Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af Kontraktsprosten Rabe: “Då utan allt tvifvel tullmedlen, på grund af Regeringsformens 60 §, höra till de “bevillningar,“ med hvilka Statens behof utöfver de ordinarie inkomster skola fyllas, samt beslut om dylika bevillningars bestämmande och utgörande lika otvifvelaktigt hörer under don rätt att sig beskatta, som enligt 57 § af Rikets Ständer allena vid allmän riksdag utöfvas; men Statens behof icke minskas genom nedsättning af någon särskild bland dessa bevillningar, utan följden af en dylik nedsättning icke blifver annan än förhöjning å andra “bevillningar“ eller åtagande af nya; samt således en minskning af påräknade tullmedel måste, sedan Statens behof blifvit till visst belopp beräknade och godkända, föra med sig och i sjelfva verket icke är någonting annat, än en förhöjning på någon af de andra bevillningarne, vare sig postmedlen, stämpelafgiften, bränvinsskatten eller den egentliga s. k.
Bevillningen, så vida Statens behof skola varda fyllda; så kan jag icke komma till annan slutsats, än att tullafgifternas bestämmande, med det enda undantag, som 60 § Regeringsformen medgifver, hörer under Rikets Ständers beslutanderätt allena.
Och då Regeringsformens 61 § med oförtydliga ord bjuder, att alla sådana afgifter, som Rikets Ständer under bemälda titlar beviljat, skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya Bevillningen af Rikets Ständer fastställd blifver, följer häraf, efter min uppfattning, ofelbart, både att de af Rikets Ständer beslutade afgifter skola utgöras så, som Rikets Ständer bestämt, således hvarken förhöjas eller nedsättas (utom i det ena omförmälda undantagsfallet), och jemväl att Rikets Ständers beslut så väl om tullmedlen som om andra “bevillBih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 5 Sami. 1 A/d. 1 Haft. 3 18 Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:o 2. ningar“ icke iår omfatta längre tid än den som förlöper, intill dess ny bevillning af Rikets Ständer i laga ordning blifvit fastställd.
Då nu den handelstraktat med Hans Maj:t Fransmännens Kejsare, som Kongl. Majit till följd af densammas 16 § underställt Rikets Ständers godkännande för att af dem varda “bekräftad,“ uppenbarligen har det aldra närmaste sammanhang med hela vår tull-lagstiitning, och då densamma omfattar en tidrymd af 12 år, under hvilken tid vår tulltaxa i väsendtligt delar icke skulle, utan medgifvande af Fransmännens Kejsare, få underkastas någon förändring, så är, efter mitt förmenande, en' bekräftelse af samma traktat ett, ingrepp i kommande Ständers, eller, såsom det nu kommer att heta, Riksdagars rätt att om rikets bevillningar allena besluta, enär dessa genom ett slikt af nuvarande
Stän der fattadt beslut skulle vara nödsakade att utan egen pröfning vidhålla under 12 års tid tullsatsbestämningarne å de i handelstraktaten upptagna 238 särskilda artiklar, och tillika nödsakade att till fyllande af Statens behof genom förhöjning å de andra bevillningarne eller genom antagande af nya betäcka den brist i tullinkomsterna, som af traktaten och den dermed sammanhängande och deraf beroende nya tulltaxan skulle följa, hvilken brist, enligt beräkning af de utaf Kongl. Majit förordnade komiterado, som haft att såväl yttra sig öfver sjelfva traktaten, som uppgöra förslag till ny, derefter lämpad tulltaxa, belöper sig till icke mindre än 2,955,188 Ridr från och med 1867, men från 1868 ytterligare ökas med 39S,601 Ridr för att sedermera fortfara intill 1876, då traktaten lupit till ända.
Följaktligen äro Rikets Ständer genom 61 § Regeringsformen, jemförd med 57, 59 och 60 §§, förhindrade att åt ifrågavarande handelstraktat, äfven om de skulle finna, att den måhända kunde vara eller blifva för landet förmånlig, lemna sitt godkännande och sin bekräftelse, enär den afser tullbevillningen, samt omfattar en tidrymd, som vida öfverskrider Rikets Ständers beslutanderätt i dylika frågor.
Detta är för mig ett tillfyllestgörande skäl att för min del afstyrka Rikets Ständers bifall till den nådiga Propositionen.
