Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. B., det skulle S., för det han i tryckt skrift angripit Kyrkoherden Ekdahl för hans embetes skull med smädelser, hvilka rörde Ekdahls heder och ära, goda namn och rykte, vara ärelös, undergå 23 dagars fängelse vid vatten och bröd samt derefter inför Rätta göra Kyrkoherden Ekdahl offentlig afbön.
S. anförde underdåniga besvär.
Vederbörande hördes.
Saken företogs till afgörande i Högste Domstolen d. 30 Nov. 1847, dervid yttrade: Justitie-Rådet Alexandersson'.
Enär, på sätt handlingarne utvisa, Åklagaren i målet yrkat ansvar å den tilltalade efter 3 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen samt 18 Kap. 8 § 3 och 4 mom. M.B., jemförda med 60 Kap. 5 § 1 och 2 mom. samma Balk, och följaktligen åberopat icke blott nämnde moment i Tryckfrihetsförordningen, utan äfven de allmänna lagens rum, hvarom ofvan förmäles; men Kämners-Rätten likväl till Juryns besvarande framställt frågan sålunda: »Aro de uti Tidningen Söndagsbladet för d. 21 och d 28 nästlidne Mars N:ris 12 & 14 under rubrikerne »Prestvalet» och »Memoirer öfver den förflutna veckan» förekommande, här ofvan utmärkta ställen brottsliga efter det af Stadsfiskalen Lindborg åberopade lagens rum, 3 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen af d. 16 Juli 1812?» finner jag Kämners-Rätten i denna del icke hafva i full öfverensstämmelse med Tryckfrihetsförordningens 5 § 4 mom. förfarit; hvadan jag pröfvar rättvist att, med undanrödjande af öfverklagade beslutet angående frågans beskaffenhet samt af Juryns utlåtande och domstolarnes i sjelfva saken meddelade Utslag, visa målet åter till KämnersRätten, som äger att detsamma å nyo företaga samt dermed vidare lagligen förfara.
Justitie-Rådet Schmidt:
Som de af Åklagaren, med anledning af den i 3 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen lemnade hänvisning till allmänna lagen, åberopade lagrum, 18 Kap. 8 § 3 och 4 mom. samt 60 Kap. 5 § 1 och 2 mom. M.B., angå brott af väsentligen olika beskaffenhet, af hvilka det lindrigare väl innefattas uti det svårare, men det förra kan vara föröfvadt, utan att det senare derjemte blifvit begånget, och Juryn följakteligen icke, då den, på sätt som skett, med »Ja» besvarat den af Kämners-Rätten framställda fråga, ägt tillfälle att bestämma, till hvilketdera af de i berörde lagrum omtalade brott, Juryn ansett Klaganden hafva gjort sig skyldig; alltså och emedan en slik pröfning likväl, enligt 5 §, jemförd med inledningen till 3 § af Tryckfrihetsförordningen, Juryn tillkommer; finner jag för min del rättvist att, med undanrödjande af Juryns utlåtande och upphäfvande af domstolarnes öfverklagade beslut, förvisa målet åter till Kämners-Rätten, som skulle äga att till Juryns besvarande framställa de särskilda frågor, hvartill de af Åklagaren åberopade lagrum och deruti omförmälta brotts olika beskaffenhet föranleda, samt att derefter med målet vidare lagligen förfara. Justitie-Rådet Nordenstolpe instämde med Justitie-Rådet Alexandersson. 3 Justitie-Råden Backman, Engelhart oell Bredberg förenade sig uti den af Juslitie-Rådet Schmidt yttrade mening. Justitie-Rådet Stråle:
Uti detta mål har blifvit väckt fråga, huru vidsträckt Juryns eller Nämndens befattning i Tryckfrihetsmål må vara, hvilket föranlåter mig att eftersinna huru stadganderne i detta afseende tillkommit.
