Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den utgjorde i sjelfva verket icke någon ny lagstiftning, utan innefattade egentligen, pä sätt deri jemväl tillkännagjfves och af de förhandlingar, som inom Riksens Råd föregingo författningens utfärdande, uppenbaras, ett förnyande oell vidare förklarande af förut angående ololliga sammankomster utgängne förordningar, bland hvilka de af den 1 December 1713 och den 8
December 172 l isynnerhet här förtjena att anmärkas.
Den förra torde ock kunna anses såsom det lörsta här i Riket utkomna uttryckliga, förbud eller varning emot enskilda religions-sammankomster.
Lika som i 172G års Konventikel-plakat, har Kongl.
Majit derigenom uppmanat sina undersåter att hemma med sina barn och tjenstehjon öfva gudaktighet, pä samma gäng han förbjudit hvar och en att i sitt hus hålla eller tillåta någon sammankomst med få eller många personer, sorn från andra hus kommo, samt med dem förrätta någon andakt och utlägga och förklara Bibeln.
Det var ock Bibelns utläggande och förklarande, icke gudaktighetsöfningar, man fruktade; och i Konventikel-plakatet fördöljas ej heller de vådor man deraf befarade.
Något ovilkorligt förbud emot religions-sammankomstcr i allmänhet innefattar oj heller samma plakat, utan endast emot sådana sammankomster, som hällas under förevändning om andaktens bruk, men vid hvilka Bibelns utläggande och böners förklarande förekomma.
Silka olollige sammankomster, heter det nemligen i författningen, fann Kongl. Majit rådsamt att skaffa och förbjuda; och denna åsigt om plakatets mening har äfven varit den, som, åtminstone i sednare tider, allmännast gjort sig gällande i lagskipningen. 4 I.ay-Utskottets Betänkande.
N;a 3b.
Omförmälda lagstiftning framkallades ock af fruktan för de pietistiska ■rörelser, som i sjuttonde seklet inträngde på Sveriges landamären, oell den utvecklades, sedan dessa rörelser inom landet tilltagit.
Man såg i pietismens anhängare blott aen hop svärmeandar», hvilka med a fördöm liga biläror och satser» sökte försvaga och undergräfva grundvalen för den Evangeliska läran; 'och man ville dämpa och således förekomma allt, som i andlig måtto skulle kunna oroa.
Det var alltså till kyrkans båtnad man trodde sig handla.
Men med tiden synas dock betänkligheter hafva uppstått emot lämpligheten af förbudet.
Det hindrade icke de andliga rörelserna, ej eller personer att sammankomma för gemensamma andaktsöfningar; och dä några oordningar dervid ej föreföllo, uppstodo tvifvelsmål emot behörigheten att draga deni. hvilka sammankommit, för rätta.
Dessa tvifvelsmål framställdes af en bland Rikets, dåvarande Hof-Rätter och föranledde Kongl. Majrts Nådiga Bref af den 13 December 1702, deri stadgades att, innan åtal*i mål af sä örn och grannlaga beskaffenhet, som ifrägaställde, fick ske, borde Lands- och Stadsfiskal, hvilka det förut varit ålagd t att vaka öfver förbudets iakttagande, af Kyrkoherden i församlingen inhemta skriftlig berättelse om saken och dess sammanhang 'och sådant med alla dertill hörande omständigheter anmäla hos Justitim-Kanslern, hvars svar och utlåtande skulle afvaktas.
Detta Nådiga Stadgande synes dock med tiden hafva kommit i förgätenhet; ty under den 20 Januari 1837 fann Kongl. Maj:t nödigt, att, medelst cirkulär, erinra om iakttagande deraf.
Långt innan denna erinran utgått, hade emedlertid den auktoritet, som bör anses säkrast kunna bedöma kyrkliga angelägenheter, hos Kongl. Majit framställt anmärkningar emot lämpligheten af Konventikel-plakatet.
