Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den hederlige brukspatronen Boje (hr Örtengren) har på gamla dagar gift sig med en ung och strå- lande vacker kvinna, Ester Larson (fru Fahlman), om hvars föregående lif han märkvärdigt nog ej brytt sig om att söka den minsta kännedom.
Den sköna brukspatronessan, i grund och botten fördärfvad, knyter en kärleksförbindelse med förvaltaren på bru- ket, den skurkaktige Kedin (hr Skånberg), en landtlig don Juan, men blottas slutligen fullständigt af den unge läkaren Stålman (hr Törnqvist), som vid styc- kets början oförmodadt kommer till bruket och blir kallad till brukspatronens sjuksäng i stället för den borta varande bruksläkaren.
Till hufvudpersonerna torde väl kanske ock böra räknas brukspatronens dotter i första giftet, Tora (eleven fröken Svanström), hvilken naturligtvis blir betagen i den unge d:r Stålman och vid styckets slut, då brukspatronessan för alltid skilts från sin make, blir doktorns trolofvade.
Detta är i största korthet skådespelets innehåll och dess huf- vudpersoner.
Sär- skildt gäller detta hufvudrollernas innehafvare och bland dem främst fru Fahlman.
Men äfven hrr Törnqvist, Skånberg och Örtengren voro ypperligt på sin plats.
Och fröken Svanström, den unga debutanten, har genom utförandet af sin lilla, ej oviktiga roll gifvit synnerligen goda löften för fram- tiden.
Bland bipersonerna förtjäna fröken Åhlander och hr Hamrin särskild uppmärksamhet för deras karaktäristiska framställande af brukspatronens gamla hushållerska och kusk samt i nästan ännu högre grad hr Gränder som den präktigt tecknade prosten, en rättfram hedersman af gamla stammen.
H r O. Byström, var mycket rolig som den förlästa docenten Bejer, lafsamlareD.
D e öfriga gjorde likaledes sitt bästa och gingo väl in i ensemblen.
För iscensättningen förtjänar hr Personne särskildt beröm.
Den vackra skogsdekorationen med vatten- fallet i tredje akten — styckets bästa akt — fram- kallade lifligt bifall.
Till spelning å Dramatiska teatern har ytterligare antagits ett nytt originalstycke af Anna " Wahlenberg, kalladt » Cendrillon ».
Uppslaget till detta stycke är hämtadt från den lilla trefliga skissen » I gåsmarsch », som den omtyckta författarinnan hade införd i Iduns julnummer 1S90.
Stycket kommer antagligen att gifvas som förpjäs tiil » Den inbillade sjuke », och dess hufvudroller utföras af fröken Seelig och hr Palme.
Tredje kammarmusiksoarén ägde rum i tisdags i Vetenskapsakademiens hörsal, hvilken var fylld till sista plats af en synnerligt intresserad publik, hvilken med det lifligaste bifall hälsade programmets alla nummer.
Utförandet var ock i alla delar synner- ligen vårdadt, såväl hvad den kända Aulinska violin- kvartetten beträffar, som ock hvad angår de båda medverkande pianisterna hr W. Stenhammar och särskildt fröken Sigrid Carlheim-Gyllensköld.
Lif- ligaste bifallet väckte ock den här flere gånger ut- förda pianokvintetten af Schumann, vid hvilken fröken S.
C - G. med synnerlig smak och finess skötte pianostämman.
Fröken Annette Essipoff, den framstående piano- virtuosen, välkänd från föregående uppträdanden härstädes, gifver sin första konsert i Musikaliska akademien nästkommande tisdag den 9 dennes.
Den rätta.
Berättelse från landsbygden af Fanny Chrysander.
Prisbelönad vid Iduns stora täfling.
(Forts.) J l S S j a n log sitt handklaver, och sedan han för- 5| [k ' I) siktigt öppnat dörren, frågade han in i det skumma rummet: » Är mormor ensam? » » Ja, Ingeborg gick nyss, hon skulle lägga sig och sofva litet, sade hon. » Han gick in.
