Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lifvet lefver nu en gång så, och vi kunna ej göra om det; var nog klok att sätta dig in i detta som den naturligaste sak i världen, och tag revanche genom att bereda din man små glada öfverraskningar.
Hans hjärta skall, honom ovetande, dragas allt in- nerligare till dig genom sådana små kärleks- bevis.
Se bort från hans fel!
Att korrigera dem blifver vanskligt, men man kan lämpa sig så efter dem, att de såra en mindre, och kom i håg fru Lenngreas råd: » Var huld, om han är huldhet värd, Om ej så var det i förtreten! » Lär dig själfbeherslcning!
Ingenting afsky männen så mycket som s. k. scener.
Akta dig att ställa till dem; och börjar din man att brusa ut, så iakttag den regeln att ej in- låta dig i ett svaromål, hvilket endast under dylika förhållanden urartar till träta.
När han åter är lugn, kan du upplysa honom eller bedja honom förlåta.
Öfver hufvud är det mycket viktigt att kunna säga det enkla, men svåra ordet: förlåt.
Till slut uppmanar jag dig enträget, att du må hafva ett vaket in- tresse för den husliga ekonomien.
Likgiltighet och ovetenhet i dessa viktiga stycken, på hvil- ka hemmets trefnad eller otrefnad beror, kun- na alstra verklig olycka.
Käraste, din karaktär och din praktiska duglighet äro ej färdigdanade med ens, men det är högviktigt, att du börjar din väg, klart medveten om dina plikter, att du ställer höga kraf på dig själf, och att du icke förtröttas i farande efter att förverkliga det ideela mål, som du bör föresätta dig.
Hvad som här blifvit sagdt, är ingenting nytt för de äldre, men med öfverraskning märker man så ofta, huru saker, som före- falla en själf utslitna, äro nya och obekanta för de unga.
Och kanske skola just dessa med lifvet oerfarna unga kvinnor, hvilka vi i första rummet tänkt på vid nedskrifvandet af ofvanstående rader, kunna hemta någon nytta ur dem.
Kanske skola de hjälpa dem att reda upp sina föreställningar och begrepp.
Mången skall måhända stöta sig på dem som på något gammalmodigt och föråldradt, men vi tro ändå, att denna gammalmodiga lef- nadsvishet, förvärfvad i lifvets skola, håller vinden både nu och framgent.
vid Redaktionen ytterligare lagt 5 0 kronor för att därigenom höja prisen, o c h ha af dessa 3 5 0 kronor U t g å n g e n af Tvåhtmdra (200) Iduns stora prisläfling.
fru ELLEN BERGSTRÖM, Stockholm, Sjtihundra (700) kronor för stilistiska förtjänster, ypperlig tidsfärg och synnerligen intressant uppränning till- erkännes romanen: " U n d e r S a l o m o s i n s e g e l ", hvars författarinna befunits bära ett för Iduns läsarinnor välbekant o c h kärt namn, nämligen fm EYÄ WIGSTRÖM (Ave), Helsingborg; och den återstående Trehundra delen af priset, eller (300) kronor, och Etthundrafemtio som fru (ISO) kronor pris anslagits åt M A R I A N Y S T R Ö M, Lovisa, Finland.
Den fjärde gruppen * gick som bekant ut på: den bästa uppsats om 3 a 5 spalters utrymme i något ämne rörande kvinnan eller hemmet, o c h har här det utfästa priset å Etthundra (100) kronor tilldömts skriften: " Modern, barnets första Densammas märket: namnsedel lärarinna ".
innehöll endast J.
P. M — g, Westerås, och uppmanas denna förf., liksom alla öf- rige med pris eller mention nämnda, hvilka härutinnan brustit, att omgående meddela Redaktionen ' fullständigt namn och adress.
Med hedersamt omnämnande framhålles uppsatsen: " V i k t e n a f e n g o d b ö r j a n " af märket " JSlaina ", hvilken vi ock efter aftal med förf., hoppas få an- vända för våra läsarinnors räkning.
