Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Östergöttands Län. . 5 34 getter, sorn inom Länet underhålles, och hvaraf sig visar att Öfverhufvud, för hvarje helt hemman, finnas ej fullt 4 hästar, något mera än 4 oxar, nära 10 kor, mera än 3 af ungboskap, mera än 12 får, samt nära 7 svin.
Getter finnas blott uti några vissa trakter af Länets skogbeväxta delar.
Då emedlertid hemmanens areal är så olika, att hemman finnas med flere tusende tunnelands ägorymd, under det att mångå blott hafva 50 lill 60 tunneland, så lemnar en sådan beräkning som den förestående, ingen riktig ledning till någon säker slutsats.
Kunna uppgiflerne uppå antalet kreatur antagas för riktige, så lemnar jemförelsen emellan antalet kreatur och antalet invånare inom Provinsen säkrare grund för beräkning ocb bedömande af den ekonomiska ställningen.
Under denna synpunkt sammanslås antalet på landet och i städerne, och deraf visar sig att för 9 invånare finnes 1 häst, för 8 finnes 1 oxe, för 4 nära nog 1 ko, för 11 finnes 1 af ungboskap och derutöfver, för 3 finnes nära nog 1 får, för 5 å 6 finnes 1 svinkrealur.
Fä räfveln uppfyller således ej ortens behofver af ull till förbrukande kläder.
Jemföres antalet ungboskap med antalet oxar och kor, så visar sig att då en af ungboskap finnes för hvarje 3 af kor, så kan ko-ladugården genom ortens egen afvel fullt underhållas, men oxarne ej; hvarföre de ock till största antalet köpas från Småland.
Deraf visar sig ock, att betydligt af slagtboskap måste köpas från andre orter; men att ladugårds-afkasLningen i öfrigt måste vara fullt tillräcklig för ortens behof.
Det på Tabellen för landet uppförde utsäde och den deraf beräknade spanmåls-afkastningen äga föga trovärdighet, fastän dessa uppgifter omsorgsfullt af vederbörande samlats.
Hufvudsakliga orsakerne dertill äro, att en stor mängd af mindre jordbrukare icke känna beloppet af egen jords afkastning, alt denna afkastning är så högst olika ena året mot det andra, alt ingen uppgift kan blifva fullt säker; samt att mängden jordbrukare icke finna sig vid att uppgifva förhållandet med deras utsäde och skörd.
Derföre kunna alla sådane beräkningar blott blifva approximative; men de uti Tabellen utförde summor äro icke ens detta med någon tillförlitlighet.
Tabellen upptager nemligen såsom behållen afkastning utöfver utsädet 280,000 tunnor råg och korn, hvilka sammanlagde med stadsjordens afkastning 3,900 tunnor ge nära 284,000 tunnor råg och korn.
Man vet alt förbrukningen af dessa sädesslag uti denna landsort kan beräknas lill 2 tunnor öfverhufvud för hvarje person af 15 år eller derutöfver, och man kan antaga fullt ut 1 tunna öfverhufvud för hvarje person under denna ålder.
Då invånarnes antal är 35 200,000, hvaraf 68,000 under 15 år, så bör spanmåls-åtgången beräknas lill 332,000 tunnor af råg och korn.
Högst få år kunna uppgifvas, då ej Länets afkastning uti dessa sädesslag varit för invånarnes behof tillräckligt, och vanligtvis försäljas härifrån till andre orter månge tusende tunnor deraf; hvarföre en medeltals-beräkning utaf spanmåls-afkaslningen i råg och korn, snarare angilver 350 å 360,000 tunnor såsom säker årlig behållning utöfver utsädet.
I samma förhållande torde afkastningen uti de öfrige sädesslagen böra tillökas, och således de 508,000 tunnor span mål, hvilka enligt inkomne uppgifter äro antecknade, böra beräknas till en behållen afkastning af vid pass 640,000 tunnor.
