Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
är vers, då vill jag, att det skall vara rik- » Ja, » sade Ingeborg högtidligt; hennes tigt smäktande, » hon gjorde en gest ut i kinder voro bleka, och hon pressade läpparna luften, » så där, förstår du.
Och när jag hårdt emot hvarandra.
sitter och spelar Mendelsohn, då är jag ibland » Och om de komma och förtala mig och så melankolisk, så jag tycker, jag kunde dö, säga, att jag bara gjorde spektakel af allting, men rätt hvad det är, kan jag komma på så skall du säga, att du kände mig. » saadan en riktig Kneipe: Min Mand er venstre » Ja, » upprepade Ingeborg med samma all- Kandidat, trille ville vitt, bom bom. » var.
» Och så skrifver d u?
» Det kunde Ingeborg inte förstå.
» Det gör jag — men det är ju långt till » Ja, ser du, du är så där hel — huggen i ett block. » Julje hade läst frasen någon- dess. » Den aftonen hade Ingeborg svårt att slita städes och upprepade den med mycken re- spekt.
Blodet sköt Ingeborg upp i ansiktet, sig från Julje, och när hon kom in, sade de hennes ögon vidgades och svartnade; det var gamla fröknarna något om ett evigt spring icke så ofta hennes afgud sade henne något på gatorna, men hon hörde det inte, hon var vackert.
» Men jag, ser du, jag är sådan där alltför tankfull.
mosaik, en liten bit af en sort och en liten Med en hög skolböcker framför sig bör- bit af en annan sort, rödt och grönt och blått jade hon skära in J.
B. i ett gammalt bord, och — alla möjliga färger. » Hon talade som hon haft med sig hemifrån, och som var med naiv förtjusning.
» Det kan läggas i öfverkorsadt med namn och årtal.
En natt alla möjliga mönster — hur man vill — skulle hon stiga upp och smyga sig till garf- det kan bli ä la grecque och rutor och rän- veriet och såga ut den där brädan och taga der, det kan bli ett landskap med jord och den hit till sitt rum.
Och folk skulle undra, himmel och haf och allt.
Sådan är jag, du. » hvarför den hängde här — en gammal röd- Ja, sådan var hon.
Ingeborg kände det målad planka — hon skulle låta dem gissa, men inte säga någonting.
Inbillningen får i djupet af sitt bjärta.
» H ö r du, Ingeborg, om jag nu reste bort makt med henne; hon fantiserar alltid i den på många, många år och kom tillbaka all- stora stilen.
Julje har anförtrott henne en deles oväntadt, skulle du då känna igen hemlighet, något ödesdigert, som inte får yppas för en människa.
Det finnes ännu mig? » tortyr, de lägga henne på sträckbänken, de » Ja, » sade Ingeborg.
» Vid första ögonkastet?
Om jag också pina och fresta henne, att hon skall säga förändrat mig förfärligt?
Blifvit gammal och det.
Men jag säger det inte — nej, om grå och hemsk.
Skulle du i alla fall känna jag så skulle dö, så säger jag det inte.
Eller också är Juljes lif i fara, hon håller på dig, att det var jag? » på att drunkna, och det finnes inte en män- Ingeborg ransakade hjärta och njurar: » Det niska i närheten.
D å kommer Ingeborg och skulle jag, » sade hon.
kastar sig i vattnet och för henne i land.
» Tror du inte, att alla skulle göra det?
lulje ligger afdånad, men plötsligt slår hon Alla, som känt mig något närmare.
Tror upp ögonen och säger: Ingeborg, du har räd- du inte, att de strax skulle skilja mig från dat mitt lif.
Med det unga sinnets törst alla andra och springa fram och skrika: Ond efter stordåd och offer varierar hon dessa — det är ju Julje Begtrup! » fantasier i det oändliga, tills hon plötsligt Hon strålade med hela ansiktet och gick spetsar öronen och lyss utåt köket.
så fort, att Ingeborg hade svårt att följa » Julia, Julia, hoppsansa, » sjunger en tunn med.