Inom den femte o c h sista gruppen — • den bästa skiss eller berättelse om 3 å 5 spalter — tilldömes priset: tilldelas berättelsen: Etthundra (100) kronor åt skissen: " V å r l u f t ", hvars namnsedel inneslöt ett likaledes för vår läsekrets kändt namn, fru L A U R A FITINGHOFF, Stoekholm.
Inom den andra gruppen — den bästa novell om ungefär fyrtio / dunsspalter — har det utsatta priset: Femhundra (500) kronor tillerkänts novellen: Vid den " D e n r ä t t a ".
namnsedelns brytande framgick, att prisbelönade skriftens författarinna är fru F. M. CHRYSANDER, Stockholm.
Inom denna grupp ha emellertid flere skrifter, som ej kunnat ernå det utfästa priset, d o c k af prisnämnden ansetts förtjäna erkännande, hvarför den med hedersamt om- nämnande beslöt framhålla följande tre: " F a m i l j e n p å A n n e d a l " af mär- ket " Ragnar Nord ", " I d e a l e r n a ", utan uppgifven författare, o c h " S t o r a b a r n ", af fru Ebba Larsson, Lund, hvilka skrifter Redaktionen förbehåller sig rätt att, efter närmare af tal med de resp. författarne, för Idun använda.
Inom den tredje gruppen — den bästa utredning af frågan: " f / uru skall kvinnan bäst kunna bidraga till höjande af familjens eko- nomi? "
— ha tvänne bland de täflande skrifterna ansetts framstå med hvar för sig så stora förtjänster, att på nytt en delning af priset blifvit nödvändig, sä mycket mer som de tvänne uppsatserna i flere punkter komplettera hvarandra.
Till den ursprung- liga summan af 3 0 0 kronor har d o c k här- " En weddingtrip ", hvars namnsedel innehöll märket: " Excelsior ".
Med hedersamt omnämnande belönas skis- serna: " V å r s å d d ", af Edith Forss- man, all man, Salo, Finland, t i d ", af fröken, Karlskrona.
och " F ö Ellen Kle- Efter närmare öfverenskommelse äro äfven afsedda att meddelas i Iduns spalter.
Utom de här prisbelönade eller nämnda skrifter inom skilda grupper finnes mycket både godt o c h användbart bland det in- sända, s o m Redaktionen förbehåller sig att få nyttja efter närmare aftal o m vilkoren.
De tilldelade prisen finnas att lyfta å Re- daktionsbyrån.
Alla öfriga deltagande, s o m önska få sina manuskript återsända, torde senast mom en månad från datum insända nödigt porto o c h adress samt fullständiga uppgifter å manuskriptets grupp, titel o c h signatur.
Stockholm i oktober 1 8 9 1.
de REDAKTIONEN.
* Som en af prisdomarne, fru Eva Wigslröm återfinnes bland pristagarne, anse vi oss böra er- inra, att fru Wigström liksom fru Langlet tagit befattning med denna grupp af täflande skrifter.
d ö.
Skiss af Wilma TAndhé.
kronor tilldelats Sedan den besvärliga o c h maktpåliggande granskningen af de insända skrifterna af- slutats, ha de ärade prisdomare, som ställt sin erfarenhet till Redaktionens tjänst, i samråd disponerat öfver de utsatta prisen, och ha vi i dag nöjet för våra läsarinnor kunna framlägga tätlingens resultat.
Tnom den, enligt täflingsplanen, första gruppen: den bästa novell eller roman om minst femton oktavark vanligt romanformat ha prisdomarne icke ansett sig kunna ode- ladt tillerkänna det utsatta priset, 1,000 kronor, åt någon af de täflande skrifterna.
Efter moget öfvervägande ha de därför be- slutat prisets delning på så sätt, att: Ä t t MSjloktor Falk satt hopsjunken öfver sitt d^M&gt; skrifbord, med pennan i den slappt ned- hängande venstra handen och hufvudet lutadt mot den högra, som hvilade på bordskanten.