De uti labellerne uppförde 250,000 tunnor poläler behållen afkastning utöfver utsädet, kunna med all visshet anses lill 400,000 tunnor i verkligheten.
Sanningen är omöjlig att utreda, helst saken i sig sjelft beror af oberäkneliga omständigheters växlande inverkan.
Uppskaltadt värde af Länets fastigheter är uti tabellerne infördt i enlighet med Taxerings-längderne, hvilka för städerna väl utvisa ungefärligen verkliga värdet af hus och tomter och jord, med den summa af 4 millioner, hvartill detsamma med visshet kan antagas; och måhända äfven för bruk, grufvor, fisken, qvarnar, fabriker på landet m. m. i det närmaste öfverensstämmande med värdet nemligen 2f millioner; men hvad jordegendom i allmänhet beträffar, så uttrycka taxeringslängderne numera ej den förefintliga verkligheten.
Det taxeringsvärde, som för mera än tjuge år sedan antogs, bibehålles ännu hufvudsakligen oförändradt, ehuru tiderna medfört ganska betydliga förändringar i verkliga värdet, derigenom alt jorden på de flesta orter sligil högst betydligt i pris
Delta jordens ökade pris är likväl uti några härader tämligen ringa, under det att värdet uti andra blifvit fördubbladt, och i synnerhet har det ökats uti en del trakter, der god jordmån är förenad med skogstillgång.
De 24f millioner hvartill 5,485 hemman med tillhörande lägenheter samt utjordar m. m. äro taxerade, gifva ett medelvärde af något mera än 4,000 R:dr per hemman, hvaremot man kan antaga, med säkerhet, alt försäljningspriserne öfverhufvud uppgå till dubbla summan.
Hela Länets fastighetsvärde kan under närvarande tidpunkt räknas bestiga sig till 50 millioner.
Statsbidragens belopp är utfördt uti underdånigst bifogade tabeller, beräknadt dels till hvad kontanta utgiften sig bestiger, dels efter medeltalet af markegångsprisen på alla persedlar, som uti årliga markegångs-taxorne upp - 36 tagas, samt för sådant som deruti ejomnämnes, efter de grunder, hvilka man ansett vara riktigaste mätarne af hvarje åliggande onus.
Personella skydds-afgiften drabbar visserligen den fattige lika med den rike, men föranleder ej till någon rättvis klagan, enär den utgår såsom fästad vid den förmåga som den fattige äger i likhet med den rikare, och den sist— nämdes alla åtnjutande beqvämligheter samt öfrig egendom derjemte särskilt beskattas.
Bevillning af tjenstemäns löner och arfvod.en är under vanliga tider ett i sig sjelft förundransvärd! afdrag från de anslag man ansett nödige för statens tjenstemän; hvilket under krigstid, eller då statsverket är i betryck, finner många rättsenliga skäl för sig, men under närvarande ställning inga, blott vanans dimmor.
Bevillningen af jordbruket öfverklagas ingalunda, men den af arbetsfolk och backstugusittare öfverklagas allmänneligen, såsom betungande den falLigaste klassen utöfver rätt och billighet.
Den borttager ofta värdet af en veckas föda ftån de hushåll, der födan för hvarje stundande dag måste vinnas genom den föregåendes arbete, och der snarare lindring erfordras än tillökad skatt kan bäras.
Erfarenheten visar ock alt denna bevillning icke befordrar det ändamål, som troligen derigenom varit afsedt, nemligen hinder mot backstugors uppkomst; de uppkomma såsom nödvändig följd af folkökningen uti ett glest bebodt, vidsträckt och magert land, och anläggaren tänker mera på att få tak öfver hufvudet, än på deraf efteråt härflytande utlagor, i den öfvertygelse att de insigtsfulle män, som pröfva och afgöra om skatterne, icke utgå från orättvisa grunder, helst när frågan är om skatt på de fattigaste.
