Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid folkskolelärare-, orgelnist- och klockareval, som vid kyrkostämma handiägges, beräknas rösterna så, som Kongl. Maj:ts nådiga Förordning angående kommunalslyrelse på landet den 21 Mars 1862 rörande rösträtts utöfvande föreskrifter; dock bör ingen till dessa tjenster under omröstning komma, som icke, enligt gällande lagar och författningar, styrkt sin komptens medelst betyg från vederbörlig auktoritet.
J. Rundbäch, från Göteborgs och Bohus län.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N;is 389 och 290.
431 N:o 289.
Af .5.
Rlimllbäck från Göteborgs och Bohus län, om import-tull å malen spanmål eller mjöl och gryn.
Förvissad om, alt de skäl ännu qvarstå, hvilka föranledde Rikets sednast församlade
Ständer alt för sin del besluta, det införseltull skulle åläggas malen spanmål eller mjöl och gryn, får jag, blott med hänvisning till hvad i denna fråga vid sist— lidne riksdag förekom och beslutades, ödmjukast anhålla och föreslå: det äfven Rikets Högloflige Ständer vid denna riksdag måtte besluta, att en import-tull af 50 öre
R:mt per centner åsältes malen spanmål eller mjöl och gryn.
N:o 290, Af Erik {Ersson från Gefleborgs län, om tillägg till i § i Kongl. Förordningarne den 20 November 1815 och den 27 November 1854-, angående jords eller lägenhets afstäende för allmänt behof.
Deri timnler- och bjelkflottning, Som för endast några år sedan i en större skala efter Ljusne- och Woxna-elfvarne inom
Helsingland och numera genom de derstädes bildade trävaru- och sågverks-bolagen kommit till en i ganska stor skala dfifven rörelse, har, med erfarenhet af det sätt, hvarpå dessa bolag hittills drifvit denna rörelse, kommit ortens jord-, strand-, vattenverks- och fiske-egare till den smärtsam - 432 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 290. ma erfarenhet, alt eganderätten och laga föreskrifter alltför ofta kränkas af dessa bolag medelst sjelftagna byggnader, så i sjö som på strand, och äfven medelst förnekande af ersättning för de skador, som genom denna flottning så ofta åstadkommas.
För att på något sätt komma till rälta och reda i detta rältslöshetstillstånd, ingingo tvänne socknar i början af sommaren 1861, genom lagligen valde ombud, lill Konungens Befallningshafvande i länet med anhållan om laga syn och förslags uppgörande för flotlningens ordnande inom dessa socknar.
Något svar på ansökningen afhördes emellertid icke (af hvad anledning är mig obekant) förr än i sist— lidne Augusti månad, då man likväl näst derförinnan genom domhafvandens i orten utfärdade kallelse fick den underrättelse, att ett sig så kallande strömrensnings-bolag, som i sjelfva verket är sågverks- eller Hottnings-bolagen, hos Kongl. Maj:t utverkat sig resolution att få expropriera jord, stränder och sjöbotten, der sådan för dragbvggnader erfordrades; och hade bolaget för denna resolutions erhållande användt det sanningslösa föregifvande, alt det icke kunde öfverenskomma med jord- och strandegarne om en skälig ersättning för den jord elier de lägenheter de behöfva, då likväl rena sanningen är, att de oftast byggt och bygga allt hvad de vilja, ulan att på något sätt förskaffa sig rättighet dertill eller i någon mån lyssna till de protester, vederbörande jord-, strand-, vattenverks- och fiske-egare haft skäl alt göra, än mindre att de sökt åstadkomma någon vänlig öfverenskommelse om ersättning, såsom de sjelfve inför vederbörande uppgifvit. —•
Sådant har förhållandet, med få undantag, varit och är inom de flesta socknar efter ofvannämnde elfvar och sådant är det med de byggnader, för hvilka expropriation nu är begärd och beviljad i här ofvan omlörmälda resolution.
De äro till största delen uppförde utan jordeller strandegarnes tillstånd och öfverenskommelse och utan alt på annat eller lagligt sätt hafva beredt sig någon rättighet dertill.