Huru, vid sådan uppfattning af Regeringsformens stadganden, någon handelstraktat för vårt land med en främmande magt skulle någonsin komma till stånd, tillkommer mig icke att i denna ordning mig yttra.
Och ingår jag i pröfning, huruvida föreliggande handelstraktat med afseende på sitt innehåll för öfrigt borde af Rikets Ständer godkännas och bekräftas, synas mig, med åberopande af de i Afdelningens förslag till yttrande i ämnet anförda grunder, de förmåner, som derigenom skulle beredas Svenska folket, så ringa eller så osäkra, men de menliga följder åter, som deraf kunde uppkomma, så betänkliga, att jag äfven af denna anledning skulle finna mig manad att afstyrka ett godkännande och bekräftande af densamma.“ 9:o. Af Herr vice Talmannen Burén, med hvilken Herrar Stråle, Sandegren, ödmansson, Meyer, Trägårdh, Hammar, Rooth, Lindstedt och Hallström instämde: “Då vi deltogo i Utskotts-majoritetens beslut att tillstyrka Rikets Ständer att godkänna den af Kongl. Majit med Frankrike afslutade handelstraktaten, så kunde vi väl ock med skäl hoppas, att samma majoritet, bestående af 30 emot 17, äfven skulle uttrycka detta erkännande uti ett tydligt, och såväl Utskottet som Ständerna, fullt värdigt språk; men då efter tvänne voteringar om de uttryck, som Utskottets fattade beslut skulle iklädas, detta enligt vår öfvertygelse icke skett, så nödgas vi härmedelst vördsammast reservera oss emot den af Utskottet beslutade ordalydelsen.
Då Utskottet icke ansett sig kunna uppgifva någon enda af de ytterligare fördelar för landet, som det säger sig utaf den afslutade handelstraktaten hafva Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:o 2. 19 kunnat “vänta och hoppas“, och då Kong], Majit uti den i sammanhang med och från handelstraktaten oskiljaktiga sjöfartstraktaten ljmkats förskaffa vårt lands fartyg: i den direkta sjöfarten med Frankrike enahanda eller fullt reciprok behandling med Franska fartyg bär i landet; samt i den indirekta sjöfarten i alla afseenden lika behandling med den mest gynnade nations fartyg (enligt artiklarne 1 och 2), och handelstraktaten blifvit afslutad hufvudsakligast i ändamål att lemna Frankrike ersättning för oss medgifna fördelar i den förra, och då i handelstraktaten blifvit oss betingade vida högre skyddstullar för vår inhemska industri, än hvad Frankrike medgifvit Holland, Belgien, Italien, Tyska tullföreningen med flera länder, men deremot för införseln till Frankrike af våra exportprodukter medgifvits alla de tullnedsättningar, som blifvit eller kunna blifva såväl England som ofvannämnde eller någon annan nation beviljade, hvarigenom vi således lått fullt lika mycket, men gifvit vida mindre, än alla andra nationer, som med Frankrike slutat handelstraktater, så kan, enligt vår på dessa obestridliga förhållanden grundade öfvertygelse, icke ringaste skäl förefinnas till det af Utskottet Ständerna föreslagna yttrandet att “de fördelar för landet, sommankunnat vänta och hoppas af en handelstraktat med Frankrike, icke kunna anses nöjaktigt vunna genom den nu afslutade“.
Med en rätt och oförtydbar tolkning af våra grundlagar samt ett oförvilladt afseende på föregående förhandlingar emellan regeringen och representationen kan det omöjligen icke heller öfverensstämma, att Rikets Ständer, enligt Utskottets förslag, skulle förklara, att “Rikets Ständer hade förväntat att den Franska handelstraktaten blifvit underställd.
Rikets Ständers pröfning och godkännande, innan de bestämmelser den innehåller blifvit tillämpade“, ty enligt 12 § af Regeringsformen eger Konungen „att i afhandling och förbund med främmande magter ingå“, och Rikets Ständer tillkäunagåfvo tydligt vid sistlidne riksdag, enligt de i nu ifrågavarande betänkande åberopade underdåniga skrifvelserna af den 4 och 23 November 1863, sin benägenhet för afslutandet med Frankrike af en handels- och sjöfartstraktat, utan att dervid ringaste antydning lemnades, om någon önskan att denna traktat skulle underställas Ständernas godkännande, innan den sattes i verkställighet, men beräknade deremot, under påtaglig förutsättning att denna traktat, i händelse den kunde afslutas, skulle komma i tillämpning före Ständernas nästa sammanträde, tullinkomsten under statsregleringsperioden till ett lägre belopp, än hvartill den antagits i annat fall skola hafva uppgått.