Han hade försökt att arbeta, försökt som hvarje dag den sista tiden — och misslyckats.
Det var ingen reda i tankarne längre, ingen klarhet och skärpa, och handen — verktyget — lydde honom ej ens.
När han lyfte upp hufvudet, låg det ett hårdt beslutsamt uttryck öfver de sammanpressade läpparne.
Från sitt fönster kunde han se ut öfver en liten parkanläggning, som varit hans glädje och som vuxit upp under de år han varit stadsläkare i X.
Äfven nu drogos hans blickar ofrivilligt ditut.
Det var en höstdag med grå mild dager och solstänk här och där, allt efter som de mjuka molnmassorna skildes eller för- tätade sig.
Han öppnade fönstret och lutade sig mot fönsterposten.
Hur härligt att känna den svala vinden fläkta mot den heta pannan!
Det kändes ett ögonblick, som kunde den ega kraft nog att återskänka det förlorade — möjliggöra det omöj- liga.
En ljusning for blixtsnabbt öfver det mörkskäggiga, gulbleka ansiktet, för att sedan så mycket tydligare visa huru dystert, tärdt och härjadt det var.
På en gång öfverfölls han af en längtan, som han aldrig förr kännt — åtminstone ej som nu — längtan att ega någon, som stod honom nära, som grät öfver honom, eller med bonom, och borttog denna förförande känsla af ensam ' het, som följde honom dag och natt.
Det varade ett ögonblick endast, så var han sig själf igen.
Just att han stod så ensam, så fri, så utan allt ansvar, alla förpliktelser, gaf honom rättighet Utanför susade det i trädkronorna, sakta söfvande, liksom inbjudande till hvila.
Ett blad r föll då och då ned till marken, vissnadt, för- torkad t, uttjänadt och utlefvadt.
Emellanåt kom en starkare vindpust, och då föll ett helt regn af blad; men de flesta hängde ännu fast vid träden, utan must och saft, som människan hänger fast vid lifvet, äfven när det som gifvit det värde är borta.
På en af parkens aflagsnare gångar gick en kvinna, fram och tillbaka, ledande en liten flicka vid handen.
Han kunde se dem allt emellanåt, där buskgrupperna ej skymde — några andra promenerande syntes ej.
Det var något friskt, spänstigt, kraffullt och på samma gång graciöst hos den högresta kvin- nogestalten, som fängslade hans blickar — - eller var det kanske ej så mycket allt detta som ett vaknande minne — ett igenkännande?
Ja, han hade sett henne förut — för länge sedan!
Huru länge sedan, tog det tid att reda ut.
Men hvad han aldrig förut brytt sig om att klargöra, det kände han nu med förfärande tydlighet — att hon, som gick därborta, varit honom kärare, än han vetat, samt borde och kunnat vara honom nära, om han ej själf stött sin lycka ifrån sig.
» För sent », hviskade de skälfvande läpparne, medan ögonen slöto sig som för att fånga en inre syn.
Han hade botat henne från en svår sjuk- dom och ansetts göra en underkur, som med ens skaffat honom ryktbarhet och praktik.
Hon hade varit den tåligaste, lydigaste, älsk- ligaste patient, och han hade lefvat för endast endast
ett intresse — att få henne frisk.
När hon blef det, svalnade emellertid intresset, medan hon kom honom till mötes — icke oblygt eller påträngande — men med så oförställd hängif- venhet, beundran och tacksamhet, att det ver- kade afkylande på hans kritiska sinne.
Hur hon kunnat skaffa sig kunskap om hans vanor, hans görande och låtande, fattade han ej; men säkert är, att han träffade henne, där han minst väntat, och att han förstod orsaken.
Om det än smickrade hans fåfänga, föreföll honom en kvinna, som blottade sina känslor, så oblyg, dåraktig, ja, rent af löjlig, att hon skulle varit den sista han tänkt på att fästa sig vid.
