Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det förslag Herr Professoren Bring fogat vid sin reservation synes mig, om icke i allo tilllredsställande, dock i flere hänseenden ega företräde framför Utskottets förslag, och får jag derföre förena mig med Herr Professoren Bring i det utaf honom uppgjorda förslag.» Af Herr // atterberg: »Fastän jag icke ämnar reservera mig ernof det hufvudsakliga slut, hvari Utskottet stadnat, har jag likväl, med afseende å ämnets vigt och de motiver, som hos mig legat till grund för anslutandet till förslaget, samt en skiljaktig mening i en af detaljfrågorna, velat nämna ett par ord.
Ehuru det är min tanka, att intet samvetstvång tinnes i vår statskyrka; ehuru jag tror, att det andliga behofvet kan och bör blifva fullt tillfred.sställdt genom vår kyrkas hittills varande resurser: den offentliga Gudstjensten med Sakramenten, den husliga andakten och den andakt, som motionärerne tyckas hafva alldeles uteslutit, — den isolerade, konventikel-lösa, den törhända mest djupgående af dem alla; -j— sa har dock det förfall, hvari religiösa lifvet sägs betinna sig till följd af Zions murars högre och lägre väktares allt för myckna inblandning i den verldsliga maktens bestyr och det deraf nu så kännbara behofvet af lekmäns inblandning i det andliga ståndets andliga funktioner, föranledt mig att instämma med Utskottets pluralitet.
Om, att tala ur politisk synpunkt, Utskottets förslag blir lag, skall det snart visa sig, om det är antingen ett framåtskridande i Evangelii anda eller ett återgående till samvetstvångets och absurditetens dagar, sorn vigilerat i det andliga behofvets namn; och om det sednare skulle bli resultatet — hvad värre då, ;in att en ny lagstiftning, stödd pä erfarenhetens grund, reser sig upp med hela kraften af sundt förstånd och rättskaffens tro.
— Om, att tala ur religiös synpunkt, ifall sådant redan nu må tillåtas en lekman, förslaget blir lag, så skola först och främst de fromma i landet finna sig dermed belåtna.
De komma icke länge att gå i orostiftares ledband, innan de draga sig undan till det Högsta V äsendet, som ändå ingen fantast kan i längden tillfredsställande representera.
Men redan detta är en stor vinst.
Det fordrades för dem en vacker tanke, en 2 i Lag-Vtsknltels Betänkan le, N:o 31. ljusets stråle, som loll på deras inre lif.
Dernäst skola de starkare karaktererne snart återvända från fanatism, om sådant skulle genom en lag i föreslagna syftningen, till en början, uppväckas.
De inse mycket väl, att nian icke alltid är varm för det att man är het.
De febersjukas tillstånd har lärt dem detta.
— De åter, som tillhöra en tredje kathegori och för hvilka Utskottet egentligen uppställt sina straffbestämmelser, skulle i allt fall förblifva oroliga andar, alltjemt inblåsande hatets och ofridens vindar i den befintliga statskyrkan.
Redan hafva, de förklarat denna kyrka krig.
Det är möjligt, att hvilka koncessioner som helst icke återställa freden; men de rättsimyge, som man vunnit genom den nu föreslagna lagen, blifva lika många beväpnade, neutrala makter, som åtminstone icke skola understödja rebellerne.
Derföre befarar jag intet ondt alls af en lag som denna; men då Utskottet icke, velat definiera begreppet husandakt, för att icke lemna spelrum ät eludering, har, efter min tanka.
Utskottet deremot lemnat dels allmänheten dels domarena * allt för liten ledning för bedömandet, i tvistiga fall, af hvad Utskottet först och den möjliga lagen sedan förstår med husandakt.
Under frågans behandling har föreslagits en redaktion och med detsamma en definition i ungefär följande ordalag:
>'Den kristliga husandakt, sorn öfvas af husfolk och tillfälligtvis närvarande umgängesvänner. vare fri; och förthy eger hvad nu stadgadt är ej tillämpning derpå.’?
