Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes ögon skåda stirrande omkring i rummet, munnen är halföppen, så att de hvita tänderna lysa fram, och kindernas ännu barnsliga rund- ning aftecknar sig skarp emot hufvudkudden, på hvilken det krusiga, blonda håret ligger utslaget.
Blott händerna, som oupphörligt fara fram och tillbaka öfver täcket, visa, att de tillhöra ett väsen, som tänker och kämpar.
Hon tänker på allt, som hon ägt, på alla de härliga dagar hon upplefvat, ifråu det hon som ett lekande barn sprang om- kring i fars och mors sluga, tills hon som vuxen kvinna för första gången såg honom, som skulle blifva hennes allt i världen.
Ja, den gången — och nu.
Det förefaller henne, som om det skulle ligga ett helt människolif emellan dessa båda tid- punkter, och dock är det blott ett år, ett år upp- fyldt af glädje och lycka, af vakna drömmar och tillfredsställda önskningar.
Ja, det var dö., men så kommer nu, dof smärta, tryckande, förkrossande sorg.
Hon kan icke gråta, hon kan icke bedja, känner blott, huru krafterna aftaga för hvarje timme, hvarje minut.
Och hon kan icke göra någonting däråt, blott ligga stilla och vänta, vänta.
— Och på h v a d?
Hon är j u kristen och har nyligen bekräftat sitt döpelseför- bund.
Men tror hon då verkligen på Gud.
Har hon lärt att sätta sin tillit till honom i sorg, så väl som i glädje, har hon någonsin kännt, huru tryggt man kan vända sig till honom uti motgång och bekymmer?
— Sorg, motgång, bekymmer.
Hur litet känner ej hon till det!
Far och mor hafva j u jämnat hvarje steg för henne, aflägsnat hvarje sten, så att ej hennes fot skulle såras.
Och sedan blef allt delta öfverlemnadt till » honom », och han tog fars och mors arbete och utförde det kärleksfullt och gladt: det var j u för henne, som han älskade.
Tror hon då ej på Gud?
Jo, hon tror på ho- nom såsom den milde, kärleksfulle Guden, som skapar ljus och gläder och gifver henne allt, hon beder honom o m, men som aldrig skickar sorg och smärta.
Och hvarför skulle han väl det?
Ar hon då icke god?
Och det är j u blott som ett straff, som sorgen och smärtan k o m m a?
— Nej, hon kan inte förstå det.
Blott ett, det svåraste, det tyngsta, står klart för henne: hon skall dö.
Finns det då ingen utväg?
Kan ingenting frälsa henne?
Och hon beder vildt, bönfallande, poc- kande, Gud måste hjälpa.
Han har icke rätt att att taga bort henne ännu.
Hvarför har hon just nu fått så mycket att lefva för?
Hvarför gaf väl Gud henne barnet, om hon ej skulle få leda det igenom lifvet?
Det bör ledas så försiktigt, och det kan ju blott en mor.
Så komma tårarna och med dem mera ljus.
Om hon blott icke vore så ensam, om hon blott hade någon, som följde henne för att visa vägen, men det har hon j u icke.
Alla, som hon älskar, stanna här nere, ingen kommer och möter henne där uppe.
Och så barnet, hennes egen, söta lilla gosse och hans fader.
Hvad de skola bli ensamma!
Tårarne falla långsamt ned för hennes bleka kinder, och hon ber, än för sina kära, än för sig själf, att hon måtte få lefva, och än åter Gud om förlåtelse, för att hon ej vill underkasta sig hans vilja.
Hon påminner sig därvid den bön, som hennes moder lärde henne, då hon låg i sin lilla säng med sina barnahänder sammanknäppta öfver täcket.
Huru lätt föll det sig icke då för henne att säga: » Ske din vilja ».
Hon känner sig lugnare efter bönen, och frid och förtröstan lysa uti hennes stora, milda ögon.
Och hon inslumrar lugnt och tryggt såsom ett barn, hvilket ej kan tänka sig annat, än att det skall uppvakna till en härlig m o r g o n d a g.
