Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under tiden gick hon o c h tänkte på gossen m e d röda lufvan.
H o n såg h o n o m ingenstans, fastän h e n n e s ö g o n sökte, o c h det var inte så u n d e r l i g t, t y h a n h a d e r e d a n g å t t h e m o c h s a t t o c h åt m i d d a g.
Nu hade hon o c h hennes bonne kommit f r a m till d e t s t o r a v a c k r a h u s e t, d ä r d e b o d d e.
B o n n e n r i n g d e p å p o r t k l o c k a n, o c h så g i n g o d e i n o c h d ö r r e n s m ä l l d e i g e n efter d e m.
P å g a t a n s t o d d e n lille g o s s e n, s o m f ö l j t efter dem.
D e t t a är h e l a h i s t o r i e n.
D e n är g a m m a l o c h vanlig, o c h d e n har berättats p å tusen olika vis.
M e n j a g k o m å t e r att t ä n k a p å den, när j a g här o m dagen g i c k öfver H u m l e - gården, där barnen lekte i höstsolskenet.
MARK STERN.
1899. n o m en liten dörr in i den sceniska intenden- tens, hr Harald M o l a n d e r s, arbetsrum.
D ä r m ö t t e s ö g a t af e n m ä n g d s c e n i s k atti- ralj: dryckeskannor, bägare, vapen, brokiga d r a p e r i e r o.
V i d ett b o r d, h v a r s s k i f v a d o l d e s u n d e r e n h e l flod af d e k o r a t i o n s - o c h kostymskisser, sceneriförslag, rekvisitalistor o.
satt intendenten fördjupad i arbete.
Han s y s s l a d e m e d att m e d e l s t u s c h p e n n a v i d t a g a n å g r a ä n d r i n g a r å d e k o r a t i o n s s k i s s e n till m ä s t e r Olofs r u m i » G u s t a f V a s a s » fjärde akt.
Hr M.
är n ä m l i g e n e j e n d a s t v å r f r ä m s t e teater- r e g i s s ö r, h a n är tillika e n förträfflig t e c k n a r e, s o m ofta själf u p p g ö r detaljerade dekorations- f ö r s l a g till d e s t y c k e n, h a n s ä t t e r i s c e n.
Om Idun Vasa »?
kunde få fotografera » Gustaf » Jo, naturligtvis, m e d största n ö j e, » rade den förbindlige intendenten.
När skulle generalrepititionen äga sva- rum?
» Ja, n ä r?
» Intendenten lyfte sina ö g o n m o t taket, fäste d e m därefter p å prins Eriks v ä r j a, d ä r e f t e r p å m i g m e d ett u t t r y c k, o u t - g r u n d l i g a r e ä n s f i n x e n s, o c h s n u s a d e till sist ur en diminutiv silfversked, i det han s a d e: » K a n s k e p å t o r s d a g.
eller f r e d a g.
e l l e r l ö r d a g.
H ä r är allt ä n n u s o m e n l e r v ä l - ling.
Margareta L e i j o n h u f v u d väntar på sin klädning.
Göran Persson på sin peruk.
o c h ä n n u har i n g e n m ä n n i s k a sett s k y m t e n af B r u n k e b e r g s å s e n i G r a b o w s atelier.
M e n o m tisdag ska pjesen g å.
» Och den gick på tisdagen.
På måndags- aftonen ägde generalrepetitionen rum, o c h det var då I d u n fotograferade.
INTENDENTEN HARALD MOLANDER.
inte stanna på Klara kyrkogård o c h » h o p p a h a g e » eller öfva n å g o n a n n a n o d y g d, därför att j a g h ä n d e l s e v i s s l ä p p t e s p å e g e n h a n d i storstadslifvet, b e g a f j a g m i g i v ä g till d e t stora Thaliatemplet p å B l a s i e h o l m e n.
J a g s k y n d a d e u p p f ö r d e n lilla s c e n t r a p p a n, s o m b i l d a r d e n m y c k e t s m a l a v ä g e n till k o n - stens h e l g e d o m, sce- nen, öfver hvilken en sparsam förmiddags- dager silade in g e n o m fondfönsterna.