Den af Konung oell Rikets Ständer vid 1809—1810 årens riksdag antagna Tryckfrihetsförordning upptog ej något stadgande örn tryck fri hetsåtals bedömande af Jury, utan var det Domstolen, sorn skulle pröfva både huruvida en åtalad skrift vore brottslig emot
Tryckfrihetsförordningen och äfven bestämma det ansvar, som å förbrytelsen borde följa.
Vid den urtima riksdagen år 1810 aflemnade Konstitutions-Utskottet förslag till förän drad redaktion utaf Tryckfrihetsförordningen, hvaruti jemväl ett förslag till en stående Juryinrättning framställdes, hvilket förslag blef hvilande till den följande riksdagen.
Under riksdagen år 1812 ankom Kongl. Maj:ts proposition till Rikets Ständer angående tryckfriheten, hvaruti i afseende på dagblad och periodiska skrifter stadganden om den så kallade indragningsmaktens införande voro intagna.
Samtidigt med nämnde propositions öfverlemnande till Konstitutions-Utskottet, återremitterade Riksstånden ock till Utskottet det år 1810 afgifna förslag till ny redaktion af Tryckfrihetsförordningen, hvarefter ärendet blef i ett sammanhang behandladt.
Utskottet afgaf derefter 2:ne Betänkanden, det ena innefattande de 4 första §§, hvaruti stadgande om indragningsmakten jemväl fanns intaget; det andra åter behandlande den 5 §:n, angående rättegångsordningen, till hvilken alternativa förslag gjordes, antingen att §:n blefve oförändrad eller att deri skulle införas stadganderne om af parterne och domstolen utsedd Jury eller Nämnd, för att bedöma huruvida en åtalad skrift vore brottslig eller icke.
Riksstånden biföllo det förra Betänkandet, som innefattade de 4 §§, men förslaget i 5 § angående Jury godkändes icke utan förklarades hvilande till påföljande riksdag, då det antogs.
Konstitutions-Utskottet hade icke uti ofvannämnde Betänkanden närmare utvecklat motiverne för sina förslag, utan endast åberopat i Riksstånden gjorda anmärkningar samt Konungens proposition, hvaruti, bland annat, såsom tryckfrihetens missbruk uppräknas, att »en samhället rörande artikel eller ett angrepp emot person kan vara af den indirecta art, som tillåter en dubbel tydning och således icke är åtkomlig för lagen sådan den nu är.»
Närvarande vid riksdagen och deltagande i förhaudlingarne uppfattade jag anledningen till förslaget om Jury vara den, att man trott sig finna att det var vida svårare för en domare än för en juryman attförklara en åtalad skrift brottslig.
Domaren ansåge sig, emot den tilltalades bestridande, ej kunna gifva åtalade yttranden en vidsträcktare tydning än de i bokstafven lydde, och ehuru påtagligt det syntes vara, att skriften afsåge bestämda personer eller förhålfanden och vore förfördelande, kunde likväl, i saknad af bestämda uttryck, domaren icke anse skriften brottslig, utan den tilltalade måste frikännas.
Jurymännen åter vore ingalunda bunden af sådane betänkligheter, utan ägde att gifva skriften den tydning, som den allmänneligen ansågs äga.
Andamålet med Jury var således att bereda en lättare tillämpning af Tryckfrihetsförordningens föreskrifter till före - 6 kommande af tryckfrihetens missbruk, då Juryn kunde förklara skriften brottslig.
Deremot förekom, så vidt jag kunde fatta, ingen anledning dertill, att den pröfning, som enligt den då gällande Förordningen tillkom Domstolen, att bestämma hvad ansvar borde följa å en brottslig förklarad skrift, äfven skulle öfvergå från Domstolen till Jury, hvilket ock hade fordrat särskilda förändrade föreskrifter för ärendets behandling, och om de särskilda frågor, sorn i sådant fall skulle komma att till Nämnden framställas samt i hvad ordning sådant borde ske.
