Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 1862 & 1863. 1 Sami. 1 Afd. 5 Haft. 2 10 Bil. 2V.-0 i Ull Kongl. Majus Nåd.
Proy.
N:o 1, om Statsverket 1862. har dock det krig, uti hvilket fartygen blifvit använda, aldrig egentligen kunnat hänföras under benämningen af skärgärdskrig.
Men att denna åsigt omfattas af många inom Svenska Flottans Officers-Corps, ej osannolikt i följd deraf, att dem åligger att tillhöra Sjöförsvarets begge delar, bevisar just oljenligheteu af det system, som sedan Flottornas så kallade sammanslagning utbildat sig, att nemligen den hufvudsakligaste vigten borde läggas på den öfning till sjös, sorn är så ytterst magtpåliggande för vapnets andra del, och hvaraf följden blifvit, att så mångå inom denna personal icke gjort sig reda för skärgårdskriget och hvad dertill fordras, utan förblanda förmågan att föra sitt fartyg med den att föra kriget.
Kännedomen om det sednare torde nu snarare vara tt söka utom vapnet, och det sammanhang, sorn ett sådant krig, genom sin natur, eger med operationerna till lands, gör det ingalunda hvarken orimligt eller osannolikt, att man inom Arméens befäl skall kunna finna fullt kompetenta domare i denna fråga.
Desse torde finna obestridligt, alt en rätt insigt och skicklighet i skargårdskrigets förande kräfver sin egen man, och att denne väl behöfver alt deråt egna hela sin tid samt ett träget och allvarligt studium, så framt han vill deruti förvärfva den bildning och erfarenhet, som fordras för att han skall vara sitt värf fullt vuxen.
De skola sannolikt iifven bekräfta, att för Sjö-Artilleriet icke mindre än för Landt-Artilleriet, hvars strid också till stor del är att anse såsom ett positionskrig, är valet af position, då man får och kan välja, ingalunda för befälhafvaren det minst vigtiga.
Endast genom eftersträfvande af det fullkomligaste mål användas statens medel på ett samvetsgrann! sätt
För att ett vapen skall kunna utöfva sin fulla verksamhet fordras dessutom hos den personal, som skall sköta detsamma, icke allenast kunskaper och skicklighet i dithörande ämnen, utan äfven det förtroende och den tillgifvenhet derför, som utgör ett hufvudsakligt villkor för framgång.
I förra afseendet har redan blifvit nämndt huru förhållandet är. och någon förändring deri är ej att hoppas af de årliga öfningarna, så länge grunden till det felaktiga qvarstår uti nuvarande organisation af Flottans personal, hvilken i följd deraf, så i högre sorn lägre befattningar, kastas än till vapnets ena och än till dess andra del, ehuru dessa, snart sagdt. ej med hvarandra hafva någon annan gemenskap, än den för hvarje krigare, till lands eller vatten, nödiga kännedomen om handterandet af det honom anförtrodda stridsvapnet.
Beträffande det sednare förhållandet, eller behofvet af att ingjuta förtroende och kärlek för vapnet, så har, på ofvananförda giunder, det följda systemet icke varit mera ändamålsenligt, och ett fortgående på en sådan bana skulle derföre vara att bortslösa en vigtig del af våra försvarskrafter äfvensom de uppoffringar, Nationen derpå måste göra.» »Med hänseende till de många svårigheter,' som åtfölja hvarje förändring uti personalens organisation, hade önskvärdt varit, att ett lämpligt, af behofvet så högt påkallad t ordnande af vårt sjöförsvar derförutan kunnat vinnas, men vid närmare betraktande finnes lätt nog, att sådant är omöjligt; och då sak alltid i första Bil N:o 4 lill Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. N:o 1, om Statsverket 1862. tl rummet måste afses, samt icke allenast denna, utan äfven den personliga fördelen främjas genom ett bestämdt åtskiljande, bör ett sådant ock ske, om än verkställigheten icke kan cga rum på en gång och till fullo.
