det är stridande mot grundlagen, men jag har icke funnit något ställe i våra grundlagar, som säger att Sverige skall hafva Biskopar.
Väl står i Riksdags-ordningens 13 § 1 mom. ”jemte Erkebiskopen, Biskoparne och Pastor Primarius i Stockholm hvilka af Konungen til! riksdagen kallas.” — Bokstafvens tydliga ordalydelse är ju bara att kalla dem och icke alt de skola linnas, hvilket tydligen visar sig af Riksdagsordningens 12 §, som lyder, ”Ridderskapet och Adeln infinner sig” etc. hvaraf tydligen visar sig att efter bokstafvens ordalydelse en skilnad är emellan sjelfskrifven— beten, enligt 12 §, och den som förekommer i 15 §.
Väl förekommer sedermera i 23 § Riksdags-ordningen: ”samma dag, då riksdagens öppnande kungöres, utnämne Konungen Landtmarskalk för Ridderskapet och Adeln, samt till talman för Preste-Slåndet Erkebiskopen, eller, om han är sjuk eller frånvarande, eller hans embete ledigt, någon annan af Biskoparne.”
Men om nu det förhållande skulle inträffa att ingen Erkebiskop fanns, och en del af de andra biskoparna voro ålderstigna och sjukliga och döden med sin lia hade afskurit de öfrigas lifstråd, hur skulle det då gå med ordförandeskapet inom det Högvördiga Ståndet äfven under närvarande förhållande?
Pehr Nilsson, i Espö.
Fröt. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 95 754 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af Johan Erickzon från Jönköpings län, om åtskilliga ändringar i sträckningen af Statens södra stambana, äfvensom anvisande af erforderliga medel för densammas fullbordande genom norra Småland och Östergötland, under den tid nästa slalsregleringsperiod omfattar.
Ehuru utsigterna alt erhålla en förändring i den af Kongl. Maj:t föreslagna riglningen af södra stambanan torde vara ganska mörka, då förslaget grundar sig på ett fortfarande bibehållande af den origtiga indelningen af Statens stambanor, bar jag likväl trott mig böra fästa Ifikets Ständers uppmärksamhet på vigten deraf att, innan arbetena norr om sjön Salen fortsättas, toga under noggrann! öfvervägande åtskilliga förhållanden, hvilka icke varit nog utredda vid de tillfällen Rikets Ständer under sednast förflutna riksdagar behandlat frågan om stambanornas riglning.
Då Rikets Ständer vid 1855 och 1854 års riksdag först anslogo medel till Statens jernvägsbyggnader, förklarade Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse af den 18 November 1854 sig anse anläggandet af en stambana mellan Slockholm och Göteborg i främsta rummet böra till verkställighet befordras.
Vidkommande åter den andra af de stambanor, för hvilka statsanslag under nämnde riksdag yrkats, eller jernbanan mellan Skånska kusten och Weltern, så bade Rikets Ständer fästat uppmärksamhet derå att genom en jernväg från någon af Skånes hamnplatser till Jönköping, kommunikations-systemet inom
Sverige blefve fullbordadt till sina hufvud— drag, hvilka, efter hvad naturen sjelf anvisat, borde åsyfta att förena de stora insjö— arne inom mellersta delen af riket med hvarandra och med de hal, som omgifva landet, lltföi andet af jernvägsstambanan mellan sydvestra kusten af Skåne och Wetterns södra ända syntes deiför Rikets Ständer ofördröjligen böra företagas samt nödiga medel dertill anslås. 1 öfverensstämmelse härmed anvisade Rikets Ständer vid nämnde riksdag En Million Riksdaler Banko för påbörjande af en i riglning åt Jönköping gående stambana från Malmö till den på nordliga sidan af sistnämnde stad belägna punkt, hvilken Kongl. Maj:t funne lämpligt bestämma.
