Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att, på sätt för närvarande tillgår, nedgräfva den afrättades kropp på galgbacken eller afrättsplatsen, är åter att utsträcka Statens straffrätt utöfver dess gräns; och af dessa orsaker har Utskottet föreslagit, att en dylik kropp skall begrafvas å särskild för ändamålet utsedd plats.
Beträffande sedermera frihetsstraffet, i afseende på hvilket
Utskottet måst föreslå till större delen nya bestämmelser, så får Utskottet till en början anmärka, att Utskottet ansett strafflagen böra upptaga de väsendtligaste egenskaper, som karakterisera de olika arterna af omfönnälte straff, men alt deremot de mera speciella löreskrifterna om fångars behandling rätteligen höra till en särskild lag.
— Det är af sådan anledning, som 6, 10, 11 och 12 §§ i Utskottets förslag till strafflag blifvit uppställda.
Då straffarbete skall motsvara de första sex fängelsegraderna i lagförslaget, följer deraf att detsamma skall ådömas antigen på lifstid, eller på viss tid, och att det i senare fallet ej får sättas öfver tio år eller under sex månader.
Lika med hvad i Norriges lag är föreskrifvet, har Utskottet stadgat att fängelse vid vatten och bröd må ådömas på minst fyra och högst trettio dagar, med de afbrottsdagar, som förut äro omtalade, utan att likväl dessa dagar må i straffet beräknas.
Motsvarande andra arten af fängelsestraffet synes ej böra utsträckas öfver 28 Lag-Vtskoltelt Betänkande, AV o 38. etthundraåttatio dagar eller utöfver maximum af sjunde fängelsegraden i lagförslaget; men deremot har Utskottet bestämt att, ehuru minimum i nämnde grad är trettio dagar, ifrågaställa fängelse må åläggas på minst sexton dagar.
Denna nedsättning har nemligen varit nödig, enär berörde fängelse jemväl skall såsom förvandlingsfängelse användas.
Hos Utskottet har väl fråga varit, om icke minimum borde, af berörde anledning, än vidare nedsättas; men då Utskottet ansett böter böra förvandlas till antingen enkelt fängelse eller fängelse vid vatten och bröd, och det senare fängelset icke lämpligen må ådömas på mindre än fyra dagar, har Utskottet, med afseende å den svårare karaktären af senare fängelsearten , icke, med bibehållande af motsvarighet, kunnat tillstyrka ytterligare nedsättning.
I allt fall kan man, så vidt enkelt fängelse skall blifva ett straff, ej sätta minimum deraf för lågt.
Öfriga i afseende på frihetsstraffet i Utskottets förslag till strafflag upptagna bestämmelser, som ej genom det ofvanstående äro motiverade, synas af den beskaffenhet, att någon särskild redogörelse derföre ej fordras.
Ehuru principen är fullt riktig i det stadgande, att böter skola tillfalla Kronan, har likväl Utskottet funnit betänkligt att införa en ovilkorlig bestämmelse derom.
För närvarande gå böter till än Kronan, än åklagare och målsägare, än kommuner och än kyrkor, fattige och fromma stiftelser.
Huruvida sådant fortfarande bör äga rum, är emellertid en fråga, som icke omedelbarligen sammanhänger med kriminallagen; och derföre har Utskottet ansett ett särskildt stadgande böra meddelas derom och således uti den af Utskottet föreslagne lo § infört en hänvisning till ett dylikt stadgande.
Lika med Lagberedningen anser Utskottet att böter skola uttagas så vidt ske kan, och att hvad som ej utgår bör förvandlas; men på det att det erlagda beloppet alltid må komma den bötfällde till godo, har Utskottet i 16 § föreslagit en bestämmelse i sådan syftning.
Uti lagförslagets 10 § motsvarande den 17 i Utskottets förslag, är stadgadt att från utmätning af böter skola undantagas nödiga gång- och sängkläder för den sakfällde, hans hustru och oförsörjde barn, jemte en månads underhåll af det förråd, som i huset finnes.
Utskottet medgifver äfven billigheten af detta stadgande; men den obillighet följer likväl deraf, att t. ex. en handtverkare skulle kunna i och för böter beröfvas den redskap, som är nödig för bedrifvande af hans näring och såmedelst urståndsättas att sig försörja.
