Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det &amp; r sent.
Jag har stamt möte med en viin kl.
7. "
Hvad denna iterghng till det stela officiella sallskapslifvet pltigade ' henne!
Midt upp i all harm och bitterhet hade det varit en sorts njutning att f&amp; tala ut, en njutning att bhde höra och saga skarpa saker som sades pti allvar.
Hon strlckte fram sin hand.
" Förltit ",.
hon p&amp; ett oandligt mjukt satt, " om jag har gjort er ledsen, jag vet att jag ä r s i underlig. "
Nar han gick genom salen, mötte han Hedvigs mor, som just nu kommit hem.
Hon kom emot honom med en tydlig oro i sitt bleka ansigte.
E n blick p&amp; hans tittryck satte henne genast in i situationen.
" Ni gtir redan? "
sade hon, " jag hoppas ni komnier snart till- baka. "
Ran grep hhrdt fast i hennes Iiand: " Skall jag - bör jag? "
" Ja ", sade hon bestamdt, " det skall ni. "
Emil gick derute p&amp; gatorna, under det ett sakta vtirregn dröp frdn himlen.
Bast som det var markte han att han stod vid Katarina kyrka, d&amp; vänd$ han om och visste inte ordet af förran han stod vid Centralstationen.
Han var förfidmjukad, han var ond, han var för- vinad, men p&amp; samma gting var han upplifvad, elektriserad.
Langst inne i hononi brummade en bas som förargade sig och talade i halfva svordomar om fruntimmers-griller och fruntimmers-pjosk.
Han var en fin karl, men fina och bildade karlar bruka svara - Atminstone invärtes.
Förödmjukad var han?
inte sti mycket derför att han pii s l t t och vis fatt en korg, utan mest derför att han sh totalt misstagit sig p&amp; den kvinna han älskade.
Han hade brukat dela in bildade fruntimmer i tv&amp; klasser.
Först stidana der, som hade platser, soni studerade.
N&amp;, dem ville lian visst inte saga nhgot ondtf om, det ar ju ntigonting som fBljer med civilisation och framhtskridande.
Teoretiskt alldeles berättigadt! '
Bevars, man ar vtbl ingen möglig medeltidsfigur beiler!
Neri han klnde inte personligen nigra shdana, och i praktiska lifvet hade han alltid gjort en liten * lovn omkring dem.
- Och s&amp; fur det andra sidana der kvinnor som man kunde bli kar i, som ha migot sant der mjukt och obeskrifligt med sig.
- Men, nu Hedvig?
- - - Bvad hou var söt, ntbr hon satt der rcdnande, dödligt f6rUigemi9 och han niistan barrs s&amp;g den yfviga stora hkknuten och den hvita halsen med de smil, smil., ljusbruna Ilockrame!
- Nen han markte med förvaning att det sar en annan bild som hack sjunkit lika djupt i bans hjarta - bilden af Hedvig, der Bion stod med den ena handen p&amp; bordet, hufvudet stolt tillbakakastadt och de gria agonen blixtrande af trots och bitterhet, men ock&amp; af lefnadskrsft.
Ja, kraften ar sk6n, ocksh hos en kvinna!
Och mintro det inte p l det hela ar Mttre att en flicka s8ger friskt och modigt ut hoad bon tanker, om det ockst % a r nhgra - - nu började basen att brumma igen - &amp; n att hon &amp; r ett sant der elandigt vAp, som sil.
minga as03 Och han hade tankt att komma och ta henne som en stackars liten dufva och stoppa henne i sin rarrkfiehra - det var Lendi ra- sande dumt!
Det der med sympatien - ja - det fhr vara s&amp; larige.
Neni nog k m det handa, att man ar litet för x~onchrslsnit i det der fallet.
Vinna en kvinns - ja, s&amp; sager man ju - det &amp; r allt nibgot annat an [att ta henne helt enkelt.
Det är somliga som inte vill bli tagna, och det &amp; r sannerligen inte de sarnsta och i sin djupa afgertygelse uttalade han denna sista sats alldeles högt.
