Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med denna holmgång, en mot två, ville han utplåna den skam, som Keto och Vigo tillfogat det danska namnet genom att kämpa två mot en.
Ty en mot en var det hederliga och rätta.
Denna grundsats uttalas också i den sång (Krákumál), som blifvit lagd på den döende Lodbroks läppar antagligen just fördenskull att han i sagan velat återställa det ädla, fäderneärfda, men brutna kämpebruket:
Svingade vi svärden.
Ärlig den strid jag kallar,
då en mot en man gångar,
och svärden på en gång blottas.
Vike ej kämpe för kämpe!
Fornhjälte-kynnet var sådant.
Ungmös älskling må stånda
orädd i vapendånet.
Afseende bör fästas därvid, att Rökstensinskriften icke säger, att de tjugofyra troféerna allesammans togos af Varins son.
Den säger icke:
»förtäljom det folkminne, huru många tvefaldigade troféer Vamud tog; tolf gånger tog han etc.
I stället finner man uttrycken valda så som om inskriftens författare med flit undvikit att säga detta, emedan det icke öfverensstämde med den kända sagan.
Allt hvad man med rätta kan sluta af hans ord är, att Vamud deltog som stridsman vid alla de ifrågavarande tillfällen, då troféer parvis vunnos.
Vid ett af dessa tillfällen kunna ju, såsom i Saxos Ragnarshistoria, fyra kämpar stått mot åtta.
Man förstår då ordalagen:
»förtäljom det folkminne, huru många de tvefaldigade troféerna voro: tolf gånger togos två troféer, parvis från ömse män.»
Vi komma nu till de näst följande orden i Rökstensinskriften:
»Förtäljom detta andra (folkminne), huruledes han (Varins son Vamud), aflägsnad från Reidgoterna, råkade ut för nio flockar och sedan ljöt döden genom grymhets förvållande.»
Finnes en hemul i Lodbrokssagan äfven för dessa ord?
Jag bör upplysa, att den tolkning jag gifvit åt detta ställe icke är alldeles densamma som Bugges.
Låt oss då först hålla oss till hans, som är formelt riktig äfven den.
Vi hafva nämligen här att göra med ett dubbeltydigt uttryck, som bör betraktas ur båda sina aspekter.
Bugge öfversätter: »Förtäljom detta andra (folkminne), huruledes han (Varins son Vamud), aflägsnad från Reidgoterna, råkade ut för nio flockar och sedan ljöt döden med anledning däraf.»
Öfversättningarna skilja sig endast med afseende på läsningen och tydningen af de sista orden i detta ställe: ub sakar, hvilket kan läsas och tydas både såsom Bugge gjort det: med anledning däraf, och såsom jag gjort det: genom grymhets förvållande (ub ubsa sakar).
Antagligen har runristaren själf sett denna tvetydighet likaväl som jag och haft intet emot, att man tolkat den på båda de möjliga sätten, ty båda föra i den rätta riktningen, och den senare fullständiggör den förra.
Stället ger oss, i Bugges öfversättning såväl som i min, följande upplysningar: 1)
Varins son Vamud har varit anförare för reidgotiske stridsmän – en slutsats, som bekräftas af ett annat ställe i Rökstensinskriften. 2) Vid något tillfälle, då fiender inväntade honom på för honom främmande mark, och då han af en eller annan anledning blifvit skild från sina reidgotiske stridsmän, vardt han omringad af nio fiendeflockar och öfvermannades af dem. 3)
Han stupade icke i striden, utan tillfångatogs och ljöt döden därefter såsom en följd af tillfångatagandet.
Detta följer omedelbart af Bugges öfversättning: »och sedan ljöt döden med anledning däraf».
Jag delar Bugges åsigt, att sagan kan ha sagt, att hjälten under en pågående strid hade vågat sig för långt in bland fienderna, och att Rökstenens runristare kan ha menat detta med uttrycket:
»aflägsnad från Reidgoterna»; men om han med orden sedan och med anledning däraf menat, att hjälten, omringad af fiender och utan hjälp af vänner, omedelbart och på själfva slagfältet dödades, skulle han ha begagnat dessa uttryck sedan och med anledning däraf ej blott illa, utan rent af förvillande.
