Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Nådig frun tar inte emot. » » Men jag kan då icke ständigt återkomma, » säger mannen, » jag förspiller så mycken tid med detta onödiga gående. » » Om det är besvärligt för er, » menar Lisette spetsigt, » så kunna vi ju vända oss till någon annan. » Mannen rycker på axlarna och går lugnt derifrån.
Der inne suckar hennes nåd: » Det är otro- ligt, hvad man plågas!
Det beror derpå, att man tar sina moderspligter så allvarsamt! » Det ringer lätt och dröjande, och en ung,
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r blek flicka synes med ett litet paket i handen.
» Näsdukar för nådig frun! » » Godt, » säger Lisette och lägger paketet på ett bord.
— » Skulle ni vilja vara så god, » stammar den unga flickan, » och anmäla mig för nådig frun? » » Nådig frun tar inte emot! » » Om ni ändå skulle försöka! » beder flickan med darrande stämma.
» Jag har ännu litet att få för det sista arbetet — och penningarne äro så knappa för oss! » Lisette går in ännu en gång.
» Nådig frun, sömmerskan. » » Men, min Gud!
Jag säger ju, att jag inte tar emot! » » Hon säger, att hon nödvändigt behöfver penningar. » » Jag tar inte emot, » säger hennes nåd med eftertryck och ser harmset upp från sin bok, som nu börjar intressera henne.
» Kan då folk aldrig vänta ett ögonblick!
Säg henne, att hon kan komma till baka i öfvermorgon — nej, om åtta dagar. » Lisette framför budskapet; den unga flickan blir dödsblek och kämpar med tårarne.
» Min Gud! » säger hon sakta, » om nådig frun visste, i hvilken belägenhet vi äro! » Men Lisette öppnar dörren, och hon går nedför trappan samt gatan utefter till sin torftiga bostad, hvarest den sjuka modern och de små syskonen vänta på henne under bekymmer och oro.
Hvarje öre, som de hade, är utgifvet; de hafva nu satt sitt sista hopp på inkomsten af hennes arbete.
Hon träder in tigande.
» Nåå? » frågar den sjuka från sin bädd, och de små se på henne förhoppningsfullt.
» Jag har ingenting med mig, » säger hon tonlöst, sjunker ned på en stol och utbryter i en tyst, smärtsam gråt, i hvilken de små kraftigt instämma.
Emellertid följer nådig frun romanhjeltinnans hjertslitande öde med tårade ögon: hon har ett så vekt hjerta!
— — Min nådiga!
Ännu är allt omkring eder idel solsken; er make, som himmelen bevarat åt er likasom er lille son, ligger för edra fötter, ni har vänner och väninnor, smickrare och tillbedjare i oändlighet, ni har rikedom, ungdom, skönhet, allt hvad ni kan önska er — om ni öfver hufvud taget någon gång kan komma att hysa en önskan.
Men ingenting är beständigt här i verlden, hvarken er ung- dom eller er skönhet, ja, kanske icke en gång er makes tillbedjande kärlek.
Småningom skall äfven ert färglösa hvardagslif, fröjderna af hvilka ni i fullt mått njutit, för er förlora sitt behag, triumferna, som er ungdom firat, icke mera tillhöra er.
Och kanske sparas ej en gång för er lifvets allvar, sorger och be- kymmer; kanske går äfven ni en gång omkring i sorgdrägt och söker ett trofast bröst, vid hvilket ni kan utgjuta er klagan, ett varmt hjerta, som kan skänka er tröst.
Hvar skall ni söka det.
Hos tillbedjarne och smickrarne från edra tidigare år?
Hos vännerna, som lätt- sinnigt tillbringa sin tid?
De taga icke emot!
Och ålderdomen kommer, oåtspord och obe- veklig, och ensamheten; det blir tyst och tomt omkring er och i ert inre.
Ni ser er om, huru ni skall kunna fylla ödsligheten och tom- heten i ert inre, liksom tusende gjort före er och med samma resultat.
