Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Köln träffa damerna tillsammans med furst Karl af Ru- mänien.
» Hvilken ståtlig man han har blif- vit! » säger prinsessan till sin moder, när fursten gjort sitt besök.
» Karl af Rumänien är här för att.
för att begära din hand, » svarar furstinnan.
» Det är en man, som man måste älska, » säger då prinsessan med strålande ögon.
Re- dan den följande dagen eklaterades förlof- ningen.
Prinsessan, som förut afslagit de mest ly- sande anbud, i det hon hälft skämtande, hälft på allvar sagt, att hon säkert skulle blifva en gammal jungfru, blef nu alldeles förändrad.
Gyllene låg framtiden för henne; den önskan att jämte en man, som för henne var sammanfattningen af all själsstorhet och mannakraft, få åtaga sig de svåraste plikter, uppfyllde henne med sann lycka.
Och hur har hon då uppfattat sina plikter som gemål och landsmoder?
Furst Carol kallar henne sin bättre hälft, den mest ly- sande klenoden i sin krona; folket blickar upp till henne som till ett helgon.
Hennes glädje har varit att göra väl.
H o n har grundat hem för de fattiga, folk- och slöjdskolor, hon har föranstaltat lysande fester, hvilkas inkomster anslagits till välgörenhets- anstalter, och under krigsåren var hon out- tröttlig som diakonissa, i det hon gick om- kring på lasaretten, lemnade tröst och hjälp och allt emellanåt själf lade hand vid för- bindningarna.
D å i och med Widdins be- sättande den rumäniska hären på ett ärorikt sätt afslutade sitt fälttåg och furst Carol återvände som lagerkrönt hjälte i spetsen af sina trupper, var furstinnan lycklig öfver att få återvända till sitt stilla hem, till sina blommor, fåglar och böcker.
» Jag finner det vara en anomali och en olycka, » skref hon då, » om en kvinna tvingas att träda ut i det ofientliga lifvet. » När Rumänien den 24 mars 1881 förkla- rades för konungarike, begynte en ny sera.
Drottningen trodde på sin lyckas stjärna.
» Plikttrohet, pliktkänsla och uppfyllandet af våra plikter, » sade hon, » kunna ensamt bi- behålla vår stjärna i hennes glans. » Ehuru hon med förkärlek egnade sig åt konst och literatur, glömde hon intet ögon- blick den uppgift hon hade som landets mo- der.
Asyle BéUne, ett hem för fader- och moderlösa, i hvilket nära 500 flickor ega ett hem och få undervisning i vetenskap, språk, bokföring och handarbete, har att glädja sig åt hennes synnerliga omvårdnad.
Omkring 80 de mest fattiga flickor äro upptagna i den af drottningen själf under- hållna Scola Elisabeta Doamna.
D e blifva undervisade i läsning, skrifning, räkning och handarbete, tills de själfva kunna föda sig.
Societé Misabeia, likaledes grundad af drott- ningen, har till ändamål att om vintern ut- dela ved bland de fattiga.
Älbina sysselsät- ter mer än 1000 fattiga flickor, som få sy- och stickmaskiner.
Mycket har drottningen uträttat för den nationella industrien; hon bär själf med för- kärlek den rumäniska nationalkostymen, vär- derar nationelt arbete och har därigenom bi- behållit inom landet stora summor, hvilka förut gått till utlandet som offer för det fran- ska modet.
På drottningens föranstaltande hafva kam- rarne beviljat 200,000 francs till byggandet af en väf- och industriskola, väfstolar lem- nas gratis åt flitiga arbeterskor, mullbärsplan- tager anläggas för att öka silkesodlingen o. s. v., öfverallt, där det är möjligt, söker drottningen att öppna nya förvärfskällor för sitt folk.
H o n har förmågan — något som är sällsynt hos en kvinna — att oaktadt all idealitet hafva blicken öppen för det prak- tiska lifvet.
Drottningens literära verksamhet har ganska länge varit uppmärksammad.
