Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kan jag göra något för er, gifva er några råd, eller hjäl pa er på något vi s, så lita på mig!
Men j ag förs tår inte...
VAHRMAN. (öfverlägset)
Åh jo, hvad ni förstår, fru Segers tedt! FRU SEGERSTEDT.
Omöjligt...!
Ni förs tår, säger jag.
Vi och er son och ni med, fru Segers tedt, vi ha ett mål gemensamt.
Och det ska vi nå!
(kommer in)
Teet är s erv eradt!
(afbryter spelet)
Vi ska gå in då.
Men ef ter teet spelar vi mera.
Pappa riktigt pl ågar os s!
Det tål ni v äl vid. bli kvar).
(Alla gå ut under replikerna, fru Segerstedt och Emmy
Har du sett till att sängkläderna i det blåa rummet blifvit uppv ärmda för baron Fredriks räk ning...?
Jaha -- det h ar jag . ( g l a d t ) .
Det bli r annat lif på Sätra, när baron Fredrik kommer, -- h an förstår att håll a glädj en vid makt --!
FRU SEGERSTEDT. (afkylande)
Du har ett sätt att tal a om baron Fredrik, Emmy, som vore h an en af dina bästa vänner --! EMMY.
Jag känner sådana el eganta herrar tillräckligt, och jag ber dig håll a ögonen öppna, just nu , när herr Karlsson...!
Åh, mamma!
Låt bli att tala om den där brännmästaren, nu till julen åtminstone!
FRU SEGERSTEDT. (stiger upp)
i matsalen).
Du har rakt inga skäl att förakta honom. ( g å r i n
(efter henne) (Går sedan genom salen till tamburen.
I dörren stöter hon på Karlsson).
Åh mamma!
God af ton, fru Stjernf elt!
Det var så att g eneralen skickade bud ef ter mig, och här är j ag nu mangrant.
EMMY. (kyligt)
KARLSSON.
Herr Karlsson är god och stiger in i matsalen de dricker te där som bäs t... KARLSSON.
Hm -- det är s å att...
Se så, följ nu med! ( v i l l g å t i l l v ä n s t e r ) .
Jag kan nog v änta h är, ska j ag säga, bara jag fick tala med f ru Stjernfelt under tiden...
Med mig?
Om hvad då?
(småskrattar skämtsamt)
Nå -- kantänk a!
Nog vet fru Stj ernf elt det alltid!
Bästa herr Karlsson, ska vi nu inte l ämna det där ämnet?
D en s aken kommer ni med både i tid och otid.
Ni vet ju i al la fall hvad j ag tänker...
Å -- ja, -- men det kan komma tider då f ru Stjernfel t ångrar sig det, ska jag säg a. EMMY.
Hör nu, herr Karlsson, -- k an vi inte vara goda vänner fö r det?
Vi ska inte göra oss tråkiga bara.
Herr Karlsson är en klok man, och ni sk a inte vara envis -- KARLSSON.
Ska inte jag?
Jag ska väl inte l ämna halfgjord sak häller.
Jag ska envi sas tils det knäpper, sk a jag säga.
Mer än en skuta har blifvit f ast i en smal vändning. ( s k r a t t a r ) EMMY.
Herr Karlsson är värkligen originel . ( v i l l g å ) KARLSSON.
Man k an bli originel f ör mindre, ska jag säg a.
Hör nu, lilla fru Stjernfelt, var hon inte inne nyss och såg efter unge barons rum -- hva?
(Bjällror komma närmare och stanna) KARLSSON.
(hotar med fingret)
Aj, aj ! EMMY.
Nå, hvad nu då?
Nu k ommer de --!
(hotar vidare) (Emmy går till vänster.
De andra komma brådskande in jämte henne.
I detsamma tittar baron Fredrik v.
Brinck in från tamburen med mössa och päls uppå).
BARON.
Aj, aj , aj!
Nå, där är ni allihop!
God kväll på Sätra!
(springer dit)
Kusin Fredrik!
GENERALEN. (efter)
Så, -- där är du ju mi n käre Fredrik !
Välkommen till oss! ( O m f a m n a r h o n o m i d ö r r e n . B l i r p l ö t s l i g t varse doktor Segerstedt bakom honom i tamburen och går n å g r a s t e g b a k l ä n g e s s o m f ö r e t t va r s e l . F r u S e g e r s t e d t s e r
hans rörelse och skyndar ut i tamburen.
Baron kommer in, sedan doktor Segerstedt och hans mor). BARON.
Och jag kommer inte ensam som ni ser.
