Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni behöfver för öfrigt endast göra ett besök när som helst i en fruntimmers-simskola, så skall nog en intresserad och nitisk siml ära- rinna, om hon märker, att ni har allvar med ert sanningssökande, genast gifva er en liten extra föreställning, som skall häfva edra tvif- vel i den vägen.
Det är visserligen sannt, att ej alla simmer- skor lyckas utbilda sig till den skicklighet, att de kunna utföra de svårare simprofven, dit simning i fruntimmerskläder ooh räddning af drunknande otvifvelaktigt höra.
Men må ingen därför underskatta simkonstens bety- delse äfven för kvinnan!
Oafsedt att med- vetandet att kunna hjälpligt simma alltid skall vid tillfällen af sjöolyckor gifva ett lugn, som ensamt för sig mycket bidrager till farans öfvervinnande, så har ju simkonsten flere andra obestridliga fördelar och behag.
Såsom gym- nastik åstadkommer den, i motsats till flera af våra vanligaste kroppsöfningar, t. ex. skrid- skoåkning och rodd, en synnerligen harmonisk utveckling af kroppen genom att armarne och benen arbeta likformigt, på samma gång bröst- korgen vidgas.
Våra simmares och simmer- skors figurer pläga ock bära vittne därom, helst om de redan från barndomen öfvats i simkonsten.
Vidare medför denna konst be- haget af att kunna bada i djupare och där- för äfven friskare vatten än en bassäng kan erbjuda, man blir oberoende af badhus och långgrunda stränder, och man kan, då man rör sig i simmarens jämna tag, bibehålla kroppsvärmen i vattnet vida längre än eljes och sålunda förlänga njutningen af badets svalka och vederkvickelse.
Äro vi nu någorlunda ense såväl om nyt- tan och behaget af simkonsten för det kvin- liga könet som äfven om möjligheten för detta kön att inhemta och öfva sagda konst i nästan lika stor utsträckning som det manliga, så komma vi till frågan: Huru skall kvinnan lämp- ligast lära sig denna konst?
Jo, svara vi, på sam- ma sätt som mannen, d. v. s. helst genom god undervisning, vare sig i en simskola eller pri- vat.
Det blir därigenom bättre metod, hvar- af åter följer mer uthållighet i simningen, än om man på egen hand lärt sig att » hålla sig uppe », som det heter.
Simskolar för fruntim- mer finnas numera i vårt land nästan på alla de ställen, där en motsvarande anstalt för män inrättats.
I Stockholm erbjudas två läro- anstalter i simning för fruntimmer, nämligen den vid Skeppsholmsbron belägna, af ett an- tal intresserade personer för länge sedan upp- " rättade, och den s. k. Stockholms stads all- männa bad- och siminrättning bakom Ströms- borg.
På båda dessa ställen finnas ändamåls- enliga lokaler samt skickliga och intresserade lärarinnor, som undervisa såväl i de stora allmänna simbassängerna som i de enskilda småbassängerna.
Den förra anstalten, som är äldre och mindre samt endast afsedd för frun- timmer, har numera, sedan Stockholms stad i sin stora nyanlagda badinrättning inrymt äfven det kvinliga könet, en mer privat na- tur och föredrages af detta skäl utaf åtskil- liga fruntimmer och mödrar.
Priset är där för sommaren 5 kronor med simundervisning och tillträde vid hvilken tid som helst på dagen.
En badkostym — sådan begagnas där af alla — kan köpas för 2 kr.
Den är af bomullstrikå och tillräckligt stor för en fullvuxen.
Enstaka simlektioner be- talas med 35 öre, och kostym kan då få hyras.
Den nuvarande föreståndarinnan är språkkunnig, till följd hvaraf anstalten sär- skildt lämpar sig för och äfven ofta får be- sök af utländska damer.
Den andra anstal- ten, som af kommunen anlagts i verklig stor- stads-stil, har upplåtit nära halfva området åt det kvinliga könet.