Det synes uppenbart att, vid den tid nämnda anslag beviljades, frågan om stambanornas rätta läge befann sig uti ett alldeles outredt skick, hvilket ock bekräftas deraf, att Rikets Ständer vid samma riksdag beviljade ett särskildt anslag af 60,000 R:dr Banko för anställande af noggranna undersökningar i slatsekonomiskt och topografiskt afseende Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
755 sami uppgörande af förslag lill jernvägars riglning, anläggningssält m. m.
Maj i, i anledning liäraf uppdragil ål en särskild kommitté, bestående af chefen för Topograliska korpsen, General Akrell, chefen för Väg- och Vattenbyggnadsslyrelsen, v. Sydow, och Grefve A. v. Rosen, all uppgöra förslag till slam-jernbanornas riglning m. m. afgåfvo desse kommilteradc den 30 September 1854 silt lill trycket befordrade betänkande i ämnet, deruti, bland annat, föreslogs, alt de såkallade stambanorna måtte blifva fem till anlalet, nemligen l:o Vestra stambanan från Stockholm norr om sjön mälaren tili Göteborg, 2:o Norra stambanan öfver Giresta och Upsala till Gefle, 5:o Nordvestra stambanan öfver Christinehamn och Arvika till norska gränsen, 4:o Östra stambanan från Slockholm olver Södertelje, Cathrineholm, Norrköping, Linköping, Mjölby och Tenhult till den södra vid Göta ström oell med utgrening lill Jönköping samt 5:o södra stambanan utgående från den vestra vid Falköping öfver sjön Stråken, Axamo, Götaström, Lagaådalen lill Malmö, med bibana från Axamo till Jönköping.
Att della förslag, hvilket i viss mån syntes vidhålla den vid Köping-Hullbanan följda principen, all jernbanorna borde sammanbinda de större vattendragen, icke understöddes, hvarken af Chefen för Statens jernvägsbyggnader, Ofverste Ericson, eller af Kongl. Majit och Rikets Ständer, är allmänt bekant.
Deremot blefvo följande, af Kongl. Majit i dess nådiga Proposition framställda, principer i afseende på stambanornas riglning fastställde, hvilkas vigtighet svårligen torde kunna bestri das, nemligen: att de stambanor, som på Statens bekostnad byggas, böra framdragas förnämligast genom de orter, hvilka i anseende till sin aflägsenhet från Vattenkommunikalioner, af dessa icke kunna draga fördel; alt följaktligen en stambana blott undantagsvis bör i en längre sträckning framgå parallell med en närbelägen segelled, men deremot korsa eller beröra densamma vid sådana punkter, der den inre rörelsen antingen redan belinnes eller kan emotses blifva för vissa orter koncentrerad; samt att afståndet mellan stambanornas ändpunkter i möjligaste mån bör förkortas till besparing såväl i byggnadskostnad, som i tid och transport-kostnad, dock under iakttagande af alt, så vidt sådant utan längre omvägar kan ske, stambanorna jemväl beröra de punkter, som, i följd af ett för inre rörelsen gynnsamt läge eller af större produktion mest åro i behof af kommunikationer och väl belägna för bi banors anslutande.
Efter långvariga öfverläggningar i den vigtiga frågan kommo Rikets Ständer, enligt hvad deras underdåniga skrifvelse af den IG September 1857 innehåller, till den åsigt att, i fråga oin antagande af ett visst system, omfattande alla de jernvägsanläggningar, som uteslutande af Slaten skulle bekostas, sådant vore alltlör tidigt, enär nödiga undersökningar ännu ej hunnit företagas, samt alt eli utaf Rikets Ständer anlaget jernvägssyslem ingalunda kunde betrygga detsammas fortsatta lillämp - 756 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 467. ning och fullföljande, enär kommande Sländer i allt fall vore oförhindrade, att, vid anvisande af de nödiga anslagssummorna, för arbetets fortsättande meddela sådana förändrade bestämmelser, att derefter skedde jeruvägsarbeten konime att i väsendtlig mån afvika från hvad derom vid föregångna riksdagar blifvit beslutadt.
