Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att satsen skall bevisa något fordras, att eo ipso kunskapens möjlighet påvisas, hvilket på Kants ståndpunkt endast kan ske genom empirisk konstatering i den angifna meningen.
Med afseende å denna konstatering är ytterligare att anmärka, att genom densamma gifvetvis icke kan påvisas en fullständig bestämbarhet hos den empiriska åskådningen i förhållande till de transscendentala schemata, emedan detta skulle innebära en motsägelse, då dessa schemata äro abstrakta och generella, men den empiriska åskådningen konkret och individuell.
För belysande af det sagda må det samma utföras med afseende å en af Kants transscendentala grundsatser, substantialitetsgrundsatsen, som lyder:
I alla fenomener perdurerar substansen.
Beviset för denna grundsats för Kant på följande sätt.
Tillikavara och succession af objekter äro möjliga endast i tiden såsom det beständiga substrat, vid hvilket dessa förhållanden äro knutna såsom tidsbestämningar.
Nu kan tiden själf icke varseblifvas.
Alltså fordras för möjligheten af empirisk kunskap om objekter såsom varande tillika eller såsom följande på hvarandra, att bland dessa objekter påträffas ett beständigt såsom det substrat, vid hvilket dessa förhållanden äro knutna.
Detta beständiga substrat är substansen.
Alltså fordras härför, att i alla fenomener (såsom vexlande eller varande tillika) substansen perdurerar24.
— Med afseende å detta bevis märkes, att tiden icke kan bestämmas såsom det beständiga substratet för tillikavarat och vexlingen, såvida den betraktas blott och bart såsom en åskådningsform hos sinligheten, i hvilket fall den endast innebär ett funktionssätt hos sinligheten, bestående däri, att dess funktioner succedera.
Endast såvidt den betraktas såsom en åskådning, i hvilket fall åskådningsformen bildar en syntetisk enhet, uppkommen genom förståndskategoriernas användande på den samma, kan detta bestämmande ske.
Häraf följer, att för substantialitetsgrundsatsens användbarhet fordras ej blott den empiriska åskådningens bestämbarhet i förhållande till tiden såsom åskådningsform, utan äfven i förhållande till tiden såsom åskådning.
Nu är visserligen alltid den empiriska åskådningen i en viss mening äfven af tiden såsom åskådning bestämbar, emedan den för att vara medveten måste vara ett syntetiskt helt, hvilket är möjligt endast genom bestämdhet af förståndet, in specie af den af förståndet bestämda tidsåskådningen.
Sålunda måste hvarje åskådning innebära en uppfattning af ett tillikavara eller succession och eo ipso af ett perdurerande, hos hvilket dessa äro bestämningar.
Men denna nödvändiga bestämbarhet är blott formel, i det att det icke är nödvändigt, att den särskilda bestämdhet, som den empiriska åskådningen äger i förhållande till tidsåskådningen, inses såsom nödvändig med hänsyn till den förras gifna beskaffenhet.
Det är icke, för att den empiriska åskådningen skall vara medveten, nödvändigt, att den inses såsom på grund af sin särskilda beskaffenhet nödvändigt innebärande en uppfattning af ett tillikavara eller en vexling.
Men nu fordras för att substantialitetsgrundsatsen skall ega användbarhet, att den empiriska åskådningen ej blott är formelt, utan äfven realt af tidsåskådningen bestämbar, så att den kan på grund af sin särskilda beskaffenhet inses såsom nödvändigt ägande en viss bestämdhet i förhållande till tidsåskådningen.
Men en dylik bestämbarhet rör ej blott den empiriska åskådningens allmänna karakter att vara ett helt, som är nödvändig för dess medvetenhet, utan innebär en fordran på en viss beskaffenhet hos dess empiriskt gifna innehåll och kan därför, då förmågan af åskådningar erhåller sitt innehåll genom affection och sålunda på ett sådant sätt, att beskaffenheten hos detta innehåll icke kan apriori bestämmas, endast empiriskt konstateras.
Ex. åskådningen af kulans fall visar sig för ett subjekt åtföljas af åskådningen af en grop i marken, men icke tvärtom.
Därför är det hela en åskådning af en succession och eo ipso af ett perdurerande.
Men denna åskådning gifver icke utan vidare kunskap om en succession.