De andliga rörelserna hade börjat tilltaga och pietisterne småningom öfvergått i de så kallade läsarne, hvilkas verksamhet på åtskilliga ställen af Riket allt mer och mer ådrog sig en allmännare uppmärksamhet; och det var under sådana förhållanden, som Presté-Ståndet vid 1823 års Riksmöte hos Kongl. Majit i underdånig skrifvelse anhöll om granskning af författningarne rörande pietistiska oroligheter.
Sedan i denna underdåniga skrifvelse blifvit uppgifvet att läsarne voro af två slag: det ena lindrigare, företeende ett oroligt omvändelsebegär med öfverdrifven stränghet i bättringens och helgelsens fordringar samt uteslutande förtroende till vissa lärare och andaktsböcker, och i allmänhet ådagaläggande en ifrande åhåga för andliga angelägenheter, hvilken, om än icke styrd at visdom, dock icke fick qväfvas, utan borde vägledas till klarare insigt och stillare dygdöfning; hvaremot till läsarne af andra slaget hörde de som öfvergåfvo den offentliga Gudstjensten, för att hålla olofliga sammankomster, döpte, sjelfva sina barn, gingo, utan att hafva deltagit i det allmänna skriftermålet, till Laij-Utshollets Betänkande, N:n 3b. 5 Herrans Heliga Nattvard, ratade den anbefallda Handboken och nya Katechesen och föraktade sina lärare samt stiftade, under sjelfvalda ledare, en kyrka i kyrkan ; -— yttras att, efter Preste-Ståndets åsigt, voro de mot pietistiska oroligheter utfärdade författningar mindre lämpliga, helst de ej i sina straffbestäm melser gjorde tillbörlig skillnad emellan de mer eller mindre felande, utan i allmänhet for huda alla särskilda religions-sammankomster; och efter det omförmälda skrifvelse blifvit af Kongl. Majit öfverlemnad tiil nu mera upplösta Kyrkolags-kommittéen, afgaf densamma under den 21 Juni 1839 underdånigt Betänkande i ämnet, innefattande hemställan oin Konventikel-plakatets upphäfvande, hvilken hemställan understöddes af <Justitise-Kanslern samt tillstyrktes af Konungens Högste Domstol, hvars yttrande infordrades med afseende ä tillämnad proposition.
Någon proposition har likväl sedermera icke afhörts.
Men frågan har dock vid hvarje Riksmöte derefter varit bragt å bane, ehuru den ej kunnat lösas.
Dertill hafva de till en början af Utskottet antydda menings-stridigheter bidragit.
Emedlertid synes den mening, som går ut på lossande af nu befintliga band, alltjemt hafva vunnit anhängare.
Om sättet äro dock tankarne fortfarande delade.
Så äfven bland nuvarande motionärer.
Det har nemligen blifvit yrkadt af Herr Friherre Raak, att Konventikel-plakatet, i hvad det rörer förbud emot sammankomster i privata och enskilda hus för man- och qvinkön, gamla och unga, kända och okända, få eller flere, måtte upphäfvas; af Riksdags-fullmäktigen Gastaf' Bjerkander, att samma plakat mätte i sin helhet varda undanröjdf, samt af Herr Henschen: att deri innefattade förbud mot religiösa sammankomster mätte utbytas emot antingen det stadgande KyrkolagsKommittéen föreslagit, eller det Högste Domstolen, vid granskning af detta förslag, tillstyrkt, eller ock modifieras sä sorn Utskottet finner tjenlig!, så vida icke stadgandet skulle anses redan vara, genom 16 § Regerings-Formen, så modifieradt, att endast de sammankomster, sorn störa samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkomma, kunna åtalas; hvarjemte Herr Henschen särskildt föreslagit: a) att de, som hos Konungens Justitiae-Kansler anmälas till åtal efter omförmälda plakat, må dessförinnan få tillfälle skriftligen förklara sig rörande såväl angifvelsen, som Presterskapets utlåtande derom, samt att således Justitise-Kanslern ej må fatta beslut i ämnet, innan den anmälde försutit förelagd tid till förklarings ingifvande; och b) att Konventikel-plakatet ej må, emot dess rätta grund och mening, tillämpas å de sammankomster, vid hvilka icke några »irriga meningar och lärosatser» föredragits, eller alla de i plakatet upptagne kännetecken på brottet inträffat.