Ständerna yttra nemligen uti sin underdåniga skrifvelse den 23 November 1863 (Expeditions-Utskottets Skrifvelse N:o 182, pag. 22) att, “då derjemte antagligt är, att ytterligare nedsättning i tullsatserna af vissa, artiklar kunna med anledning af den ifrågasatta handels- och sjöfartstraktaten med Frankrike komma att ega rum“ etc., så anses tullinkomsten “icke med säkerhet kunna beräknas till mera än 13,500,000 Riksdaler.
Detta yttrande jemte öfriga här anförda förhållanden visa väl fullkomligt tydligt, att Ständerna då ansågo Kongl.
Majit fullt berättigad att utan Ständernas vidare hörande, och före deras nästa sammanträde, afsluta och i tillämpning sätta den ifrågavarande traktaten, och med dessa ovederläggliga fakta för ögonen har Utskottet visserligen icke hvarken i vår grundlag eller i Ständernas föregående behandling af detta ämne kunnat hemta ringaste stöd för den nu först ifrågasatta förväntan, hvilken Utskottet föreslår Rikets Ständer att inför Kongl. Majit uttala.
, Utur såväl statsekonomisk som politisk synpunkt visar sig äfven det ifrågavarande utlåtandet lika litet berättigadt, ty af de i betänkandets motiver anförda fakta synes, att de afslutade traktaterna redan under den första korta tiden 20 Bevillning s- Utskottets Utlåtande N:o 2. af endast 8^ månader, som de varit i tillämpning, förskaffat vår handel och sjöfart med Frankrike ganska väsendtliga fördelar.
Betänkandet innehåller nemligen, att vår sjöfart på Frankrike under sistlidne år, jemförd med det nästföregående årets, ökats i helhet med 28,7 procent och för Svenska fartyg med 36,8 procent samt för Norska med 29,90 procent och att exporten till Frankrike stigit af jern och stål med 11,8 procent samt af bräder och plank med 37,6 procent och härtill kommer, hvad i Utskottet blifvit med faktiska bevis från Stockholms och Göteborgs börsers vexelnoteringsböcker styrkt, att det försålda vexelbeloppet å. dessa börser under sistförflutna året uppgått till 27,755,756 Francs emot endast 18,420,339 Francs, hvartill samma vexelslut enligt Kongl. Kommers-kollegii berättelse år 1864 uppgått, och hvilket således utvisar en tillökning i vexelrörelsen på Frankrike under sistlidne året af något mera än 50 procent.
Då dessa oförtydbara fakta utvisa hvilka stora fördelar i vår handel och sjöfart på Frankrike dessa traktater redan beredt oss under den korta tid, som de varit i tillämpning, och deraf bör kunna slutas, att vår’a handels- och sjöfartsförhållanden med detta rika och mägtiga land, sedan förr rådande hinder till sina väsendtligaste delar nu blifvit undanröjda, och rörelsen hunnit ordna och vänja sig vid de inträdda nya bestämmelserna, skola utveckla sig till ett förr ej anadt omfång, och vi dessutom, på sätt i Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse af den 17 sistlidne November omnämnes, genom handelstraktaten med Frankrike äfven erhållit väsendtliga fördelar i handelsförbindelserna med Tyskland och Norge, så måste det väl äfven ur politisk synpunkt vara både klokt och rättsenligt, att dessa fördelar på ett öppet och representationen värdigt sätt erkännas både inför vår egen regering, hvars nit och lyckade bemödanden för landets rättförstådda intresse äfven i denna vigtiga angelägenhet så oförtydbart framstå, och inför de utländska magter, hvilka deruti äro intresserade, och med prof på den största välvilja och vänskap gått vår regerings framställningar till mötes.
På nu anförda grunder tillåta vi oss således vördsammast hemställa, Att Rikets Ständer, med underkännande af hvad Utskottet yttrat derom, “Att ehuru de fördelar för landet, som, man kunnat vänta och hoppas af en handelstraktat med Frankrike icke kunna anses nöjaktigt vunna genom den nu a/slutade, samt ehuru Rikets Ständer hade förväntat att den Franska handelstraktaten blifvit underställd Rikets Ständers pröfning och godkännande, innan de bestämmelser den innehåller blifvit tillämpade måtte godkänna den af Kongl. Maj:t med Frankrike afslutade handelstraktaten." 10:0.