» Skall jag spela något för mor- mor? » » Ja, kära, så snällt! » ropade gumman gladt.
Och så spelade han psalmer o c h sånger, o c h den gamla satt tyst, andäktigt lyssnande, men när han då till melodien: » O, Kristi oss benåda! » äfven sjöng orden, störtade tårar ur hennes ögon, o c h sedan han slutat, utbrast hon med rörd, tacksam stämma: » Tack, snälla Nils!
En sådan söndags- afton har jag inte haft på många år! » Men Nils förebrådde sig själf, att han ej tänkt på den gamla mormodern under de långa söndags- aftnarne, då han j u med så litet kunnat glädja henne.
Huru han sedan satt, preludierande på sitt in- strument, kommo dess toner att söfva mormor.
Och utan att han själf tänkte därpå, hade han sakta börjat spela melodien till den gamla kära visan: » Har du en vän. » Glömmande allt o m - kring sig, började hau äfven sjunga vers efter vers, slutande med strofen: » Har du ej vän, har du dock Gud, slut då honom till ditt hjärta. » Han tystnade, men spratt till vid ett ljud från kammaren innanför.
— — Det lät som en half- kväfd snyftning.
— — — Icke kunde det vara häradsdomaren, som kommit hem?
— — Han lyssnade med återhållen andedräkt.
Då öppnades dörren, som från kammaren ledde ut i förstugan, o c h han hörde, huru någon med hastiga, lätta steg sprang trappan uppför till vin- den, och därpå hörde han samma lätta steg i rum- met ofvanför, hvilket rum just var de båda dött- rarnas.
Hans hjärta klappade hårdt och häftigt.
— — Ingeborg hade varit därinne — hon hade hört, hvad han sjungit!
Det var hon, s o m gråtit och snyflat!
Det brusade och stormade inom honom, och dock tyckte han, att det liksom sjöng och jublade där- inne.
Och minnet af den drömmande, gåtfulla blicken, han sett på morgonen, flög åter som ett strålande stjärnskott förbi hans inre syn.
Den kvällen fick han ej se Ingeborg, huru myc- ket han längtade därefter.
Och vid frukosten da- gen därpå icke heller; men då de kommo in till middagen, stod hon s o m vanligt sysselsatt vid spisen, utan att ge akt på deras inträde.
Maten satte hon fram, ulan att se upp, och med ett strängt, kallt uttryck i sitt ansikte.
Det led fram mot jul, och göromålen inom hus blefvo allt talrikare.
Det skulle slaktas och bryg- gas, bakas och tvättas.
Sent och tidigt var Inge- borg i arbete, tystlåten, sluten och tungsint.
Hon hade visserligen pigan och statgumman lill hjälp, men det förundrade dock Nils, att hon icke be- gärde mer hjälp af Sofi, som oftast endast bara satt och såg på, huru systern arbetade.
Det hade kommit därhän med Nils, att han icke längre betraktade den yngsta såsom den bästa af dem; att han icke mer tänkte på henne såsom den, hvilken skulle passa till hans hustru.
Hennes säkra, oftast näbbiga ton misshagade honom, och hvad han förut tagit för undergifven- het från hennes och förtryck från Ingeborgs sida, såg han nu med helt andra ögon.
Hon var lätt- jefull och slarfvig, sällan såg han henne befatta sig med något annat än en smutsig virkning, hvil- ken aldrig tycktes blifva färdig.
Begärde Ingeborg någon gång hennes hjälp, fick hon ofta till s v a r: » Det kan du väl göra själf. » En annan gång tänkte han dock, då någon blick ur Ingeborgs kalla ögon eller något högdraget ord af henne sårat honom • » Det är nog Ingeborgs eget fel från början.
Hon har nog alltid varit för stursk att be om hjälp, emedan hon vill ha hedern för alltihop ensam.
