Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hon var dock blott slajvinna utan röst i männers lag.
Och hon fick sig tåligt finna i att ständigt nämnas svag; var en leksak blott — en prydnad, van vid undergifven lydnad.
Sedan, under andra skeden, • qvinnan tog en ny gestalt.
Medeltidens fagra q vaden — utaf god och sämre halt — tälia hennes varma dyrkan, lik madonnans uti kyrkan.
Tid har ändrats.
— Gudasagan vinner icke genklang mer.
Men det spörjs en bitter klagan, hur man qvinjian förbiser.
Jemlikhetsidén har vaknat, och man kräfver, hvad man saknat.
Till våra läsarinnor!
A t t h ä r vidlyftigare utveckla, hvad vi åsyf- ta m e d vår tidning, behöfva vi s å m y c k e t mindre, s o m en af våra högt aktade m e d - a r b e t e r s k o r å a n n a t ställe i detta n u m m e r s å s o m inledningsepistel till en serie » bref till tant Anna » visat sig hafva alldeles riktigt uppfattat värt syfte och der presenterat Idun.
Blott det vilja vi äfven här framhålla, att vi skola s ö k a göra vår tidning s å d a n, att den kan varda af verklig praktisk nytta för qvinnan och h e m m e t, j a blifva ett s a n n s k y l - digt föreningsband familjerna e m e l l a n.
Om än u t r y m m e t för t e x t e n 1 detta första prof- n u m m e r blifvit väl inskränkt på grund af en stark tillströmning af a n n o n s e r, s å att vi ej k u n n a t i n r y m m a u p p s a t s e r från alla o m - råden, s o m k o m m a att r e p r e s e n t e r a s i vår tidning, s å t o r d e våra ärade läsarinnor d o c k af hvad s o m finnes k u n n a göra sig en f ö r e - ställning o m våra syften.
J e m t e d e m e r a allvarliga u p p s a t s e r n a k o m m a vi att hålla en intressant följetongsafdelning s a m t en läkarerådsafdelning, för hvars s k ö t a n d e vi träffat ö f v e r e n s k o m m e l s e m e d en af hufvud- s t a d e n s y n g r e och skickligare läkare.
För öfrigt hafva vi n ö j e t att s å s o m m e d - arbeterskor i företaget a n t e c k n a fruarna Mathilda lang-let, Eva Wigström (Ave) o c h Elna Tenow (G-nido) s a m t fröknarna Mathilda Boos, Clara Smitt m. fl.
Ehuru vi ej hafva för afsigt att göra vår tidning till någon illustrationstidning, h i n - drar detta likväl e j, att vi g å n g efter a n n a n k o m m a att m e d d e l a porträtt af m e r a b e - m ä r k t a personligheter, s o m k u n n a i n t r e s - s e r a f r u n t i m m e r s v e r l d e n, ä f v e n s o m en och a n n a n stämningsfull bild ur familjelifvet.
Till sist vilja vi m e d d e l a en s a k, s o m t o r d e v ä c k a våra ärade läsarinnors lifliga- ste intresse.
Genom öfverenskommelse m e d e g a r n e till en af utlandets m e s t spridda m o d e t i d n i n g a r hafva vi lyckats förvärfva o s s u t e s l u t a n d e rätt att för Idun a n v ä n d a d e r a s m o d e b i l d e r och m ö n s t e r.
I följd häraf har det blifvit o s s möjligt ätten gång imåna- den gratis e r b j u d a a b o n n e n t e r n a å Idun en f u l l s t ä n d i g modetidning med mönsterbilaga.
D e n n a k o m m e r att medfölja sista n u m r e t af Idun i hvarje m å n a d o c h innehåller då det allra nyaste inom m o d e v e r l d e n i såväl bild s o m text.
Gång efter a n n a n ä r n a vi äfven u p p - ställa prisfrågor i ä m n e n, s o m beröra q v i n - Icke älskas blott, men aktas önskar hon af männen nu.
Och hur saken än betraktas, rättvist år det krafvet ju, att få dela mannens börda och gemensam vinning skörda.
Derför sträfvar hon att hinna samma odlingsgrad som han.
Och hon skall nog seger vinna, ty hon visat, att hon kan varmt oeh ädelt tingen fatta, icke blott åt flår den skatta.
Så skall i en vacker dager framtidsqvinnan för oss stå, en Iduna, ej blott fager, men med odlad själ också.
Säkert skall hon hemmet smycka då med mera ärlig lycka.