För min del har jag således alltifrån det stadgandet 0111 jury blef gällande haft den bestämda öfvertygelse, att jury eller nämnd endast hade att yttra sig huruvida en åtalad skrift vore brottslig enligt Tryckfrihetsförordningen eller ej, men icke att derjemte eller sedermera bestämma bestraffningen.
Den fråga, sorn enligt 5 § 4 mom.
Tryckfrihetsförordningen bör till Nämnden framställas, lyder: »Ar skriften brottslig efter det lagens rum åklagaren åberopat?»
Om en tryckt skrift skall kunna förklaras brottslig, så mäste den, så vidt jag förstår, vara stridande emot något stadgande i Tryckfrihetsförorbningen; ty om Åklagaren ej skulle kunna åberopa nämnde Förordning, utan endast grunda sitt påstående å något stadgande i allmänna lagen, så lärer väl åtalet ej kunna anses och behandlas såsom tryckfrihetsmål, helst 1 § i Förordningen innehåller, att böcker, skrifter och handlingar ej kunna åtalas annorlunda ån denna Tryckfrihetslag bjuder.
Då det således, efter mitt omdöme, synes böra vara ostridigt, att Åklagaren måste yrka att skriften är brottslig efter något uppgifvet moment i Tryckfrihetsförordningen och uttrycket det lagens rum, efter ordalydelsen, utesluter åberopandet af flera än elt lagrum, har jag, för min del, ansett det vara uppenbart, att med benämningen lagen förstås Tryckfrihetsförordningen, hvilken är en Grundlag och således måtte kunna komma under benämningen »Lag», såsom den ock i 1 § kallas.
För att komma till det resultat, att uti den till Nämnden framstälda fråga må kunna ingå ej blott det moment i Tryckfrihetsförordningen, enligt hvilket skriften påstås vara brottslig, utan äfven det allmänna lagens rum, som innefattar yrkad straffbestämmelse, måste, enligt min öfvertygelse, Grundlagen ändras och i stället för det lagens rum sättas det eller de lagens rum.
Af de uti §:n förekommande momenter, som innefatta missbruk af tryckfriheten, innehåller det 12 mom. straffbestämmelse af böter från 33 Rdr 16 sk. till och med 100 Rdr, och det 13:de böter från 50 Rdr till 100.
Dadé det varit lagstiftarens mening, att Jury skulle bedöma icke blott huruvida skriften vore brottslig, utan ock dess mer eller mindre biottsliga beskaffenhet eller brottslighetsgraden, hvarefter ansvaret borde lämpas, så skulle väl ett annat sätt för frågans uppställning till Nämnden hafva blifvit föreskri fvet än det nu gällande; ty det måtte ej kunna bestridas, att i nu nämnde fall åklagaren icke kan eller får åberopa något annat lagens rum, än det moment i 3 § Tryckfrihetsförordningen, efter hvilken skriften anses brottslig
Det torde således vara klart, att sedan en skrift blifvit förklarad brottslig enligt 12 eller 13 momentet i 3 §, det tillkommer domstolen att pröfva och afgöra den större eller mindre brottslighet, som förefinnes, och derefter lämpa bötesbeloppet.
Det 2 inom. hänvisar till en § i allmänna lagen, hvaraf egentligen blott en straffbestämmelse är utsatt, och uti 3, 5 och 6 mom. af 3 § äro böter till bestämdt belopp utsatte, så att tillämpningen deraf är gifven; men i andra momenter hänvisar Förordningen till kapitel och § i allmänna lagen, hvarest olika bestraffningar äro utsatte, nemligen:
I mom. hänvisar till 1 Kap. 1 § M.B., efter hvilken kan dömas till döden eller att böta 100 daler silfvermynt och göra offentlig afbön. 4 mom åberopar 5 Kap. 1 § M.B.; straffet kan blifva, att mista lifvet eller undergå fängelse å fästning 2 till 10 år. 7 mom. hänvisar till 6 Kap. M.B. Enligt deri förekommande olika stadganden kan straffet blifva, att mista lif, ära och gods, landsflykt, spö eller fängelse, som brottet är till. 9 mom. åberopar 6 Kap. 5 § M.B., som stadgar landsflykt, spö eller fängelse, efter som brottet är till.