Det är väl sannt att definitioner, i synnerhet pä begrep]), de der äro sä utsatta för den praktiska handteringen sorn öfverträdelse!- af lagar, oftast blifva i viss män misslyckade; men i en ny lagstiftning är dock någon ledning bättre än ingen.
Det är ordet »tillfälligtvis» sorn skulle kunna begagnas flir mera än hvad som vore tillfälligtvis, å hvilket definitionen skulle hafva sin stötesten.
Dock, min afsigt är likväl nu uppnådd; ty genom denna relation kan man fä veta hvad åtminstone Utskottet menar med husandakt; och om Stånden gilla den meningen, hafva de öppet tillfälle att få den i lagen uttalad.a N:o '15. Lag-Vlskollels Betänkande, AT.o 33. 25 Ank. till Exp.-Utsk. d. 6 Juni 1854, kl. I e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om förklaring af hvad / kap• 3 § Missgernings-Balken innehåller angående gäckeri med Sakramenten, eller stiftande af lag emot ett olofligt utdelande deraf.
Efter hvad i Lag-Utskottets nästföregående Betänkande omförmäles, hafva åtskillige af de så kallade läsarne, i anseende till missnöje med den anbefallda handboken, företagit sig, bland annat, att utdela Nattvarden och förrätta Dop; och det har äfven hufvudsakligen varit dessa öfverträdelser af den, i öfverensstämmelse med vår troslära, här i Riket fastställda kyrkliga ordning, som under sednare tiden föranlcdt allmänna åklagaremakten att uppträda.
Vid bedömande af öfverträdelsernas beskaffenhet hafva emedlertid olika meningar inom lagskipningen gjort sig gällande.
Då man nemligen, å ena sidan, ansett desamma ej kunna betraktas annorlunda än såsom ett lättsinnigt gäckeri med Sakramenten, samt derföre derå tillämpat stadgandet i 2 § af MissgerningsBalkens 1 kapitel, enligt hvilket den, som gör gäckeri med Sakramenten af lättsinnighet, skall böta femtio daler, har man deremot, å den andra, förklarat att, enär omförmälde handlingar icke skett för att gäckas eller af lättsinnighet, utan haft sin grund i en verklig, om än förvillad inre öfvertygelse, åberopade lagbudet ej vore tillämpligt, samt, i följd deraf och då annan lag i ämnet saknades, frikänt de anklagade.'
Hos högsta domaremakten har dock, enligt hvad Utskottet erfarit, den förra meningen segrat.
Dermed har frågan dock ej ansetts vara nöjaktigt löst, utan är densamma gjord till föremål för nu församlade Ständers ompröfvande af Herrar Spångberg och Henschen genom särskilda af Vällofl.
Borgare-Ståndet till Lag-Utskottets Utlåtande remitterade motioner.
Bih. till K. St.
Prot. 1853 $ 1854. 7 Sami. 1 Afd. 16 Haft. 4 20 Lag-Vtskoltels Betänkande, N:o 33.
Då ifrågaställde handlingar vanligen egt ruin vid anställde läsare-konventiklar, har, på sätt i Utskottets förenämnde Betänkande blifvit anmärkt, Herr Spångberg, i sammanhang med yrkandet om upphäfvande af 1726 års Konventikels-plakat, föreslagit att den, som utan att vara prest eller eljest dertill vunnit behörigt tillstånd, beträdes med Sakramenternes utdelande, måtte första gången inkallas till Konsistorium för att varnas, andra gången dömas till arbete i fängelse under sex månader, samt tredje gången, såsom en för de mindre upplystas samvetsfrid vådlig person, åläggas sådant arbete under sin återstående lifstid; och det är den särskilda behandling, hvilken, efter Utskottets i Betänkandet yttrade åsigt, detta förslag påkallar, som nu kommer att företagas.
