Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Strax bredvid funnos lemningar af en eldstad och en afskrädeshög, bestående af allehanda ben af ren och underkäkar af björn.
Då hvarken strandens sandafsatser erbjödo något lämpligt häckningsställe för alkor, tejstar, fiskmåsar o. dyl. eller några holmar förekommo utanför kusten, som hade kunnat tjena till häckningsställen för ejdrar och andra kolonivis häckande gåsarter, saknades här polarhafvens rika fogellif.
I elfmynningen kringflögo dock stora skaror af ejdrar och alfoglar, och på strandens sandbankar sprnngo skaror af Calidris arenaria och en eller annan Tringa oroligt af och an för att söka sin föda.
Tundrans ödslighet afbröts endast af ett par lärkor och ett falkpar med ungar (Falco peregrinus).
Dessutom syntes spår af renar, och tvenne på strandvallen uppresta räffällor angåfvo, att äfven räfvar förekomma i dessa trakter i tillräcklig mängd för fångst.
Senare på aftonen, sedan några solhöjder blifvit tagna för bestämmande af ortens läge, rodde vi åter om bord och seglade derpå vidare, följande kusten på afstånd, hvarvid vi en gång färdades fram mellan land och en lång serie af grundisar, som strandat utmed kusten på ett djup af 9–16 meter.
Om natten foro vi förbi ett ställe, hvarest fem samojedtält voro uppslagna, i hvilkas granskap en mängd renar betade.
Landet blef nu alldeles lågt, och hafvet grundade till betydligt.
Kursen stäldes derför mot NV, i hvilken riktning snart djupare vatten erhölls.
Oaktadt ytvattnets ringa salthalt och höga temperatur (+7°,7 C.) fångades här en Clio borealis och en mängd copepoder i vattenbrynet.)»
Den nu beskrifna utflygten samt Almqvists och Hovgaards landstigning 1878 från Lena äro de enda tillfällen, då, så vidt jag vet, naturforskare besökt den nordliga delen af den halfö, som skiljer Kara-hafvet från Obi.
Äfven norska fångstmän besöka den sällan, hvilket hufvudsakligast beror på den grunda ostkustens svårtillgänglighet och bristen på hamnar.
De landstiga dock numera en och annan gång för att intaga vatten och kanske för att mot sina besparingar på tobaksransonen, mot öfverflödiga knifvar, gamla urmodiga gevär, krut, bly m. m. tillbyta sig alster af samojedernes renskötsel, jagt och fiske.
I början sprungo invånarne undan, när de sågo norrmännen komma, och då detta ej hann ske, helsade de dem ödmjukt med knäfall och hufvudets böjning till jorden, samt ville ogerna med dem inlåta sig i någon handel eller visa dem sina egodelar.
Sedan emellertid samojederna märkt, att norrmännen icke göra dem något för när, hafva misstroendet och den stora ödmjukheten fullständigt upphört.
Numera är ett besök af europeer för dem mycket kärkommet, dels för det tillfälle som erbjudes att genom byteshandel erhålla åtskilliga nödvändighets-, njutnings- och granlåtssaker, dels kanske ock för det afbrott, som härigenom beredes i tundra-lifvets enformighet.
När fångstmännen ro eller segla längs den flacka kusten, händer det ofta, att infödingar springa af och an på stranden och genom tecken ifrigt anmoda främlingarne att landstiga; om så sker, och om några rikare samojeder finnas i trakten, börjas genast ett efter folkets sed storartadt gästabud, med mer än ett drag erinrande om skildringarna från de bildade nationernas sagotid.
Hvad jag har anfört är så godt som allt hvad vi veta om Jalmal, och man ser deraf, att ett ganska vackert, ännu orördt fält för etnografiska och naturhistoriska studier här föreligger kommande Jenisej-farare.
Hurudan är vintern vid Jenisejs mynning?
Derom hafva vi för närvarande icke någon kännedom, enär ingen vetenskapligt bildad person der öfvervintrat.