- " Ja, min käre gosse. "
si3 slutade han sina sjalfbetraktelser " du fhr allt anstrangs dig be.
tydligt i den h l r affiaren, men besslrr has du aldrig varit r&amp;dd @ r. '
nJag skall .ha henne ", var hans sista tanke, niii.
ban llngt fram p&amp; morgonen somnade in.
- - - Vhren kommer och vintersasongen %r ngra slut.
RXlngahanda 0afva nöjena och förströelserna varit g&amp; senare tiden, sedan man vii1 blmtat sig frin den förstämning som influensan istadkorn.
Olika 81-0 helt sakert de minnen som denna furflutna vinter lemnat i unge och gamla sinnen, olika i anseende till smarta och glldje, olika i anseende
till skuld och oskuld, det senare skiftande lika som nöjena gro skilda till sitt innehA11 och syfte.
Ett, vi skulle nastan kunna saga hemskt tidens tecken, ar att familjer börja besöka vnrietéförest&amp;llningar och dit med- taga sina barn, att unga och gamla man der iiro lika ursinniga att applAdera prestationer, som för hvarje nkgorlunda arbart sinne borde före- falla vidriga och för bvilkas t5skAdande man iltminstone borde söka att skydda ungdomen.
Vi ti1l ' At.a oss har att beratta ett slag af förströelser som en högt uppsatt ernbetsman anordnat i sin familj, der han och hans fru en g h g i manaden samlat en skara ungdom.
Det har varit ett litet sällskap for literiira tiiflingar, med sin sarskilda granskningskomité för prisutdelning.
Sallskapsaftnarne hafva afslutats med musik, ett par danser eller en enkel dramatisk förestallning, alltsammans utan an- spr&amp;k inom en förtrolig krets.
Det ar med nöje vi för vAra yngre lasares skull meddela ett prof p&amp; en af de af komitén med pris be- lönade uppsatserna, en s. k. bouts rimés.
Om man lagger ett papper öfver versen, sh att man blott ser de kursiverade rimmen, SA skall man latt inse att det ej ar SA allde- les lätt att fii reson i dem.
SA har har det emellertid lyckats för en tjuguhrig dam.
Ack, om en g8ng en vanlig f6 mig hörde Och sade: " allt sttir i ditt fria val.
Har - valj din lott! "
Min vag mig genast förde Till n8gon undanggmd och fredlig dal, Der lummiga och gröna iiro tradera Och rosenbuskarne i blomning stå Der tat och gul hau synes vagga, säden Och der smA lam helt ogeneradt g&amp;.
Hvar morgon der jag At min lott mig glädde Och tidigt steg jag upp - i solens spar, Och hastigt i min mantel jag mig klädde Och borstade mitt tunna, gula har.
Och funne en gAng jag en liten snärta, Som kiirlelrseld i mina Bdror göt, Jag öppnade för henne strax mitt Iljurta Och sedan ett förbund med henne slöt!
Stor vore icke hyddan, som oss hyste, Och aldrig uh ' nsin gjorde vi kalas.
Om kvllln en liten dank helt natt oss hyste Ocb knep det, drucko vi ur samma glm.
Ifall upp8 besök ibland vi fore, SA skulle det ske glaclt och utan tvång, Men gladast vi helt slkert and % vovse Nar vi mot hemmet hade stalt rAr g d q.
) I Framfor var stuga skulle d&amp; vi stalana - arm - Min hustru skulle torka ômt min p a n n a, Som utaf promenaden blifvit vct9 * m, Se ' n omsorgsfullt vAr lilla ko hon ledde Till baset och trakterade med bröd.
Till sist med halm vi kossans lager edd de, PB henne skulle minsann ej g&amp; nöd.
Hon ser viil tarfiig ut, men ralls ej I vikens dar blenid mossbelupna ?clippor Jag ser oss traska invid insjöns strand, Jag ser oss plocka blil och haiita sippor, Som vaxa der s5 sött p&amp; egen hand.
I graset se ' n vi hdfva dagen Idge, VAr kossa oss med troget sallskap J d Z, Vi pi % naturen filosofiskt såge Till dess att solen sjônk och skuggan $621.