I berörde förslag synes emedlertid vara förutsatt, som skulle 1 kapitlet 2 § Missgernings-Balken ej hafva tillämplighet på anmärkta förhållanden; och denna mening har Herr Henschen uttryckligen uttalat.
Han har nemligen yrkat, att Rikets
Ständer måtte för sin del besluta den förklaring,, att samma lagrum ej bör tillämpas mot dem, som ingalunda af lättsinnighet, utan snarare af tungsinthet och samvets-skrupler, sins emellan utdela Nattvarden, förrätta Dop eller förehafva dylika religiösa handlingar, såsom icke i Svensk lag belagda med stral!; hvarjemte Herr Henschen, under den diskussion inom Ståndet, hvartill hans framställning gifvit anledning, förklarat att lian deri begagnat ordet tungsinthet för att uttrycka motsatsen af lättsinnighet, helst erfarenheten skall hafva ådagalagt att de, sorn, under åberopande af oftanämnde lagrum, blifvit för ifrågaställde handlingar i sednare tider bötfälldc, vidtagit desamma med fullt allvar, kristlig sinnesstämning samt en, till följd af deras tro, stadgad öfvertygelse om det rätta derutinnan.
Ehvad grunden för dessa handlingar emedlertid varit, ehvad afsigt man dermed haft, måste de likväl hänföras till betänkliga oordningar inom den Evangeliskt Lutherska kyrkan, i synnerhet som de vigtigaste grundsatser, hvarpå denna kyrka hvilar, dermed blifvit öfverträdda.
Såvidt den, som trotsar lagen, äfven kan anses gäcka densamma, torde man ock, i saknad af annan lag, från 2 § af Missgernings-Balkens 1 kapittel kunna hemta stöd för liandlingarnes bestraffande.
Men det är likväl en ej oväsendtlig skillnad emellan de lättsinnets och obetänksamhetens yttringar, som berörde lagrum egentligen alser, och handlingar, hvilka med uppsåt företagas i trots mot den i kyrkan fastställda ordning, och hvilka, i förevarande läll, äro at desto brottsligare beskaffenhet, sorn derigenom uppenbaras ett förakt för denna ordning, hvaraf i första rummet oro och förargelse inom församlingen äro att befara.
Lag-Utskottets Betänkande, Abo 33. 27 Om derföre Svensk lag ej nu skulle uttryckligen bestraffa dessa handlingar, så är det af vigt att lagstiftaren uppträder.
Och på grund häraf får Utskottet, som följaktligen ej uti ifrågaställde hänseende kan medgifva den strafflöshet, som Herr Henschen synes åsyfta, deremot, med anledning af Herr Spångbergs förslag, vördsamt tillstyrka att Rikets Ständer för sin del måtte besluta en författning: af följande innehåll:
Den, sorn, utan att vara prest, i annat fall än särskildt medgifvet är, utdelar Sakramenten, bote Etthundra Riksdaler; och vare hvar och en, sorn af sådan person emottager den heliga Nattvarden, förfallen att böta Sexton Riksdaler tre (tolva skillingar.
Reservationer: al Herr Friherre Posse: »Missgernings-Balkens 1 kap. 2 § synes mig vara tydlig och klar, så att det der omförmälde straff för gäckeri med Sakramenten icke borde kunna tillämjpas i andra fall än dem ordet gäckeri efter sin egentliga och allmänt antagna betygelse innebär.
Detta oaktadt anser jag icke något särskildt straff böra utsättas för de händelser ifrågavarande motioner åsyfta
Då nemligen dessa kyrkliga oordningar liärledt sig deraf att bruket af den äldre handboken i vissa undantagsfall icke blifvit medgifven, och en i denna syftning vid Riksdagen väckt motion borde, enligt min åsigt, bifallas, hvarigenom' dessa oordningar säkerligen skulle upphöra; så kan jag ej förorda något borgerligt straff för ifrågavarande fall.
