Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland de nyligen i Stockholm relegerade skolgossarne fanns en tolfårig gosse – äfven han son till en förmögen tjensteman – hvilken skildes från skolan, emedan han öfverbevisades om och måste bekänna att hafva fört ett osedligt lif med prostituerade qvinnor.
Och flera minderåringar, dock något äldre än denne, hafva nyligen hemfallit åt samma straff på grund af samma brott, märkligt nog nästan allesammans från bättre lottade och delvis s. k. bildade hem.
I sammanhang med sådana ohyggliga företeelser förekomma mycket ofta, dock icke alltid, stöld och snatteri och derjemte också en af skolgossen tidigt börjad öfverträdelse af skollagens bud: »Allt vistande på värdshus, källare, biljarder och dylika allmänna ställen vare lärjunge förbjudet utom i de särskilda fall, då rektor kan finna skäligt att från denna föreskrift medgifva undantag.»
Det är icke sällsynt, att våra skolgossar besöka biljarder.
Och af försigkomna kamrater får skolgossen snart nog lära sig, att det finns enskilda rum på våra källarlokaler, der skolgossarne i lugn och ro kunna tillställa dryckeslag, stundom i sällskap med lösa qvinnor.
Och jag kan tillägga: det går mycket väl för sig att vara med om sådana tillställningar trots tillsyn i hemmet och förbudet att vara borta längre än till viss tid på qvällen.
Det går an att hemma förklara, att man går till en kamrat, kanske för att tillsammans med honom »öfverläsa en lexa», ty att ljuga är ju en småsak, när man redan beträdt lastens bana eller står i begrepp att lyssna till frestelsen att göra det.
Att efter denna förklaring i stället öfvervara samqvämet i kroglokalen och ändå vara hemma på den utsatta tiden bör ju kunna ske utan någon risk att upptäckas.
Den nyss nämnde tolfårige gossen brukade i sällskap med sin informator, en äldre skolyngling vid samma läroverk, uppehålla sig på dåliga ställen om eftermiddagarne.
Hvarken den enes eller andres föräldrar hade någon aning om den saken.
Och en annan af dem, som nu senast blifvit skilda från skolan, en sextonårig yngling i sjunde klassen, hade ingen, hvarken i skolan eller i hemmet, kunnat misstänka för någon af de förbrytelser, om hvilka nu är fråga.
Han skötte sig väl både i skolan och vid sin konfirmationsundervisning, som han nyss börjat, och en hans lärare förklarade, att han bland lärjungarne i den klassen sist skulle hafva misstänkt den ynglingen.
Ej mindre oväntadt men ännu hårdare drabbade slaget hans föräldrar, då det upptäcktes, att han var lika försigkommen i konsten att söka dåliga kamraters umgänge och lefva osedligt som i konsten att förställa sig.
Men jag skyndar så fort som möjligt ifrån dessa meddelanden om en verklighet, hvars blottande blottar en afgrund och vid hvars beskrifning jag har måst framtvinga hvarje ord.
Det är visserligen sannt, att min erfarenhet, såsom helt naturligt är, närmast rör sig kring förhållandena i hufvudstaden, och från dem äro också ofvan gjorda meddelanden hemtade.
Till huru stor utsträckning paralleler kunna uppletas äfven i landsorten, vet jag icke.
Några särskilda efterforskningar derom har jag icke ansett för mitt ändamål nödiga.
I en stor stad äro farorna och frestelserna förstås större än i en mindre, och det är också lättare att der komma undan upptäckt.
Derför är jag böjd för att tro, att det står värre till i Stockholm än annorstädes.
Men att det står illa till äfven i landsorten, det vet jag, och det vet litet hvar, som läser tidningar.
Det var icke så länge sedan tidningarnes berättelser om uppdaganden af samma art, som de nyligen i Stockholm gjorda, med åtföljande relegeringar vid ett gammalt landsortsläroverk ådrogo sig mycken uppmärksamhet.
Och jag skulle kunna draga fram åtskilligt i den vägen från de senare åren; det är icke allt, som kommer till tidningarnes kunskap och på så sätt blir offentligen kändt.
För några år sedan upptäcktes vid ett annat landsortsläroverk, att en fjortonårig gosse, hvars föräldrar bodde på landet och som sjelf var inackorderad i staden för sin skolgång, underhöll en s. k.
»hålldam» medels de penningar, som de rika föräldrarna i sitt straffbara oförstånd alltför rikligt bestodo honom.
