Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu sedan du blef mig antipatisk, skärptes min blick, och sedan du fick din svarta rock på dig som färgmotsättning mot den röda bokryggen, som förr inte syntes mot dina röda hängslen, så ser jag, att du varit och läst öfver din förfalskningshistoria i Bernheims afhandling om ingifvelser och ställt tillbaks boken upp och ner.
Du stal alltså den historien också!
På grund af detta anser jag mig ha rätt att sluta, det du begått ditt brott af nöd eller njutningslystnad!
Af nöd!
Om du visste -- HERR X.
Om du visste, i hvilken nöd jag lefvat -- och lefver!
Men det hör inte hit! -- Vidare!
Att du suttit inne -- det är nästan säkert; men det var i Amerika, ty det var amerikanskt fängelselif du skildrade; ett annat är nästan lika säkert, att du inte suttit af ditt straff här.
131 ------------------------------------------------ HERR X.
Vänta till länsman kommer, får du veta det!
Ser du det!
Första gången jag nämnde länsman i sammanhang med åskslaget, så ville du också springa!
Och när en person suttit i ett fängelse, vill han aldrig gå till en kvarnbacke hvar dag och titta på det, eller ställa sig bakom en fönsterruta -- Med ett ord: du är både en straffad och en ostraffad!
Och det var därför du var så ovanligt svår att komma på!
HERR Y. (fullständigt slagen).
Korrt före den tid då murarna restes till Nya Theatern i Stockholm, emottog den läsande verlden en ny och färgrik skapelse från Fru Emelie Carléns lockande penna, i romanen: ”Rosen på Tistel-Ön”.
Serdeles frapperad af de lifligt tecknade karakterer som deruti förekomma, tyckte jag mig ej allenast i dem finna ett rikt fält för skickliga Skådespelare till utmärkelse, utan äfven, att händelserna i denna roman med någon förändring, serdeles hvad upplösningen beträffar, vore ett ypperligt ämne för en dramatisk produkt.
Till följe häraf, och med tanken riktad på det skydd som den inhemska Dramatiken lofvade sig och lofvades genom ofvannämnde Theaters organiserande, såsom fosterländsk till anda och syftning, beslöt jag att söka bearbeta denna roman till ett stycke för Scenen.
Att min förmåga till detta företag varit allt för ofullkomlig, erkänner ingen heldre än jag; – men huruvida jag alldeles misslyckats, torde bäst bedömmas af den gunstbenägne Allmänheten, åt hvilken mitt arbete nu öfverlemnas, och serdeles af dem, som möjligen hysa något intresse för saken.
Att stycket hos de respective Theater-Styrelserna icke vunnit burskap, hufvudsakligen på grund af den omständigheten, att dramatiserade romaner sällan gjort lycka på Scenen, torde måhända vara rättvist nog; men åsidosättande all fördom härutinnan, skall man likväl finna flera undantag då förhållandet varit tvärtom, hvilket Mad.
Birsch-Pfeiffers bearbetningar troligen lära komma att bevittna.
Man har äfven anmärkt, att uti sista akten förekomma för mycket skakande uppträden, hvars åsyn måste förorsaka ett vidrigt intryck på känslan, och ingalunda vara öfverensstämmande med vårt tidehvarfs fina smak.
Men finnas då ej något motstycke härtill i flera andra, till och med verldsberyktade, författares arbeten, hvaribland exempelvis må nämnas:
Schillers ”Maria Stuart?” – der hvarje fiber hos åskådaren spännes till ytterlighet, under förväntan på ljudet af det hemska dödshugget, och hvarvid känslornas styrka tages i större anspråk än här: – eller ock uti Victor Hugo’s ”Maria Tudor”? – hvarest afrättningen tillkännagifves genom ett kanonskott, ingalunda beräknadt att sakta pulsslagen eller stilla det arbetande blodet, som under föregående Scen, hos åskådarne kommit i ett starkare omlopp.