I stället för att helt enkelt säga: han stupade, hade han nyttjat ett långdraget och abstrakt uttryck, som står i skarpaste motsats till inskriftens konkreta, sammanträngda och högstämda stil i öfrigt, och som därjämte är exempellöst i fornnordiskt språkbruk.
Vi ha således att slå fast, att äfven enligt den af Bugge gifna öfversättningen måste man tänka sig, att Vamud blifvit tillfångatagen och därefter i fångenskapen dödad.
Detta öfverensstämmer också med uppgiften, att han öfvermannades af nio flockar.
Om han fallit midt inne i ett stridsvimmel, der plats för nio inhuggande fiendeflockar svårligen kan tänkas kring en enda stridsman, så borde man väl knappast vänta ett sådant uttryck.
Snarare synes detta häntyda på att man velat bemäktiga sig honom lefvande och för detta ändamål innestängt honom inom en af nio flockar bildad sköldborg.
Därigenom blefve uttrycket begripligt.
Jag kommer nu till min egen tolkning af ub sakar.
Hvar och en, som tagit någon befattning med
Rökstensinskriftens tolkning, vet, att dess ristare fasthållit som regel, att där samma runor eller samma runföljder skulle, vid utförlig skrifning, komma omedelbart intill hvarandra, där skrifver han dem enkelt och upprepar dem icke.
sakumukmini för sakum mukminni,
suadh för sua adh,
uarinumnar för uarin numnar,
tualraubar för tua(r) ualraubar,
umisumąnum för umissum mannum,
raidhiaurikr för raidh Thiaurikr,
ituituąki för itu uituąki,
satintsjulunti för satint int sjulunti,
fiunu för fiun unnu.
Häraf följer, att om runristaren menat uttrycket ub ubsa sakar, så kunde han enligt sin genom inskriften fasthållna regel icke skrifva det annorledes än ub sakar, emedan han annars skulle ha omedelbart satt intill hvarandra två ub och två sa (ububsasakar).
Under sådana förhållanden är det ej blott en rättighet, utan en skyldighet att taga i betraktande det ena alternativet såväl som det andra, synnerligast som de icke utesluta, utan väl förlikas med hvarandra.
Ub ubsa sakar betyder: »genom grymhets förvållande».
Uttrycket upplyser oss om att det dödssätt, som Varins son Vamud såsom fånge underkastades, var ett sådant, hvilket särskildt kunde betecknas som föreskrifvet af grymhet.
Må vi nu erinra om hvad de isländska traditionerna förtälja om deras Ragnar Lodbroks sista öden: att han hade aflägsnat sig från sin här genom att ensam tränga in i Ellas fylkingar, fällande med egen hand en mängd fiender, tills han vardt innesluten mellan sköldar och på sådant sätt tillfångatagen, hvarefter han kastades i en ormgård och dog där.
Denna berättelse ej allenast förliker sig med hvad
Rökstenen meddelar om Varins sons sista öden, utan förklarar också de uttryck runristaren valt, då han ville hänvisa på dem.
Sedan omständigheterna vid Vamuds död blifvit antydda, kommer den på det fornsvenska språket ståtligt klingande strof, som visar oss hjälten högsatt i full rustning med skölden gördlad öfver axeln och med sin häst Gote som ledsagare i döden.
Den isländska romanen om Ragnar Lodbrok försäkrar, att sedan konung
Ella fått veta hvem den i ormgården omkomne stridsmannen var, gjorde han allt för att blidka och försona Ragnars söner.
Därtill hörde i främsta rummet en ärande högsättning.
Rådde öfver
Reidhafvets stränder
Thiaurik, sjökämpars
käcke förare.
Rustad å gångarn
Gote nu sitter,
gördlad med skölden,
hjältarnes höfding.
Vamud kallas här Thiaurik(r).
I sig själf innebär detta plötsliga namnombyte ingenting förvånande: vi återfinna det ofta i den på synonymer och känningar rika nordiska poesien.