Hur smått — hur ynkligt smått — syDtes honom ej detta åskådningssätt!
Hvem af de båda — mannen eller kvinnan — som visar hvad hjärtat eger djupast och skärast — hvad betyder det väl!
I detta ögonblick kände han endast ett behof att falla till hennes fötter och tacka henne för den dyrbara pärlan af ömma känslor och varma tankar, som hon en gång lagt i hans hand, och som han låtit falla till marken, värdelös och obegagnad.
Hon var gift nu, sedan flere år tillbaka, och han hade glömt henne under sitt arbetsfyllda lif.
Hur annorlunda hade det ej kunnat vara, om han ej låtit denna sitt lifs stora möjlighet gå sig ur händerna!
Han kunde egt ett hem i stället för några välmöblerade rum • — ömhet och barnaglädje i stället för ensamhet och tyst- nad — och dock!
Bäst som det var — bäst på alla sätt!
När han slog upp ögonen, mötte de hennes, där hon kom just under hans fönster på väg hemåt.
Flickan pratade och skrattade; men modern hörde synbarligen ej på henne, ty hela hennes själ låg i de varma, trofasta ögonen, som ängsligt spörjande sågo upp i det döds- bleka ansiktet uppöfver henne.
Två människor, som helsade hvarandra, med full förståelse, för första och sista gången i sitt lif — hvad var det väl mer?
Ett ögonblick endast ur en hel tillvaro — • ett ögonblick i hvilket det förflutna, det närvarande och till- kommande liksom concentrerade sig.
Tårarne stodo honom i ögonen, medan han lutade sig ut och såg efter henne, tills hon för- svunnit bakom gathörnet.
Det var nära, att han ropat henne vid namn — nära att han bedt henne komma upp, bara för att få tala vid henne en enda gång.
Att få tala med en människa, som förstod honom — tala fritt och öppet — det hade varit det samma som att fatta en hjälpande, räddande hand, och med hvem kunde han talat, som med henne; men han var ett barn af sin tid och visste, att sådant ej låter sig göra — att skick, bruk, kon- venans och etikett förbjuda äfven de oskyl- digaste, naturligaste saker, som gå blott en linie öfver det vanligas gräns.
Han stängde fönstret med en suck och gick fram till arbetsbordet, dit han alltid gått för att hemta mod och kraft.
Ja, arbetat hade han, så långt han mindes tillbaka, först i det fattiga hemmet ute på landsbygden, och sedan hela lifvet igenom.
Hur han slagit sig fram, fattade han knappast.
Litet hjälp här och där!
Umbärande och öfver- arbete I Bittert att minnas, men tillfredsstäl- lande för själf känslan också; ty hvad han var, det hade han egentligen sig själf och sin oer- hörda arbetsförmåga att tacka.
Här låg det verk, för hvilket han offrat sina nätters r&gt;ömn, sina tankar, sin helsa, sin kraft — det vimk som skulle kommit hans namn att lefva mer äu för stunden, och som skulle blif- vit en välsignelse för mänskligheten, ofullbordadt, halfskrifvet, för att aldrig bli färdigt.
En an- nan skulle komma efteråt kanske — komma med samma tankar, rön och erfarenhet för att stjäla ifrån honom hans förstfödslorätt.
Denna tanke hade pinat honom under sömnlösa nätter och mer än en gång drifvit honom upp ur bädden för att med trötta ögon och darrande händer nedskrifva en sida eller ett par, som kanske kasserades dagen därpå.
Han hade arbetat, så länge han kunde — ja längre — arbetat, så att han ej fått tid att lefva, och nu var det slut — nu återstod endast ett — att dö.
Som läkare hade han sett sjukdomen komma smygande med symptom efter symptom — obe- vekligt — omutligt — tills han förbannade själfva vetenskapen, ty hade han ej egt kunskap, hade han egt hopp.
För döden, som det varit hans lifsuppgift att söka bekämpa, hyste han ingen fruktan.