Hon skrifver foPELIUS.
på ett enkelt, okonstladt språk; klara och klockrena äro tankarna, som hon bringar till uttryck.
Hennes första arbeten utkommo under sig- naturen » E.
Wedi » i » Magazin fur die Li- teratur des Auslandes und der Gegenwart » (1878), och kritiken var mycket gynnsam.
Snart därpå utkommo Sappho, Hammerstein, Ueber den Wassern, Lidandets jordevandring och Pelesch-sagorna.
Drottningens produk- tionsförmåga satte världen i förvåning.
Hvart verk var ett helt, i hvart och ett var ett framåtskridande märkbart.
1883 utgaf hon en samling sagor, » U r Carmen Sylva ' s ko- nungarike », af hvilken man kan se, huru fästad hon blifvit vid sitt nya hem, det half- asiatiska landet.
Hennes slott Sinaia besö- kes gärna af konstnärer och lärde, som dit ofta inbjudas; här är hon diktarinna, konst- när, husfru och gemål i ordets ädlaste be- tydelse.
Hvar och en som lär känna henne, talar med beundran om hennes snillrikhet och älskvärdhet.
I dessa lysande cirklar har, som nämndt, ock det svenska namnet företrädts af en vär- dig representant, kompositören professor Ivar Hallström, som flere gånger gästat drottning Elisabet på Sinaia.
Till flere af drottningens diktverk har Ivar Hallström satt en förtju- sande musik; det förnämsta alstret af denna samverkan mellan tvänne så rika konstnärs- naturer är den kända operan » Neaga », som uppfördes i Stockholm år 1884.
Vår bekante sångare Arvid Ödmann har ock varit drott- ning Elisabets gäst.
Kejsarinnan Elisabet af Österrike, som för ett par år sedan besökte den rumäniska drott- ningen på Sinaia, sade efteråt, att man icke kunde föreställa sig något idealare än denna kvinna i sin omgifning.
Straffet.
Af f Carmen Sylva.
og straffade mitt harn.
— jtiur svag jag är: mitt hjärta smärtar det så!
Jag kan ej lida dess tåresvall, jag ser det med ro ga!
Skall han väl vända sig hört från mig och mig en främling hli?
' Skall han mig frakta?
e ¥ J&gt; ' .ej.
j£j vore det rätt däri!
" jtyanhända var jag väl dock for hård?
— $jag ropar honom hit ned!
— D^Lej, nej, hvad vore det för ett sätt att icke visa sig vred!
" jEn annan gång än värre det är, än hetare vår strid!
— (Jag springer efter, jag står cj ut — och kysser honom llid!
Jdvarför är min egen pys ej snäll och tar försonligt min kyss?
z A c k!
" öm du visste, hur ondt jag led, nar jag dig straffade nyss!
^Och llir lian en lätting, en höjtel för vind, 2) « är min skuld för stor!
2 / a ?i trotsar — så älskligt, smeker så ljuft: ' Mur svårt att vara mor!
ZftLu har han lemnat sin lilla stol, och skyggt han nalkas mig, han lutar kinden och säger tyst: » {Jag — — jag förlåter dig! » J.
N - g.
|) fta nog hör man den klagan: barnen växa ifrån oss.
De växa ur knä och ur hjärta lika fort, säger ordspråket.
De få andra intressen, nya vänner, åsikter, alldeles motsatta våra egna och dem, hvari vi fostrat barnen.
Och så stå vi där med den tomma famnen och det gamla hjärtat, det längtande ömma hjärtat, hvars kärlek kanske till och med synes de unga fordrande och besvärlig.
Det synes oss bårdt detta och oförtjänt.
Hårdt är det, men det är fråga om, huruvida det alltid är oförtjänt.
V i klaga öfver, att barnen nu undandraga oss sitt förtroende, att de ej hysa intresse för .sådant, som intresserar oss, att de söka andra vänner och sätta dessa vänner i första och oss, sina föräldrar, i andra rummet.