10 mom. hänvisar till föregående 9:de mom.
II mom. åberopar 60 Kap. M.B. utan att någon viss § nämnes.
4 och 5 §§. i nämnde kapitel utsätta straff, att mista äran och plikta dertill med spö eller ris, fängelse vid vatten och bröd eller landsflykt, som saken och personen är till, eller ock att straffas med fängelse eller böter efter omständigheterne och att göra afbön.
Ar det nu ostridigt, att pröfningen af hvad mer eller mindre ansvar bör åläggas en författare på grund af 12 och 13 mom. i 3 § tillkommer domstolen, så lärer ej eller något giltigt skäl finnas att bestrida, det ju äfven, då åtal sker enligt ofvanuppräknade momenter, det är domstolen, som skall pröfva den större eller mindre brottsligheten och derefter bestämma straffet.
Att ett annat förhållande skulle vara i afseende å 3 § 8 morn., som hänvisar till allmänna lagen, utan att något visst kapitel eller § åberopas, dertill synes ej någon giltig grund kunna upptäckas.
Ar det öfverlemnadt åt domaren att pröfva om brottet skall beläggas med dödsstraff eller kan försonas med böter af 33 Rdr 16 sk., eller om den brottslige skall hållas 2 år å fästning eller dömas till döden, så lärer det väl ock kunna få bero på domaren att tillse om en åtalad och enligt 3 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen brottslig förklarad skrift bör medföra ärans förlust eller icke, eller om brottet kan försonas med böter eller medföra kroppsstraff.
Motsatsen skulle utvisa en uppenbar inconseqvens i nämnde Grundlag.
Afven innehåller 5 § 7 morn.: »Sedan Nämndens utlåtande således blifvit inhemtadt, pröfve och afgöre domaren saken etc.,» hvilket stadgande, efter mitt begrepp, ej står i någon strid med föreskriften uti 5 § 5 morn., att domstolen, efter inhemtad underrättelse om Nämndens åtgärd, skall ofördröjeligen för parterne afkunna Utslag, »med tillägg, antingen, af den bestraffning, hvartill den brottslige sig skyldig gjort, eller af den upprättelse, hvartill den oskyldigt anklagade kan berättigad anses.»
Här säges icke, att Nämnden skall hafva yttrat sig om straffbestämmelsen; och vore det förut af Nämnden afgjordt, hvilket kapitel, § och moment i allmänna lagen, som skulle tillämpas, så hade domaren ingenting att pröfva i saken, i fall 8 skriften vore brottslig förklarad, utan ålåge endast att utfärda Utslag i enlighet med Juryns beslut.
Det torde ej böra lemnäs oanmärkt, att vid samma riksdag, då stadganderne om Jury antogos, eller år 1815, öfverletnnade Konstitutions-Utskottet till Riksstånden det hvilande grundlagsförslag, att, med upphäfvande af föreskrifterne om jury, återgå till de förut gällande, i fäll erfarenheten i afseende på juryinrättningen ej skulle finnas tillfredsställande.
Dessutom afgick en särskild skrifvelse till Kongl. Majit, med anhållan, det måtte Lagkommitéen lemnäs uppdrag, att vid upprättande af förslag till brottmålslag söka bringa densamma i öfverensstämmelse med Tryckfrihetsförordningen.
Kanske hade man för afsigt att sedermera föreslå sådane förändringar i Tryckfrihetsförordningen, att då Juryn på den framställda frågan svarade ja, vore bestraffningen äfven bestämd.