N ä r j a g i s p e t s e n f ö r d e n h y g g l i g e g a m l e teater- f o t o g r a f e n, hr A - R y d i n, alla s c e n i s k a a r t i s t e r s g o d a vän, arbetade m i g fram öfver scenen en s t u n d f ö r e r e p e t i t i o n e n s b ö r j a n, r å d d e d ä r ett kaotiskt virrvarr s o m p å ett fartyg i storm.
Fon- d e r h i s s a d e s u p p eller s l ä p p t e s n e d, k u l i s s e r skötos fram, Mäster Olof o c h Liibeckerköp- m a n n e n H e r m a n Israel v a n d r a d e b l a n d klun- gor af teaterarbetare o c h dalfolk, försiktigt väjande för bakväggen i Måns Nilsons i A s p e b o d a stuga, s o m låg kullslagen på scen- g o l f v e t, o c h m i d t i all o r e d a n s t o d i n t e n d e n - ten Molander o c h bragte m e d sitt: » v a r d e!
» ordning i Vasaseklets kaos.
I salongen märktes stående flere skriftställare, närer, o c h blickade af v å r a m e r a journalister man uppåt t a d e s b a r r i é r e r n a af h u f v u d syntes som hvita fläckar fram- o c h konst- raderna, kan- vid hufvud, hvilka i halfdunklet.
På en D e t har alltid t y c k t s mig.
hvila en egen- d o m l i g s t ä m n i n g öf- ver teatertiljorna, när d e t e s i g så d ä r i halfijus u n d e r e n för- middagsrepetition.
L u f t e n är ä n n u t u n g af v ä r m e, af doften från s m i n k o c h p a r - fym s e d a n d e n före- g å e n d e kvällens repre- sentation, o c h repli- kernas e k o, de våld- samma känsloutbrot- t e n, d e g l a d a skrat- ten g ö m m a sig ännu b l a n d kulisserna, s o m stå l u t a d e m o t v ä g - garna.
Jag sneddade öfver scenen o c h k o m ge- SCEN UR OLAUS » GUSTAF VASA » PETRI (iV PA AKTEN).
SVENSKA TEATERN.
TECKNING AF K. GUSTAF VASA OCH STANGENBERG.
— 4 — scener, såsom sökande i teaterns tusen skrym- s l e n efter e n s p å r l ö s t f ö r s v u n n e n artist, d å h a n b o r d e stått för k a m e r a n, eller e n v ö r d n a d s f u l l a u d i e n s i n f ö r G u s t a f V a s a f ö r att u t v e r k a till- l å t e l s e att Det få senare » knäppa » strandade honom.
e m o t Hillberg-Vasas bestämda vägran, e m e d a n det vore en ohisto- risk handling.
grafera 1.
H O S MÅNS N I L S S O N I ASPEBODA (i A K T E N).
VÄRDSHUSET » BLÅ DUFVAN » HUFVUD (ill AKTEN).
(il AKTEN).
PRINS ERIK OCH GÖRAN PRINS ERIK OCH PRINS ERIK OCH KARIN parkettbalkong märktes A u g u s t Strindberg bred- v i d G u s t a f af G e i j e r s t a m.
N u k o m regissören in i salongen o c h t o g plats m i d t p å parkett.
E f t e r ett k o r t f ö r s p e l i orkestern drogs ridån i h ö j d e n o c h det inre af M å n s N i l s o n s i A s p e b o d a stuga blef s y n - ligt för åskådarne.
Spelet gick konstnärligt o c h j ä m n t s o m på e n ordinarie föreställning o c h de härliga sce- nerna, m ä t t a d e af V a s a t i d e n s gigantiska kraft o c h s t o r h e t så i g o d t s o m o n d t, v i s a d e s i g g e n o m prosceniet för d e n i andaktsfull tyst- n a d försänkta salongen.
I n g e n osäkerhet, i n g a m i s s l y c k a d e entréer eller sortier o c h m y c k e t sällan e n erinran o m sufflörens n ä r v a r o.
D e t h ä n d e e n d a s t i d r y c k e s - s c e n e n p å k r o g e n » B l å D u f v a n » att h r d e W a h l s o m p r i n s E r i k b ö r j a d e t y c k a, att t e a t e r a r b e - tarne i kulissen utläto sig väl h ö g l j u d t — eller v a r d e t m å h ä n d a n å g r a d r y c k e s b r ö d e r i ett nästgränsande r u m?