Säkert skall ingen medgifva dessa utmärkta författare större monopolium att skrifva skräckscener, än en nybörjare; – och månne dessutom den anda af frid och försoning som genomgår slutet af detta stycke, ej skulle kunna ersätta det öfverklagade, och återföra åskådarnas känslor till belåtenhet och lugn?
– Att pjesen genom min behandling ej eger något inre Dramatiskt värde, må vara sannt; – men att den är rik på effektscener, torde deremot medgifvas, och det är likväl härvid som vår tid fäster största afseendet.
Jag vill ej till eget besvarande upptaga den frågan, huruvida icke, sämre stycken på våra Theatrar någonsin varit gifna; – jag beklagar blott att min goda vilja misslyckats, och att derigenom den theaterälskande publiken gått miste om nöjet, att se karaktererna – uti hvars teckning romanens älskliga författarin­nanedlagthelasittmästerskap–representerade på scenen.
Det sannt moraliska som utgör styckets tendens, skulle varit ett värdigt föremål för en mera dramatisk penna än min; – likväl hafva flera här kända, ansedda Litteratörer gifvit arbetet det omdöme: att det förtjente uppmuntran; att, med hufvudrollerna utförda af de utmärkta dramatiska artister, hvaröfver den Svenska Scenen i närvarande stund har alla skäl att vara stolt, det ej borde komma att sakna framgång; samt att det för sitt fosterländska ämne borde väcka någon nyfikenhet att åskådas.
Styrkt af dessa omdömen, har jag vågat utsända det från trycket, under den kanske förmätna förhoppningen, att af den välvilliga allmänheten njuta öfverseende för styckets fel och en nybörjares bristande förmåga, hvars obekantskap på den dramatiska banan, torde vara det sannskyldiga hindret for arbetets upptagande på scenen.
HÅKAN HARALDSON.
BIRGER, ⎱
ANTON, ⎰ hans Söner.
PEHR GABRIEL ASKENBERG, f. d. Löjtnant vid Flottan.
ANNIKA, Arnmans Piga.
Emellan Första och Andra Akten anses sex år vara förflutna.
Ett simpelt rum i Haraldsons stuga, möbleradt med några trästolar och ett bord.
Till venster om dörren ett fönster, och på högra sidan om densamme synes ett gammalmodigt skåp.
Åtskillig sjöredskap, såsom: segel, tåg, m. m. kringströdde i rummet, tyckes ge tillkänna att innevånarne äro strandbor.
Vid ridåens uppgång sitter gubben Haraldson vid bordet sysselsatt med att rengöra en studsare, och Birger vid andra sidan, skärper och proberar några flintor till en lodbössa.
Anton sitter något längre åt fonden snoende taglet till en metref.
HARALDSON, BIRGER, ANTON.
Haraldson
(klädd i knäbyxor och stor sjömanströja).
Skulle han än vara en så öfverduktig Satan som du säger, så lyster mig likväl se, om han vågar sig ut i natt, i detta Herrans väder.
Men ingen känner dessa herrar bättre än jag; – minsan behöfves det icke mindre våldsamhet för att jaga tullkrukorna i lä för höststormarnes raseri, än det just i afton tycks vara fallet.
( klädd uti hvita segelduksbyxor).
Emedlertid tror jag far inte skulle rosa marknaden, om det gick som jag hörde.
Pah! ... en gammal räf är inte så lätt lurad; – men i alla fall är det tid nu att ta upp packorna.
Gå du, Anton, ned till yttre källaren, här är nyckeln, och rulla fram de tio öfversta packorna, som jag visade dig i förmiddags; ... hör du inte pojke! ... rulla fram dem till trappan säger jag, så att de ligga närmare till hands när de ska’ lastas i båten.
(tar nyckeln).
Är det nödvändigt, min far, att jag måste följa med på den färd, som J i natt tänka företa’ Er?
( häftigt).
Slokar du med öronen, hund! ... eller hvad menar du med din fråga?
Ni är alltid hård och orättvis, far, ehuru jag beständigt med undergifvenhet fogar mig, både efter edra och Birgers önskningar.
