Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är kanske ett ovanligt fall, men erkänn att det är djäfligt intressant!
Vet du, jag tror ibland att du vill bli af med mig.
Det tror du inte!
-- 95 -- SONHUSTRUN.
Jo, ibland!
Det förefaller mig som om du sköte fram Axel, för att få honom i armarna på mig, så att du fick sak med mig och kunde skiljas.
Det var otroligt.
Säg mig, Kerstin: har ni aldrig kysst hvarann'?
Vid mitt lifs salighet, nej!
SONHUSTRUN. SONEN. SONEN.
Lofva mig, att när stunden kommer, du säger rent i ansiktet på mig: så är det.
Hör du, Knut, tag vara på ditt förstånd!
Ser du, att bli bedragen, det vill jag inte; att afstå vill jag ogärna, men ändå hellre det.
Om du nu skulle sluta med dina predikningar, och jag skulle börja med mina!
I hvilket förhållande står du till Adèle?
I det förhållande du känner och godkänner!
Jag har aldrig godkänt något äktenskapsbrott!
Se, nu låter det så.
Det som nyss var oskyldigt är nu brott!
-- 96 -- SONHUSTRUN.
Alldeles som nyss mitt fullkomligt oskyldiga förhållande till Axel!
Det är oskyldigt i dag, men hvem vet hvad det är i morgon!
Vänta tills i morgon då!
Nej, jag vill inte vänta tills det är för sent!
Jo, ett slut på detta!
Om det finns något!
Vi ha bundit näten själfva, och nu sitta vi där!
Å, hvad jag hatar honom, när han är frånvarande.
Men bara jag ser honom igen, och han fäster sina stora blickar på mig, så älskar jag honom, som en bror, en syster, en hustru!
Jag fattar nu, hur du kan stå under hans inflytande!
Men jag förstår inte riktigt mig själf.
Det förefaller mig dock som om jag gått så länge här ensam bland kjortlar att mina känslor blifvit förkvinnligade, och som om din kärlek till honom måtte ha smittat mig.
Du måtte älska honom gränslöst, fastän du inte vet det!
Och nu vill du bara skylla ifrån dig!
-- 97 -- SONEN.
Alldeles som du!
Som du!
Nu blir jag galen!
Det tror jag dig om!
Och det inger dig icke medlidande!
Skall jag ha medlidande med dig, när du plågar mig?
Ja, nu ha vi kommit in i det grälet som räcker till döddagar!
Låt oss sluta då i tid!
Gå och tag dig ett sjöbad, så blir du svalkad!
Du vill vara ensam.
Fjortonde scenen.
VÄNNEN. Nå, nu hade jag då tur!
Just som jag gick, råkar jag fröken Adèle, som hade ett rum...
VÄNNEN (öppet och gladt).
-- 98 -- SONHUSTRUN.
Har hon också rum att hyra ut?
Hon visste om ett rum!
Hon vet då allt, den flickan!
SONHUSTRUN. VÄNNEN (till sonen, bjudande honom en cigarrettask).
SONEN (tvärt).
VÄNNEN. SONEN. VÄNNEN.
En cigarrett!
En sådan fin halsduk han har fått!
Ni har förtalat mig medan jag var borta!
Det ser jag på er!
Nu måste jag gå och bada!
(Går hastigt.)
Femtonde scenen.
Det var svartsjuka!
VÄNNEN. SONHUSTRUN. VÄNNEN.
SONEN (upprörd).
Men det finns ju ingen anledning.
-- 99 -- SONHUSTRUN.
Knut påstår det!
Hvar hade Adèle det rummet, ni talade om?
Adèle!
Jo, här midt emot hos lotsen!
SONHUSTRUN. VÄNNEN (tankspridd).
Det är ju bra uträknadt, för då kan ni se in i hennes rum.
En sådan intrigant!
Det tror jag aldrig Adèle har tänkt på.
Adèle?
Har ni blifvit så intima nu?
Fru Kerstin, framkalla icke spöken som skrämma fram känslor, hvilka eljes icke skulle synas på ljusa dagen.
Gör det icke, annars ...
Reser ni som vanligt.
Men nu får ni icke resa; ni har inte rättighet till det!
Kanske skyldighet!
VÄNNEN (tänder en cigarrett) SONHUSTRUN.
Om ni är min vän, lämnar ni mig icke värnlös i detta hus, där min ära är hotad!