Här är mera lifligt än vid Skeppsholmen.
Alla Stockholms folk- skolebarn och åtskilliga uppfostringsanstalters elever få här simundervisning för det billiga priset af 1 å 2 kronor för hela sommaren.
D e komma i grupper om 80 stycken, få Vs timmas simlektion — för så vidt lärarekraf- terna förslå — samt marschera så sin väg för att lemna plats åt en ny trupp.
På detta sätt går det oafbrutet från kl. 8 på morgonen till kl. 12 på middagen.
Sedan blir det bättre utrymme för de privata ele- verna.
För dessa är priset 8 kronor för sommaren, hvarmed följer simundervisning, när eleven är under 15 år.
Detta pris ned- sättes dock för de flickor, som tillhöra någon af Stockholms privatskolor.
För dem af det kvinliga könet, som till- bringa sommaren eller åtminstone en del där- af i Stockholm, erbjuda sig sålunda goda tillfällen till en simkurs.
Bor ni på landet i hufvudstadens närhet samt kommunikatio- nerna ej äro alltför ogynsamma, kan ni resa in till staden åtminstone ett par gånger i veckan för att taga er en simlektion.
Ä r ni oförskräckt och energisk, skall det ej behöf- vas så många, kanske blott 10 a 15, innan ni inhemtat tillräckligt för att kunna på egen hand lära er resten.
Har ni döttrar på 7 — 12 år, så låt dem för all del ej försumma att begagna denna lyckliga tidpunkt till inhemtande af den då vanligen så lätt lärda simkonsten.
Den kan blifva afgörande för deras framtida helsa, utseende och — i ett farans ögonblick — för deras lif.
Möter det stora svårigheter att sända in dem till staden, så kan måhända en simlärarinna engageras att resa ut till ert sommarnöje några dagar i veckan och ett för undervisningen passande badställe där anordnas.
Anvisningar på lämpliga lärarinnor samt öfriga råd i den vägen lemnas utan tvifvel vid de kvinliga simskolorna.
Slå sig flere grannar tillsam- mans om saken, blir den ej så dyr.
För dem, som bo långt från en plats, där simundervisning kan erhållas, men som ha den lyckan att ej bo långt från sjö, er- bjuder sig såsom den bästa utvägen att för sommaren eller en del däraf engagera en simlärarinna.
Mot fritt vivre skall kanske en ung hygglig flicka, som genomgått någon af våra fruntimmerssimskolor, åtaga sig denna plats.
Det borde verkligen nu för tiden for- dras af en lärarinna i en familj, att hon kunde undervisa lika väl i simning och skrid- skoåkning som i musik och teckning.
Utan tvifvel skulle det också vara till stor nytta i sanitärt afseende för lärarinnorna själfva, om dylika kroppsöfningar hörde till deras kurs.
Slutligen återstår såsom en sista utväg själfundervisningen.
Mången, åtminstone af det manliga könet, har på den vägen genom tilltagsenhet och energi lärt sig att hålla sig uppe i vattnet.
Men dels blir metoden al- drig så god som under skicklig handledning (att efteråt förbättra själflärda simmare har visat sig mycket svårt), dels kunna de där försöken på egen hand medföra fara, då in- gen simkunnig finnes tillstädes.
Om emel- lertid nödig försiktighet iakttages, kan nog sättet i brist på andra utvägar godkännas.
* * * Idun är ingen sporttidning; men som Idun har större spridning än någon sådan i vårt land, särskildt bland kvinnorna, så ha vi här velat tala några ord i denna viktiga kvinnoanlägenhet.
Och detta just nu, då allt inbjuder till det våta elementet.
Om emel- lertid åtskilliga bland våra läsarinnor fort- farande hysa tvifvel om simkonstens lämplig- het för kvinnan, så bedja vi till slut få gifva dem det rådet: Besök en simskola för flickor, tala med lärarinnorna och se på eleverna!