Jag ville likväl gerna slippa att vara er följeslagare, på de der nattliga färderna.
Hvad pratar du om vilja! ... gå och gör som jag sagt, men försigtigt hör du!
... och olycklig du, om du inte om en halftimme är tillreds att följa mig och bror din, in till Götheborg.
De förre utom ANTON.
För fan, ni måste vara litet försigtigare med pojken.
Ni vet, att han är nära halffånig förut, och på dylika resor är han ingen passande medhjelpare.
... så mycket bättre!
... mindre förstår han.
Dessutom äro väl inte sex armar för mycket skulle jag tro, sådan sjön isynnerhet är i natt?.. och någon af drängarna våga vi inte medta oss, såvida vi inte först skulle kunna skära tungan ur halsen på dem, och det der lär väl svårligen låta sig göra.
( ironiskt).
Ja, Anton, han har styfva och kraftfulla armar, han.
Om inte han har, så ha vi.
– – – Men du nämnde inte ord om resten, Birger.
Jo, eftersom far vill veta det, så sa just Nils Amundsson:
”Om J haft någonting obytt med den nye Tull-löjtnanten, Birger, så bör J akta er; – Han är en duktig och driftig karl, och har skarpare ögon än fans mormor, som man säger; – Dessutom har han svurit på, att inte ligga ur sjön, förrän han fiskat upp hvalfiskarne från Tistel-ön.
Jo, jo, drar han först upp dem, så få de nog tacka Gud, om de slippa med bara huden.”
( spottskt).
Den krabban pöser af pur afundsjuka!
– Han skall akta sig, för hvalfiskarne från Tistel-ön; de kunna lätt svälja honom i en munsbit.
Jag förstår nog, att det är den krukan som eggat upp Jaktlöjtnanten; – men vänta, vänta, mina gossar! – J ha’n ännu inte så riktigt lärt känna Håkan Haraldson; i alla tider, ha små fiskar blifvit slukade af de stora.
(uttrycksfullt).
En, två, ... tre gånger, ja; ... men den fjerde kan han fastna.
Nej! nej! säger jag!
... jag har idkat rörelsen i nära trettio år: – jag förstår den; – eller tror du, att jag, under den tid jag varit Lurendrejare här i skärgården, inte inhämtat tillräcklig erfarenhet i yrket?
... jo, jo, lita på det! ...
Men när jag blir gammal och orklös, och inte förmår annat än gå hemma och stötta, – då Birger, står ju du för kulan?
Vi få väl se; ... kan ingen veta.
(med en blick åt sidodörren)
Men tyst jag tror.
Ja, hon är nog fan till hands, när ingen behöfver henne.
Gud förlåte mig! jag visste hvad, hustru min, salig! – skulle släpa hem det der qvinnostycket i huset, för, – med sina högdragna manér, som blott göra mig rasande.
Inser ni då inte hennes värde för flickan? hvad skulle det väl bli af den arma varelsen, om inte Erika med moderlig hand omslöt och vårdade denna späda, men likväl hoppgifvande telning? – då den isynnerhet (halft för sig sjelf.) är ett skott, utaf, långt ifrån den ädlaste trä-sorten.
Ja, ja, det kan så vara det; .. vore det inte för flickstackarn, så skulle hon långt för detta fått lemna huset, denna stolta qvinna, som, jag börjar frukta, endast skämmer bort flickan, huru godt och välsignadt barn det än må vara.
Nej, Far!
– Ni skall inte skilja Erika från huset; – hon har gjort mer för oss alla, sedan min arma styfmoder dog, än både ni och jag kan uppfatta och värdera.
Ja hon har kanske lärt dig äfven, att vara stormodig, både i ord och tankar; ... men det är som ordspråket lyder, att: ”Makt ger mod.”
Hon stämde likväl inte pipan så högt, när Mor kom hem med henne, och hon hvarken hade hus eller hem att hålla sig till, – sedan Konsulns i Götheborg, så godt som kört bort henne.
(ond).