Men är det då alldeles så säkert, att vi icke här skörda just det vi sått?
Satte vi oss då in i det, som intresserade de små, och lade allt annat å sido för att deltaga i det, som gladde dem?
Sysselsatte vi dem, när de icke själfva kunde finna något sätt att använda tiden, och funno de alltid hos far och mor det deltagande och den tröst, de behöfde i sin glädje och sina små bekymmer?
Satte icke vi våra intressen, våra nöjen, värt arbete framför deras?
Jo, visserligen, men det måste vi ju!
Icke kan man hafva tid och håg att pjollra med barnen beständigt!
Det skulle ju också vara att skämma bort dem.
Mycket möjligt.
Men då måste vi väl också finna oss i, att de unga, när de börja sitt lif, lemna oss ur räkningen och sätta sina intres- sen framför våra — vi hafva ju själfva lärt dem det.
Häremot kan ju med fog invändas, att vi ju gjort så mycket för barnen, gifvit dem uppfostran och sörjt för dem på bästa sätt, och att de därför äro skyldiga oss kärlek och tack- samhet.
Visserligen, men hafva vi nu verkli- gen gjort detta allt, så var det ju blott vår plikt mot dem, vi gifvit upphof, och vidare kunna ju barnen ganska väl visa oss tacksam- het och kärlek på mellanstunder, liksom vi gjort mot dem.
Det finnes ingen hjälp därför — barnen växa från oss — vi blifva efter.
Jo, det finnes dock något, som kan mildra, om också ej helt och hållet afbjälpa det vi klaga öfver.
Men det värsta är, att vi måste börja därmed så tidigt, redan när barnet ligger i vaggan.
Vi måste nämligen växa med våra barn, först växa in i deras hjärtan och i deras lif, så att de skulle sakna oss, om vi ej längre vore där; och sedan måste vi försöka växa uppåt med dem, växa med deras kunskaper, växa in i deras intressen och afhandla dessa med dem, ty det är utan tvifvel en af de orsaker, hvarför de unga så ofta hos andra nedlägga sitt förtroende och utgjuta sitt hjärta, att mellan dem och föräldrarne småningom växer upp en osynlig skiljemur, som ingendera har mod att nedbryta.
» Du förstår mig, du, » säga de unga till hvarandra, och därmed mena de oftast: du tillrättavisar mig ej.
Många uppriktigt väl- menande föräldrar tro sig nämligen pliktskyl- diga att alltid korrigera barnen, hvartill många lägga detta att aldrig tillåta dem uttala eller försvara sin egen mening.
Men detta tillrätta- visande är ytterligt plågsamt för det finkänsliga barnet, och alla barn äro finkänsliga, innan de genom oriktigt behandlingssätt blifva hårdsinta — naturligtvis mer och mindre finkänsliga och ömtåliga, så att det fordras mer och mindre arbete för att förslöa deras känslor.
Det åter att barnen ej få uttala sin mening, gör, att de behålla den för sig och envisas att fasthålla den, när de ej få skäl för, att den är oriktig, utan blott med maktspråk nedtystas.
Att här- med ej menas, att barnen skola få öfverlemna sig åt ett själfsvåldigt disputerande med föräl- drar och andra, kan hvarje tänkande människa naturligtvis inse.
Men i stället att tysta ett barn med det vanliga: » det där förstår du ej », kan man ju ändra det till: » tror du, att du förstår den saken?
Låt mig.höra dina skäl ».
Naturligtvis måste detta ske med förstånd, så att barnen ej v ä D J a sig att upptaga likt och olikt, både hvad som passar och som icke passar för deras ålder och tankeförmåga.
Icke heller kunna alla barn vinnas på samma sätt, men de föräldrar, som allvarligt vilja det, böra väl kunna utgrunda rätta sättet att vinna sina barns förtroende.
Första vilkoret för.
att barnen i en framtid icke skola alldeles växa ifrån oss, är därför att icke nu, när de ännu höra oss till, afl,ägsna dem ifrån oss.