Någon annan utväg att bereda vapnets begge delar högsta möjliga tjenstbarhet finnes icke, än att lemna hvardera sin bestämda personal och att hos hvardera utbilda den duglighet, hvaraf den är i behof; och en förändrad organisation i denna rigtning måste således utföras.» »Vid den fördelning af nu till Sjöförsvaret hörande personal, som sålunda oförtöfvadt bör verkställas, åtminstone med hänsigt till tjenstgöring, möter icke något hinder för en, till användande i sammanhang med Landlförsvarets trupper, ifrågasatt och, med någon tillfällig inskränkning, af Sjöförsvars-Komitén tillstyrkt öfverflyltning af en del af nuvarande Båtsmanshåll, som i alla fail bör, tillsammans med beväring, blifva tillräcklig att förse Flottan i sin helhet med nödigt manskap; och större bör antalet icke vara, helst deraf endast ökas svårigheten att gifva manskapet nödig sjömannabildning.
Man måste visserligen alltid taga i betraktande, att, om å ena sidan manskapsstyrkan ej får vara mindre, än att den för alla behof blifver tillräcklig, den å andra sidan icke bör blifva så talrik, alt den icke kan erhålla nödig öfning och i följd deraf ej heller i behofvets stund kommer att motsvara hvad man trott sig ega rätt att of densamma förvänta.» »Sjöbeväringen fördelas enligt samma grund som Båtsmanskornpanierna, och i de delar af landet, der Båtsmans indelning eller rotering ej finnes, torde den anses böra för närvarande tillhöra Arméen.» »Kanonier- och Matros corpserne böra till sin styrka oförändrade bibehållas, den förra för del inre och den sednare för det yttre Sjöförsvarets eller de djupgående fartygens behof; likasom äfven Skeppsgosse-Corpsen och Marin-Regementet till nu ägande styrka, åtminstone tillsvidare.» »Flottans Under-Officers Corps anser jag ufven fortfarande behöfvas till oförminskadt antal, att efter behof emellan de olika delarna af vapnet fördelas.» »Yttre eller djupgående Sjöförsvaret.» »Huru den för denna del af Sjöförsvaret behöfliga personal tjenligast bör vara sammansatt, utredes bäst sedan frågan om beståndsdelarna af detta vapens materiel förut blifvit afhandlad» »Med den genomgripande förändring, som i afseende på denna materiel inträffat, hafva, såsom vanligt i dylika fall, de fordna benämningarne å fartygen förlorat sin egentlighet.
Indelningen i skepp, fregatter och korvetter passar ej mera, sedan grunden för denna fördelning upphört och alla de nya krigsfartygen föra eller komma att föra sina kanoner på eli batteri.
Om detta skall vara täckt eller 12 Bil.
Prop. N:o 1, om Statsverket 1S62. icke, är ock en fråga att afgöra, och fartygen skulle således blifva fregatter eller korvelter, så vida de ej helt enkelt skola kallas »Krigs-Angfartyg», såsom här efteråt sker, med tillägg af det antal kanoner, hvaraf bestyckningen utgöres» »En annan fråga af största \igt att bestämma är den förut antydda om hvad bestyckning bör å våra krigsångfartyg användas.
Med afseende på pundigtalel eller tyngden af den projektil, pjesen kastar, är väl gifvet, att detta bör vara det största och verksammaste, som ombord på fartyg kan med fördel begagnas och handteras.
Med hänseende deremot till antalet pjrser ombord på hvarje fartyg, så mäste detsamma bestämmas af de dimensioner å fartygen, som för våra farvatten anses mest passande, under iakttagande, att dessa med tillräckligt tjocka plåtar beklädda fartyg ovillkorligen mäste hafva egenskaperna af snabbhet och stadighet, samt att å dem få uppställas endast så många kanoner, som med lätthet och skyndsamhet kunna serveras
Af dessa fordringar blir sannolikt en följd, att fartygen ej komma att föra mera än kanske 12 å 16 kanoner; men ett dylikt fartyg, i allo utrustadt såväl till personal som materiel på bästa möjliga och tidsenligaste sätt, blir en krigsmachin af vida högre värde, än som hittills plägat tilldelas nämnde kanonantal.