Den upptäckten stannade inom läroverket.
Detta var förstås ett vidrigt undantagsfall, men i detta sammanhang må det omtalas såsom ett bevis på hvad som kan hända, medan uppfostrare – sofva.
Det är derför visst icke endast de föräldrar, hvilka hafva sina gossar i Stockholms skolor, som jag har anledning att tillropa ett varningsord.
Och jag vill härvid allvarsamt betona, att såsom jag icke talar blott om Stockholms skolor, så afser jag ännu mindre någon särskild skola i Stockholm.
Det ligger så nära till hands att tänka att hvad jag sagt hufvudsakligen rör det läroverk, vid hvilket jag är anstäld som lärare.
Ja, kanske till ock med en och annan drar en suck af lättnad vid den tanken: »det är för väl, att min gosse icke går vid det läroverket.»
En sådan uppfattning är ett fullkomligt misstag.
Det var icke vid Norra Latinläroverket antalet af de för osedlighet nyligen i Stockholm relegerade gossarne var störst.
Men jag skyndar mig att härvid göra den anmärkningen: detta bevisar endast, att man lyckats göra flera upptäckter vid andra läroverk, icke att tillståndet der är sämre.
Ty osedligheten är så pass allmän bland skolungdomen, att antalet relegeringar icke är någon tillförlitlig gradmätare på det sedliga tillståndet vid ett läroverk.
Dessa relegeringar hafva den sista tiden både utgjort ett allmänt samtalsämne och varit föremål för tidningspressens behandling.
Man har med en viss häpnad frågat efter orsakerna till ett så stort förderf vid så unga år och dertill bland de bättre lottades barn.
Svaret är ganska påtagligt, men i allmänhet har man icke funnit det, derföre att man icke velat finna det.
I en tidning har jag läst den förmodan, att bristande skoltukt skulle vara orsaken; i en annan har, såsom det berättats, kristendomsundervisningen förmenats vara orsaken.
Dessa båda »försök» till svar anföras endast för att visa, hur man vid alla möjliga tillfällen försöker vrida sig undan sanningens dom.
Ty det rätta svaret på denna fråga innebär en dom öfver litet hvar, som har något ansvar såsom samhällsmedlem.
Det sista af de anförda svaren är dessutom så dumt, att det icke förtjenar något afseende.
Hvar och en som har någon smula reda på saken vet, att våra dagars religionsundervisning, trots sina brister, dock står vida öfver den forna utanläsningen och katekesrabblingen.
Det der svaret har icke tillkommit i någon annan afsigt än att gifva den förhatliga religionen och religionsundervisningen en släng, hvartill man på visst håll begagnar alla slags anledningar.
Nej, detta ondas allmännelighet beror derpå, att äfven bland skolungdomen den åsigten, den åskådningen allt mer och mer utbreder sig, att detta onda icke är något ondt, utan tvärtom någonting naturligt och således fullkomligt berättigadt, eller för att taga ut steget i tankegången och åskådningen: osedligheten är ett godt, sedligheten, såsom ett tvång på naturen, ett ondt.
När läraren icke som en fiskal, å embetets vägnar, utan som en vän, af hvilken lärjungen ingenting har att frukta, går lärjungen på lifvet med sina frågor, då händer det, att han från lärjungens sida möter denna åskådning med dertill hörande »skäl» och »bevis».
Den inför skolans straffande myndighet ångerfulle lärjungen förvandlas inför läraren-vännen till en person, hos hvilken ångerfullheten endast är fruktan för straffet, men som om sjelfva saken har en helt annan åsigt än den, som ligger till grund för skolans straffbestämmelser i dylika fall.
Det är sannt, att det sitter hårdt åt, innan en lärjunge visar sig så sann inför sin lärare.
Men det händer dock.
Dertill fordras i bästa fall, att lärjungen har tillräckligt stort förtroende för sin lärare, för att han utan fruktan skall kunna göra det, eller i sämsta fall, att han har den fräckheten att icke bry sig om hvad han säger åt sin lärare.
Det senare, tror jag likväl, torde vara ett mycket sällsynt fall.
Denna klart utbildade åskådning bland de unge, bland barnen, om osedlighetens berättigande såsom något naturligt den är något nytt, en företeelse, som helt och hållet tillhör vår tid.
Osedlighetens vida större allmännelighet nu än förr bland de unga vore visserligen i och för sig en tillräcklig orsak till dystra farhågor.