Detta har Sofi sett, och därför är hon sådan hon är. » » Kan du slakta, Nils? » frågade husbonden en dag, då de åto middag, » jag menar stora kreatur, för- stås. » Nils svarade ett långsamt — — » Ah j a.
» » Nå, tjurn ska slaktas i morgon, låt si, att du reder dej med h o n o m då. » » Men hur ska ' ni bära er åt med honom, han är ju så ilsken »?
sade Sofi helt ängsligt.
» Jag får göra en slaktmask och sätta för hans ögon och så få vi binda honom. » Under det Nils, tacksam för den annars tanklösa flickans oro, sade detta, kom han helt omedvetet att se mot Ingeborg, och åter mötte han ur hennes djupblå ögon en underlig, ängsligt bäfvande blick.
Hon mötte dock icke förr hans, än hennes läp- par kröktes af ett föraktligt leende och hon, vänd till fadern, ifrigt sade: » Hvarför kan inte Olsson få slakta nu som förr?
Han är inte rädd af sig. » » Rädd af sig, » hvad menade hon med det?
Nils rätade på sig, och seende stadigt på henne, sade han allvarligt, men utan hetta: » Jag är inte heller rädd.
Men man springer dock ej åstad, som om det vore en lek, och tar lifvet af ett stort lifskraftigt kreatur.
Det vill till att ha säker hand och blick, så att man med sitt slag verkligen döfvar djuret och gör dess dödskval så kotta som möjligt. » Alla lego.
Ingen hade egentligen tänkt på eller betraktat slaktningen från denna synpunkt förr.
Med heder utförde emellertid Nils följande mor- gon det svåra uppdraget.
Och på aftonen stod han tillsammans med Ingeborg i matboden och hjälpte henne med köttets styckning.
Plötsligt gaf hon då till ett litet rop, kastande ifrån sig den knif, hon höll i handen.
» Har Ingeborg skurit sig? » frågade Nils häftigt.
» Ja litet, jag skall gå in och linda något om. » Hon höll sin ena tumme hårdt sluten i den an- dra handen, men eu mörk blodström trängde dock fram och ned utefter den hvita smalarmen.
Nils störtade ut och var efter några sekunder tillbaka med sin mössa fylld med snö.
hvarmed ban bad henne försöka stilla blodet, medan han sprang in efter häfta, som han hade i sin ägo.
Därmed sprang han o c h var snart åter med så- väl häfta som linneremsor.
Då han sedan skulle hjälpa henne med förbind- ningen och stod med hennnes hand i sin, förstod han icke själf, hvad s o m gick åt honom.
Han, U ^ c ä r l o f i i i i x s s - o c l i som icke darrat på morgonen, då han stod fram- för den ursinnige tjuren, färdig att gifva honom dödshugget, darrade nu vid åsynen af det blod, som ifrån Ingeborgs hand droppade ned på hans.
Han kände sig förargad på sig själf öfver denna svaghef.
Nu skulle hon väl åter håna honom.
Han såg på henne och sade sakta: » Ingeborg hade nog rätt: jag är allt en rädd stackare. » Men Ingeborg svarade ingenting, hon smålog blott ett underligt, svagt leende, och dä han slu- tat, hviskade hon med en liten skälfning i rösten: » Tack,Nils! » hvarpå hon tigande återlog sin sys- selsättning.
I samma ögonblick kom Sofi springande och ropade ifrig och otålig: » Du måste komma in, In- geborg!
Kyrkvärden i Järfva är här, och pappa har sagt till, att han ska bjudas på aftonvard.&gt; Ingeborg, som nästan aldrig lät häftig eller otå- lig mot systern, föreföll likväl så nu, då hon svarade: » Jag går inte härifrån, förrän jag slulat; för en gång måtte väl du kunna styra om maten. » Detla tyckte också i sitt sinne K \ h, på samma gång han litet smått undrade, hvem denne kyrk- värden i Järfva var, som han nu för andra gån- gen hörde nämnas som gäst i Berga.
