Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lika beskaffade stadganden förekomma uti instruktionerne för Bergs-kollegium af den 28 December 1832, 14 §, för Kongl. Kammar-kollegium af den 16 Februari 1838 uti 29 §, för Förvaltningen af Sjö-ärendena af den 18 Januari 1841, samt för Kongl. Kammar-rätten af den 15 Oktober 1831, med den utsträckning för sistnämnde embetsverk, att det eger att i hvarje fall döma öfver der anställde Tjenstemäns fel i tjensteutöfningen.
Uti de under den 3 och 10 Juli 1840 för Stats-departementenas Kansliexpeditioner utfärdade instruktioner stadgas: alt om tjensteman begär ”fel eller försummelser af svårare beskaffenhet eller visar vanvördnad emot förman eller brister i lydnad mot förman i tjensten” eger Deparlements-chefen att låta tilltala den fel— aktige inför Kansli-rätt, och ankommer det på Departements-chcfen ”att, intilldess Kansli-rätten hufvudsakligen i målet sig utlåtit, den tilltalade ifrån tjenstens utöfning skilja och låta innehålla hälften af dertill hörande löne-inkomst utan att särskild klagan deröfver föras må.” 1 afseende å den under Konungens Befallningshafvandes lydnad och inseende ställde Skogs- och Jägeri-staten bestämmes uti instruktionen af den 16 Mars 1838, att om Öfver-jägmästare, Jägmästare eller Öfverjägare beträdes med tjenstefel, som anses höra till åtal föranleda, den tilltalade, under det åtalet varar, skall skiljas ifrån tjensteutöfning och löneförmåner.
Af allt detta inhemtas således, huruledes rättighet för Konungens Befallningshafvande att, då tjensteman ställts under åtal för felaktigt förhållande, förordna om Bilt. lill H. St.
Prot. 1856 f 1857. 8 Sami. 15 Haft. 2 40 Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 70. den tilltalades skiljande ifrån tjensteutölning, om den åtalade felaktigheten det förtjenade, varit medgifven redan genom 1734 års instruktion, samt jemväl är bestämd i afseende å en annan under Konungens Befallningshafvande lydande korps, eller Jägeri-staten; äfvensom att enahanda rätt i allmänhet är tillagd vederbörande embetsmyndigheter, både de kollektivt sammansatta, eller Kollegierne och sådane, der beslutande rätten utöfvas ensamt af chefen, såsom uti Stats-departementerne.
Det visar sig ock, att bestämmelserne uti de citerade instruktionerne, i berörde hänseende, äro för tjenstemännen strängare, än det ofvannämnde, uti nya Landshöfdinge-instruktionen intagne stadgandet, enär de förra samtlige upptaga, att skiljandet ifrån tjensteutöfningen fortfar till dess åtalet slutligen blifvit afdömdt, med det tillägg för Kansli-departementena, att olver Departements-chefens beslut, derom särskild klagan ej föras må, och att tjenstemannens halfva lön skall innehållas, samt för Jägeri-staten bestämmes, att den tilltalade, under det åtalet varar, äfven förlorar löneförmånerne; då deremot
Landshöfdinge-instruktionen icke innefattar någon föreskrift, alt den, sorn, i följd af åtal, genom Konungens Befallningshafvandes beslut, skiljes ifrån tjenstgöring, derigenom går miste om lönen eller är förhindrad att särskildt öfverklaga nämnde beslut.
Utskottet uppskattar fullkomligt den stora vigten deraf, att Statens tjenstemän icke ställas uti godtyckligt beroende af vederbörande embetsmyndigheter; men det får ej heller förbises angelägenheten för nämnde myndigheter alt ega nödig makt för upprätthållande af ärendenas ordentliga fortgång, så att Statens tjenst icke åsi— dosättes.
Det är ock uppenbarligen för sådant ändamål, som myndigbeterne blifvit tillagde rättigheten att, då tjensteman ställes under åtal, jemväl kunna emellertid skilja honom ifrån tjenstens utöfning, enär det är lätt funnet, att felaktigheten kan vara af sådan beskaffenhet, alt det ingalunda vore lämpligt, att den dermed beträdde blefve vid tjenstgöring bibehållen, hvilket framför allt är påtagligt, derest åtalet föranledes af försummelse att fullgöra tjensteåligganderne, enär i sådant fall tjenstens uppfyllande kunde, till både allmän och enskild skada, blifva åsidosatt.