— o c h i ursinnig harm däröfver slog han Vasa-näfven i bordet m e d repliken: » Tig därute! » S å fort r i d å n gått n e d öfver e n akt, d r o g s d e n o m e d e l b a r t därefter u p p i g e n.
Fotogra- feringen skulle ske.
I d u n s fotograf h a d e placerat sin k a m e r a på ett p å o r k e s t e r b a l u s t r a d e n f a s t s a t t s t a t i v, d ä r den, inhöljd i det svarta skynket, m y c k e t väl Gustaf Vasa lät a l d r i g foto- sig.
PERSSON PÅ MARGARETA LEIJON- M Å N S D O T T E R (iV A K T E N).
k u n d e t a g a s f ö r ett, u r en fallucka uppstigande spöke.
P å s c e n e n k o m m o tea- terarbetare insläpande m e d t v å p å h ö g a stän- ger hvilande ramper, hvilka ställdes en p å h v a r d e r a sidan af fram- scenen.
D e s a m m a på- t ä n d e s o c h r i k t a d e s, ar- A Rydin foto.
tisterna i n t o g o sina p o - sitioner, fotografen k o m m e n d e r a d e: » ett, t a tre! » o c h hela scenen insveptes i en blän- dande blixt, m o t hvilken en vanlig teaterblixt är b a r a b o s c h — o c h så v a r d e n s c e n e n t a g e n.
Låt g å!
sta a k t.
D e k o r a t i o n s o m b y t e till nä- M e d a n det p å g i c k, b l a n d a d e sig en del af artisterna m e d p u b l i k e n i salongen, utbytte h ä l s n i n g a r, h ö r d e s i g för, h u r u s p e l e t g j e r d e sig, o c h k i n k a d e litet s m å t t öfver bristande s t ä m n i n g eller n å g o t m a n k e m a n g i maskerin- g e n — s m å förströelser, s o m höra m e d v i d alla g e n e r a l r e p e t i t i o n e r.
N y ringning.
n y a k t.
n y fotografering.
så p å g i c k d e t till ö f v e r m i d n a t t, d å d e t hela var slut.
O c h under tiden hade förekommit små extra D ä r f ö r h a r I d u n, p å d e t att V a s a d r a m a t s h u f v u d p e r s o n ej måtte fattas i vår bildserie, låtit en af våra y n g r e, v ä l k ä n d a t e c k n a r e helt e n k e l t r i t a af d e n m o t s t r ä f v i g e k o n u n g e n till- s a m m a n s m e d magister Olaus Petri (hr A u g.
L i n d b e r g) från e n a f s c e n e r n a i t r e d j e a k t e n.
N ä r I n u, ä r a d e l ä s a r i n n o r, n ä r o c h fjärran, s i t t e n i e d r a t r e f n a s o f f h ö r n eller g u n g s t o l a r o c h v i d bläddrandet i I d u n m ö t a s af bilder från d e t s t å t l i g a V a s a - d r a m a t, fixa o c h f ä r d i g a p å papperet, k u n n e n I äfven g ö r a eder ett b e g r e p p o m, hvilket k o m p l i c e r a d t arbete, s o m föregått deras framställande, på s a m m a g å n g I h a f v e n fått bevista g e n e r a l r e p e t i t i o n e n af d e n n a s ä s o n g s hittills v a r a n d e s t ö r s t a d r a m a - tiska succés i hufvudstaden.
SCAPIN.
— VÅRA ILLUSTRA- TIONER.
TjyrT D Ö D S F A L L, s o m i n o m de senare da- garne varit ägnadt att sprida sorg särskildt i n o m kretsen af lidande o c h sjuka, är stiftarinnans af det sedan flere år bekanta konvalescenthemmet på norr i huf vudstaden.
Fru Marie Charlotte Modig född Bruncrona, har där m e d uppoffrande kärlek utgifvit sig själf i den lidande mänsklighetens MAKIE C H A R L O T T E M O D I G.
tjänst, i det hon m e d aldrig tröttnande o m s o r g sökt bereda vård åt fattiga hjälpbehöfvande sjuk- lingar, som intagits dels från sjukhus, dels från sådana h e m, där de varit i saknad af allt, då de efter någon långvarig sjukdom icke själfva kunnat förtjäna det nödvändiga för dagen.