Backstugusittaren kan ej föreställa sig, att de mest philantropiska afsigter ofta medföra motsatsen af hvad man ämnat åstadkomma.
Bevillningen af näringarue oell af borgerlig rörelse medför ringa tunga för den förmögnare, helst han sjelf bestämmer det belopp, hvartill han anser sin inkomst böra skattas; för den mindre förmögne och den fattigare, som ej vill afsäga sig sin burskapsrält, är den deremot drygare och vill föranleda lill missbruk af den, vissa förhållanden medgifne, nedsättning till ringare minimi-nfgifter.
Bevillningen af kapitaler, bolag m. m. synes alla högst billig; men den af testamenten och gåfvor som egentligen är ett, mot den upplystare stats-ekonomiens läror stridande, sätt att förminska redan samladtoch fruktbärande kapital, och hvars verkan således är minskning, i.sin mån, af deli befintliga national-förmögenheten, denna bevillning har äfven väl den verkan alt leda till undergräfvande af laglydnaden.
Genom enskilla öfverenskommelser och underlåten lagfart, samt på många andra mera och mindre 37 fmlliga salt, kringgås ellen- undvikes ofta lagbudet, hvars verkan således ej visiir sig gynsam lör befordrandet af det allmänna bästa.
Bränvins-brännings-afgiften, hvars indelning uti mångå särskilta klasser och livars omständliga bestämmelser genom flerfaldiga föreskrifter äfven loide minsta saker bevisa, alt man sökt med största noggranhet afväga skatten! mot tillverkningen; samt bestämmelserna af tiden för bränvins-bränningens ulöfvande, hvilka genom dess inskränkning lill 6 månader bevisa, att man sökt åstadkomma en minskning uti sjelfva lill verknings-myckenheten; de hafva ingalunda uppfyllt afsigterna.
Snillets uppfinningar jäfva hvarje förutseende af detaljerna vid brän vins-bränningens verkställande, och nya inrättningar hafva medfört möjligheten att med redskap af lägre klass tillverka mera än som påräknats för de af en högre, samt på 6 månader mera än som påräknats kunna ske på 8.
De hinder, som uti beskattnings-grunderna läggas för en större konstfärdighets begagnande, sporra uppfinningsgåfvan och tillvägabringa oförväntade resultat.
När härjemte tages i betraktande, alt hvarje förändring uti författningarne om skatten å de särskilte slagen af redskap medför kostnader, hvaraf ingen produet uppkommer, och hvilka derföre äro en nationabförlust, så synes den tanken ej vara utan sin riktighet, att bränvins-brännings-beskattningen lämpligast sker, genom vanlig enkel redskaps beskattning efter pannerymden, men förändrad eller sammansatt redskaps genom beskattning af dervid begagnade tillmäsknings-kärl.
Grundskatlerne, nemligen jordeboks- och hemmantals-räntan, kronolionden och afradsspannemålen, äro de mest tryckande af statsbidragen uti sådane orter, der odlingen varit störst den tid dessa skatters belopp stadgades, och hvaribland ^Vikbolandet bör räknas i främsta rummet med sina inskränkta ägovidder och dryga grundräntor.
Sättet, på hvilket uppbörden af dessa grundskatter sker, är i allmänhet för den skattdragande ganska lindrigt; fastän det, för de till tjenstemäns löning eller särskilta stiftelser anslagne mindre hemmansägare kan vara besvärligare och drygare, dels genom skyldigheten att forsla en mindre qvantitet spannmål längre väg, dels genom skyldigheten, att, äfven under missväxtår, lefverera spannmål in natura till samma qvantitet som under ett godt år.
Det synes föga förnuftsenligt, att i samma mån jordbrukarens tillgångar äro mindre än vanligt, beloppet af hans ulskylder skall vara större än vanligt; men vanan har bortnött eflertankan i detta afseende, och den skattdragande finner ej något att härvid erinra.
