Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då det element, i hvilket de lefva, ytan af snön närmast stranden, otaliga gånger under vintern blir ytterligare afkyldt ett par tiotal Lysande krustacé från Mosselbay.
Metridia armata A. Boeck. 1.
En hona, 12 ggr förstorad. 2. ena foten af andra paret.
grader, så synes det vara föga sannolikt, att dessa små djur lida något men genom att någon tid utsättas för en köld af –20° till –30°, ett ganska märkligt förhållande, då de inom sin organism helt säkert icke ega något medel att höja den inre kroppsvärmen nämnvärdt öfver det omgifvande mediets temperatur.
Vid Pitlekaj sågo vi dessa djur icke, men ett likartadt fenomen, ehuru i mycket mindre skala, iakttog löjtnant Bellot10 under en slädfärd i Polar-Amerika.
Han trodde, att ljuset uppkom genom förmultnade organiska ämnen.
Sedan tschuktscherna talat om för oss, att en utmärkt smaklig svart fisk skulle förekomma i den från hafvet helt Reitinacka.
och hållet afstängda, om vintern bottenfrusna sötvattenslagunen vid Jinretlen, företogo vi en utfärd dit den 8 juli.
Våra vänner på tältplatsen voro genast till reds att hjelpa oss, i synnerhet qvinnorna Aitanga och den tolfåriga, något bortskämda Vega-favoriten Reitinacka.
De sprungo som yra och lekfulla barn af och an för att ställa nätet i ordning och anskaffa allt hvad som erfordrades för fisket.
Vi hade från fartyget medfört ett 9 meter långt och 1 meter djupt nät.
I dess öfre kant voro flöten anbragta, på den nedre fastbands en lång stång, vid hvilken fästades fem käppar, hvarmed stången ett stycke från stranden sänktes till lagunens botten.
Några i det kalla vattnet vadande infödingar framsköto derpå nätet mot land med käpparne och stången, som lätt gled fram öfver den gräsbevuxna sjöbottnen.
För att hindra fisken att simma undan vadade qvinnorna på sidorna om nätet med högt uppskörtade päskar, skrikande och stojande samt då och då stannande för att genom en våldsam darrning gifva till känna, att vattnet var mycket kallt.
Utbytet blef rikligt.
Vi fingo i hundratal en svart, för oss alldeles okänd fiskart, af en typ, som man snarare skulle väntat finna i eqvatorialtrakternas sumpar, än här uppe i norden.
Fisken kördes i en hundsläde till fartyget, der den blef dels för zoologens räkning spritlagd, dels stekt, ej utan protest från vår gamle kock, som tyckte, att den svarta, slemmiga fisken såg märkeligt otäck och stygg ut.
Men tschuktscherna hade rätt: det var en verklig läckerhet, till smaken i viss mån liknande ålen, ehuru finare och köttigare.
Dessa fiskar voro för öfrigt seglifvade som ålar.
Efter att hafva legat 1½ timme i luften, simmade de nämligen, om man lade dem i vatten, lika raskt omkring som förut.
Huru denna fiskart tillbringar vintern, är mera gåtfullt än insekternas vinterlif.
Lagunen har nämligen intet utlopp och synes helt och hållet bottenfrysa.
Den vattenmassa, som om hösten funnits i lagunen, låg derför ännu till större delen qvar som ett osmält och ej lossnadt islager, hvilket var täckt med ett flere fot högt lager af flödvatten, som öfversvämmade de närliggande gräsmarkerna.
Det var i detta flödvatten, som fisket egde rum.
Efter hemkomsten har Jinretlen-fisken blifvit undersökt af professor F. A.
Smitt i Stockholm, som om densamma i ett för Vetenskapsakademien hållet föredrag meddelat, att den tillhör en ny art, åt hvilken prof. Smitt gifvit namnet Dallia delicatissima.
En mycket närstående form förekommer på Alaska och har benämnts Dallia pectoralis Bean.