Hafva de en gång kommit bort, få vi dem kanske aldrig åter.
Låtom oss därför först och främst se till, att vi behålla dem.
Kunna vi gifva barnen en tidsenlig uppfostran, dröjer det icke länge, innan de i kunskaper hinna förbi oss.
Dels äro våra egna litet för- legade, dels, af brist på öfning, icke vid behof färdiga till användning, Det sämsta man då kan göra är att försöka dölja detta förhållande.
Barn och ungdom äro skarpsynta, och hafva de en gång genomskådat oss, tro de oss aldrig mera.
Bättre då att rent ut erkänna, hvad man glömt, hvad man försummat, hvad som är nytt.
Man behöfver därför hvarken beundra sina ättlingars djupa visdom eller nedsätta sig själf.
Hafva de unga större kunskaper, så hafva de gamle i stället större erfarenhet, och det gäller blott att öfvertyga ungdomen om, att de förra äro till ringa nytta utan den senare.
Men det är svårt, nästan omöjligt, invänder man.
Det är ju känd sak, att de unga aldrig låta öfvertyga sig — det är just deras fel, att de ej vilja höra eller taga skäl.
Alldeles visst är det väl inte ändå, ty äro barnen vana vid att föräldrarne tala ömt och förståndigt med dem, så höra de nog också därpå, och några dispyter behöfva ej förekomma.
Ett varmt och hjärtligt ord bryter då udden af den lilla bitterhet, som ju ofta kan uppkomma vid meningsutbyten, och det brukar ej behöfvas mer än en liten påmin- nelse om kärleken hos föräldrarne, för att barnen gärna gifva efter.
Men nu kan det hända, att åsikterna äro så bestämdt utpräglade hos båda, att ingendera kan öfvertyga den andra.
En häftig tvist blir ofta följden — blir det kanske just därför, att de gamla nödvändigt vilja påtruga de unga sina åsikter, och därför att dessa ej vilja låta påtruga sig något, hvad det än vara må.
Då är det, som den från spädaste åren inplantade kärleken och kärleksfulla vördnaden å deD ena sidan och det kärleksfulla öfverseendet å den andra skola förhindra bitterheten i dispyten, så att, äfven om enhvar behåller sin mening, det goda för- hållandet mellan båda består.
När de uppväxta barnen se, att föräldrarne akta deras mening, akta de också föräldrarnes, och någon tvist kan då ej gärna komma i fråga.
När de se föräl- drarne utan tvekan gifva med sig, om de finna sin mening ohållbar, vänja sig barnen ju också vid detsamma och inse, att sådant är en af den goda tonens fordringar.
Alltså — låtom oss tillåta barnen fritt och otvunget uttala sina tankar och åsikter, men låtom oss ej glömma att på samma gäng lära dem att utan envishet förfäkta sin mening, utan häftighet upptaga och utan öfverlägsenhet be- möta motståndarens.
Vi skola då veta våra barns tankar, kunna intressera oss för det, som intresserar dem, och förstå, hvad som rör sig i deras känslovärld.
Oaktadt allt bemödande, oaktadt de bästa afsikter händer det nog ändå, att barnen växa ifrån oss, säger man måhända.
Ja, det kan ju icke nekas, att sådant händer.
Men om vi alla allvarligt bemödade oss om att vinna första platsen i våra barns hjärtan, så skulle det utan tvifvel hända mera sällan; därvid är dock att märka, att detta måste ske så, att jämte kär- leken till föräldrarne alltid också står aktnin- gen, ty har den barnsliga kärlekens tempel icke denna fasta grund att stå på, faller det snart i grus.
Hela felet vid uppfostran är måhända det, att vi icke tillräckligt tänka på framtiden därvid, utan åtnöja oss med hvad som för stunden hjälper eller gifver oss fred, utan att tänka på, att allt hvad vi med våra barn företaga är en framtidens sådd, som skall gifva skörd, hvart och ett efter sin art; sker en försummelse, så hamnar den sig, i mån som den är stor eller liten.