— Derhän synes man emellertid ej böra gå; och som dertill kommer, att det alltid skulle blifva svårt att bestämdt uträkna huru mycket af ett befintligt förråd kan erfordras för att under en månad försörja en sak - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. 29 fällds familj, har Utskottet, som anser ej allenast hustrus och barns utan äfven tjenares rätt böra tagas i betraktande, i 17 § sökt inlägga en sådan bestämmelse i omförmälta hänseende, att böter ej kunna utsökas af den, som ej förmår dem betala, utan att han derigenom urståndsättes, att sin näring bedrifva, eller att hans husfolk derigenom kommer att lida brist på föda och uppehälle; härmed har Utskottet äfven bibehållit den grundsats, som redan är gällande och hvars billighet och rättvisa ej lärer ifrågasättas.
Utskottet har redan antydt det förhållande, som vid böters förvandling synes böra iakttagas emellan enkelt fängelse och fängelse vid vatten och bröd.
I öfrigt har Utskottet vid uppgörande af den i 18 § innefattade förvandlingstariff beräknat så, att, enär böter är en ringare art af straff än fängelse, högsta bötesbeloppet eller etthundra riksdaler i silfver ej må motsvara längsta fängelsetiden.
Eljest kommo fängelse och böter att i sjelfva verket blifva paralelt bredvid hvarandra gående straff, och dermed vore ett riktigt förhållande emellan dessa straffarter ej iakttaget.
Då Utskottet föreslagit att böter må förvandlas till enkelt fängelse eller fängelse vid vallen och bröd , anser Utskottet alla bötesförvandlingar böra verkställas af domaren.
— Den sakfälldes förhållande, sinnesstämning och kroppsbeskaffenhet böra vid valet af straffarter tagas i öfvervägande; och ingen är i bättre tillfälle att bedöma hvad inflytande dessa omständigheter må medföra, än den domare, som ransakat i målet.
Dessutom är förvandling af böter en demare-åtgärd, och bör således icke öfverlemnas åt exsekutor, hvilken deremot utan våda kan anförtros att, efter den uppgjorda förvandlingstariffen, utbyta fängelse vid vatten och bröd mot enkelt fängelse, derest någon, vid undergåendet af förra fängelset, funnes dermed ej kunna uthärda.
Dessa grunder äro tillämpade i 19 och 20 §§.
Såsom ledande till förkortning, har Utskottet i en § (22) sammandragit 15, 16 och 17 §§ i lagförslaget, hvilka upptaga qvalifikatiouer af de särskilda straffen för einbetsmän, dervid Utskottet tillagt hvad som i anledning af suspensionsstraffet påkallats.
Utskottet har emellertid ansett mistning af embete blott böra medföra förlust af det embete, hvari den förbrytelse skett, som föranleder straffartens tillämpning.
Det kunde nemligen gifva anledning till olika tydningar hvad med dylikt embete förstås; och dessutom synes den, som icke förbrutit sig i högre grad, än att han fortfarande må brukas i Statens tjenst, utan fara kunna bibehållas i det embete han oklanderligen förrättat.
Slutligen har Utskottet i 25 och 26 §§ motsvarande 20 och 21 §§ i lagförslaget, fästat afseende på en af Högsta domstolen vid lagförslagets granskning framställd anmärkning. 30 Lag-Ulsliollels Betänkande, N:o 38.
Om försök till brott Ehuru Utskottet ansett försök till brott ej böra straffas i andra fall, än då sådant i lagen uttryckligen utsattes, hörer likväl till lagens fullständighet, att deri upptagas allmänna bestämmelser i afseende på försök i den syftning, som lagförslaget i denna del innehåller, och således angående dels de kännetecken som stämpla en handling till ett straffbart försök, dels de grunder, som böra följas vid bestämmande af straff för försök och förhållandet emellan straff för försök och för fuilbordadt brott, dels ock hvad verkan de omständigheter, att någon försökt verkställa brott med otjenliga medel eller dervid nyttjat tjenliga medel på oriktigt sätt, eller afvärjt följderna af ett försök eller från försök af egen fri vilja afstått, kunna på straffbarheten utöfva.
Utskottet, som godkänner den karakteristik å försök, som i lagförslagets 1 § är gjord, delar deremot icke den åsigt att, såsom allmän regel för bedömandet af försöks olika straffbarhet, försöken böra indelas i fulländade och ofulländade.
Att uppdraga en bestämd skilnad emellan dessa grader, synes icke vara görligt, och i iagtillämpningen skulle det i många, kanske de flesta fall blifva nära nog omöjligt att bestämma om ett försök är fulländadt eller ej.