Herr Carlheim Gyllensköld har åter endast föreslagit: »att 2:dra mom. i Kongl.
Maj:ts förnyade Plakat och Förbud, angående de olofliga sammankomster, 6 Lag-V Itknllvls Uttänkande, ,Y.o 31.
\ hvilka uti enskilda lius till en särskild och enkannerlig
Gudstjensts förrättande anställas, samt deras straff, sorn dermed beträdas, utfärdadt den 12 Januari 172G, ma salunda förklaras:
Husandakt bör prest, i den församling der lian tjenstgör, på lämpligt sätt uppmuntra.
Guds rena ord skall der brukas till uppbyggelse, icke till gäckeri eller förargelse.
Ej må dervid brukas annan läro- eller andaktsbok, utan den renlärig är.
Vid husandakt ina, utom husfadren oell hans husfolk, jemväl husets gäster och umgängesvänner närvara.
Sker aftal eller tillkännagifvande om sammankomst för anställande af gudaktighetsöfning i enskild mans hus eller å dertill särskildt beramadt stäfie; så bör socknens ordinarie själasörjare om tid och ort för sammankomsten på förhand underrättas.
Dervid må ej förekomma något, hvarigenom villomeningar eller borgerliga oroligheter kunna uppstå, viss person klandrande utinärkes, eller uppmärksamhet väckes på förut obekant villfarelse eller synd.
Skulle husandakt eller annan sammankomst till gudaktighetsöfning i enskildt hus föranleda split, villfarelse eller annan oordning, och kan Kyrkoherden det ej rätta, anmäle saken hos Kontraktsprosten, som, derest så nödigt linnes, bör på stället' ransaka och söka sådan oordning eller förargelse afstyra.
Kan han det ej; staude honom fritt att sådan sammankomst derstädes tills vidare förbjuda och anmäle saken ofördröjligen hos Domkapitlet att dermed, jörfattningarnc och sakens beskaffenhet likmätigt, förfara, samt således, efter omständigheterna, antingen sjelft i saken döma eller densamma till verldslig
Kätt förvisa eller ock till Kongl. Maj:t i underdånighet inberätta.
För öfverträdelse af denna stadga vare den, sorn sammankomsten föranstaltat, hus dertill upplåtit eller andakten lcdt, utom annan i lag stadgad påföljd, förfallen till böter från 25 till 100 R:dr.
Sker det annan gäng; bote dubbelt.
Öfrige deltagare i sammankomsten straffes, derest oordning eller särskilda förbrytelser egt rum, efter thy som lag och författningar i hvarje fall innehålla". Lag-Utskotteti Uttänkande, \:o 34.
7 I sammanhang hvarmed Herr Gyllens/tiJltl påyrkat, att en ytterligare erinran om iakttagande af föreskriften i 17(i2V års ofvanäberopade Kongl.
Bref mätte utgå.
Och slutligen har Herr Spängberg hemställt, om icke, med Konventikelplakatets upphiifvande, i stället må stadgas: »att den, som, utan att vara prestman eller eljest dertill vunnit behörigt tillstånd, beträdes med predikande, bibelförklaringar, förrättande af dop, utdelande af sakramentet, eller andra presterliga göromål, skall första gången inkallas till Konsistorium och allvarligen varnas, men, om han förnyar sin förbrytelse, dömas till fängelse med arbete i sex månader, samt om lian än ytterligare fortfar i sitt lagstridiga handlingssätt, såsom en för god ordning och den mindre upplystes samvetsfrid vådlig person, under sin återstående lifstid insättas pä dylikt fängelse.» Sedan Utskottet sålunda sökt att redogöra ej allenast för gällande lagstiftning uti förevarande ämne, jemte de hufvudsakligaste momenter i densammas utveckling och af de åtgärder, som till förändring deraf blifvit vidtagna, utan äfven för de förslag, som i sistberörde hänseende vid innevarande Riksmöte blifvit framställde, återstår för Utskottet att uttala sitt omdöme i ämnet.