— Att mycket mer i detta ämne vore att omförmäla, känner jag alltför väl: men jag vill härmed inskränka mig att åberopa hvad apothekaren Herr J.
Brun från Hudiksvall anfört i sin motion rörande denna angelägenhet —• och utan att vilja lägga nu omförmälda olaglighet hvarken på vederbörande embetsmyndigheter eller på bristande laga föreskrifter, har jag dock velat anföra verkliga förhållandet, att dermed visa huru äfven den vigtiga expropriationslagen kan tillgripas för enskildas intressen, innan ens frågan är afgjord om det gäller allmänt nyttiga företag och innan vederbörande jord- eller lägenhets-innehafvare blifvit i saken hörde, än mindre försök till öfverenskommelse om ersättningen, hvilket likväl synes vara både med ordalydelsen och andan i dessa stadgar öfverensstämmande.
På de skäl, jag härmed anfört och åberopat, får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer måtte besluta det tillägg till 1 § i Kongl.
Förordningarne af åren 1845 och 1854, om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof, att för erhållande af Kongl. Maj;ts nådiga tillstånd till lösen Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
433 lösen medelst expropriation af jord eller lägenhet fordras, alt såväl vederbörande jordegare som kommunen, inom hvars område jords- och lägenhetsupplåtelsen sökes, blifva på Konungens Befallningshafvandes försorg genom domaren i orten hörde oell de särskilda förkläringarne, jemte domarens och Konungens Befallningshafvandes yttrande i ämnet till Kongl. Maj:t insända, för alt, jemte ansökningen om upplåtelsen, komma under nådig pröfning.
Eric Ersson, från Gefleborgs län.
Af Eric Ersson Irån Gefleborgs län, om anslag för uppförands och underhäll m. m. af sjukhus för spetelskeinom Helsingland.
Då för omkring 20 år sedan Sundhets-kollegii uppmärksamhet fästades derpå, att uti provinsen Helsingland funnos personer behäftade med sjukdomen spetelskan, föranläls nämnde kollegium att då förordna provinsens distriktsläkare att undersöka huru med saken förhölle sig och befanns dervid att ganska många personer voro med sagde sjukdom behäftade.
Oaktadt denna bekräftelse, företogs dock, mig ve terligen, inga allmänna mått och steg till försök för hämmande af sjukdomens utveckling eller vård för sådana sjuke, som saknade medel eller anförvandter för om» besörjningen deraf, förr än för några år sedan, då genom Konungens Befallningshafvandes i länet försorg, kommunerna blefvo hörde, huruvida de ville öfverenskomma om bidrag till uppförande af ett hospital eller en vårdanstalt för dessa sjuke; men då kommunerna jemte de årliga underhålls-kostnaderna, nyligen fått vidkännas kostnaden för uppförande af nya lasaretts- och kurhusbyggnader, ansågo de sig icke förmå att göra något för ifrågavarande anstalt, och detta af så mycket mera skäl som de socknar, hvari sjukdomen icke yppats, afsade sig allt deltagande deri.
— Emellertid fortfor sjukdomen och synes vara mer i till- än aftagande, åtminBih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 55 434 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 291. stone visar det sig så, ty för något öfver 50 år sedan hörde man knappast talas om sådane sjuke, då det likväl nu, enligt provincial-läkaren Herr Doktor Hedenströms afgifna raporter lill Sundhets-kollegium, finnas 75 personer spridda i alla delar af provinsen, och då antagligt är att några finnas, som icke blifvit anmälda eller kommit med i räkningen, så torde med säkerhet antalet befinnas vara ändå högre.
Huruvida sjukdomen är smittosam eller ej, är icke fullt utredt; men faktiskt är, att flera fall förekommit der 2, 5 å 4 syskon angripits deraf och ljutit döden, en del efter färre, andra efter flera års förlopp, ulan att deras föräldrar haft denna sjukdom, och utan alt deras makar eller vårdare förmärkts hafva blifvit smittade deraf.