Där min brottslige man med sina föräldrars beskydd kan tillåta sig hvilka lågheter som helst!
Kan ni tänka er att han gick så långt i nedrighet, att han i nödfall ville afstå mig -- åt er!
Det var en älskvärd form af jalousie!
Och hvad svarade ni på det?
-- 100 -- SONHUSTRUN.
Hvad skulle jag svara på det?
Och det frågar ni mig?
Ni leker som katten med ert rof! Ni ser hur jag är fångad i edra garn, hur jag lider och kämpar för att komma lös, men jag kan inte!
Haf förbarmande med mig, gif mig en enda vänlig blick och sitt icke som en känslolös bild, hvilken väntar på tillbedjan och offer!
Ni är så stark, ni, och kan behärska edra lidelser, så stolt, så hederlig, men det är därför att ni aldrig älskat, aldrig älskat så som jag älskat er!
Har inte jag?
Stig upp, fru Kerstin!
Och gå och sätt er där längst borta i fåtöljen!
Nu skall jag tala!
(Han blir sittande med cigarretten i handen.)
Jag har älskat er, som det kallas, från första stunden jag såg er.
Minns ni den solnedgången då vi blefvo bekanta i fjol.
Er man stod nere i dalen och målade, då jag gick förbi.
Jag blef föreställd för er, och vi blefvo stående i samspråk tills vi tröttnade och ni satte er i gräset, inbjudande mig att taga plats vid er sida.
Men daggen hade fallit, och jag drog mig för att bli våt.
Då knäppte ni upp er kappa och erbjöd mig att sitta ned på ena skörtet.
Det var för mig som om ni öppnat er famn och bedt mig hvila i ert sköte.
Jag var mycket olycklig, mycket trött och öfvergifven, och det såg så varmt och mjukt VÄNNEN.
SONHUSTRUN (hysteriskt).
-- 101 -- ut, innanför er kappa.
Jag ville verkligen krypa in under densamma och gömma mig vid er unga, jungfruliga barm, men jag blygdes, när jag i edra oskyldiga ögon såg ett svagt leende öfver att en man som jag kunde bli brydd!
Vi möttes igen, ofta och ofta.
Er man tycktes njuta af min beundran för er, det föreföll såsom om jag upptäckt hans hustru åt honom.
Jag kom i er fångenskap, och ni lekte med mig; er man generade sig icke för att bry mig öppet, till och med i stort sällskap.
Hans egenkärlek och tvärsäkerhet sårade mig understundom, och det fanns ögonblick då jag kände mig frestad att knuffa undan honom och söka intaga hans plats.
Minns ni den eftermiddagen då jag bjudit er till mig på min födelsedag.
Ni skulle komma senare.
Och sedan vi väntat er en timme, inträdde ni i salen, iförd en penséefärgad kjol, med ljust blommigt lif; ni hade en med gult linong öfverklädd schäferhatt, som kastade ner ett solsken af guld öfver er hela gestalt.
Och när ni så räckte mig er rosenbukett med en fjortonårig flickas blyga djärfhet, fann jag er så öfverväldigande skön, att jag blef stum, kunde hvarken hälsa er välkommen eller tacka för blommorna, utan jag gick ut och grät!
Ni kan åtminstone dölja edra känslor, ni!
Minns ni sedan på natten, efter supén, då vi i timtal blandat minnen och famnats med själarna, hur Knut formligen, och troligen med er VÄNNEN.
-- 102 -- vilja, inbjöd mig att bo hos er i staden om vintern; minns ni hvad jag svarade?
Ni svarade så här: jag törs inte!
Morgonen därpå hade jag rest!
Och jag grät hela den dagen!
Och Knut grät också!
Tänk hvad vi ska få tårar nu då?
SONHUSTRUN. VÄNNEN. VÄNNEN. SONHUSTRUN.
Nu, sedan allt är sagdt, återstår oss endast att skiljas!
Inte skiljas.
Hvarför kan det icke vara som det är?
Ni är ju så lugn och jag är icke alls orolig!
Knut med våra känslor att göra, då vi behärska dem.
Vi sitta ju här så stilla och resonera om det som varit, liksom gamla makar som tala om sin ungdomskärlek.
Ack ni, barn!
Jag begriper inte på hvad sätt ni varit gift, då ni kan tro på vänskap efter en kärleksförklaring!