Ni knackar på hos den oegennyttiga, offervilliga vänskapen, som ni nu ej mera kan bjuda något, och af hvil- ken ni nu endast kan begära en allmosa — • hos snillena från forna och nyare tider, som förr skänkte er så mycken styrka och veder- qvickelse, — hos religionens tröstegrunder.
Och öfverallt heter det för er: de taga icke emot!
i I Lj I | \ J kl IN a n v ä n d a s o c h m a r g i n a l l e m n a s.
N a m n o c h a d r e s s torde alltid n o g a a n g i f v a s, o c h k a n f u l l k o m l i g diskretion från redaktionens s i d a p å r ä k n a s.
Men ännu är det tid för er, min nådiga.
Ni är icke dålig, nej bevars, och skulle ni få en aning om de kränkningar, som ni i dag till fogat andra,så skulle ni icke känna dem mindre än de sjelfva.
Ni är blott tanklös.
Tänk en smula för er, min nådiga, tänk på andras väl och på edra egna pligter, lär er lefva, icke blott till ert eget behag, utan äfven för andras bästa, innan ännu de tråkiga gästerna ledsnad, ensamhet och olycka komma; ty dessa inträda oanmälda och fråga ej först, om ni tar emot.
Anna Fromm.
m Hemmets medicin.
J f f i u l l t upp att göra hela dagen; utan rast « \ 5 e &gt; eller ro, mänga planer och ännu flere förtretligheter; då och då en smula förtjenst och i nästa ögonblick dubbelt så stor förlust; usla tider, penningbrist, dåligt humör, ingen utsigt till bättring i affärerna — det är affärs- mannens dagliga lif nu för tiden.
Trött, nervös, retlig, nedstämd och förarglig till lynnet vän- der han omsider hemåt efter slutadt dagsverke.
Han är nästan sjuk öfver förspild möda och dåligt resultat af dagens ansträngningar.
Så kommer han hem; han ärnar gifva sträng befall- ning om större sparsamhet och enkelhet, in- skränka alla onödiga utgifter; i annat fall kan- ske äfven hans lilla förmögenhet går förlorad.
Han känner sig verkligen både trött, utledsen och sjuk.
I tamburen börjar han tänka öfver en kort, men bestämd föreläsning — en urladdning för hans dåliga humör.
Men allt är så stilla och fredligt.
Han kommer in i salen, en behaglig värme slår emot honom, och den vänliga hus- ligheten öfver det hela stämmer honom till större hänsynsfullhet.
Från närmsta rum höras barnens skratt, lek och sång; dessa toner passa icke till den melodi, han velat uppstämma.
Han ser in i matsalen, qvällsbordet är du- kadt, det väntar endast på honom, på honom ensam; hans hemkomst är signalen till, att man skall begynna.
På honom hafva alla der hemma tänkt hela dagen, efter honom hafva de längtat timme efter timme.
Nej, detta är icke rätta stunden för den tillärnade moral- predikan.
Så kommer hans hustru in; hon har hört honom komma och skyndar nu att med en kyss helsa honom välkommen.
Hennes ord klinga som musik i hans öron, om hans hals lägger sig en mjuk och vänlig arm, och ' två ögon, strålande af glädje och återspeglande hjertats älskvärdhet, se på honom så trofast och varmt.
Barnen storma in.
» Pappa, pappa är kommen! » En omfamnar hans knä, en an- nan hoppar upp för att gifva honom en kyss, en tredje får fatt i hans hand, alla taga ordet ur munnen på hvar andra för att berätta och fråga på samma gång.
I nästa ögonblick sitter han vid bordet, utan att veta, hur det hela gått till.
Det dåliga humöret är borta, förargelserna äro försvunna, inbillningarna glömda; trötthet, knarrighet, otålighet, dåligt lynne — allt är som bortsopadt.
Hemmet, det trefliga hemmet med den älskvärda familjen har varit medici- nen, som lugnat, upplifvat och styrkt den trötte.
Han känner sig åter rustad till ny kamp för den följande dagen och hoppas ännu en gång på bättre tider.