Det är möjligt, att åskådningens bestämdhet är för den samma tillfällig, beror på tillfälliga förhållanden i subjektets sätt att uppfatta o. s. v.
För att den skall gifva kunskap, fordras, att alla för åskådningen själf tillfälliga omständigheter kunna aflägsnas och åskådningen icke dess mindre vara uppfattning af succession på det angifna sättet.
I sådant fall är åskådningen uppvisad såsom med hänsyn till sin särskilda beskaffenhet fordrande en viss tidsbestämdhet och därför såsom realt af tidsåskådningen bestämd samt eo ipso ej blott subjektivt, utan äfven objektivt giltig.
Att åskådningen af kulans fall och gropen i marken är på något sätt i förhållande till tidsåskådningen omedelbart bestämbar, är apriori visst, såvidt den betraktas endast såsom ett i medvetandet gifvet innehåll, men att den om hänsyn tages blott till dess särskilda beskaffenhet med bortseende från tillfälliga omständigheter — det individuella medvetande, som har den etc. —, skall vara af tidsåskådningen på ett visst sätt bestämbar, är icke apriori visst, emedan i sådant fall icke dess egenskap att falla inom medvetandet, i afseende på hvilken den alltid är i viss mån apriori bestämbar, utan dess empiriskt gifna beskaffenhet, med afseende på hvilken intet kan apriori bestämmas, bildar utgångspunkten.
Alltså måste substantialitetsgrundsatsens användbarhet empiriskt konstateras, därigenom att den empiriska åskådningens reala bestämbarhet i förhållande till tidsåskådningen empiriskt uppvisas.
Till belysande af den andra satsen med afseende å Kants deduktion, att det sinligt gifna icke under några förhållanden kan af de syntetiska grundsatserna fullständigt bestämmas, må endast anföras kausalitetsgrundsatsen, enligt hvilken gifvetvis bestämmes endast ett förhållande mellan empiriska åskådningar, ej deras individuella beskaffenhet25.
Af det nu framställda följer 1:o, att det sinligt gifna är att betrakta såsom natur eller verld, d. v. s. såsom ett af lagar bestämdt helt, endast såvidt som dess reala bestämbarhet i förhållande till förståndets lagar kan empiriskt konstateras, 2:o att det är att betrakta såsom natur endast in abstracto då förståndet under alla förhållanden endast in abstracto kan bestämma detsamma.
Detta kan ock så uttryckas, att begreppet värld, närmare bestämdt fenomenvärld, är med afseende å det sinligt gifna applicabelt endast med dessa båda restrictioner.
Hvad nu vidare Kants deduktion af det kategoriska imperativets (teoretiska) möjlighet och eo ipso af aktningen för lag såsom en af förnuftet verkad känsla angår, har denna såsom ofvan framstälts följande lydelse.
Såvidt människan fattar sig såsom förnuftigt väsen, försätter hon sig i den intelligibla världen och tänker sig eo ipso såsom fri och såsom ren eller avtonomisk vilja.
Nu är den intelligibla världen fenomenvärldens grund, följaktligen gälla den förras lagar äfven för den senare, hvaraf följden är, att människan måste tänka sig såsom i sitt fenomenella vara förpliktad i förhållande till sitt intelligibla vara, d. v. s. i förhållande till frihetens lag eller viljans avtonomi eller sedelagen.
Den springande punkten i detta bevis är gifvetvis den intelligibla världens förhållande till fenomenvärlden af betingande och betingadt.
Detta förhållande har sin grund i begreppet fenomenvärld såsom förutsättande begreppet om en i sig varande värld såsom dess grund.
Däraf följer, att den intelligibla världen kan sättas såsom det sinligt gifnas grund, endast såvidt som detta är begreppsmässigt bestämbart såsom fenomenvärld.
Nu har förut uppvisats, att det senare äger rum endast så långt, som det sinligas bestämbarhet i förhållande till de transscendentala af förståndets begrepp bestämda schemata är möjlig att empiriskt konstatera, samt att det sinligt gifna är begreppsmässigt bestämbart såsom en fenomenvärld endast in abstracto.
Häraf följer, att den intelligibla verlden kan sättas såsom det sinligas grund endast med dessa båda restrictioner.
Om nu ofvanstående bevis användes på förhållandet mellan människan såsom tillhörande fenomenvärlden och såsom tillhörande den intelligibla världen, vinner det följande betydelse.