I föreskriften, »att gerningsmannen skall för försök straffas, i den mån försöket till brottets fullbordan sig närmat», anser Utskottet deremot en tillfyllestgörande ledning vara gifven domaren att, i hvarje förekommande fall, bedöma den större eller mindre brottsligheten af ett gjordt försök; och vidare föreskrift torde derföre icke erfordras.
I följd deraf har Utskottet uteslutit 2 och 5 §§ i förslaget till förevarande kapitel, samt i i § inlagt ett stadgande angående straffet för försök, i afseende hvarpå Utskottet funnit den i lagförslaget uttalade grundsats icke böra frånträdas.
Ehuru den, som uppsåtligen gör försök till brott, men misslyckas derföre att han dervid begagnat otjenligt medel, eller nyttjat tjenligt medel på sådant sätt eller under sådana förhållanden, att den åsyftade verkan ej kunde inträffa, är i subjektift hänseende lika brottslig, som om han begagnat tjenliga medel på ett ändamålsenligt sätt, måste likväl, i fråga om straff för en dylik handling, den omständighet, att ringaste skada deraf icke följt, hafva ett betydligt inflytande.
I lagförslaget har ock berörde omständighet ansetts böra verka till mildring i straffet; men, efter den bestämmelse, som i denna del är gjord, skulle dock ett försök af förevarande beskaffenhet kunna ådraga gerningsmannen ett högre ansvar, än allmänna säkerheten synes påkalla.
Derföre har Utskottet ansett att straffet i detta fall aldrig må sättas till högre än fängelse, äfvensom att, vid synnerligen Lag Utskottets Betänkande, N.o 58. 31 mildrande omständigheter, strafflöshet må äga rum.
Det torde kunna anmärkas, att man härigenom gör alltför mycket afseende på den objektiva skadan; men häremot må erinras, att de handlingar, hvilka nu blifvit omtalade, enligt gällande lag, ej ådraga gerningsmannen någon påföljd, hvadan densamma ej heller nu torde böra stadgas allt för sträng.
Då den, som sjelf afvärjt följderna af ett gjordt försök, bör skonsamt bedömas, har Utskottet i detta fall föreslagit enahanda stadgande, som nyss är nämndt. 4 liap.
Om vällande.
Då föremålet för detta kapitel dels är att besvara den frågan, huru vållande, efter dess olika modifikationer, i motsats mot uppsåt, bör bedömas, eller att angifva reglor för tillämpning af de särskilda i lagen för vållande utsatta straffbestäm melser, synes, efter Utskottets omdöme, i första rummet böra bestämdt utredas hvad med vållande förstås eller, med andra ord, hvilka omständigheter karakterisera en handling till vållande.
En antydan derom finnes visserligen i i §; men för redande af begreppet är den icke tillfyllestgörande.
Då uppsåtligt brott förutsätter dels medvetande af gerningens brottsliga beskaffenhet, dels ock vilja att densamma, det oansedt, begå, saknas deremot vid vållande antingen kännedom om gerningens brottslighet eller vilja att åstadkomma den skadliga följden.
Man har derföre antagit att en gerning, som skett genom vårdslöshet, oförsiktighet eller försummelse, är vållande; men då således vårdslösheten, oförsiktigheten eller försummelsen karakteriserar handlingen, torde sådant ock böra bestämdt uttryckas.
I den ordning dessa ord i förslaget förekomma kunna de likväl, på sätt gjorda anmärkningar utvisa, tydas såsom utmärkande olika gradationer af vållande och alltså något helt annat än de verkligen afse.
Denna ordning förklaras emellertid genom föreskriften att af »omständigheterna» skall bedömas om handlingen skett af uppsåt eller af vållande, af vårdslöshet etc.
Men en dylik föreskrift är, efter Utskottets omdöme, hvarken nödig eller lämplig.
De reglor för bevisning af brott, som i allmänhet äro gifna, torde äfven i denna del böra lända till efterrättelse; och derom är en föreskrift lika litet behöflig i detta som i andra fall.
I öfrigt har Utskottet funnit rättast, att i mom. i 2 §, eller stadgandet, att vållande endast må straffas i de fall lagen utsätter, inlägges uti 1 §, som då upptager de kännetecken, hvilka karakterisera en handling till vållande, och bestämmer när en sådan handling skall straffas; samt att i 2 § stadgas hvad domaren 32 Lag-Ulshollcls Betänkande, N:o 58. har att vid tillämpning af straffet iakttaga.