Det är lögn! ... en nedrig lögn! ...
Konsulns skulle varit mycket belåtna, om de kunnat qvarhålla henne, .. men hon gick sjelf derifrån, sedan hon blifvit på det ovärdigaste behandlad af en elak och gemen Fru, den hon hade till matmor.
Jag har af trovärdiga personer, sjelf hört det berättas i staden; och ni, Far, borde vara mera tacksam, för det hon sjelfvilligt stannar qvar, och gör hvad hon gör.
(för sig sjelf).
Tacksam, ja, ha, ha, ha! ... hon är väl så glad att hon får vara qvar, och borde sjelf vara tacksam.
(i förebrående ton). J ska’ åter ut i natt, hör jag?
Ja, jag har göromål, som ännu i natt måste uträttas.
Af hvilken beskaffenhet edra göromål än må vara, så borden J båda, uti den upproriska väderleken, som i afton är våldsammare än vanligt, finna en högre makts misshag, med hvad J nu ämna företa’ er.
Bry er inte om väderleken eller våra företag, mamsell Erika; ... jag tänker inte ställa mina göromål under er granskning ....
Sköt ni hushållet och flickan, så att hon en dag, kan bli far sin, både till glädje och nytta, och skäm inte bort henne, med några högmodiga ord och åthäfvor.
Håll far!
Ni har ingenting att beklaga er öfver mamsell Erikas sätt att behandla vår Gabriela.
(med värdighet till Haraldson).
Otaliga gånger före, och i, eder hustrus dödsstund, lofvade jag, att, utan afseende å ert uppförande, blifva en mor för hennes dotter;.. och detta löfte, tänker jag äfven, med himlens bistånd, samvetsgrant uppfylla.
Gifve Gud! att ni sjelf, en dag, lika så väl kunde ansvara för edra egna gerningar, som jag för mina!... då skulle ni undvika, att kanske en gång, bäfva för följderna, af eder egen lefnad.
Det finns någonting hos den der qvinnan, som jag på engång hatar och fruktar.
– Men vi talade om Gabriella ... det är en rar flicka, skulle jag tro, för att inte vara mer än tio år gammal; .... jag tviflar på att maken så lätt står att finna.
Jag ville önska att min hustru fått lefva.
Det skulle kommit henne att lida dubbelt, både af missnöje med det närvarande, och fruktan för framtiden.
... ja, ni har edra egna tankar, ni. (seende på klockan.)
Men tiden lider, låt oss gå och hjelpa pojken, Birger, att få båten lastad. (tagande stundsarn samt en ring tågvirke och går.)
(enskildt till Erika, i det han går).
Unna mig i afton, några ögonblicks samtal med er, Mamsell Erika!
... jag skall om en stund komma åter, för att här möta er. (går.)
(ensam). (Seende efter Birger.)
Hvad kan han i afton vilja mig?
Hans blick var så besynnerlig; ... han har förr aldrig velat tala vid mig allena; ... jag vet inte hvilken oro som fattar mig; ... en ängslan trycker mig i afton svårare än vanligt.
Skall jag åter lemna dessa dystra klippmassor, hvaraf jag här ser mig omsluten, för att på okända, men gladare, trakter söka mig ett hem! ...
Ja, det blir kanske lyckligare! ....
Men, nej! ...
Gabriella! .. den arma, moderlösa Gabriella, skall jag aldrig öfverge! ...
Mitt löfte till den döende Modren, måste jag hålla! ...
... ännu en tid, vill jag finna mig i mitt öde, ... och med ett orubbligt lugn och en beständig själsnärvaro, försöka att tygla min råa omgifning.
Men hvad vill väl denna man, hvars uppförande på sednare tider, mera än förr förskräckt mig?...
Må han vilja hvad som helst!
... i afton kan jag inte tala med honom!... (vill gå, men får se Birger som i detsamma inkommer.)
... der är han! ...
Förskräcks ni för min ankomst, mamsell Erika, så vill jag, huru maktpåliggande mitt ärende än må vara, inte vidare oroa er.