Några anmärkningar mot den rätt, som sålunda, i tid efter annan utfärdade instruktioner, blifvit embetsmyndigheter tillagd, hafva derföre Utskottet veterligen icke heller blifvit framställde, likasom olägenheter deraf ej visat sig hafva inträffat.
Den rättighet, som i berörde hänseende blifvit andra embetsmyndigheter tillerkänd, lärer, så länge den linnes böra bibehållas, svårligen kunna anses mindre behöflig eller lämplig för Konungens Befallningshafvande, hvars embetsåligganden äro af den beskaffenhet, att de fordra den mest skyndsamma handläggning och således det noggrannaste och punktligaste fullgörande af vederbörande tjenstemäns skyldigheter.
Landtstatens tjenstemän synas ej heller, mera än de som äro anställde vid andra embetsverk, der enahanda föreskrifter äro gällande, kunna finna sig förnärmade eller nedsatte af Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o TO. 14 ifrågavarande stadgande, af hvilket endast den felaktige och försumlige kan hafva något att befara.
Det har af motionärerne förmenats, att Landshöldingarne, i följd af berörde stadgande, skulle vara i tillfälle att fullkomligen godtyckligt begagna ofvannämnde rättighet samt af de obetydligaste anledningar, såsom t. ex. hvad de kunde finna skäligt att rubricera såsom vanvördnad, skilja en tjensteman ilrån tjenstens utöfning.
Om närmare uppmärksamhet fästes ä stadgandets lydelse, synes likväl detsamma icke gifva skälig anledning till dylik farhåga.
Att ibland de fel, som kunna föranleda åtal, äfven nämnes vanvördnad emot Landshöfding, innefattar icke annat än hvad som är iakttaget i öfrige embetsmyndigheters instruktioner, der, enligt hvad i det föregående är visadt, i enahanda afseende omförmäles vanvördnad emot förmän och således i mera vidsträckt bemärkelse, än blott i fråga om högsta chefen.
Den ifrågavarande, liksom andra instruktioner, föranleder likväl ingalunda dertill, att afskiljande ifrån tjensten kan eller hör följa på hvarje åtal, oafsedt felets beskaffenhet, utan innehåller fastmer uttryckligen, att derom endast må förordnas ”då omständigheterna det påkalla”.
Att särskildt bestämma beskaffenheten af hvarje fall, som borde berättiga till dylik åtgärd, låter sig svårligen göra, och således har i detta, likasom många andra fall, åt vederbörande myndighets omdöme måst öfverlemnas alt, enligt det antydda syftemålet, tillämpa den allmänna föreskriften.
Ordalydelsen synes ock, efter Utskottets tanke, tydligt utmärka, att en dylik åtgärd ej må vidtagas i annat fall, än då felaktigheten är af sådan beskaffenhet, att den åtalade icke anses kunna eller böra anförtros att under tiden med tjenstgöring fortfara och att således behofvet påkallar hans skiljande derifrån.
En deremot stridande uppfattning hör derföre svårligen kunna förväntas, minst uti sådana fall, som motionärerne framställt, samt komme, om den ändock skulle inträffa, otvifvelaktigt att föranleda rättelse och äfven, så framt den kunde hänföras till vrångt och godtyckligt beslut, ansvar efter instruktionens 65 §.
Det hör ock för öfrigt ihågkommas, att beslut i omförmälde hänseende icke kan af Konungens Befallningshafvande fattas annorlunda, än efter behörig, inför protokoll och i närvaro af vederbörlig, ojäfvig föredragande, hållen undersökning, dervid den tilltalade eger att anföra allt hvad han till sitt försvar aktar nödigt.
Särskildt har blifvit anmärkt, att den ifrågavarande suspensions-rätten åtminstone icke borde få utöfvas i afseende å Landssekreterare och Lands-kamererare, såsom deltagande uti ärendenas behandling vid Länsstyrelsen.
Härvid synes dock böra tagas i betraktande, att desse tjenstemän, ehuru, hvar och en forsin afdelning, beredande ärendena och föredragande desamma inför Landshöfdingen, som ensam eger att fatta besluten, för öfrigt äro de, som skola expediera och kontrasignera nämnde beslut.
De äro således, otvifvelaktigt, under Landshöfdingens chefskap stående tjenstemän vid Länsstyrelsen.
Om de, utom vid sådane tillfällen, då de, i 12 Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk.
Belänkande N:o 70.