Att barnen icke för sina förökade kunska- pers skull eller för sina nya intressens skull behöfva växa ifrån kärleken till sina föräldrar, visar oss historien med rätt månget exempel på stora män, som stigit högt i både vetande och ära och ändock icke växt ifrån en gammal moders hjärta, en ålderstigen faders ömhet.
Men då hafva också dessa föräldrar själfva lefvat sig in först i sina barns hjärtan Och ' sedan i deras intressen och sålunda knutit sig vid dem med sådana kärlekens band, som ingen god och renhjärtad människa någonsin kan eller vill växa ifrån.
När man har ett hem, har man ett ansvar, och detta ansvar gifver en viss värdighet och glädje.
Plikt?
J å rasan var nedbrunnen.
H o n satt och (11 stirrade in i de glödande kolen och drömde.
Det var så många underliga tankar, som rörde sig i hennes själ.
Hon kämpade emot; hon ville icke störas.
Hvar- dagslifvets jämna lugn hade efter hand tystat ned och döfvat tankar och känslor, som hon icke ville minnas; de fiugo icke vakna till lif nu, det var så skönt att glömma.
Glöm- ma!
» Rycka med roten upp sitt fagraste minne, sin lefnads hopp ».
— Ä h nej.
H o n steg hastigt upp och gick ett slag genom rummet.
En sista flackande glöd från de svartnande kolen återkastades från några för- gylda ramar och glänsande föremål, annars var det mörkt öfver allt.
kom det förfärliga, hvad hon i ångestfull klarsynthet nästan väntat på.
Stilla, osedt, smygande hade det tagit henne i besittning, men förfärande plötsligt hade det blifvit henne klart.
H o n kände sig förlamad, makt- lös under denna olycka.
— Nej, hon hade icke rätt att bryta sitt gifna ord, hon vå- gade ej tänka på, hvad följden skulle kunna blifva.
Döda sitt eget jag, uppoffra hela sitt lif, sitt innersta väsen, var det ej hennes enda val?
Ocb den andre?
Blott Gud ville gifva, att deras vägar ej korsades, så skulle hon nog få kraft till uppoffringen.
En vacker vårdag stod hennes bröllop.
D e sade så, hon mindes ej själf, om solen sken och det var fågelsång i blånande luft, hon kom blott ihåg, att gränslös, dyster för- tviflan rådde i hennes hjärta, och att hon midt under vigseln undrade öfver, om han, som nu var långt borta, visste, att nu stod hon brud.
Men hvad som gjorde henne stark, var, att hau icke visste, hvad som Nej, nu kom den, minnenas hela dunkla här, den grep henne fast med tusende armar, bodde i hennes hjärta, och att den hon kunde icke komma bort, det var hopp- underliga blick, han en gång fäste på henne, lös strid att kämpa mot längre.
Hon ka-.
och som gjorde henne blott allt för klok på stade sig ned på den låga hvilsoffan med sig själf, fick icke, kunde icke hafva den ansiktet i händerna och lefde om i långa, betydelse, som då som en blixt sköt genom kvalfulla minuter, hvad hon under år trängt hennes själ.
— — Tiden gick sin lugna gång.
Ä r följde på undan och tystat ned, men som hon aldrig, aldrig lyckats rycka bort ur sin själ.
— — år, och hon återsåg ej sin ungdoms älskade.
Hon hade varit så säker på, att hon höll Hon sköt undan hvarje tanke på, hvad som Glömde hon?
Kan- honom kär, när hon lät honom sätta den varit och kunnat vara.
Hon trodde så nästan själf ibland.
glänsande, släta ringen på sitt finger.
Men ske!
hon var ung, mycket för ung för att verk- Där ligger mycket i en kvinnas hjärta, och ligen veta, hvad kärlek var, och så vaknade tiden döfvar ungdomens heta kraf och oro- hon efter hand, och lifvet syntes henne så liga längtan.