Men i senare hänseendet torde den föreskrift, »att domaren skall pröfva om och i hvad mån vållandet för groft eller ringare anses må» vara tillräcklig; hvaraf åter följer att 3 § måste utgå.
Denna § upptager nemligen endast åtskilliga exempelvis anförda fall då vållande skall för groft betraktas.
Om det emellertid vore möjligt att med erforderlig fullständighet och klarhet upplaga alla berörde fall, skulle mindre vara att anmärka emot ett sådant uppräknande; men då så ej är förhållandet, då hvarje försök i denna syftning lätteligen kan missleda domaren, hvilken ej har mindre svårt i detta, än andra fall, att bedöma en gernings mer eller mindre brottslighet, synes ock rådligast, att stanna vid den allmänna i 2 § uttryckta grundsats: att domaren skall af omständigheterna bedöma om vållande må för groft eller ringare anses.
Definitioner och exempel af ifrågavarande art, har man jemväl städse sökt undvika i lag; och Utskottet finner ej skäl att i förevarande fall frånträda denna i lagstiftningen godkända maxim.
Då det är klart att för ringare vållande jemväl skall ådömas ringare straff, samt sådant jemväl följer af föreskriften i 2 §, kan den 4 § utan fara äfvenledes uteslutas.
Då, såsom i lagförslaget, en särskild § gjordes till föremål för groft vållande, kunde omförmälde stadgande i 4 § rättfärdigas; men då den förra utgår, måste den senare följa med.
Det är visserligen sanni att, då lagstiftningen, utan att störa menniskors fria verksamhet, ej kan göra anspråk på större uppmärksamhet, än man vanligen, vid den mångfalld af föremål i allmänna lefvernet, emellan hvilka uppmärksamheten måste delas, är i stånd att lemna åt hvart och ett för sig, den ej heller kan sträcka sin fordran på uppmärksamhet utöfver en viss gräns; men hvar ligger denna gräns — när kan gerningsmannen anses hafva iakttagit eller icke underlåtit den uppmärksamhet, som en hvar, till undvikande af rättskränkande handlingar, är förbunden att använda — och när inträder således strafflöshet för orsakad skada?
Lagförslaget svarar i 5 § af detta kapitel: då en händelse skett mera af våda än af vållande; och 1734 års lag i 38 kap.
Missgerningsbalken: då gerning timat af våda, den man ej förese eller vägja kunde.
Och dessa svar synas i grunden öfverensstämma, enär sällan någon handling, som medfört skada, lärer förekomma, dervid gerningsmannen med en ytterlig grad af uppmärksamhet, ej kunnat afböja den skadliga följden; men den skilnad är likväl emellan dem, att det anspråk på uppmärksamhet och försiktighet i företag och uppförande, som man har rätt alt fordra och allmänna säkerheten kräfver, är bestämdare uttryckt i gällande lagstiftning.
Att afvika från densamma härutinnan har alltså Utskottet ej funnit skäligt; och det är af sådan Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. 33 sådan anledning, som Utskottet ansett en förändring i redaktionen af ifrågavarande § nödig. 5 Kaj).
O771 delaktighet i brott.
Den, som förmår annan, att brotts utförande sig åtaga, utan att dock brottet kommer till försök, har, enligt 2 § af detta kapitel, ansetts böra straffas såsom för ofulländadt försök.
Utskottet, som på sätt vid 3 kapitlet anmärkes, ansett de olika försöken ej böra bibehållas, måste följaktligen här föreslå en annan bestämmelse; och ehuru Utskottet härvid ej kunnat förbise att, i sjelfva öfvertalandet till begående af brott, en brottslighet uppenbaras, som ej kan lemnäs utan uppmärksamhet, torde likväl den omständighet alt anstiftningen ej medfört ringaste brottslig följd, vid bestämmandet af straff å anstiftaren, böra verka särdeles mildrande.
I följd deraf har Utskottet ansett straffet i denna del ej kunna sättas högre än till fängelse eller böter, särdeles som brott af denna art hittills varit ostraffade.
Uti 8 § stadgas ansvar för föräldrar, som underlåta att hindra deras barn, så länge de under föräldrarnes vård och lydnad stå, från utförande af brott, hvarom de äga vetskap.
Denna ansvarighet har Herr Grefve Löwenhjelm,, C. A. ansett böra än vidare utsträckas.