Redan nästa söndag börjar en rad af upp- visningar vid Stockholms stads siminrättning och fortgår sedan en tid hvarje söndag, hvar- annan gång endast för de kvinliga, hvaran- nan för de manliga eleverna.
Dessa elev- uppvisningar och ännu mer de stora allmänna, som komma i nästa månad, äro verkligen af intresse för den, som nitälskar för att vårt folk erhåller en god fysisk uppfostran.
Och kom ihåg: Om af kvinnans helsa och kraft ett kommande släktes är i hufvudsak beroen- de — och härom äro våra medicinska auk- toriteter sedan länge ense —, så är det äf- ven af utomordenlig vikt att bereda just kvinnan ända från hennes barndom tillfälle till lämpliga kroppsöfningar.
Och bland dessa öfningar är under sommaren ingen att före- draga framför den, om hvilken vi här talat.
Och nu, just nu ha vi sommar!
Sen til!, att Idun med H. Modetidning finnes h o s alla e d r a b e k a n t a!
f ö r b j u d e n frukt.
Skiss af M.
(Ports.)
j C J en första arbetsveckan hade gått tillända.
Annie hade hunnit göra sig hemma- stadd såväl inomhus som i den närma- ste trakten.
Det var ej första gången hon kommit som främling till andras härd.
Ej heller vågade hon hoppas, att det skulle vara den sista.
Det var lördagskväll med helgdagsstäm- ning i själfva luften.
Aftonklockans sista klämtning hade nyss förklingat; gården låg finkrattad, de sista höstblommorna hade ord- nats i vasen på salsbordet.
Annie kände en oemotståndlig längtan att spela, och så snart lampan var tänd, satte hon sig till pianot.
Rolf tog en tidning och slog sig ned för att läsa.
Och Annie spelade.
Det gick raskt undan med det ena not- häftet efter det andra.
Hvilken lättnad att i musiken få ge luft åt alla dessa känslor, som hon gått och samlat på, känslor af sak- nad efter hvad hon aldrig egt, eller af läng- tan efter hvad som kanske alldrig skulle bli hennes; men också känslor af sprittande lef- nadslust, sådana de förnimmas af en icke blaserad tjuguårig ungdom.
Rolf hade lagt ifrån sig tidningen och följde med intresse den spelandes snabba fingrar.
E n ungdomlig värme lyste i hans mörka ögon.
Så lutade han hufvudet mot handen och försjönk i tankar.
Annie hade spelat egentligen blott för sig själf; med det gladde, henne att hennes to- ner äfven funnit vägen till en annans hjärta.
Det var några timmar senare, och hon be- fann sig uppe på sitt rum.
Hon tänkte på de två därnere: han känslig och liflig, hon sluten inom sig själf, kall och gåtlik.
Tyst, hvad var detta?
Några besynnerliga ljud trängde sig upp till hennes öra.
Det lät som stråkdrag öf- ver ostämda strängar.
Nu hördes tydliga toner från en fiol och därefter en melodi, helt svag, men ren och välljudande.
Annie kände igen valsen ur Faust; hon vågade knappt andas af fruktan att förlora en ton.
Morgondagen kom och med den lösningen på gåtan.
» Skulle ni vilja spela duetter tillsammans med mig, fröken Smith? » Han framställde frågan skyggt, nästan tvekande.
» Ni spela- de i går kväll händelsevis några af mina fa- voritstycken.
Då kom jag att tänka på min fiol och mina noter, som legat så länge un- dankastade.
Ser ni, jag har några gamla kära bekanta, Donizetti, Verdi, Gounod med flere. » » Ni har spelat mycket? » frågade Annie.
» Åhja; Agnes och jag spelade tillsammans första året af vårt äktenskap.
» Annie såg frågande på Agnes.
» Skulle det inte plåga e r?
» » Jag tror, det skulle glädja mig, » svarade Agnes.
» Det skulle påminna mig om fordna dagar. » Fordna dagar?