Rikets Ständer hade derföre, oberoende af nämnda system, öfvervägt hvilka jernvägsanläggningar under närmaste statsregleringsperiod borde på allmän bekostnad bearbetas, samt dervid beslutat, alt förutom anslagen till Vestra stambanan, anvisa för södra stambanans fortsättning ifrån Lund till norra ändan af Finjasjön 4,565,000 R:dr samt för arbetena å södra stambanans norra del från Falköping till Jönköping 1,500,000 R:dr, förutom särskilda anslag till bangårdar och verkstäder.
Äfven vid denna riksdag hade dock Rikets Ständer kommiti erfarenhet deral, att frågan om banornas rälta läge, i brist af nödig kännedom om landels beskaffenhet, befunno sig i ett alltför outredt skick, i följd hvaraf Rikets
Ständer anvisade ett särskildt anslag af 150,000 R:dr R:mt för företagande af noggranna, icke blott tekniska och topografiska, utan äfven statistiska undersökningar; och blef äfven nu en särskild kommitté tillsatt, till hvars ordförande utnämndes Chefen för Statens jernvägsbygguader, hvilken kommitté den 8 November 1859 afgaf sitt i flera hänseenden högst sakrika betänkande, hvilket tili väsendtlig del legat till grund för det beslut, Rikets Ständer vid sistlidne riksdag fattade, i fråga om södra stambanans rigtning, och hvarigenom bansträckningen från Finjasjön genom Laga-daien till Jönköping utbyttes mot en östligare sträckning mot sjön Salen till Nässjö.
Men äfven nu bibehölls de oegenlliga benämningarne al
Södra stambanan för att dermed beteckna sträckningen frän Malmö öfver Nässjö och Jönköping Ull Falköping, samt af Östra stambanan för sträckningen frän Cathrineholm öfver Norrköping, Linköping, Mjölby lill Nässjö, i stället att förändra benämnifägarue sä, att man med Södra eller Sydöstra banan betecknade sträckningen mellan Malmö och Catrineholm, samt deremot betraktade sträckningen emellan Falköping öfver Jönköping lill Nässjö såsom en sammanbindningsbana mellan Vestra oell
Södra (eller sydöstra) stambanorna.
Man kom genom ett sådant bibehållande af de gamla benämningarne Södra banan (Malmö-Nässjö-Jönköping-Falköpings-sträckningen) och Östra banan (Nässjö-Mjölby-Norrköping-Cathrineholms-sträckningen) i nödvändighet att först yttra sig om Södra banans lämpligaste läge, med afseende på dess förening med Vestra stambanan, i stället alt i främsta rummet undersöka lämpligaste sträckningen af en stambana emellan Malmö och Cathrineholm.
Följden häraf blef naturligen den, alt, sedan man, för alt icke låta Södra stambanan alltför mycket aflägsnas från Jönköping, bestämt Nässjö såsom den nordligaste punkten för denna bana, man sedermera, vid bestämmandet af Östgöta-banans rigtning, måste utgå från Nässjö och låta denna bana, i strid med de förut antagna principerna, löpa parallell med Wetlern på ett afstånd från denna stora segelbara Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 467. 757 sjö af endast 2 ä 3 mil.
Kommittéen, som visserligen synes insett den stora inkonseqvensen i sitt förfaringssätt härutinnan, har i sitt betänkande sökt gifva skäl för denna behandling af den vigliga frågan.
Det heter nemligen uti betänkandet: ”Om kommittéen, trots betydliga lokalhinder, försökt alt utstaka linien från Linköping öster om sjön Sommen, för alt såmedelst gifva Ostra stambanan ett mera centralt läge genom del 12 mil breda landet emellan Östersjön och Wetlern, så hade sedermera dels en omväg för att träffa
Södra stambanan ej kunnat undvikas, dels det utmärkt folkrika och bördiga slättland, som banan nu genomskär och berör emellan Linköping och Mjölby, blifvit lill skada för rörelsen aflägsnadt från jernvägen.”