4 Hans majestät utestängd.
^ p o m bekant har nyligen en af vår celebre bildhuggare Alfred Nyström modellerad ryttarstaty af Karl den femtonde varit utstäld till beskådande i hufvudstaden.
Från denna » kungliga » utställning har den spirituelle kå- sören Jörgen meddelat oss följande episod.
V i låta kåsören berätta: Man var inne i ateliern och såg på kung Karl.
Han satt på en arab så lifslefvande, som han gick och stod i lifvet.
Med det un- dantag att här var han af gips och förminskad till en fjerdedel.
Sedan skall han bli af brons och af sin egen naturliga storlek, ökad med 50 procent.
» Det knackar på dörren, » — sa ' vi till vän- nen Nyström.
» Stängdt för i dag, » — sa ' denne.
— » Nu gå vi opp och sätta oss till middagsbordet, » tillade han.
Men en ung herre, som bodde i huset, vi- sade sig i dörren och frågade i högtidlig ton, om vi ville » låta hans maj:t konungen stå och knacka förgäfves! » Nej, det ville vi visst inte!
Inte ens un- dertecknad var en så arg rabulist.
Ännu mindre professor Alfred, som är en mycket hygglig karl.
Hr Nyström sprang om ena hörnet efter sin kung.
Jag sprang om det andra.
I samma afsigt.
Hr Nyström sprang naturligtvis om rasande hörn.
Jag sprang lika naturligt om rätt hörn.
Men hans maj:t hade så stort för- språng, att jag räknade ut, att man skulle hinna honom först om en hel halftimme och långt ute på Kungsholmen.
Pustande återvände både konstnär och konst- kritiker till ateliern.
Utan sin nådige kung.
Då man kom upp i hr Nyströms konstnär- ligt ordnade våning, f. d. hr Karadja paschas, så mötte oss hr Nyströms unga danska fru och sa ', att vi inte voro några vakna snillen, och att hans maj:t allernådigst behagat ringa på både hos portvaktens och herrskapet Nyströms i huset midt emot ateliern.
Men hvarken portvakterskan, som var från landet, eller den dörröppnande lilla tjenstflickan, som var från Danmark, hade underdånigst varit bekanta med kungl.
maj:t.
De hade derför helt lugnt sva- rat kungl.
maj:t, att » professorn visst var i ateliern med en annan herre ».
Och de hade lika lugnt rapporterat fru Nyström, att » en lång, gentil herre velat göra visit, men att de sändt honom till ateliern.
Der går han nu öfver gatan ».
Då fru Nyström tittade ut, så igenkände hon underdånigst kungl.
maj:t sjelf.
Men för sent.
Portvakterskan var mest förtviflad.
maj:t hade med sina högst egna seende ögon tittat in i hennes rum och allernådigst sagt, att » der var bra mörkt ».
Och hon hade be- gått det högmålsbrottet att underdånigst svara: — » Går väl an! » En lycka i olyckan, — sa ' hon, — var, att den artistiska och ståtliga vestibulen var väl sopad och städad.
Och för säkerhets skull städade hon den ännu en gång.
Just då vi kommo till baka från vår misslyckade kungliga jagt.
Men inte kom något kungl.
Jo, dagen derpå las man i aftontidningarna, att kungl.
maj:t varit i ateliern och sett sin brors och företrädares i allo lyckade och an- slående bild.
Men tidningarne berättade inte, om han den gången tittat in till portvakter- skan.
Men säkert är, att dylika små kungl.
besök och tittar ovilkorligen komma att öka portvaktsfruarnas intresse för sjna förstugors hållande i mönstergildt skick.
M a n u s k r i p t, s o m ej a n t a g e s till i n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, s å vida p o r t o bl- fogas.
Inga ofrankerade försändelser l ö s a s.
P å e t t h å r n ä r.
(Slut fr. första profuumret.)
baron, borde j a g taga emot er med förebråelser. » Han böjde sig ned öfver den hand, s o m hon hade räckt h o n o m och sade: » Tillåt mig framför allt a t t kyssa dessa fina fingrar — se så der, och n u kan ni banna mig — jag har ett förträff- ligt samvete. » » Jag beundrar ert samvete.