Men deremot har man en mycket spännande berättelse om en öfvervintring af finnen Nummelin vid Briochowski-öarna i Jenisej på 70°48′ n. br.
Stället besöktes af mig den 27 aug. 1875.
Det utgör ett endast om sommaren besökt fiskläge, som vid den tiden af året är särdeles intagande, omgifvet af yppig gräs- och buskvegetation.
Bostäderna äro belägna vid ett sund emellan Briochowski-öarna, hvilka bilda den nordligaste gruppen i den ölabyrint, som upptager Jenisejs strömfåra mellan 69½° och 71° n. br.
Fisket för året var vid vårt besök afslutadt och stället öde.
Men två smärre hus och en mängd jordgammor, alla i godt stånd, stodo qvar på stranden och vittnade, jemte en mängd på land uppdragna större båtar och för insaltning af fisk afsedda träkärl, om den handtering, som tidigare på sommaren här bedrifvits.
Det var på denna ort som Nummelin tillbragte en af de svåraste vintrar, som den arktiska litteraturen vet omtala.109
Jordgammor på Briochowski-ön.
Efter en skiss af författaren.
År 1876 hade M. Sidoroff, känd såsom lifligt intresserad för sjöfärder i de sibiriska farvattnen, låtit i Jenisejsk bygga och utrusta ett fartyg Sewernoe Sianie (Norrskenet), hvilket skulle från Jenisej utföra åtskilliga varor till Europa.
Fartyget stäldes under befäl af en rysk sjökapten, Schwanenberg.
Under honom tjente Nummelin som styrman, hvarjemte fartyget bemannades med 18 man, af hvilka de flesta blifvit förvista till Sibirien för brott.
Till följd af åtskilliga missöden kunde fartyget första året ej komma längre än till granskapet af Jenisejs mynning, hvarföre det lemnades i vinterqvarter på förutnämnda ställe.
Nummelin och fyra förvista dröjde qvar om bord, medan Schwanenberg och det öfriga manskapet den 28 sept. återvände till Jenisejsk.
Frost hade redan då inträdt.
Under de tvenne följande veckorna höll sig temperaturen i granskapet af 0°; klart väder vexlade med snö och regn.
Den 5 okt. drog manskapet in i sitt vinterqvarter, sedan man insamlat drifved och lagt den i högar, för att den skulle kunna uppletas under snön.
Den 16 okt. visade termometern kl. 8 om morgonen –4°,5 och sjönk sedermera ytterligare för hvar dag, tills qvicksilfret efter den 21 okt. under några dagar ständigt stod under –10°.
Den 26 okt. hade man –18°, men de första dagarne af nov. steg temperaturen åter till –2°.
Den 6 nov. sjönk termometern åter till –17°, men steg den 11 till –3°,5.
Den 14 nov. hade man –23°,5, den 21 –29°,5.
Följande dag om morgonen hade man –32° och på qvällen –37°, gissningsvis emedan termometern ej gaf vidare besked.
Denna temperatur af –30° till –32°, vexlande med fruset qvicksilfver, fortgick till november månads slut, hvarpå temperaturen åter steg till –11°,5.
Vid jultiden hade man åter –31° och de sju följande dagarne fruset qvicksilfver, hvarmed det nya året ingick.
Derpå steg temperaturen åter till –20°, men sjönk åter snart så, att från den 16 jan. fruset qvicksilfver visade sig under fem dagar.
Den 22 jan. hade man –9°.
Den 26 åter fruset qvicksilfver och den 29 –6°.
Under februari månad steg temperaturen aldrig öfver –24°; qvicksilfret var fruset den 20, 25, 26 och 28.
Detsamma var förhållandet den 1, 3, 6, 7, 14, 16 och 18 mars; den 22 mars hade man –7°, den 30 –29°.
April ingick med –31°, men derpå steg temperaturen så, att den d. 16 nådde –11°, samt vexlade sedan mellan –21° och –6° (d. 25).
Den 2 maj hade man morgon och afton –12°, middagstiden –2° till –5°.