Jag är så lugn, jag, som en krutsäck under en tändhatt, jag är så kall som en eldad ångpanna -- ah!
Jag har kämpat, jag har plågat mig, men jag kan inte svara för mig.
-- 103 -- SONHUSTRUN.
Men jag kan svara för mig!
Ja, det tror jag det, ni som släcker branden, allt efter som den flammar upp, men jag lefver ensam, jag.
Å, hvilken satans tanke!
Och ni tror att jag efter detta skulle vilja lefva här i huset på smulor från den rike mannens bord, sluka luft, dricka blomsterdoft och gå med ondt samvete ändå?
Hvarför ska ni ha ondt samvete, då han inte drar sig för att ha en älskarinna, som han kysser!
Inte skylla ifrån oss, inte skylla ifrån oss; då komma vi ut på branten, och se'n är det bara att gå i sjön!
Nej, låt oss vara originella en gång, låt oss visa världen ett exempel på hederliga människor.
Vi säga åt
Knut med detsamma han träder in här: så är det, vi älska hvarandra; gif oss ett godt råd hur vi skola handla!
Det är ädelt!
Ja, det skola vi göra; må sedan hända, hvad hända vill!
Och det kan vi göra med öppen panna, ty vi ha icke begått något brott!
Han ber mig naturligtvis gå!
Eller också stanna!
-- 104 -- VÄNNEN.
På hvad villkor?
Att allt blir som förut!
Nej, det kan jag inte!
Tror ni, att jag efter detta kan se edra smekningar, höra er om aftonen stänga dörren till sängkammaren ... nej!
Jag finner intet slut på detta!
Men han måste veta det, ty eljes kan jag aldrig möta honom med ögonen mer, aldrig trycka hans hand!
Vi måste säga honom allt -- så få vi se se'n!
Å, om denna timme som kommer, vore förbi!
Säg, att ni älskar mig, annars får jag inte mod att stöta knifven i honom!
Säg, att ni älskar mig!
VÄNNEN (förblir sittande liksom sonhustrun).
Jag älskar dig, med kropp och själ; jag älskar dina små fötter, som jag ser under klädningsfållen; jag älskar dina små hvita tänder och din kyssmun, dina öron och dina sinnligt vänliga ögon -- jag älskar hela din lätta, luftiga gestalt, som jag skulle vilja kasta öfver min axel och springa till skogs med!
När jag var ung tog jag en gång en flicka på gatan, lade henne på mina händer och sprang upp för fyra trappor med henne -- -- jag var ung då, tänk, nu när jag är vuxen!
Älska min själ också!
Jag älskar din själ, emedan den är svagare än min, eldig som min, trolös som min...
-- 105 -- SONHUSTRUN.
Får jag inte stiga upp nu och gå till dig?
Knut kommer, jag hör hans steg, och jag har icke mod att tala förrän jag fått kyssa dig på pannan.
Kommer han?
Sextonde scenen.
FADERN (in, med hatten på hufvudet, går takt fram mot vännen, som rycker till och reser sig).
FADERN (tager en tidning från ett bord bakom vännen).
Förlåt att jag stör, jag skulle bara ta' en tidning.
(Till sonhustrun.)
Har du sett till Adèle?
Det är femte gången i dag du frågar efter Adèle! SONHUSTRUN.
Har du räknat det.
Ämnar du inte bada före frukosten ? Nej! Inte i dag!
Det är orätt af dig att försumma baden, då din hälsa är så klen.
(Tystnad.
Fadern går.)
-- 106 --
Sjuttonde scenen.
Nej, jag kan inte stanna här längre!
Jag står inte ut!
SONHUSTRUN (nalkas honom och bett aktar honom med glödande blickar).
Ska vi fly?
Men jag skall fly!
Då flyr jag också!
Så dö vi tillsammans!
VÄNNEN (tager henne i famn och kysser henne).
Nu äro vi förlorade!
Slut med heder och tro; slut med vänskap, slut med frid!
Eld från helvetet, som bränner och sveder allt som var grönska och blomster! Å!
(De gå åtskils och sätta sig igen på hvar sin stol.) Adertonde scenen.
SONEN (in, hastigt).
Hvarför sitter ni så långt ifrån hvarandra?
Därför... SONHUSTRUN. SONEN.
Och se så upprörda ut?