Men vida värre är det, när vi befinnas hafva kommit derhän, att de unga kränka sedlighetslagen med kallt resonnerande förstånd, med stöd af en fullt utbildad teori, som förklarar den teori, hvarpå hemmets och skolans sedliga grundsatser hvila, för falsk och otidsenlig, en teori, hvars anhängare ännu känna sig klafbundna af officielt gällande gamla fördomar, men hvilka äro fullt öfvertygade om att deras teori har framtiden för sig.
Detta är någonting förfärligt, detta är en afgrund.
Den teorin är en förskansning, som gör barnets och ynglingens hjerta och samvete oåtkomligt.
Den teorin kommer barnet och ynglingen att i uppfostrares förmaningar, varningar och råd och i en moders tårar se endast uttryck af seglifvade fördomars magt.
Hyser den unge kärlek till föräldrar och lärare, eller har han åtminstone aktning för dem, då kan han väl icke undgå ett visst intryck af deras omsorg och deras sorg, men det är då mera personen än saken, som, åstadkommer en sådan verkan.
Har den teori och åskådning, som kallar det onda godt och det goda ondt, vunnit insteg i en menniskosjäl, isynnerhet i en ung bildbar menniskosjäl, så skapar den snart denna menniska till sitt beläte, och på otroligt kort tid hårdnar också den menniskans inre i det belätets form.
Hvarifrån har nu vår skolungdom fått en sådan åskådning?
Icke är det från skolans undervisning och icke heller, annat än i ett och annat undantagsfall, från i hemmen teoretiskt gällande grundsatser.
Det allmänna svaret på frågan blir: från tidsandan.
Denna tidsanda har gifvit upphof åt en litteratur och ett lefnadssätt, som åter i sin ordning gifva näring åt och utvecklar tidsandan.
Denna lätt tillgängliga litteratur får skolgossen tidigt i sina händer och med hjelp af den får han snart ögonen öppna för ett lefnadssätt, som är en illustration till denna litteratur, hvilken ju för öfrigt gör anspråk på att skildra lifvet »sådant detta verkligen är.»
Upptäcker nu också den unge, som af denna litteratur lär sig kritikens lättlärda konst, att de, hvilkas lif borde vara en illustration till de sedliga grundsatser, som i skolan och hemmet inplantas hos honom, mer eller mindre brista i det stycket, då gör tidsandan honom snart till sitt byte.
Och sedan dröjer det kanske icke länge, förr än han i handling tillämpar den åskådning om sedligheten, som är tidsandans.
Denna teckning är sannerligen icke gjord på fri hand, utan en teckning ur lifvet.
Litteraturen spelar härvidlag en hufvudroll antingen direkt eller indirekt.
Ty hemtar skolgossen ej dessa idéer, som demoralisera honom, direkt ur böcker, så får han dem från kamrater, som läst sig till dem i böcker.
Och att dessa idéer uppväcka och nära orena fantasier, som allt mer och mer förslafva den olycklige, faller af sig sjelf.
Strindbergslitteraturen.
Den litteratur, på hvilken jag i det föregående syftat, är den, som jag enligt förklaringen i Förordet kallat »Strindbergslitteraturen».
I främsta rummet menar jag dermed de usla alstren af August Strindbergs egen penna.
Jag har en gång förut, och detta icke utan verkan, just med tanke på skolungdomen, i offentligt tryck påpekat den egentliga halten af detta författareskap.
Detta skedde i en artikel, intagen i Nya Dagligt Allehanda den 14 November 1884, med öfverskrift »Herr A.
Strindbergs Giftas och Skolungdomen» och undertecknad »Lärare».
Smärtan att finna tvenne framstående skolmän bland de af den då åtalade Strindberg valda jurymännen och kunskapen om att »Giftas» flitigt lästes af skolungdomen framkallade denna artikel, som med sådant raseri mottogs af hr Strindbergs själsfränder och med så mycken tacksam uppmärksamhet af ungdomens och sedlighetens vänner.
Som jag nu tror, var jag angående de åsyftade båda jurymännen för hastig i mina konklusioner; jag vill begagna detta tillfälle för att uttala detta erkännande.
Men till min ursäkt vill jag också säga, att dessa herrar hade skenet emot sig och att jag såsom skolman till den grad sårades i min känsla af att se deras namn i detta sammanhang, att jag skref hvad jag skref.
Men med tillfredsställelse begagnar jag också tillfället att få, ehuru något sent, kasta bort den anonymitet, som jag vid nämnda artikels författande använde och mot hvilken Strindbergsvännerna rasade.