Hen vore jag p i vandring ibland f i d l a n Och reguet strömmade och stormen hven, J a g shge, nar jag vande hem p&amp; kvdlle~, Den lilla dankens ljufveliga sken.
Och nar sig vgbgen emot hemmet safikte, J a g skyndade framht uti den tro, Att hustru min med kvtillsvardl p&amp; mig iiinkde, Och snart jag %ter hunne hemmets $#o.
Nen - har i Wimmerby Hur m h g a tarar On mitt J a g ar val tvungen vanta, Och se hvad ödet b l r uti jag maiste va~diaa, öga göt.
jag som andia, sitt sköt.
Ty aldrig niinsin %n i lifvets 8k.iffen Min akta halft, mitt hulda vif jag f a m.
Ska ' vi f6 g&amp; och söka intill griflen Och aldrig finni reda p i Rvarann? '
r / Som vi tro att ' det möjligen skall roa för8ldrar och syskon i landsorten, hvilka hafva sbner eller bröder vid krigsskolan pil Carl- berg, inf6ra vi ock&amp; bland talet om ungdomeni fUrströelser en liten skildring af en s. k.
" gout6 baln.
gnistranda kall vinterafton utan; Vagn efter vagn stannar för Carlbergs sthtliga hufvudfqad, hvilken ar rikt upplyst med mare- challer och (o hvilken syn för sextonariga flickhjtlrtan!)
hvars trappa .&amp;r garnerad med idel uniformer Som sagdt: vagnen stannar.
IShgon respektabel mamma sticker ut sitt fjllderprydda hufvud och ntimner den kavaljer som bjudit b n - nes dotter eller d6ttrar.
Ett nummer tipprepas med dundrande st&amp;mrna och fortplantas fr&amp;n grupp till grupp - och i ett nu st&amp;r Wohlthatern der, om han ej redan fans der förut.
HBr n ' ere, bland vagnarne,. %r ' han, som sagdt, endast ett nummer.
Han hjiilper mamman ur vagnen; bjuder henne armen och dottern blicken, samt för s&amp; den mo- derliga hedersgtlsten upp för trappan, der en dnbbel ' rad af unga hjsl ' te- Smnen ifrigt granskar den u n p dam, som följer i det moderliga spAret.
S&amp; n&amp;gra ögonblicks drUjsm&amp;I i toaletten, utanfor hvars dörr Wohlthfitern stonnar tills ' han &amp; terser sina damer, dein han nu ledsagar upp för ytterligare en trappa och in i stora salen.
Snart ar denna fyld af unga damer, gamla mammor och lyckliga, hoppfulla kadetter.
Presentationer försiggii, dansprogram aflemnas, namn antecknas, en mera aosprAksl6s orkester uppspelar en introduktion, derefter en " Walsteuf- fel " - och liksom gripna af - en yrande hvirfvelvind, s6 flyga krigare och t8rrior genom salen.
Htlr &amp; r icke fraga om ett sgdant ord som blaserad; det fins icke.
I ingen dörrpost stAr niigon blek och iikgilig figur, undrande om han orkar dansa eller ej.
Alla kavalje- rerna dansa af hjtirtans lust och i sitt anletes svett.
Deras ögon stra- och la, kinderna Iiiga och munnen ler: det iir dansen for dansens skönhetens skull.
Ja, ty det miste medgifvas: kadetterna bjuds nastan uteslutande vackra flickor.
Det &amp; r ytIigt, m&amp; s&amp; vara, men battre dock den kadett, som i &amp; r frsgar: " hur ser hon ut ", an den löjtnant som sedermera girigt spörjer: nhur mycket har hon? "
SI snart on kadett med sin dam dansat det reglementerade ena hvarfvet kring den ovanligt stora salen, vandrar paret och efter + '.
dem i tur och ordning hundrade andra par - ut genom den ena a l salens till en niistgransande shning hörande dörrar, skrider under liflig konversation igenom rum efter rum och kommer slutligen in genom salens a n d r ~ dörr, endast genom en kolossal kakelugn skild frhn den förra, och s i dansar man Ater ett Bivarf och furetager en ny prome- road, anda tills orkestern spelar sista takten af valsen.