Del synes således häraf, alt egenliiga skälet, hvarför Öslgötabanan skulle komma att anläggas utefter Vettern, varit det, att södra stambanans nordostligaste punkt icke blifvit förflyttad mera östligt, så att banan ifrån Malmö till Linköping blelve i möjligaste mån förkortad.
Då likväl konnnilléen icke kunnat eller velat framkomma med ett sådant skäl, bar kommiltéen, såsom nyss är nämndt, sökt göra troligt, att på östra sidan om sjön Sommen skulle förelinnas så betydliga lokalhinder, alt all tanke på stambanans framdragande i denna rigtning borde öfvergifvas.
Det händer understundom, alt man lyckas så ofta upprepa en obevisad sats, all densamma slutligen anses såsom elt axiom, som icke behöfver bevisas.
Sådant bar förhållandet varit med uppgiften om de betydliga lokalhindren, hvilka skola ligga i vägen lör stambanans framdragande öster om sjön Sommen, och hvarigenom banan eljest skulle erhållit eli mera centralt läge genom det 12 mil breda landel emellan Östersjön och Vettern.
Jernvägskommiltéen ansåg nemligen icke ens behölligt alt låta undersöka ulförbarheten af en jernbana, förlagd i kortaste rigtningen emellan sjön Salen och Linköping, d. v. s. på östra sidan om sjön Sommen, och fruktan för alt i denna del vinna visshet om verkliga förhållandet har inom åtskilliga delar af de orter, som skulle gynnas af den mera vestliga sträckningen, varit så stor, att man med all kraft sökt motarbeta en noggrann och fullständig undersökning om verkliga förhållandet.
Det har dock genom ihärdiga och nitiska bemödanden inom åtskilliga delar af Östergötland och Småland lyckats alt sammanbringa de för en sådan undersökning erforderliga medel, hrarefter Kongl. Majit, uppå derom gjord underdånig ansökning, under den 16 sistlidne
Maj behagade i nåder anbefalla Chefen för Statens jernvägsbyggnader låta, på de enskilde subskribenternes bekostnad, verkställa de ifrågavavarande undersökningarne samt att derefter med eget betänkande i ämnet till Kongl. Majit inkomma.
Den ifrågavarande undersökningen har derefter under förliden sommar blifvit verkställd med all den noggrannhet, som den korta liden och de inskränkta tillgångarne medgifvit.
Enligt Chefens för Statens jernvägsbyggnader lill Kongl. Majit afgifna 758 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 467. underdåniga memorial liar anläggningen af en jernväg frän sjön Salen på östra sidan om Sommen lill Linköping befunnits icke allenast ulförliar, utan ock 10,450 fot kortare än .den föreslagna vägen på vestra sidan; och beträffande de förespeglade lokala svårigheterna för en anläggning på östra sidan, så synas desamma, jeniförda med de svårigheter, hvilka på llerc ställen förekomma på den redan fullbordade vestra stambanan, icke i ringaste mån förelinnas; hvilket bäst synes deraf, att kostnaden för 17 mil 9,200 fot eller nära 11\ mils jernväg endast utgör 12,465,428 R:dr eller omkring 722,000 It:dr per mil, då deremot, enligt bilagan litt.
V til!
Stats—Utskottets betänkande N.o 56 vid sistförflulne riksdag, anläggningskostnaden för Askersund—Örebro upptages lill 955,900
U:dr per mil.
Jemiörd med kostnaden för den af Kongl. Maj.t nu föreslagna jernvägsslräckningen emellan Cathrineholm och Norrköping, hvilken för 4 mil 25,950 fot eller närmare 5 mil utgör 4,954,055 lt:dr, visar sig anläggningen för vägen öster om Sommen särdeles lätt och billig, enär vägsträckan emellan Norrköping och Cathrineholm skulle komma att kosta omkring 990,000 Hdr per mil eller nära 270,000 Hulr mera per mil, än den lör sin oländighel förkastade banstråckningen öster om sjön Sommen.