Har det ej gjort er n å g r a förebråelser, derför att n i under hela åtta d a g a r på det mest klandervärda sätt försum- mat edra vänner? » » Tvärt o m — det har i stället sagt till mig: Min son, ditt porträtt förtjenar att förevigas i verldshistorien jemte de store martyrernas; det är mycket berömvärdt, att du öfvar dig i sjelfbe- herskning, ty du skulle kompromettera en qvin- nas rykte, som är dig dyrbar, o c h din vän Teodor, som en gång vände ryggen åt en tryffelpastej — hör ni, min nådiga — åt en tryffelpastej, emedan han varit i Karlsbad fyra veckor, skulle taga utaf sig hatten för detta hjeltemod. » Hon skrattade.
» Sluta då!
Jag tror för öfrigt ej ett ord af hvad ni säger.
Vill ni emellertid lofva mig att vara riktigt allvarsam, så tillåter jag er att sitta ned bredvid mig på denna stol. » » Jag lofvar er att för detta pris göra ett an- sigte, bredvid hvilket en söndagseftermiddagspre- dikant skulle se ut som en musikalisk clown. » » Antingen måste ni vara förnuftig, eller j a g förbjuder er att slå er ned. » » Jag säger ej ett ord mera. » » Hvar har ni hållit till under dessa åtta dagar. » » För beqvämlighets skull kunde j a g säga er, att j a g blifvit afkastad på ridbanan o c h vrickat en fot. » » Det vore ett mycket oskickligt svar, ty j a g skulle ej tro er. » » Hvarför då? » » Jag såg er i förgår på ' Zigenarbaronen '. » » Jag tar till baka vrickningen — men jag säg er inte. » » Det är mycket möjligt.
Min vagn for till- fälligtvis förbi teatern.
Klockan var ej fullt åtta, och det föll mig in att ännu en gång höra första aktens final.
Jag stannade endast till första mel- lanakten. » » Ah! » » Ni borde vara något försigtigare b a r o n!
» » Hvad menar ni? » » Ni borde aldrig, då ni för en dam på teatern, taga en öppen loge.
Ni profanerar edra ömtåliga- ste interiörer. » » Ni tar den der damen för min älskarinna? » » Ja! » » Ni misstar er.
Det var min gifta kusin; » ^TfTgentligen, I I l-s \ J I | U 11 IN A n n o n s e r m o t t a g a s e n d a s t m o t k o n t a n t liqvid I f ö r s k o t t a f 2 5 öre p r 4 - spalt, petitrad (
hennes man är bortrest, o c h hon bad mig följa henne på teatern. » » Jag gör er min komplimang för denna slägt- skap.
Er kusin är en mycket vacker qvinna.
Detta praktfulla, röda hår har j a g hittills endast sett på Makarts taflor.
— Men ni måste svärja mig, att ni ej älskar denna qvinna. » » Man bedyrar sin oskuld.
Man svär, att man älskar en qvinna, såsom j a g er till exempel, Maria, men man svär icke, att man ej älskar en qvinna.
Ni misstror mig, Maria.
Men j a g tackar er för denna misstro, ty j a g vet nu, att ni älskar mig. » » Er slutledning är djerf. » » Ar den också säker?
Svara mig, Maria, älskar ni m i g?
» Det knackade på dörren.
Han släpple hennes hand, hvilken han fattat.
Hon reste sig o c h ropade » stig i n ».
Kammarjungfrun inträdde med en stor brons- lampa o c h stälde henne på bordet.
De voro åter ensamma och stodo nu midt emot hvar andra.
Lampan göt sitt fulla sken öfver dem båda och belyste den vackra qvinnans rodnande anlete.
» Svara mig, Maria! » Hon teg o c h höll de svarta ögonhåren sänkta m o t golfvet; men hon lät h o n o m behålla handen.
» Maria! » Långsamt höjde hon blicken.
» Maria! » Han ville sluta den smärta gestalten i sina armar, då plötsligen ett skri ljöd från hennes läppar.