Timmarne gå långsamt, den ena efter den an- dra.
Ännu sofver hon.
Hennes man och Karin stå vid sängen, ängsligt lyssnande till hvarje ande- drag.
- Om hon ändå ville vakna!
Nej, det är bättre, att hon sofver.
De både önska och frukta, att hon skall slå upp ögonen.
Mannen står böjd öfver sängen, hans ögon hvila som fastnaglade vid de älskade dragen.
Skall han mista henne, eller skall hon lefva?
Lif-död-lif-död, säger någon- ting inom honom regelbundet såsom ett urverk.
Lif-död-lif?
Hon har slagil upp ögonen och ser upp i hans ansikte samt småler.
Han faller på knä och beder, såsom han aldrig förr gjort.
» Barnet », hviskar en röst så sakta, så bäfvan- de, men han hör det ändå, ilar in i näsla rum och kommer tillbaka med en iiten varelse med stora, mörka ögon.
Han lägger gossen i moderns armar.
Hon förmår icke att trycka honom intill sig, har icke ens kraft till att lyfta upp handen för att smeka hans röda kinder, men hon ler i alla fall så fridfullt och lycksaligt, under det hon än ser på sin lille gosse och än på sin m a n.
Läkaren kommer långsamt o c h högtidligt in, såsom den som har förmåga att bestämma öfver lif eller död.
Han böjer sig ned öfver den sjuka.
Då han åter lyfter upp hufvudet, möter han man- nens blick, som med outsäglig ångest är fästad på honom.
Läkaren skakar sorgset på hufvudet: » Det finns intet hopp, intet hopp. » Han hviskar det så tyst, men det är ändock en, som hör hans ord, och som emottager underrättelsen med ett strålande leende.
» Jo, doktor, det finns hopp, ett stort, stort hopp, som snart skall uppfyllas. » Det kommer ny kraft i de svaga armarna, den lille lyftes högt upp, öfver ett blekt, barnsligt an- sikte, så iiögt, alt ett par glada, strålande ögon kunna se honom.
Det är en lång blick — det är, som om modern med denna blick sökte prägla in sitt barns bild så djupt i sin själ, att hon skall kunna känna igen det, om hon också ej skall få återse det förrän efter många år; det är en blick, hvari gömmes en moders hela kärlek till det barn, som kostat henne allt, men som hon ändock ej får äga.
Armarne sjunka åter ned, tunga o c h trötta som förut.
» Han blir nog god, min lille gosse. » En askgrå skugga utbreder sig öfver den döen- cles ansikte.
Tanken arbetar dock ännu.
Dröjer den i forntiden eller i framtiden?
Tankarne äro ljusa, det säger det fridfulla leendet, men hvari från hemta de väl sitt ljus?
— Andedräkten går nu allt tyngre; ännu en svag, darrande rörelse, och allt är öfver.
Läkaren böjer sig ned och tillsluter sakta den dödas ögon.
Vid munnen dröjer ännu det glada, barnsliga leendet, omkring kudden böljar det blonda håret, men på den hvita pannan ligger det allvar, som blott den äger, som har kämpat o c h lidit, men till slut vunnit seger.
» Lif utaf döden », säger läkaren, i det han räc- ker fadern den lille moderlöse.
Och mannen böjer sig ned öfver sin hustru och trycker kyss efter kyss på hennes bleka läppar.
Småländsk prestost är en delikatess, hvilken i vår, äfven på det kulinariska området nivellerande tid börjar räk- nas till dem, som hålla på att försvinna, för att snart kanske lefva endast i Samuel Öd- manns (» Hågkomster från hembygden och sko- lan ») och Wendela Hebbes (» Brudarne ») idyl- liska målningar af de gamla småländska prest- gårdarnas ystefester.
Men detta förvinnande är oberättigadi, och för bibehållandet af denna gamla äkta svenska läckerhet vill äfven Idun draga ett ctrå till stacken.
Ar 1742 utfärdade själfvaste Kongl.