Den 8 maj hade man +0, den 17 –10°,5, den 31 +0°,5.
Juni ingick med +1°,5.
Den 8 hade man vid middagstiden +11°, morgon och afton samma dag +2° à +3°.
Under den återstående delen af juni samt under juli månad vexlade temperaturen mellan +2° och +21°.
Det var under sådana förhållanden som styrman Nummelin med sina fyra följeslagare lefde i det illa försedda plankhuset på Lilla Briochowski-ön.
De inflyttade såsom sagdt den 5 okt.; den 20 var isen så starkt tillfrusen, att den höll att gå på.
Den 26 började snöstormar, så att man ej kunde gå ur huset.
Solen såg man sista gången den 21 nov., och den visade sig åter den 19 jan.
Den 15 maj gick solen ej mera ned.
Temperaturen stod då under qvicksilfrets fryspunkt.
För att solens öfre kant den 19 januari skulle kunna visa sig, måste man antaga en horisontal refraktion af nära 1°.
Öarna i Jenisej äro låga, så att man sannolikt hade en temligen öppen horisont mot söder.
Kort efter jul började skörbjugg att visa sig.
Nummelins följeslagare voro för brott dömda och straffade förbrytare, hos hvilka man ej kunde vänta någon hvarken fysisk eller moralisk motståndskraft mot denna sjukdom.
De omkommo också alla, tre i skörbjugg och en under ett försök att gå öfver från Briochowski-ön till en simovie vid Tolstoinos.
I stället hade Nummelin lyckats förskaffa sig två man från Tolstoinos och längre fram en från Goltschicha.
Den 11 maj kom söder ifrån en undsättning af tre man under styrman Meyenwaldt, som Sidoroff uppsändt för att hjelpa till vid fartygets bergning.
Det gälde till en början att skotta bort den snö, som nedtyngde fartyget.
Snön låg nära sex meter djup på flodisen, och denna var tre meter tjock.
När man äntligen fått fartyget nästan utgräfdt, begrofs det åter genom en ny snöstorm.
I medlet af juni började isen att röra sig, och flodvattnet steg så högt, att Nummelin, Meyenwaldt och fyra man, jemte två hundar, nödgades taga sin tillflykt till stugans tak, dit de bergat något proviant och bränsle.
Här tillbragte de sju dygn under ständig lifsfara.
Floden hade nu stigit fem meter, stugans tak höjde sig blott ¼ meter öfver den svalda flodens yta och stod hvarje ögonblick i fara att af ett kringflytande isstycke bortföras.
En vid taket bunden liten båt var i så fall det yttersta räddningsmedlet.
Hela landskapet var öfversvämmadt.
De öfriga husen jemte gammorna voro bortspolade af vattnet och drifisen, hvilken äfven ständigt hotade den enda återstående byggnaden.
Från dess tak nödgades man arbeta dag och natt för att med stänger hålla isstyckena ifrån sig.
Den starka öfversvämningen hade till och med öfverraskat flyttfoglarne.
Det fans för dem på långa sträckor ingen torr fläck att hvila på, och så hände det, att trötta ripor slogo ned bland menniskorna på taket; en gång satte sig en ripa på Meyenwaldts hufvud, ett par slog sig ned på hundarne.
Den 28 juni började vattnet falla, och den 25 hade det sjunkit så, att man kunde lemna taket och åter inflytta i husets ödelagda inre.
Berättelsen om huru Nummelin i sällskap med Schwanenberg sjöledes återvände till Europa tillhör ett följande kapitel.
Nordostfärdernas historia från 1556 till 1878.
– Burrough 1556.
– Pet och Jackman 1580.
– Holländarnes första resa 1594.
– Oliver Brunel.
– Andra resan 1595.
– Tredje resan 1596.
– Hudson 1608.
– Gourdon 1611.
– Bosman 1625. – de la Martinière 1653.
– Vlaming 1664.
– Snobberger 1675.
– Roule kommer till ett land norr om Novaja Semlja.
– Wood och Flawes 1676.