Nej Birger, jag förskräcks inte, – men, eder, i sanning ovanliga önskan, att tala vid mig i afton, och på denna timme, förundrar mig högligen.
Har jag då inte gjort allt i ordning, för er nattliga resa?
Ni har rätt, Erika; ...
Ni kan inte annat än förundra er, och vredgas på mig, för min djerfhet, att på detta sätt, tränga mig in till er.
Jag som i två långa år, så mycket som möjligt, undvikit er närvaro; ... som sällan vågat tilltala er; ... och som darrat vid den tanken, att någon gång lemnas tillsammans med er allena; ... jag har nu vågat bedja er om ett samtal; ... i sanning, jag har blifvit bra förändrad.
Och hvad är orsaken till denna förändring?
... hvad vill ni jag skall göra?
Hvad jag vill?
... det får ni kanske tids nog veta; ...
Men var inte så sträng! ... låt mig hämta mig något.
Jag är väl en rå och vild menniska, ... men jag har likväl en själ, Erika, ... en själ som ännu inte fullkomligt hårdnat i förhärdelsernas skola, fastän äfventyr och olagligheter varit ett ständigt mönster för dess utbildning.
Jag hade inte trott, att er själ skulle vara öppen för ädlare intryck, som ni nu tycks låta märka, Birger, ... ehuru jag ofta hört mången vacker tanke utgå från er mun.
Det är sant, ... jag har låtit begagna mig till mycket ondt!
... och ändå, har jag, otaliga gånger med vördnad och beundran gett akt på er och edra gerningar; ... jag har dervid ofta velat bryta de fjettrar som fängsla mig vid lasten, och börja en ny vandring på dygdens och rättfärdighetens väg; men mina krafter ensamt äro för svaga, att upprycka själen ur det djup, hvari den sjunkit.
Ni Erika, ni är så upphöjd öfver andra qvinnor! ... så ståndaktig i edra försakelser! ...
Ni är den enda, som skulle kunna hjelpa mig! ... (Erika synes förskräckt) Då jag sett edra omsorger om Gabriela; ... då jag hört er lära henne bedja; ... eller obemärkt, hört er sjelf läsa Guds ord: – – ofta har jag då önskat mig kunna läsa och bedja med samma andakt och uppbyggelse som ni.
Det vore välgörande för både hjerta och sinne.
Mitt hjerta och mitt sinne äro begge onda.
Genom mig sjelf, genom mig ensam, förmår jag inte att göra dem bättre.
Det är sant, Birger; och att ni erkänner det, är redan vackert och Christligt; ... men bönen!
... den förmår så mycket, genom den väckta föresatsen.
Inte mina böner! ...
Kanske kunde jag än blifva en annan menniska, – en förbättrad menniska, ... om ... (med uttrycksfull blick på Erika.)
... men det är dåraktigt att våga hoppas något sådant. ...
Så länge ni vistas i er ogudaktige fars grannskap, fruktar jag, ni får svårt att vinna seger öfver det onda.
Ja, han är en grym och våldsam menniska, hvars fria, otyglade lefnadssätt, gjort honom hersklysten, mången gång, förfärlig.
Han är min far, – men jag älskar honom ej, och har icke heller gett honom mera makt öfver mig, än jag när som helst kan göra mig oberoende af honom.
Min styfmor, som var en god men svag qvinna, behandlade han som en barbar, och det är endast ert ädla mod och lugna alfvar, samt er omsorg om Gabriella, som hittills skyddat er, för hans orättvisa.
Men huru förhärdad han än må vara, tyckes likväl hans sednaste uppförande mot sin hustru vara ett bevis på hans hjertas ånger, alldenstund han ville godtgöra henne hvad han brutit.
(med bittert leende).
Ah, ni känner honom inte rätt, ... men jag skall göra er bekant med sjelfva grunddragen af hans inre.