Då man granskar berörde förslag, finnér man hurusom alla, utom Herr Spångbergs, hufvudsakligen äro rigtade emot den punkt i Konventikel-plakatet, som, efter hvad nämndt är, inskränker det andliga lifvets friare verksamhet.
Utskottet har redan antydt sin åsigt om olämpligheten af vidare inskränkning i religiöst, än i borgerligt hänseende.
Med de grundsatser, sorn genomgå vår Statsförfattning, låter en dylik inskränkning ej eller förena sig; och då medborgare, enligt lag, äro berättigade att fritt sammankomma för att öfverlägga och meddela hvarandra sina tankar i verldsliga angelägenheter, kan förbudet emot en sådan frihet, då fråga är om andliga ämnen, svårligen försvaras._ För Utskottet är det dock icke obekant, hurusom flere i religiöst hänseende anställda sammankomster föranledt oordningar af betänklig art; men derföre att en rättighet kan missbrukas, är sjelfva rättigheten icke fördömlig.
De ändliga rörelser, som här i landet, oansedt de förbud man deremot uppställt, städse fortgått alltsedan pietismens inträngande, häntyda dessutom på ett i menniskans inre djupt fästadt religiöst behof, som ej kan lemnäs otillfredsställdt; ty s f.ag-Vtikotlcti Betänkan/It, .V.o 34. det är att bofara, det andon, sorn icke tål tvång', eljest hamnar sig genom farligare afsteg än deni, man sökt förekomma.
Pietismen framträdde ock såsom en protest emot den hvila, hvaråt protestantismen efter trettioåriga krigets slut öfverlemnade sig. i kyrkan, liksom i Staten, får ej eller finnas stillestånd.
Det leder till försoffning och likgiltighet; oell den lära har svårt att kämpa emot yttre fiender, hvars bekännare lör densamma blifvit likgiltiga.
Derföre innebär ock närvarande tid en maning till lossande af de band, som hindra det friare religiösa .lifvet inom vår kyrka, de andliga krafter, som stå till buds att för densamma verka.
Kyrkolags-Kommittéen tvekade ej eller att, efter hvad ofvan är sagd t, hos Kongl.
Maj:t hemställa 0111 upphäfvande af oftanämnde författning; och det bör ej lemnäs oanmärkt, hurusom Kongl. Majit uti Sin tillämnade, till Högste
Domstolens utlåtande öfverlemnade, Proposition, i anledning af ifrågaställa, stadgandes, yttrade: r. Dessa stadganden anser Kongl.
Majit föga förenliga med religionens höghet och andliga natur eller med förnuftets och hjertats fordran pä frihet att äfven genom husandakt söka uppbyggelse i sann Kristendom.
Det är genom upplysning och försonande åtgärder, som andliga villfarelser böra förekommas och undanrödjas.
Mången söndring inom kyrkan har fått betydenhet och stadga genom ett ovist yttre motstånd, och all slags religions-förföljelse har förr eller sednare uppenbarat sin egen svaghet, om den icke rent af motverkat sitt ändamål.»
I dessa ord instämmer Utskottet.
Utskottet således understödjer de gjorda lramställningarne, angående anmärkta förbudets borttagande, kan likväl Utskottet icke biträda de motionärer, som ansett annan lagstiftning i ämnet öfverflödig.
I denna händelse skulle nemligen större frihet lemnäs i religiöst, än 1 borgerligt hänseende; och dertill är ej anledning.