-- 107 -- SONHUSTRUN.
Därför att... (lång paus) vi älska hvarandra!
SONEN (betraktar båda en stund, därpå till vännen).
VÄNNEN. SONEN (sätter sig på en stol, något förkrossad).
Hvarför skulle ni säga mig det?
Det har man för man är hederlig!
Det är mycket originellt, men det är oblygt!
Du bad mig ju själf, att när stunden kom...
Och stunden är kommen.
Det förefaller mig som om jag vetat detta förut, och ändå är det så nytt för mig att det är ofattligt.
Ingens och allas!
Hvad skola vi nu göra, och hvad kommer nu att ske?
Har du något att anmärka mot mitt uppförande?!
Du flydde när du märkte faran; du afslog vårt anbud att bo hos oss; du dolde dina känslor så, att Kerstin trodde du hatade henne.
Men hvarför kom du igen?
VÄNNEN. SONEN. SONHUSTRUN. SONEN.
-- 108 -- VÄNNEN.
Därför att jag tänkte, det mina känslor voro döda!
Det är sannolikt, och jag tror dig!
Vi sitta emellertid här inför ett faktum, som vi hvarken framkallat eller mäktat hindra; vi sökte genom en konstlad öppenhet förebygga faran, skämtade med den, men den har dragit närmare och slagit ner öfver oss.
Låt oss tala lugnt och försöka vara vänner i det sista!
Fadren
FADREN Sorgespel i tre akter
ÖSTERLING & C:IS FÖRLAG. _______
HELSINGBORG 1887,
Pris: 1 krona 50 öre.
FADREN.
SORGESPEL AF
ÖSTERLING & C:IS BOKTRYCKERI,
HELSINGBORG 1887.
ROLER:
RYTTMÄSTARN.
LAURA, Hans Hustru.
BERTHA, Deras Dotter.
PASTORN. AMMAN. NÖJD.
DOKTOR ÖSTERMARK.
KALFAKTORN.
Ett hvardagsrum hos Ryttmästarn.
Dörr i fonden åt höger.
Midt på golfvet stort, rundt bord med tidningar och tidskrifter.
Till höger en skinnsoffa och bord.
I högra hörnet en tapetdörr.
Venster chiffonier med pendyl; dörr till våningen.
Vapen på väggarne: gevär stora bordet brinner en lampa. och jagtväskor.
Klädhängare vid dörren med uniformsrockar.
FÖRSTA SCENEN.
RYTTMÄSTARN och PASTOEN (i skinnsoffan). klädd, med hvit halsduk, utan prestkragar; röker pipa).
RYTTMÄSTARN
(Ryttmästarn i släpuniform och ridstöflar med sporrar.
Pastorn svart-
(ringer).
Hvad befaller herr Ryttmästarn?
Är Nöjd derute?
Nöjd väntar på order i köket
Är han i köket igen!
Släpp in honom genast!
Skall ske herr Byttmästare.
PASTOEN.
Hvad har du nu för spektakel?
Åh den lymmeln har varit sta igen med piPASTORN.
Den är alldeles förbannad den karlen!
också!
Är det Nöjden?
Han var ju framme i förrårs RYTTMÄSTARN.
snäll och säga honom några vänliga ord, så kanske det tar bättre.
Jag har svurit öfver honom PASTORN. och jag har klått honom också, men det biter inte.
Nå, så vill du jag ska läsa öfver honom.
Hvad RYTTMÄSTARN.
Ja, du minns det!
Men vill du inte vara
tror du Guds ord tar på en kavallerist.
Ja, svåger, inte biter det på mig, det vet du ...
Det vet jag nog!
Men på honom!
Försök i alla fall.
ANDRA SCENEN.
RYTTMÄSTARN. DE FÖRRE.
NÖJD.
Hvad har du nu gjort, Nöjd?
FÖRSTA AKTEN. NÖJD.
inte säga, när Pastorn är inne.
Gud bevare herr Ryttmästärn, det kan jag
Genera dig inte du, min gosse!
Bekänn nu, annars vet du hur det går.
Jo, se, det var så, att vi va på dans hos GabNÖJD.
riel, och så, och så sa Ludvig...
Hvad har Ludvig med den saken att göra?
Jo, och så sa Emma att vi skulle gå till logen.
Jaså, det var kanske Emma som förledde dig?
säga, att om inte flickan vill, så blir det ingenting af.