Octavio Beer, n a n s v e r k s a m h e t s o m r å d e, och k o m m a d e dervid inlemnade täflingsskrifterna att b e d ö m a s af en k o m p e t e n t p r ö f n i n g s n ä m d.
Början h ä r m e d hafva vi gjort redan i detta nummer.
Ehuru tidningen Idun s å l u n d a blifver s å mångsidig s o m möjligt, är d o c k priset för den s a m m a, p o s t a r v o d e t i n b e r ä k n a d t, satt s å lågt s o m till endast 1 krona för qvartalet.
P r e n u m e r a t i o n m o t t a g e s å alla p o s t a n - stalter 1 riket (uppgif e n d a s t på p o s t a n s t a l - ten n a m n och adress s a m t erlägg 1 krona!)
s a m t för h u f v u d s t a d e n hos r e d a k t i o n e n.
Hvar o c h en, som s a m l a r fem (5) a b o n - nenter, af d e m u p p b ä r och till redaktionen insänder afgiften, erhåller ett exemplar gratis.
Alla m e d d e l a n d e n, s o m böra skrifvas å blott en sida af papperet, s ä n d a s till Hedak- tionen af Idun, Stockholm.
Ärade läsarinnor, arbeten för spridningen af eder tidning!
i, B y r å och E x p e d i t i o n: Sturegatan 8.
Tidningen u t k o m m e r i hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g och kostar f ö r ett qvartal endast I krona, p o s t a r v o d e t inberäknadt.
— M e d sista n u m r e t Qvinlig älskvärdhet.
Vet ligger något underbart i älskvärdheten.
I " I En livar prisar henne, och dock är hon lika sällsynt som en äkta perla på hafs- stranden.
Det fordras inga prunkande talanger för att vara älskvärd.
Också består älskvärd- heten hvarken i djupt förstånd eller sprittande qvickhet.
Hennes hemlighetsfulla förtrollning ligger i något helt annat; den kan ligga dold under det oansenligaste yttre och derifrån sprida ljus och värme.
Hjertat allena, det varma af menniskokärlek uppfylda hjertat är den rätta grunden, från hvilken älskvärdhetens underbara blomma spirar upp.
Ett sådant varmt hjerta är det, som i vår mun lägger de rätta trösteorden för våra med- meuniskors lidanden, och om des3a ord än ej finna nåd inför vältalighetens domstol, så ut- göra de dock den rätta, den bästa balsam för det lidande sinnet.
Men äfven den lycklige uppfriskas och fröj- das öfver det deltagande, som en älskvärd menniska visar honom, mer än öfver något annat.
En vänlig blick, ett godt ord, ett leende och ett uppmärksamt öra — huru ofta slå ej dessa vapen de störste vedersakarne afund och stolthet ur brädet och segra öfver de mest snillrika och talangfulla egenskaper!
Man möter stundom i lifvet qvinnor, hvilka genom den rikaste begåfning synas liksom ska- pade att lyckliggöra sitt hem och sin omgifning.
Och dock lemna de en livar kall.
Och om man också utan afund erkänner deras öfverlägsenhet, så kan man vanligen ej undgå att rycka på axlarna med ett: » Skada, att hon skall vara så föga älskvärd! » Andra deremot förefalla vid första anblicken helt oansenliga, och likväl utgår från dem en så frisk och upplifvande fläkt, att ung och gammal gerna samlas kring dem.
Frågar man efter hemligheten af deras dragningskraft, så heter det med ett gladt leende: » Åh, hon är så älskvärd 1 » Och väl ären I värda kärlek, I qvinnor med det varma hjertat och det innerliga del- tagandet för alla.
T förstån konsten att glömma ert eget jag och finna intresse i främmande väsen, i andra menniskors sorger och fröjder, i deras allvar och skämt, ja till och med i deras små hvardagsangelägenheter.
Ert delta- gande förgyller som en solstråle allt, hvarmed I kommen i beröring, så att hvar och en, som nalkas eder, deraf hemtar ny värme, ny kraft.
Men I, som ej förstån att vara älskvärda, hafven I någonsin tänkt efter, hvar felet här- till ligger?
» Jag har ej fått den förmågan! » sägen I med en axelryckning.
I misstagen er!
Älskvärd kan en hvar, som verkligen vill det, vara.
Dock måste man vänja sig att tänka mindre på sig sjelf.
Man måste lära sig att äfven älska andra.
Hjertat vidgas då och blic- ken blir friare.
Man lemnar sin egen horisont bakom sig och lär sig att äfven med andras ögon skåda omkring i lifvet.