Detta Ir en aiödvhdig anordning, minskande trbogseln och ökande trefrmaden.
S % dansas fransber p&amp; alla möjliga hi11 i salen, en sex, i t t a At gangen; derelter polka, hambopolka och alla moderns hoppsansaker, under det stamningen blir allt lifligare.
Arm i arm vandra de unga, de lyckligw, de glada paren, medan mammorna, placerade p l salens lAngbankar, och befalet, der och h a r i d6rrarne, skanka hAllning och vardighet At festen.
Ingen annan traktat bestils &amp; n, för damerna litet lemonad och mandelmjölk och för herrarne ett glas punsch Supén I r obefintlig .. Nen dess roligare bar ungdomen, som derigenom f&amp;r dansa dess langre, Smliningorn börja mammorna se p i sina, ar och gasps anständigt bakom solfjltdrarne.
Ändtligen utpeka da unga med en undertryckt suck dansprogrammets sista polka, sista fransas och ock otkterkalleligen shta vals!
Men d&amp; valsar man icke heller, man flyger, man störtar, ls htinder man rusar.
Orkestern slutar, men b l ~ ~ d r a t a klappande a P., begara annu niigra hvarf, bara tre, bara tv&amp; ack bara ett e ~ d till De beviljas; tonerna ljuda A nyo, och de brokiga lyckliga paren hvirfla kl. slir ' / 2 !2 och orke- annu e n.
gkng igenom salen, d i plötsligt stern vid reprisens sista takt g8r ett tvart ackord.
Derefter en fanfar - tecken till balens slut, och sh a r det förtjnsslade, ~j~rnförligs nöjet förbi!
Sa bar det Ater ned för trapporna och .h i toalettrummet.
Ut- kommen derifrh och val papelsrad, finner den sköna Ater vid dörren sin kavaljer, som nu ledsagar henne och msmman till vagnen.
Bbr- ren öppnas, mamman instoppas, dottern inhoppar, iirnnui ett f t m i l - och vagnsdorren slBs igen.
Men p&amp; bada sidor om glaset vexlas anau en sista blick, s&amp;.
oskyldig och glad, som den kanske aldrig sexlas mera har i Ilfvet,.
nr en engelsk tidskrift hämtade meddelanden.
May Alcotts lif torde icke heller för svenska.
läsare sakna sitt intresse, då denna författarinna här tillvunnit sig en vidsträckt läsekrets och många vänner.
Louisa Alcott föddes 1832, den andra i ordningen a F fyra döttrar, hvilka vi återfinna såsom Meg, Jo, Beth och Amy i en af hennes bäst kända böcker.
Fadern Amos Bron- son Alcott beskrefs af Emerson, hans bästa vän %om en ren idealist.
alldeles i saknad af såväl literär begåfning som prak- tisk förmåga, alltför kall, inåtvänd och griibblande för vän- skapsförbindelser. ')
Denna bild är kanske icke särdeles tilltalande, men Emerson ger honom också vitsord att ega i uppfatt- ningen " och stå i förtrolig andlig gemenskap med Plato ..
Han var ett af " dessa ljusetsn barn, som i världslig visdom icke kunna gå upp emot " världens barnn, en sannings- älskande människa, helt och hållet upptagen af tanken p %.
höga föremtil.
Det var icke brist på vilja, eller arbetsamhet - det var bristande praktisk förmaga, som gjorde att han icke kunde försörja sin familj.
Louisas första ungdom till-.
bringades i fattigdom, till och med i nöd.
Hennes faders oljraktiska tänkarnatur hade vändt sitt intresse åt uppfost- ringsfr&amp;gor, och ehuru han lika litet har som annorstädes mäktade genomföra sina teorier, tillämpade han dem dock praktiskt i sin egen familj, och det var under inflytandet af ' dessa som Louisa Alcotts uppfostran skedde.
Att grannarna ofta skakade pil hufvudet A t dessa besynnerliga grundsatser och förutspådde att Mr Alcott skulle alldeles förstöra sina dött- rar torde vara alldeles visst.