Ja, inte var det långt ifrån.
Och det ska jag
Kort och godt: är du far till barnet eller inte?
Hur ska en kunna veta det?
FADREN. RYTTMÄSTARN.
Kan du inte veta det?
Nej si det kan en då aldrig veta.
RYTTMÄSTARN. NÖJD.
Tar du inte ensam då?
är ensam för det?
Jo den gången, men inte kan en veta om en
mening?
Vill du skylla på Ludvig då?
Är det din
Det är inte godt att veta hvem en ska skylla på.
Ja, men du har sagt åt Emma att du vill
Ja, se det får en alltid lof att säga...
RYTTMÄSTARN [till Pastorn).
du ska väl ändå vara så karl att du vet om du är fadren?
Gamla historier det der!
Men hör du Nöjd,
med sig sjelf, att det inte behöfver bli något för det!
Ja, nog var jag sta, men det vet väl Pastorn
Och du vill väl inte lemna flickan ensam med barnet!
Att gifta dig kan väl inte bli tvång, men du ska ta hand om barnet!
Det ska du!
Hör du min gosse, det är fråga om dig nu!
Ja, men då ska Ludvig vara med.
Då får saken gå till tinget.
Jag kan inte RYTTMÄSTARN.
reda i det här, och det roar mig verkligen inte heller.
Se så, marsch!
det är ohederligt att lemna en flicka så der på bar backe med ett barn?
Hva! hm!...
Anser du inte att ett sådant handlingssätt... hm,
Tycker du inte att
net, men se det kan en aldrig veta, Herr Pastorn.
Och gå hela sitt lif och släpa för andras barn är inte roligt!
Det kan ju Herr Pastorn, och Herr Ryttmästaren förstå sjelfva!
Marsch!
Gud bevare Herr Byttmästaren!
Jo, se om jag visste att jag vore far till bar-
Men gå inte i köket nu din lymmel!
TREDJE SCENEN.
RYTTMÄSTARN och PASTORN.
Nå hvarför trumfa du inte på honom!
PASTORN. RYTTMÄSTARN.
Gaf jag honom inte?
Äh, du satt bara och muttra för dig sjelf!
Upprigtigt sagdt, så vet jag inte hvad jag PASTORN.
ska säga.
Det är synd om flickan, ja; det är synd om pojken, ja.
För, tänk om han inte vore fadren!
Flickan kan amma in barnet fyra månader på barnhuset, så är barnet försörj dt för allan tid, men pojken kan inte amma han.
Flickan får en bra plats efteråt i något bättre hus, men pojkens framtid
kan vara förstörd, om han får afsked från regimentet.
Ja min själ jag ville vara i häradshöfdingens RYTTMÄSTARN.
kläder och dömma i det här målet.
Pojken är nog inte så oskyldig, det kan man inte veta, men ett kan man veta: och det är att flickan är skyldig, om nu det skall vara någon skuld.
Jag dömer ingen!
FÖRSTA AKTEN. vi talade om, när den här välsignade historien kom emellan.
Det var om Bertha och. konfirmationen, så var det?
mationen, utan om hela hennes uppfostran.
Här mitt barn.
Svärmor vill göra henne till spiritist; Laura vill ha henne till artist; guvernanten vill
Ja det var väl icke så egentligen om konfir-
är huset fullt med qvinnor, som alla vilja uppfostra
göra henne till metodist; gamla Margret vill ha
henne till baptist; och pigorna, till frälsningsarmén.
Det går naturligtvis inte an att lappa ihop en själ på det sättet, helst jag som eger första rätten att bemödanden.
Jag måste derför ha ut henne ur detta hem.
leda hennes naturell, oupphörligt motarbetas i mina
Du har för mycket qvinnor, som regera i ditt hus.
i buren till tigrarna, och höll jag inte mina jern
Ja, har jag inte det!
Det är som att gå in
röda under näsan på dem, så skulle de rifva ner mig hvilken stund som helst!
Ja du skrattar du, din skälm.
Det var inte nog att jag tog din sygamla styfmor.
ster till hustru, utan du narrade också på mig din
sitt hus.
Nå herre Gud, man ska inte ha styfmödrar i
ha i rum, hos andra nemligen.
Nej, men svärmödrar tycker du är bättre att
Ja ja, hvar och en har fått sin lott här i lifvet.