Af Herr 1Vistrand, hvilken anser att Bevillnings-Utskottet bör, — utan vidfogande af den inskjutna mellanmeningen: “ehuru de fördelar för landet, som "man kunnat vänta och hoppas af en handelstraktat med Frankrike, icke kunna “anses nöjaktigt vunna genom den nu afslutade, samt ehuru Rikets Ständer hade "förväntat att den Franska handelstraktaten blifvit underställd Rikets Ständers “pröfning och godkännande, innan de bestämmelser den innehåller blifvit tilläm"pade, så hafva dock", — inskränka sig till att såsom slutsats tillstyrka Rikets Ständer, att, i anledning af den nådiga Propositionen, förklara: “att Rikets
Ständer funnit godt att för sin del lemna sitt “godkännande till den af Kongl. Maj:t med Frankrike uppgjorda handelstraktaten". 1 l:o. Af Riksdagsfullmägtigen "C. G.
Bcvillnings- Utskottets Betänkande N:o 3.
Ank. till Betänkande, angående allmänna bevillning en.
Jemlikt 70 § Regeringsformen och 31 § Riksdags-ordningen får Bevillnings-Utskottet härmed afgifva utlåtande i anledning af de inom Riks-Stånden väckta och till Utskottet remitterade motioner, hvilka afse förändring i föreskrifterna om allmänna bevillningens utgörande, äfvensom i sammanhang dermed föreslå de ändringar i nu gällande Bevillningsförordning, hvilka Utskottet vid densammas granskning funnit vara af behof påkallade, och hvilka ändringar, — jemte några mindre redaktionsjemkningar, för hvilka Utskottet ej ansett nödigt att i Betänkandet särskildt redogöra, — finnas med kursiv stil utmärkta i bifogade författningsförslag; börande dock Utskottet, hvad beträffar de i nämnda förslag förekommande procent- och sifferbelopp, erinra, att desamma endast äro att anse såsom vilkorligt föreslagna, enär det egentligen först sedan bevillningssumman blifvit bestämd tillkommer Utskottet att om nämnda belopp sig yttra.
Vid besvarandet af de väckta motionerna, äfvensom vid framställandet af de, oberoende af dessa motioner, beslutade ändringsförslagen, har Utskottet ansett lämpligast vara, att följa den ordning, hvartill Bevillningsstadgans uppställning gifver anledning, och får sålunda först, i afseende på Art. n. A.) Bevillning af fast egendom. § 2. omförmäla en af Herr Sundvallson inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt motion (N:o 63), deruti framhållits den ojemnhet, som i afseende på fastighetsbevillningens fördelning, för närvarande, skulle ega rum mellan stad och land, då nemligen bevillning för Bill. till R.
Prot. 18(15 år 18(1(1. 5 Sami. 1 Afd. 2 Haft 1 2 Bevillnings- Utskottets Betänkande N:o 3. jordbruksfastighet blifvit fastställd att utgå med endast 3 öre för hvarje 100
Riksdaler af uppskattningsvärdet, men deremot för all annan fastighet med 5 öre för hvarje 100 Riksdaler af berörda värde.
Redan vid de begge föregående riksdagarne hade inom samma
Stånd framställts yrkanden om lika bevillning för all fastighet, men utan att dessa yrkanden vunnit Medståndens bifall, emedan man syntes hafva antagit, att hus i städerna verkligen lemnade sina egare en relativt till värdet större afkastning än fastigheter på landet, och att de förra derföre skäligen borde draga högre fastighetsbevillning än de sednare, i förhållande af 5 till 3.
Den för begge dessa slag af fastigheter gällande fria förvärfsrätten måste dock hafva till följd, att hvarje egendom, såväl i staden som på landet, erhölle det värde, som svarade mot dess afkastning, och att så hittills varit förhållandet syntes äfven deraf, att priset å hus i städerna under de sednare åren sjunkit samtidigt och i lika mån med priset å jordegendom.