Plötsligt höjde hon ögonbrynen och öppnade litet på munnen med en obeskrifligt röst därute.
Ingeborg rusar upp: jaså, hon vågar!
Hon klipsk grimas.
» Men tänk — om jag inte skulle veta, hvad de hette, utan behöfva har gripit om dörrlåset och håller på att fråga mig för och dra mig till minnes.
Det stupa öfver fröknarna Björks lilla rödhåriga piga, som står och skurar kastruller tätt vid vore retsamt, hvad? » Det rörde sig något dunkelt, spörjande, hennes dörr.
» Jaså, det var Gustafva, » sade smärtfullt i Ingeborg; hennes min blef all- hon, » jag trodde elden var lös, det lyste så rödt så. » varsam och sorgsen, hon teg.
» Du, » sade Julje, » skall du glömma mig, när jag slutar skolan och far min väg? » » Glömma dig? » Ingeborg såg upp; denna blick var dyrkan, men det tillfredsstälde icke den andra.
&gt;Vänta, » sade hon, » här ritar jag ett Gustafva sade ingenting; hon skurade för brinnande lifvet.
» Julia, Julia, hoppsansa, » uppstämde hon plötsligt med en röst, som var gäll af ilska.
Ingeborg böjde sig ned öfver henne: » Om du inte tiger, så slår jag dig fördärfvad, » 1893 hennes händer gripa om Gustafvas axlar, » jag dödar dig — jag — — » » Kors min gode, hvad hon ser ut, » säger Gu- stafva kallt, med ytterlig förvåning: » det är nog sant, hvad de säga om hennes far, att han gaf rekryten en på örat, så han blef sten döf.
A ' de människorna kloka?
! » Blek som ett lärft går Ingeborg in i sitt rum och stänger dörren efter sig.
Där står hon några minuter alldeles stilla med armarna långs sidan.
Hvad hon behöfver, det är själfbehärskning.
Hvad skall jag göra, hvad skall jag göra; — det hjälper inte, att jag öfvar mig.
A h — Julje hade inte en aning om, hurudan hon var.
Hon hade aldrig ta- lat om, att det fanns stunder, då hon inte kunde se sin knif.
Oh, hvad hon var ond i sig själf!
Om någonting ändå kunde hjälpa.
— Det hjälpte att vara till- sammans med Julje; då var hon så lugn och så glad.
Julje var det bästa på jorden.
Om det kunde vara sant, det där med hennes far — o, gud — ja, hon tänkte på hans ögon den gång hon gått in i hans rum och rört hans böcker.
Det var väl inte så farligt, hvad skulle hon läsa — hon hade ju läst allt som fanns.
Och det var bara hans exercisreglemente hon hade fått fatt i.
» Din sakramentskade slyna » hade han sagt och slagit henne, som om hon varit en re- kryt — men man fick ju inte ens slå rekry- ter.
Sedan hade han blifvit god igen och sagt, att det var synd hon inte var en pojke, men hon hade aldrig förlåtit honom det — aldrig.
» Din sakramentskade slyna » — • bara för att hon vågat röra en b o k!
En gång hade hon hört fröknarna tala om honom sins emellan: » Det är ett vådligt humör på kap- ten Cederstrand », hade de sagt, och så hade de sett bort till henne.
Det där » slyna », det skulle hon aldrig glömma, men det var styggt att vara så långsint.
Häftiga männi- skor voro annars inte långsinta, men det var hon.
Hon glömde ingenting, kunde aldrig glömma något ..
Hon skulle visst bli myc- ket olycklig i sitt lif.
Bara hon kunde lära sig själfbehärskning, så var det nog inte så farligt.
Öfva sig.
Som stoikerna.
Det skulle hon göra.
Hon skulle börja med små- saker — aldrig äta, förrän hon räknat till 20, och ha karameller i fickan, utan att röra dem.
Den Julje, som tyckte, att de här problemen voro så svåra, meu det var väl bara, för hon satt och tänkte på andra sa- ker under timmarne — på poesi, sade h o D.