Den var för honom endast metamorfosen — förvandlingen till en ny härligare tillvaro.
Det han fruktade var att dö bit för bit, i ändlösa kval, tills intet fanns kvar af det, som höjer människan öfver materien.
Vid mer än en sjukbädd, där döden varit hans öfverman, hade han kännt frestelsen att påskynda upplösningen.
Det skulle varit så lätt — så mycket lättare än att se lidandet och intet förmå.
Men hvad han ej vågade på en annan, det hade han rättighet att göra med sig själf, en förtorkad gren som han var, till mera skada än gagn.
Han hade intet att sakna — knappast något att minnas.
Ingen i världen stod honom nära.
Ingen skulle lida af hans bortgång — ingen anklaga — ingen misstänka ens!
En yrkesbro- der möjligen, men han skulle tiga och lura de rofgiriga tidningarna på deras själftagna rättig- het att dissekera bevekelsegrunder, orsaker och verkningar; och bäst af allt!
— själfva proces- sen skulle bli så kort och lätt!
Han kände det bästa sättet — alla möjligheterna.
Där borta i skåpet, bland de kirurgiska instrumen- ten, fanns allt som behöfdes — det var dock godt att vara läkare!
Det fanns intet hopp — inga möjligheter — det hade han vetat länge!
Endast ett ohygg- ligt, allt upplösande, förtärande kval, som det stod i hans makt att utbyta mot ögonblicklig hvila och ro — hvad hade han att betänka?
Efteråt?
Skalle han, som lefvat endast för att tjäna mänskligheten, dömas, för att han gått ur tjän- sten, när han intet mer förmådde och således ej heller svek en enda ofullbordad plikt?
Så småsint var ej den Herre han tjänat!
Redan nu skulle det ske!
Han tordes ej vänta, tills plågorna stulit all hans kraft.
Denna sista natt hade varit värre än alla andra, och den stund kunde snart komma, då han ej längre egde kraft eller reda nog att utföra sitt b e - slut.
Ännu en gång smekte de fina vaxbleka hän- derna det halffärdiga manuskriptet — - det kära- ste af allt — det svåraste att lemna.
Om han blott kunnat arbeta!
Men då kunde han ju också lefvat!
Han öppnade skåpdörrarna, Längst in i ett hörn stod en liten flaska, kring hvilken hans tankar irrat i evig kretsgång dag och natt.
Nu höll han den i sin hand och kände liksom en försmak af befrielsen.
I samma ögonblick ringde det häftigt på tamburklockan, och han, som kännt sig så modig och stark, spratt till, darrande och förskrämd som en brottsling.
Hvem kunde väl söka honom?
Sin praktik hade han afsagt sig för länge sedan, och några besökande tog han ej emot.
» Hon!
Kan det vara hon? » jublade det dåraktiga hjärtat.
Han hann knappast sätta undan flaskan, förr än hans gamla tjänarinna visade sig på tröskeln.
» Anders i Backa, stenhuggarn, som doktorn skötte förra sommarn är här, och hustrun med.
' » » Du sade väl, att jag inte tar emot. » Den af själsrörelse osäkra stämman lät barsk och sträf.
» Det sade jag visst, men han har fått sten- skärfvor i ögonen, och hustrun är så rent för- tviflad — hon tror nu inte på någom annan läkare. » » Jag är sjukare än han — säg honom det. » Från tamburen utanför hördes ett tungt stö- nande och en stämma, som tycktes tala tröstande, uppmuntrande ord, afbrutna af snyftningar.
» Låt dem komma in! » Hvarför han öppnade sin dörr, visste han ej själf.
Kanske af behof att se andras lidande.
Kanske för att slippa vara ensam — för att komma ifrån sig själf och — för att få upp- skof.
Det var förfärligt, så tilltygade dessa ögon voro, isynnerhet det ena — för det fanns intet hopp.
Hvarifrån han fick kraft, lugn och säkerhet på handen, fattade han ej, men aldrig hade han utfört en lyckligare operation.