J ag har med mig ingen mi ndre julklapp än vår berömde landsman, dokto r Segerstedt själf.
Inte sant, -- en riktig julöfverraskning ?
Han kom först i går från England. ( H ä l s a r g l a d l y n t ) . VAHRMAN.
(som trycker Segerstedts hand)
(För honom fram till generalen, som står stel.
Plötsligt likasom vaknar han och räcker doktorn ceremoniöst handen).
GENERALEN. (tvunget)
Trifsammare här än i England!
Ja, det var värkligen en öfverraskning!
Vi kunde ju inte vänta ett s å rart julbesök.
SEGERSTEDT.
Nej, jag ville öfverrask a min mor, därför skref jag ingenting.
(Hälsar på de öfriga och stannar hos modren).
GENERALEN. (kallt)
Men ni har lyck ats öfverraska också oss andra rätt myck et.
-- Nå, se där ha vi ju herr Karlsson,
god afton, -- vi behöfver er för en undersk rift och kanske...
Nej, Alma och Karl , nu måste vi skynda oss!
Hvad tänker mamma om oss där hemma?
Ska bror fara nu?
Just när herr
Karlsson kommit fö r att bevi tna handlingarna?
Dem hinner vi med en annan g ång. ( t a g e r a f s k e d ) BARON FREDRIK.
(Samtidigt till Emmy, som han hälsat på)
Nej, nej , nej, jag försäkrar, att ni är riktigt saknad i Helsingfors!
GENERALEN. (till Vahrman)
Än maderan då?
Ja, den är det synd om, men när de väntar oss hemma, s å mås te vi fara.
Godnatt fru Seg erstedt --! ( t r y c k e r h e n n e s h a n d ) .
Hvad har häradshöfdingen menat med al t detta?
Nu får fru Segerstedt sköta spelet själf.
Er son är hemma och intet testamente undersk rifvet ännu .
Åh, -- tro r ni jag skulle vilja -- GENERALEN.
Men s å glöm åtminstone inte bort att komma igen annandag jul, den gamla dagen på Sätra!
En liten sv ängom so m förr i världen, för fyrti år sedan!
(Under tiden har generalen gått med ut i tamburen).
(vänd till Elise)
Hvad i Herrans namn går det åt farbror, han ser ut som skulle han kommendera ett hel t artilleri och tar emot oss som vi vore turk ar.
Ja, j ag beg riper inte pappa.
Segerstedt, jag tror vi med det samma flyr till vårt högkvarter för att rusta oss!
Ja, det kunde minsann inte skada -- BARON.
Hör du Elise, du kunde just vara så englamild och lysa oss dygdens smala stig di t u pp medan...
GENERALEN. (som just inkommer, afbryter med en tämligen ilsken min och ton)
Det brinner lampa i trappan.
BARON. (med skämtsamt spelad fruktan, liksom försvarande bak sin rygg Segerstedt) Segerstedt bakom sig.)
Ja ja -- ko rs -- gubevars -- --! ( r e t i r e r a r u t m e d
Men hv ad g år åt er?
Ska jag spel a piano, pappa?
Du, Elise, -- och ni fru Stj ernf elt, -- lämna oss ett ögonblick!
Jag har litet att tala med f ru Segerstedt... ( d e g å o c h s e s i g o m ) Var så vänlig och sätt er, f ru Segerstedt!
Ni har beredt mig en liten öfverraskning, som jag måste tacka er för. -- Säg mig, hvarför har ni inte ans ett det mödan värdt att följa de små vink ar jag gaf er vis à vis er herr son?
Dem har jag följt.
Och ändå är h an h är?
Jag kunde inte befalla honom, -- det hade väkt hans misstänksamhet...
Men ni har lofvat mig uttryckligt att j ag aldrig skulle träffa honom här på Sätra.
Mins ni det?
Det är emot mina tydl iga af rådanden han kommit hit.
Fråga honom själf, baron B rinck!
(plötsligt och häftigt)
Åh, f ru Menlös! ( G å r o c h s e r e f t e r a t t d ö r r a r n a ä r o s t ä n g d a ) .
Tror ni inte j ag redan känner er, med er beräknande kallblodighet?
Ni har velat föra ihop oss och ställa till en katastrof , -- nek a inte!
Ni känner mitt häftiga lynne och vet huru lätt jag k an f örgå mig.
Nu har ni räknat ut de fördelaktig a följ derna, som ett sådant fall kunde ha för er, och er h err son!