Men skulle ock
Svenska kyrkans närvarande representanter icke vilja göra några eftergifvanden uti nu omrörde hänseenden, utan härutinnan, strängare än Romersk-katholska kyrkan, fortfarande söka uppehålla en lithurgisk entormighet; så synes mig i allt fall de,t icke rigtigt att härom stadga (in särskild lag, utan härvid, med jernhård konseqvens, tillämpa Missgernings-Balkens 1 kap. 3 och 4 §§.
Har nemligen den Svenska kyrkan antagit, att en yttre lithurgisk enhet hörer till de vigtiga grundprinciper för kyrkans bestånd, hvilka på allt sätt måste uppehållas, så följer ock deraf, att den som bryter emot en lithurgisk föreskrift, genom denna handling uttalat en villfarande lärosats, hvilken villfarelse" mäste bekämpas pä det i nämnde §§ föreskrifna sätt.» :ii Herr Carleson, 28 Lag-Utikotlets Betänkande, N:o 3S. af Herr Professoren Nordström, med förklarande, att han ej deltagit i Utskottets förhandlingar angående det ämne förestående Betänkande omfattar; af Herr Asker, med förklarande, att han funnit en särskild författning i ämnet icke vara af behofvet påkallad.
STOCKHOLM, typografiska förknikgens boktryckeri, Rättelser i Lag-U Iskottets Betänkande, i\:o 54 ■ .Sid. 12, r. 6 st.: från två till och med femhundra R:dr. t.: från 200 till och med 500 R:dr. r> 24 r 2 st.: sådant /..: sådan Hill till H. St.
ISS3 Jr issi. 7 Samt.
Hofi.
STOCKHOLM. TYPOGRAFISKA FÖRENlNGJiKS BOKTRYCKERI, 1854.
Lag-Ulskollets Betänkande, JYs 56. 1 JIS 36.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 15 Juni 1854, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om lekmåns verksam het i Kyrkans tjenst.
Preste-Ståndet har infordrat Lag-Utskottets utlåtande öfver ett af Herr Prosten Linnarsson till antagande framstäldt lagförslag, så lydande: »Känner nägon en inre kallelse att förkunna Guds
Ord, men saknar de kunskaper, som fordras till presterlig ordination, anmäle sig hos Biskopen, hvilken med honom anställe förhör i den Heliga Skrift, till utrönande så väl af klarheten och redan i hans uppfattning som hans gåfva att utlägga Skriften till uppbyggelse.
Gifver han i dessa stycken tillfredsställande besked, och har han i öfrigt gjort sig känd för en i allo rättskaffens och oförvitlig vandel; så må Biskopen tillåtelse till Ordets förkunnande honom icke förvägra, utan honom dertill medelst händers påläggning under bön och välsignelse inviga.
Dock vare han förpligtad att ingenstädes föredrag hålla, utan att församlingens tjenstgörande Pastor blifvit på förhand underrättad både om tid och ort, samt aldrig under den allmänna Gudstjensten, utan Pastors på särskilda skäl grundade begäran.» »I stället för Biskop må ock Dom-Capitel eller myndighet, som för ändamålet kan blifva särskildt förordnad, kunna sig anmälande lärare-biträden pröfva och dem tillåtelse till Evangelii förkunnande meddela.» »Då i en församling krafter finnas, som vilja och kunna låta sig använda i den Christliga kärlekens tjenst, vare sig till lekamlig handräckning och hjelp, eller till varning, förmaning, tröst, uppmuntran, undervisning eller hvad nyttigt och helsosamt det vara må; så läte Pastor sig angeläget vara att med sådana personer sätta sig i förbindelse, och skall han för ingen del kunna åtalas, för det han, på sitt ansvar, dem till sina åhörares bästa begagnar.»
Efter hvad Herr Prosten anfört, är ändamålet med berörde förslag att införlifva lekmanna-verksamheten i andliga mål med den presterliga.