Särskildt här bör en tolkare, synes mig, ha i minne detta bruk af synonymer och således icke taga för afgjordt, att Vamud och Thiaurik vore två olika personer, då ju runstenen förklaras rest åt en hjälte och då omedelbart efter redogörelsen för dennes död en högsättning omtalas, samt då namnombytet eger rum just där textens obundna form öfvergått i bunden, inom hvilken synonymväxlingar höra till regeln, ej till undantagen.
Enär runristaren, såsom man vet, begagnat sig äfven af chifferskrift, ligger möjligheten nära, att han gjort det också här, och att Thiaurik(r) är ett chiffernamn.
Rökstenen är äfven ur den synpunkt af intresse, att han bevittnar, att runskrifningen var hos våra förfäder åtminstone under de sista hedniska århundradena utbildad till en rätt vidlyftig kunskapsgren.
Forskare, som trodde, att den längre och, som det vill synas, allgermaniska runraden var i Sverige på niohundratalet förgäten, öfverraskades af att återfinna den här, ej blott ornamentivt använd, såsom man i början kunde tro, utan i verklig skrift.
Vid sidan af den längre och den kortare runradens mynder finner man kvistrunor.
Vid sidan af en regelbunden kortskrifning finner man chiffer, som kräfver olika nycklar.
En af de använda chifferskrifterna grundar sig på den runräcka, som uppstår, då man börjar med ätten Tyrs runor, fortsätter med Fröjs och slutar med Hagals.
Denna skrift kan påkalla två nycklar.
Den ene, med hvars tillhjälp Bugge löst ett par af stenens chiffergåtor, låter runans betydelse bestämmas af hennes ställning inom ätten; den andra af hennes ställning i runräckan som en helhet.
Den senare nyckeln har följande utseende:
r fin.
Om vi nu på namnet Thiaurik(r) lägga denna chiffernyckel, få vi:
Th, första bokstafven i Thiaurik, motsvarar L
i, andra » » » » o
a, tredje » » » » r
u, fjärde » » » » b
r, femte » » » » r
i, sjätte » » » » o
k, sjunde, är ej chiffer, men motsvarar sjunde bokstafven i Lodbrok k. 5
Hade äfven sjunde bokstafven chiffrerats, skulle man fått Thiaurif, hvilket icke ser ut som ett namn, medan Thiaurikr (isl. þiórrekr) betyder »den tjurväldige,» ett epitet, som lämpar sig väl för en bekämpare af tjur- och ko-fetischer och i öfrigt samklingar med hjältenamnet Thióðrekr.
Det namn, hvarur Thiaurik genom chiffrering af de sex första bokstäfverna utgått, är således Lorbrok, hvilket kommer Lodbrok (Loðbrók) så nära som det med begagnandet af en chiffernyckel är möjligt, och i hvarje fall tillräckligt nära för att hänvisa chifferletaren på den som menas.
Jag inser ganska väl, att beviset för att Thiaurik är en chiffrering, syftande på Lodbrok, ej är absolut bindande, eftersom en af de sju bokstäfverna ej slår in, och då den sjunde, såsom gemensam och nödvändig för namnbildningen, blifvit stäld utanför chiffreringen.
Jag vill ej heller, att mitt påpekande af detta motsvarighetsförhållande skall räknas af läsaren som ett af bevisen för Rökstenssagans sammanhörighet med Lodbrokssagan.
Bevisningens styrka är oberoende däraf.
Men redan det, att fem af de sju bokstäfverna äro träffar, vore nog, för att en matematiker skulle förklara det osannolikt, att dessa träffar, då de alla foga sig efter ett och samma chiffersystem, skulle bero på en slump.
kommer, att namnformen Lorbrok kan betraktas som en variant till Lodbrok, emedan lor (isl. lárr) betyder en kista för ulls förvarande.
Den drägt, hvari Lodbrok uppträdde, när han fällde jätteormen och som gaf honom hans binamn, var ett slags pansar af ull, indränkt i beck.