För icke så länge sedan hade han varit där en söndagsafton, då Nils varit hos sin morbror; morgonen därpå hörde han nämligen Lina säga till Per, som ock varit borta: » Här var storkalas i går, må du tro, kyrkvärden i Järfva var här. » Och då nu Sofi på sått litet retsamma sätt sade: » Det bryr jag mig visst inte om, det är i alla fall för din skull han kommer, » kastade Nils en frå- gande blick på Ingeborg.
Hon uppfångade först med tydlig förlägenhet hans blick, men så förändrades plötsligt uttrycket i hennes ansigte, och återtagande sin vanliga hög dragna min och besvarande hans ögonkast med en kall, säker blick, svarade hon: » Ja, jag kom- mer strax.
Nils får hugga sönder alltsammans så länge, som jag sagt till, att jag vill ha ' det.
Jag saltar ned det senare i kväll. » Hon drog ned sina klädningsärmar, slätade till håret, tog af sig sitt stora förkläde och gick.
Systern stod helt förvånad kvar och utropade: » Jag kunde knappt tro, att hon så lätt skulle gå in!
Förra gången han var här, var hon så stram å ohöflig som helst. » » Hvem är kyrkvärden i Järfva? » frågade Nils med något osäker röst.
» Det är en ung, rik, barnlös änkling, som jag bestämdt skulle ta ', om nan bara ville fria lill mig. » svarade flickan och sprang skrattande sin väg.
Nils stod kvar och högg sönder köttet, så att hela boden skakade därvid.
* * Ett par dagar därefter voro drängarne tillika med statkarlen till skogen efter ved, medan hus- bonden själf rest tiil sockenstugan på kommunal- stämma.
På morgonen snöade det visserligen nå- got, men under förmiddagens lopp ökades det mer och mer till full snöstorm.
Karlarne hade slut- ligen riktigt svårt att k o m m a fram med sina ved- lass, men Nils skyndade dock på af alla krafter, ty han tänkte på, huru svårt gårdens kvinnor skulle hafva att reda sig, om de behöfde ved, vatten och dylikt, då vägarne nog voro alldeles igendrifna.
Så fort de därför kommit hem, bad han de andra sköta om hästarne och veden, så att han fick göra vägarne fria.
Han tog ur redskapslidret en skofvel och skyn- dade in på gården.
Där fick han då se, huru Ingeborg i snöyran sökte arbeta sig fram till matboden, och huru snön i väldiga drifvor låg hopad just på vägen dit.
Men hon var ej rådlös, det såg han ock.
Äfven hon hade en skofvel i handen, hvarmed hon kraftigt och hurtigt banade sig en liten väg.
Glömmande kyrkvärden i Järfva och sin föresals att aldrig mer närma sig Ingeborg, stod han dock nu bre dvid henne.
» Får jag hjälpa Ingeborg? » frågade han, ehuru han ögonblickligt ångrade sin fråga: naturligtvis skulle hon gifva ett trotsigt, afvisande svar.
Men hon såg hastigt upp.
Och den unge man- nen bländades nästan af det friska, strålande an- siktet och den glada, vänliga blick och ton, hvar.
N:r 20 (543) Fredagen den 20 maj 1898.
Prenumerationspris pr år: Idun e n s a m Iduns Modet., fjortondagsuppl.
Barngarderoben Redaktör och utgifvare: B y r å: kr.
» » » 5 6 3 3 Klara södra kyrkog.
1 6, 1 tr. Öppen kl. 10 — 5.
: J. Noi-dling.
Utgifhingstid: Iduns Kungl.
MofboMr.
Thérése Saxenberg.
F ör dem, som lefvat med uti hufvudstadens musiklif under de senast förflutna årtiondena, skall det säkert blifva till upp- lifvande af ett kärt minne att i dag på Iduns första sida möta de älskliga dragen af den nyligen aflidna uppburna sångerskan frö- ken Thérése Saxenberg.
Den 1 mars detta år tystnade hennes stämma för alltid; men hos alla dem, som kommo i beröring med denna begåfvade, talangfulla och varmhjärtade kvinna, skall hon säkert länge lefva kär hågkomst.