» Hvad fattas er? » » Rör mig ej! » Hon hade tagit ett par steg till baka o c h var likblek i ansigtet.
» Jag förstår er ej, Maria! » Hennes ögon blixtrade.
» Jag vill råda er till den försigtigheten, herr baron, o m ni ännu en gång besöker er fru kusin, att först sorgfälligt borsta er rock, innan ni be- dyrar en annan er kärlek.
Slumpen kan ställa så till, att vid en ö m omfamning ett rödt Makart- hår kommer att fastna på ert svarta rockuppslag, o c h dylika indiskretioner äro ej alltid önskvärda.
Får j a g ringa o c h säga åt min kammarjungfru att komma hit med en borste? » » Jag tackar er, min fru, men sådant låter j a g min betjent der hemma göra. » Han tog sin hatt från taburetten, bugade sig djupt för henne o c h lemnade rummet.
Det ironiska leendet försvann från hennes an- sigte; hon pressade handen mot den hvita pannan och slöt ögonen.
Och denne hade hon älskat, eller åtminstone trott sig älska.
Han hade svurit henne sin kär- lek — det var en mened!
Hvarför detta bedrä- geri?
Var det hennes förmögenhet, som hade loc- kat h o n o m?
Och endast en simpel slump hade bevarat henne från ett lif i lögn.
O, den usle!
Och för h o n o m hade hon uppoffrat en annan — en annan, hvilken för en timme sedan med lågan- 1 de ord tillstått sin kärlek för henne, o c h som nu drefves bort af förtviflan — bort öfver hafvet till en okänd verld, för att söka glömska o c h kanske finna henne!
Hon hade vant sig vid denna skymningsstund, då hon erhöll besök af vännen — denne vän med ett hjerta, som slog så trofast o c h uppoffrande för henne, och som i pröfningens dagar hållit sig lika, så väl då främ- mande vinningslystnad utsträckt armen efter hen- nes arf, som då onda tungor vågat angripa hen- nes qvinliga rykte.
Han hade förvärfvat sig hen- nes förtroende med insatsen af sitt lif.
Ja, denna skymningsstund hade för henne blif- vit ett verkligt behof.
Då vännen kom, frigjorde h o n sig från alla sorger, stora o c h små; hon kunde säga h o n o m allt, han visste råd för allt — o, han var så klok o c h förståndig!
Hon lyss- nade gerna till hans djupa, klangfulla stämma, då han berättade o m sina resor, o m konst o c h om tilldragelser der utifrån verlden, då han på sitt klara sätt invigde henne i lagarne för det evigt sköna och lärde henne att rätt njuta af mästarnes odödliga verk.
Nu får hon ej mer höra denna röst, de tro- fasta ögonen med sin allvarliga blick skola ej mera möta hennes, den starka handen, som led- sagat henne, som skyddat henne för vinningslyst- nadens anlopp, o c h som hållit upp skölden mot förtalets stenkastningar — denna hand har hon förblindad stött ifrån sig, hon har för sista gån- gen tryckt henne, för sista gången, och detta för en uslings skull.
Hon stirrade med orörlig blick in i den slock- nande kaminen.
Det klingade så underbart, så högtidligt, detta » för sista gången » — liksom det dofva ljudet af mullen, som nedkastas i grafven öfver ett älskadt väsen.
» Nej, » ropade hon, » nej — inte för sista gången! » Hon störtade till skrifbordet ryckte ett pappers- blad ur portföljen o c h nedkastade i flygande hast ett par rader på det samma.
Derefter ringde hon, kuverterade biljetten o c h sade till den inträdande kammarjungfrun: » Tag en vagn o c h laga, att detta bref kommer till sin adress.
Om du ej träffar doktorn hemma, så far till jernvägsstationen — han tänkte afresa med kurirtåget.
Du ansvarar mig för, att det blir uträttadt.
Skynda dig! » Flickan lydde.