Lifvet lefves lättare, när dröm- olika, mot hvad hon trott.
Eu stor tomhet men om lycka icke längre kräfver sitt rum, trängde sig in i hennes själ, hennes hjärtas när hvardagslifvet stund för stund lägger be- renaste och bästa dröm föll samman som ett slag på sinnet, och när man börjar nöjas ömkligt korthus.
Den kärlek, hon trott på med, hvad lifvet är, och icke hvad det kunde såsom stark och verklig, blef så uselt liten; vara.
det är ej så en kvinna älskar.
Hon började Men i dag efter långa, lugna år hade få en aning om, att hon som mogen kvinna hou sett en glimt af ett välbekant ansikte aldrig, aldrig skulle kunna låta sig nöja med, i folkmassan, en enda glimt; kanske hon hvad hon som sjuttonårig flicka tagit emot också sett fel, men det var nog att i ett som fullödigt guld.
En orolig längtan kom enda ögonblick rifva upp ett gammalt sår, öfver henne efter hand, en längtan efter en att vältra öfver henne minnet af årslång större, djupare känsla, något, som skulle gripa sorg.
hela hennes väsen, dana om hela hennes j Glömma, rycka med roten opp lif, vidga hennes blick och stärka hennes sitt fagraste minne, sin lefnads hopp, kraft.
det lätt öfver tungan glider — » Under långa, pinsamma månader klarnade Hvad hade hon gjort?
Sin plikt!
det inom henne; hon kunde icke, hon vågade icke blifva denne mans hustru, när hon blif- Hon var ej UDg längre, nu borde hon kunna vit så klart medveten om allt, hvad som döma, om hon handlat rätt, om hon fyllt en brast i hennes känsla för honom, och ännu plikt.
Glömma!
— Hon låg alldeles mera när hon kände så klart, att hvad som här felades låg dock på botten i hennes själ, stilla och stirrade ut i mörkret.
Nej, en och en gång, en gång kanhända, skulle det kvinna glömmer icke.
pockande vakna upp och kräfva sin rätt att vecklas ut och taga form och lif.
låDga, Denna förfärliga stund, när hon sade ho- nom allt!
A h, hon skulle aldrig glömma den!
• Efteråt kunde hon ej förstå, hvar hon tog mod ifrån.
Hon visste, att han älskade henne gränslöst, och att hon grusade hans lefnads lycka.
Han satt alldeles tyst, döfvad, ur stånd att förstå och fatta, och sedan föll han på knä för henne, bad, bönföll, som en dödsdömd, som tigger för sitt lif.
Och allt, hvad hon i ensamheten endast tyckt vara plikt mot sig själf, alla farhågor för fram- tiden föllo hop till intet inför denna för- tviflan, och för andra gången lofvade hon att blifva hans hustru.
Hvad han då sade brände sig in i hen- nes minne: bryter du ditt ord, dödar du mig.
— Så skulle de gifta sig.
Och så en dag Hustruns rättsliga ställning en- ligt nu gällande lag.
Efter Anna Bugge Wicksells föredrag den 16 d:s. T^rågan om ett tidsenligt reformerande af J l den nu gällande äktenskapslagstiftningen ©A har ganska länge varit brännande, ett nummer på dagordningen som dryftats i pres- sen, på allehanda möten och föreningar, j a, inom lagkomitéer och riksförsamling.
A f allt detta arbete, skulle man tänka sig, har väl en hel del beaktansvärda resultat blifvit en följd; men tyvärr — hvad som vunnits visar sig vid närmare skärskådande rätt illu- soriskt.
EU har framgått ur detta myckna planlösa dryftande fram och åter: en oreda och ovisshet i de allmänna begreppen inför denna som måste anses högst beklag- lig.
Reformifrarne själfva veta knappast längre, hvad de vilja; de sakna ett bestämdt program.
fråga, Den mäktigaste orsaken till allt detta lig- ger utan tvifvel därutinnan, att den verkligt sakkunniga diskussionen förts i en allt för litet populär form.