Deremot har han mycket att erinra dervid, att hans spannmål, ehuru väl rengjord, 38 torr och ganska vigtig, likväl understundom ej anses magazinsgild derföre att den icke är fri från någre annars oskadlige frön.
Något närmare bestämmande i detta afseende vore af nytta, så väl för den skattskyldige som för Magazins-förvaltaren.
Likaså gör vanan att skattdragande icke beklagar sig öfver svårigheterna för honom att kontrollera riktigheten af den summa, hvarföre han debiteras under alla de föråldrade titllar, som ingå uti jordebokspersedlarne, och hvaraf många bära vilne om ett ursprung under helt andra förhållanden än de nuvarande.
Bibehållandet af dessa mångfaldiga, olämpliga titlar, förorsakar emedlertid arbete och svårigheter uti räkenskaperna, som äro tidsödande och kunna anses vara sjelfskapade; förenklingen är lätt och nödig.
Uppbördskostnaden för Statsverket är vanligtvis ganska ringa, och kan anses till omkring 2 procent af uppbörds-beloppet; men de år, då afsättningen af spanmål är trög, ingår betydligt af denna vara uti Kronans Magasiner, och då kan måhända 10 å 12 procent på spanmålens värde afgå, någongång mera.
Ehuru nästan alla utgående skatter äro att anse såsom improducliva utgifter, och således betungande samhället i sin helhet och förminskande dess egentliga årliga behållning, så äro de likväl ej något hinder för jordbrukets flor och förbältringarne deruti, lika litet som ett utgående arrende är ett hinder för jordbrukets fullkomnande vid utarrenderad egendom.
Allmänna anstalter till ordningens vidmakthållande äro uti detta
Län ej andre än hvad lag, författningar och inslructioner ålägga vederbörande tjenstemän att städse iakttaga, och hvilket äfvenväl uppfyller dermed åsyftade ändamål, så vidt som oordningar på förhand låta sig förekommas.
Sammanhang härmed egande anstalter äro häkten och korrektionshus.
Länshäktet uti Linköping har 12 rum, lillräcklige för behofvet, när de till Pionnier-corpsen samt till korrektions-inrättningarne dömde försvarslöse personer få dit afsändas.
Men då sådant ej får ske, utan äfven dessa skola uti det lill ett inskränktare ändamål afsedde häktet förvaras, så måste det blifva öfverfyldt.
Olägenheten af trängsel förenar sig med den af sysslolöshet, emedan hvarken utrymmet eller antalet af personal som har tillsyn öfver de häktade, medgifva deras ändamålsenliga och ständiga sysselsättande, hvilket likväl borde äga rum.
Men författningen, som härom förordnar, kan ej uppfylla hvad dermed åsyftas, enär den ej varit åtföljd utaf tillökning i nödig uppsigt och nödigt utrymme.
De häktades arbete hos enskilte före - 39 kommer blott vissa årstider i ganska inskränkt mått.
Förutan sådane försvarslöse, som bordt lill arbetsinrättningar öfversändas, har antalet af de på Länshäktet åren 1833 lill 1837 års slut förvarade dömde, under ransakning eller på högre rätts pröfning beroende personer, öfverhufvud dagligen uppgått til! omkring 40 stycken.
För 11 å 12 år sedan, då Länets folkmängd utgjorde 15 a 16,000 personer mindre än nu, var vanliga antalet äfvenväl omkring 40, hvilka båda förhållanden med hvarandra jern förde skulle kunna anses såsom ett säkert bevis på tilltagande moralitet, förbättring uti sederna och allmännare utbredd sund upplysning.
Året 1838 bar likväl medfört en större mängd mindre stölder, och förenämde brottslingars dagliga antal har derunder öfverhufvud uppgått till närmare 50 stycken.
Lifsmedlens ökade dyrhet under delta år torde vara närmaste orsaken till ett sådant sämre förhållande, helst många af förenämde stölder bestått uti tillgripandet af ätliga varor till ett ringa värde.