Jag har ju min gamla amma också, som behandlar mig som om jag skulle bära haklapp ännu.
Hon är mycket snäll, gubevars, men hon hör inte hit!
Ja, men jag har bestämdt fått för mycket.
låter dem regera alldeles för mycket.
Du ska hålla reda på qvinfolkena, svåger; du
hur det går till att hålla reda på fruntimmer.
Hör du, min bror, vill du upplysa mig om
syster, men hon var allt litet krånglig.
Strängt taget, så var Laura, det är min egen
Laura har nog sina sidor, men med henne är
Åh, sjung ut du, jag känner henne.
har lite svårt att finna sig, men hon är i alla fall min hustru...
Hon har fått en romantisk uppfostran och
den bästa.
Nej, du svåger, det är allt hon som klämmer efter dig mest.
Och derför att hon är din hustru, så är hon
Emellertid, så, nu är det på tok med hela
FÖRSTA AKTEN. huset.
Laura vill inte släppa Bertha ifrån sig, och jag kan inte låta henne stanna i detta dårhus!
Såå, Laura vill inte; ja vet du, då fruktar PASTORN.
jag något svårt.
När hon var barn, brukade hon
ligga som en död, ända tills hon fick sin vilja fram, och när hon fått hvad hon velat, lemnade hon det att det icke var saken hon ville, utan att få sin vilja fram. tillbaka, om det var en sak, med den förklaringen,
verkligen sådana passioner ibland, att jag är rädd för henne och tror att hon är sjuk.
Jaså hon var så då redan.
Hon har
är så oförsonligt?
Kan man inte jemka?
Men hvad är det nu du vill med Bertha, som
något underbarn eller någon afbild af mig sjelf.
Du må inte tro att jag vill göra henne till
Jag vill icke vara kopplare åt min dotter och upp-
föda henne uteslutande till äktenskap, ty blir hon gående ogift, så får hon bittra dagar.
Men jag vill å andra sidan inte leda henne in på en manlig
bana, som tar lång utbildningstid och hvars förarbete kan vara alldeles bortkastadt, i den händelse att hon skulle vilja gifta sig.
Hur vill du då?
Jag vill att hon skall bli lärarinna.
Förblir
hon ogift så försörjer hon sig och har inte tyngre familj.
Gifter hon sig, så kan hon använda sina tänkt?
än de stackars lärarne, som skola dela sin lön med kunskaper på sina barns uppfostran.
Är det rätt
sat sådana anlag för målning att det vore våld på naturen att undertrycka dem?
Jag har visat hennes prof för en framRYTTMÄSTARN.
Men har hon å andra sidan vi-
stående målare, och han säger att det bara är sådant, som man kan lära sig i skolorna.
Men så kommer det en ung glop hit i somras, som förstod saken bättre, och säger att det var kolossala anlag, och dermed var saken afgjord till Lauras förmån.
Var han kär i flickan?
Det tar jag för alldeles gifvet!
Gud vare med dig då min gosse, för då ser PASTORN.
jag ingen hjelp.
Men det här är tråkigt, och Laura har parti naturligtvis... derinne.
ljusan låga hela huset, och oss emellan, det är hållet.
Jo, det kan du lita på!
Det står redan i
inte någon precis så nobel strid det förs från det
PASTORN [reser sig].
Tror du inte jag känner till det?
FÖRSTA AKTEN. RYTTMÄSTARN.
Du också?
Också?
om Berthas bana, derinne, bestämdes af några hatfulla motiv.
De kasta ord om att mannen skall få se, att qvinnan kan det och kan det.
Det är hela dan.
-- Ska du gå nu?
Nej stanna nu till qvällen.
Jag har visst inte något att bjuda på, hit.
Men det värsta är, att det förefaller mig som
mannen och qvinnan mot hvarandra oupphörligt,
men i alla fall; du vet att jag väntar nya doktorn
Han såg hygglig och reel ut.
Jag såg en skymt af honom när jag for förbi.
bundsförvandt åt mig?
Såå, det var godt.
Tror du det kan bli en
varit med qvinnor.
Det beror på huru mycket han
Nej, men vill du inte stanna?
Nej tack, kära du, jag har lofvat komma hem PASTORN.
till qvällen, och gumman blir så orolig, om jag dröjer.
Får jag hjelpa dig med pelsen.
Orolig?
Ond ska du säga!