Då doktorn dagen derpå i stilla salighet höll den älskade qvinnans hand i sin, och detta för lifvet, frågade han också till slut: » Och hvarpå hängde då denna upptäckt, Maria? » Hon log och svarade med en hemlighetsfull min: » På ett hår! » T i l l v i d p r e n u m e r a t i o n!
Personer boende i hufrudstaden, kunna prenumerera å Idun antingen hos redak- tionen, Sturegatan S, å Stadspostens huf- vudkontor, Klara v. kyrkogata 3 A, i de större boklådorna eller å tidningskonto- ren.
Tidningen hemsändes kostnadsfritt.
Personer, boende å annan ort i riket, böra prenumerera å närmaste postanstalt, då tidningen genom postverkets försorg kommer dem till hända.
Någon befordringsaj ' giften h u s m ö d r a r!
I dessa smalare spalter ärna vi i hvarje nummer under en mängd olika hufvudrubriker meddela alla möjliga praktiska och nyttiga råd och rön på de områden, som höra till qvin- nans verksamhet inom och för hemmet.
Utom de rubriker, som kunnat inrymmas i detta nummer, skola sålunda sam- tidigt eller efter hand före- komma rubrikerna: B a r n e n s v å r d; H a n d a r b e t e n; Priset är endast 1 krona för hvarje qvartal, v å r a inberäknad.
lösnummerförsäljning kommer ej att ega rum.
Toaletten; dräkten; H e l s o v å r d; B o s t a d e n; H n s g e r å d e t; K l ä d e - S l a g t m. fl.
På det våra ärade läsarinnor emellertid måtte hafva största nyttan häraf, uppmana v i vän- ligen a l l a h u s m ö d r a r att hvar i sin stad uppteckna och till R e d a k t i o n e n af I d u n, Stock- 4 r * 0 p o p. o 4 % Gång efter annan komma vi ock att utfästa pris för goda uppsatser på dessa områden.
Och redan nu göra vi början härmed, i det vi utfästa ett pris af (15) 8&gt; &lt;4 insända sina egna erfa- renheter på dessa områden.
Idun skulle sålunda kunna blifva ett föreningsband mellan husmödrarna och deras famil- jer, hvarigenom de förra, ehuru okända för hvar andra, skulle kunna både gifva och mottaga många goda och nyttiga råd.
femton 0: P h o l m, Att beakta N kronor för den bästa uppsatsen öfver något s j e l f v a l d t ä m n e, hörande till hemmets verld.
Täflingsskrif- terna böra vara inkomna s e - nast den 1 5 instundande j a n u - a r i, och förbehålla vi oss rättig- het att i tidningen publicera hvad som beflnnes vara an- vändbart.
Å baksidan af det konvolut, som inne- håller täflingsskrift, bör sättas ordet: Täflingsskrift.
Om klorkalk till tvätt.
Hur ofta hör man icke en omtänksam husmo- der klaga öfver tvättinrättningarna med deras » afskyvärda » klorkalk, som en- dast är till för att förstöra tvättsakerna och aldrig skall få komma in i hen- nes hus.
Det är emellertid en » kri- P P
I &gt; o ö en CD H O O e+ 20 p 09 CD Sedan nu denna s. k. ohört är ta- gen, uppkokar man ungefär 25 kan- nor vatten och låter detta gå en eller ett par gånger genom rosten.
Man får härigenom ett godt svagdricka.
Under tiden har man kokat upp ett skålpund god humle i ungefär fyra kannor vatten.
Ölvörten hälles nu i bryggpannan, och ungefär två tredje- delar af humlen (är denna ej tillräck- ligt bäsk, måste man naturligtvis taga mera) tillsättes, hvarefter det hela får koka i fulla tre timmar.
Derpå öses brygden upp i kittlar och får svalna.
Som genom denna sista kokning qvan- titeten åter minskats, späder man åter ut den till fulla måttet och låter allt- sammans lätt koka upp, innan man öser af det.
Derigenom upplöses fullständigt klor- kalkens skadliga inverkan.
Härvid går man bä » t till väga på följande sätt.