Till hästnamnet
Gote kommer jag längre ned.
Vamud-Thiaurik kallas herrskare öfver Reidhafvets stränder, och nyss förut har inskriften låtit veta, att hans stridsmän voro Reidgoter.
En närmare undersökning af de ställen i den nordiska och angelsaksiska litteraturen, hvari namnen Reidgotaland och Reidgoter förekomma, gör det sannolikt, att det förnämligast är genom Lodbroksslägtens saga, sådan hon i hednisk tid var, som dessa namn blifvit utbredda, samt bevarat sig i minnet och skrifterna.
Efter den anförda strofen heter det vidare i Rökstenens inskrift:
»Förtäljom detta för det tolfte, huru Sigyns häst ser å Vitängen sådant bete, att två tiotal konungar ligga därå fallne.»
Det finnes, såvidt jag kan erinra mig, Rökstenen oberäknad, blott ett enda ställe i den fornnordiska litteraturen, där ett krig omtalas som blifvit karakteriseradt däraf, att de förnämste deltagarne däri räknades till två tiotal.
Det är ett ställe i Lodbroks dödssång (Krákumál), som lyder: »Svingade vi svärden, spjuten högt vi buro, när vi, talde till två tiotal, rödfärgade stålet vida.»
I omedelbart sammanhang härmed fortsätter inskriften:
»Förtäljom detta för det trettonde hvilka två tiotal konungar suto på Seland i fyra vintrar med fyra namn, födde af fyra bröder:
fem Valkar, söner af Rodulf, fem Reidulfvar, söner af Rugulf, fem Håislar, söner af Harud, fem Gunmundar, söner af örn.
Imer (ulfven) mins riklig näring.
De skulle sjunka, alla desse, i» .....
Det är redan ofvanför påpekadt, att bland namnen på de fyra bröder, som voro de tjugu konungarnes fäder, förekomma Rugulf och Harud förknippade med Lodbrokssagan.
Detsamma gäller om det fjärde namnet: örn.
En hjälte vid namn
Örn omtalas i Krákumál, som låter Lodbrok sjunga, att han kämpade med denna i Ålesund och hade svårt att vinna seger.
»Det var», säger han, »något annat än att sitta i högbänk och kyssa ungmö.»
Återstår namnet Rodulf. I Vilkinasaga omtalas, att när gjukungen Gunnar är på väg till Atle (där Attila) och sin död i ormgården, gör han besök hos Rodulf (äfven kallad Rodingeir), hvars son säges bo på Valkaborg.
Här, likasom på Rökstenen, sammanträffa således namnen Rodulf och Valke.
I Rökstensinskriften är Rodulf fader till fem Valkar; i Vilkinasaga fader till en son, som bor å Valkes eller Valkarnes borg.
Jag skall nedanför gifva skäl för att episoden om ormgården har från Lodbrokssagan kommit in i Sigurd Fafnersbanes och gjukungen Gunnars.
Rodulf särskildt vidkommer bekräfta de utdrag prosaiska eddan meddelar af den Lodbroksdrapa, som tillskrifves Brage skald, att en hjälte med liknande namn spelat en roll i Lodbrokssagan:
Allr gekk herr ...
Rádálfs af bráðum Reifnis mar.
Namnet Harud, hvilket vi, som nämndt, redan förut återfunnit som tillhörigt Lodbrokssagan, förekommer hos Saxo under formen Herothus såsom namnet på Lodbroks svärfader, samt i den isländska litteraturen i den förvanskade formen Herröðr likaledes som fader till Lodbroks
första maka.
I Lodbroks dödssång får han det vitsord, att »berömdare jarl icke styrt långskepp mot hamn.»
Om desse fyra, i Lodbrokssagan återfunna konungars tjugo söner säges i inskriften, att »de sutit å Seland i fyra vintrar.»
Saxo omtalar en fyraårig fäjd mellan Ragnar och danska skattekonungar.
Första året slår Ragnar Skåningarne vid »Whitby»; följande året (exacta hyeme)
Jutarne vid Limfjorden; tredje och fjärde åren besegrar han Skåningarne för andra gången och därefter Halländingarne.