Intet kroppsstraff fick före- komma, deremot skulle barnen lära sig att tanka p&amp; egen hand och afväga skälen för och emot vid sina handlingar, hvarjämte de egde fritt tillstånd att framställa hvilka frågor som helst äfven de mest besynnerliga. '
O m också denna me- tod skulle kunna haft skadliga verkningar uteblefvo dock dessa här, dels genom ' Mr Alcotts insigtsfulla ledning, dels.
genom barnens egen sunda natur.
I fråga om de kroppsliga.
: behofvens tillfredsställande var det mindre väl staldt, d&amp; man fick nöja sig med ett kosthåll bestående af " med vatten kokt ris utan socker, och Grahamvälling utan bröd och sirap. "
Ocksii skges Louisa vid ett tillfalle, då fadern iitbredde sig öf- ver de välgörande följderna af den vegetarianska dieten shsom förmildrande af ett uppbrusande lynne, hafva utbrutit: " Det har jag icke kunnat finna, t ~ a r t o n i vet jag att jag, ehuni jag aldrig förtärt nhgot kött i all min tid, likväl ofta ar för- färligt retlig och lätt blir stuckenn Trots all aktning och tillgifvenliet för fadern intog dock modern främsta rummet i hennes hjärta.
Det är med af- seende pi % henne hon yttrar de vackra orden: nall filosofin i v %rt hus ar icke inskriinkt till studerkammaren, mycket fins ock i köket, der en präktig gammal fru tanker höga tankar ach gör ädla handlingar, allt mder det hon kokar och diskar.Ig Ocksa är det hennes förhoppning att en @ ng få bereda henne s n sorgfri tillvaro och när modern dog, skref hon: " en varm strömning synes med henne hafva försvunnit ur lifvet och det tyckes icke vidare tjäna nHgot till .att fortsatta med nk- gonting. "
Modern var helt och hhllet invigd i barnens förtroende och tog med hela hjärtat del i allt.
?Gen det oaktadt visade hon ingen klemighet eller n %got af den falska skonsamhet som ville undanhålla lifvets svhigheter för dem.
Synnerligen tilltalande och vackra iiro också de drag, genom hvilka för- &gt;nållandet mellan henne och hennes make belyses.
Det hände icke sällan att afven det allra nödvändigaste för de dagliga behofven saknades i hemmet.
Vid ett till- fhlle bar man sin frukost bort till en familj som led ytterlig brist; vid ett annat bortskickades middagen för att gifw tillfällig hjälp &amp; t en granne, som oviintadt fått besök af gäster.
En bister vinterdag, nar vedförradet höll p&amp; att taga slut, backade en liten stelfrusen tiggarunge på dörren och bad .om litet ved.
Husmodern visade en lätt förklarlig betänk- samhet, d&amp; söndagen tillstundade och en hel dag skulle ut- härdas utan något bränsle.
Men fadern afgjorde: Wif halfva v&amp;rt förråd och lita p&amp; Gud, vädret blir nog mildare ollw acksk f&amp; vi ved p&amp; annat sättn, och modern tillade skrattande: " ja, och annars kunna vi gå till siings och hB11a oss va.rma med att berätta historier. "
S&amp; gafs hälften till den fattiga grannen.
Litet senare, medan snöstormen ännu rasade, och elden var nara att slockns, knackade det %ter.
Denna g h g var det en bonde, som varit p&amp; vag till Boston med att lass ved, men som icke kunde
komma hvarken fram eller tillbaka för det dåliga vädret, och som im frågade om han fick lassa af veden hos Mr Alcott.
Med betalningen var det icke sh bradt.
V3er dun, sade Mr Alcott till sin hustru med en blick, som ingaf barnen den bestämda öfvertygelsen att han var allvetande, " sade jag dig inte, at ' t det skulle komma ved, såvida inte vädret slog om. "
Modrens valspråk var: hoppas och arbeta, och hon bru- kade säga: " kasta ditt bröd i bedröfvelsens vhgor, och om några dagar skall det komma tillbaka med smör på. "
Vi få en annan bild af deras husliga lif genom en tilldragelse, som Miss Alcott antecknat i sin dagbok 1854.