Landshöfdingens frånvaro, på eget ansvar, handla såsom Landshöfdinge-embete, och hvarom är särskildt stadgadt, skulle beträdas med fel i tjensteutöfningen af sådan beskaffenhet, som för andra tjenstemän kunde påkalla afskiljande ifrån tjensteutöfning, svnes det då så mycket mindre höra ifrågakomma, att de skulle vara ifrån dylik påföljd undantagne, som, på grund af beskaffenheten af deras tjensteåligganden, det då möjligen kunde inträffa, att, genom tredska eller försummelse, ärendenas behöriga handläggningFoch expedierande hindrades samt tjensterne komme att ligga neder; för att icke upptaga sådana fall af förseelser, då andra äfventyr för tjenstens behöriga utöfvande, till skada både för det allmänna och enskilde, skulle kunna uppkomma.
Det bör ock erinras att, hvad beträffar den ene af ifrågavarande tjenstemän, eller Lands-kamereraren, rättighet att, vid åtal för underlåtenhet att uppfylla instruktionens föreskrifter, skilja honom ifrån tjensteutöfningen, redan genom •1734 års Landshöfdinge-instruktion varit medgifven; och något undantag från en sådan påföljd särskildt för Lands-sekreteraren, som i öfrigt befinner sig i likartad ställning med'•Lands-kamereraren, synes ej böra ega rum.
Alla dessa omständigheter synas således Utskottet vara af den beskaffenhet, att skälig anledning icke förefinnes att hos Kongl. Majit begära upphäfvande af den rätt till åtalad tjenstemans skiljande ifrån tjenstgöring, som Konungens Befallningshafvande genom den sednaste instruktionen, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med så väl den äldre, som andre embetsmyndigheters instruktioner, erhållit.
Hvad beträffar framställningen derom, att, med ändring af 35 § 2 morn., Läns-notarier och Län s-bokhållare borde, med afseende å desse tjenstemans åliggande att, der ej annorlunda förordnas, vid Lands-sekreterares eller Lands-kamererares förhinder, förrätta (lesses tjenster, hvar och en inom sin afdelning; så förekommer härvid, att motsvarande tjenster inom embetsverken tillsättas af vederbörande embetsmvndigheter, samt att, inom den civila administrationen, endast kansli- eller kontors-chefer och högre tjenste- eller embetsman förses med Kongl, fullmakter.
Detta oaktadt äro de förre vanligen förbundne att, vid förefallande behof, förestå sådana tjenster, som af Kongl. Majit tillsättas, samt kunna till och med af vederbörande embetsmyndigheter kallas till tjenstgöring såsom ledamöter.
Stadgandet att förstnämnde tjenstemän skola tillsättas af Konungens Befallningshafvande, hvilket hvad Länsnotarierne angår, varit föreskrifvet redan före den nya Landshöfdinge-instruktionens utfärdande, synes således Utskottet vara fullt öfverensstämmande med hvad för jemförlige tjenster är inom administrationen iakttaget och således icke kunna påkalla någon förändring.
Vidkommande Riksdagsmannen Daniel Danielssons yrkande, att Konungens Befallningshafvande måtte åläggas, att vid tillsättning af Länsmans-tjenster utfärda ordentliga fullmakter och att ”den Kongl.
Majits Befallningshafvande tillerkända rätt alt, utan föregången ransakning och dom, skilja Länsmännen från deras tjenster” Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk.
Betänkande N:o 70. 13 må blifva upphäfd; så synes, elter Utskottets tanke, föreskriften uti instruktionen innefatta nödig bestämmelse i förstberörde hänseende, så att, äfven om ett annat förfarande någorstädes förut skulle varit iakttaget, detsamma derigenom bör vara undanröjd t.
Till motionärens föreställning, att Konungens Befallningshafvande genom instruktionen erhållit rätt att, ”utan ransakning och dom,” skilja Länsmännen från sina tjenster, synes instruktionens innehåll icke gifva skälig anledning.
Utom hvad instruktionen i öfrigt bestämmer om formen och sättet för ärendenas behandling hos Konungens Befallningshafvande, innehåller 67 §, som i motionen afses, att då emot Länsman förekommer sådan felaktighet, som i föregående § omförmäles, och fråga icke är om sådan gröfre brottslighet, att åtal vid domstol finnes böra ega rum, Konungens Befallningshafvande kan ådöma bestraffning, på sätt der bestämmes, eller, då förseelserna äro af den beskaffenhet, att Konungens Befallningshafvande finner sig icke vidare kunna för den tilltalade hafva förtroende, honom ifrån tjensten alldeles skilja.