Å Hakunge gods, i en af Uplands mest leende nejder, stod hennes vagga, och där upplefde hon de första barn- och ungdomsåren.
Hennes föräldrar, Abraham Saxenberg och Sofia Bennet, styrde sitt hus i gammaldags sträng an- da, hvilket dock ej hindrade, att det gästfria hemmet ofta genljöd af yster glädtighet från den stora syskonskaran och dess vänner.
Stor begåf- ning hade kommit de flesta af syskonen till del och icke minst Thérése.
Ett lifligt, kärleksfullt och med musika- liska anlag rikt utrustadt barn, blef hon allas älskling.
När hon uppnått sitt tret- tonde år, sålde fadern Hak- unge och köpte det Bremerska godset Årsta nära Dalarö; här började ett nytt skede i de unga flickornas lif, i det de kommo i dagligt intimt um- gänge med Fredrika Bremer, som tillbragte de sista åren af sitt lif inackorderad i Saxen- bergska hemmet, tillgif ven vän till hela familjen.
Med den innerligaste kärlek, vördnad och beundran sågo husets unga döttrar upp till denna kvinnokönets banbryterska, och genom hennes inflytande började en ny frisk vind blåsa bland dem.
Begåfvade som de voro med mer än vanlig verksamhetslust, blef det nu deras önskningsmål att bryta sig egna lefnadsbanor.
Sålunda blef också en af dem grundläg- garinnan af den kvinnliga simskolan å Skeppsholmen, hvilken vid hennes död öfvertogs af en yngre syster.
Men den, som mest vann Fredrika Bremers hjärta och blef hennes favorit, var Thé- rése; för henne visade hon det största intresse och upp- täckte snart, att här vore en begåfning, som borde komma till sin rätt, och en röst, som skulle » räddas från mjölkbun- karna » — fröken Bremers egna ord; husets unga dött- rar måste nämligen deltaga uti allehanda göromål, som förefalla å ett stort landt- gods.
När den unga flickan nått lämplig ålder, öfvertalades för- äldrarne att låta utbilda den lofvande rösten, och i Fredrika Bremers sällskap — det tänk- bart bästa för en ung fram- åtsträfvande kvinna — reste hon in till hufvudstaden för att profsjunga vid konservato- riet, där hon blef antagen med stora loford för framti- den.
Med heder genomgick hon denna akademi, fortsatte sedan att sjunga för professor Gunther och Fritz Arlberg, hvilken i henne såg en upp- gående stjärna.
Själf tveksam, om hon borde ägna sin klangfulla stämma
154 IDUN 1898 De l y c k l i g a äro rika, icke de rika lyckliga.
Friedrich Halm.
åt operan, öfvertalades hon dock af Arlberg att studera plastik och inöfvade sedermera för honom Fides ' parti i Profeten, som blef hennes förstlingsroll, och i hvilken hon skör- dade lifligt, välförtjänt bifall.
— Sålunda hade hon genom Fredrika Bremers påskyn- delse kommit på sin rätta plats.
Men får en med begåfning och talang utrustad människa tillfälle att låta sin an- des vingar växa ut, är hon vanligen ej nöjd, förrän hon kommit fulländningen så nära som möjligt.
Så var det äfven med fröken Saxenberg; Paris var hennes önsk- ningsmål, och dit k o m hon äfven för att i Madame Viardots skola låta sin röst få den sista fulldaningen.
När den sålunda genom de bästa lärare och eget hängifvet arbete nått den skönaste klang och ett storartadt omfång, kunde sådana roller som Ortrud i Lohengrin, Bergadrottningen i Den bergtagna m. fl.
anförtros i fröken Saxenbergs händer.
Med största omsorg löste hon sina uppgifter, och man måste hänföras af djupet och in- nerligheten i hennes stämma.
Kanske mer framstående än som opera- sångerska var fröken Saxenberg som kon- sertsångerska och såsom sådan högt upp- buren och eftersökt.