Hjertat finner då mycket, som det tycker vara älskvärdt, och dess egarinna blir derigenom sjelf god och älskvärd.
Här om om året dog en gammal fru, hvil- ken genomgått många pröfningar.
Vid sitt lifs afton var hon helt ensam, ty alla hennes kära hade gått före henne.
Och likväl stod hon ej ensam!
En krets af olika menniskor trängdes i kärlek omkring henne och slöt sig till henne i trohet och vördnad.
Ung och gammal, hög och låg meddelade henne sina sorger och fröjder, och för alla hade » mormor » — så kallades hon allmänt — det rätta or- i | r * v L / I I LJ Kl IN ' m å n a d e n f ö l j e r en fullständig m o d e - o c h m ö n s t e r t i d n i n g.
— U p p g i f å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l a g g en krona, sa er- det, den rätta trösten, den rätta uppfattningen.
Derigenom hade hon, såsom hon ofta försäk- rade, känt sig lycklig hela sitt lif, och hon förblef det ända till sin död.
Då man någon gång på skämt frågade henne, huru hon så kunde förtrolla alla, svarade hon leende: » Åh, det är väl derför, att jag älskar alla lika mycket! » Ja deri ligger konsten — detta är älsk- värdliet!
4^ Vårt sällskapslif.
tt vårt sällskapslif ingalunda är sådant det borde vara — derom torde ej mer än en mening vara rådande.
Det kan icke fortfarande få bli vid det gamla, och vi kunna ej längre nöja oss med dessa tomma tidsför- drif, som alltjemt erbjudas.
Man må fråga hvem som helst af sina bekanta, så äro de alla eniga om, att någonting måste göras för att lifva upp den söfvande sällskapston vi tvin- gas att underkasta oss.
Den icke endast hin- drar oss att vara oss sjelfva under de stunder vi helst önska det, utan den tråkar ut oss och väcker afsmak för både lifvet och menniskorna.
I huru många århundraden hafva ej dessa menniskor ansett det för sin pligt, att taga på sig en konstlad min och » stelna till », så snart de ämna göra visit eller gå bort på en liten aftonbjudning.
I hvardagslag äro de icke sällan hemtrefliga, förståndiga personer, hvilka både våga tänka och tala.
Blen när de olyckligtvis äro i sällskap, då blir man förvånad öfver deras främmande ton och deras frånstötande sätt.
Och än mer, de tyckas alla ha kommit öfver ens om att vara så tråkiga och andefat- tiga som möjligt, så vida de ej händelsevis dra- gas in på något ämne, som intressar dem allt för mycket.
Då glömma de sin otillgänglighet, men då — gäller det också nästans goda namn och rykte.
De unga ha tröttnat på att sitta och lyssna till de äldres spetsfundiga kritik.
De känna allt mer och mer, att de hafva rättigheter på lifvet, och att man icke utvecklas till en god och sann menniska endast genom att kritisera andra.
Dessutom, hvar skulle man mötas, lära känna hvar andra och få en inblick i sina med- menniskors karaktärer, om icke just på säll- skapslifvets område.
En ung man är ju all- deles afstängd från qvinligt umgänge, så vida han ej har sådant i hemttet, inom familjen.
Då han emellertid sammanträffar med jemn- åriga, med den qvinliga ungdomen, måste vi ursäkta honom, om han mången gång ser både förlägen och tafatt ut och helst gömmer sig inne i rökrummen med korten i hand.
Han är ju så främmande, så litet hemmastadd i denna halfhviskande konversation, som innebär så föga, men låter oss ana så mycket.
Har han ej tillfälligtvis förut gjort bekantskap med någon af damerna i sällskapet, måste han san- nerligen ega en hjeltes mod för att våga stanna.
Det är icke comme il faut, att en ung dam visar sig litet uppmärksam, än mindre vänlig mot en sådan okänd ung man.
Hon är så märkvärdigt » pryd », eller rättare sagdt försigtig — han kunde ju smickra sig med att hennes intresse för honom vore af betydenhet, hvem vet — de äro så inbilska, våra unga herrar.
Och medvetandet härom gör henne till en obarmhertig salongsdam, hvilken medlidsamt höjer på axlarna åt hans bortkomna sätt.
O in hon vågade lyda sitt bättre vetande, skulle hon vilja hjelpa honom i stället.
Men då, hvad tror man väl då de andra skulle tycka och tänka.
Åh nej, hon föredrager att lemna honom åt sitt öde.