Först när han slutat, sveko krafterna, och han måste stödja sig mot skrifbordet för att ej falla; men i hans ögon låg samma varma glans, som då han första gången aflade den hippocratiska eden i sitt hjärta.
» Mister jag min syn — jag menar på båda ögonen? » frågade patienten, en starkt byggd, groflemmad karl, så ödmjukt att läkaren rördes däraf.
» Det ena kan möjligen räddas », svarade han dröjande.
» Vi skola plåstra om det på bästa sätt.
Jag skall titta till er i morgon. » Så inne var han i sin gamla läkareifver, att han glömde, att det för honom ej skulle finnas ett i morgon och ej heller kraft att hjälpa.
» Kommer doktorn verkligen? » Det var hust- run, som talade, och hennes af gråt uppsväll- da ansikte sken af glädje.
Nu mindes han!
Det var ett förfärligt ögon- blick!
» Om jag ej kan komma själf, skall jag sända någon annan — lika skicklig. » » Det är inte doktorn i alla fall. » Det rörde honom och gjorde godt på samma gäng.
» Orkar jag åka ut, så kommer jag! » Hon såg på honom och märkte nu först, hur sjuk han såg ut.
» Hvar och en har sitt att bära », sade hon enkelt, » men det ska ' väl så vara — en får ta ', hvad Herren skickar. » Doktorn böjde sitt hufvud som för ett slag.
» Ja, vore det inte för hustru och barn så » — inföll mannen, medan den starka kroppen skakades af undertryckt gråt.
» Oroa dig inte för oss », bad hustrun och strök smeksamt hans hårda valkiga hand, » det blir väl någon råd. » » Ja, det blir det », svarade Falk med en hastig impuls — » lita på mig och — tank! » Han räckte fram sin fina hand, som greps af tvänne grofva arbetsmärkta händer.
» Det är vi, som få tacka!
Gud välsigne doktorn! » * * * När de voro utom dörren, tog han flaskan, tömde dess innehåll i eldstaden och krossade den i små bitar.
lära i skolorna.
Och hvilket är då förf:s hufvud- skäl?
Jo, överansträngningen.
» Skolorna », säger M.
N., » äro i sanning mer än nog öfverhopade med läroämnen, så att det vore olyckligt, ora man än mera behöfde inkräkta på de få rekreationstimmar.
» E ».
Hvar och en, som någorlunda följt med denna fråga, vet, att det aldrig varit tal om att öka lek- allas.
tionstimmarnas antal, ej heller lexläsningen, utan att H v a d betydde det, att han stod ensam i värl- det, vid införande i skolorna af såväl hushålls- som den utan ansvar, förpliktelser o c h frändskap helsovårdslära samt vid beredandet af mera tid åt m e d någon särskild individ, när hela mänsklig- naturkunnighetsundervisningen i allmänhet, städse gällt att åstadkomma bättre proportion mellan de heten var en enda stor familj, med hvilken han tider, som anslagits åt de olika ämnena, så att åt- var solidarisk!
skilliga förut mer än nog omhuldade har fått maka Stod det också ej längre i hans förmåga att åt sig for att lemna rum åt andra, styfmoderligt be- Ijäna o c h hjälpa — ett kunde han — ett måste handlade eller alldeles försummade.
I det därpå följande stycket bereder M.
N. oss en han, liksom hvarje människa, kunna — stå kvar stor öfverraskning.
V i få där veta, att » om med på sin post, som ett exempel, en föresyn, ett hushållslära endast förstås några rätters tillagning, stöd för andra lidande; o c h vore än det omöj- födoämnenas kemiska sammansättning och närings- liga möjligt — alla lifvets plikter fyllda — en värde, hygienens fordringar på köket och bostaden o. s.
«. » (vi förmoda, att detta o. s. v. inbegriper återstod — den att värdigt d ö.
allt annat, som möjligen kan falla under benämnin- gen hushållslära), skulle detta ämne t godt lämpa sig för skolan * (!).