Han hade med den olyckliga makan, inte varit gift längre, än i några månader, förr än han fann henne för svag, och, efter hans egna ord, för pjunkig och gråtmild för skärgårdslifvet, som vexelsidigt gjorde honom butter och trätgirig, och öfvergick slutligen till misshandlingar, oaktadt han visste att hon snart skulle blifva mor.
Arma, beklagansvärda qvinna! ...
I sin dödsstund ville hon fullständigt anförtro mig sina olyckor, men hon beröfvades målet, innan hon medhann utföra detta beslut.
I sin svåra belägenhet öfvergaf hon oss en dag, dag och flydde till ett ställe några mil bortom Götheborg, der hon kort derefter födde Gabriella.
Allt detta tycktes inte bekymra min hårdhjertade far; ...
Han gladdes tvärtom, att ha blifvit henne qvitt, men var likväl mensklig nog, att skicka henne det underhåll hon behöfde.
Nå?... hvilka orsaker kunde sedan föranleda hennes återkomst?...
Hon hade, några år derefter, flyttat med sitt barn in till Götheborg.
Då väcktes ärelystnaden, men inte ångern i den onaturliges bröst, – och i hopp, att en dag, med sin hopsamlade förmögenhet, kunna åt dottren locka en förnäm och ansedd måg, uppsökte och öfvertalade han, den lätt försonliga modren, till glömska af det förflutna och att återvända till hemmet, som hon äfven genast gjorde, nära fem år efter hennes aflägsnande.
Det var således en afsigt för framtiden, och inte, som jag förmodade, någon känsla af ånger, som gjorde honom böjd till försoning; ... (med afsky) ... den ovärdige! ...
Hennes lif, som så litet öfverensstämde med vår oroliga verksamhet, blef, till hennes egen lycka, inte heller långt.
Det var knappt tvenne år derefter, då hon, under en resa till Götheborg, troligen, genom en högre makts underbara skickelser, träffade er.
Ja, detta löfte vill och skall jag heligt hålla!
– Emedlertid borde det bidragit till hennes tröst, i de sista ögonblicken, att äfven ni, Birger, bevisade henne tillgifvenhet.
Jag påminner mig ännu, huru välvilligt ni efterkom hennes önskan och afhemtade Pastor Schmidt från Götheborg, åt hvilken hon önskade att anförtro något hemligt bekymmer, och af hvilken hon äfven erhöll nådemedlen.
Jag skall alltid värdera er för denna ömhet, så oväntad af er natur, ... och ehuru döden tillslöt hennes ögon, innan hon hann meddela mig en sak som jag förstod låg henne om hjertat, är jag likväl öfvertygad, att hennes sista suckar för sina styfbarns väl, voro lika hjertliga, som för hennes eget.
Kanske ni har rätt, Erika, ty hon var en god menniska; ... men hon saknade er själsstorhet och fasthet i handlingen, som väcker vördnad såväl hos den förhärdade, som den dygdige. (med värma.)
O Erika!
... om ni ville göra något för hennes styfbarns väl, likasom ni gör för hennes eget, så lyssna med godhet till hvad jag har att säga er, hvarifrån detta samtal nu afledt mig.
(orolig).
... jag hör er.
(med stigande värma).
Jag vill då samla allt mitt mod, och öppenhjertigt bekänna: ... att jag älskar er!
... att hela ert väsen, med en förundransvärd makt ingripit i min natur!
... att ni, ni ensam, förmår rädda mig från den afgrund, hvaruti min lefnad eljest slutligen skall störta mig!
... att jag önskar er till hustru! ... och besvär er! att inte afslå mina böner.
(ångestfullt). Gud!
... det var, hvad jag anat.
.... jag borde sjelf ha insett den galenskap jag begick, då jag kunde tänka, att ni skulle vilja bli hustru åt en så simpel karl som jag.
Men ni bör likväl veta, Erika, att jag inte skulle låta er skämmas för mig, om ni kunde besluta er till denna stora uppoffring.