A f intresse kan vara att här omnämna hennes deltagande uti den solokvartett, som sjöng vid konung Oskar II:s kröning, sammansatt af sådana förmå- gor som fru Michaeli, fröken Saxenberg, hrr Arnoldson och Willman; vid detta tillfälle tilldelades henne kröningsmedaljen.
Under 1880-talet drog fröken Saxenberg sig mer och mer tillbaka från det offentliga lifvet och ägnade sina krafter åt sånglära- rinnans maktpåliggande kall.
Många voro de, som flngo draga fördel af hennes skick- liga undervisning; säkert minnas de med den, som skrifver dessa rader, tacksamt det intresse och den omsorg, hon därvid lade i dagen; sträng noggrannhet och blidaste öf- verseende voro af naturen förenade hos Thérése Saxenberg.
Ännu en uppgift i lifvet hade denna verksamma, blott på andra tänkande kvin- na sig anvisad, vidt skild från de före- gående, som kommit på hennes lott.
De sista åren af sin lefnad ägnade hon nämli- gen helt åt en ung föräldralös brorsdotter, för hvilken hon blef den ömmaste moder och fostrarinna.
Tack vare ekonomiskt obe- roende kunde hon sålunda öfvergifva sin föregående verksamhet, men lät dock då och då höra sin i det sista hänförande röst i välgörenhetens tjänst.
Sista gången hon sjöng offentligt var på en sångtillställning för sömmerskor å börsen i nov.
sistlidna år.
Hon lät då sina sköna toner ljuda ut i det innerligaste föredrag af Adams vackra, väl- kända julsång, ackompagnerad af förut- nämnda unga brorsdotter.
Som afslutning till denna enkla minnes- runa, vill jag citera några ord ur det varm- hjärtade tal, som kontraktsprosten Petters- son höll vid hennes bår: » Hvem bevarar icke i tacksam hågkomst de många tillfäl- len, då hon här inom dessa tempelmurar beredt oss verkliga högtidsstunder för att icke tala o m hennes deltagande i den sköna Herrens gudstjänst, hvilken hon icke gärna försummade, då hon gaf åt församlingssån- gen en lyftning och klang, som man i all- mänhet icke är van att höra i våra lands- kyrkor.
Lägger jag härtill, att hon gärna ställde sin talang till förfogande, då det gällde något välgörande ändamål, gifver detta åt hennes lif för andra ett ännu djupare och rikare innehåll.
Ingen vet, huru länge hon suckat under sitt lidande — hon ville icke störa andra genom att klaga öfver sig själf — visst är emellertid, att det blef henne till sist så öfvermäktigt, att hon ön- skade, att Gud ville låta henne slippa hä- dan, och hennes bön blef hörd, då döden kom som en befriare den l:sta sistlidna mars. » Uppriktiga sorgens och saknadens tårar fälldes vid hennes bortgång af många; utom hennes närmaste och vänner, för hvilka hon alltid varit en värmande och upplifvande solståle, begräto henne de många underhaf- vande vid Arsta, af hvilka hon var inner- ligt älskad — för hvar och en af dem hade hon ett vänligt ord och ett blidt leende.
Så hvilar nu denna Fredrika Bremers sista skyddsling på den lilla fridfulla kyrko- gården i V.
Hanninge helt nära sin stora beskyddarinna, båda efter ett verksamt lif för andra bidande uppståndelsens morgon.
Kvinnofrågorna vid 1898 års riksdag, A i år i frågor, som röra kvinnan, förfarit på det hela taget hyggligt och visliga.
Vis- serligen har, en och annan brummat o m ny- modiga påhitt, och det gamla talet o m kvin- nans rätta plats vid hemmets härd, den dugande husmodern, strumpstickorna etc. har naturligen äfven nu förnummits.