Afven i afseende på kostnaden blir detta fallet, och Sverige bör derföre, åtminstone vid första uppsättningen, icke, så alt säga, taga för sig för mycket, helst jemväl en mindre materiel af den fullkomliga beskaffenhet, som åsyftas, blir, jemnförd med andras, ganska verksam, och kostnaderna för densamma, hvilka oundgängligen måste på kort tid bestridas, rätt betydliga.
Efter ofvanuppgifna kanonantal antages nemligen, att för denna del af Sjöförsvaret skulle erfordras 6 ä 8 krigsångfartyg, antalet beroende på de ombord på desamma använda kanoners vigt och pundigtal, samt dessutom 4 st. stora Segelkorvetter, försedda med ångkraft; till exercis, längre resor under fredstid och transporttjenst under krig, jemte 2 mindre fartyg till öfning af skeppsgossar och jungmän.
De seglande fartygen finnas, med nödig förändring, om så erfordras, att tillgåoch böra de dertill tjenliga för ändamålet dels förändras och dels oförändrade bibehållas.» »Kostnaden för den ifrågavarande nya materielen i sin helhet, hvars underhåll dock kan antagas komma att jemförelsevis fordra ringa utgift, uppgår visserligen, enligt de af Komitén för afgifvande af förslag till Sjöförsvarets tidsenliga ordnande uppgjorda och, så vidt nu låtit sig göra, noggranna beräkningar, till en summa af 20,000,000 Rdr Rmt; men frågan gäller också ingenting mindre, än att anskaffa en till alla delar ny Flotta.
Andra Stater hafva att gå samma väg, och Sverige bör åtminstone deruti finna sig bättre lottadt än de, att det både eger de yppersta mäterialier och i det hela kan af förändringen förvänta den fördel, att landets försvar i följd deraf mera betryggas.
Att något mindre, än här blifvit uppgifvet, icke kan för Sverige ifrågakomma, så framt det vill bibehålla sin sjelfständighet och andra nationers aktning, är emellertid lika tydligt, som att de uppoffringar, landet måste derför underkasta sig, blifva ganska ansträngande.
N‘o 1, om Statsverket 1862. 15 Förbemälde
Komités underdåniga betänkande med dervid fogade bilagor, hvartill jag utbeder mig ali i underdånighet få hänvisa, ådagalägger fullständigt den nuvarande materielens beskaffenhet och ställningen i öfrigt; och måste derigenom blifva klart för en hvar, att skyndsam åtgärd för åvägabringande af förbättringarna är af nöden.
Först och främst måste dock det Yttre Sjöförsvarets materiel upphjelpas från dess nuvarande otillfredsställande skick.
RIKETS STÄNDERS #HStt2ttXX«<D3KlBIiriD32Il&£t3
V mb et s- Ber ät t else för åren 1844 och 1845. ö®©CåC)©Ciil, 1846. P. A. Nobstedt &
Söner, Kongl. Boktryckare. ;\f Rikets Höglofl.
Ständer vid sistförlidna, år 1844 började, urtima Riksdag å nyo förordnad att vara Deras Justitie-ombudsman, fullgör jag nu mitt åliggande, enligt Regeringsformen och Rikets Ständers för nämnda Embete fastställda Instruktion, att genom trycket allmängöra en berättelse angående einbetsförvaltningen, omfattande begge åren 1844 och 1845.