Människan måste tänka sig med afseende å sitt sinliga vara, ur praktisk synpunkt med afseende å sin lägre begärförmåga, förpliktad i förhållande till sitt intelligibla vara, viljans avtonomi, såvidt som hennes sinliga vara empiriskt visas vara af förståndets lagar bestämbart, ur praktisk synpunkt, såvidt hennes lägre begärförmåga eller hennes böjelser kunna empiriskt konstateras vara af genom förståndet fastställda praktiska grundsatser (maximer) bestämbara.
Vidare måste hon under alla förhållanden tänka sig på det nämda sättet förpliktad endast in abstracto, emedan hennes sinliga vara endast är in abstracto af förståndets lagar bestämbart, och ur praktisk synpunkt hennes lägre begärförmåga eller hennes böjelser endast in abstracto äro af maximer bestämbara.
Nu måste emellertid förpliktelsen i förhållande till viljans avtonomi såsom ett rent begrepp och eo ipso aktningen såsom förnuftig känsla tänkas å ena sidan ovilkorlig, oberoende af empiriska betingningar (sedelagen är kategoriskt imperativ, aktningen för lag möjlig att apriori känna), å andra sidan in concreto bestämmande den lägre begärförmågan och böjelserna i aktningen (aktningen för lag involverar en fordran på den rena viljans absoluta makt öfver böjelsen såsom motiv för handlingen).
Därmed invecklar sig Kant i på hans ståndpunkt olösbara svårigheter.
Att sinlighetens reala bestämbarhet i förhållande till förståndet måste empiriskt konstateras, och att denna bestämbarhet har endast abstract betydelse, motverkar icke möjligheten af de syntetiska omdömen a priori, som äro att betrakta såsom förutsättningar för empirisk kunskap, ty deras giltighet är under alla förhållanden hypotetisk, beroende på möjligheten af den angifna bestämbarheten.
Däremot upphäfves (den teoretiska) möjligheten af det kategoriska imperativet däraf, alldenstund i det samma sinlighetens bestämbarhet af det rena förnuftet såsom
begreppet om den rena viljan måste tänkas ovilkorlig och konkret, hvilket är möjligt endast, såvidt som det sinliga kan betraktas såsom af förståndets lagar och eo ipso af begreppet fenomenvärld på samma sätt bestämbart, emedan den intelligibla verldens karakter af grund till det sinligt gifna hvilar på syntesen af begreppet fenomenvärld med begreppet intelligibel värld.
Roten till de svårigheter, i hvilka Kant i sin etik invecklar sig, är lätt att finna.
Den ligger däri, att Kant sätter det rena förnuftet eller den rena viljan såsom ett rent begrepp och den ändliga bestämbara viljan såsom bestämbar endast genom driffjädrar och eo ipso känslor26.
Därför har det rena förnuftet konkretion såsom bestämningsgrund för viljan endast i en af det rena begreppet verkad känsla, aktning för lag.
Denna känsla är såsom alltigenom verkad af förnuftet förnuftig och innebär därför en ovilkorlig fordran på sinlighetens fullständiga underordnande under förnuftet, men såsom känsla är den enligt Kants förutsättningar sinlig27 och därför i afseende på giltigheten af dess fordran beroende af betingningarna för sinlighetens bestämbarhet i förhållande till begreppet öfverhufvud, då den icke kan innebära en ovilkorlig fordran på sinlighetens fullständiga underordnande under förnuftet, emedan denna bestämbarhet hvarken är ovilkorlig eller fullständig.
Innebörden af denna kritik skall lättare inses vid behandlingen af Fichte d. ä., som med strängare vetenskaplighet har utfört Kants etiska grundtankar.
Då hos Fichte hela hans etik vrider sig omkring den moraliska driften och känslan såsom förnuftiga, måste en redogörelse gifvas för grundtankarne i hans etik.
Därvid måste Fichtes system i det hela förutsättas såsom bekant.
För att uppställa moralprincipen utgår Fichte från det verkliga själfmedvetandet och undersöker dess betingningar.
Han frågar därvid: hvad finner jag, om jag finner mig, eller hvarom är jag objektive medveten, om jag är medveten om mig? och svarar härpå: jag finner mig blott såsom viljande.
Riktigheten af detta svar bevisar
Fichte på följande sätt.