»Whitby» återkommer som »Hvitaby» i de isländska berättelserna.
Huruvida detta namn står i förbindelse med den å Rökstenen omtalade valplatsen
Vit-ängen må lemnas därhän med den anmärkning, att aspirationen utgör intet hinder däremot, såsom enhvar, som känner aspirationsförhållandenas historia i Saxos tid, väl inser.
Rökstensinskriften fortsätter med följande ord: »Förtäljom folkminnet, åt hvilken hjälte en son födes: det är åt Vilin.»
Här måste man fråga sig: kan runristaren hafva menat, att en sons födelse åt en hjälte är någonting så sällspordt och märkvärdigt, att det i och för sig är egnadt att varda ett »folkminne»?
Detta är högst otroligt.
Runristaren betonar själf, att hvad som gjort denna i sig själf icke ovanliga händelse till ett folkminne är, att det är åt Vilin en son födes.
Detta åter förutsätter, att Vilins sons födelse ägt rum under särskildt ovanliga och hinderliga förhållanden, genom hvilka den vardt föremål för ett allmännare intresse.
Nu förefinnes i de till oss komna öfverarbetningarna af hedendomens hjältesagor berättelsen om en födelse af denna art, och fadern bär ett namn, som påminner om Vilin och kan vara en variant därtill, nämligen Vilmund.
Berättelsen är poetiskt behandlad i Oddrúnargrátr.
Borgny, dotter af konung Heidrek, har haft en hemlig förbindelse med en ung hjälte Vilmund.
Hon ligger nu i svåra födselvåndor, men kan icke föda.
Alla medel, som användas för att hjälpa henne, båta till intet.
Ryktet om hennes lidanden sprider sig vida; men, säger dikten, på jorden fanns ingen, som var i stånd att bistå henne – ingen mer än en, sköldmön Oddrun, hennes barndomsvän, men som hon djupt förnärmat genom att lägga henne till last samma slags felsteg, hvars följder hon, Borgny själf, nu uppbär.
Men Oddrun, den högsinnade och barmhertiga, kommer och förhjälper henne medels kraftiga galder till att föda åt Vilmund son och dotter.
En födelse under sådana omständigheter kan varda till ett »folkminne.»
Frågan är nu, om äfven detta folkminne, likasom alla de andra på Rökstenen omtalade, tillhör Lodbrokssagan.
Vid första påseendet faller detta icke i ögonen, ty Oddrúnargrátr vill vara en episod i sagan om Sigurd Fafnersbane och gjukungen Gunnar.
Alla forskare äro emellertid enige om, att ämnet, som Oddrúnargrátr behandlar, är hemtadt ur någon annan saga, och att dess införlifning i Sigurdsångernas cykel är ganska löslig, men förorsakat grundlig förvirring i densamma.
Men, såvidt jag vet, har, trots denna enighet, ingen uppställt frågan, hvilken denna andra saga är.
Borgnys fader är enligt Oddrúnargrátr konung Heidrek.
Hvad detta namn angår, förekommer det i de isländska urkunderna såsom uteslutande tillhörigt en konungaslägt i Reidgotaland, samma land, som är Rökstenens hjältars hemland.
I de stamträd, som Isländingar i den kristna tiden uppgjorde åt ätter, hvilka ville gälla för lodbrokider, är reidgotakonungen Heidrek Ulfham genom sin dotter stamfader till Ragnar Lodbrok.
Heidrek Ulfham har i samma genealogi en son Heidrek, som är stamfader till den Högne, som är den ene hufvudfiguren i hjadningarnes spökstrid.
Att denna strid ursprungligen är en episod i Lodbrokssagan, och att Vilmund spelat en roll i den skall bevisas nedanför.
Den andre hufvudfiguren är Hjarrandes son Hedin.
I Hegelingssagan är den underbare harpolekaren Hjarrande (Horand) jarl hos den gamle hegelingkonung, hvars son älskar Oddrun (Ortrun).