Veten- skaps-Akademien ett upprop att insända be- skrifning om det bästa och nationellaste sättet att tillverka s. k.
Småländsk prestost.
Bland de inkomna beskrifningarna intogs i akademi- ens Handlingar följande året nedanstående, af signaturen A.
H. W. [en prostinna Widebeck?]
författade recept: Man tager så mycken söt mjölk, som man vill hafva osten stor till, och låter den uti en stor kittel värmas något mer än ljum; då tages löpet utur skinnet, i hvilket det ligger, lägges i ett rent kläde och kramas uti mjölken, me- dan denna ännu står på elden; strax därpå lyftas kittelen af.
Nu tar man små söta och färska plock-ostar, hvilka rifvas rätt små och läggas uti en annan kittel, den man med an- nan söt mjölk påsatt att värmas.
När nu mjölken uti den stora kittelen är väl löpen, röres den omkring, öses uti en korg och kra- mas däruti väl vid botten och brädaarne.
Midt uti läggas de sönderrifna små plock-ostarne; dock måste man noga iakttaga, att intet af dem kommer på bräddarne.
Man kan äfven taga utur den stora kittelen och blanda med plockorna.
Sedan nu plockorna äro lagda midt uti osten, lägges lock ofvan uppå af den söta, lupna mjölken, När osten på detta vät- tet är väl tillagad, krystes och vändes han säl, att ingen vassla är inuti kvar, hvilken kunde förorsaka mögel o. d.
Osten sättes sedan uti ett kallt rum, där ingen sol skiner på honom, ty annars spricker han sönder.
Han vändes afton och morgon.
Tre dygn saltas han rätt väl med godt fint salt och bestrykes äfven all- tid med ren salt lake, då han intet blifver slemmig.
Ar osten stor, så vändes han en eller två veckor uti sin korg, men lägges se- dan på ett jämnt bord och vändes morgon och afton till dess han blifver genomstadig.
Den 15 dennes afled helt hastigt af hjärtslag innehafvarinnan af det för stockhol- marne välkända kaféet i huset n:r 18 Regerings- gatan, fröken Erika Gustafva Hidman, i en ålder af 54 år.
Född i Upsala har hon allt sedan 1874 idkat kaférörelse i hufvudstaden, däraf 11 år i n:r 24 Regeringsgatan och 3 år i den lokal, hon inne- hade vid sin död.
Under denna tid har hon ge- nom god behandling och reela varor tillvunnit sig
allmän aktning, och hennes kafé, som torde kunna anses såsom ett af hufvudstadens allra förnämsta, har städse varit talrikt besökt, särskildt af perso- ner ur artistiska och litterära kretsar.
Begåfvad med ett synnerligen älskvärdt väsen och mycket välgörande, kvarlemnar den aflidna ett aktadt och älskadt minne hos alla, som stodo henne nära.
Fröken Antonia Borg, dotter till kontrakts- prosten och kyrkoherden i Mora, A.
Borg o c h hans aflidna maka, född Norlin, har i London eklaterat sin förlofning med hr John Johnson från Stockholm, som är anställd i Suez-kanalbolagets tjänst som fyrmästare å en af fyrarne vid Röda hafvet.
Fröken Borg, som en tid haft anställning vid Skandinaviska sjömanshemmet i London, ge- nomgår för närvarande därstädes en teoretisk och praktisk kurs i sjukvård m. ro.
Ett nytt arbete af Cecilia Holmberg.
Om några dagar utkommer på Fahlcrantz &amp; komp:s förlag första häftet af ett större arbete, som utan tvifvel har att påräkna intresse från allmänhetens sida.
Arbetet, som vi i Idun förebådade redan i sammanhang med fru Holmbergs biografi och por- trätt, är nämligen en af den bekanta författarin- nan tecknad lifsbild med titel: Carl XV som en- skild människa, konung och konstnär.
Den här ifrågavarande minnesbilden har ett sär- skildt intresse, utom det som innefattas i själfva ämnet, och det är det rika material, som stått till förfs förfogande.