N. låter oss strax få veta, att skolan ändå ej bör befatta sig därmed.
» Dessa saker kan », heter det, » hvarje bildad kvinna vid behof hastigt nog lära sig ur den oändliga massa läroböcker man redan har i dessa ämnen ».
Men på det sättet kunde man ju slopa flere andra skol- ämnen!
Hvartill tjänar det att i skolan läsa t.
Genmäle till M.
N. historia och geografi?
Man kan ju på mycket kortare A j S t kolans och hemmets olika uppgifter, med af- tid inhemta nödiga kunskaper » ur den oändliga massa j^aj) seende på barnen, tyckas vara den » viktiga läroböcker, man redan har i dessa ämnen ».
Hvarför i&amp;
till en uppsats, läsa främmande språk i skolorna, då det fiones böc- med ofvanstående titel i Idun för den 4 september.
ker, genom hvilka äfven den, som är » fullkomligt För att kunna lemna tillfre Isställande utredning af obekant med det främmande språket, kan på tre må- detta ofta dryftade spörsmål fordras nog meta sak- nader lära sig att felfritt tala och skrifva detsamma »?
kännedom och erfarenhet, än hvad både underteck- — Men de, som på egen hand skaffa sig elementar- nad • — ehuru genom flerårig verksamhet initierad i kunskaper i vare sig det ena eller andra ämnet, äro skolförhållanden — och M.
ytterst få.
För det Syftet med dessa rader är endast att uppvisa ohåll- stora flertalet är det en nödvändighet och en väl- barbeten i de af M.
N., i nämnda artikel, uttalade signelse att genom skolan rent af nödgas att meto- åsikterna.
diskt tillegna sig kunskaper, som det eljes aldrig skulle falla dem in att taga vara på.
stöder sina påståenden på följande ofta an- vända, men icke dess mindre uppenbarligen grand- Genom åtskilliga språng i tankegången kommer falska resonnemang: Jag är i stånd att väl uppfostra M.
N. så till den slutsatsen, att » hela hemmets tref- mina barn; jag kan bibringa dem de eller de nyttiga nad EJ beror på husmoderns kunskaper i matlagning, kunskaperna, inplanta hos dem de eller de goda hygien etc. » Alldeles riktigt; men äro de väl där- egenskaperna; jag känner åtskilliga andra mödrar, för oväsendtliga?
— V i kunna försäkra M.
N., att som äro i besittning af samma lyckliga förmåga — det FINNES en hel mängd unga kvinnor, som äro i hvarför i all världen skall man då bereda de tusen- besittning AF » god vilja », » kärleksfull omtanke » och tals barn, hvilka ej åtnjuta samma fördelar sora mi- » g l a d offervillighet », fastän de ej varit nog lyckliga na, tillfälle att på annat sätt, t. ex. genom skolan, att få tillegna sig dessa egenskaper » i hemmet, un- förvärfva det vetande och de egenskaper, som jag der en kärleksfull husmoders ledning ».
Kanske de bibringar mina barn i hemmet?
Med andra ord: förvärfvat dem i skolan uuder kärleksfulla lärarinnors alla de skolbarn, som sakna förmånen af god ledning ledning, och kanske skulle de, om denna utväg ej i hemmen, lemnas alldeles ur räkningen.
Återstår stått dem till buds, aldrig hafva tillegnat sig dem!
då att se, om M. N.-s åsikter hålla streck med af- M. N.-s påstående, att sådana egenskaper ej kunna seende på den andra kategorien af barn.
ernås på något annat än det af henne angifna sättet, tål lyckligt nog vid åtskillig modifikation.
N. har alltid ansett det vara » ett helgerån mot hemmens, att barnen i skolan undervisas i Det är i hemmet, säger M.
N., som barnen skola religion, och tillägger: » Hvar, om ej i hemmet, skola lära sig utöfva de små uppmärksamheter, som sprida barnen lära sig fatta Guds kärlek?
I hemmet, solsken i familjerna.