Namnet Heidrek tillhör således Lodbroks slägtsaga.6
I Oddrúnargrátr kallas Vilmund »Högnes baneman.» Hvilken Högnes? ha eddaforskarne med förvåning frågat sig, ty ehuru Oddrúnargrátr infört det ämne, som där besjunges, i Sigurd Fafnersbanes saga och förvandlat sin hjälte, Oddruns älskling, till gjukungen Gunnar, kan den omnämnde Högne icke vara gjukungen med detta namn, Gunnars broder, hvars baneman är Atle, ej heller Högne, Sigruns fader, som faller i en strid med Helge Hundingsbane.
Men det finnes också en Högne, som tillhör just den krets af personligheter, hvilken omtalas i Oddrúnargrátr, ty han är reidgotakonungen Heidreks ättling, således en frände till den i Oddrúnargrátr besjungna Borgny Heidreksdotter.
Och denne samme
Högne är den ena hufvudpersonen i Hjadningastriden.
Och att denna utgjort en episod i Lodbrokssagan, bevisas däraf, att de utdrag ur Brage den gamles Lodbroksdrapa, som
Skaldskaparmal meddelar, skildra dels hjadningastriden, dels Sörles och Hamders äfventyr.
Enligt Saxo har Ragnar kämpat med en Sörle i Götaland och med en Hamders (Hamas) son Ella på engelsk botten, uppgifter, som, huru omgestaltade de under tidens lopp och kanske under Saxos händer blifvit, dock vittna med Brages århundraden äldre Lodbroksdrapa, att Sörles och Hamders äfventyr redan i en långt tillbakaliggande tid varit förknippade med Lodbrokssagan.
Hvad hjadningastriden vidkommer, vittnar Krákumál, att ännu vid den tid, då den författades, utgjorde historien om spökkämparne Högne och Hedin en episod i Lodbrokssagan.
Det är Lodbrok, som med sina stridsmän landstiger å ön, där hjadningarne hålla till, och genom att nedlägga dem, befriar dem från att fortsätta ända till Ragnarök sina nattliga fäjder.
Det heter i Krákumál, att Lodbrok kom med skepp till Hjadningavåg, samt att han och hans ledsagare stredo där och krossade »de vid sina döda kroppar fängslade gotnarnes» sköldar och hjälmar.
Enär Vilmund, såsom ytterligare skall ådagaläggas, tillhör Lodbrokssagan och han kallas »Högnes baneman», måste man däraf draga den slutsats, att han vid detta tillfälle följde Lodbrok och själf nedlade eller var med om att nedlägga Högne.7 Ännu i Herröds saga kvarlefver minnet af att namnet
Vilmund tillhört den lodbrokidiska sagokretsen, så nämligen att en Vilmund härstammar från Bose, Lodbroks svärfaders vapenbroder.
Bose är, likasom hjadningen Hedins fader Hjarrande, en utomordentlig harpolekare och spelar Hjarranda ljóþ.
Oddrun i Oddrúnargrátr är till skaplynnet densamma som Hegelingssagans Ortrun.
Medan hon i den nordiska sången gör löftet att »vara hjälpsam mot enhvar», är hon i den tyska ett mönster af rättskänsla och medlidande, som tröstar och hugnar dem, hvilka hennes slägt förföljer och misshandlar.
Densamma till skaplynnet är också i båda dikterna Oddrun-Ortruns moder, ett vidunder af elakhet, hvars enda mänskliga drag är i båda dikterna det, att hon är tillgifven sin son och gynnar hans planer.
I båda poemen stå modern och sonen på ena sidan, dottern Oddrun på den andra.
Hennes hjärta tillhör äfven i Hegelingssagan en ung furste, med hvilken hennes slägt lefver i fiendskap.
Denne har, likasom i den nordiska dikten, en syster med namnet Gudrun.8
Den sistnämda omständigheten bör af ett särskildt sagohistoriskt skäl beaktas.
I den tyska sagan om Sigurd- Siegfried heter Gunnars (Günthers) syster Grimhild (Kriemhild), i den nordiska däremot Gudrun.