Det hade nemligen funnits och funnos äfven lekmän med djup och lefvande kunskap i Guds Ord samt vidsträckt andlig erfarenhet, hvilkas undervisning och uppmuntran varit af tusende välsignad; och det vöre derföre hvarken rätt eller nyttigt att sätta en bom för deras inflytande.
Lekmanna-verksamheten i andligt hänseende kunde dessert». lill R. st.
Prot. 1853 & 1854. 7 Sami. 1 Afd. 18 Haft. 1 2 Lag-Ulskollels Betänkande, Jtä 56. utom nu mera icke förhindras; men derföre vore det ock för den bestående Kyrkans egen skull angeläget att på ett tillbörligt sätt söka ordna densamma, isynnerhet som man ej kunde påstå, att preslerskapet räcker till för åhörares andliga behof.
Visserligen kunde det synas, som om de, hvilka tro sig äga några synnerliga andans gåfvor samt i följd deraf ej kunna hålla sig tillbaka från att göra intrång i prediko-embetet, äfven i föreskrifven ordning borde, söka blifva ordinerade; men för en äldre person, som ej ägde annan kunskap än i Bibeln, den han lorstode att klart utlägga, vore denna fordran svår att uppfylla.
Hvad vore i allt fall andra kunskaper för en ordets tolk mot Bibelkunskapen?
I de kyrko-samfund, der annan kunskap ej fordras vid prest-examen, skulle presterna icke desto mindre i sitt kall verka med god framgång; och derföre borde man ock här i landet bereda en möjlighet för skriftlärda, om än annars olärda, att gagna med den kunskap de äga.
Dessa äro de hufvudsakligaste grunder, hvarpå Herr Prosten Linnarsson stödt sitt förenämnde förslag.
Åtskilliga anmärkningar hafva emedlertid blifvit deremot inom Högvörd.
Ståndet framställda; och giltiga skäl synas ej eller saknas i sådant afseende.
Uti Kyrkolagens 19 Cap., sorn bjuder, att ingen må till prediko-embetet träda, hvilken icke är ordentligen kallad samt skicklig befunnen, godkänd och vigder, föreskrifves derjemte de egenskaper som den företrädesvis bör äga, hvilken vill betjena Guds församling uti Preste-Ståndet, äfvensom den ordning, sorn vid kallelse dertill skall iakttagas; och hvad således samt vidare i enahanda syftning är vordet föreskrifvet, öfverensslämmer med 14 Artikeln. i Augsburgiska bekännelsen, hvilken äter utgör den grund, hvarpå vår Kyrkoförfattning är byggd.
Den erkänner icke något annat presterskap än det, som blifvit i laga ordning kalladt, sorn derigenom blifvit med Kyrkan införlifvadt, som i och med den har sin tillvaro, och som följaktligen i Kyrkans varaktighet finner sin egen.
Det är äfven denna med Kyrkans inre väsende öfverensstämmande grundsats, man i Kyrkoförfattningen alltjemt sökt befästa; ty »Ingen skall», heter det i åberopade Artikel, »i Guds församling uppenbarligen lära och predika med mindre han lagligen dertill är kallad».
Och det är på denna grund, som Utskottet ej kan biträda motionärens förslag, angående lekmäns kallande att uppenbarligen lära och predika i församlingen.
Derigenom skulle nemligen ett lagligt prest-embete utom Kyrkan uppstå, hvarmed grundvalarne för den Svenska Kyrkoförfattningen rubbades; och sådant torde »för Kyrkans egen skull» ej böra medgifvas.
I dess författning ingår såsom en väsendtlighet ett upplyst presterskap; och ehuru, på sätt motionären anmärkt, Bibelkunskapen är den högsta för en Ordets tolk, så lärer likväl samma kunskap, lika litet som någon annan, kunna stå isolerad, kunna förvärfvas utan hjelp af annat vetande.
Det är endast genom upplysning och bildning mau kommer till sanningen; och dessa egenskaper borde Lag Utskoltels Betänkande, M 56. 3 derföre minst kunna undvaras af dem, som kallas att förkunna den djupaste af all sanning.