Mr Alcott hade rest för att hLlla föreliisningar och hade som vanligt misslyckats.
' Pappa kom hem i Februari, hans resa var be- tald men ingenting mer.
Vi vaknade om natten af att det ringde på porten.
Mamma sprang ned ropande: " Min man?
Vi rusade efter, och fem hvita gestalter omfamnade den halft förfrusne vandraren, som fördes in hungrig, uttröttad, kall och nedslagen, men tappert leende och lugn som alltid.
Vi gåfvo honom mat, värmde honom och pysslade om honom, allt under det vi längtade efter att fråga hur mycket han förtjänat.
Men ingen vågade sig fram med frågan till dess Ula May, vid en paus i berättelsen om allt det trefliga han sett, iitbrast: " NA, pappa, betalte m8nniskorna mycket? "
D&amp; sbg han p i oss med en underlig blick, öppnade sin börs och visade oss en dollars sägande med ett leende som lockade tårar i våra ögon: " Bara den här.
De stulo min öfverrock, och jag var nödsakad att köpa en plaid.
Det var dyrt att resa, men jag har brutit väg.
Nästa &amp; r g&amp;r det bättre. "
J a g skall aldrig glömma hur vackert mamma svarade honom, fastän hon hade litat och hoppats mycket p&amp; denna resa.
Med strålande ansigte kysste hon honom och utropade.
" Jag tycker att det gått utmärkt.
Vi begära ingenting annat, älskade, än a t t ha dig lyckligt och väl hemma igen. "
Anna och jag ' kväfde vhra thrar.
Vi hade f&amp;tt en lektion i verklig kärlek, som vi aldrig glömde.
När som helst kan jag se den blick, som den uttröttade mannen och den ömma och milda h u s t p n utbytte.
Under sådana inflytanden uppväxte i barndomshemmet miss Loiiisa Alcott och hennes systrar.
Hennes fars idéer blefvo på detta sätt världens egendom genom dottern.
Vis- serligen har han själf författat böcker som hafva ett godt
och själsföradlande innehåll, men deras inflytande ar icke jamförligt med det hans dotters berättelser iitöhat.
" Falska isigter ", säger kardinal Newman, " kunna vederkggas genom motskä.1; men utrotas kunna cle endast genom sanna &amp; sigter. "
Den förra metoden är reformatorns, den metod miss Mcott va.lde var den sakrare.
Hennes berattelser vunno stor an- klang genom sin lifsverklighet och p&amp; samma gång genom sin öfverraskande förtrogenhet med barnets utvecklingsmöj -- ligheter.
Vetenskapsmannen beratta oss om i luften kring- flygande groddfrön som vid beröring med infusorier visa lifs- tecken.
Lifvet fans der till möjligheten, och det fattades blott en anledning för att uppenbara det.
PB samma satt funnos hos barnen möjligheter, hvilka ehuru länge undertryckta framlockades och utvecklades genom det uppfostringssystem för hvilket Alcott och Pestalozzi (för att ej nämna andra) gjorde sig till m&amp;lsman.
Pestalozzi är allmänt kand, men hans Bsigter kunna svhrligen uppfattas bättre eller framstiillaa med biittre verkan an just i de befryndade idéerna hos tan- karen fran Concord i den tolkning kvilken de funno genom hans dotters böcker.
Der funnos öfverallt Negs och Jos, Beths och Amys.
Att nutidens barn äro olika " den gamla.
goda tidens " beror icke p&amp; någon förandring i deras natur, utan i q r a möjlig- heter för dess utveckling.
Det ar en följd - och en vigtig följd - af detta århundrades demokratiska anda.
Vanda vi os5 till Miss Alcotts eget lif, s&amp; finna vi att författarinnan öfverträffar sina böcker.
Den vilda, och ret- samma men sanna och trohjärtade " Jon var i vissa fall ett sjalfporträtt.