Jag har tänkt, i vinter läsa navigationen; – och i stället att som nu lefva af äfventyr, vill jag bygga mig ett fartyg, hvilket jag sedan, som både redare och skeppare, sjelf skall föra på resor till Jutland: och ett hus, så präktigt ni önskade det, skulle jag uppföra på stommen af detta rucklet.
Och sedan, ... sedan blefve ni Fru, så god som någon i skärgården.
Nej, Birger, – Denna er önskan, hvarken kan eller vill jag bifalla.
Inte derföre, att ni, som ni sade, skulle vara för ”simpel” åt mig.
Jag vet ju inte hvem jag är sjelf, ty Konsulns, hvarifrån jag kom, hade ju uttagit mig från Barnhuset.
Kanske är jag ett barn af armodet, kanske ock af synden.
Således är hvarje hederlig karl, som vill ta’ den fattiga Erika till hustru, äfven god nog.
Men det är något annat, Birger, som både nu och framdeles hindrar mig att tänka på detta förslag.
Det är er vilda och syndiga lefnad som skrämt mig.
Ni har alltid framstått för mig såsom en man, hvilken omöjligt kunde vinna mitt förtroende, och för den jag inte känner sådant, kan jag ju inte heller älska.
Detta svar har jag väntat; ... men jag är äfven beredd, att inte anse detta såsom ert sista beslut.
Jo, jo! ...
Birger, – detta är mitt enda och sista svar.
Min vänskap vill jag likväl inte undandra er.
Gör er genom godt uppförande värdig både min och andra menniskors aktning, så skall jag alltid behandla er som en bror.
(med bitterhet).
Tack, tack! ...
ni är allt för god, Mamsell Erika!...
Låt mig likväl ännu säga er något, som kanske kunde vara värdt att tänka på.
ni är ju gudfruktig, ni önskar att omvända syndare – nu förmår ni det; ... ty jag svär, vid min salighet! att om ni vill blifva min hustru, skall jag, från denna timme, aldrig vandra på sådana vägar, der jag inte med lugn kan möta er blick.
... då, ... då fins inte heller något som håller mig tillbaka!
– Hittills har jag endast varit vild och öfverdådig; det onda jag gjort, är inte sådant, som bestämdt skadat någon menniskas lif; – det är inte något brott mot annat än Lagarna.
Men utan er, Erika! – förtärd af de känslor, ni föraktar; – hatande mig sjelf, er och hela verlden, skall Birger Haraldsons namn blifva en skräck, för hela kusten.
(i våldsam skakning).
Hör upp, Birger, af barmhertighet, hör upp!
– Djupare än någonsin, känner jag i denna stund, olyckan af att vara en svag qvinna; ... men jag kan inte uppoffra mig.
Huru kan ni vilja, att jag i detta ögonblick skall gifva ett löfte, ... på det att långa år sedan, skall komma att gälda, hvad stundens nöd aftvungit mig.
Jag vill inte dölja för er, att vårt tilltänkta företag i natt, är af äfventyrligaste beskaffenhet.
En köpman i Götheborg, har redan i en hel veckas tid, väntat på några packor sidenvaror, som vi förbundit oss, att inom en viss tid, oantastade skaffa honom tillhanda.
I morgon är tiden ute, och om då inte packorna framkommit, är Gubben skyldig, att utbetala en stor summa penningar.
Han har derföre svurit, att våga försöket i natt, ty han tror, att den förfärliga väderleken skall gynna oss, och att Jaktlöjtnanten inte vågar utsätta sig för October-stormens raseri, den vi deremot äro vuxna att bekämpa.
Men jag fruktar, att han häruti missräknar sig, och att Jaktlöjtnanten anar vår list.
Jag anar något ondt, och vill derföre ännu afböja det olyckliga företaget, om ni samtycker att bli min hustru.
(i samma qvalfulla ångest).
... hvad jag är olycklig! ...
Bed, Birger, bed! ...
Och Gud skall utan mig bistå er.
... jag kan inte efterkomma er önskan.
(ångestfull, bedjande).
... men ni vill inte.
Se, Erika, jag är så eländig!
... så förhäxad!