Det var rätt kitsligt i alla fall att lösa ett problem på två sätt; bara hon nu kunde få det så, att de trodde Julje hade gjort det.
Dörren öppuades sakta ifrån köket, det var Gustafva, s o m kom för att bädda.
Hon stod där så fredligt och stilla och lyfte på säng- kläderna, men när Ingeborg såg på det fräk- niga ansiktet, märkte hon, att läpparne voro i tyst och taktfast rörelse: » Ju-li-a, Ju-li-a, Julia, Julia, hoppsansa. » Det var för myc- ket.
Hon rusade upp och gaf henne en ör- fil.
Pigan skrek och slog igen, och de båda gamla fröknarna kommo i c, den ena mera uppskrämd än den andra.
Hvad i all värl- den var detta för ett väsen?
Gustafva kippade efter luft: » Jag stod så tyst, så, jag sa ' inte ett knyst — och så flyger hon på mig. » » Jaså — du stod så tyst? » » Nå, Ingeborg, hvad sa ' Gustafva? » » Hon sa ' » — flickan vände sig bort och knep ihop läpparne, » det kan vara detsam- ma.
Men om hon gör om det en gång till, så skrifver jag till min far, och så får jag
IDUN 1893 En ädel lifsgärnlng.
Sjuksköterskan vid Katarina sjukhus härstädes, fru Natalia Aurora Aker- felt, som under 26 år med synnerligt nit och skick- lighet skött sin maktpåliggande befattning, tilldelades häromdagen i närvaro af sjukhusets styrelse och tjänstepersonal Patriotiska sällskapets medalj af guld, hvarvid styrelsens ordförande tolkade styrelsens tack- samhet för fru Akerfelts uppoffrande verksamhet i den allmänna sjukvårdens tjänst.
o * En verksam kvinna.
79 år fyllde den 9 dennes innehafvaren af det sedan 1840-talet fort- gående, under firman C. Kihlberg bekanta lånbiblio- teket och antikvariska bokhandeln i stadens hus vid Södermalmstorg, fröken Johanna Söderberg, född i Ny-Karleby i Finland.
Med sällspordt god hälsa och oförminskade krafter sköter den aktade åldriga sin ganska omfattande affär, nu efter ett 40-tal år, likasom allt tillförene, utan biträde.
Det kvinnliga gymnastiksällskapet, det vackra och behjärtansvärda företaget, som hufvud- sakligen afser att skaffa gymnastik åt arbetande, unga kvinnor och som varit i verksamhet i hufvudstaden sedan hösten 1888, börjar på nytt sin vårtermin i medlet af denna månad.
Sällskapet är deladt på tre afdelningar, af hvilka tvänne under fru L. Klintbergs, fröken Anna Som- mars samt fröken Sally Högströms ledning ha sina öfningar måndag, tisdag, torsdag och fredag på Gym- nastiska centralinstitutet; den tredje afdelningen, som står under fröken Högströms ledning, bar sina öf- ningar måndag och torsdag i Katarina allmänna läroverks gymnastiklokal.
Terminsafgifterna för del- tagande uti öfningarna äro mycket obetydliga.
Till mindre bemedlade utlånas äfven gymnastikdräkter.
Den stora mängd unga kvinnor, som till följd af sin sysselsättning tillbringa hela dagarne under stilla- sittande, träget arbete, har här ett lämpligt tillfälle att uppfriska sig, och vi uppmana till en liflig an- slutning till sällskapets öfningar.
V i rikta denna icke blott till de unga kvinnorna själfva, utan till dem, som äro herrar öfver deras tid och arbete.
15 förtjänstfulla framställning medverka till en mycket entusiastisk bifallsstämning i salongen.
Särskildt vilja vi framhålla hr Hamrins förträffliga teckning af den sachsiske borgmästaren, fröken Behrens ' friska och innerliga tolkning af hans dotter Käthe och hr Envalls öfverdådigt väl maskerade gamle svenske krigsbuss.
Följer så en äkta fransk anrättning i A. de Launays enaktskomedi » Ungdomsdrömmar », en tämligen lös konversationsrätt, njutbar emellertid genom det eleganta garnityr med hvilken den ser- veras.