– Meningsutbyte i England angående isförhållanden i Polarhafvet.
– Uppgifter om uppnående af höga nordliga breddgrader.
– Åsigterna om Polarhafvets beskaffenhet fortfarande delade.
– Payer och Weyprecht 1872–74.
Det haf, som i norr sköljer europeiska Rysslands kust, benämnes af konung Alfred (Orosius, I bok., kap. I.
II) Qvänsjön eller Qvänhafvet (på anglosaxiska Cwen Sae 110), ett betecknande namn, som obestridligt har prioritet för sig och väl förtjente bibehållas.
För vestra Europas invånare blefvo de öar, Novaja Semlja och Waigatsch, genom hvilka detta haf skiljes från Sibiriens Ishaf, först kända genom Stephen Burroughs upptäcktsresa år 1556.
Burrough nämnes derföre ofta såsom Novaja Semljas upptäckare, men med orätt.
Då han ditkom, träffade han nämligen derstädes ryska fartyg, bemannade med fångstmän väl bekanta med farvattnen och landet.
Det är deraf tydligt, att Novaja Semlja redan på den tiden varit så länge bekant för invånarne i nordliga Ryssland, att en ganska liflig fångstfart hunnit uppkomma derstädes.
Sannolikt är till och med att, på samma sätt som nordligaste
Norge redan för ett årtusende tillbaka var bekant, ej allenast för kringströfvande lappar, utan äfven för norrmän och qväner, också länderna kring Jugor Schar och Waigatsch flere århundraden före Burroughs färd voro bekanta, ej blott för de på fastlandet nomadiserande samojederna, utan äfven för åtskilliga bjarmiska eller finska stammar.
Förmodligen drefvo samojederna då för tiden liksom nu sina renhjordar dit upp för att under sommarmånaderna beta på ishafskustens gräsrika marker, der de voro mindre besvärade af mygg och renflugor än längre söder ut, och förmodligen följdes de vilda nomaderna då liksom nu af handelsmän från mer bildade, i nordliga Ryssland bosatta stammar.
Namnet Novaja Semlja (Nyland) anger, att det blifvit senare, förmodligen af ryssar, upptäckt, men man känner hvarken när eller huru.111 Stephen Burroughs reseberättelse, hvilken, liksom så många andra, blifvit bevarad från glömska genom
Hakluyts berömda samling, utgör derför ej allenast en skildring af vest-europeernas första Novaja- Semlja-färd, utan bildar äfven hufvudkällan för kännedomen om ryssarnes äldsta färder till dessa trakter.
Jag skall med anledning deraf uppehålla mig något längre vid denna resa än vid de flesta andra sjöfärder jag här kommer att omnämna.
Det är sjelfklart, att de nya vigtiga handelsförbindelser, som Chancelors upptäckt af vägen från England till Hvita hafvet föranledde, skulle så väl i England som i Ryssland helsas med stor hänförelse och gifva anledning till en mängd nya företag.
Till en början bildade man redan år 1555 i England ett sällskap »Merchants adventurers of England for the discoverie of landes, territories, isles, dominions and seigniories unknowen», vanligen kalladt »Muscovy Company».
Den då omkring åttioårige Sebastian Cabot utnämndes till dess oafsättlige guvernör, och en mängd privilegier beviljades detsamma af så väl Englands som Rysslands herskare.
Samtidigt utsändes underhandlare, handelsmän och forskare på olika vägar från England till
Ryssland för att befästa vänskapen med detta land samt närmare undersöka den, åtminstone för England, nya verld, som nu upptäckts i östern.
En närmare redogörelse för dessa resor hör dock ej hit.
Men man var ej nöjd härmed.
Man betraktade Chancelors resa såsom blott första steget till någonting vida vigtigare och betydelsefullare, nämligen öppnandet af den nordöstra vägen till Kina och Indien.
Medan Chancelor sjelf året efter sin återkomst blef afsänd jemte åtskilliga handelsmän till Hvita hafvet, var man derför betänkt på ett ytterligare försök att på den en gång inslagna vägen nå Asiens ostkust.