Nå som du vill.
du ha.
Du ska sköta din helsa, Adolf, du ser så nervös ut!
Det är visst mycket kallt i qväll.
Tack ska
Ser jag nervös ut?
Jaa, du är inte rigtigt frisk?
i tjugo år behandlat som dödskandidat.
Har Laura inbillat dig det?
Mig har kon nu
Det är mitt råd!
Adjö, min gubbelilla; men var det inte konfirmationen du ville tala om?
Nej, men, men du gör mig orolig.
får gå sin gilla gång på det officiella samvetets eller någon martyr.
Det ha vi lagt bakom oss.
Helsa så mycket!
Jag försäkrar dig att den saken
räkning, för jag är hvarken något sanningsvittne
Adjö min bror.
Helsa Laura!
FJERDE SCENEN.
RYTTMÄSTARN, sedan LAURA.
RYTTMÄSTARN (öppnar chiffoniern och sätter sig vid klaffen att räkna).
tiosex.
Trettiofyra -- nio, fyrtiotre -- sju, åtta, fem-
Vill du vara så god...
LAURA (in från våningen).
nio, nittiotvå, hundra.
Straxt! -- Sextiosex, sjuttioen, åttiofyra, åttio-
Kanske jag stör.
Hushållspengarne kan jag tro?
Ja, hushållspengarne.
Lägg räkningarne der, ska jag gå igenom dem.
Räkningarna?
Ska det nu vara räkningar?
ställning är osäker, och i händelse af uppgörelse, måste det finnas räkningar, annars kan man bli straffad som vårdslös gäldenär.
Naturligtvis ska det vara räkningar.
mitt fel.
Om husets ställning är dålig, så är det icke
räkningarne.
Det är just hvad som skall utrönas genom
Om arrendatorn icke betalar, så är det inte
varmaste?
Hvarför rekommenderade du en -- låt oss säga -- slarf?
Hvem rekommenderade arrendatorn på det
Hvarför tog du den slarfven då?
i ro, inte arbeta i ro, förrän ni fått honom hit.
Derför att jag inte fick äta i ro, inte sofva
Du ville ha honom, derför att din bror ville bli af med honom, svärmor ville ha honom, derför att jag inte ville ha honom, guvernanten ville ha ho-
nom, derför att han var läsare, och gamla Margret, Derför blef han antagen; och hade jag inte tagit honom sutte jag nu på dårhus eller låge jag i fa-
derför att hon känt hans mormor ifrån barndomen
miljegrafven.
Emellertid, här äro hushållspengarne, och nålpengarne.
Räkningarne kan jag få sedan.
LAURA (niger).
på hvad du ger ut utom för hushållet?
Tack så mycket! -- Håller du också räkning
Det rör inte dig.
uppfostran får röra mig.
Ha herrarne fattat sitt beslut nu efter aftonens plenum?
Nej det är sant, lika litet som mitt barns
jag hade derför endast att meddela det åt den
Jag hade redan förut fattat mitt beslut, och
enda vän jag och familjen eger tillsammans.
skall inackorderas i stan och reser om fjorton dagar.
Hos hvem skall hon inackorderas om jag LAURA.
får fråga?
Hos auditören Säfberg.
Den fritänkarn!
Barnen skola uppfostras i fadrens bekännelse, RYTTMÄSTARN.
den frågan.
Och modren har ingenting att bestämma i
rätt i laga köp, och afträdt sina rättigheter mot att
Hon har sålt sin förstfödslo-
mannen drager försorg om henne och hennes barn.
Alltså ingen rätt öfver sitt barn?
gång, så lär man icke få igen den och ändå behålla pengarne.
Nej ingen alls!
Har man sålt en vara en
sammans besluta...
Men om både fadren och modren skulle till-
i stan, du vill att hon bor hemma.
Aritmetiska
Hur skulle det då gå.
Jag vill att hon bor
mediet blef att hon stannade på jernvägsstation, midt emellan staden och hemmet.
Detta är en fråga som icke kan lösas!
Då måste den brytas! -- Hvad ville Nöjd här?
Det är min yrkeshemlighet!
Som hela köket känner.
Godt, då bör du känna den!
FÖRSTA AKTEN. LAURA.
Jag känner den också.
Och har domen redan färdig?
Den är skrifven i lagen!
Det står icke i lagen hvem som är barnets fader.