H r Palme och fru Sandell göra sitt bästa — och bägge äro ju ganska drifna i genren.
Fröken Svanström lyser då och då upp med sitt täcka an- sikte likt en solglimt.
» Filosofi och kärlek », tysk filosofi och tysk kärlek i en klassisk låndräkt, som inte länge lurar någon; och ingendera äro som kändt synnerligen spirituella.
Taflans originella ram sysselsätter emellertid för den korta stunden åskådarnes intresse tillräckligt, för att ej ledsnaden hinner få plats, och hr Personnes er- kännansvärda bemödanden att ge den fadde filosofen en smula färg samt fru Littmarcks åtminstone till- räckligt färglagda Lais åstadkomma munterhet.
Programmets sista stycke, » Ingen utmätning », af M.
P. Dominguez, tillhör dessa besatta upptåg, som försätter åskådarne i en paroxysm af skratt, ur hvil- ken man ej vaknar till eftertanke, förrän man är både ute i korridoren och på gatan.
Det låter ej referera sig, men väl se sig.
Herr Hedlunds ynkligt härliga fin de stecte-snobb förtjänar isynnerhet men- tion som något extra i det rent besatta.
Tråkigt hinner man således icke ha på ett besök under detta piogram, och utbytet är kvalitativt taget delvis af värde, kvantitativt mer än frikostigt.
En svensk kulturbild, tecknad på verklighetens grund för Idun af * Algot Sandberg.
(Forts.) Kvinnor kandidater till franska depu- teradekammaren.
Sarah Bernhardt har af den frantka föreningen för kvinnans frigörelse uppställts som kandidat till årets deputeradeval.
Bland öfriga af föreningen uppställda kandidater hafva flere af- sagt sig den äran.
Fruarna Noel Bortier, skrift ställarinna, Hermance Chatelain, redaktris för Kevue européenne, Jarrethout, f. d. marketenterska och innetiafvarinna af hederslegionen, samt Renée Marcil, redaktris för L ' Esprit de la femme, hafva däremot antagit kanditaturen.
operan har på julrepertoaren som vanligt upptagit » Värmländingarne » och till omväxling med detta allt fortfarande lifligt senterade sångspel gifvit » Per Svinaherde » med hr Lemon i titelrollen.
Bland öfriga repriser märkas » Trubaduren » med fru Louise Pyk som gäst och nu senast » Friskytten », som gafs i tisdags med på ett undantag när samma rollbesättning som senast.
Nämnda undantag gäller Agathas parti, som denna gång utfördes af en ung debutant, fröken Hulting.
Den unga sångerskan har en särdeles vac- ker och klangfull stämma, som tydligen erhållit en god utbildning, och som, om den fortfarande väl ansas, lofvar att varda synnerligen användbar.
Nå- gon osäkerhet i tonanssats och takt får man väl tillskrifva en lätt förklarlig rädsla hos debutanten.
Fröken Hulting fick efter den svåra månskensarian mottaga en liflig applåd, liksom hon ock efter aktens slut särskildt inropades.
Dramatiska teaterns senaste program har erbjudit en brokig omväxling och Bynes lifligt slå an på en kväll från kväll lika talrik publik.
Det öppnas med en dramatisk episod på vers af vår skattade diktare K. A. Melin, benämnd » Vid Breitenfeld », i hvilken utan all uppstyltning på ett varmt och poetiskt sätt skildras ett litet romantiskt kärleksöde mot den stora segerns fosterländska bakgrund.
Ämnets art är äg- nadt att lifligt tilltala en patriotisk publik, och för- fattarens talangfulla behandling som de spelandes @ nder samtal med den språksamma flickan gick tiden fort nog, til Is postiljonen kom in i salen.
» Jaså, är det mamsell, som skall åka med mig till Grästorp?
Rappa på då, så är hon snäll.
Hon har väl något pick o c h pack, kan jag tro.