Emellertid qvarstår Tryckfrihetsförordningen i denna del oförändrad och måste efter ordalydelsen tillämpas.
Med den åsigt jag, på sätt förut är nämndt, allt hittills hyst i afseende på tillämpningen af Tryckfrihetsförordningens ifrågavarande stadganden, har jag deltagit uti behandlingen och afgörande af flere uti Högste
Domstolen förekomue ärender.
När åtal skett å skrifter, såsom innefattande angripelser emot enskild man, har ingen annan fråga blifvit till Nämnden framställd än den:
Ar skriften brottslig enligt 3 § 11 mom. af Tryckfrihetsförordningen och då densamma blifvit af Nämnden besvarad med ja, hafva domstolarne pröfvat och bestämt ansvaret på grund af det stadgande uti 60 Kap. M. B, Åklagaren åberopat och som ansetts vara tillämpligt.
Den 11 Febr. 1834 afgjordes i Högste
Domstolen ett mål af följande beskaffenhet:
Uti en allmän tidning förekom, bland annat, den uppgift, att en officer skulle, för att förmå en under honom lydande soldat att bekänna det han föröfvat ett brott, som blifvit begånget, tilldelat honom prygel så att han deraf aflidit.
Då åtal skedde, undandrog författaren sig att bevisa tillmälet.
Åklagaren yrkade ansvar både efter 3 § 8 mom. och samma §:s 12 mom.
I följd deraf framställdes till Nämnden 2:ne frågor.
Den första: »om skriften vore brottslig enligt 3 § 8 morn.,» besvarades med ja; men den andra frågan, åberopande 12 inom., med nej.
Underdomstolen, som derefter företog frågan om straffbestämmelsen, dömde, på grund af 60 Kap. 4 och 5 §§ M. B, den tilltalade att mista äran, undergå åtta dagars fängelse vid vatten och bröd samt göra offentlig afbön.
Hof-Rätten åter åberopade 18 Kap. 8 §.
M. B. och dömde den anklagade att böta 33 Rdr 16 sk. och göra afbön samt vara ärelös.
Deröfver anfördes besvär af den tilltalade och klagades äfven öfver åtskillige omständigheter i afseende på rättegången och deribland att Nämnden ej skulle hafva besvarat den framstälda frågan.
Domstolen pröfvade skäligt att, enligt 18 Kap. 8 § M. B, döma författaren att böta 33 Rdr 16 sk. och göra offentlig afbön, hvarigenom hans gjorda ansökning att af Nåd få behålla äran förföll.
Det torde härvid böra anmärkas, att sistnämnda lagbud stadgar ärans förlust, då tillvitelsen går å heder och ära, men i annat fall böter af 50 tili 100 daler, som brottet är till, och afbön.
Domstolen antog högsta bötesbeloppet; och orsaken, hvarföre 9 ärans förlust ej borde ådömas, var, i. min tanka, den, att om den gjorda beskyllningen varit bevisad, hade den ej medfört ärans förlust.
Något annat lagrum än det, hvarefter Höf-Rätten dömt, kunde ej i följd af den tilltalades besvär tillämpas.
Då jag deltog uti Högste Domstolens berörde beslut, skedde det i följd af den öfvertygelse jag hyste, att Underdomstolen handlat i öfverensstämmelse med Tryckfrihetsförordningens föreskrift, då den till Nämnden i den framställda frågan endast nämnde 3 § 8 mom.
Hade jag varit af annan mening och ansett att flera frågor hade bort till Nämnden framställas, hvarigenom den hade kommit att yttra sig ej blott huruvida skriften vore brottslig enligt Tryckfrihetsförordningen, utan ock, om skriften ansåges gå å heder och ära eller icke, samt hvilken § och moment i allmänna lagen borde i afseende på straffbestämmelsen tillämpas, så hade jag ovilkorligen uttalat en sådan mening och för min del, med upplmfvande af IIof-Rättens och UnderRättens beslut, återförvisat ärendet till laglikmätig behandling; ty ingalunda kunde det tillkomma mig, äfven om ingen anmärkning af parten var gjord, att ingå uti en pröfning, som enligt lagen skulle tillkomma Nämnden.