De tillförne emellan riksdagarne meddelade berättelser, äfvensom de, vid hvarje riksdags början, till Rikets Ständer framlagda allmänna redogörelser, hvilka i föreskrifven ordning varit för allmänheten tillgängliga, hade Embetets innehafvare tillåtit sig att jemväl öfverlemna till Konungens Statsråds och Högsta Domstols Herrar Ledamöter, till Kongl. Hofrätterna och åtskilliga andra Domare samt till Kongl. Kollegierna, Konungens samtliga Befallningshafvande och Domkapitlen; Efter erhållen kännedom hvarom och uppå särskild under ofvannämnda riksdag väckt motion, Rikets Ständer, hvilka ansett det vara af nytta för samtlige så väl lägre som högre
Domstolar att taga kännedom om hvad nämnde berättelser innehölle, helst sådant borde i sin mån bidraga till enhet i lagskipningen, funnit godt förordna, att de embetsberättelser, som dädanefter blefvo från trycket utgifna, borde ej allenast, på sätt hittills skett, tillställas Öfverdomstolarne och de allmänna Embetsverken, utan äfven tillsändas hvarje ordinarie Domare å landet, samt hvarje Stads Domstol.
I öfverensstämmelse härmed kommer utdelning af denna berättelse att äga rum; hvarvid och då anledningen till Rikets Ständers omförmälda förordnande lärer få hämtas ifrån de förut afgifna embetsberätteisernas innehåll, det äfven torde vara tillbörligt underrätta derom, alt dessa äldre embetsberättelse!’, så vidt återstående exemplar deraf äro i Embetets arkiv att tillgå, skola tillhandahållas de ordinarie Domare å landet och de Domstolar i Stä - 4 derna, hvilka i sådant afseende sig anmäla och sjelfva vilja 0111 hand linga niesuttagande och afhämtning draga försorg.
O O ö ö Lagskipningen och andra offentliga Myndigheters förhandlingar, hvarå en allmän tillsyn skolat iakttagas, hafva visserligen äfven under de sednast förflutna tvänne åren, företett sådana förhållanden, som bort utgöra föremål för anmärkningar af flerfaldig art, hämtade ej mindre ifrån egna forskningar, än ock ifrån enskildes angifvelse!’ och klagomål; men då största antalet af de på det sednare sättet inledda funnits obefogade eller genom vederhöraudes afgifna förklaringar vederlagda, och jemväl många af de på förstnämnda sält yppade dels kunnat, genom infordrade upplysningar, nöjaktigt utredas, dels ock blifvit af vederbörande till riktigheten erkända och sålunda till framtida efterföljd beredda, qvarstår ett jemförelsevis ringa antal af dessa anmärkningar, som påkallat anställande aflaga åtal; till hvilken sedan flera år tillbaka fortfarande minskning äfven bidragit samma omständigheter, som i berättelsen för åren 1840 och 1841 äro omförmälda.
Innan jag öfvergär till de af min embetsåtgärd beroende ärenden rörande offentliga myndigheter och deras förfaranden, anser jag mig böra meddela underrättelse om slutliga utgången af de tvänne emot enskilda personer anställda åtal, hvarom i embetsberättelse!! för åren 1842 och 1843, pag. 117 och 120 förmäles.
Sedan nemligen Kongl. Svea Hofrätt, genom särskilda utslag den 3 Februari 1843 angående assessoren Jacob Dubbe och den 28 Oktober 1842 angående bandfabrikören T. Hirsch Hirschson, dömt desse personer, hvilka, den förre år 1840 och den sednare år 1841, uti besvärsskrifter till Stockholms Stads Bevillnings Pröfningskommitlé, skrif vi t vanvördligt och missfirmande emot Taxeringskommittéens Ledamöter, att derför hvar för sig böta femtio daler silfvermynt, med sexton Ridr 32 sk. banko och sin förgripelse inför Stockholms Kämnersrätt offentligen afbedja, med stadgande tillika, hvad Hirsch beträffar, att han, vid bristande tillgång till böterna, skulle i stället hållas i tre veckors fängelse; hade hos Kongl. Maj:t underdåniga besvär öfver Kongl. Hofrättens berörde utslag blifvit af de sakfällde anförda, och Hirsch derjemte i underdånighet sökt, att Kongl. Maj:t af gunst och nåd täcktes eftergifva den offentliga afbönen.