Emellertid är denna sjukdom i sin fulla utveckling allt för gräslig, att icke hvarje menniskovän, som med egna ögon sett den, känner sig manad, alt göra hvad göras kan för att, dels söka mota eller häfva den i sin första början, hvilket, enligt erfarne läkares försök och omdöme, icke är alldeles omöjligt, dels ock att bereda en för yttre bekymmer tryggad fristad för dem, som blifvit så angripne alt arbetsförmågan upphört och tillika äro i saknad af anlörvandter, som kunna och vilja vårda dem under afvaktan af ett slut på deras ömkansvärda lif.
I Brödrariket Norrige funnos, enligt dess ofliciela statestik, Vid 1860 årsslut, 2,068 spetelske sjuke, hvaraf 557 vårdades i dertill af Staten bekostade hospitaler, och utom att vilja påslå det, Norriges förhållande bör verka till efterföljd härstädes, har jag upplysningsvis velat anföra detta med det hopp, alt Sveriges Rikets Ständer icke heller vilja förneka sin hjelp åt de lika olyckliga härstädes medelst anslag af medel till uppbyggande af ett Ijenligl hus, dess fullständiga inredning med inventarier samt till föda, skötsel, och läkarevård åt de sjuke.
Den anslagssumma, som för detta ändamål erfordras, kan visserligen icke på förhand bestämdt beräknas, men, enligt ett af förenämnde Doktor Hedenström afgilvet förslag, skulle för uppbyggande af ifrågavarande hus, dess inredning och inventarier erfordras en summa af 20,000
R:dr och för det årliga underhållet, jemte vård och läkare-arfvode 6,000 R:dr, allt Riksmynt; och då man torde kunna antaga att denna sjukvårdsanstalt blir anlagd i närheten af en Provincial-läkare-station och af sådan läkare kunde vårdas samt att patienternas antal icke blir så stort i lörsta början, så synes det som årliga underhålls—anslaget kan tåla vid att nedsättas till hälften för nu ingående statsregleringsperiod.
På de skäl jag sålunda i korthet anfört och med hänvisande till de upplysningar och handlingar, som genom annan motion i detta ämne till Utskottet aflemnas, vågar jag vördsammast anhålla: att Rikets Ständer täcktes bevilja och anslå ett reservationsanslag af 20,000
R:dr för uppförande af hus med inredning och inventarier, för spetelske sjuke, på den plats inom Helsingland, der Kongl.
Maj:t pröfvar lämpligast samt till underhåll, vård och läkare-arfvode dervid, 5,000 R:dr årligen under förestående statsregleringsperiod.
435 Oin remiss till vederbörligt Utskott anhålles vördsammast.
Häruti förena sig: 01.
Pehrsson, Pehr Ericsson, från Gefleborgs län. från Gefleborgs län.
Af Jöns Pehrsson från Blekinge län, om förhöjning uti det af Kongl. Maj.t nu äskade anslag för väganläggningar och väg förbättring ar samt bestämmande af vissa grunder för nämnda anslags fördelning öfver hela riket.
Lättade kommunikationer äro ofelbart af stor vigt för landet, men de delar af riket, hvilka endast få skalla till de dyra jernvägarne, men icke kunna begagna dem och som ej fått förhoppning, att någonsin erhålla dylika vägar, af hvilka de kunna hemta den ringaste nytta, de kunna icke undgå, att känna det tungt, när hvarje riksdag 20 å 50 millioner användas af den gemensamt hopsamlade skatten, eller, hvad värre är, de och deras barn skuldbelastas med millioner af hvilka de icke kunna vänta någon fromma.
Ständer synas i viss mån hafva behjertat detta förhållande vid sista riksdagen, då fyra af de län — de nordligaste — hvilka icke erhållit Statsjernbanor, beviljades den fördel, att af anslaget för anläggning af nya samt förbättring af gamla vägar erhålla mera än de andra.
Rikets Ständer förklarade nemligen, att ”50,000 R:dr årligen böra, utom den andel af det öfriga årsanslaget, som efter dittills tillämpade grunder å rikets fyra nordligaste län belöper, till vågars anläggning och förbättrande inom nämnde landskaper uteslutande användas.”
Jernvägar kunna icke inom alla län anläggas.
Åtminstone böra de väl icke på en gång nu öfverallt påbörjas.