Ett mindre fartyg Searchthrift utrustades för detta ändamål och stäldes under Stephen Burroughs befäl.112 De vigtigaste händelserna under resan voro följande:
Den 3 maj/23 april 1556 afreste man från Ratcliffe till Blackewall och Grays.
Här kom Sebastian Cabot om bord tillsammans med åtskilliga förnäma herrar och damer.
De undfägnades först på fartyget samt gåfvo frikostiga belöningar åt sjöfolket, hvarjemte almosor utdelades åt en mängd fattiga, på det att dessa skulle bedja för god lycka och en god resa; senare gafs en fest i land, hvarvid det gick så gladt och lifvadt till, att äfven den gamle Cabot sjelf trädde i dansen jemte det öfriga unga glada sällskapet.
I Orwell lemnade Burrough sitt eget fartyg för att, enligt handelsmännens önskan, göra öfverresan till Vardöhus på Edward Bonaventure.
I slutet af maj månad kom man framför Nordkap, hvilket namn Burrough säger sig hafva gifvit åt denna Europas nordligaste udde under sin första resa.113 När Burrough lemnade Edward
Bonaventure och åter gick om bord på sitt eget fartyg nämnes ej, men den 17/7 juni besvarade han på Searchtbrift afskedssaluten från Edward Bonaventure.
Den 20/10 juni var man vid Kola, hvars bredd bestämdes till 65° 48′.114
»Torsdagen den 21/11 juni kl. 6 om morgonen kom en af de ryska lodjorna vid sidan om oss.
Den roddes af tjugu åror, och der fans fyra och tjugu man om bord.
Båtens befälhafvare skänkte mig en stor brödkaka, sex kransar af det slags bröd, som de kalla »colaches», fyra torkade gäddor och ett mått ypperligt hvetemjöl.
Jag gaf honom en kam och en liten spegel.
Han förklarade mig, att hans bestämmelseort var Petschora.
Derpå bjöd jag dem att dricka.
Befälhafvarens namn var Pheother (Feodor). – – – Torsdagen (den 28/18 juni) lättade vi ankar i Kola-floden och gingo 7 eller 8 leagues ut till sjös, då en fullt nordlig vind tvang oss att återgå till samma flod, i hvilken vi förut ankrat.
Der kommo om bord till oss män från flere af ryssarnes båtar, förklarande att deras bestämmelse äfven var mot norden för hvalross- och laxfiske.
De gåfvo mig rikligt af sitt hvita hvetebröd.
Då vi lågo för ankar i denna flod, sågo vi dagligen flere af deras lodjor komma nedför floden.
De voro bemannade med minst 24 man.
Slutligen ökades antalet af dessa lodjor till trettio segel.
På dem fans bland andra en man som hette Gabriel, hvilken nu visade mig mycken vänskap.
Han förklarade mig, att de alla ämnade segla till Petschora för att fiska lax och hvalross.
Vidare sade han mig, att det med god vind var sju eller åtta dagars segling till denna flod.
Jag var glad att få deras sällskap.
Denne Gabriel lofvade att varna mig för grund, hvilket han ock verkligen gjorde.
– – – Söndagen den 1 juli/21 juni gaf mig Gabriel en tunna mjöd (»meede»), och en af hans vänner gaf mig en tunna öl, hvilken bars på mäns skuldror åtminstone två (engelska) mil.
Måndagen lemnade så väl vi som alla de ofvannämnda lodjorna Kola-floden.
Medan vi seglade med förlig vind, voro de alla för snabba för oss115, men efter löfte ströko Gabriel och hans vän ofta sina segel och väntade på oss, lemnande sitt eget sällskap.
Tisdagen vid ostnordostvind voro vi i solnedgången tvärs för Kap S:t John116.
Det är att märka, att från Kap S:t John till den flod eller vik, som för till Mesen, finnas öfverallt bankar.
Der är fullt af grund och faror; man har knappt två famnars vatten och ser intet land.