Men j ag ska inte förgå mig, ser ni ! J ag känner den där lurande bakslugheten bakom er rörande h jälplös-
het -- jag känner den, och jag är beredd att möta den.
Men, gode baron...
Motsäg mig inte!
Det är onödigt att påminna er om hvad jag gjort för er, -- ni h ar glömt det såsom jag själf.
Men j ag kan inte h ålla mig från en förebråelse.
Har jag fö rtj änt att ni ännu ef ter tretti år vill hämnas?
Har j ag då ingenting godtgjort?
Ni har sj älf eng ång medgi fvit att ni intet mera k unde fordra af mig.
Kom ih åg att jag försök t försona det förflutna so m en gentl eman!
(resigneradt och värdigt)
Det är inte jag, som k allat min son hem f rån England, -- det är häradshöfding Vahrman, som gjort det mig ov etande.
GENERALEN. (slagen)
Vahrman! ( h e m t a r s i g , u p p r e t a d ) Blanda inte in min gamle vän i edra k alkylerade handlingar!
Vahrman h ar i dag med öppen förtrolighet talat till mig, -- han har ingenting dolt.
Men ni har aldrig varit öppen emo t mig.
Ni har länge burit ett lömsk t agg till mig, jag har k änt det.
Och det är detta agg, som
nu vill förstö ra den sis ta stunden af trefnad i en gammal enslings glädj elösa lif!
Jag borde aldrig tillåtit er att sätta er fot inom detta mitt g amla fädernehem.
Men jag trodde på mänskliga sträng ar äfven hos er, som j ag kände dem dallra hos mig.
Huru har ni lönat mig?
Jo, ni h ar förgiftat detta mitt gamla hem för mig!
Det är hårda o rd ni säger, baron B rinck!
Det borde ni inte göra eng ång till er tjänarinna.
Under mer än tjugu år har det rådt fred emellan oss , -- en fullkomlig fred med så mycken tacksamhet från min sida, som min karga natur förmått frambring a.
Och ni gör inte rätt, baron Brinck, i att rifva u pp de läng e sedan helnade ärren.
Ni gör inte rätt i att tvinga min gaml a blod att forsa med ny f art.
Betänk baron, att ni på g rund af er olyckliga misstänksamhet förstör ålderdomens lugn för en gammal kvinna, som gjort hv ad i mänsklig makt står för att glömma och försona sig med sitt öde.
Akta er att inte ni ång rar er!
Ni kan förs töra ert eget lugn också, -- ty ni vet att jag har sv årt att förlåta!
Er förlåtelse behöfver jag inte!
Jag råder er bara att s pela ärligt spel , ty märker j ag att under er sons härvaro gömmer sig en af edra gamla intriger, så
är det slut mellan oss.
Jag jagar er på porten -- hör ni!
FRU SEGERSTEDT. (halft föraktfullt)
Det k an ni göra, baron Brinck, -- och jag a ert samvete sedan samma väg!
Ni är dj ärf , f ru Segerstedt!
Nej, jag är trö tt.
Jag är likgiltig.
Det är min styrk a!
Tänk på edra barn!
Det h ar jag gjort redan i tretti år -- nu kan de tänk a för sig sj älfva!
GENERALEN. (hastigt)
FRU SEGERTSEDT.
Hvad ämnar ni göra, f ru Segerstedt? ( p a u s )
Ah -- jaså!
Men ingen ska tro er, fru Segerstedt.
FRU SEGERSTEDT. (lugnt)
Ni är ju rädd, baron B rinck!
Jag förråder ingen.
Jag börj ar bara tänka på mig själf.
Vid fylda femti år är det inte för tidigt. -- Tänk a på mig själf, s åsom ni gjort det under hela ert lif, herr baron!
(Ridå).
Andra akten.
(Julkvällen i skymningen.
Samma sal som förut.
En julgran, ett bord med julgranstillbehör, en trappstege.
Fru Segerstedt sitter vid bordet och knyter trådar om konfekt och äppel.
Segerstedt hänger upp dem).
Du hade rätt, mamma, -- j ag borde inte ha kommit hem.
Det k an ju inte hjäl pas numera; -- om du inte reser strax igen -- SEGERSTEDT.
Nej, -- det duger inte.
Hvad skulle Vahrman och alla mina valmän säga?
Jag, som kommit hem från England enkom f ör deras skull...
Hvarför då?
Nog vet du väl det, mor!
Jag har inte brytt mig om att forsk a u t er.
J ag vill inte blanda mig i er politik...