En tydlig följd häraf är att, enligt hvad redan i afseende å tillämpningen af 66 § blifvit i det föregående anfördt, tillvaron och beskaffenheten af den ifrågakonme förseelsen måste blifva föremål för behörig undersökning i den för ärendenas behandling och afgörande hos Konungens Befallningshafvande stadgade ordning, hvarvid den tilltalade blifver både berättigad och pligtig att sig förklara.
Det är först derefter, och på grund af sålunda vunnen utredning, som Konungens Befallningshafvande kan meddela sitt beslut, hvilket, enligt 51 §, skall utfärdas genom utslag eller resolution i vanlig form, och som således skall upptaga de skäl, hvarpå beslutet grundats; och eger den tilltalade, om han dermed icke nöjes, att, jemlikt 69 §, deröfver i laga ordning sig besvära, hvadan han, då ett dylikt mål rörer ansvar för tjenstefel, får fullfölja sin talan hos vederbörande Hof-rätt.
Tillämpning af det ifrågavarande stadgandet kan således icke ega rum, utan att den tilltalade både före och efter målets afgörande får tillgodonjuta laga rättegångsförmåner.
Motionärens yrkande att hos Kongl. Majit måtte begäras föreskrift derom, att lediga Länsmanstjenster böra före återbesättandet kungöras, bar Utskottet, med afseende å dessa tjensters beskaffenhet och då Konungens Befallningshafvande, äfven derförutan, icke lärer sakna kännedom om de personer, som dervid kunna komma i åtanke, samt det i allt fall måste bero af Konungens Befallningshafvandes bedömande, hvilken som kan vara mest lämplig och förtjent att till en ledig dylik tjenst ut nämnas, icke skäligen böra till någon åtgärd föranleda. f afseende å den Konungens Befallningshafvande, genom 10 §, tillagda rätt att. för handhafvandet af högsta polismyndigheten uti länet, uti sådana läll. der ansvar icke är i lag bestämdt, stadga erforderliga vitén, har, på sätt i det föregående är omförmäldt, blifvit yrkadt, att en sådan rätt borde inskränkas till de läll då an svar för öfverträdelse af ekonomisk författning funnes påbjudet, men för tillfället 14 Allm. Best.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 70. behöfde förhöjas.
Berörde stadgande öfverensstämmer med Kongl. Maj:ts den 10
Maj 1815 meddelte beslut, att Konungens Befallningshafvandes rätt att stadga vitén i politimål vore inskränkt till de fall, då något ansvar uti lag och författningar icke vore bestämdt.
Motionärens förslag innefattar således antagandet af en motsatt åsigt.
Utskottet anser likväl, att det icke vore lämpligt, att åt Konungens Befallningshafvande medgifva rättighet, att förhöja ansvar, som redan blifvit genom gällande lag eller författning faststäldt, enär sådant kommer att innebära en ändring af gällande stadganden, som endast bör kunna meddelas i samma ordning, som dessa tillkommit.
Deremot tror Utskottet att, då det måste vara öfverlemnadt åt Konungens Befallningshafvande, att meddela sådana ordnings-föreskrifter, som af tillfälliga eller lokala förhållanden kunna påkallas, det ej heller kan undvikas att medgifva Konungens Befallningshafvande att, för öfverträdelse deraf, stadga nödigt ansvar, helst påtagligt är, att berörde föreskrifters behöriga iakttagande derförutan icke skulle kunna upprätthållas.
En dylik rättighet har, såsom kändt är, till och med utöfvats och anses äfven i vissa läll tillkomma myndigheter, som äro Konungens Befallningshafvande underordnade, såsom städernas magistrater.
Den rättighet, som genom 12 § blifvit Kongl. Maj:ts Befallningshaf vande tillerkänd, att, i händelse af försummelse med aflemnandet af sakörslängder, redovisningar och andra handlingar, hvilka enligt uppbörds-förfatlningarne skola af domare afgifvas, genom förelagda vitén förbinda vederbörande till fullgörande af sina åligganden härutinnan, har föranledt den anmärkning, att sådant skulle innefatta en mot 1 Kap. 2 § Utsöknings-Balken stridande inblandning uti hvad till domare-embetet hörer.