Det med klorkalk behandlade ty- get ursköljes med kallt vatten, lägges sedan i den omtalade lösningen, hvar- till ytterligare sättes lika mycket soda som svafvelsyrad natron (till lösningen användes varmt vatten) och sköljes slutligen omsorgsfullt för sista gången.
Om ärade husmödrar ville göra ett försök härmed, skulle de snart i klor- kalken finna en välkommen bunds- förvandt i stället för en fiende.
Vid 25 graders värme ilägges jästen — ungefär ett qvarter hemjäst eller ett fjerdedels skålpund pressjäst.
hvarefter ölet väl öfvertäckes och stäl- les i ett ej allt för kallt rum.
Sedan det blifvit utjäst, slås det på tunnor och får ligga två il tre veckor, hvar- efter det tappas på buteljer.
På samma sätt förfares med svag- drickat, som dock vid sista kokningen endast behöfver koka två timmar.
Får ölet sedan ligga någon tid på väl korkade buteljer, blir det af ut- märktaste slag.
Det försäkrar af mång- årig erfarenhe Ingeborg.
B r y g - d.
RT- &amp; O 1 m CD P- P # O p CD o o CD o 3 09 O p " 3 P CO P O 3 co C &lt;&lt; GFLO U ande orättvisa att bannlysa klorkalken, hvilken är lika förträfflig till desin- fektionsmedel som till tvätt, om den blott användes på rätta sättet.
Me- ningen med klorkalken är, att den skall bleka linnet och bortskaffa de i kläderna varande orenligheterna, men har den uppfylt detta värf, så bör man bortskaffa den fortast möjligt, så att den icke blir för närgången och angriper sjelfva tyget.
Dess aflägs- nande kan ske antingen helt enkelt genom en grundlig ursköljning med vanligt, helst kallt vatten, eller ännu bättre genom att använda det s. k.
» Antiklor », som består i en lösning, hvilken man sjelf kan tillaga af svaf- velsyradt natron — ett mycket billigt ämne, som fås på apoteket.
PI P D Utmärkt hembrygdt öl erhålles på följande sätt: Till 30 kannor godt öl fordras (i lispund godt kornmalt och ett lispund godt rågmalt.
Sedan detta malts, blan- das det tillsammans och syftas med kallt vatten, hvarefter det väl öfver- täckes och får stå 8 — 10 timmar.
Derpå uppkokas en pannmur vat- ten, och af det varma vattnet slås så mycket på maltet, att man med lätt- het kan bruka det senare med ett s. k. roder.
Denna brukning måste utan uppehåll fortgå minst tre fjerdedels timme, hvadan vid detta ingalunda lätta arbete tvänne starka personer turvis böra aflösa hvar andra.
Sedan detta är gjordt, öfvergjutes maltet med ungefär 30 kannor kokande vatten, hvarefter det omröres, väl öf- vertäckes och får stå en halftimme.
Så snart maltet lagt sig till bottnen, öses den flytande vätskan, som nu kallas blankvört, i pannmuren och ko- kas upp samt slås åter igen på mal- tet, hvarefter man förfar på samma sätt som nyss: rör om maltet, låter det sjunka och kokar ännu en gång upp vörten.
Sålunda fortfar man, till dess blank- vörten kokats och omrörts med maltet omkring 15 gånger.
Hvarje gång, medan man väntar på att bryggpan- nan skall koka upp, bör maltet hållas väl täckt.
När denna kokning slutat, bör ro- sten vara lagd i ordning i ett kar.
Vid rastens läggande är både vana och försigtighet af nöden, så att den livarken blir för tunn, då maltet lätt följer med igenom och drickat blir grumligt, eller för tät, då vätskan har svårt att rinna igenom.
På bottnen af karet läggas först några tumstjocka trästickor och några enrisqvistar.
Der- öfver lägger man ett kors af hopvriden halm, hvars armar äro så långa, att de nå upp öfver kanten på karet.
Der- efter hopvridas åtskilliga mindre halm- ringar, som läggas kors och tvärs om hvar andra i karet, tills rosten blir la- gom tjock.