För öfrigt äro dessa fiskar närbeslägtade med hundfisken (Umbra Krameri Fitzing), som träffas i Neusiedler- och Platten-sjöarna och i grottor och andra vattenfylda underjordiska håligheter i södra Europa.
Märkvärdigt är, att Hundfisk från Tschuktsch-halfön.
Dallia delicatissima Smitt. ½ af nat. storl.
den europeiska arten anses som oätbar och till och med betraktas med sådan vämjelse, att fiskare bortkasta den, så snart den blifvit fångad, emedan de anse den giftig och frukta, att deras öfriga fiskar skola förderfvas genom beröring med densamma.
De anse sig också förnärmade, om man begär hundfiskar af dem.11 Hade vi haft reda derpå, så skulle vi nu ej kunna intyga, att Dallia delicatissima Smitt verkligen förtjenar sitt namn.
I början af juli blef marken nästan snöfri, och vi kunde nu göra oss ett begrepp om huru sommartiden den trakt såg ut, der vi tillbragt vintern.
Den var just ej intagande.
Längst i söder höjde sig landet med terassformiga afsatser till ett berg, af oss kalladt Taffelberget, hvilket visserligen var temligen högt, men icke genom några branter eller djerfva klipputsprång gaf något bidrag till en sådan pittoresk landskapsram, som sällan saknas på de delar af Spetsbergen, Grönland och nordliga delen af Novaja Semlja, som jag besökt; södra Novaja Semlja har åtminstone på de flesta ställen branta pittoreska strandklippor.
Om jag undantager bergudden vid Jinretlen, der en af korpar bebodd klippa stupar ned i hafvet, och några längre in vid Koljutschin-vikens strand belägna klippor, utgjordes hafsbandet i det omedelbara granskapet af vår öfvervintringsplats öfverallt endast af en låg strandsluttning, bildad af grof sand.
Ofvanpå denna sand, som alltid var frusen, framgick, parallelt med stranden, en 50 till 100 meter bred vall eller dyn af fin, om sommaren icke vattendränkt och om vintern derför ej heller af is hopbunden sand.
Det är på denna vall, som tschuktscherna uppföra sina tält.
Märken efter dem träffar man nästan öfverallt, och vallen är derför allestädes beströdd med sönderbrutna redskap och lemningar efter fångsten.
Ja, man kan utan öfverdrift säga, att Sibiriens hela nordöstra ishafskust är kantad med ett band af sopor och affall af allehanda slag.
Grofsanden, som underlagrar dynen, är såsom sagdt ständigt frusen, på det ringa lager när, som om sommaren upptinar.
Det är här som Sibiriens »frostformation» börjar, d.v.s. det ständigt frusna jordlager, som med vissa afbrott utbreder sig från Ishafvet långt söder ut, ej allenast under den skoglösa tundran, utan äfven under härliga skogar och odlade åkerfält12.
Rätteligen börjar dock den frusna jorden ett stycke från stranden under hafvet.13 Vid kusten utgöres nämligen bottnen ofta af hårdt frusen sand, »berghård sand», såsom draggarena plägade inberätta.
Frostformationen i Sibirien innehåller sålunda ej allenast terrestra utan äfven marina bildningar jemte rena klara islager, dessa senare bildade i flodmynningar eller smärre sjöar, derigenom att det bottenfrusna vattendragets is om våren blifvit täckt med ett slamlager tillräckligt tjockt att skydda isen för smältning under sommaren.
Den frusna hafsbottnen tyckes åter hafva bildats derigenom, att den af floden nedsköljda sanden varit omgifven af och vid sjunkandet fört med sig något vatten från de uppvärmda, men föga salta ytlagren.
På hafsbottnen har den sålunda med saltfritt, vid 0° frysande vatten omgifna sanden mött ett salt vattenlager, hvars temperatur varit 2° till 3° under 0°, till följd hvaraf sandkornen frusit hårdt tillsammans.