Nu åter ansåg jag mig vara oförhindrad att ingå uti en pröfning, hvaruti äfven Högste
Domstolens öfrige då närvarande Ledamöter deltogo.
Ville man säga, att då ingen bestämd klagan af parten i berörde afseende var förd, kunde någon fråga om Högste
Domstolens behörighet icke uppstå, så skulle deraf blifva en följd, att det berodde af den tilltalade att välja, huruvida, i frågan om straffbestämmelsen, han ville låta döma sig af Nämnden eller af Domstolen.
Ej eller måtte det kunna bero på Åklagaren att genom det sätt, (hvarpå?) han framställer sina slutpåståenden, gifva en olika riktning åt rättegångssättet i afseende på Juryns befattning.
För min del finner jag ej skäl vara anfördt, som kan Verka ändring uti IIofRättens Utslag, så vidt det angår rättegången.
Hvad åter beträffar frågan om det ansvar, hvartill klaganden må hafva gjort sig skyldig; så enär nögste Domstolens öfrige Ledamöter icke upptagit denna fråga till pröfning, anser jag mig ej eller nu böra deruti ingå.
Högste Domstolen fann, det borde Sjöberg icke vidare, på grund af de nu undanröjda besluten, i häkte hållas.
I anledning af Justitie-Rådet Stråles förutnämnde yttrande, anförde JustitieRådet Backman:
Uti det Betänkande, som, jemte förslag till ändringar i Tryckfrihetsförordningen af d. 9 Mars 1810, vid Riksdagen i Orebro, under d. 10 Okt. sistnämnde år, af dåvarande Konstitutions-Utskött till Rikets Ständer öfverlemnades, yttrades, bland annat: »att Utskottet, öfvertygadt om omöjligheten att efter föreskrifter, som vid den vanliga rättegångsordningen ära användbara, pröfva, dels brottslighet i allmänhet, dels brottslig— hetsgrader i afseende Trybkfrihetslagen. ansett sig förbundet att utfinna medel till afhjelpande af de deraf härflytande olägenheter; och att Utskottet, under de i detta ändamål anstälda öfverläggningar, efter inhemtad upplysning af de dylika förslag, (som?) vid 1809 års II 10 riksdag varit i fråga, blifvit ledt till föreslående af ett i Sverige helt nytt rättegångssätt, nemligen brottslighets afdömande af en Jury eller Nämnd af edsvurne personer.
Går man härefter till omförmälta förslag, så finner man, huruledes Utskottet i 5 § föreslagit, att lagligheten af böckers och skrifters innehåll dädanefter skulle pröfvas, icke af ordinarie domstol, utan af en jury eller nämnd.
Vidare innehåller detta förslag, huruledes denna Nämnd skulle väljas, jemte flere andre nödige föreskrifter, af hvilka här upplysningsvis intagas följande: a) »Sedan Åklagaren eller Målsegaren, som vid vederbörlig domstol tilltalar någon för brott emot denna lag, uti skriftlig stämningsansökning tydligen bestämt brottets beskaffenhet och den § eller moment af Tryckfrihets- eller allmänna lagen, hvarefter han yrkar brottet böra anses, hvilken rubrik han under rättegången sedermera ej eger förändra, och Domstolen i anledning deraf kallat den tilltalade att öfver angifvelsen höras och sig förklara, åligge det Domaren» . b) »Sedan Nämnden sålunda blifvit nedsatt till det bestämda antalet, sammanträde densamma dageligen före och efter middagen intill dess att alla erforderliga upplysningar af densamma utforskade blifvit.