Begreppet om jaget involverar identiteten af det tänkande och det tänkta och tänkes sålunda, om det tänkande tänkes såsom identiskt med det tänkta.
Jag finner en verksamhet såsom ett viljande (i den intellektuella åskådningen).
Enligt medvetandets lagar tänker jag en substans såsom det viljande.
Men samma substans tänker jag ock såsom medveten om viljandet.
Alltså jag tänker det viljande såsom mig, i det jag tänker samma substans såsom det tänkande och såsom det tänkta.
Men medvetandets lag fordrar, att objektet för att finnas, åskådas såsom objekt motsättes subjektet och fattas såsom ett realt, bestående oberoende af subjektets ideala verksamhet.
Alltså måste jag för att finna det viljande såsom objekt se bort från dess andra yttring, tänkande, dess ideala verksamhet, och objektive betrakta det blott såsom det viljande, realt verksamt.
Sålunda finner jag mig blott såsom det viljande.
Men endast af yttringen är omedelbart medvetande, varseblifvande, finnande möjligt; substansen tänkes till.
Alltså jag finner mig blott såsom viljande.
— Emellertid förutsätter det varseblifningsbara viljandet, om hvilket det här är fråga, ett främmande utom det samma befintligt, i det att det samma alltid går på modifikationen af ett objekt.
För att därför jagets väsen skall kunna tänkas (objektive), måste detta främmande borttänkas och det som återstår sättas såsom mitt rena vara.
Det, som återstår, är viljandet såsom absolut (ab omni alio solutum).
(Det verkliga viljandet, det som varseblifves, är af sig själf bestämd verksamhet på ett objekt.
Tänk bort det senare, återstår viljandet såsom absolut).
Detta viljande är icke verkligt (in concreto gifvet i det verkliga medvetandet), men måste dock af filosofen in abstracto tänkas såsom princip för eller det konstitutiva i det verkliga viljandet.
(Det finnes visserligen ingen logisk omöjlighet att gå ut öfver jaget — viljandet — och sätta ett ting i sig såsom denna princip, men det kan icke angifvas någon grund för ett dylikt utgående.
Hvarje grund måste sättas i jaget, men i jaget kan ingen grund sättas för utgående öfver jaget).
Huru måste då detta viljande tänkas för att tänkas såsom princip för det verkliga viljandet?
Emedan hvarje verklig verksamhet förutsätter ett den samma bestämmande objekt, men här måste abstraheras från hvarje objekt, måste det tänkas såsom varande ej en effectiv själfverksamhet, utan en tendens till själfverksamhet, men såsom princip måste det tänkas såsom en af sig själf bestämd tendens: alltså, såsom
Fichte uttrycker det, såsom en tendens till själfverksamhet för själfverksamhetens egen skull.
Alltså det, som jag finner, i det jag finner mig, eller det, hvarom jag är mig objektive medveten, måste (af filosofen) tänkas såsom en tendens till själfverksamhet för själfverksamhetens egen skull.
En reflexion öfver det nu gifna beviset.
Den reflekterande filosofens förhållande till det naturliga själfmedvetandet, hvaröfver han reflekterar, måste fixeras.
Hvad först den första delen af beviset beträffar, är tydligt, att filosofen i det samma tänker, att det naturliga medvetandet finner sig såsom viljande, och att det blott, i det det finner ett viljande, finner sig, emedan han tänker det viljande såsom identiskt med det tänkande, och sålunda vet, att det naturliga medvetandet, i det att det finner ett viljande, finner sig, vidare emedan han tänker, att detta medvetande för att finna sig såsom ett objekt måste enligt medvetandets lagar söndra ut tänkandet från det tänkta och sålunda för att finna sig måste finna sig blott såsom viljande.
Hvad den senare delen beträffar, är tydligt, att filosofen genom sin abstraktion och reflexion bestämmer det, som är det konstitutiva i det objekt, som det naturliga medvetandet finner, i det att det finner sig.
Det naturliga medvetandet på den här ifrågavarande ståndpunkten är visserligen själf medvetet om detta konstitutiva, i det att det finner sig såsom viljande, men dess medvetande därom är icke bestämdt, emedan det icke är afskiljdt från medvetandet om verkligt viljande — verksamhet på objekter.
Endast filosofen urskiljer ur det senare medvetandet det förra.