Emedlertid kan dock häraf slutas, att moraliteten ej visar sig skrida tillbaka, om än den icke går framåt med så säkra steg, som det vore att önska.
Stadshäkte förvarar brottslingar från staden ensamt, och är för ändamålet tillräckligt.
Uti Norrköping är korrektionshus för qvinnor, hvilka der hållas lill arbete och sedlighet.
Från de flesta af Rikets sydliga provinser ditskickas alla dem sorn lill arbete dömmas, och antalet korrektions-hjon har för åren 1833 till och med 1837 öfverhufvud utgjort 160 å 180 stycken.
De sysselsättas egentligast med sådane arbeten, som höra till klädestillverkningen, och hvilka reqvireras af stadens fabrikanter som då lemna nödige materialier.
Hela beräkningen utgöres af 3 personer på detta tämligen aflägset belägna ställe, uti den af Fabriksarbetare uppfyllda staden, hvarest ingen garnison finnes.
Likväl äro ordningen och lydnaden så fullständige som de någorstädes kunna förväntas, hvilket i hög grad villnar så väl till fördel för behandlingssättet i allmänhet som för korrektions-hjonens laglydiga lynne, och folkets kärlek för allmän ordning.
Samma kärlek för ordningen har äfven förmått aktade män inom staden, att utan arfvode åtaga sig styrelsen af inrättningen.
Uti Linköping är en, af enskilta fonder stiftad, Länet tillhörig, mindre korrektions-inrättning, der sådane vanartade försvarslöse som ej begått brott, samt om hvilkas förbättring och öfvergående lill sedligare vanor man ännu har något hopp, kunna på kortare tid inlagas och lill arbete hållas.
Utrym - 40 niet är inskränkt och antalet jemväl.
Det uppgår vanligen till 6 å 8 stycken, stundom äfven mindre, någongång mera.
Styrelsen deraf har emoltagits af aktade män inom staden, hvilka utan arfvode förvalta denna anstalt, som har eget hus och en kontant fond af nära 7,700 R:dr Banko.
Lösdrifveri och försvarslöshet vidlåda vissa orter inom
Länet, der förutvarande förhållanden som lemnat arbetsförtjenst, sedermera upphört eller der något större antal bostäder ulan erforderlig jordrymd hafva uppstått.
De trakter åter, hvarest backstugorne äro sällsyntare, der är ock lösdrifveri och försvarslöshet mera sällsynt.
Oöfvervinnerliga svårigheter möta vid oviikorliga tillämpningen af 1833 års författning, huru med försvarslöse personer förhållas ma, dels deruti alt Länets häkten icke lemna utrymme för hysandet af de tusende personer, hvilka efter man-talsskrifningarnes slut anmälas vara försvarslöse och således enligt
Författningens ordalydelse skulle blifva till allmänt arbete förfallne; dels ock deruti, alt allmänna känslan nekar att anse medellöshet och en olycklig belägenhet, vara tillräcklige skäl för samhället att från sig utesluta en i öfrigt oskadlig medlem, likasom han vore en grof brottsling.
Allmänna känslan tillägger den medellöse, hvars hela egendom beslår uti ärlighet och arbetsförmåga, en lika rätt till fritt användande deraf, som den lyckligare lottade äger att använda sina jordagods eller sima kontanta kapitaler; och denna känsla vill ej medgifva utsträckandet af ägande-rättens helgd derhän, att samhället kan låta inspärra den medellöse blott derföre att han ej äger någon annan egendom att mista, än sin egen frihet.
Verkan af förenämde författning är således icke lycklig, enär den i visst afseende står i strid med allmänna begreppen om rätt, och enär dess fulla verkställighet ej låter sig göra.
Ehuru välmåga allmännast råder, så äger detta Län, utom mindre förntögne, äfvenväl en talrik klass fattige, helst uti städerne, och uti någre derintill gränsande socknar.