Det är nog rätt af dig , men nog vet du väl ändå, att j ag kommi t hem för att vinna general en f ör vårt parti --?
Jag har tänk t något ditåt för mig själf . ( s e r u p p ) Nå -- går det inte?
Om det går?
Nej , det är inte värdt att försök a häller, generalen vänder ryggen till, så s nart han får syn på mig.
SEGERSTEDT. (närmare)
Säg mig, mamma, -- h vad är det general en egentligen har emot mig?
Vet jag det!
Det är väl din fennomani --
Nej, nej !
Han är als inte farlig partiman eller svekoman.
Det är det i nte.
Det är något hel t personligt, -- jag har märkt det!
Det är v äl för han anar din mission --! SEGERSTEDT.
Min mission!
Ja, den förefaller mig litet löjlig i det hel a.
Men jag vil le gärna vara några dagar med dig , mamma, -- och så måste jag l yda mina valmän, tyv ärr!
Därför är det jag kom.
Du ska ha tålamod.
Jag förundrar mi g öfver att Vahrman inte förutsett general ens ovilja.
Den stjälper ju altsammans.
Och så blir min ställning odräglig.
Det tar på min ambition att bemötas ohöfligt.
FRU SEGERSTEDT. (fundersamt)
Tänk om det ändå skulle finnas någon annan grund till generalens ovänlighet.
SEGERSTEDT. (ifrigt)
Hvilken då?
Hans dotter -- SEGERSTEDT. (förvånad)
Fröken Elise?
Just hon!
Nå --?
Generalen vill gifta bort henne -- SEGERSTEDT.
Nå, -- än sen?
Du kan v ara i väg en för hans planer med henne och baron Fredrik!
Nu blir du löjlig, mamma!
(tänker tala, men säger ingenting).
(intresserad mot sin vilja)
Gamla, fåfänga mödrar tycka all tid att deras söner är do n Juan själf.
Jag har inte skämt bort dig med smicker i den vägen.
Ånej!
Men den suppositionen duger inte ändå!
Vi ha ju sett hvarandra bara någ ra gånger förut, fröken Elise och j ag...
Ja ja, vi ska lämna den förklaringen då --!
Du är en liten rolig mor, det är du !
Nu går jag och s tyr om mina j ulklappar...
FRU SEGERSTEDT. (efter honom)
Tålamod bara, Viktor!
Generalen är inte god att komma tillrätta med.
SEGERSTEDT. (skall just öppna fonddörren, då han vänder om och stannar framför sin mor.)
Och du tror värkligen att ... att det där kunde vara fallet?
(ser på honom, derefter)
Ja -- någon förklaringsgrund ska det väl finnas!
(skrattar och går ut i fonden, där baron syns vid skrifbordet).
(kommer in från höger med ett paket)
Tror f ru Segerstedt att jag vågar bedj a dok torn skrifva en julklappsvärs?
Ja, det tro r jag h an gör gärna.
Då gör jag det bestämdt.
Jag viste inte ni kände hvarandra förut, fröken Elise.
Åh, det är så lite, så!
J ag har en sådan dum respekt för honom ännu.
Hvar v ar det ni gjorde bekantsk ap?
Jag mins det knappast.
Jag tror det var på skridskoklubben... ( g å r t i l l f o n d d ö r r e n ) .
Ja, h an är därinne med baron Fredrik. ( g å r ) . ELISE.
(knackar på).
BARON. (inifrån)
Det är bara jag .
Får man komma in?
Nej, -- det låter man vackert bli med --! ELISE.
Jag mås te få rå om doktor Segerstedt en minut.
Han sitter här i full sk aldeyra och får inte störas -- ELISE. (ropar)
Doktor Seg ers tedt!
Kom ut till mig ett ögonblick!
(öppnar dörren och släpper ut Segerstedt)
Här har du julklappssk alden då!
Far inte illa med honom!
Jag l ånar honom åt dig bara på några minuter! ( s l å r i g e n d ö r r e n o m s i g ) .
Nå -- fröken Elise?
Snälla, sö ta dok tor Segerstedt, -- j ag måste få en riktigt kvick värs på en julklapp till pappa.
Det är ett par tofflor, som jag själf broderat -- SEGERSTEDT.
Jag lofvar ingenting kvikt, om j ag kan skrifva någonting als.
Visst ska ni sk rifva någonting kvikt.
Seså! ( G å r t i l l b o r d e t ) .
Hjäl p mig nu ni, som är en riktig poet!
Jag är just ingen riktig poet längre!
Kantänk a! -- Ni som skrifvit en hel diktsamling!