Min ursprungliga afsigt var att sätta ut mitt namn, men en omständighet, som nu icke längre existerar, afhöll mig derifrån.
Jag var den tiden föreståndare för en högre flickskola, och min uppmärksamhet blef fäst derpå, att det derför var mindre lämpligt, att jag öppet blandade mig i den snuskiga Strindbergs-affären.
Kanske undrar en och annan öfver dessa förklaringar, öfver att jag alls vidrört denna artikel.
Dertill har jag emellertid mina skäl.
Jag har gömt åtskilliga tidningsnummer, i hvilka Strindbergspartiet i olika tonarter anfaller anonymiteten såsom ett bevis på feghet.
Denna »furioso» musik har visserligen aldrig kommit mitt hjertas strängar att vibrera af något slags rörelse och den må gerna för mig spelas upp igen.
Men jag har velat med det sagda i förväg bespara motståndarne till den sak, jag förfäktar, besväret att ånyo onödigtvis komma fram med några insinuationer åt det hållet.
Det är nämligen mer än möjligt, att Strindbergskotteriet, utan att på detta sätt förekommas, hade kastat sig öfver den der »fegheten» såsom en räddningsplanka eller af den yxat till ett anfallsvapen.
När man är svag och har svårt att reda sig, begagnar man sig med tacksamhet af hvilket hjelpmedel som helst.
Jag har förr varit ute för den taktiken.
Att Strindbergslitteraturen, trots sin uselhet, har många beundrare och allt för få verkliga motståndare och fiender kommer sig dels deraf, att det finnes många, många, som hafva samma genomruttna verldsåskådning som Strindberg sjelf och hans efterapare, dels deraf, att en oerhörd slöhet beherrskar äfven bättre folk1 i våra dagar.
Det måtte ligga någonting sömngifvande, ja rent af förfäande i denna tidsanda, om hvilken förut är taladt.
Jag vet personer af det bättre slaget, som läst det sämsta af denna litteratur och visserligen ogillat den, men ändå icke tyckt, att det har varit så förfärligt, utan i stället gifvit ett visst erkännande åt »den formela talangen».
Ty »den formela talangen» är i våra dagar en stormagt, som, för att citera hvad ett gammalt bibelord säger om en annan magt, »skyler all öfverträdelse».
Men när så det stället och det stället och det stället har slagits upp i den bok, som vederbörande nyss har läst, och när så denne vederbörande har fått veta: den idéen förfäktas här, dessa tankar äro röda trådar, som genomgå hela arbetet, ja, då har vederbörande stirrat på denna upptäckt såsom på något splitter nytt, som han förut aldrig sett eller tänkt på.
Jag glömmer aldrig, hur vid ett tillfälle en gammal både rutinerad och begåfvad publicist, hvilken förut i sin tidning alltför beskedligt recenserat »Giftas» N:o 1, sedan han på nyssnämnda sätt fått ögonen öppna för bokens verkliga innehåll, om dess författare utbrast med oförstäld både förvåning och indignation: »Det var en f–n!»
Och måhända låg i det omdömet mera sanning, än han sjelf förstod.
Men under det att den äldre generationen på detta sätt i sin slöhet ingenting märker, utan låter saken hafva sin gång, förderfvas den uppväxande generationen.
En väckande påminnelse derom hafva vi fått genom de sedliga förvillelser bland skolungdomen, vi nyligen bevittnat, och vi tvingas af dem att ånyo stanna framför denna litteratur och blotta dess moraliska ruttenhet, på det att något måtte göras.
För att så mycket som möjligt slippa röra i denna orenlighet, begagnar jag mig af redan utförda arbeten i den vägen.
Jag aftrycker en del af min egen artikel i Nya Dagl. Allehanda för den 14 November 1884, hvilken framhåller det egentliga innehållet i »Giftas» N:o 1, samt en artikel i Stockholms Dagblad för den 16 Oktober 1886, som skärskådar innehållet af »Tjensteqvinnans son» och »Jäsningstiden».
Jag vill dervid i förbigående anmärka, att Stockholms Dagblad aldrig gjort sig kändt for någon öfverdrifven skärpa i sin polemik, utan tvärtom sedan gammalt har namn af att vara både humant och opartiskt.
Detta är ett skäl hvarför jag valt just dess recension; ett annat skäl är att denna recension är både synnerligen träffande och väl skrifven.