Genom att erhålla tillgång i i 11 bland annat konungens egenhändiga dagboks- anteckningar, förda allt från hans studenttid, ge- nom muntliga o c h skriftliga meddelanden af per- soner, hvilka tillhört hans närmaste omgifning, har förf.
kunnat gifva sin skildring en lefvande åskådlighet och ett nyhetens behag, som det eljes svårligen kunnat erhålla.
Arbetet lär, utan att framträda med anspråk på att vara ett illustrationsverk, komma att rikt för- ses med afbildningar af porträtt och taflor, hvilka till en stor del ej förut varit allmännare kända, samt af platser, där konungen företrädesvis äl- skade att vistas m. m.
Ytterli- gare två kvinnor, fröknarna Olivia Magnusson och Agnes Sellström, ha gjort ansökning hos rege- ringen att utan hinder af sitt kön få antagas till elever å apotek.
Ansökningarna äro remitterade till medicinal- styrelsen för utlåtande.
Några råd till ögonens skydd.
Att se upp hvilar ögonen.
Man bör alltid sörja för, att man har tillräckligt ljust, men undvika allt bländande sken.
Man skall alltid sitta rak, men först och främst då man läser, hvilket man aldrig borde göra i böjd eller lutande ställning.
Efter hvarje sjukdom skonar man ögonen och bör då aldrig läsa själf, utan låta andra läsa högt.
Man bör aldrig låta solljuset falla i den bok, man läser i, eller på papperet, hvarpå man skrifver.
Kragar och kravatter böra aldrig sitta hårdt om halsen.
Varma och alltid torra fötter bidraga äfven till synnervernas bevarande.
Ljuset bör alltid falla från venster på arbetet, al- drig från höger.
Allt arbete eller läsning i skymningen, bör absolut undvikas.
Minst 6 timmars sömn är nödvändig.
Uppförandel af » Mignon » under den gångna veckan bar varit af särskildt intresse dels genom den nu från en längre tids sjukdom återställde hr Ödmanns återinträde i Vilhelm Meisters roll, som han utför bättre än någonsin, men kanske ännu mera genom det rent af genia- liska utförande, som dr Bottero förlänar åt Lotha- rios här vanligen så stereotypt återgifna parti.
Den präktiga och klangfulla stämman i förening med den gripande och ädla tolkning af den förkrossade gamles såväl sorg öfver dotterns förlust som hans glädje öfver hennes återfinnande hör till det bästa, som på länge bjudits från vår operascen.
Fru Edlings Mignon vinner, tyckes det, för hvarje gång i både uppfattning och utförande.
Fröken Karl- sohn är likaledes en utmärkt Philine.
Hr Rund- bergs Laertes måste däremot betecknas som af- gjordt underhaltig.
Att hr Henrikson ej på långt när kommer upp mot aflidne hr Olssons utfö- rande af Fredriks roll är likaledes otvifvelaktigt.
Dr Botteros tredje gästroll är Mefistofeles i Gounods » Faust », som gifves på onsdagen och fredagen denna vecka med hr Ödmann som Faust o c h fröken Petrini som Margareta.
— » Troll- flöjten-;) blir nästa repris.
Dramatiska teatern gifver god framgång och för fulla hus .-Hårda sinnen ».
Det är också ingen teatervän bör underlåta alt Hennes fortfarande med Frans Hedbergs ett stycke, som se.
arbetsfält.
I agnen höll nedanför trappan till den stora, prydliga herrgårdsbyggnaden.
En medelålders undersälsig man med gråsprängdt hår och mu- stascher steg ur.
Det var konsul Erik Hjelm, egare till Lillåker.
Oktobervinden for med en klagande suck genom parken, och konsuln kände sig så ensam, då han trädde in genom den med växter och statyer smak- fullt ordnade förstugan och öppnade dörren till salen.
Här brann redan elden på den gammal- modiga spiseln, men det kändes ändå kallt.
Han lade därför på mera ved och gick sedan, som han brukade göra, med händerna på ryggen upp och ned i det stora rummet.