Hvad emedlertid angår de framställda förslagen; så har Utskottet genom det anförda redan uttalat sitt omdöme .öfver Herr Spångbergs, så vidt det afser rättigheten för andra än prester att befatta sig med bibelförklaringar; och hvad detsamma i öfrigt innefattar, så rörer det ämnen, som ej hafva sammanhang med förevarande fråga, 0111 än de öfverklagade missbruken skulle vid religiösa sammankomster egt rum, utan kommer Utskottet att särskildt öfver förslaget i denna del sig utlåta.
Deremot fortjenar Herr Gyllenskölds förslag, efter Utskottets åsigt, mera uppmärksamhet; och det har jemväl i -väsendtlig mån utgjort ledning vid utarbetande af det förslag, som här nedan återfinnes.
Ehuru Lag-Vlskollcts Betänkande, I\':o 34.
Ehuru Utskottet dervid utgått från den åsigt, att samma frihet, som, enligt 8 § i Kongl.
Förordningen den 6 Februari 1849,' är medgifven tor offentliga sammankomster, i borgerligt hänseende, bör ega rum i afseende på religiösa sammankomster, har likväl Utskottet ej kunnat förbise, hurusom sakens natur påkallar ytterligare försigtighetsmått vid de sednare än det, berörde författning uppställt emot vådorna af deri alsedde sammankomster; och det är af sådan anledning, som Utskottet föreslagit, att vederbörande Kyrkoherde skall likasom Polismyndigheten underrättas, dä offentlig sammankomst för andaktsöfning hållas skall.
Då den sednare vakar öfver den borgerliga ordningens bibehållande, tillhör det den förre att. söka afböja de vådor, hvartill yppad villfarelse eller annan kyrklig oordning kunde leda; och förmår han icke detta genom undervisning och förmaning, bör samma utväg, som Polis-myndigheten äger, derest något'emot borgerlig ordning förekommer, äfven stå honom öppen, eller den- att bjuda upplösning af sammankomsten.
Genom en sådan Presterskapets, rätt och makten att tillsvidare förbjuda sammankomsts hållande i händelse oordningen varit af betänkligare art, synas de faror, man af friheten uti ifrägaställde hänseende förespegla!, ej vara att särdeles frukta.
Man har visserligen anmärkt, att berörde makt borde göras oberoende af vid offentlig sammankomst yppade förhållanden; men en dylik makt vore oför enlig med friheten.
Missbrukas densamma, må den inskränkas; men inskränkningen får icke bero på ett be/aradt,- utan på ett ädagalagdl missbruk.
Endast derigenom kan dess befogenhet bedömas; och endast derigenom undvikes skenet af godtycke.
Motiverna till hvad Utskottet i öfrigt föreslagit äro af innehållet uppenbara.
Utskottet' har sökt angifva gränsorna för det enskilda religiösa lifvets yttringar, sä inom, som utom familjen.
Det är först då det träder utom detta fridlysta område, sorn detsamma blir föremål för lagstiftningen, den der dock ej får hämma friheten, utan endast har att förekomma missbruket.
Skulle det förslag
Utskottet 1111 framlägger varda upphöjdt till lag, förfalla 1762 och 1837 årens ofvanåberopade författningar, angående hemställan till Jiistitiae-Kanslern, innan åtal efter 1726 års Konventikel-plakat får ega rum, till sin verkan.
Loiligheten af en sammankomst skulle nemligen icke komma att bero af de förhållanden, sorn föranledt föreskriften om berörde hemställan; och då de öfverträdelser, som, efter förslaget, kunna åtalas, blott bestå i underBih. lill R. st.
Prat. 1853 & 1S54. 7 Sami. 1 Afd. 16 Haft. 2 10 Lag-Ulskollcts Betänkande, jY:o 34. låtenhet af gifna ordnings-stadganden, är en hemställan af berörde beskaffenhet sa väl onödig, som olämplig.
I I afseende på förbrytelser i öfrigt, de må bestå i spridande af villfarelser eller andra lagstridiga handlingar, som kunna vid religiös sammankomst tima. tillhör det ej ifrågaställde författning att förordna.