Ja, till och med ha de goda farbröderna i en mycket viktig fråga ej hållit, hvad de förut så vackert lofvat — i det fallet äro alla karlar sig lika —, men ändock måste med- gifvas, att 1898 års lagstiftningsarbete gjort en ganska vacker insats i sträfvandet att be- reda kvinnan en själfständig, henne värdig plats i samhället och hemmen.
De viktigaste kvinnofrågorna vid årets riksdag äro, såväl genom sin principiella innebörd som sin praktiska räckvidd, utan gensägelse de som röra äktenskapslagstift- ningen, särskildt de som handla o m äkta makars egendomsrätt.
Att i detalj redogöra för alla de ändringar i giftermålsbalken och hithörande lagar, som riksdagen nu vidtagit, vore det samma som att skrifva en juridisk afhandling, hvadan vi här endast kunna an- tyda grundprinciperna.
Hittills har lag varit, att all egendom i makars bo, så lös som fast, varit gemensam egendom m e d undantag af landfastighet, som ärfves eller före äktenskapet förvärfvas.
Härutinnan och i mannens rätt att ensam förvalta såväl det samfällda boet som hustruns egendom har inskränkning kunnat göras en- dast genom äktenskapsförord eller vid gåfva eller testamente fäst särskildt villkor; dock har egendomsgemenskapen och mannens för- valtningsrätt gifvetvis upphäfts i de fall, då boskillnad beviljats.
I detta fall har hustrun ägt att råda öfver henne då tillerkänd egen- dom samt öfver hvad hon genom eget ar- bete sedermera kunnat förvärfva, men nå- gon befogenhet för henne att själf ständigt åtaga sig bindande förpliktelser, d. v. s. i- kläda sig gäld, har trots detta icke varit stadgad.
Nu har riksdagen på regeringens förslag beslutit, att i fråga o m makars giftorätt i bo skall stadsfastighet jämnställas med land- fastighet, hvadan alltså all den fasta egen- dom, som endera maken före eller under äktenskapet ärft eller förut förvärfvat, un- dantages från giftorätt.
All fast egendom, som hustrun ärft eller före äktenskapet för- värfvat, blir sålunda hädanefter, oberoende af äktenskapsförord och dylikt, hennes en- skilda egendom, men förvaltningsrätten där- öfver tillkommer, om ej genom äktenskaps- förord annorlunda stadgats, fortfarande man- nen.
Riksdagen begärde visserligen 1884, att gift kvinna borde berättigas att själf förvalta den egendom, som vore henne en- skildt tillhörig, utan att.behöfva genom äk- tenskapsförord förbehålla sig sådan rätt, men härpå har hvarken regeringen eller riksda- gen i år velat ingå.
Ej heller har någon- dera statsmakten i år velat vara med om hvad riksdagen likaledes år 1884 var villig till, nämligen att mannen icke skulle hafva makt att utan hustruns samtycke bortskifta, panta eller sälja boets fasta egendom, hva- dan dessa viktiga önskemål till tryggande af den gifta kvinnans ställning i förmögen- hetsrättsligt afseende ännu alltjämt äro ouppnådda.
Däremot har mannen nu förbjudits att skingra, sälja eller panta hustruns enskilda egendom eller låta afverka henne tillhörig skog, såvida han ej därtill har hennes fri- villiga ja och underskrift i två gode mäns närvaro, ej heller är hustrun längre skyldig att med sin enskilda egendom ansvara för gäld, som mannen under äktenskapet åsam- kat boet, därest hon ej uttryckligen förbun- dit sig därtill.
Vidare får mannens rätt att bestämma öfver nyttjanderätten till hustruns enskilda egendom ej sträcka sig en dag ut- öfver den tid han innehaft målsmansrätt, hvarjämte hustrun erhållit bestämd befogen- het att själfständigt ikläda sig gäld; dock kunna dylika förbindelser icke under några förhållanden medföra rätt för borgenären att påyrka boets sättande i konkurs.
Slutligen har i fråga om boskillnad be- stämts, att sådan skulle erhållas, då båda makarna därom äro eniga, utan att skäl be- höfva uppgifvas.