Och sedan klaga damerna öfver ungherrar- nes oartighet att slå sig ned vid spelborden eller i de angränsande rummen, i st. f. att vara uppmärksamma kavaljerer.
Först efter supén kar man någorlunda hunnit bryta isen, och det är allmänt erkändt, att då först börjar också det roliga.
Hvarför i all verlden har det icke kunnat ske förr!
Der har nu en hel afton förflutit, under det man granskat hvar andras toaletter, tittat igenom en mängd album, sagt tvungna sarkasmer öfver de frånvarande vännerna och räknat timmarnes gång.
Felet är naturligtvis bägge parternas, både den qvinliga och den manliga ungdomens.
Ty hade de gått hvar andra litet mera till möte3; hade damerna ej fäst sig vid den der gamla slentrianmessiga konvenansen, som för- nekar en ung flicka att först tilltala en herre; eller hade de åtminstone mod att svara mera än ja och nej på de första försöken till kon- versation — kunde allt gått mycket lättare.
Men der finnes ännu en annan orsak.
När en husmoder beslutar sig för att bjuda hem några vänner till aftonen, räknar hon alltid ut, hur hon skall ha det med mat, dryck o. s. v. Hon ordnar på förhand, så att ingenting skall fattas för gästernas välbefin- nande.
Men hon tänker aldrig öfver hvad roligt hon skall bjuda dem på.
De få naturligtvis roa sig sjelfva.
Allt det der kan ingen förtänka henne.
Men så går det också som det går.
Händer sig nu så olyckligt, att i hela sällskapet ej finnes en enda med nog mod och förtänksamhet att bryta den stela tonen och föreslå något, som kunde intressera litet hvar, så går ofta en hel afton förlorad under funderingar och förslag, hvilka aldrig komma till utförande förr än i sista ögonblicket — när supén är ser- verad.
Nå, man är ju ej heller några barn, som behöfva roas, menar mången.
Alltid kan man väl sitta och samspråka litet med sina grannar, och om glädjen ej blir så stormande, får det väl vara bra ändå.
Åh, den der invändningen är endast delvis berättigad.
Om man intres- serar sig för sina grannar, då må så vara, men sällskapet har anspråk på oss, vi få icke vara egoister och endast tänka på hvad som be- hagar oss sjelfva.
Der finnes må hända mången, som gäspar sig trött och önskar sig hem och har » odrägligt tråkigt », och derför är det allas skyldighet att laga, att stämningen blir mera allmänt munter, ty, observera, man har kommit dit för att » ha roligt ».
Detta är endast en af de oräkneliga anmärk- ningar, man kan ha skäl att göra mot sällskaps- lifvet.
Att tiden lärt de unga att hafva för stora anspråk på nöje, att räkna t. ex. julle- kar och dithörande danser såsom föråldrade och tråkiga, det bidrager icke minst till van- trefnaden I landtliga kretsar vet man bättre konsten att roa sig.
Men i de större städerna har dans blifvit den enda förströelse, som er- bjudes.
Och när man, i brist på spelfröken, ändtligen förmått någon af sällskapet att slå sig ned vid pianot, så kan det hända, att man dansar bort tråkigheten, åtminstone tills vidare.
Men nästa gång har man samma program igen.
Och så hela vintern igenom.
Att ingenting uppfriskande och förädlande kan ligga i detta långsläpiga sällskapslif faller af sig sjelft.
En hvar föredrager snart att stanna hemma och förströ sig med en bok eller
hålles ett n u m m e r i v e c k a n u n d e r hela q v a r t a l e t.
F ö r h v a r j e 5-tal a b o n - n a n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r h v i l k a a f g i f t e n i n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f dylikt.
Och till och med då får han ej hafva för stora anspråk på — nöje.
Hvad som emellertid härmed velat sägas är, att vi, en och hvar, borde besluta oss att gå till doms med den der kringgripande tråkig- heten och koncentrera vår uppfinningsförmåga på några nyare idéer för sällskapsverlden.
Det stundar en tid, en juletid, då vi hafva rättighet att söka förströelser, och det blir då en skyldig- het att icke finna oss i blott och bart tids- fördrif.
Ty tiden, den går nog, men om ung- domsglädjen följer med, då äro vi förlorade.
Alltså: till vapen mot ledsnaden 1 Vi kunna för öfrigt erhålla en och annan uppfriskande idé från utländska kretsar, der man icke sä lätt låter nöjet förlora sin bety- delse såsom ett själsbehof.