I afseende härå anser
Utskottet sig böra upplysa, att, i anledning af derom yppad fråga, genom Kongl. Bref af den I Mars 1782 förklarades att, då Landshöfding åligger alt, såsom Kongl. Maj ts Befallningshafvande i orten, till verkställighet befordra Kongl. Maj:ts hud och befallningar, de måge komma ifrån Kongl.
Majit omedelbarligen eller genom Kollegierne, samt Hof-rätterne genom universaler antydt under-domare å landet att i rättan tid ingifva förteckningar på sakörs-medlen; så vore det utan all fråga att, när under-domare åsidosätta deras skyldighet häruti, Landshöfding eger makt att, genom höters föreläggande, hålla dem härtill.
Det ifrågavarande stadgandet uti instruktionen är således grundadt på berörde, långt förut meddelta förklarande.
Utskottet kan för öfrigt icke anse, att den Kongl. Majits
Befallningshafvande sålunda tillerkända rätt, att tillhålla vederbörande att i stadgad ordning aflemna sådana handlingar, som, för uppbördens besörjande eller medels redovisande, höra Läns-styrelsen eller underlydande tjenstemän meddelas, kan hänföras till inblandning uti hvad lill domare-embetet hörer, utan att detta fastmera är för behörigt handhafvande af Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes befattning med uppbörds-förvaltningen både lämpligt och af behofvet påkalladt, helst om rättelse uti försummelser i berörda hänseende icke skulle kunna beredas annor - Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsh. betänkande N:o 70. 15 lunda, än genom anlitande af vederbörande Hof-rätters åtgärd, en för ärendenas behandling menlig tidsutdrägt kunde uppkomma.
Uti det föregående har Utskottet, med afseende å vigten af den instruktion, hvarom nu är fråga, samt den större uppmärksamhet, som vid densamma blifvit fästad, trott sig böra till fullständig granskning upptaga de hufvudsakligaste af de framställda anmärkningarne.
Att deremot, på sätt en motionär yrkat, ingå uti en genomförd granskning af instruktionens samtliga stadganden, för att derpå grunda förslag till de förändringar, som tilläfventyrs kunde förmenas vara erforderliga, har Utskottet icke ansett lämpligt eller ens med Utskottets öfriga göromål och åligganden förenligt.
Hvad beträffar öfriga här icke särskildt upptagna, uti reciten af motionerne omförmälde anmärkningar, dels om bristande fullständighet uti instruktionens uppräknande af Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes åligganden, eller att instruktionen skulle gifva anledning för Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att, i vissa fall, utsträcka sin verksamhet utöfver hvad med gällande författningar öfverensstämmer, dels ock att redaktionen i ett och annat hänseende skulle vara mindre lämplig och tydlig; såhör man icke förbise svårigheten att, i fråga om instruktion för en embets-myndighet med den utsträckta verksamhet, som Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, med fullkomlig fullständighet uti instruktionen antyda hvarje föremål för denna verksamhet, hvarom emellertid de särskilda stadgandena lemna närmare upplysning, hvarföre ock en dylik instruktion svårligen kan uppställas annorlunda, än att den, i en mängd fall, blott innefattar allmänna bestämmelser.
Men äfven om någon ofullständighet skulle förekomma, eller möjligen lydelsen af någon i nyssberörda hänseende meddelad föreskrift kunna gifva anledning till missförstånd, då den ensamt för sig betraktas, förmodar Utskottet alt tvekan om dess rätta tillämpning ändock, med ledning af de speciela föreskrifterna, icke kommer att uppstå, samt att, om någon sådan skulle sig yppa, Kongl. Maj:t icke lärer underlåta alt meddela den förklaring eller rättelse, som deraf kan påkallas.
Någon skälig anledning synes således icke förekomma, att, mera i anledning af nu sednast omförmälde anmärkningar, än de uti det föregående behandlade, begära upphäfvandet af den nu ifrågavarande instruktionen, i afseende å hvilken, såsom nyligen utfärdad, någon erfarenhet, på grund af dess tillämpning, ännu föga kunnat vinnas. « 16 Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk.
Betänkande N:o 70.
Med afseende å alli hvad sålunda blifvit yltradt, finnér Utskottet sig böra hemställa, att de här ifrågavarande motionerna icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 12 Mars 1857.
Reservationer : Af Herr Kontraktsprosten Landgren, som anförde: ”Utsöknings-Balkens 1 kap. 7 § stadgar tydligen att då de som af Konungens Befallningshafvande i bud och ärender brukas, begå svårare förseelser, så skall det hos Rätten angifvas.