Hon hade alltså ett for- dom, som hon älskade att minnas.
bakom denna stelnade yta rörde sig måhända en värld af känslor.
Det gick något besvärligt med samspelet till en början, men det redde sig efterhand.
De gamle mästarnes verk genomgingos ett efter annat.
Rolf hade ock stor förmåga att i sitt spel inlägga värme och mjukhet.
Hvart- enda stråkdrag liksom frambringade toner ur hans egen själ.
Den aftonen brusade musiken timmar ige- nom på det annars så tysta Videby.
Och Annie kände sig nästan upprymd till sinnes.
Hon förstod, att hur det än kunde gestalta sig, detta nya lifsskede, ensam skulle hon dock aldrig komma att känna sig.
Vintern hade gått förunderligt fort, oak- tadt enformigheten.
Det var förnämligast den husliga trefnaden, som bidragit härtill.
Mellan Annie och fröken Cecilia hade intet vänskaps- förhållande kommit till stånd.
Det fanns inga anknytningspunkter i deras lif och åskåd- ning, och de erforo båda instinktmässigt vid första ögonblicket, att de ingenting kunde bli för hvarandra.
Med pastor Helmer och herr Gregerson hade Annie gjort bekantskap, då de gästat Videby vid de regelbundna virapartierna.
Pa- storn föreföll henne torr och motbjudande.
De bytte sällan ord med hvarandra, om ej för att disputera.
Med herr Gregerson stod hon däremot på bättre fot.
Det hade blifvit en vana, att han efter supén bedt henne spela några musik- stycken, hvilket hon ock gärna gjorde.
Det svåra nerflidande, som länge plågat Agnes, hade snarare ökats än minskats och ännu mera isolerat henne från omgifningen.
Också hade ej Annie kommit henne stort närmare än under de första dagarne af sin vistelse inom familjen.
H o n hyste beundran och aktning för detta gåtfulla väsen, som med ovanlig själsstyrka ensam bar sina lidanden, utan klagan, utan fordringar.
Med Rolf åter var det annorlunda.
Mu- siken hade strax i början närmat de båda till hvarandra, och så småningom hade ett i viss mån förtroligt förhållande uppstått mel- lan dem.
Att det var helt oskyldigt, därom var Annie fullt öfvertygad.
Men hon besvä- rades dock stundom däraf och drog sig till- baka i skyddet af en konstlad köld.
För öfrigt gjorde hon sig ej närmare reda för, hvari detta förhållande bestod.
Det låg som en lätt genomskinlig slöja i luften om- kring dem.
Det brände på hennes kinder, då hon kände hans blick följa sig — och när gjorde den ej det?
— • för öfrigt var det intet — intet.
Annie hade gjort en promenad i grann- skapet och gick nu, djupt försjunken i tan- kar, på den smala strandvägen utmed sundet helt nära Videby.
» Fröken Smith! » Hon vände åt sidan, därifrån rösten kom.
Det var Rolf, som höll på att ösa en båt vid bryggan.
» Kom och följ med till utgården på andra sidan sundet. » » Jag vet i n t e.
» Han hade sprungit upp på bryggan och stod framför henne.
» Hvarför tvekar ni? » » Det är kanske inte passande. » » Bah, passande!
Hvem frågar efter det här!
Människor, säger ni.
Det finns j u knappt några på trakten, och hvad skulle det angå dem för öfrigt!
Men det är så med er kvin- nor.
Ni ska ' alltid rådfråga samvetet först, om det är passande, vore än lusten aldrig så stark.
Nå, ni har naturligtvis er fria vilja.
Jag begär ingen uppoffring.
Ja eller nej! » » Nåväl, jag följer med. » Knappt var detta sagdt, förrän Rolf med kraftig arm lyfte henne ned i båten, hoppade själf efter och sköt ut från land.
Hur dumt var det ej, detta tvekande.
Hvarför ej säga ett bestämdt nej genast, då hon ansåg det vara orätt att följa med!