Han har nemligen uti en till Utskottet öfverlemnad motion föreslagit, att föräldrar måtte göras ansvarige för alla brott och förseelser af deras barn tills desse blifvit admitterade till den Heliga Nattvarden, och sjelfva äro skyl dige att för sina gerningar ansvara; men enär det vore orättvist, att straffa någon för en gerning, den han ej afvetat och således ej heller kunnat förekomma, kan Utskottet icke tillstyrka en vidsträcktare ansvarighet, än omförmälde § bestämmer.
Kap. Om de allmänna grunder, hvarefter straff mätas skola; så ock om nedsättning och förändring af straff i vissa fall
I enlighet med den åsigt, som Utskottet vid 4 kap. i afseende på difinitioner och exempel i lagen uttalat, har Utskottet ansett de i 1 § af detta kap. exempelvis uppräknade mildrande och försvårande omständigheter böra utgå.
De kunna lika litet som en mängd andra, mera till doktrinen än lagboken hörande föreskrifter, gifva någon tillförlitlig ledning för lagskiparens omdöme vid förekommande speciella Vik till R.
Prot. 1847 och 1848 7 Sami 1 Afd. 21 Häft. 5 34 Lag-Utskollets Betänkande, N:o Sli. fall; hvaremot dylika reglor ofelbart skulle blifva en outtömlig källa för dem, som deri ville söka skenbara grunder till höjning eller sänkning af straff.
Äfven här synes derföre sorn om ändamålet bäst och säkrast vinnes genom angifvande! af en allmän föreskrift.
Att, på sätt i 9 § skett, i vissa fall medgifva straffnedsättning för den, som begår brott emellan femton och aderton år, synes högst betänkligt.
Man bar väl till stöd härför åberopat, att bos en förbrytare, som ej fyllt aderton år, en så stor och inrotad ondska i viljan ej må antagas, att dess förbättring icke skulle kunna med mycken sannolikhet förväntas; men då man hos den, som uppnått femton år, förutsätter den förståndsutveckling och den urskilning, att ban är mäktig inse en gernings brottslighet, samt att fullt tillräknande följaktligen för honom bör äga rum, fordrar ock rättvisan att ban för hvarje brott, som han derefter begår, lider det straff, lagen i allmänhet å brott utsätter och som antages vara detsamma motsvarigt.
Att från hoppet om förbättring hemta stöd för en ovilkorlig straffnedsättning, vore dessutom att bygga på en slipprig grund, ty då, såsom dagliga erfarenheten visar, mången förbrytare före aderton år redan kan hafva så djupt sjunkit i laster och brott, uppenbarat så inrotad ondska i vilja, att föga hopp om bans förbättring är, saknas ock i detta fall den grund, hvarpå stadgandet om straffnedsättningen hvilar.
Men om det sannolika hoppet om brottslingens förbättring af lagstiftaren erkännes såsom en grund för straffnedsättning, så är svårt att inse hvarföre just grundsatsens tillämpning är begränsad af förbrytarens ålder.
Sannolikheten att åstadkomma förbättring kan ofta vara större bos förbrytare, som fyllt aderton år, än hos dem, som ej uppnått denna ålder; och då söker man förgäfves svar på den frågan: hvarföre skall den förre straffas hårdare än den senare?
— Att likväl brottslingens förbättring ej får af lagstiftaren förbises, bar Utskottet förut anmärkt; men sådant får dock ej ske med uppoffring af rättvisa.
Fall kunna visserligen förekomma af den beskaffenhet, att förbrytarens ungdom, antingen ensam för sig eller i förening med andra bevekande omständigheter, utgör skäl till mildring i de af lagen bestämda straff; men, på sätt flera Lagberedningens ledamöter yttrat, torde sådana fall tillhöra dem, som lämpligen utgöra föremål för benådningsmaktens mellankomst.
Hvad Utskottet nu anfört lärer innefatta tillräckliga skäl för uteslutande af 9 § uti ifrågavarande kapitel, hvilket åter påkallar införandet i 10 § af det straff, som i stället för dödsstraff skall ådömas de i samma § nämnde personer.
Genom den förändring i frihetsstraffet, som Utskottet föreslagit, bar en förändring af de i detta kapitel intagna föreskrifter angående sammanläggning af straff jemväl blifvit nödig.