Konvalescent- — IDUN 1 8 9 9.
lidande; först på de sista veckorna har h o n emeller- tid varit nödsakad att draga sig tillbaka från sin an- strängande verksamhet.
Ett hjärtslag äudade plötsligt hennes lif, tisdagen den 17 oktober, då h o n i frid insomnade i en ålder af nära 68 år.
Välsignelse öfver hennes m i n n e!
J O H A N F R E D R I K L I E D H O L M, f. d. öfverläkare " v i d V e x i ö hospital, medicine hedersdoktor o c h kirurgie magister, afled i V e x i ö i förra veckan i sitt _78:de år.
Öfverläkaren Liedholm, son af handlanden N. O. L i e d h o l m o c h Emerentia Brigitta Rooth, var född i V i m m e r b y 1821.
H a n blef student i L u n d 1838 o c h mediko-filosofie kandidat 1846.
Därefter fortsatte han sina studier vid Karolinska institutet o c h blef kirurgie magister 1853.
Efter en under åren 1854 — 55 företagen utländsk resa för att studera sinnes- sjukvård, utnämndes L i e d h o l m den 17 n o v e m b e r 1855 till öfverläkare vid V e x i ö hospital.
Såsom läkare har d:r L i e d h o l m intagit en bemärkt ställning.
Under en m e r än 40-årig verksamhet så- som öfverläkare v i d V e x i ö hospital har han blifvit i bästa m e n i n g välkänd för de många i mellersta FRÅN h e m m e t har sålunda under en lång följd af år varit en tillflykt för omkring ett tjugutal af dessa arma, som n u m e d djup saknad tänka på h v a d de förlo- rat i den hulda, människoälskande husmodern i detta hem.
Då en utförligare minnesteckning af den aflidna o c h hennes verksamhet redan varit in- en i Idun, hänvisa vi till denna i n:r 9 för 1895.
Det är den nu aflidnas oförtröttade energi o c h varmhjärtade intresse, som till hufvudsaklig del utvecklat o c h uppehållit detta h e m, åt hvilket h o n, ända tills sjukdomen blef henne öfvermäktig, ägnat sina krafter.
H o n har dock äfven på flere an- dra områden, t. ex. så- som m e d l e m af Sofiahem- mets styrelse, varit verk- sam för det allmänna bästa, ehuru hon på de senare åren varit hem- sökt af ett svårt hjärt- GENERAL B U L L E R.
5 KRIGET I TRANSVAAL: NÄR BOERNA Den förre, s o m är den transvaalska republikens vice president o c h presi- dent K r o g e r s personlige vän, härstammar från en ifrån Oap invandrad hu- genottfamilj.
Han gäller för att vara en synnerli- gen duktig taktiker, s o m väl förstår sig på det » lilla kriget&gt;, hvilket han visat både i kriget 1880 — 81 o c h vid dr Jamesons be- ryktade infall år 1895.
General Buller är född 1839 och har tillbragt sin längsta tjänstetid i Afri- ka, där han erhöll Vikto- D O K T O R J. F. L I E D H O L M.
riakorset för sin hållning i krigft m o t zuluerna 1878 — 79.
Å r 1881 utnämndes han till generalstabs- chef under pir Evelyn W o o d s i kriget m o t boerna, o c h under det egyptiska fälttåget utmärkte han sig särskildt i slaget vid Tel-el-Kebir o c h utnämndes 1885 till lord W o l s e l e y s generalstabschef i Sudan- ANFALLA.
och södra Sverige, hvilka befunnit sig i den svåra ställningen, att de måst föra sinnessjuka fränder o c h vänner till V e x i ö hospital.
Det kräfves en tål- m o d i g uthållighet i kärlek att kunna, s o m sig bör, vårda de olyckliga sinnessjuka.
Denna förmåga har o c k d:r L i e d h o l m i h ö g grad ägt.
: A f yttre utmärkelser har L.
erhållit Nordstjärne- ordens riddaregrad 1866 o c h kommendörsvärdighe- ten af Vasaorden, andra klassen, 1889.