Der glömmer man ej, att de goda idéerna, de ljusa tankarne äro inspirationens barn, och en lifstrött själ skapar ingens storhet.
Det är således en icke ringa uppgift att söka göra hvardags- och sällskapslifvet ange- nämt för sina medmenniskor.
Stockholm i november.
j J A e t är i Iduns spalter i stället för i Sveas du denna gång och för framtiden får N? '
höra utaf mig.
Ty Idun är nu vår — qvinnornas — tidning.
Och det är icke för tidigt, att vi få en sådan för vår räkning.
Alla klasser och fack hafva sina specialtidskrifter — läkare, jurister, ingeniörer och handtverkare, prester, goodtemplare, sekter, arbetare och barn — men den stora klass, som jag vill kalla hemmens qvinnor, har hittills ej haft någon.
Och det är denna lucka Idun vill fylla.
Det är visserligen sant, att vi ha tvänne s. k. qvinnotidskrifter här i landet: Framåt i Göteborg och Dagny här i Stockholm, men deras syften äro så begränsade och speciella, att de icke i vidsträcktare bemärkelse kunna sägas vara för » Sveriges qvinnor ».
Framåt är dertill allt för literär och konstnärlig och följer djerft och oförväget tidens brännande sociala frågor till deras spets.
Man kan säga, att den skrifver om och för framtidsqvinnan.
Och af sådana har väl vårt land ännu åtmin- stone endast ett jemforelsevis litet fåtal.
Dagny är något årtionde äldre i sin åskåd- ning och ställer sig försigtig och afvaktande gent emot det nyaste nya i tidsriktningen, envist hållande sig till de sträfvanden, som besjälade qvinnorörelsens första förkämpar i vårt land: större arbetsmarknad för qvinnan, utsträckt eganderätt och flere dithörande frågor.
Men utöfver detta gifva de nämda tidskrif- terna intet.
Intet således åt alla våra husmödrar, som ha sin lilla verkningskrets gifven och alls icke vilja ha den utvidgad, men väl kunna behöfva en liten uppmuntran eller en och annan vink för sin i vårt lif så djupt ingripande och al- drig tillräckligt påaktade gerning.
Ingenting heller för hustrurna, som, nöjda med sin lott och sin ställning, mera tänka på att behålla och göra det så godt de kunna för den man, de med förtroende redan valt, än på att göra sig oberoende och skapa sig en ställning på helt och hållet egen grund.
Ingenting slutligen för de kära mödrarna, som för ögonblicket mera grubbla öfver, huru de skola kunna skydda lille Nils eller sin Stina från messling och kikhosta, än huru de I PV I I M I U U IN l d u n &gt; erhålles ett g r a t l s e x e m p l a r f ö r hela den tid, u n d e r hvilken a b o n n e - m e n t e t r ä c k e r.
— B i d r a g från alla o m r å d e n f ö r qvinlig v e r k s a m h e t m o t t a - i en framtid skola kunna rycka dem från verldalifvets stora frestelser.
För alla dessa vill Idun vara en kärkommen och omtänksam vän och rådgifvare.
Men icke ensidigt, om jag har förstått ut- gifvarens mening rätt.
Tvärt om, de moderna rörelserna och sträfvanden a skola få sin belys- ning, de sociala spörsmålen sin behandling och äfven de vigtigaste af dagens händelser » hemma och ute » torde i sammanträngd form komma att meddelas, på det de af vårt kön, som ej hafva tid eller lust att läsa igenom de stora tidningarna, dock måtte hållas à jour med hvad som händer och sker.
Och så läkareråd och husliga råd samt skönliteratur till förströ- else i familjekretsen, när vi sitta kring qvälls- lampan, och mycket annat smått och godt, som du nog så småningom får del af.
klok qvinna på sin tid, och då för tiden ut- öfvade qvinnorna i allmänhet betydligt större inflytande på reformationsverket, än de någon- sin tillförene gjort beträffande kristendomens utbredande.
Sålunda brefvexlade han flitigt med ingen mindre än sin mäktige motståndares, kejsar Karl den femtes egen syster, drottning Maria af Ungarn, äfvensom med en annan för- näm fru, friherrinnan Argula af Grumbach, hvilken ej blott var den ifrigaste anhängare af den nya läran, utan äfven blef af stort infly- tande på Luthers giftermål med Katarina von Bora.
För öfrigt bör man ej glömma, att Luther i sin » älskade Käthe » hade en hustru vid sin sida, hvilken ej blott var en dugtig och hus- lig maka, utan derjemte en högt bildad qvinna, väl skickad att vara följeslagerska åt en sådan man som Luther.