Derom gäller hvad förut stadgadt är; men för tydligheten har Utskottet sökt utmärka detta i förslagets 8 §.
Efter denna i korthet framställda redogörelse för Utskottets förslag, till styrkes vördsamt att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en så lydande Författning■
Med upphäfvande af Kongl. Maj:ts förnyade plakat och Förbud den 12 Januari 1726, angående de olo/liga sammankomster, hvilka uti enskilda hus till cn särskild och. enkannerlig
Guds tj eris ts för ätt ande anställas, samt deras straff, som dermed beträdas, upplifvadt genom Kongl. Brefvet den 2 Maj, 1751 samt undanrödj ande af Kongl. Brefvet den 15 December 1762 och Kongl. Cirkuläret den 30 Januari '1637, angående lagsökningar i religionsmål, som äro af grannlaga beskaffenhet, stadgas sorn föijer: §• 1.
Den Kristliga husandakten må fritt utöfvas. §• 2.
Vilja eljest medlemmar af den Evangeliskt Lutherska bekännelsen för gemensam andaktsöfning, under annan än vederbörande Prästerskaps omedelbara ledning, sammankomma, det vare dem ej förment.
Om tid och ställe för sammankomsten bör dock anmälan göras hos Pastor i deri församling, hvarest sammankomsten hållas skall, samt den myndighet, hvarom sägs i 8 §. af Kongl.
Förordningen den 6 Februari 1849, sä långt förut, alt de kunna vid tillf ället vara tillstädes, der sä nödigt aktas.
Ej må någon föranstalta dylik Lag-Ulsköllels Betänkande, JV.o 34.
It sammankomst eller dertill upplåta plats i annan församling, än den, till hvilken han hörer. §• 3.
Sådan sammankomst, sorn i 2 §. sagd är, må ej hållas å lid, då offentlig Gudstjenst i församlingen förrättas; dock sker härigenom ej någon ändring i hvad för vissa orter särskildt kan vara förordnadt och medgifvet. %■ 4- Finner Pastor, vid sammankomst, irrlära förkunnas eller annan oordning i kyrkligt hänseende ega rum, och förmår han icke genom undervisning och förmaning sådant afböja, då må han sammankomstens upplösning påbjuda.
Företages eljest något, som emot lag stridande är eller allmän ordning störer, gälle hvad i 8 §. af Kongl.
Förordningen den 6 Februari 1849 stadgas. §• 5- Hafva de förhållanden, på grund af hvilka Pastor sammankomst upplöst eller upplösa egt, varit af betänkligare art; må haji och tills vidare förbjuda sammankomsts hållande inom församlingen.
Ar Pastor, då efter 2 §. anmälan sker om lid för tillämnad sammankomst, af förut utsatt embets-förrättning hindrad att sammankomsten bivista, vare han likaledes berättigad att sammankomstens hållande å den tid förbjuda.
Klagan öfver Pastors förbud i dessa fall må i. vanlig ordning hos vederbörande Domkapitel förås. §. 6.
Hålles sådan sammankomst nu sagd är, innan anmälan. derom efter 2 §. bevisligen skett, bote den, som 12 Lag-Utskottets lielänkande, A';o 34. sammankomsten föranstaltat, .v« oc£ ilen, som dertill upplåtit plats, från 25 till och med 100 R:dr.
Sker det å tid, som i 5 §. sägs, eller hålles sammankomst, oaktadt Pastor den förbjudit, vare den, som föranstaltat, sä ock den, sorn upplåtit plats, förfallen till böter frän tvä till och med femhundra R:dr.
Fortsättes sammankomst, sedan Pastor upplösning deraf påbjudit, böle hvar och en af devi, sorn i forsättningen deltagit, frän 10 lill och med 100 Hulr. §-7.
Böter, sorn efter denna författning äulömas, gånge till treskiftes, efter thy i 52 Kap. / §.