Visserligen är det sanni, ali man genom mångåriga undersökningar och derigenom vunna förbättringar i planerna för väganläggningen vester om sjön Sommen vunnit en sådan nedsättning i kostnadslörslagen, att kostnaden lör denna väg, som upptages tili 17 mil 19,650 fot, eller något mer än 174 mil, kunnat beräknas lill endast 11,918,286
Hulr eller omkring 691,000 Hulr per mil; men denna skilnad som för hela vägsträckan skulle uppgå lill 547,142 H:dr, är dock icke af någon betydenhet, i fal! det skulle befinnas, att sträckningen öster om sjön Sommen i öfrigt vore lör landet gagueligare och af behofvel mera påkallad, än den vestra.
Det torde ock med all visshet kunna antagas, alt, genom noggrannare och fullständigare undersökningar, än de, som under den korta tiden af endast 4 månader under innevarande års sommar medhunnits och med de ringa tillgångarne kunnat bekostas, man skall lyckas så förbättra planerna för en jernväg öster om Sommen, att icke allenast våglängden skall blifva betydligt kortare, än som nu uppgifvits, utan ock lutnings- och krökningsförhållaudena blifva betydligt förmånligare, än som vid den första undersökningen visat sig, och alt, till följd häraf, icke allenast den högre kostnaden, utan äfven öfriga omständigheter, som blifvit anförda mot den östra riglningen, skola så uljemnas, alt förmånen af den östliga riglningen framför den vestliga skall blifva alldeles påtaglig.
Uti Chefens lör Statens jernvägsbyggnader ofvan berörda underdåniga betänkande förekommer visserligen, att linien från Falköping öfver Jönköping och Tenhult, för att träffa östra alternativet, måste förlängas med 1 mil 10,000 fot, till följd hvaraf en förökad kostnad af omkring 820,000 Hulr skulle uppkomma, så att verkliga prisskilnaden till fördel för vestra linien skulle utgöra 1,367,142 Hulr, Denna anmärkning försvinner dock, om man besinnar, att södra stambanans nord - Motioner i Bonde- Ståndet 1863.
759 ostligaste punkt blir förflyttad 1 mil 10,000 fot öster om Nässjö samt följaktligen kommer alt gagna en vidsträcktare ort, än om den blott berörer Nässjö.
Besinnar man derjemte att möjligheten af en bibanas anläggning ifrån Jönköping öfver Nässjö och Ekesjö till Oscarshamn härigenom betydligen underlättas, måste ock medgifvas att kostnaden för den tillökade våglängden icke bör eller kan upptagas såsom någon tillökad kostnad för bananläggningen emellan Malmö och Cathrineholm.
Deremot kan med skäl påstås, att om jernvägen förlägges öster om Sommen och i sådan rigtning, all densamma komme i Kinda båtleds grannskap, kostnaden för anläggningen af den för hela Kinda-örlen samt trakterna ända till Wimmerby eljest så högst behöfliga
Kinda kanal, kunde undvikas, hvarigenom skulle uppkomma en besparing, fullt motsvarande det belopp af 1,567,142
Rdr, hvarmed kostnaden för den östra sträckningen beräknats komma alt öfverstiga den veslliga.
Jag hyser dock den föreställningen, alt med anläggningen af vägen mellan Jönköping och Nåssjö, äfven som emellan sistnämnda ställe och den punkt, der Jönköping-Nässjö-vågen skulle träffa den östliga rigtningen, kunde anstå intilldess vägen från norra ändan af sjön Salen lill Cathrineholm blefve fullbordad samt att den kostnad, som härför blifvit beräknad, bättre och gagneligare kunde användas, om det erforderliga beloppet ansloges såsom bidrag för Östgötabanans fullbordande.