Härigenom har den stora mängden så att säga hållits utom frågan; rö- relsen har öfvergått till att bli en uteslutande öfverklassrörelse.
För att ens kunna antyda den riktning, i hvilken reformer inom äktenskapslagstiftnin- gen vore önskvärda, fordras först och främst att öfverskåda de bestämmelser, som gälla enligt nu rådande lag.
Dessa bestämmelser angående hustruns rättsliga ställning inom äktenskapet sönderfalla af sig själft i tre ka- tegorier: de ekonomiska, de som röra hennes ställning till barnen, och sist lagstiftningen angående separation och skilsmessa.
Som en röd tråd genom det hela går frågan om hust- runs omyndighet.
Inom de tre skandinaviska landen är äk- tenskapslagstiftningen till det väsentliga täm- ligen enahanda.
Teoretiskt stå man och hustru inom boet som meddelegare; men denna teoretiska » likhet inför lag » är blott en blå dunst, är knappast gifven, förrän den genast upphäfves af de praktiska detalj bestämmel- serna.
I allt som gäller den ekonomiska dis- positionsrätten har mannen ett förkrossande öfvertag.
För också hustrun med sig en al- drig så stor förmögenhet, blir det dock man- nen, som praktiskt besitter den.
Lagligen kan hustrun ej sälja något, ej köpa, ej pant- sätta, ej låna.
Mannen ensam förfogar öfver allt hennes så som öfver allt sitt, och hon står hjälp- och maktlös inför själft det van- vettigaste slöseri, den mest ruinerande för- skingring.
I Sverige medgifver visserligen la- gen som en motvikt häremot s. k. boskillnad, men de skyddsbestämmelser, som förknippas med denna, visa sig i praktiken oftast så ogenomförbara, att en gift kvinna sällan ens önskar dem.
Enligt svensk och norsk lag — det är sannt — skall hustrun disponera öfver hvad hon själf förvärfvar.
Detta medgifvande stäl- ler sig dock så ologiskt inför andan i rätts- förhållandena i sin helhet, att det som en ny klut på det gamla klädet endast kommer för- argelse åstad.
Förvärfvar hon alltså något själf genom sitt eget arbete — ja, bevars, hon kan skänka bort sina penningar, eller, kanske så gärna, kasta dem i sjön; hon kan också använda dem till inköp!
Men om hon köper, då är den förvärfvade varan ej hennes, utan ingår i gemensamhetsboet, och därmed intiäder ock mannens dispositionsrätt öfver densamma.
läDgre En gift musiklärarinna, för att nu taga ett exempel, skaffar sig utväg att af sina små besparingar sent omsider köpa sig ett nytt instrument.
Om det så skulle behaga mannen att dagen därpå, i samma stund det komme inom hemmets murar sälja det eller sätta det i pant — hon kan intet göra där- vid.
Den absurditeten är alltså gällande, att om hustrun vill behålla själfbestämmelsen öf- ver sitt eget förvärf, måste hon hålla det utom familjen.
I samma ögonblick hon till- godogör det för dennas, för gemensamt, för mannens, för barnens behof, råder hon ej längre däröfver.
För öfrigt har mannen i sin makt att, om han så finner, snart sagdt absolut hindra
hustrun från hvarje själfförvärf.
Lagen ne- kar henne borgarskap; ett yrke, som förut- sätter dylikt, kan hon alltså blott genom man- nen utöfva.
I följd af sin husbondsrätt be- stämmer vidare denne, livar hemmet skall vara beläget, och han kan i hvarje fall för- hindra hvilket som helst förvärf, som måste drifvas inom detsamma.
Han kan kasta hustruns elever på dörren, han kan förstöra hennes böcker, hennes papper, hennes verk- tyg- Har då mannen i gengäld för all denna makt motsvarande stora förpliktelser inom äktenskapet?
Frågan måste med nej besva- ras.