Att det kan tillgå på detta sätt, derom fingo vi direkt bevis, då vi om våren från Vega nedsänkte djurkroppar för att skeletteras af de kräftdjur, som vimlade på hafsbottnen.
Om den här och der genombrutna säck, i hvilken skelettet nedsänktes, först fick fylla sig med det föga salta vattnet från ytan och derpå hastigt sjunka till bottnen, så var densamma, då den om en eller ett par dagar upptogs, fyld med is, som hindrat kräftdjuren att åtkomma köttet.
Vi hade redan beslutit öfvergifva detta beqväma rengöringssätt, då jag lyckades finna ett medel att undvika olägenheten; detta vans nämligen derigenom att man, då säcken befann sig ett stycke under ytan, drog den häftigt af och an, så att det deruti Krabba från hafvet norr om Beringssund.
Chionoecetes opiilo Kröyer. ½ af nat. storl.
medförda ytvattnet aflägsnades.
Frusen lera och gyttja tyckes ej förekomma på Ishafvets botten.
Djurlifvet på den frusna sanden var temligen fattigt, men alger förekommo här, om ock i ringa mängd.
Innanför stranden vidtager ett slättland, betäckt med vidsträckta laguner och en mängd mindre sjöar.
Om vårtiden är detta område så vattendränkt och så genomkorsadt af djupa strida snöbäckar, att det är svårt, ofta omöjligt att komma fram öfver detsamma.
Strax efter snöns försvinnande hade i alla fall en mängd foglar slagit sig ned derstädes.
Lappsparfven hade letat upp en från den sanka marken framskjutande tufva för att i den anlägga sitt vackra, med tak försedda bo, i granskapet hade vadarne lagt sina ägg, vanligen omedelbart på den vattendränkta mossan utan spår till rede, och på tufvor, som voro helt och hållet omgifna af vårflödet, träffade man ägg af lommar, alfoglar ejdrar och gäss.
Redan under vår härvaro rann vattnet så hastigt undan, att ställen, som ena dagen varit täckta med en vattenspegel, öfver hvilken en grundgående båt kunnat ros fram, den andra dagen voro förvandlade till våta sumpiga marker, skylda af gul gräshalm från det föregående året.
Mångenstädes hade grässvålen blifvit af isen uppryckt och bortförd, hvarigenom svarta, af skarpa räta linier begränsade öppningar i gräsvallen uppstått, fullkomligt liknande nyss afverkade ställen i en torftägt.
Om sommaren måtte här finnas gröna ängsmarker, täckta med temligen högt gräs, men vid vår afresa hade växtligheten ännu ej hunnit någon synnerlig utveckling, och få voro de blommor, som då kunde upptäckas.
Jag förmodar dock, att äfven här en vacker arktisk blomsterverld framspirar, om ock, till följd af kustlandets för nordanvindarne blottade läge, fattig i jemförelse med växtligheten i skyddade dalar uti det inre af landet.
Der finnas äfven temligen höga buskar, medan deremot trädrepresentanten vid
Pitlekaj utgjordes endast af en låg, längs marken krypande videart.
Träd från Pitlekaj.
Salix arctica Pallas. nat. storlek.
Vi fingo dock ej se ens denna »skog» fullt löfbeklädd.
För att full sommarvärme skall inträda, behöfves det väl äfven här, att isen skall bryta upp, och denna efterlängtade stund tycktes ännu vara långt aflägsen.
Isen blef visserligen i början af juli snöfri, och dervid minskades den issörja och det flödvatten, som under de föregående veckorna varit samladt på dess yta och gjort det ganska svårt att från fartyget gå i Land.
Nu kunde man åter temligen torrskodd och på en hård blå isyta göra utflygter i fartygets granskap.
Man fick dock vara försigtig.