Dervid har Utskottet dock hufvudsakligen följt de grunder, hvarpå lagförslaget i denna del är bygdt, med den afvikelse likväl att, om någon Lag-Ulskollels Betänkande, N:o 88. 35 gjort sig förfallen till både urbota straff och böter, böterna ovilkorligen skola till det svårare straffet förvandlas; och härigenom har Utskottet gifvit full tillämpning åt den grundsats, som i omförmälte hänseende redan gjort sig i lagstiftningen gällande. 7 Kap. Om de grunder, som utesluta eller upphäfva straffbarhet.
Uti 7 § stadgas, bland annat, att emot den, som gör inbrott eller eljest olofligen och med våld tränger sig in i annans hus, gård eller fartyg nattetid, må det våld utöfvas, som nöden kräfver.
Utskottet har ansett orden: och med våld böra utgå.
Då någon olofligen intränger nattetid till annan, skulle denne, derest den förre dervid ej använder våld, eljest vara förhindrad att för bans aflägsnande, så framt sådant ej sker godvilligt, begagna våld; och ban skulle derigenom nödsakas att i sin boning bysa en fruktad person, så länge denne behagar.
Man kan väl invända, det laglig handräckning för hans aflägsnande kan reqvireras; men man kan ju föreställa sig den händelsen, att någon bor ensam och således ej kan gå bort utan att på samma gång lemna sin egendom till pris åt förödelse.
Yisserligen bestämmes i 9 § af lagförslagets 13 kap. ansvar för den, som intränger i annans hemvist och vägrar att derifrån, efter tillsägelse, sig begifva; men härmed synes dock ej hemfriden vara tillräckligen värnad.
Hedan i det olofliga inträngandet ligger ett våld emot denna frid, och belgden deraf bjuder att detta våld må mötas med våld.
Någon våda deraf är ej att befara, då man ej må utöfva vidare våld än nöden kräf ver; men ett stadgande i omförmälde syftning kunde deremot verka till minskning af det skydd, våra lagar alltjemnt lemnat hemfriden.
Utskottet, som, lika med Lagberedningen, ansett den i gällande lag stadgade preskription af två år för åtalande af ringare brott eller sådana, som ej äro belagde med svårare straff, än fängelse i sjunde grad, motsvarande det af Utskottet föreslagna fängelse, och böter, böra bibehållas, finner deremot betänkligt att, hvad gröfre brott angår, till någon tid inskränka åtalsrätten.
Någon egentlig rättsgrund finnes icke för de i lag förekommande stadgander om preskription.
De utgå, hvad brottmålslagstiftningen vidkommer, hufvudsakligen från billigheten, och måste följaktligen ur sådan synpunkt försvaras.
Nu har man ock derifrån sökt hemta stöd för den inskränkning i åtalsrätten af gröfre brott, som i 2 mom.
12 § af dettla kapitel blifvit föreslagen; men då billigheten ej får gälla der den kan komma i strid med samhällsordningen och rådande rättsbegrepp, torde man, vid betraktande af följderna utaf omförmälde inskränkning, finna grundad anledning till den betänklighet 36 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 08.
Utskottet deremot yttrat.
Genom det stadgande Lagberedningen i denna del föreslagit, skulle nemligen, bland annat, den, som stulit och lyckats att under fem år dölja sin brottslighet, vara helt och hållet fri från annat ansvar än ersättningsskyldighet; han skulle, sedan han hållit sig undan under nämnde tidrymd, kunna oblygt framträda och trotsa lagen; men att han dermed skulle åstadkomma allmän förargelse och såra folkets rättskänsla, torde vara temligen uppenbart.
Enahanda kunde förhållandet blifva vid en mängd andra brott; och det är i följd häraf, som Utskottet uteslutit 2 morn.
12 § af detta kapitel.
De nu anförde skäl gälla till en del äfven för borttagandet af IS §.
Tillämpning af denna g skulle icke gerna komma i fråga i andra fall, än då en dömd förbrytare hållit sig undan i tio år, sedan domen öfver honom föll, emedan Utskottet ej kan föreställa sig möjligheten att verkställigheten af ådömd bestraffning, genom underlåtandet å exsekutors sida, kan komma att öfver berörde tid uppskjutas.
Men vore det då rätt att låta förbrytaren på så sätt gäcka lagen och håna rättvisan, den der obevekligt kräfver straff å den, som brutit emot dess bud?
— Svaret synes ej kunna blifva annat än nekande, och således äro vidare motiver för stadgandets borttagande obehöfliga.