Ge mig lappen, så skall jag styra om det. » Kerstin var tacksam för den erbjudna hjälpen, och sedan hon fått sin lilla koffert säkert placerad på skjutskärran, bar det i väg med sakta fart.
Ännu var det alldeles mörkt.
Regnet fortfor att falla, och Kerstin började bli våt.
Hon märkte, att de foro genom idel skog, och ingenstädes kunde hon skönja ljuset från en människoboning.
» Det är ett fördömdt regnande i höst, » började postiljonen samtalet.
» Därför blir det också miss- växt på potatisen öfverallt häromkring, och en hård vinter få vi.
Det " blir svårt nog för den fattige, skall jag säga.
Har hon varit uppåt de här trakterna förr? » » Nej. » » Ja, hon kunde gärna ha blifvit där hon var, för hon kommer till ett riktigt rackarhål.
Nå, det är mörkt, så det kan hon inte se, men jag har, gunås, inte mer än tre fingrar kvar på vänster hand — de andra miste jag just i Grästorp en höstnatt, då man försökte att röfva posten af mig, fast jag gaf dem på moppe, så att jag fått vara ifred se- dan.
Seså, här ska vi pusta en balftimme. » Det var just inte uppmuntrande, detta hon fått höra först på stationen och sedan af sin körsven.
Skulle hon, som var så alldeles ovan, kunna reda sig med denna befolkning?
Hurdana skulle bar nen vara, när föräldrarne voro sådana?
Hon kände sig helt bäfvande vid tanken på hvad som skulle möta henne.
Men hon måste vara stark både för sin egen och den älskade moderns skull.
Det började ljusna, då de å n y o satte sig upp för att kuska vidare.
Trakten hade ett enformigt, vildt utseende, skog- o c h tsnårbevuxen som den var.
Här och där kunde nu skymtas en eländig koja med röken hvirflande ur skorstenen, o c h dä och då mötte de en trasig kvinna och en skäggig karl med lömskt utseende.
Då de åkt ett godt stycke, pekade postiljonen med piskskaftet till höger om vägen.
» Ser mamsell förhuggningen därborta i skogen? » sade han.
» Där ligger småskolan ett stycke bortom. » » Komma vi dit den här vägen d å?
» » Nej, jag skall köra henne till prästgården, där jag skall lämna posten.
Pastorn skjutsar henne väl sedan, kan jag tro. » Ändtligen, efter fyra timmars färd.
k o m m o de till en mera öppen bygd, o c h snart kunde de skymta den rödmålade prästgårdsbyggningen, som såg ganska inbjudande ut.
Då de körde upp på gården, stod kyrkoherden Magni på trappan.
» Nå, se här ha vi vår nya lilla lärarinna, » sade han hjärtligt.
» Välkommen, fröken Sangvin, väl- kommen. » Han hjälpte henne ned ur postkärran, bad p o - stiljonen sätta in frökens koffert i brygghuset och förde henne så in i huset.
Hvad ändå ett vänligt mottagande gör den en- samma och öfvergifna godt.
Kerstin kände tå- rarne stiga i ögonen, då hon, inkommen i den hemtrefliga salen, blef varse pastorskan, som med samma hjärtlighet s o m mannen kom henne till möte.
Hon hjälpte Kerstin af med de genomvåta ytterplaggen o c h bjöd henne slå sig ned vid den flammande brasan.
Frukosten skulle strax vara i ordning.
Kyrkoherden Magni var en högrest, kraftfull man af omkring fyrtio års ålder.
Han hade grå- sprängdt vågigt hår o c h bruna, blixtrande ögon, som talade om kraft, men också om häftighet.
» Ja, fröken, » sade han, då de satt sig kring det inbjudande frukostbordet, » jag var verkligen tvek- sam, om jag skulle våga taga er ur edra lugna förhållanden, för att gå till mötes en hård strid mot okunnighet o c h dåliga seder.
Men här be- höfvas ungdom o c h kraft, och ert bref gjorde på mig ett godt intryck.
Vi skola arbeta tillsammans, och Guds välsignelse skall nog följa vårt verk, det är min fasta tro.