Denna dag kommo vi till ankars tvärs för en trång vik, som ligger fyra eller fem leagues norr om nämnda udde.
Gabriel och hans följeslagare rodde in i viken, men vi kunde ej komma in.
Innan aftonen anlände 20 segel till denna vik under nordostvind.
Vi hade temligen godt ankarfäste.
Om aftonen kom Gabriel om bord till oss i sin lodja, och för det han hållit sig i sällskap med oss öfver grunden belönade jag honom med två fina elfenbenskammar, en stålspegel och två eller tre andra småting, för hvilket han icke var otacksam.
Emellertid hade hans första sällskap hunnit längre norr ut.
Om onsdag, midsommardagen, sände vi en båt mot land att upploda viken, hvilken befans nästan torr vid lågt vatten.
Alla lodjor i densamma stodo då på grund.
(Med anledning af vädrets hotande utseende beslöt Burrough att vid högvatten gå in i viken.
Han stannade härvid på grund, men fick hjelp af sina ryska vänner.)
Gabriel kom ut med sin jolle, och så gjorde åtskilliga andra, visande sin goda vilja att hjelpa oss, men allt till intet gagn, och de höllo på att blifva dränkta för sitt besvär.
Jag bad Gabriel låna mig sitt ankare, emedan våra egna ankare voro för stora för att kunna läggas ut från vår jolle.
Han lånade mig sitt eget och lånade dessutom sjelf ytterligare ett för att sända det till oss.»
Rysk lodja.
Efter G. de Veer.
Efter mycket besvär lyckades man komma af grund och sökte derpå en bättre ankarplats på andra sidan om Kap S:t John.
»Så snart vi kastat ankar (den 6 juli/26 juni), kom den förutnämnde Gabriel till oss, jemte ytterligare tre eller fyra af deras små båtar.
De bragte med sig af sitt aqua vitæ och mjöd.
De visade mig mycken vänskap och voro glada att se oss igen, förklarande det de befarat, att vi skulle vara förlorade.
Gabriel berättade mig, att de hade bergat båda ankarena och vår kabel.
Efter det jag sålunda meddelat mig med dem, lät jag fyra eller fem af dem gå in i min kajuta, hvarest jag gaf dem fikon och sådan välkomma, som stod mig till buds.
Under det jag så kalasade för dem, kom en man om bord från en annan af deras lodjor; han var en karelare (Kerill), hvars namn jag sedermera lärde mig och som bodde i Colmogor, medan Gabriel bodde i Kola, hvilket är beläget ej långt från flodens mynning.
Den nämnde karelaren sade mig, att ett af de ankare jag lånat var hans.
Jag tackade honom för lånet, anseende detta tillfyllestgörande, och som jag vidhöll det sedvanliga bruket att, endast om skänkerna, som öfverlemnas, äro värda ett gästabud, gifva ett sådant, så fäste jag föga afseende vid honom, emedan han bragte intet med sig.
När vi slutat, togo de afsked och gingo i land.
Der kommo Gabriel och karelaren i ordvexling och slagsmål; så vidt jag förstod, var orsaken den, att den ene fått bättre undfägnad än den andre.
Men Gabriel blef ej den vinnande, emedan der funnos 17 lodjor i karelarens sällskap, som höllo med honom, och blott två af Gabriels.
Vid nästa högvatten lemnade Gabriel och hans sällskap detta ställe och rodde till sina förra kamrater, hvilka åtminstone voro 28 stycken och alla hörde till Kola.
Jag kunde förstå, att karelaren räknade på, att den kabel, som var fästad vid hans ankare, skulle blifva hans tillhörighet.
I början ville han ej återlemna den till vår båt, men jag helsade att jag skulle klaga, hvarpå han återlemnade kabeln åt mitt folk.
Nästa dag, torsdagen, sände jag vår båt i land för att hemta vatten och ved.
Då de kommo i land, välkomnades de på det vänligaste af denne karelare.