D&amp; hon säger: " Jag tyor a t t jag i ett före- gående stadium måtte hafva varit ett rådjur eller en hast, derför att jag tycker det är s&amp; roligt att springan, eller, " Jag kan inte bli van med någon pojke förr an jag öfvervurinit honom i kapplöpning och inte med någon flicka, om hon nekar att klattra i trad eller hoppa öfver gardesgárdai?, s&amp; ii- detta och mycket annat " Jon sjiilf.
Xen i sitt inse lif var Loiiisa Al- cott större an " Jo. "
Det vilda och energiska i hennes tem- perament utvecklade sig under en noggran sjiilfkontroll till en kraft, som gaf henne förmgga ett nnder alla fö; hhllaiideii lefva ett ädelt och sjalfuppoffrande lff.
" Jag ar född med en gosses Ende " sade hon.
" Jag kan icke vänta, nar jag kan arbeta. '
Och arbeta gjorde lioii:
med hvarje hederligt arbete hon kunde komma öfver.
Hennes bistånd behöfdes väl för att lyfta familjen upp ur fattigdomen och a t t hjälpa dess medlemmar in på deras olika lefnads- banor; hennes dagbok innehåller många anteckningar lika den i Sept.
1861 så lydande.
" Skref en historia &amp; t C. eftersom Plato behöfver nya skjortor, och Minerva ett, par kängor och Bebe en hatt. "
Vi finna henne skicka " halsdukar och litet pappern, till sin fader under det hon själf g&amp;r med lappade klädningar och har svart att skaffa sig det allra nödvändi- gaste.
Julafton 1864 berättar hon, a t t hon fick tio exemplar af " Moods7 ', just då, utkommen, och hon känner sig upp- muntrad af att hon under den följande veckan icke hörde talas om annat än " Moodsn hvart h o n.
kom, -, huru folk skrattade och gret vid dess läsning o. s. v. - men under tiden spikade hon själf p &amp; förmaksmattan och kände sig utomordentligt moralisk en dag d a.
hon helt ensam skötte en stor tvätt, bakade, sopade rummen o. s. v. Slutligen lyckades hon att befria familj en från fattig- domens lidanden.
Efter tjugu Ars outtröttliga ansträngningar kunde hon skrifvs: " Alla skulder äro betalda och vi hafva nog för att lefva.
Det har kanhända kostat mig min helsa (hvilket det också hade) men eftersom jag ännu lefver, s&amp; finnes det nog m e r för mig att göra. "
Hon.fortsatte att .arbeta för det mesta för andra, ännu i sexton år.
Men d&amp; var hennes kraft uttömd, och hon m %ste lära att lefva utan a t t arbeta.
" Denna lärdom är mycket tungn, sade hon, " se- dan jag i så många år varit driffjädern i familjehjulet.
Uen .det tir nyttigt för energiska sinnen att se att världen kan g å lika bra dem förutan och att lära sig att lemna all- ting, vara stilla och vtinta på slutet med gladt sinne. "
Hon knotade hvarkenunder arbetet eller stillheten.
Ingen utanför den förtroligaste kretsen visste hvad hon offrade och led.
Nej, ingen människa visste det.
Hennes starka ande dolde de ångestfulla tankarne - hennes dagbok ensam emottog dessa hemliga förtroenden.
" Lifvet är min skola ", skref hon 1859.
" Må jag g&amp; igenom den väl och få något så n&amp;r godt betyg. "
E n ung kvinna som hade läst " Workn tog tjänst hos Miss Alcott för att se " om hon lefde som hon ltirde. "
Hon fann att hon gjorde det, och att Christies erfarenheter i sanning vor0 hennes egna.
Emerson, som var hennes van från hennes barndom till sin död, har säkert ' tänkt på henne, då han skref: Om vi i all ödmjukhet väfva en aln bomullsband så väl vi förmå,, så skola vi långt efteråt få se att det inte alls var nhgra bom- ullsband, men en vintergata som vi flgtade, och att trådarne voro Tid och Natur.
Hennes tjänster vor0 icke begriimade inom hennes egen familj.
Hade de det varit skulle hennes lif varit lugnare och kanske lgngre, ty öfveranstrangning i allmänhet, tillika med hennes korta men lysande bana, vid faltlazarettet un- dergrafde hennes helsa.