Om härvid ytterligare toges i betraktande, att städerna måste sjelfva bekosta ej allenast hela sin polis, kronooch koinmunal-debitering samt uppbörd, lagskipning och öfriga administration, hvilket allt Statsverket bekostade för landsbygden, utan äfven en tryckande fattigvård, hvartill städerna icke ensamma voro vållande, samt underhållet af en mängd allmänna inrättningar, till gemensam båtnad såväl för städernas som landsbygdens innevånare; att kommunalutskylderna i de flesta städer, af sådan anledning, uppginge till ofta två-, tre- å lyra-dubbla beloppet af kronoskatten; och att slutligen vanskligheten af husvärdet i städerna och nödvändigheten för egarne att med stora uppoffringar uppehålla detsamma, blifvit genom en nyligen inträffad olyckshändelse ytterligare ådagalagda, då nemligen, till följd af den staden Carlstad öfvergångna brand, husegarne inom endast en ringa del af Sveriges städer måst i stegrade brandförsäkringspremier inom en kort tidrymd utbetala nära 3 millioner Riksdaler, eller vida mera än den summa, hvartill rikets hela bevillning för ett år uppginge; så blefve det anmärkta missförhållandet ännu mera i ögonen fallande och anspråken på utjemnande deraf ännu oafvisligare.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt och-i motionen vidare utveckladt, har Herr Sundvallson föreslagit, att, fastighetsbevillning för hus i städerna måtte sättas lika med fastighetsbevillning för jordegendom, och icke öfver 3 öre för 100 R:drs kapitalvärde.
Då Rikets Ständer, vid den genomgripande förändring af Bevillningsstadgan, som verkställdes vid 1859 1860 årens riksdag, ansågo sig, på grund af svårigheten att i hvarje särskildt fall beräkna inkomsten af fastighet, böra, i afseende på bevillningen deraf, frångå den eljest följda regeln, att all bevillning skulle utgå efter inkomsten, och i stället såsom beräkningsgrund för ifrågavarande bevillning antogo uppskattuingsvärdet, sökte man, genom ännu gällande stadgande att bevillningen för jordegendom skall utgöras med 3 öre för hvarje 100 Riksdaler af nyssnämnda värde, men för all annan fastighet med 5 öro för hvarje 100 Riksdaler deraf, bereda en i möjligaste måtto rättvis likställighet i förhållandet mellan bevillningen å dessa olika slag af fastigheter och den inkomst de lemnade.
Jordegendomens värde ansågs nemligen stå under inflytelse af särskilda omständigheter, som oftast satte detsamma särdeles högt i för - Bevillnings- Utskottets Betänkande N:o 3. 3 hållande till afkastningen, hvaremot, i afseende å annan fastighet, afkastningen utgjorde en mera bestämd mätare af värdet.
Utskottet finner äfven för sin del denna uppfattning af jordegendomens förhållande till annan fastighet vara i allmänhet rigtig, och anser, i fråga om städernas af motionären åberopade skyldighet att sjelfva bekosta sin polis-, krono- och kommunalafgifters debitering och uppbörd samt lagskipning och öfriga administration, icke böra lemnäs utan uppmärksamhet städernas donationer af ofta ej obetydliga, till det mesta afgiftsfria jordområden, äfvensom de ansenliga inkomster af andelar i bränvinsminutefingsafgifterna samt öfriga förmåner städerna erhållit.
Att städerna skulle vara betungade med hårdare kommunalutskylder än landsbygden är icke ådagalagdt, och destomindre sannolikt som innehafvare af jordbruksfastighet måste med mångfaldiga, ej på debetsedeln synliga uppoffringar bidraga till af hjelpande af kommunens behof.
Hvad slutligen beträffar de af motionären äfvenledes framhållna förluster, som egare af hus i städerna stundom måste vidkännas, såsom delegare i de försäkringsbolag, i hvilka de nödgats ingå, för att uppehålla värdet å sin egendom, så lärer möjligheten af dylika, på förhand ej beräkneliga förluster lika litet böra få tagas i betraktande vid uppgörandet af grunderna för beskattning af dylik fastighet, som till exempel möjligheten af missvext, frost- och hagelskador, eller andra sådana kännbara olyckor, för hvilka landtmannen är utsatt, skäligen skulle kunna framhållas såsom anledning till anspråk på nedsättning af bevillnitigen för jordegendom; och torde dessutom ostridigt vara, att den numera allmänt erkända nödvändigheten, att genom erläggande af brandförsäkringspremier betrygga värdet af hus i städerna, utöfvar inflytande vid bestämmandet af priset å sådan fastighet i händelse af köp och (ill följd deraf äfven medelbart inverkar på taxeringsvärdet; hvarförutan äfven landsbygden har att vidkännas brandförsäkringsafgifter, om också ej till det höga belopp som städerna.