Men ni får gå visligt till- väga och blunda för mycket, som annars kunde vara skäl att taga itu med, om jordmånen icke voro så oupparbetad och hård.
Det är den er- farenhet jag gjort under den lilla tid jag varit här.
Vi få nöja oss med tuppfjät, s o m man säger. » » Församlingen är mycket vidsträckt, » fortfor han.
» Vi ha utom småskolan, som ni nu skall sköta, en större folkskola med en lärare, som tillika är klockare och organist, o c h en lärarinna, herr Lager och fröken Vallin, en mycket duktig kvinna, bond- dotter från socknen.
Jag skall ge er tillfälle att sammanträffa med dem här någon af dagarne.
Fröken Vallin råkar ni redan i morgon.
Föröfrigt vill jag säga er, att hos min hustru och mig är ni alltid välkommen, när helst ni vill göra oss ett besök.
Er skola ligger mycket aflägset, men på landet vänjer man sig snart förakta afstånden.
Själf brukar jag, så ofta min tid tillåter, besöka mina skolor.
Och nu är ni min gäst för i dag.
Först i morgon bittida fara vi till platsen för er blifvande verksamhet.
Om ni själf vill, torde den kunna bli långvarig nog, ty jag har just i dag med posten fått underrättelse o m, att fröken Vahls — den ordinarie lärarinnans — hälsotillstånd artar sig till att blifva allt mer betänkligt.
Men ni be- höfver hvila efter ér resa.
Därför lämnar jag er åt min hustru.
Vi återses vid middagen, då vi vidare få talas vid. » Och därmed gick kyrkoherden in på sin ex- pedition.
Det hade blifvit riktigt ljust i Kerstins sinne, allt eftersom kyrkoherden talade, och hoppet och förtröstan kommo åter.
Ä h, hon skulle vara stark, hon skulle nog slå sig igenom, helst när hon fick ett så godt stöd.
Nu skulle hon få till- fälle att i praktiken omsätta allt hvad hon teore- tiskt inhämtat.
Hon betraktade den närmaste framtiden som en lärotid.
Sedan skulle hon söka sig en plats som folkskolelärarinna, och så skulle hon och den älskade modern lefva så lugnt o c h lyckligt tillsammans.
Hon var säker på, att hon skulle kunna lära sig älska sitt kall.
Med dessa tankar somnade hon in på den sköna soffan i gästrummet, dit hon blifvit förd af den vänliga pastorskan.
Efter middagen fortsatte kyrkoherden o c h Kerstin sitt samtal.
» Er skola är ganska stor, » sade han, » bortåt ett femtiotal barn.
Därför har jag delat dem på två läxlag, som läsa hvarannan dag, både för- och eftermiddag.
Hvad jag vill, att ni särskildt skall lägga er vinn o m, är barnens innanläsning och hufvudräkning.
Lilla katekesen bör inläras ordentligt, men helst utan långa läxor, ty jag vill ej, att de små skola redan från början fatta motvilja mot densamma.
1 allmänhet bör ni söka att intres- sera dem med muntliga berättelser o c h lättfattliga utläggningar på läroböckernas grund.
Ni får ej räkna på hjälp af hemmen, ty de äro för det
IDUN 16 mesta sådana, att de vilja rifva ner, hvad skolan bygger upp.
Misströsta ej, om ni vid besök hos föräldrarne skulle bemötas afvogt.
Det tar tid att öfvervinna den gamla dolskheten hos dessa skogsbygdens kärfva invånare.
En sak, som gör mig bekymmer, är den öfvermåttan oregelbundna skolgången, men jag har funnit, att man uppnår endast ett ännu sämre resultat genom att i detta fall strängt följa skollagens bud.
Försök göra undervisningen intressant för barnen och ni skall säkerligen komma längre.
Disciplinen bör strängt uppehållas, men med mildhet.
Af kvarsittande och kroppsstraff är jag ingen vän annat än i un- dantagsfall.
Jag öfverlämnar detta åt ert eget bedömande, men vill endast låta er veta mina åsikter o c h min erfarenhet.