De forna springorna hade mångenstädes af det nedrinnande flödvattnet vidgats till större eller mindre öppningar, och der ett tunnt svart föremål – litet grus, bleckbitar från konserv burkar o.s.v. – legat på isen, hade bildat sig runda hål, liknande de sälhål, som jag om våren efter snösmältningen sett blottade på isen å Spetsbergens fjordar.
För öfrigt var isens styrka nästan oförändrad, och ännu den 16 juli hade man kunnat köra en tungt lastad parsläde från fartyget till stranden.
Den 17 lossnade ändtligen årsisen närmast land, så att en vidsträckt landrening uppstod.
Men grundisarne voro orubbade, och mellan dessa låg äfven årsisen fortfarande så fast, att alla voro ense derom, att minst fjorton dagar ännu skulle åtgå, innan utsigt fans till befrielse.
Då ren-tschuktschen Jettugin den 16 kom om bord och med anledning af den hvalbensinsamling, hvarmed vi några dagar förut varit sysselsatta, berättade, att ben af mammut fans vid hans tält, och att en mammutbete stack upp ur den af vårvattnet utskurna branten af en å, som flyter från Taffelberget till
Riraitinop, tvekade jag derför ej att begifva mig å stad på en utflygt till nämnda ställe.
Frånvaron från fartyget var beräknad till fem eller sex dagar.
Det var min afsigt att i en stor skinnbåt, tillhörig Notti, färdas uppför elfven till det ställe, der mammutbeten fans, och att derifrån till fots fortsätta till Jettugins tält.
Jettugin försäkrade, att elfven var tillräckligt djup för den plattbottnade båten.
Men när vi färdats ett stycke inåt landet, visade det sig, att elfven, under den dag, Jettugin tillbragt på fartyget, betydligt utsinat.
Så viss var jag emellertid, att is-stängslen ännu på lång tid icke skulle öppnas, att jag genast efter återkomsten från den med anledning häraf misslyckade utflygten vidtog anordningar till en ny utfärd för att med andra fortskaffningsmedel nå målet.
Under sysselsättningen härmed förflöt förmiddagen den 18 juli.
Vi satte oss vid vanlig tid ned vid middagsbordet, utan aning om att stunden för vår förlossning nu var inne.
Under middagen märktes plötsligt, att fartyget kom i en svag gungning; Palander rusade upp på däck, såg att isen var i rörelse, lät elda på maskinen, som länge sedan blifvit, i förväntan på denna stund, iordningstäld, och två timmar derefter, den 18 juli kl. 3 t. 30 min. e. m., var Vega flaggbeprydd under ånga och segel åter på väg mot målet.
Vi funno nu, att en fullkomligt isfri spricka uppstått mellan fartyget och det öppna vattnet närmast stranden, hvarjemte isfälten vester om vår grandis skjutit längre ut till sjös, så att strandreningen vidgats nog långt för att lemna tillräckligt djupt farvatten åt Vega.
Kursen stäldes först mot NV för att kringgå de närmast oss belägna drifisfälten, derpå längs kusten mot Beringssund.
På höjden vid Jinretlen stodo, då vi ångade förbi, byns män, qvinnor och barn mangrant församlade, blickande utåt hafvet på den eldhäst – tschuktscherna skulle kanske säga eldhund eller eldren – som för alltid förde vännerna från de långa vintermånaderna bort från deras kalla, kala strand.
Om de verkligen, såsom de ofta lofvat, vid vår bortresa fälde tårar, kunde vi ej se från det afstånd, som nu skilde oss från dem.
Men nog kan det hända, ett vildens lättrörda sinne förledt dem dertill.
Säkert är, att hos mången af oss skilsmessans vemod blandade sig i de känslor af stormande glädje, som nu genomilade hvarje Vega-mans bröst.
Vega mötte ej mer några ishinder på sin väg mot Stilla hafvet.
Serdzekamen passerades natten mot den 19 kl. 1 t. 30 min. f. m. under tjock dimma, som hindrade oss att tydligt urskilja landkonturerna.