Antalet af dem, hvilka åtnjuta större eller mindre underhåll genom fattigvården, utgjorde år 1836, enligt de officiella handlingar som ligga till grund för derom år 1837 afgifven underdånig berättelse, sammanräknadt för hela Länet 5,528 personer, hvaraf 1,854 mankön och 3,674 af qvinkön, eller 1 på 36 af hela folkmängden.
Uti städerne är det 2 på 51 personer och på landsbygden 2 på 76.
Dessa fattige dels underhållas på allmänna inrättningar, dels understödjas genom sammanskott och a£- gifter.
De senare utgjorde 3,983 och de förra 1,545 personer. 2,210 till ar - 41 bete oförmögne hafva underhållits med 26,647 R:dr Banko, eller öfverhufvud något utöfver 12 R:dr Banko person, utgörande värdet af nära 2 tunnor span mål, enligt då varande priser.
2,151 mindre arbetsföre hafva erhållit understöd med 13,148 R:dr och 1,167 tillfälligtvis behöfvande med 6,128 R:dr.
För städernes 789 fattige åtgick vid pass 14,500 R:dr eller 18!
R:dr person, och för landsbyggdens 4,739 åtgick vid pass 31,600
R:dr eller 6?
R:dr personen.
Den ringa kostnad, hvarmed fattigvården bestrides, skulle vara otillräcklig om ej enskildta välgörenheten lade sin gåfva dertill, genom tidtals skeende matskott eller andre frivillige bidrag, som ej uti räkning uppföras, och om ej organisationen af fattigvården dervid toge uti anspiåk så väl slägtirigars, husbönders eller andre bekantes tillfälliga hjelp, som fattighjonets egen i möjligaste motto utsträckta förmåga att till sitt uppehälle bidraga.
Genom (åtligstyrelsernes sammansättning af personer, som känna de behöfvande och deras tillgångar, krafter och understundom ägande utvägar att från närskylde erhålla något slags understöd, äfvensom möjligheten att på det minst betungande sätt anskaffa hvad sorn derutöfver erfordras för fattigvården; samt genom den fattigstyrelserne förbehållne rätt, att bifalla eller afslå understöd, förhöja eller förminska dess belopp, har det blifvit möjligt, alt hålla kostnaderne så låga som de ofvan uppgifne.
Med all visshet kan förutses, alt hvarje förändring uti allmänna sättet för fattigvårdens meddelande, skulle medföra ökade kostnader utan att lokala förbättringars nytta derföre kan förnekas.
Till fattigvårdens underhjelpande äro många större och mindre donationer gjorde, hvilka bestå dels uti hemman och hemmansdelar, dels uti penningar, dels ock uti byggnader och jordstycken.
Förutan flere andre betydande donationer, som på sednare åren gjorts, är en fond af 30,000 R:dr Banko, donerad utaf Åldermannen Fagerberg, till förmån för fattige inom Torpa och Asby församlingar.
Halfva räntebeloppet af fonden anslås årligen till understöd vid bosättning åt personer af ai betsklassen inom dessa församlingar, då de ingå äktenskap, och gjort sig kände för goda seder och arbetsamhet.
Andra hälften anslås årligen till understöd åt vanföre, bräcklige eller ålderstigne, som ej sjelfve kunna sig försörja.
Sammanräknade uppgå donationerne till ett belopp af 300 å 350,000 R:dr Banko.
Afkastningen derutaf Femårs-Berättels< fr.
Östergötlanda Län. '
^ 42 är inbegripen uti förulnätnde kostnader för fattigvården, men deruti är icke inräknadt räntan på förlagskoslnaden för de till falligimättningar uppförde byggnader i slädei ne, eller de uti nästan hvarje socken befintlige fattigstugor.