Beträffande således vidare dessa hos Kongl. Maj:t fullföljda mål; så är, i anseende till assessoren
Dubbes under liden timade död, hans besvärstalan ansedd såsom förfallen och derföre utan pröfning lemnad; hvaremot, angående Hirsch, uppå hans underdåniga besvärs- och böneskrift, Kongl. Maj;t, medelst utslag den 13 Juni 1845, Sig utlåtit och funoit hvarken skäl vara anfördt, som kunde verka ändring i Hofrättens öfverklagade utslag, eller anledning förekomma att den sökta nåden bevilja.
På sätt nyssnämnda berättelse, pag. 55 och följande, gifver vid handen, hade, i följd af milt förordnande, Advokatfiskals-embelet i Kongl. Götha Hofrätt emot borgmästaren i Alingsås Haldan Unger, anställt åtal, för denne sistnämndes förfarande i afseende å en till kronohäktet derstädes inkommen person, vid namn Börje Nilsson från Stenshult, hvarom Kongl.
Hofrätten, genom utslag den 13 Oktober 1842, sig utlåtit och, då borgmästarens åtalade, under målets utförande upplysta, tillgöranden borde läggas honom till last såsom embelsfel af särdeles svår beskaffenhet,' derför, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, dömt honom att under sex månaders tid varda skiljd från sitt innehafvande borgmästare-embete med dertill hörande löninkomster och förmåner, samt utgifva ersättning till Kongl. Majrt och Kronan för den häktades underhåll längre tid än vederbort och till denne för hans obehöriga lidande.
Uppå de häröfver hos Kongl. Majit af borgmästaren Unger i underdå nighet anförda besvär, är Kongl.
Majlis med Dess Högsta Domstol beslutade utslag under den 4 Februari 1845 meddeladt, af innehåll, att Kongl. Majit funnit skäl ej vara anfördt, som kunde verka ändring i öfverklagade utslaget; om hvilket slut, efter hvad Högsta
Domstolens protokoll för berörde dag innehåller, de tillstädes varande Ledamöter, Herrar Justitieråden , nu mera Presidenten Isberg, Bredberg, Nyblaeus, Nordenstolpe, Grefve Snoilsky, Grefve G. A. Sparre och af Rolén sig förenat.
6 Slutligen och då sedermera borgmästaren Unger i underdånighet sökt att af gunst och nåd varda från det honom ådömda ansvar förskonad, har Kongl. Maj:t, i utslag den 11 sistlidne Augusti, förklarat
Sig icke finna anledning alt den sökta nåden bevilja.
I samina berättelse, pag. 96 och följande, förmäles, huruledes en tillförordnad domhafvande i Listers Härad af Blekinge län, häradshöfdingen M.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, till hvars upptagande åtalade embetsförbrytelserna hörde och som ägde att saken i hela dess vidd slutligen afdöma, medelst utslag den 30 Oktober 1843 sig yttrat och, under åberopande af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken och 8 kap. 3 § Missgerningsbalken, ansett Bergqvist, genom sitt förfarande i honom anförtrodt embetsärende, hafva gjort sig ovärdig att dädanefter i domarevärf begagnas, och derjemte dömt honom att, för förfalskningsbrott, mista äran och böla tjugusex R:dr 32 sk. saint gälda ersättning ej mindre till de flera personer, som genom hans åtgärder blifvit lidande, än ock till Kongl. Maj:t och Kronan för underhåll, längre
Lid än vederbort, åt dem ibland dessa personer, sorn varit häktade.
Vid pröfning af denna sak, i anledning af Bergqvists underdåniga besvär, har Kongl.