Man kunde ofvanom dimbanken vid horisonten endast se, att denna i den sibiriska ishafsfartens historia berömda udde upptogs af höga berg, söndersplittrade, liksom bergen öster om Björn-öarna, i ruinlika jettemurar och pelare.
Hafvet var spegelblankt och nästan isfritt, en och annan hvalross stack upp sitt af dimman vidunderligt förstorade hufvud i fartygets granskap, massor af sälar summo kring oss, och skaror af foglar, hvilka förmodligen häcka på Serdzekamens branta klippor, omsvärmade fartyget.
Från hafsbottnen upphemtade trawlnätet upprepade gånger en synnerligen rik skörd af maskar, mollusker, kräftdjur m. m.
En zoolog hade här haft ett rikt arbetsfält.
Dimman fortfor, så att vi å andra sidan om Serdzekamen förlorade all landkänning, tills den 20 på morgonen mörka höjder åter började skymta fram.
Det var bergstopparne vid Asiens östra udde, Ostkap, ett mindre lämpligt namn, som jag på kartan utbytt mot namnet Kap Deschnew efter den djerfve kosack, som för 230 år sedan första gången kringseglade densamma.
Klockan 11 f. m. voro vi midt i det sund, som förenar Norra Ishafvet med Stilla Oceanen, och härifrån helsades från Vega den gamla och den nya verlden med flaggning och svensk salut.
Ändtligen var alltså det mål nådt, för hvilket så många nationer sträfvat, allt sedan sir Hugh Willoughby, under kanonsalut och hurrarop från de högtidsklädda matroserna, i närvaro af en otalig jublande menniskoskara, år 1553 segerviss inledde nordostfärdernas långa rad.
Men, såsom jag förut nämnt, blefvo förhoppningarna grymt svikna.
Sir Hugh och alla hans män omkommo som banbrytare för Englands sjöfart och för färderna på det isfylda haf, som i norr begränsar Europa och Asien.
Otaliga andra sjöexpeditioner hafva sedan dess beträdt samma väg, alltid utan framgång och oftast med uppoffring af fartyg och många käcka sjömäns lif och helsa.
Nu först, efter förloppet af 336 år och sedan de fleste i sjösaker förfarne män förklarat företaget omöjligt, har nordostpassagen ändtligen blifvit verkstäld.
Detta har, tack vare våra örlogsmäns och deras befäls ordningssinne, nit och duglighet, skett utan uppoffring af ett enda menniskolif, utan sjukdom bland deltagarne i företaget, utan ringaste skada på fartyget och under förhållanden, som visa, att samma sak de flesta, kanske alla år kan göras om igen på några få veckor.
Det må förlåtas oss, om vi under sådana förhållanden med stolthet sågo vår blågula flagga höja sig till masttoppen och hörde den svenska saluten i det sund, der den gamla och den nya verlden räcka hvarandra handen.
Visserligen behöfves den väg, der vi färdats fram, ej mer såsom en handelsväg mellan Europa och Kina.
Men det har förunnats denna och de närmast föregående svenska expeditionerna att öppna en ocean för sjöfart och att åt nära hälften af en verldsdel skänka möjlighet till sjöförbindelse med verldshafven.
Tschuktschernas historia, kroppsbeskaffenhet, lynne och lefnadsvanor.
Sibiriens nordkust är numera, med undantag af dess vestligaste och östligaste del, i bokstaflig mening en obygd.
I vester utskjuter mellan Obs mynningsvik och södra delen af Kara-hafvet halfön Jalmal, hvilken genom sitt aflägsna läge, sina gräsrika slätter och fiskrika floder tyckes utgöra de nutida samojedernas jordiska paradis.
Några hundra familjer tillhörande detta folk kringströfva här med talrika renhjordar.
Om vintern draga dessa sig till det inre af landet eller söder ut, och kusten lär då vara obebodd.