Namnet Grimhild förekommer dock äfven i den nordiska, men bäres där af Gudruns och Gunnars moder.
Intet tvifvel kan råda därom, att den tyska och den nordiska Sigurdssagan skjutit ut från samma stam i grenar, som vuxit ut på olika sätt söder och norr om Östersjön.
Huru då förklara platsskiftet, som namnen Gudrun och Grimhild gjort?
Antingen Grimhild eller Gudrun är det ursprungliga namnet på gjukungen Gunnars syster, måste det ena eller det andra hafva förefunnits som sådant, när sagan klöf sig i en tysk och en nordisk gren, hvarefter i sagans vidare öden någonting måste hafva inträffat, som medförde den påpekade namnomflyttningen.
Äfven denna fråga får sitt svar genom det här framlagda sakförhållandet, att det funnits ett skede i sagoutvecklingen, i eddan representerad af Oddrúnargrátr, under hvilket den gamla Lodbrokssagan sammanträffade med den jämförelsevis nya och med elementer från olika håll sig utvidgande
Sigurdssagan och delvis införlifvades med den.
I Hegelingssagan heter, såsom redan är nämdt, den unge hegelingfurstens syster Gudrun; hans moder heter Hild.
Att Lodbrok och lodbrokiderna äro hegelingar, hæklingar, är ofvanför ådagalagdt.
I en nordisk källa bär Lodbroks moder namnet Hild, utvidgadt till Alfhild, emedan hon enligt källans uppgift var af alfernas slägt.
De dikter, som gjorde Lodbrok till ett med gjukungen Gunnar, måste då också göra Lodbroks syster till ett med Gunnars syster och gifva den senare den förras namn Gudrun.
Hild (Alfhild) gick upp i Grimhild.
Äfven ormgården har från Lodbrokssagan kommit in i Sigurdscykeln.
Den tyska Sigurdssagan vet om ormgården ingenting.
Hade ormgården ursprungligen funnits där, och om det ursprungligen varit Günther-Gunnar, icke Lodbrok, som där sjungit eller slagit harpan under ormarnes bett, skulle detta antagligen aldrig blifvit förgätet, ty episoden är alltför egendomlig och fantasigripande, för att icke behålla den plats den en gång fått.
Besöket, som Gunnar på sin väg till ormgården, gör hos den Rodulf, hvars son bor på Valkaborg, är fördenskull också ursprungligen att hänföra till Lodbrokssagan.
Så äfven hästnamnet Gote.
Hvarken de tyska dikterna eller den ur tyska och nordiska sammanflutna Vilkinasagan, ej ens den poetiska eddans dikter veta, att Gunnars häst skulle hetat Gote.
Uppgiften därom har från den interpolerade Kálfsvisa flutit in i Völsungasagan och prosaiska eddan.
Däremot kan den besynnerliga historien hos Saxo, enligt hvilken Ragnar egde gjutna hästar, metallhästar, med hvilka han åstadkom upplösning i fiendtliga leder, stå i sammanhang med hästnamnet Goti. Jämför participet gotinn, gjuten.
Vi finna hästnamnet
Mór varieradt med Móinn, Móðnir med Móðinn.
Dess närmare kan det ha legat till hands att tolka Goti som Gotinn.
Ett handgripligt intyg om den oreda de båda sagornas sammanblandning under en viss tid vållade föreligger i abboten Nicolaus’ reseskildring (Itinerarium) från medlet af 1100-talet.
När den resande skall omtala italienska staden Lunas märkvärdigheter, säger han, att enligt somliges uppgift var den ormgård, hvari Gunnar sattes, gräfd i Lunas sandfält.
Men i gjukungen Gunnars äfventyr är staden
Luna okänd; däremot intager den en framstående plats i den historierade sagan om Lodbrok och Lodbrokssönerna.
Lodbrok skulle förgäfves sökt intaga Luna; därefter komma hans söner, hämnas hans motgång och intaga staden i den mening, att det är Rom, eller i det uppsåt att fortsätta färden till Rom.