»Giftas».
(Ur Nya Dagligt Allehanda den 14 November 1884.)
Så vidt min tid medgifver, har jag noga följt med den nyare litteraturen.
Bland dess på svenska, danska (och norska) utgifna alster har jag icke läst något till sitt innehåll så uselt arbete som hr Strindbergs »Giftas».
När jag genomläste boken, hade innehållet i sin helhet kommit mig att glömma detaljen sid. 74.
När jag derför hörde omtalas, att boken var konfiskerad, trodde jag genast, att skälet dertill var hela dess sedeslösa och snuskiga innehåll.
Det är icke min mening att här ingå i någon recension, men jag vill motivera min dom öfver boken.
Enligt »företalet» och »förordet» vill hr Strindberg i »Giftas» komma med ett inlägg i äktenskapsfrågan genom att skildra »ett rätt stort antal fall, vanliga fall i förhållandet mellan man och qvinna».
I »företalet» och »förordet« framställer författaren i docerande form sina åsigter om äktenskapet, hvilka åsigter sedan i novellform gå igen och belysas genom teckningar »ur lifvet».
Hvilka äro då författarens åsigter om äktenskapet?
Jo, äktenskapet är rätt och slätt en »inrättning, uppfunnen af rent praktiska skäl» för att (mennisko-)»hanen» och (mennisko-)»honan» (af författaren med förkärlek använda uttryck i stället för man och qvinna) skola para sig med hvarandra, föda »ungar» (ett uttryck, som ofta användes i stället för barn) och drifvas till att skaffa föda åt sig och ungarne.
Härtill inskränker sig också menniskans egentliga lifsuppgift.
Äktenskapet ingås på det sätt, »att hanen gör angrepp på honan», alldeles som hunden och andra djur.
Honan kan, förstås, slå tillbaka angreppet, så vida hanen ej behagar henne, men vanligen gör hon det ej af fruktan, att utsigten att få para sig då skall gå förlorad för henne.
Derför händer det lätt, att först i äktenskapet hanen och honan upptäcka, att de ej passa för hvarandra.
Då böra de naturligtvis skiljas och hvar och en på sitt håll uppsöka en mera passande hane och hona.
Samma förhållande inträffar, om den ena parten skulle vara monogam, d. v. s. af naturen hafva anlag för engifte, och den andra parten skulle vara polygam, d. v. s. af naturen hafva anlag för månggifte.
Då böra de, förstås, också skiljas. S. k.
»otrohet» och »trohet» i äktenskapet förklarar författaren nämligen hafva sin grund i »naturliga anlag», möjligen beroende på ärftlighet.
Zoologien och erfarenheten lära oss ju, att somliga djur lefva i månggifte, andra i engifte; botaniken lär oss, att somliga växter äro polygamer, andra monogamer, somliga polyandrister, andra monandrister o. s. v.
Det är naturligtvis på samma sätt med menniskan.
Hennes natur är beskaffad på det ena eller det andra sättet, och att icke följa sin natur är ju onaturligt.
Menniskan är endast ett djur, en växt.
Häraf följa, förstås, åtskilliga konseqvenser.
Att gossen ej kan gifta sig vid omkring 15 års ålder och flickan vid omkring 14, är enligt förf. ett bedröfligt missförhållande, beroende derpå, att de på grund af de »närvarande förhållandena», d. v. s. de sociala missförhållandena, ej vid den åldern kunna anskaffa föda åt ungarne.
En menniska, som icke parar sig, lefver i ett naturvidrigt förhållande, och ett barnlöst äktenskap »är ej något äktenskap».
På den s. k. dygden tror förf. naturligtvis icke.
Representanten för dygden i »Giftas» är en blomstrande yngling, hos hvilken »anaturen» oupphörligt vänder upp och ned på hans dygdeprinciper och som, när han ändå envisas i sin onaturliga kamp, slutar med att blifva en sjuklig, halffånig komminister.
All sträfvan efter »idealet», grundad på den åskådningen, att menniskan är något annat än ett djur, är enligt »Giftas» idel »fånighet».
Litteratören Carl von Bergen, som, sin vana trogen, passat på att hålla en föreläsning, har i den yttrat, att hr Strindberg sid. 74 »riktat ett knytnäfsslag i ansigtet på presterskapet».
Detta är obestridligen sant, enär hr S. der kallar prestens tro på kyrkans nattvardslära ett »oförskämdt bedrägeri».
Men hr Carl T.