Derefter afiägge Nämnden denna ed:» . c) »Nämnden må derefter icke åtskiljas, innan omröstning med slutna sedlar blifvit verkställd öfver frågan:
År skriften brottslig efter det lagens rum Åklagaren åberopat?
Rösta två tredjedelar af Nämnden eller derutöfver ja, och de öfrige nej, skall protokollet öfver hvad inför Nämnden sålunda sig tilldragit ofördröjligen öfversändas till den domstol, hvarest målet blifvit instämdt, hvilken dermed efter lag och beskaffenhet vidare eger att förfara; utfäller voteringen annorlunda, underrättas endast domstolen derom, att målet i afseende på den tilltalade anses förfallet, hvilket domaren bör parterne kungöra, jemte förklaring, att ingen annan åtgärd dervid mera eger rum, än pröfningen af den rekonventionstalan, som den anklagade emot sin vederpart må finna sig befogad anställa.
Derest Nämnden förklarat skriften så brottslig, att författaren till urbota ansvar fä lies, bör namnsedlen genast brytas; hvarefter det åligger Justitie-ombudsmannen, att innan Nämnden åtskiljes skriftligen fordra vederbörande exsekutors åtgärd till författarens gripande och insättande i häkte» — — —.
Härefter, vid 1812 års riksdag, afgaf under den 20 Juni dåvarande
Konstitutionsutskott ett nytt betänkande jemte ett nytt förslag till ändringar i Tryckfrihetsförordningen.
Innehållande samma betänkande, att sådant skedde med anledning af de af förra Konstitutions-Utskottet aflemnade förslag till förändringar i Tryckfrihetsförordningen som af de, hvilka innehöllos i Konungens vid då pågående riksdag aflåtna nådiga proposition (om indragniugsmakten); och då skälen och anledningarne till de föresiagne stadgander och förändringar hufvudsakligen igenfunnos, dels uti förenämnde Konungens nådiga proposition, dels uti Konstitutions-Utskottets vid 1810 års urtima riksdag afgifna betänkande samt de respective Ståndpns anmärkningar, ansåg Utskottet, till undvikande af ett onödigt upprepande, sig endast böra åberopa desamme och tillägga, att då Utskottet funnit det de stadganden, hvilka voro ernade att bestämma skilnaden emellan 11 tryckfrihetens rätta bruk och dess missbruk samt beskaffenheten af inseendet och bevakningsanstalterna dervid, kunde beqvämligen skiljas ifrån sjelfva rättegångssättet, hade Utskottet, hos hvilket de mest skiljaktiga meningar i afseende på detta sednare uppstått, trott sig böra förslaget dertill uti ett särskildt betänkande afgifva; hvadan och då i förstnämnde betänkande upptogos alla de uti de 4 första §§ af Tryckfrihetsförordningen innefattade och af Utskottet godkända stadganden, uti det särskilta betänkandet öfverlemnades de föreskrifter, hvilka hörde till den 5 § af Tryckfrihetsförordningen och hvilka endast uppå sjelfva rättegångssättet och formen af undersökningen hade afseende.
Det här ofvan åberopade förslag till ändringar uti de 4 första §§ af 1S10 års Tryckfrihetsförordning godkändes af Rikets Ständer och igenfinnes i Tryckfrihetsförordningen d. 16 Juli 1812; men det uppgjorda förslaget till Jury-inrättning, innefattande flera nya momenter att införas i början af Tryckfrihetsförordningens 5 §, blef först vid 1815 års riksdag antaget och har sedermera i det hufvudsakligaste bibehållits oforändradt.
Då man granskar dessa sålunda tillkomne momenter, finner man väl i dem åklagarens skyldighet, att i tryckfrihetsåtal tydligen bestämma brottets beskaffenhet, ej vara så fullständigt och med så klara ord uttryckt som uti 1810 års här ofvan i den delen intagna förslag.