Detta var möbleradt i gammaldags stil och, liksom hela huset, bibehållet så, som hans mor, gamla konsulim.an, lemnat det.
Hon var sedan några år tillbaka död, och Eriks båda systrar, Emilia och Lina hade för länge se- dan gift sig.
Han var därför ensam herre på Lill- åker, men systrar och systerbarn ansågo det dock fortfarande som sitt hem och tillbragte där alla högtider och sommarferierna.
Hushållet sköttes af fröken Elise, som i flere år varit i konsulin- nans tjänst och efter hennes död ansåg sig som värdinna; detta var dock tant Anna, en gammal vän och släkting till familjen.
Erik öppnade dörren till förmaket.
Öfver sof- fan hängde föräldrarnes porträtter.
Framför dem brukade han vanligen stanna och återväcka flydda minnen.
Nu fästes i stället hans blick vid det framför fönstret stående skrifbordet, på hvilket lågo kringströdda papper.
Samma oordning rådde i hela rummet.
En dit inflyttad säng stod tom och färdig att bäras ut, och på soffa och stolar lågo sängkläder och filtar.
Erik satte sig vid skrifbordet och stödde huf- vudet i handen.
Bakom trädgården framhvirflade lokomotivets rökmoln.
Han följde dem, tills de försvunno, då drog han en suck.
Den gällde hans kusin, Märta, som en tid varit hemma på besök, och hvilken han nyss följt till stationen.
Märta stod mera ensam i världen än han, men hon hade en idé att lefva för, det kroppsarbetan- de folkets upplysning, och dessutom var hon rik och oberoende o c h hade en verksamhet, som roade henne.
Detta gjorde, att hon ej tycktes sakna några familjeband.
Det kändes nu så tomt efter henne, ty hon var så liflig o c h fick så lätt sin omgifning med sig i sina intressen.
Erik tänkte på, hur ofta hon under dessa veckor gått honom till mötes, när han kom från stationen, tagit hans arm och sprakat om hvarjehanda.
De voro så olika i mycket, men uppfostrade i samma hem och lifligt intresserade för dagens sociala frågor, hade de ingen brist på samtalsämnen.
» Sitter du där Erik, och ej kommer och berättar oss, hur det gick med Märtas afresa.
Kom hon i rätt tid till tåget? » Erik spratt till och vände sig om.
» Ser du inte katten, tant Anna? » Hon tog förskräckt ett steg tillbaka, ty hon var nära att sätta sig på kisse, som i maklig ro låg på stolen och sof.
Skrattande följdes de ut i salen, där Elise tändt lampan och framsatt en skål med frukt.
Erik tog sin tidning och damerna sina hand- arbeten; och efter hand kom man in i vinterva- norna.
Alla förmiddagar far Erik till staden, där han hade sitt kontor och sin lilla ungkarlsvåning.
Med fyrataget återvänder han vanligen till Lill- åker, såvida ej affärerna tvinga honom att stanna kvar i staden.
Detta är dock ganska ovanligt.
Om förmiddagarne, sedan Elise gjort sin rond i hushållet, sutlo hon och tant Anna tillsammans.
Elise sydde, tant stickade och läste högt.
När hon höll på med hälen till en strumpa eller hen- nes stickning var af sådant slag, att den fordrade odelad uppmärksamhet, berättade hon sina ung- domsminnen och framför allt om sin vän, » gamla konsulinnan ».
» Hennes man eflerlemnade ingen förmögenhet, säger du, var då ej Lillåker hennes enkesäte? » frågade Elise.
» Samma dag Erik kom hem från exercisen, jag minns det som om det varit i går, fick hans mor bref från Märtas förmyndare.
Hennes mor, kon- sulinnans syster, hade dött medan Märta var späd, och fadern var just då död.
Förmyndaren skref, att konsulinnans svåger hade testamenterat henne Lillåker med vilkor, att hon skulle flytta dit och uppfostra Märta som sitt eget barn.