Enahanda är förhållandet så väl sommar som vinter ej allenast med Beli Ostrow och yttersta delen af halfön mellan Ob och Jenisej (Mattesol) utan äfven med den långa kuststräckan mellan Jenisejs mynning och Tschaun-bay.
Under Vegas sjöfärd 1878 sågo vi på denna sträcka ej en enda inföding.
Intet spår af menniskor kunde upptäckas på de ställen, der vi landstego, och oaktadt vi lång tid seglade helt nära land, sågo vi från sjön endast ett enda hus på stranden, nämligen den förut omtalade timmerstugan på östra sidan om Tscheljuskin-halfön.
Ryska simovier och infödingars tältplatser träffas visserligen fortfarande vid floderna ett stycke från deras mynningar, men den forna kustbefolkningen har dragit sig till det inre af landet eller utdött14, och först vid Tschaun-bay blir Asiens nordkust åter bebodd, nämligen af det folk, med hvilket vi kommo i beröring under senare delen af Vegas kustfärd 1878 och under öfvervintringen.
Visserligen har jag förut meddelat åtskilliga drag af tschuktschernas lefnadssätt och lynne, men jag tror i alla fall, att en mer uttömmande sammanställning af hvad
Vegamännen på detta område erfarit skall för mina läsare blifva af intresse, äfven om jag härunder någon gång skulle nödgas återkomma till ämnen, som jag förut behandlat.
I vesteuropeiska skrifter omtalas det folk, som bebor nordöstligaste delen af Asien, så vidt jag vet, första gången af Witsen, hvilken i andra upplagan af sitt arbete (1705, s. 671) anför en uppgift af Volodomir Atlassow, att inbyggarne i nordostligaste delen af Sibirien kallas tsjuktsi, dock utan någon närmare beskrifning af sjelfva folket.
Uti kartverk från slutet af 1600-talet inskrifvas ännu på denna landsdel namn lånade från Högasiens historia, såsom »Tenduc», »Quinsai», »Catacora» m. fl., men dessa bortlemnas i van Keulens atlas af 1709, och i stället står här zuczari.
Från ungefär samma tid finner man några berättelser om tschuktscherna i beskrifningen öfver den utmärkte målaren Cornelis de Bruins resa i Ryssland.
En rysk köpman, Michael Ostatiof, som tillbragt 14 år på resor i Sibirien, lemnade de Bruin åtskilliga upplysningar om de länder han genomrest; bland annat talade han om korakie och soegtsie.
Dessa sistnämnde skildras som ett gudlöst pack, som dyrkar djefvulen och för bedrifvande af sina trollkonster bär med sig sina fäders ben.
Samme ryss, som berättade detta, hade äfven kommit i beröring med »stillasittande» (bofasta) soegtsi, hvilka få detta namn, »emedan de tillbringa hela vintern i ide, liggande eller sittande i sina tält»15.
Den första något utförligare uppgiften om folket har jag funnit i noten å sid.
110 af det nedanför anförda arbetet
Histoire généalogique des Tartares, Leyden 1726.
De grunda sig på upplysningar af svenska krigsfångar i Sibirien.
Ryssarne hade dock långt tidigare gjort bekantskap med tschuktscherna.
De kommo nämligen under sin eröfring af Sibirien i beröring med detta folk redan före medlet af sextonhundratalet.
Ett sällskap jägare seglade 1646 utför Kolyma-floden till Ishafvet.
Öster om
Kolyma träffade de tschuktscher, med hvilka de handlade på så sätt, att de nedlade sina varor på stranden och sedan aflägsnade sig, hvarpå tschuktscherna kommo tillstädes, togo varorna samt lade pelsverk, hvalrosständer eller sniderier af hvalrosselfenben i stället16.
Huru dylika resor de följande åren upprepades och slutligen ledde till kringseglingen af Asiens nordostligaste udde hör till ett följande kapitel.
Under dessa resor kommo ryssarne ofta i beröring med den folkstam, som bebodde Asiens nordöstra del, en beröring som i allmänhet icke var af fredlig art.