De äldre har jag uppgifvit hoppet om att omskapa.
Det är de unga vi ha att, trots dåliga hem och föga efterföljans- värda exempel, lita till med afseende på skörden af vårt arbete.
De religiösa behofven slumra nä- stan alldeles inom församlingen, men jag har åt- minstone en fördel framför många af mina äm- betsbröder: jag har ingen separation att kämpa med.
Fröken Vahl var visserligen en duglig lä- rarinna, ehuru hon var af gamla skolan, men hon var bigott o c h ägde ej förmågan att rätt kunna bedöma tillfällen och omständigheter, hvarför hon satte barnens föräldrar i harnesk mot sig.
Ni får, som jag redan förut sagt er, gå mycket vis- ligt tillväga.
I hvad jag kan råda er, skall jag; frukta bara ej att vända er till mig.
Jag hyser ingalunda den åsikten, att läraren o c h lärarinnan äro pastorns tjänare.
Nej, de äro arbetskamrater i samma Herrans vingård.
Och med detta tänker jag, fröken Sangvin, att vi äro något så när på det klara med hvarandra.
Lycka nu till i edert arbete.
&gt; Hvar g å g r ä n s e r n a f ö r en tjänarinnas skyldigheter?
En fråga till Iduns läsare och läsarinnor.
Jag måste medge, att jag förr i världen icke tyckte om Idun.
Jag har behof af denna bekän- nelse af den enkla anledningen, att min åsikt nu är alldeles motsatt.
Bäst af allt synes mig Idun passa till vägledare för nygift folk, som ännu be- höfva litet teori att stödja sin stapplande praktik med.
Och s o m Idun opåkalladt gifvit oss så många nyttiga råd, kan den väl också hjälpa oss ur våra bekymmer, då vi direkt anropa den.
Under det knappt årslånga äktenskap, hvari min hustru och jag lefvat, har vår lyckas himmel va- rit mera strålande än de flestas.
Men när några moln visat sig inom familjen, så ha de utgått från jungfruns dystert rynkade panna, och åskan till ovädret har hon också bestått oss genom ett ur- sinnigt slamrande med kastruller, tallrikar, vedträn och andra oskäliga kökssaker.
Detta har i regeln inträffat, när någon hygglig ung man gjort sig och oss en treflig afton genom att hos oss dricka en toddy och äta en smörgås.
När vi beslöto att gifta oss, sade oss svärmor under ymnigt tårflöde, att vi nog skulle bli lyck- liga — bara vi inte toge oss någon jungfru.
Jag anade icke, hur rätt hon hade, och följakt ligen var jag af annan åsikt.
För min hustrus skull VILLE jag ha jungfru, och som afgörande skäl framhöll jag, att jag var tvungen att då och då ha en människa ALT SKICKA.
Nåväl, efter ett hälft års ansträngningar framletades en jungfru så ab- solut felfri, att det väckte allmän afund.
Nu vill jag icke genomgå en lång utvecklings- historia; nog af, klart som ett axiom är, att det ej går an att skicka henne ärenden.
När så be- höfves, går antingen jag själf eller hustru min, eller också anlitas ett stadsbud.
Alla uppköp gör min hustru, och lugn o c h majestätisk på en stol sitter jungfrun o c h drömmer, sedan den mat blif- vit serverad, som vi två jämte en kvinnlig släk- ting behöfva.
Alltså frågas: har man icke rättighet att så där (Forts.) Logog-ryf.
Unga Elin sorgsen satt på sitt rum i länsmansgården; ögat var af tårar matt, stirrade på förklädsbården.
» Fröken gråter, kan jag se&gt;, — jungfru Lisa tröst vill skänka - » är det lönt att vidare på den usla balen tänka?
.Om blott fjorton dagar till blir en ny i hos närmsta grannen, finare, om man så vill, an den här hos nämdemannen.
Nätt och fin, skall fröken lätt ta ' de unga männens skara, om ej mer på detta sätt er värt hela narrar bara I » en gång i veckan skicka jungfrun med ett ärende?