Alltså är här uppvisadt, att filosofen för att förklara möjligheten af det naturliga själfmedvetandet såsom ett medvetande om sig såsom objekt måste tänka såsom det konstitutiva i detta »sig», som det finner, eller såsom det som hos ett objekt möjliggör dess sättande såsom ett jag i det naturliga medvetandet, den ofvan beskrifna tendensen28.
Emellertid är intet hos jaget, som det icke sätter för sig.
Jaget är till sitt begrepp identitet af subjekt och objekt.
Det sätter sig såsom det är och är hvad det sätter sig.
Därför kan ej hos det naturliga medvetandet ingå ett medvetande om jagets objektiva vara, utan att det är medvetet om detta sitt medvetande såsom sättande varat.
Det måste sålunda göra sig oberoende af sitt objektiva rena vara och sätta sig såsom genom sitt begrepp sättande sitt vara, d. v. s. ställa det förra under intelligensens absoluta herravälde.
Det ändliga medvetandet är nödvändigt förmedlande och grundande.
Om det sätter jagets rena vara, måste det grunda det samma.
Antingen kan det grundas i ett vara eller i tänkandet själft.
Om det grundas i ett vara, låt vara sin egen natur, är det nödvän-digt bestämdt, men det är absolut frihet.
Alltså måste det grundas i tänkandet själft såsom ren agilitet utan någon »præstabilierad» inklination eller riktning.
Jaget är sålunda icke objektive för det verkliga medvetandet fritt, utan att detta sätter sig såsom genom tänkandet grundande ett vara.
Men nu är tänkandet såsom nämdt ren agilitet utan någon inklination.
Jaget sätter sålunda icke genom sitt tänkande något bestämdt vara.
Alltså, om medvetandet sätter sig såsom genom sitt tänkande grundande ett vara, sätter det sig såsom ren förmåga utan någon som helst bestämd funktion, men sätter därmed icke jagets rena vara (dess verkliga väsen).
Men i det verkliga själfmedvetandet måste enligt det föregående ingå medvetandet om jagets rena vara.
Nu är uppvisadt, att ett sådant medvetande icke är möjligt utan ett medvetande om sig såsom genom tänkandet sättande ett vara, men att detta medvetande icke är medvetande om jagets verkliga väsen.
Vi befinna oss sålunda i följande position.
Det naturliga själfmedvetandet förutsätter (för den betraktande filosofen), att i det samma ingår ett medvetande om jagets rena vara, och att i det samma ingår ett medvetande om sig såsom genom tänkandet sätta ett vara.
Det förra medvetandet är, om det icke är förbundet med det senare, medvetandet om jaget såsom i sig bestämd natur, under betingningar nödvändigt verkande drift, d. v. s. såsom varande utan själfständighet och är därför icke medvetande om jaget.
Det senare är, om det icke är förbundet med det förra, visserligen ett medvetande om jaget såsom fritt, men är icke ett medvetande om jagets väsen (i objektiv bemärkelse).
Alltså måste medvetandet om jaget såsom intelligens och medvetandet om jaget såsom drift eller medvetandet om det subjektiva och om det objektiva jaget förbindas.
Men innan detta sker, bör fixeras, hvad för ett medvetande denna syntes gifver.
Då medvetandet om det subjektiva jaget är ett medvetande om jaget såsom fritt, men utan väsentligt vara, och medvetandet om det objektiva jaget är medvetandet om jaget såsom väsen, men utan frihet, måste syntesen gifva medvetandet om det rena jaget såsom väsendtligen fritt.
Detta medvetande är icke medvetandet om det rena jaget i sig, ty hvarje ändligt medvetande är medvetande om ett bestämdt och förutsätter därför differentieringen af subjekt och objekt och syntetisering genom ömsesidig bestämdhet.
Men det rena jaget är i sig identitet af subjekt och objekt.
Det är sålunda ett medvetande om det rena jaget såsom bestämdt genom attributet väsendtlig frihet eller såsom det ofvan uttryckts tendens till själfverksamhet för själfverksamhetens egen skull.
Denna tendens är, om den tänkes utflyttad ur det rena jaget såsom en på det samma verkande kraft, en drift.
Alltså vinnes genom den ofvan angifna syntesen medvetandet om det rena jaget såsom bestämdt af driften till själfverksamhet.