De djerfva jägare, som kraftigt bidrogo till Sibiriens eröfring, och som till och med på egen hand upptogo strid med hela armeer från det himmelska riket, tyckas ej hafva redt sig väl mot tschuktsch-folkets modiga stridsmän.
Äfven de försök, som gjordes att med krigare till yrket eröfra tschuktschernas land, blefvo resultatlösa, kanske dock mindre till följd af det beväpnade motstånd, som tschuktscherna gjorde, än på grund af landets beskaffenhet och omöjligheten äfven för en mindre truppstyrka att der kunna lifnära sig.
Såsom exempel på dessa krigståg, upplysande för folkets forna lynne och lefnadssätt, må följande anföras.
År 1701 besvärade sig några under Ryssland skattskyldige jukagirer öfver tschuktschernas anfall och begärde af befälhafvaren i Anadyrsk ryskt bistånd mot dessa sina fiender.
Med anledning häraf sändes en truppstyrka af 24 ryssar och 110 jukagirer på ett ströf- och strafftåg från Anadyrsk längs kusten till Tschukotskojnos.
Under vägen träffade de tretton tält, bebodda af tschuktscher, som icke egde några renar.
Invånarne uppfordrades att underkasta sig och betala skatt.
Detta vägrade tschuktscherna, hvarpå ryssarne dödade de fleste af männen, samt togo qvinnorna och barnen till fånga.
De män, som ej nedhöggos, dödade hvarandra, föredragande döden framför frihetens förlust.
Några dagar derpå hade man att utkämpa en ny strid med 300 tschuktscher, hvilken dock för dessa senare utföll så olyckligt, att 200 berättas hafva stupat.
De öfriga flydde, men återkommo följande dagen med en tiodubbel styrka, och denna tvang slutligen den rysk-jukagiriska krigshären att återvända med oförrättadt ärende.
Ett likadant fälttåg i smått företogs år 1711, men med samma utgång.
På begäran om skatt svarade tschuktscherna:
»ryssar hafva förut kommit till oss att fordra skatt och gisslan, men detta hafva vi vägrat att lemna, och lika så tänka vi handla äfven framdeles»17.
Ungefär femton år efter detta resultatlösa tåg föreslog kosacköfversten Affanassej Schestakow regeringen åter att kufva den tredskande folkstammen, hvarjemte han ville från Tschukotskojnos gå öfver till den ännu endast ryktesvis kända amerikanska sidan för att för rysk räkning skattlägga äfven der boende folkslag.
En styrman Jacob Hens, en geodet Michael Gwosdew, en malmproberare Herdebol, och tio matroser beordrades af amiralitetskollegiet att följa med expeditionen.
I Jekaterinenburg försågs Schestakow med några små kanoner och mörsare jemte tillbehör och i Tobolsk med fyra hundra man kosacker.
Till följd af en mängd missöden, deribland äfven skeppsbrott i Ochotska hafvet, stod dock blott en ringa del af denna styrka till hans förfogande, då han började sitt fälttåg med att från bottnen af Pentschina-viken tåga in i landet.
Det gick ock synnerligen olyckligt.
Efter blott några få dagsmarscher träffade han oförmodadt på en talrik skara tschuktscher, hvilka sjelfva dragit i härnad mot korjäkerna.
En strid uppstod d. 25/14 mars 1730, i hvilken Schestakow sjelf stupade, träffad af en pil, och hans följeslagare blefvo dödade eller drifna på flykten.
Bland dem, som beordrats att följa med Schestakow på detta olyckliga tåg, var kaptenen Dmitri Paulutski.
Under hans befäl företogs ett nytt härnadståg mot tschuktscherna.
Med en truppstyrka af 215 ryssar, 160 kosacker och 60 jukagirer lemnade Paulutski den 23/12 mars 1731 Anadyrsk och tågade öster om Anadyrs källor till Ishafvet, som nåddes först efter två månaders marsch.