Hon var då sex år och precis van att göra, hvad hon ville.
För alla de gånger jag var ute och letade efter henne.
Hon hade godt hufvud och lärde sig för- träffligt hvad, hon hade lust till; i andra ämnen däremot gick det dåligt.
Kusinerna skämde na- turligtvis bort henne, isynnerhet Erik.
När Emilie blef förlofvad med baronen, Märta kunde då vara en fjorton år, blef hon med ens så be- synnerlig.
Det var hennes lust att springa ut i stormen, med håret omkring öronen och med andan i halsen kämpa sig fram.
Hon kom vanligen hem med glödande kinder, bullande pulsar och kläcl- ningen illa medfaren, ty hon frågade ej efter, hvari hon sprang.
Naturligtvis fick hon bannor, men ej hjälpte det.
Konsulinnan blef till slut orolig och undrade, om hon var sjuk, men jag tröstade henne med, att flickan var i vårbrytningen.
Man skulle ej bry sig om henne, så blef hon nog förståndig.
Märta var en natur, som ej lålde några hårda band.
Emilie och hennes man kunde dock ej sätta sig in i en sådan uppfostringsmetod, och de öfvertalade min gamla vän alt, när Märta blifvit konfirmerad, skicka henne i pension till Geneve.
» Jo, jag tackar, sådan flicka vi fingo igen.
En blek, hopsnörd pensionsfröken.
Det första jag sade till henne var: Märta, tag af dig det där otäcka snörlifvet.
Hon skrattade åt mig, men se ' n började hon gråta.
Hon hade förlorat all lifslust.
Lydig var hon, så det var en glädje att se, gjorde allt, hvad man tillsade henne, men me- kaniskt.
Erik var ond på Emilie och påstod, att hon hade förstört Märta, och konsulinnan skickade efter doktorn för att fråga honom, hvilken utländsk brunns- eller badort han tillrådde.
Men dä var det jag, som lade mig i saken och sade: ingen badort alls, Märta skall i verksamhet.
Samma kväll skref jag till doktor Vide i Kumla och frå- gade, om han ej trodde det skulle vara bra för Märta att komma till folkhögskolan.
Jag berättade naturligtvis, hurudan flicka det var.
» Du skulle sett Märta, när jag frågade, om hon ville resa dit.
Hon kramade mig, så jag trodde, jag hade blifvit förderfvad, och sade, att jag var hennes bästa vän på jorden, den enda som för- stod henne.
» I folkhögskolan fann hon sig bra, blef frisk och glad igen.
På doktor Vides råd reste hon sedan till Askov i Danmark, stannade där ett par år och gjorde sedan en lång utländsk resa.
Under tiden dog konsulinnan, och när Märta kom hem, inackorderade hon sig därpå hos Emilie.
» Jag ville hon skulle bo här, men hon tordes icke för Erik.
Det var väl inte fritt för, att man gjorde upp parti mellan dem. » » Men på senare tiden, » inföll Elise, » bor han j u alltid här, då hon kommer till trakten. » » Naturligtvis, det är ju hennes eget barndoms- hem, och så säger Märta nu, att hon blifvit så själfständig, att männen ej ha lust att närma sig henne.
» Emellertid trifdes hon ej hos Emilie, utan reste öfver till England, där hon stannade, tills platsen vid institutet erbjöd sig.
Nu undrar jag, när bo- ken hon skref här, kommer ut.
Det är besynner- ligt att vår lilla yrhätta skulle komma att skrifva i arbetarefrågan, men nog har hennes böcker för- ändrat mina gamla åsikter, och jag tackar Gud hvar dag, för att kvinnan också kan få bryta sig
IDUN 540 en bana och ej nödvändigt skall tänka på att blifva gift.
Olyckliga äktenskap finns tyvärr allt för många. » * * * Eriks lynne var i hemmet ofta mycket ojäml.
Hade han ute i lifvet mötts af något obehag, lade han vanligen där band på sig men tog sedan vid minsta anledning i hemmet sin skada igen.