Gift tvänne gånger, första gången 1853 m e d Laura Maria Nathorst, dotter till den bekante se- kreteraren i landtbruksakademien, J.
T. Nathorst, andra gången, efter att ha blifvit änkling 1871, m e d Elise Sofie Christiane R o s e n b r o c k, bördig från Han- nover, har doktor L i e d h o l m haft 20 barn, 13 i för- sta o c h 7 i andra giftet.
" GTRAN S L A G F Ä L T E T I S Y D A F R I K A bjuda vi i - * - dag på bilderna af de tvänne män, s o m må- hända äro kallade att spela en afgörande roll i det n u utbrutna kriget.
Det är öfverbefälhafvarne för de härar, som där stå i vapen m o t hvarandra, boernas o c h engelsmännens, general P.
I. Joubert och generallöjtnanten sir Redvers H e n r y Buller.
fälttåget.
Då öfverste Burnaby föll i bakhåll o c h dödades, tog Buller befälet öfver ökenkolonnen o c h förde denna från Gabat tillbaka till Gakdul.
Gene- rallöjtnant blef han i april 1891 o c h anses s o m Englands kanske skickligaste officer.
Från det slags fäktningar, som redan utkämpats på gränsen, kunna vi i dag äfven bjuda en bild, fram- ställande en afdelning boers, s o m i bakhåll från en klippas krön beskjuta en engelsk rekognosce- ringspatrull.
Midt bland sina fäder, män o c h brö- der befinna sig de boer- ska kvinnorna, syssel- satta m e d att fylla de patronbälten, i hvilka de transvaalske krigarne för- vara sin ammunition.
GENERAL J O U B E R T.
K OKTOBERVISA.
T OG Ä R H Ö S T E N fasligt grå o c h kulen, J det kan ingen männ ' ska neka till, och att lätt man blir till lynnet mulen, så man knappast ejälf vet h v a d man vill.
— Men trots detta säger jag ä n d å: hösten har sin trefnad, den också!
^ Hvarför lyssna till, hur regnet trummar mot ditt hus som förr m o t Noachs ark, hvarför lyssna till, hur stormen brummar, när den sliter löfven från din park?
Fäll gardinen, lås för dörren slå och se till, h v a d h e m m e t bjuder på!
Se, hur fint o c h putsadt nu härinne: höstrengöring nyss af stapeln gått!
Uti byken ligger allt ditt linne, golfven sina nya mattor fått, och från kakelugnen flammar re ' n första brasan m e d sitt muntra sken.
Vinden utanför hörs träden skaka.
— Bry dig icke o m att titta dit — mor i köket håller på att baka, bättre då beundra hennes flit.
Nyss hon inlagt gurkor, syltat lök — tacka henne vänligt för allt stökl Allt är klart att m ö t a kulna gästen: innanfönster klistrats in af mor, dubbelt foder bak du fått i västen, småttingarne profvat vinterskor, m a m m a går i nygjord paletå, • — din har skräddarn endast vändt uppå.
Hvarför på den mulna rymden kika och din hjärna bry m e d regn o c h slask?
Låt du hösten dystert få predika — blott » h u m ö r » du har, är kry o c h rask, och att solen finns i hemmet kvar, fast hon utanför visst strejkat har.
Har du flyttningen så stökat öfver, bonat o m dig uti hemmets vrå, fått för resten allt, hvad du behöfver, hvårföre på hösten knota d å?
I oktober mellan skål o c h v ä g?
mår man ju s o m » gudars ättelägg ».
— sköterskans lif, m e d ens brustit.
» Det är åtmin- stone inte min afsikt, » sade h o n m e d en köld, som annars var henne främmande.
Det är hårdt, när det sköna mister sin fägring, när, som det heter, » illusionerna brista », men få äro väl förskonade från den erfarenheten.
Aina hade alltid tänkt sig en sjuksköterskas lif som det mest osjälfviska o c h uppoffrande af alla, h o n hade ej kunnat drömma, att någon utan verklig kärlek till det arbetet skulle vilja ge sig in i så m y c k e t elände.
Men tänk, o m det verkligen funnes flickor, som beträdde den banan helt enkelt för att bli gifta, uppmuntrade af ett ovedersägligt faktum, att många doktorinnor äro f. d. sjuksköterskor?