Sig finna besväranden ej hafva anfört skäl, som kunde verka ändring uti det af honom ofveiklagade utslag; detta, eldigt Högsta Domstolens protokoll för nyssnämnde dag, beslutadt af då närvarande Herrar Justitieräden Themptander, Bredberg, Engelhart, Backman, Grefve Snoilsky, Grefve G. A. Sparre, och af Role'n. Berättelsen upptager vidare, pag. 81 och följande, ett af mig förordnadt, inför Kongl. Svea Hofrätt af Advokalfiskals-embetet derstädes ulfördt åtal, angående det emot häradshöfdingen i Jemtlands norra domsaga Johan Montelius augifna förfarande, att hafva för åtskilliga af honom, å Rödöns Häradsrätts vägnar, utfärdade fastebref beräknat och tagit högre lösen, än gällande 7 Expeditionstaxor stadgade; för hvilket, med företedda handlingar äfven bekräftade, förfarande bemälda Kongl. Hofrätt, genom utslag den 23 Januari 1844, pä anförda grunder samt under åberopande af Expeditionstaxorna den 17 Maj 1801 och den 15 Maj 1821, tillika med Kongl.
Förordningen deri 3 December 1812, ålagt häradshöfdingen att till vederbörande återbära hvad han för ifrågaställda fastebref utöfver rätta lösen fordrat och uppburit, så oek att böta sexton Rrdr 32 sk. banko; deröfver hos Kongl. Maj:t underdåniga besvär af häradshöfdingen Montelius blifvit anförda.
Majit, efter målets föredragning i Dess Högsta Domstol, medelst utslag den 18 Februari innevarande år, Sig utlåtit och funnit, skäl icke vara anfördt, som i Hofrättens öfverklagade utslag kunde verka ändring; uti hvilket domslut, såsom Högsta
Domstolens protokoll för nyssnämnde dag upplyser, Herrar Justitieräden Themptander, Engelhart, Nordenstolpe, Gref ve Snoilsky, Grefve G. A. Sparre och Schmidt deltagit och sammanstämt.
Enligt hvad af meranämnda Berättelse, pag. 68 och följande, inhämtas, hade Konungens Befallningshafvandes i Westerbottens län meddelade förordnande, att den, genom Kongl. Svea Hofrätts utslag den 19 Juli 1839, Catarina Larsdotter i Fjällstugan, för tvefaldt hor, ådömda bestraffning af tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd icke skulle få verkställas förr än ett år förflutit från det hon i början af November 1838 framfödt barn, gifvit anledning till åtal emot Vederbörande inför bemälda Kongl. Hofrätt, som, medelst utslag den 11 Oktober 1842, enär Hofrättens utslag af år 1839 icke, såsom vederbörande likväl velat tyda det®), innehöll stadgande om ett sådant uppskof med den sakfälldes bestraffning, hvadan ali verkan af Underrättens förut i berörde hänseende lemnade föreskrift förfallit, vid detta förhållande och uppå i öfrigt andragna skäl samt under åbero - *) Detta Utslag upptager, såsom vanligt, uti inledningen eller den så kallade rubriken, innehållet af Underrättens beslut, deri äfven slutligen förekommer föreskriften om uppskof med bestraffningen; Men Hofrätten uppfattar sitt eget domslut sålunda, att Hofrätten, ’’med Häradsrätten, funne Catarina Larsdotter för sitt brott böra, jemlikt de af bemälde
Rätt i denna del åberopade lagens rum och Kongl.
Författningar, undergå fängelse vid vatten och bröd i tjuguåtta dagar, samt enskildt skriftas och aflösas;” Varande Hofrättens utslag öfversändt till Konungens Befallningshafvande, för att, såsom dermed följda skrifvelsen omförmäler, vederbörande kungöras och i laga ordning till verkställighet befordras. pande af 1 kap. 12 §.
Rättegångsbalken, dömt Landssekreteraren i ofvannämnde län att, för det olagligen förordnade uppskofvet, böta femtio daler silfvennjnt med 16 R:dr 32 sk. banko samt ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för den sakfälldes underhåll i häktet under uppskofstiden med 12 R:dr 4 sk.