Med ett ord — Idun vill riktigt bli vår egen tidning.
Den vill bli det äfven i den mening, att den håller sima spalter öppna för oss och rent af väntar på vår personliga uppmuntran.
Vi få der meddela våra erfarenheter, gifva och begära råd, påpeka brister, som vi funnit i samhälls- och sällskapslif, och möjliga förslag till dylika bristers afhjelpande.
Kort sagdt, Idun vill främja våra — och med våra äfven medelbart hemmens intressen.
Ty » qvinnan och hemmet » är ju ändå en koordination, som ej lätt kan brytas.
Och nu, tant lilla, sedan jag presenterat för dig vår nya postillonne oVamitié — om jag får vränga litet på uttrycket — så tycker jag just, att du sjelf kan aflägga din tystlåtenhet och låta Iduns läsarinnor få litet godt af din mång- åriga, rika erfarenhet och lära känna ditt varma hjerta.
Det kan eljes hända, att jag endera dagen faller på den idén att hålla dem skadeslösa genom att berätta dem din historia, så att de få klart för sig, att det verkligen fins en liten » tant Anna » någonstädes — hvar skall jag icke förråda.
De kunde annars tro, att du bara är ett fantasifoster.
Inga stockholmsnyheter i dag.
Hinner ej dermed.
Det är för öfrigt endast ledsamma saker, som hufvudsakfigen sysselsätta sinnena: dåliga tider, kriser, falliter och försnillningar, höstdusk, reumatism och influensa.
Från ut- landet höra vi om troner som vackla och re- geringar som störta, om skandaler och om- hvälfningsplaner.
V i få en förnimmelse af, att det lider mot århundradets slut, att vi nalkas revolutionernas år — du mins 1789, 1689 —?
Men ännu äro vi någorlunda i lugnet och få sköta våra småstrider och vårt smågurgel för oss sjelfva här uppe på halfön.
Mera nästa gång.
Din Det är sålunda lätt förklarligt, att just han så kärnfullt, som han gjort, förstått att skildra den lycka, som åtföljer ett verkligt äktenskap, och den välsignelse, som en rätt hustru för med sig.
• —.
» En from och gudfruktig hustru », säger han, » är en sällsynt gåfva, mycket ädlare och kost- barare än en perla.
Mannen förlitar sig på henne och förtror henne allt.
Hon fröjdar mannen och gör honom glad, bedröfvar honom ej, skänker honom kärlek, men ej sorg under hela hans lif.
— Hon sysslar med lin och ull, arbetar gerna med sina händer och är som en köpmans skepp, som från fjerran länder hem- för mycket varor och egodelar.
— Bittida står hon upp, bespisar sitt tjenstfolk och gifver pi- gorna hvad dem tillkommer.
Hon vaktar och vårdar med glädje hvad hon har om händer.
Det, som ej angår henne, bryr hon sig ej om.
Hon omgjordar sina länder och utsträcker sina armar; hon är verksam i huset, ty hon märker hvad som gagnar eller skadar, hennes lampa slocknar ej om natten.
— - Hon sträcker sin hand efter spinnrocken, och hennes fingrar fatta spindeln — hon arbetar gerna och flitigt.
— Hon utbreder sina händer öfver fattiga och behöfvande, gifver och hjelper gerna.
— Hon håller sitt hushåll i godt stånd, går ej omkring slampig och smutsig.
Hennes prydnad är ren- lighet och flit.
Hon upplåter sin mun med vishet, på hennes tunga ligga milda läror, hon drager sina barn till Guds ord.
— Hennes man lofvar henne, hennes söner komma och prisa henne lycklig. » — Guido.
m Luther om qvinnorna.
ycket har nog både sjungits, talats och skrifvits om qvinnorna, men sällan har väl någon låtit sin stämma ljuda så väldigt och drastigt för och emot dem som den store reformatorn.
Hvad Martin Luther på sitt kraftiga sätt säger om qvinnorna, betecknar i all sin kort- het mycket träffande deras sanna väsen och rätta ställning — mera träffande kanske än mycket, som efter honom med slösande af ord och papper yttrats för och emot dem.
Huru kunde Luther komma till en så djup kännedom om den qvinliga karaktären?
Ej blott genom teorien 1 Han stod ju som bekant i för- bindelse och brefvexling med mången ädel och 3 Detta är den lofsång, som doktor Martin Luther uppstämmer för hustrun » sådan hon bör vara ».