Han gaf ett gästabud för dem, medan en del af hans manskap fylde några vattentunnor och hjelpte mitt manskap att bära ved till båten.
Derpå klädde han sig i sin bästa silkesrock och ett halsband af perlor samt kom om bord igen och bragte sin skänk med sig.
Oaktadt jag hade mer aktning för hans gåfva än för hans person, emedan jag såg att han var en fåfäng man, helsade jag honom välkommen och bjöd honom en anrättning fikon.
Han förklarade då, att hans fader var en herreman, och att jag kunde hafva gagn af honom, men ej af Gabriel, som blott var en prestson.»
Sedan Burrough talat om en storm, under hvilken han förlorade en jolle, köpt i Vardöhus, och som uppehöll dem en tid i granskapet af Kap S:t John (hvars bredd bestämdes till 66° 50′), fortsätter han:
»Torsdagen (den 14/4 juli), då solen stod i nordvest, kom vinden från ostnordost.
Vi lättade ankar och styrde mot norr.
Två leagues innan vi foro förbi udden, märkte vi ett hus uppfördt i en dal, hvilket är en ovanlig syn i dessa trakter.
Kort derpå sågos tre män på toppen af en kulle.
Jag antog, såsom ock sedermera visade sig vara riktigt, att de voro komna från någon annan trakt för att utsätta fällor till fångst af hermeliner117 för desses pelsverks skull.
Dylika fällor sågo vi i stor mängd på den kust, längs med hvilken vi framseglade.»
Den 14 till den 19 juli n. st. tillbragtes vid kusten af Kanin Nos.
Den 19 vid middagstiden var man vid 68° 40′ n. bredd.118
»Fredagen den 20/10 juli tycktes åter en storm hota.
Medan jag nu grundade på hvad som var bäst att göra, såg jag ett segel komma ut från en bugt på det förutnämnda Kanin Nos. Det var min vän Gabriel, som lemnade sin hamn och sitt sällskap och kom så nära oss som möjligt.
Han visade mot öster; vi lättade ankar och följde honom.
Lördagen seglade vi ostsydost, följande Gabriel, och han förde oss till en hamn, kallad Morgiovets, hvilken ligger 30 leagues från Kanin Nos.
Denna morgon såg Gabriel en rök och rodde till den med sin jolle.
Röken kom från ett ställe två leagues från det der vi lågo för ankar.
Vid nordvestvind kom han tillbaka om bord, bringande med sig en samojed119.
Det var en ung man med ett för oss besynnerligt yttre.
Han skänkte mig tre unga vildgäss och en prutgås (barnacle).»
Den 24/14 juli seglade man förbi ön Dolgoi, och följande dag löpte man in i Petschoras mynning, hvars polhöjd bestämdes till 69° 10′.120 Den 30/20 seglade man åter ut öfver sandbankar med endast fem fots vatten och tackade Gud, att fartyget var så föga djupgående.
Dagen derpå möttes is för första gången.
Den 4 aug./25 juli hade man på 70° 20′ n. br. det förut beskrifna mötet med en ofantlig hval.121 Något senare samma dag kastade Searchthrift ankar i en god hamn mellan några öar, belägna vid 70°42′ n. bredd.122 De benämndes af Burrough S:t James öar.
»Tisdagen den 7 aug./28 juli seglade vi mot vester längs kusten under nordvestvind.
Då jag skulle ankra, sågo vi ett segel komma fram vid den udde, under hvilken vi tänkte lägga oss; jag sände en jolle till fartyget.
Skepparen sade, att han varit i vårt sällskap i Kola, och förklarade, att vi farit förbi den väg, som förer till Ob.
Detta land kallades »Nova Zemblæ», det är Nyland.
Han förklarade mig äfven åtskilligt om vägen till Ob.
Jag gaf honom en stålspegel, två messingsskedar och två knifvar med sammetsslidor, och då blef han något mer villig att dröja och att berätta mig hvad han kunde anföra gagneligt för vårt mål.
Han skänkte mig äfven 17 vildgäss.
– – – Denne mans namn var Loshake.