Domstolen beslutade utslag under den 10 September 1844 meddeladt, alt ehuru den uti Förordningen den 10 April 1810 lemnade föreskrift angående uppskof med verkställande af fängelsestraff med vatten och bröd å qvinna, som med lägersmål sig försett, icke bort tillämpas i fråga om ofvannäomde, Catarina Larsdotter ådömda bestraffning, och Hofrättens utslag af den 19 Juli 1839 således bort, såsom Hofrätten i dess sednare beslut antagit, till verkställighet befordras; likväl och då klaganden utaf uppställningen af Hofrättens förstberörde utslag kunnat äga anledning till åtalade förfarandet, funne Kongl.
Maj:t skäligt alt, med ändring af öfverklagade utslaget, förklara, alt hvad emot klaganden blifvit anmärkt, ej varit af den beskaffenhet, att ansvar eller ersättningsskyldighet derför borde klaganden ådömas.
Deltagande i detta domslut och derom ense, voro, enligt Högsta Domstolens protokoll samma dag, Herrar Justitieråd en Stråle, nu mera Presidenten Isberg, Nyblaeus, Engelhart, Grefve Snoilsky och Grefve C. Sparre.
Under granskning af inkomna fånglistorna från länshäktet i Malmö för fjerde qvartalet 1842 samt första och andra qvartalen 1843 inhämtades bland annat, att, efter det qvinspersonen Sophia Charlotta Höckert blifvit af Rådstugurätten i nämnde stad den 5 November 1842 dömd att för förfalskningsbrott mista äran och böta tretton R:dr 16 sk. banko eller vid bristande bötestillgång undergå tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilket beslut Kongl. Hofrätten, hvars pröfning det är vordet undersläldt, genom utslag den 28 i samma månad, gillat, verkställigheten af berörde fängelsestraff vid vatten vatten och bröd, hvartill Höckert i saknad af böter skolat befordras, blifvit uppskjuten lill den 29 April 1843, utan annan uppgifven anledning, än den i fånglistan för nästförutgångne Januari månad anförda: ”att den sakfällda medhade spädt dibarn.”
Vid sådant förhållande och då lagen i 3 kapitlet 6 § Straffbalken innehölle det allmänna stadgande, att kroppsplikt, ådömd häktad qvinna, sorn är hafvande, ”må uppskjutas sex veckor efter det hon födt häfver, ” deraf äfven måste följa, att uppskof längre tid, än den sålunda bestämda, icke borde äga rum, så vida ej fortfarande sjuklighet eller andra omständigheter dertill föranledde, och Kongl. Förordningen den 10 April 1810 angående mildring i straffet för lägrad qvinna och uppskof med bestraffningen för lägersmålsbrolt, om än denna för specielt fall stiftade lag, utan erinran deremot, kunde tjena till efterrättelse äfven för andra fall, der sakfälld qvinna befunnes på fri fot, likväl destomindre borde tillämpas, när hon vore häktad, som sådant icke kunde förenas med lagens ofvan anförde allmänna bud, hvilket ostridigt afsett att förekomma den sa k fä 1
Idas lidande genom uppskof med bestraffningens verkställighet en längre tid under fortfarande häkte, ville det synas, som Höckert, hvilken, enligt antekning i fånglistan för Augusti månad 1842, redan den 22 i samma månad fram föd t barn, skulle hafva längre tid, än vederbort, i häktet fått afbida verkställighet af den henne ådömda bestraffning, derigenom henne tillskyndats otillbörligt lidande, samt Staten åbragts onödig kostnad medelst Höekerts underhåll.
Öfver hvad sålunda blifvit anmärkt och uti aflåten skrifvelse den 20 Mars 1844 meddeladt, afgaf Konungens befallningshafvande i Malmöhus
Län under den 18 derpåföijde