Hon visste, att detta nej skulle framkallat moln på hans öppna panna och fördystrat hans blick.
Nu var dock öfverflödigt att reflektera där- öfver.
D e skämtade och skrattade och märkte ej ett lätt åkdon, som från motsatt håll på stran- den närmade sig Videby.
I vagnen satt Cecilia, körande med egen stadig hand sin springare.
Hon svängde upp på gården och stannade framför trappan.
Hon gick direkt in till Agnes.
» Det var så förskräckligt tråkigt hemma i prostgården », började hon efter öflig helsning, » och därför kommer jag till dig för att äta middag. » » D u är välkommen, » sade Agnes leende.
» Jag vill göra, hvad jag kan, för att roa dig.
Rolf och fröken Smith skola ock säkert göra sitt till.
För närvarande äro de väl ute, för- modar jag, hvar på sitt håll. » » Ja, de äro ute, men inte hvar på sitt håll.
Jag såg dem just tillsammans ute på sjön. » » Nå, då komma de snart.
Jag antar, att de sett dig komma. » » Visst inte!
D e hade så muntert tillsam- mans, att de hvarken hörde eller sågo.
Det kommer nog att dröja. » Det låg bra mycken spetsighet i tonen, men Agnes märkte det icke, eller låtsade åt- minstone ej märka det.
Efter en rundlig timme kommo de till- baka, särdeles upplifvade af färden.
Ingen af dem fäste sig vid Cecilias satiriska utfall med anledning af deras utflykt.
Efter middagen blef fråga om, hvad man skulle roa sig med.
» Om vi skulle läsa högt en stund, » före- slog Agnes.
Cecilia rynkade på näsan och skakade på hufvudet.
» Kanske ni vill höra en duett? » frågade Rolf.
» Nej tack!
Jag tror inte jag förstår mig på det där pjunket.
Låt oss hällre få en ärlig » bondtolfva » på fyra man hand. » Rolf och Annie vexlade ofrivilligt en hastig blick, som dock icke undgick Cecilia.
A f artighet mot gästen, om ock icke af böjelse, efterkom man hennes önskan och ef- termiddagen tillbragtes vid spelbordet.
(Forts.) Frureformen.
J |l ?ed » frureformen » menar jag icke ett för.- II slag att förvandla alla fröknar till fruar.
Nej, fröknarna må, gärna för mig, till lefnadens afton få fägna sig åt sin jung- fruliga titel.
Lika litet afser mitt förslag att upp- höja de nuvarande » madamerna » till fruar.
Nej bevars, då vet jag, att jag skulle ha emot mig hela den respektabla och kompakta majoriteten af våra fruar.
Jag ville endast föreslå, att hvar och en, som är fru, helt enkelt skall kallas fru — och detta är j u icke någonting alltför revolutio- närt?
Jag resonerer helt enkelt så här: antingen är det en heder för hustrun att bära sin mans namn, och då äro alla titlar öfverflödiga, eller ock är det icke en heder — o c b då kunna väl inga titlar förbättra saken.
Jag har ofta sökt utfundera ett skäl för bibehål- landet af denna sed, men ej lyckats finna något sådant.
Kittlar det fåfängan att få höra en titel, så måtte det väl i lika hög grad stöta örat — o m man har det ringaste sinne för harmoniska ljud — att höra sådana ord som landshöfding- skan, assessorskan, kommerserådinnan, kronofogd- skan, tullförvalterskan o.
s. v, Aldrig i världen kan väl en människa på allvar njuta af att bli kallad presidentska, generaldirektörska, borgmästa- rirma eller apotekerska.
Vi hafva visserligen ej några » Frauoberappelations- gerichtsräthin », såsom jag en gång såg skrifvet på min grannes dörrplåt i Tyskland, där jag äfven hörde en skorsteusfejares maka kallas » Frau ka- rriinräthin ».