Bergen hade kommit sanningen ändå närmare, om han sagt, att hr S. hela boken igenom riktar knytnäfsslag i ansigtet på allt hvad dygd och sedlighet heter, på alla ärbara och dygdiga män och qvinnor.
Och särskildt har en lärare orsak att för skolungdomens skull taga i tu med boken för de knytnäfsslag, som den riktar i ansigtet på vetenskapen, skolungdomen och dess lärare.
Representanten för vetenskapen i »Giftas», »professorn och riddaren» i den första berättelsen, framställes som en narr, hvilkens alla tankar och sinnen äro upptagna af en ny art Svinmolla, som han upptäckt på en afstjelpningsplats utanför Norrtull.
På den europeiska ryktbarhet han härigenom skall förvärfva sig tänker han mera än på hustrun, som under tiden ligger på sitt yttersta.
Vetenskapen är gyckelverk och humbug.
Och den studerande ungdomen skildras som en skara högfärdige ynglingar, som sinsemellan endast tala om »liderlighet och betyg», i studentmössan se ett »fribref på att vara öfverklass» och inför andra skryta med den »gallimatias de fått lära i skolan», skolan, som är blott »en eländig maskerad».
Och lärarne äro idel skrymtare, som, »när skråandan är borta och ingen förställning mera behöfs, på studentsexan under halfrusiga gester svära på att hela studentexamen är en humbug, med hvilken de sjelfve ej skulle gå i land» (sidd. 57, 58, 59, 74, 75).
Författarens smutskastning på oss lärare lemnar jag obesvarad.
Jag skulle blygas till och med för skenet af sjelfförsvar mot en sådan angripare.
Men mot hr Strindbergs fräckt lögnaktiga teckning af vår skolungdom protesterar jag i sanningens namn.
Jag kan göra det så väl på grund af minnena från min egen skoltid som ock på grund af en flerårig erfarenhet såsom lärare vid statens allmänna läroverk.
Sorgliga missförhållanden finnas på alla områden, och det vore underligt, om sådana ej skulle finnas bland skolungdomen.
Men hvad förf. här för sina afsigters vinnande oförskämdt skildrar såsom det vanliga fallet är icke regel, utan undantag.
Föres vår skolungdom in på osedliga afvägar, sker det vanligen genom sådan smutslitteratur som hr Strindbergs »Giftas».
En tendens hos boken, som i detta sammanhang bör framhållas, är, att den predikar anarki, upproriskhet.
Förf:s protester häremot i företalet hjelpa icke.
Att den vill uppvigla »underklassen» mot »öfverklassen» (det ligger i förf:s intresse att använda dessa sväfvande, oförklarade benämningar), är påtagligt.
Men vi vilja här fästa oss särskildt vid hr Strindbergs upprorspredikan mot föräldrar och lärare.
Förf. arbetar på att hos de unga rubba tron på dessa auktoriteter, en tro, på hvilket samhället hvilar.
Vi hafva framdragit, huru han afmålar lärarne, och detta är icke den enda målning af samma sort och knappast den värsta.
Betecknande för förf:s tendens är, att han talar om »skråanda» i förhållandet mellan lärare och lärjungar.
På ett annat ställe ondgöres han öfver att den femtonårige gossen »duas» af sina lärare.
Föräldramyndigheten behandlas naturligtvis i öfverensstämmelse härmed och i stil med bokens hela grundriktning.
Mannen i äktenskapet, fadern, och qvinnan i äktenskapet, modern, äro ju blott hane och hona, som para sig och hafva till uppgift att skaffa föda åt ungarne samt »tuska om dem», när de äro små.
Uppfostran i hemmet, likasom i skolan, är endast ett från gamla fördomar ärfdt hyckleri, humbug, som består »i utspionerande och framhållande af fel, hvilket väcker motkritik och förakt» (sid. 25).
Ty när föräldrarne, likasom lärarne, tala om moral och sedlighet, mena de icke hvad de säga.
De ljuga då, hysa i hemlighet andra åsigter och tala i hemlighet med hvarandra på helt annat sätt (jemf. t. ex. skildringen af »professorn och riddaren», i den första berättelsen, såsom fader).
Sjelfva framställningssättet af dessa ruttna idéer, de råa smutsuttryck, med hvilka teckningen af dessa äktenskapsbrott, osedligheter och sängkammarinteriörer är kryddad, äro sådana, att jag för min del ej ens såsom citat vill nedskrifva dem.