Icke destomindre ingick redan år 1758 en Landshöfding till Kongl.
Majit med förfrågan om tydningen af detta lagrum.
Härå resolverade Kongl. Majit genom skrifvelse af den 50 Augusti 1758 sålunda: ”Friedrich etc.
Genom skrifvelse andragen 1 underdånigst, huruledes någon skiljaktighet i Lagen och de utfärdade Resolutionerne eder förekommit, antingen Wår Befallningshafvande eller Domare tillhörer, att afdöma sådana Kronobetjenters brott, hvarmedelst de synas hafva sitt embete förverkat och hemställen fördenskull så väl i anledning af vederbörande
Domares hos eder gjorda förfrågningar, som till eder egen säkerhet, Wårt Nådiga ompröfvande, huru vid sådana förefallande mål lörfaras bör.
Hvaruppå eder till Nådigt svar länder, det Wi finna Lagen härutinnan vara tydelig och klar, att då någor Kronobetjent gjort sådana förbrytelser i embetet att hans brott är svårare, än det med förlust af några månaders lön anses och försonas kan, eller att han embetet alldeles förverkat, då hör brottet skjutas under Domaren, helst som 25 § uti Wår Resolution på allmogens besvär af år 1720 genom den sedermera utkomna lagen är ändrad och har tillförene icke sträckt sig till alla Kronobetjenternes förseelser i gemen, utan mest haft afseende på balans för kronouppbörden o. s. v.”
Alt här tydligen är fråga äfven om Länsmännen visar den citerade Resolutionen å allmogens besvär 1720, hvaraf synes att frågan här gäller ”Häradsfogdar och Allm. Besv.- och Ekon.-Vtsh. Betänkande N:o 70. 17 och ringare Kronobetjente”.
Då nu ilen af motionärerna öfverklagade 67 § af Kongl.
Landshöfdinge-instruktionen år 1855 v tillerkänner Konungens Höga Befallningshafvande rätt, att i händelse af större förseelser från embelet afsätta Länsmännen, så står detta stadgande i uppenbar strid med gällande Civillag, som endast genom begge statsmakternas beslut kan upphäfvas.
Vi hafya således tvänne snörrätt mot hvarandra stridande stadganden i en och samma sak, hvilka vederbörande äro skyldiga att ställa sig till efteiTättelse.
Att en sådan dubbelhet kan och måste föranleda oreda, synes uppenbart.
Äfven om man medgifver att den tungrodda rättegången genom alla domstols-instanserna är olämplig i afseende på ifrågavarande embetsmän, särdeles som allmänheten deraf blefve den mest lidande, så hade likväl denna olägenhet bordt i laga ordning afhjelpas.
Landshöfdingen eger ensam beslutande-rätt i alla ärender, så kan ej Länsmannen i någon mån sägas åtnjuta de beneficia juris, som Civil-lagen honom tillerkänner, emedan, enligt Instruktionen, Landshöfdingen är oförhindrad att emot honom uppträda sorn ensam åklagare, ransakare och domare; en rättighet, som äfven i 1720 års Resolution är afskuren.
Här hade således varit af nöden att vidtaga sådana stadganden, hvarigenom den ringare embetsmannens af ålder lagstadgade rätt, om också under andra lonner, blifvit bevarad.
Mig synes sällsamt att samma Utskott, som nyligen tillstyrkt mifitär-disciplinära måls öfverlemnande åt Hofrätlerna och derigenom, tvärt emot uråldrig både inhemsk och utländsk rätts-grundsats, möjligen bidragit att afskära krigsdisciplinens nerf, nu förordar en special-domstol af så betänklig art, tvärt emot samma urgamla svenska rätt.
Då Länsmannens befattning är en af de mest obehagliga; då hämnden, hatet och illviljan väpna sig mot honom i samma mån som lian emot en rå och våldsam allmoge fullgör sin tjenst; då erfarenheten visat att denna illvilja icke sällan utbrutit i grof misshandling, mordbrand och dödsslag, hvarpå flerfaldiga exempel kunna anföras blott ifrån det län jag tillhör; då man klagar öfver omöjligheten att tillbörligen kunna öka hans lönevilkor; så kan jag icke se huru dugliga personer under nuvarande förhållanden skola vilja åtaga sig detta embete, derest man äfven undandrager dem det skydd, hvarmed de af lagen hittills varit onihägnade.