Vid sådant förhållande, och då landtbrukare obestridligen under sednast förflutna år haft att kämpa med särdeles ogynnsamma förhållanden med hänseende till de rådande låga priserna å landtmannaprodukter och svårigheten att dem afsätta, under det att arbetslönerna i endast ringa mån nedgått, hvilka omständigheter lemna ytterligare stöd för den af Rikets Ständer vid omförmälda tväune riksdagar beslutade beräkningsgrund för bevillningsafgifternas bestämmande å jordbruks- och annan fastighet, har Utskottet skolat hemställa, att Herr Sundvallsons ifrågavarande motion icke måtte af Rikets Ständer bifallas.
Med afseende på räntefotens stegring, till följd hvaraf egare af fastighet ofta skulle nödgas för deri intecknade lån betala högre ränta än 6 procent, har Herr Liljenstolpe, A. F., (uti motionen N:o 68 hos Ridderskapet och Adeln) föreslagit nedsättning uti fastighetsbevillningen så uti stad som på landet; men då de grunder, efter hvilka denna bevillning för närvarande utgöres, blifvit bestämda med afseende på den inkomst fastigheter ansetts lemna, och nedsättning i fastighetsbevillningen sålunda icke lärer kunna medgifvas, utan frånträdande af grundsatsen att lika bevillning bör utgö* 4 Bevillnings- Utskottets Betänkande N:o 3. ras för all inkomst, så har Utskottet, som, hvad särskildt beträffar nedsättning af bevillningen å hus i städerna, får hänvisa till hvad derom med anledning af Herr Simdvallsons motion nyss blifvit yttradt, funnit sig förhindradt, att tillstyrka berörda förslag. § 4.
Då arrendatorer af jordbruksfastighet äro frie från bevillning icke blott för sjelfva egendomen, utan äfven för inkomst af hvarje annat arrende än utaf sådan Kronan tillhörig fast egendom, lör hvilken bevillning enligt Förordningens 2 § icke utgöres, har Utskottet ansett med de beskattningsåsigter, som härför legat till grund, vara stridande, att, jemlikt 4 § mom. b, särskildt värde Skall i beskattningsändamål åsättas hvarje ’’mot bestämd afgift och utan arbets skyldighet eller tjenstbarhet upplåten” lägenhet, — hvilken föreskrift dessutom, enligt hvad upplyst blifvit, lärer flerestädes ledt till den orättvisa i tillämpningen, att bevillning, som städse måste utgöras för lägenheter, hvilka upplåtits endast mot bestämd afgift, deremot ansetts icke kunna påföras för dem, som blifvit upplåtna mot både kontant afgift och tjenstbarhet, ehuru i afseende på ändamålet med deras upplåtande någon skilnad dessa lägenheter emellan icke förefunnits; och får Utskottet derföre vördsamt hemställa, att ofvan citerade ord tillika med näst der framför stående ordet ”eller” må ur paragrafen uteslutas. § 6.
Uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt motion (N:o 103) har Herr Linroth, C. J. G., anfört, hurusom Rikets Ständer, med frångående af den i vår bevillningslagstiftning förr tillämpade, enligt motionärens åsigt lika vackra som rigtiga grundsatsen, att pensionstagare icke borde betungas med bevillning å de oftast knappa lefnadsunderstöd, som antingen välgörenheten beredt dem, eller till hvilka de förvärfvat rätt genom mångårigt arbete i Statens tjenst, sedermera beslutat och i Bevillningsstadgan intagit, att bevillning skulle erläggas å alla pensioner, som öfverstego 300 Riksdaler.
Den inkomst Staten hemtade af den dessa pensioner sålunda pålagda bevillningen vore dock alltför ringa, för att utgöra ett tvingande skäl för bibehållandet af en beskattning, som stod i strid med förut antagna grundsatser, och hvilken för mången pensionstagare i små lefnadsomständigheter måste kännas ytterligt tryckande, synnerligast sedan den nya kommunallagen, som ännu ej trädt i kraft då nyss anförda beskattningsåtgärd af Rikets Ständer vidtogs, numera i väsendtlig mån ökat bördan af densamma, genom stadgandet att bevillningen efter 2:dra artikeln skall ligga till grund för kommunalutskyldernas utgörande.