Med den förstnämnda tyska titeln kan måhända generalkrigskommissariatskan mäta sig, och blott vi hinna ännu litet längre i vår sträfvan efter allt » europeiskt », så kan nog en sådan komma i svang också här.
Jag medger, att vi ha också trefliga och husliga titlar såsom t. ex. kammarrådimia, ty jag vill in- galunda förmena hvarken man eller kvinua att råda öfver sin kammare.
Men så ega vi åter an- dra, såsom krigsrådinna och statsrådinna, mot hvilka det kunde anmärkas, att den första stöter litet för mycket på kämpakraft, och den senare tyder på en utvidgning af kvinnans rättigheter, som tillsvidare existerar endast i form af fromma önskningar.
Man påstår visserligen, att mången fru är herre i sitt hus, och att hennes myndighet sträcker sig ända in i ämbetsrummet.
Nåväl, gör hon gagnet, så gif henne äfven namnet, gärna för mig, men oförändradt, utan någon vanprydande ändelse.
De äldre bland oss påminna sig utan tvifvel den märkliga frökenreformen, som på sin tid satte alla sinnen i jäsning.
Det var j u också något oerhördt, ett himmelskriande intrång på hvarje välboren frökens rättigheter.
Hvad nytta hade hon af att hennes ättefader varit känd — o m också icke med redan då krutet uppfanns, o m första bästa borgartös, j a kanske till och med hen- nes egen sömmerska, skulle få gå o c h ståta med hennes privategendom, den heliga frökentiteln?
Med bitter ironi talades därför i början o m » hus- hållsfröknar », » butikfröknar » m. m., men slutligen fick m a n finna sig i det oundvikliga, och numera är mamsellen, lik Karl den tolftes minne i Nor- den, » snart en saga blott ».
Ja, så var det för 25 år sedan, men nu höra j u reformer till ordningen för dagen, o c h ordet har alls ingen farlig klang numera.
Därför kan jag också utan fruktan komma fram med mina funderingar.
Betänk, att jag icke föreslagit ett bort- lemnande af alla titlar!
Männen må fortfarande bära dem, med eller utan förtjänst, d. v. s. då de beteckna hans verkliga ämbete, eller då de be- teckna ingenting.
Men fruarna, som ha ingen del i männens ämbeten, borde icke heller ha någon del i deras ämbetstitlar.
Det är dock icke ofta en gift kvinna får bära den enkla o c h vackra titeln fru.
Stundom till lust och stundom till leda, får hon bära alla möj- liga och omöjliga manliga titlar och ämbetsnamn, försedda med den mindre välklingande ändeisen » skan ».
Alt samtalet vore ledigare och sällskapslifvet likaså utan de välsignade titlarne är en allmänt känd sak, men lika allmänt har man ej insett, huru mycken tid som kunde besparas, o m de af- skaffades.
Det vore allt skäl att betänka detta o c h ihågkomma, att tid är pengar.
Hvilken hus- moder har ej erfarit den förargelsen att se sin tjänarinna, som hon skickat på ett litet ärende, dröja en hel evighet på färden.
Detta kan stun- dom vara tjänarinnans fel, men ibland också de många och långa titlarnes skuld.
Hvad hjälper det t. ex. en stackars flicka, att hon har flinka ben, då hon är anbefalld att gå till granngården och framföra ett budskap så här: » Protokollssekreterskan bad helsa magistratssekre- tererskan o c h begärde det där spetsprofvet, som magistratssekretererskan lofvat låna protokollssek- retererskan.
Protokollsekreterskan skulle nog kom- mit själf, men öfverstekammarjunkerskan, öfverste- löjtnanskan och generaldirektörskan ha just kom- mit till protokollssekretererskan ».
Om flickans tunga också ej är ovan vid de långa och främmande benäm- ningarne, tager det en god stund att nysta ur sig hela denna ramsa, under det matmodern väntar
och undrar, hvarför människan ej kommit hem ännu, o c h alls icke betänker, att det är titlar- nes fel.