Rättegängs-Balken sägs.
Den, sorn ej orkar böta, skall i stället undergå motsvarande fängelse vid vatten och bröd. §• 8.
Ofverträdelser af den i G § sagda art tillhöra allmän åklagares beifran.
Begås annan förbrytelse, gånge så, sorn i hvarje fall särskildt stadgadt är.
Bese r v a tio n c r: af Herr Friherre Posse, J. A.
Det är egentligen tvänne hufvudsakliga fel, sorn synas mig vidlåda Kongl, plakatet af den 12 Januari 1726: det ena, att sammankomster för gemensamma andaktsöfningar, under andra'än vederbörande Presterskaps ledning, äro i och för sig sjelfva förbjudna, äfven om dervid något emot vår kyrkas lära eller ordning stridande icke förekommer; det andra, att kännetecknen på dylika förbjudna sammankomster äro obestämda, hvaraf uppkommit en vacklande och godtycklig lagskipning.
Härifrån härleder sig en ovisshet uti den allmänna meningen om hvad som är förbjuden konventikel och hvad sorn bör anses för af lagen tillåten och anbefalld husandakt; så att en skugga aflag - Lag-Utskotlcls Uttänkande, N*o 34.
13 stridighet fallit på den sednare.
Genom Lag-Utskottets nu framlagda förslag har det första felet blifvit fullkomligen undanröjd t, och den vigtiga grundsats uttalad, att först då, när vid en sammankomst borgerlig eller kyrklig oordningförefallit, sammankomsten kan upplösas och förbjudas.
I afseende åter på den andra omständigheten, synes mig uppgiften icke blifvit på ett tillfredsställande sätt löst.
Efter många fruktlösa försök att uppdraga en bestämd gränslinea emellan den fridlysta husandakten och de sammankomster, hvilka borde stå under de kyrkliga och borgerliga myndigheternas kontrollerande uppsigt, syntes Utskottets Hesta medlemmar slutligen stadna i den mening, att dessa sistnämnde sammankomster borde hänföras till dem, som omförmälas i Kongl. Förordningen den 6 Februari 1849, §. 8, Då nemligen, genom denna författning, det blifvit menighet tillåtet att i borgerliga angelägenheter sammankomma till öfverläggning om mål eller ärende, som menighet rörer, endast en anmälan derom förut skedde hos vederbörande myndighet, så ansågos dylika sammankomster för religiösa ändamål äfven böra vara underkastade likartade kontroller; och då dessa sammankomster kallades »menighets-sammankomster» d. v. s. hade en offentlig.karakter så ansågman, att endast de andaktsöfningar, som hade detta sistnämnda kännemärke, borde vara underkastade föreslagne kontroller; hvaremot alla andra sammankomster föllo inom familjens och det enskilda lifvets fridlysta område.
Utskottets flesta ledamöter vid slutlig votering borttogo den sålunda föreslagna skarpt uppdragna gränslinien emellan' husandakt och offentlig sammankomst, så har man återfallit uti den gamla begreppsförvirringen, hvarigenom följden, om detta förslag godkännes, måste blifva, att en osäker, skiftande praxis skall utbilda sig, och hvar och en sväfva i ovisshet om hvad som anses för husandakt eller dylik sammankomst, hvarom tillförene anmälan bör ega rnm.
Med ättledning häraf och då uti det ursprungligen uppgjorda förslaget några tillägg och ändringar blifvit gjorda, hvilka af mig icke kunna godkännas, får jag reservationsvis bifoga följande ändringar i Utskottets förslag:
Uti 2 §. första punkten tillägges löre »sammankomma» ordet offentligen.
Uti 5 §. utgår 2:dra momentet; i följd hvaraf 3:dje punkten skulle erhålla följande lydelse: »klagan deröfver må- i vanlig ordning hos vederbörande Domkapitel föras».
Uti 6 §.2 mom, i slutet: »förfallen till böter från ett till trehundrade riksdaler».