I höst var han vanskligare att umgås med än vanligt.
Det vardt ett par gånger sådana upp- träden, att Elise sade upp sin tjenst men blef naturligtvis öfvertalad att stanna kvar.
Tant Anna knäppte då sina bänder tillsamman och tackade Oud för att pojken ej var gift, och Elise menade, att det nog skulle blifva synd om hans hustru.
En dag Erik kom från staden var han slutnare än vanligt, men sade helt plötsligt vid kvällbordet till Elise: » Fröken har bref från Maita.
Se här. » Han öppnade rocken och tog fram det ur bröst- fickan.
» Hvad skrifver h o n?
Fröken kunde se- dan låta mig läsa brefvet. » Elise bröt det.
» Konsuln tycker j u aldrig om att läsa andras bref, och detta tycks för resten endast handla om en klädning, som hon vill jag skall beställa henne.
Hon tänker i sommar resa till Danmark och möjligen längre söder ut. » Erik slöt under tystnad måltiden, men då han tog godnatt af Elise, bad han åter att få se brefvet.
Inkommen i sin sängkammare tände han ett par ljus, drog hvilstolen fram till bordet och läste: 1800 Många goda vänner har jag här, o c h mitt ar- bete vid institutet roar mig i hög grad, min bok mottogs j u ock mycket vänligt, men ändå kän- ner jag mig stundom så onyttig.
Mitt lif har ej betydelse för någon.
Om jag försvunne, skulle tidens bölja genast slå igen öfver mitt hufvud.
Det gläder mig rysligt mycket att höra, hur du och tant lefva, och därför gör du mig en stor glädje, då du skrifver om alla dina hushålls- bestyr.
Ni måtte dock varit bra ensamma i vinter.
Ha ej som vanligt syskonen varit ute och fått lilla Lisa att snurra omkring i linneskåp, källare och visthus?
Han I vår ännu?
Jag minns, att jag ofta på Lillåker hörde lärkan i februari månad, och nu ha vi j u den tjugoandra.
Här är visser- ligen full vinter, men jag har redan sommarpla- ner.
Denna gång tänker jag resa omkring till de förnämsta danska folkhögskolorna, Wallekilde, Sesstrup och Askov.
De kvinliga kurserna där börja som du vet i maj och sluta med juli må- nads utgång.
Från Askov reser jag nog öfver ty- ska gränsen, men hur långt söderut resan sedan fortsattes, beror på omständigheterna.
Bästa Elise!
Hjärtligt tack för julhelsningarne du och tant Anna sände mig.
Du kan ej tro, hur godt det kändes att på en sådan kväll veta, att någon i det kära hemmet tänkte på mig.
Hem har jag ju egentligen ej på annat ställe än där jag] bor för tillfället, men där min oförgätliga fostermor slöt sitt välsignelserika lif, och där hennes stoft hvilar, dit längtar jag alltid, när jag känner mig ensam, och det gör jag ofta.
Färslag till matordning för veckan 26 okt. — 1 nov.
S ö n d a g: Hummersoppa; oxfdet med blomkål; kyckling; äppelpudding.
M å n d a g: Potatispuré; ragu på höns.
T i s d a g: Gädda med pepparrot; öl- supa med vispad grädde.
O n s d a g: Rostbiff med potatissallad; soppa på äpplen.
T o r s d a g: Fläsk med hvita bönor; pannkaka med sylt.
F r e d a g: Stektarödspoitor med sylt; grisstek; strutar med kräm.
L ö r d a g: Puré på morötter; lam- kotletter med grönsaker; risgrynspud- ding.
Hummersoppa.
Hummern kokas, köt- tet uttages, skalen krossas jämte rom- men och kokas en halftimme i buljong, som flitigt skummas, och det uppfly- tande hummersmöret tillvaratages.
Grön- saker — 2 lökar, J morot, 1 bukett skäras i skifvor, läggas i en kastrull med smör och kryddor — 1 blad mu- skottblomma, 4 nejlikor, litet cayenne; röres 10 minuter öfver sakta eld.