Huruvida dessa fa tl ig vå rd s-a usta
I ler uppfylla ändamålet, är ej tvifvelaktigt, såvida man inskränker ändamålet till torftigt uppehälle för vanföre eller orkeslöse, eller värnlösa bani.
Utsträckes anspråken på fattigvård derhän, att den bör ombesörja sysselsättning för alla dem, som af brist på arbete äro behöfvande; att den bör draga försorg för vårdslösade barns upp fostran, samt förhindra allt tiggeri, då är deremot deras otillräcklighet i allmänhet ganska påtaglig, ehuru en del socknar äfven i det afseendet genom särskildta anstalter uppfylla allt hvad som kan förväntas.
Den af Religionen föreskrifna materiella fattigvården är i allmänhet uppfylld; men den omsorg, som af politiska skäl påkallas flir de lättjefullas och sysslolösas användande på ett dem sjelfva och det allmänna gagneligt säll, samt för det uppväxande slägtets bildande lill nyttiga medlemmar i samhället — denna omsorg är ej öfverallt så iakttagen, att del tillfredsställer den länkandes förutseende fordringar på en väl beräknad ordning.
Barnavården är härutaf det vigtigasle och som mer och mer liödvändiggöres af den mängd hvilken uppväxer, dels utan far och utan moders ömhet, dels ock hos föräldrar, hvilkas hela tid åtgår för dagens näringsomsoi ger.
Sådane barns upptuktelse försummas mestadels, och de tillväxa i ett halfvildt tillstånd, utan att erhålla rikliga begrepp om samhällets loista fordringar, ulan grundsatser och ulan de goda vanor sorn kunna välgörande träda i dessas ställe.
Böjelserna blifva ulan band af tanken eller känslan, och allt leder derhän alt ungdomens första steg föra dem på lättsinnighetens eller brottets väg.
Att saken blir af vigt för samhället visar sig påtagligen deraf, all uti Linköpings stad är 1 barn, bland 4, oäkta, och på landsbyggden finnas aflägsna kojor, der ogifta qvinnor uppföda 5 å G egna barn.
Anstalter till förbättrad uppfostran måste vidtagas; ej allenast till den uppfostran som lemnar undervisning uti elemenlerne för boklig kunskap, ulan äfven och förnämligast den, som jemte sinnets vänjande vid ett ordentligt, gudfruktigt, lill nyttiga ändamål sträfvande lif, äfvenledes meddelar förmågan att genom arbetsamhet, flit och omtanka, utföra och verkiiggöra de förhoppningar om sjelfbestånd, dem ungdomen är snar att göra sig.
Den som med helsa och kroppskrafter äfven äger några uti god riktning utbildade själsförmögenheter, samt anvisning till de - 43 ras användande på elt »ytligt sätt, han faller ej gerna samhället till last; och mängden af sådane medborgare uti en stat skall utgöra dess styrka och dess säkerhet, långtifrån att vara föremål för bekymmer och farhågor.
Undervisningsverken uti landsbyggderne inskränka sig lill sockenskolor och bruks-skolor och någre särskiidte private, alla verklige folkskolor.
De fleste äro fasta skolor, och någre äro flyttbare på det sätt, att läraren viss tid på året meddelar undervisningen uti en del af en större socken och viss tid på året uti en annan del.
Antalet sådane skolor ökas årligen, dels genom enskildte personers stiftelser, dels genom menigheternes beslut; ehuru äfvenväl många socknar ännu finnas, hvarest allmogen nekar bidrag lill dylika inrättningar, och fortfarande begagnar blott den gamla utvägen att låta barnen lära sig tarfligt läsa för mor i huset, eller för någon gumina, någon kringvandrande äldre karl eller dylik läsemäslare.
Presterskapets nit uppfyller i många socknar bristen på stadigvarande skola, genom dess bemödande, alt förmå föräldrar låta barnen i rällan tid lära något, och dess omsorg att mera än ett år på förhand undervisa och bereda Nultvardsungdomen.