Ärade läsare, tagen nu detta i all ödmjukhet framställda förslag och dessa i all enfald fram- hållna synpunkter i välvilligt öfvervägande.
I våra dagar ömmar j u enhvar för den gifta kvin- nans i många afseenden så sorgliga belägenhet.
Öka därför ej ytterligare hennes börda genom att kalla henne till exempel — (H. o.
Direktorska.
] S [ä ä s.
för Idun af J.
(Forts. o. slut fr. föreg.
n:r.)
^XDen efter middagen lediga stunden till- bringas vanligen i Vanhems läsesalong vid det med tidningar rikt försedda bordet och biblioteket.
Någon sångfågel slår sina dril- lar borta vid pianot och aflöses af en duett på fiol och piano.
Inne i skrifrummet äro alla platser mer än upptagna, och brådt är där, ty posten går strax efter sex.
Det synes, att man ej har tid att skrifva mycket, ty brefkort och kortbref finna mest använd- ning.
— Ute i parken på » Kaffekullen » har en jublande liten skara slagit sig samman — ej i ro — vid en doftande kopp kaffe med » småbröd » och skaffat sig okränkt privile- gium på att ha roligt en stund.
Man finner snart, att det är elitkåren af ungdomen på Nääs, som vill njuta ett friskt lif i en frisk, härlig natur.
— Men allt emellanåt under glammet flyger en och annan vaksam blick på kloekan, och då hon lider mot half sju, bryter man upp från alla håll för att i föreläs- ningssalen på seminarium eller på någon af de närbelägna kullarne, om vädret är vac- kert — åhöra en föreläsning om Pestalozzi eller diskussion om något, som rör slöjden.
Under ruskigt väder samlas ibland åter ska- ran efter aftonvarden i föreläsningssalen för att höra någon af kurskamraterna i ett före- drag utveckla något ämne, och särskildt starkt blir naturligtvis intresset, då någon af främ- lingarna uppträder.
De aftnar, som ej på sätt, som ofvan nämnts, äro upptagna, tillbringas vanligen af » de stadiga » i sällskapsrummen på Vänhem, under det ungdomen tar en promenad till fots i omgifningarne eller gör båtfärder på på den vackra sjön Säfvelången - ned åt Flöda eller bort åt Tollered, där skogsbackar och leende stränder locka så inbjudande och åter- tona med mångdubbelt eko de friska sångerna från sjön.
Någon gång, särskildt af annat oupptagna lördags- och söndagsaftnar, anord- nas gemensam aftonunderhållning med sång, musik, deklamation och korta föredrag.
Jag har dristat mig framställa detta utan fruktan att därmed måla lifvet på Nääs allt för mycket » til lyst ».
Den som här ofvan vill sätta sig in i den dagliga arbetsordnin- gen, måste finna, att en kurs vid Nääs är detsamma som sex veckors ansträngande och ihärdigt arbete.
Seminariets föreståndare sö- ker också med hänsyn härtill uteslutande bereda plats för sådana inträdessökande, hvil- kas fysiska utveckling ej lider af ett arbete, som fordrar friska tag; och man får ej undra öfver, om han af inträdessökande damer stäl- ler ett läkareintyg om förmåga att uthärda ifrågavarande arbete som en oeftergiflig for- dran.
Det torde också utan skryt kunna sägas, att de svenska damer, som besöka an- stalten, nästan utan undantag reda sig ut- märkt bra och resa därifrån ej mindre friska och kraftiga, än de kommo dit.
Samma är för- hållandet med finskorna.
Hvad för öfrigt läroanstaltens undervisning och organisation beträffar, är allt så systema- tiskt ända in i minsta detalj, att få, om ens någon läroanstalt af hvad slag det vara må, lär kunna jämföras med denna.
Skulle nå- gon anmärkning göras, pröfvas den genast omsorgsfullt och — om den anses befogad — - föranleder åsyftad verkan.