Tanken föreföll Aina så ful, att h o n skulle velat krossa den till bitar, m e n intrycket satt kvar.
Det satt envist kvar, fast skjutet långt i bak- grunden, när hon en dag fram på hösten, bäfvande af fröjd, trädde in i sjuksalen för att börja sitt ar- bete.
Friden o c h tystnaden därinne grepo henne med makt, det var, som o m de m e d ens dödat alla dåliga tankar, o c h h o n kände, att hon redan älska- de dessa obekanta, lidande människor.
Dagen gick så obegripligt fort, o c h när Aina fick höra, att kloc- kan var 7, o c h man väntade doktorn till aftonron- den, blef h o n helt öfverraskad.
Jaså, doktorn skulle komma, underläkaren var det o m kvällarne; hon undrade ett ögonblick, hvad hon skulle tycka o m h o n o m, m e n nästa sekund var h o n på det klara med, att hon skulle afsky h o n o m, ty h o n tänkte på, hvad hennes pappa, häradshöfdingen, sagt den där gången.
För resten hade h o n lyckligtvis ingen- ting m e d honom att göra, h o n var bara en elev, och sådana bevärdigas just ej m e d några ögonkast, u t o m då de på ett eller annat sätt försyndat sig.
Där k o m han redan, h o n drog ett tag i filten på när- maste säng för att få den riktigt slät, o c h så gick hon hastigt bort o c h ställde sig i en vrå af salen, där h o n syntes minst, o c h hvarifrån h o n kunde skärskåda sin höge förman.
Ful var han just inte, inte så ful, s o m hon h o p p a t s åtminstone, men han hade ' rödt skägg, o c h det afskydde h o n, det var nästan s o m en tröst.
» Här niger man för doktorer- na, syster Aina, » sade sköterskan, när han var gån- gen.
Ja visst, det hade A i n a hört sägas, innan hon k o m till sjukhuset, m e n m e d den praktiska tillämpningen föll det sig litet svårt: h o n hade inte nigit för unga herrar, sedan h o n var 14 år, o c h det behöfs öfning, innan man kan k o m m a igång m e d sådant där igen.
Det kändes så egendomligt, att inte längre vara fröken, utan syster, tyckte Aina, och att vara ödmjuk m o t unga människor, s o m tillhörde m a n inte samma samhällsklass som de, bara därför att man själf var en okunnig elev o c h de fullärda i sina ä m n e n; m e n det skulle ju så vara, disciplinen fordrade det m e d rätta.
EMOT KÄRLEKEN.
H SKISS A F R.
A R N I K Ä N T, hvad det är ätt längta efter något så, som berodde lifvets hela lycka på, att den längtan blefve uppfylld?
Och har ni erfarit den där jublande fröjden, som bemäktigar sig en, när önskningarnas mål är v u n n e t?
Aina hade haft klart för sig, att h o n skulle bli sjuksköterska, innan h o n ännu trampat ut barnskorna, o c h vid 21 år hade h o n inte ändrat sina planer.
Men när man vuxit u p p i ett förmöget h e m och de äldre systrarna gift sig, faller det liksom af sig själft, att den yngsta stannar hos far o c h mor, går deras ären- den o c h pysslar o m d e m.
Aina kände, att hon borde stanna hemma, men kärleken till det där ar- betet drog, o c h längtan efter det tärde.
Där upp- lågade många små heta strider i häradshöfdingens annars fridfulla hem.
Aina talade sig varm o c h lofvade k o m m a h e m igen, bara h o n finge pröfva sina krafter en enda gång, under ett enda år, o c h ändtligen medgåfvo föräldrarne suckande, att hon skulle få sin vilja fram.
» Jag vet inte hvad s o m far i nutidens flickor, » af slutade häradshöfdingen med dyster uppsyn den sista__och hetaste debatten, » alla vilja bli sjuksköterskor.
Ä r det för att sedan bli d o k t o r i n n o r?
» Aina blef mörkröd i ansiktet, o c h på samma gång var det något, s o m isade h e n n e: h o n hade alrig sett saken ur den synpunkten.