Det kan ej eller vara på denna väg, som de andliga krafter, hvilka inom församlingen förefinnas, böra tillgodogöras, — som lekmanna-verksamheten i andliga mål bör ordnas.
Visserligen bör denna verksamhet ej så bindas, att den ej kan gagna Kyrkan; men den gagnar icke genom sjelfva institutionens undergräfvande.
Utskottet har ock redan ur denna synpunkt sökt anvisa vägen, då Utskottet tillstyrkt lossande af de band, som hindra def andliga lifvets friare verksamhet inom församlingen, så vidt sådant låter sig med god ordning förena.
Utskottet har nemligen ej förgätit att det är Kyrkan, som i främsta rummet fått sig ålagdt, att vårda detta lif, samt att den följaktligen måste ega medel att förekomma frihetens missbruk; men Utskottet har dock ej kunnat förbise hvilken väsendtlig skillnad det är emellan en auktorisation för lekmän, att i Kyrkans namn uppträda såsom lärare och Ordets tolkare, utan j>tt besitta de egenskaper, som Kyrkan af sina ordinerade lärare fordrar, samt elen enkla handling, som yttrar sig i en förening af flera för gemensam gudaktighetsöfning.
Och på annan väg synas de andliga krafter, som finnas inom församlingen, ej kunna tillgodogöras; hvadan Utskottet vördsamligen afstyrker bifall till ifrågavarande förslag.
STOCKHOLM) TRYCKT HOS JOIL BECKMAN, 18 S 4, Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 1 J¥:o 37.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Juli 1854, kl. 8 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner angående brottmålslagstiftTiingens förbättring.
Dessa till Lag-Utskottets behandling öfverlemnade motionei’ afse antingen en total reform af brottmåls-lagstiftningen eller densammas partiella förbättring; och dermed har således en tillförene hos Rikets Ständer, under förhandlingar uti omförraälde ämne, uppkastad fråga huru man, fried afseende å närvarande förhållanden, lämpligast bör gå till väga för åstadkommande af den reform eller förbättring, som i denna del af lagstiftningen kan anses nödig, uttryckligen blifvit gjord till föremål för nu församlade Ständers pröfning och afgörande.
Denna fråga är följaktligen den, som i första rummet måste af Utskottet besvaras.
Det har ofta blifvit sagdt, att strafllagarne i allmänhet kunna betraktas såsom mätare på folkens kultur-tillstånd; och vid en blick tillbaka på lagstiftningens gång erhåller man äfven vittnesbördet.
Lagarne måste ock, derest de skola motsvara sitt ändamål, derest de skola aktas såsom uttryck af det rätta, lämpas efter folkens uppfattning om hvad är rätt.
Men det är lifvets stora lag uti naturen, staten och begreppen att ständigt föryngras och utvecklas; och derföre kan ej eller stillestånd i lagstiftningen eg^ rum.
I den mån tänkesätt och seder förändras, nya förhållanden uppkomma, bör lagstiftningen oaflåiligt fortgå på sin bana.
„ Den håller då jemna steg med civilisationen; men häraf förklaras ock det oupphörliga lagstiftnings-arbetet inom samhällena.
Den lag, som vid utfärdandet motBih. till R.
Prof. 1853—1854.
7 Sami 1 Afd. 19 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. svarar fordringarne i det samhälle, för hvilket den gafs, finnes snart mindre tillfredsställande; och lagstiftarens arbete börjar ånyo.
Det blir dock alltid desto svårare, ju djupare han har att intränga i samhällets sedliga lif, ju ömtåligare de punkter äro, hvilka han hår att beröra; och derföre hörer hvarje mera genomgripande reform i brottmåls-lagstiftningen till en af hans mest svårlösta uppgifter.
Det var emedlertid en sådan reform, som 1734-års lagstiftare genomförde.