Då nu genom den angifna syntesen detta medvetande vinnes, och omvändt detta medvetande icke är möjligt att vinna annat än genom syntesen af det subjektiva och objektiva jaget, emedan hvarje medvetande om ett bestämdt förutsätter differentiering och syntetisering af subjekt och objekt, sätta vi lämpligast för oss såsom uppgift att visa, huru medvetandet om det rena jaget såsom bestämdt af driften uppstår, säkra att genom lösningen af denna uppgift uppvisa den fordrade syntesen af det subjektiva och det objektiva jaget i medvetandet.
Hvad uppstår i medvetandet, om driften bestämmer det rena jaget?
(Mera stringent:
Hvad måste filosofen tänka uppstå i det verkliga medvetandet, om han tänker det rena jaget i det samma bestämdt af driften?)
Då det rena jaget i sig är okänbart och måste bestämmas såsom den obekanta identiteten af det subjektiva och objektiva jaget kan detta icke afgöras annat än genom att taga till utgångspunkt endera sidan.
Om nu är visst, att jaget från en sida är subjektivt jag, är också visst, att en reflexion måste uppstå.
Huru är nu denna reflexion beskaffad.
Den kan icke vara en känsla.
En känsla skulle uppstå, om driften bestämde det objektiva jaget och denna bestämdhet reflekterades af det subjektiva, då det senare vore beroende af det förra.
Men det rena jaget är icke blott objektivt jag, ej heller är det subjektiva jaget beroende af det objektiva, emedan det är identitet af subjekt och objekt.
Det subjektiva jaget måste tänkas vara omedelbart bestämdt af driften (ej förmedelst det objektiva, emedan det är identiskt med detta).
Men en omedelbar bestämdhet hos det subjektiva jaget eller intelligensen är en tanke.
Alltså uppstår genom att driften bestämmer det rena jaget en tanke i det naturliga själfmedvetandet.
Vi filosofer tänka det rena jaget såsom bestämdt af driften i det naturliga medvetandet och tänka därför, att i detta medvetande uppstår en tanke).
Hvilken tanke?
Vi beskrifva den efter dess form och efter dess innehåll.
Till sin form är det en bestämd tanke, emedan det är en tanke på det rena jaget såsom bestämdt.
Men den är af sig själf bestämd.
Vore den bestämd af annat, skulle den vara bestämd antingen af ett objekt eller en annan tanke.
Af ett objekt kan den ej vara bestämd, ty i det rena jaget är det subjektiva ej beroende af det objektiva, såsom ofvan framhållits, af en annan tanke kan den ej vara bestämd, ty den är en tanke af det rena jaget, vårt grundväsen, och därför en förutsättning för alla tankar.
Den är den till begreppet ursprungligaste af alla tankar hos det naturliga medvetandet.
(Visserligen kunde det synas, som om den vore bestämd af driften, men det är endast vi filosofer, som så hafva grundat den samma.
Vi kunna ej tänka det rena jaget annat än såsom bestämdt af driften, men emedan vi tänka det rena jaget, måste vi tänka, att af denna bestämdhet uppstår en i sig själf bestämd tanke.
Eller: vi måste tänka det rena jaget såsom bestämdt af driften, men för att tänka det rena jaget måste vi tänka denna bestämdhet såsom en själfbestämdhet eller ur subjektiv synpunkt såsom en obetingad tanke, i hvilken driften icke ingår såsom ett den samma bestämmande.
Eller från den bestämmande driftens synpunkt: emedan driften är en drift till absolut själfverksamhet, måste det rena jagets bestämdhet af den samma vara absolut själfbestämdhet och såvidt bestämdheten är en tanke, en i sig bestämd tanke).
Vidare märkes med afseende å tankens form, att den är medveten om sig själf.
Den är nämligen till själfva sitt väsen intelligensens omedelbarare medvetande om en bestämning hos sig såsom intelligens.
Tankens innehåll är en bestämdhet hos det rena jaget af driften till absolut själfverksamhet.
Men då det rena jaget i sig är okänbart, är en bestämdhet hos detta jag möjlig att tänka endast genom att ömsevis bestämma det subjektiva jaget genom det objektiva och det objektiva genom det subjektiva.
Det objektiva är oföränderligt bestående: det subjektiva bestämdt genom det objektiva gifver därför ett lagbundet nödvändigt tänkande.
Då den bestämmande driften är drift till absolut själfverksamhet är den lag, af hvilken tänkandet är bestämdt, själfverksamhetens lag.