Och när den nu upptäcktes för henne, var det, s o m om skimret, hvilket hennes fantasi spunnit öfver sjuk- Dagarne, s o m följde, gingo så fort, veckor o c h månader flögo; när man sysslar m e d ett arbete, som man älskar, får tiden vingar.
Och den vid all lifvets bekvämlighet vana fröken A i n a märkte, nur ödmjuk hon blef för hvar dag, s o m gick.
När man blir skickad o c h skuffad af alla, när vaktmäs- tare o c h tvättmadamer se ned på en s o m på ett oting, o c h när man k o m m e r underfund m e d, att allt ondt, som göres inom sjukhuset, föröfvas af eleverna, bland hvilka man själf är en — då får man lägre tankar o m sig själf, än man någonsin anat.
Men det skadar j u inte, tvärtom.
Aina var belåten m e d sin värld från m o r g o n till afton.
Någon tid till förströelser blef sällan, öfrig.
m e n hon sak nade d e m e j.
H o n hade åtskilliga gånger varit inbjuden till en kusin till sin far, som väl ansåg sig böra protegera o c h bereda litet o m v ä x l i n g åt sin arbetande unga släkting, men jämt hade oöfver- stigliga hinder k o m m i t i vägen.
En dag hade Aina ändtligen lyckats tigga sig till ett par timmars lof, för att gå dit på » stor s u p é ».
Det är en påfallande kontrast att k o m m a direkt från en sjuksal in i en upplyst salong, full af ifrigt talande människor, o c h A i n a kände sig nästan för- lägen, när hon ensam trädde in bland dessa okända skaror.
M e n alla v o r o så vänliga, o c h sin vänlighet visade de genom att omtala sin beundran för unga flickor, s o m arbeta hårdt utan att behöfva.
Och de äldre fruarna skakade på hufvudet o c h försäkrade, att de skulle gifvetvis svimma, o m de såge någon riktigt, riktigt sjuk, o c h att vara m e d på operationer.
det kunde bestämdt ingen, s o m hade ett spår till hjärta.
Aina talade gärna o m sitt arbete, när hon kände, att den frågande hade intresse, m e n iKtincberd-Siden — e n d a s t äkta, när d e t införskrifves från m i n a fabriker — direkt att använda sjukvården som hjälpmedel att hålla u p p e en tynande salongskonversation, det föll henne ej i smaken.
H o n använde första lämpliga tillfälle att k o m m a bort till ett par halfvuxna flickor, s o m stodo i ett hörn o c h sågo förlägna ut, o c h snart var hon i full gång m e d att afhandla lärarinnor och böcker o c h skridskobana o c h velocipeder m e d dem.
Samtalet hade blifvit riktigt glad t, när Aina i en grupp af nyss anlända herrar upptäckte en ifrigt gestikulerande ung man m e d rödt skägg; det var doktor Garlén, underläkaren.
Upptäckten var ingalunda angenäm; de hade aldrig förr träffats i » sällskap » o c h Aina visste inte alls, hur h o n skulle behandla sin höge förman i en sådan situation.
Hon lugnade sig m e d att han naturligtvis ej skulle känna igen h e n n e här bland så många, o c h h o n roade sig med en liten stunds studium af hans ge- stalt under dessa nya förhållanden.
H o n k o m till det resultatet, att han tog sig bättre ut i den hvita sjukhusrocken; uppsträckt i frack var han riktigt klumpig.
M e n funderingarna afbrötos, ty där k o m han själf m e d ett gladt igenkännande leende fram till den plats, där A i n a slagit sig ned.
H o n sam- lade hela sitt m o d o c h försökte se obesvärad ut, men när h o n hälsade, neg h o n, enligt gammal vana, och när h o n nigit, rodnade h o n, ty det såg j u så d u m t u t; folk skulle väl tro, att h o n var från den mörkaste landsbygden o c h aldrig varit i fritt säll- skap förr.
Doktorn såg road ut, men började tala om allt möjligt, inte o m sjukhuset bara, utan o m sådant, som brukar intressera människor i allmän- het, o c h när de samtalat en stund, k o m Aina un- derfund m e d, att han var riktigt treflig o c h ej far- ligare än en vanlig människa.
När festligheten var slut, tillkännagaf han, att han skulle följa h e n n e hem; de hade samma väg, ty han b o d d e nära sjuk- huset.