Den var dock länge förberedd ej allenast i tänkesätten, utan ock i lagstiftningen; men att åt lagstiftningen gifva fulländning, deruti införa ordning och harmoni, utgjorde målet för de bemödanden, hvilkas hufvudsak-, liga resultat blefvo Missgernings- och Slraff-balkarne i gällande lag.
Dermed börjades likväl en ny period i Sveriges brottmåls-lagstiftning; och denna period synes komma alt blifva af än större inflytande.
Brottmåls-lagstiflningens anda uppenbaras företrädesvis i de straffarter den använder; och det är äfven derigenom, som den utgör det säkraste uttrycket af sin tid.
I den mån civilisationen gått framåt, sederna mildrats och aktningen för menniskovärdet ökats, har derföre lagstiftningen sökt att mer och mer mildra och förändra de straff, som vittna om en med dessa civilisationens framsteg oförenlig hårdhet.
Man märker ock detta vid jemförelse emellan vår äldre brottmåls-lag samt 1734 års; men denna öfverflödade likväl af dödsstraff; och de straff, som den i öfrigt allmännast använde, voro böter samt spö och ris.
Förlust af friheten förekom mindre ofta, utom fängelse vid vatten och bröd, hvilket dock betraktades såsom en ari af kroppsstraff, mildare än spö- och ris-straffet, sorn åter begagnades dels omedelbart dels ock lika med nämnde art af fängelse i vissa fall, såsom förvandlingsstraff, derest en till böter dömd saknade tillgång.
Tiden förändrade likväl åsigterna; och redan under sista hälften af förra seklet gjordes början med det förbältrings-arbete, hvars fullbordan synes vara 19:de seklets uppgift.
Dödsstraffen minskades nemligen.
Men ännu qvarstod spö- och ris-straffet orubbadt, under det likväl frihetsstraffet vann en vidsträcktare tillämpning.
Så inträffade året 1809; och det ingöt ett friskare lif i samhället, gaf luft åt de krafter, som sträfvade framåt, och lifvade bemödanderne att i samhälls-institutionerna nedlägga bevisen om mensklighetens fortgående utveckling.
Derföre höjdes ropet på brottmåls-lagstiftningens reform; och i enlighet med Rikets Ständers. beslut nedsattes, på sätt bekant är, för detta ändamål, en kommitté, hvars första åtgärd blef att fästa uppmärksamheten på olämpligheten af isynnerhet spö- och ris-straffet och hemställa, om icke det borde utbytas emot frihetsstraff.
Då det förra ansågs vittna om fordna tiders barbari, samt motverka ändamålet med allt straff, åberopade man deremot, till stöd Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 3 för det sednare, en hos andra upplysta folk vunnen erfarenhet; och 1815 års Ständer, till hvilkas pröfning frågan öfverlemnades, förklarade äfven, att rättsläran och en vis lagstiftnings grunder talade för den af kommittéen yttrade åsigt, hvadan kommittéen ock hade att föreslå sådana bestraffningar, ”sorn instämde med lidens hyfsning, och som, skiljda från förflutna tiders barbari, voro afpassade efter en bättre bildning, till upplysning och känsla, hos hvarje individ, af dess eget värde”.
Dermed var egentliga grunden lagd och riktningen anvisad för kommittéens arbeten, af hvilka; sedan de granskats och omarbetats af en särskild t. f. Lag-beredning, frukten blifvit det af Kongl. Maj:t vid 1844 och 1848 års
Riksmöten till pröfning framlagda förslag till straff-lag.
Att den af 1815 års
Ständer uttalade åsigt emedlertid ej kunde vara utan inflytande på gällande lagstiftning ligger i sakens natur.
Såsom uttalad af folkets ombud, måste den betraktas såsom ett uttryck af folkets medvetande; och derföre tvekade ej eller 1840—1841 årens Ständer att, oberoende af Lag-kommittéens arbete, besluta inskränkning af spö- och ris-straffet.