Men nästan öfverallt linnas svåra backar, till hvars borttagande man ock nästan öfverallt i orterna sjelf numera vill bidraga.
Af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, N:o 4 Bil.
N:o 5 (pag. 69 Stats—Råd. prot.), 436 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 292. inhemlas, att Styrelsen af Väg- och Vattenbyggnader redan uppfört i,671,OM R:dr, såsom understödssummor till inom särskilda delar af riket föreslagna arbetsföretag lill förbättring af vägar; för hvilka förelag arbetsplaner redan blifvit upprättade.
Af de 1,500,000 R:dr, sorn nämnde Styrelse ansett böra an siås för anläggning och förbättring af vägar, har Kongl. Majit emellertid ansett sig endast böra föreslå Rikets Ständer att nu bevilja 450,000 R:dr.
Den skattdragande bör alltid känna sig tacksam, när man prutar å anslag.
Men vi hafva väl icke hopp om någon skattenedsättning, utan Irågan blir troligen blott hvem som skall erhålla andel af de öfverskott vi redan samlat och vidare kunna samla.
Anslaget för landsvägarnes förbättring torde väl vara ett af dem hvaraf landet hemtar den största och allmännaste nytta, förutsatt, att det väl användes och rättvist fördelas.
Mig förekommer det i afseende på anslaget till väganläggningar: att detta allmännyttiga anslag borde bestämmas, om tillgdngarne medgifva, att utskifta hela eller halfva millioner åt kommunikations-anstalterna till hvad Vägoch Vattenbyggnads-stvrelsen hemställt, elier 500,000 Ridr årligen, åtminstone innan Iråga blir alt lemna till någon enskildt blott för en mindre trakt nyttig kommunikations-anstalt nära lika mycket elier kanske mera; att sedan delta anslag blifvit bestämdt, någon allmän grund borde stadgas för dess fördelning, på det, att det icke måtte komma de mest vigilanla eller inflytelserika främst till godo; alt en sådan grund för nästa statsregleringsperiod kunde blifva, fördelning emellan de särskilda länen i förhållande lill det belopp hvarmed under åren 1859-— 1861 allmän bevillning och bränvinsbeviilning från hvartdera länet influtit till Riksgälds-kontoret, dock så, att de län hvilka redan erhållit s/am-jernbanor eller denna riksdag erhålla anslag för dylika, endast med en tredjedel af nämnde beviliningsbclopp få ingå uti fördelningen samt alt landstingets yttrande alltid borde inhemtas öfver de inom ett län lill vägförbätlringar begärda anslag och företrädet dem ^mellan, innan det för ett län bestämda årsanslag fördelas.
Jag anhåller alt Stats—Utskottet vid dessa förslag ville fästa behörig uppmärksamhet då statsregleringen der behandlas.
Jöns Pehrsson, från Blekinge län.
Häruti förena sig:
Häkan Pettersson.
Nils Svensson, Ola Olsson. genom Ola Olsson.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862. iV;o 293. 437 N:o 293.
Af Jöns Pehrsson från Blekinge län, om afldtande af underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t med anhållan om undersökning om tillståndet af skogarne i riket och hushållningssättet d desamma m. m.
Vid sistlidne riksdag väckte jag motion, deri jag föreslog Rikets Ständer att ingå till Kongl. Maj:t med en underdånig anhållan om en fullständig undersökning om såväl skogarnes tillstånd, som hvarje särskildt hushållningssätt med desamma, emedan det i anseende till den olikhet, som inom vårt vidsträckta fädernesland existerar skulle vara onaturligt att stifta en lag, som skulle gälla lika för alla orter inom detsamma.
Denna motion, sorn jag nu går alt förnya, torde jag blott behöfva åberopa; den är intagen i Bonde-Ståndets Protokoller, 3 bandet, sidan 182.
Denna min här ofvan åberopade motion bifölls i Ekonomi-Utskottet, som i Betänkandet N:o 65 hemställde att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse anhålla, att den af Kongl. Maj:t såsom grund för en ny skogslagstiftning föreslagna och af Rikets Ständer, enligt dess underdåniga skrifvelse den 1 1 Februari 1858, antagna bestämmelse, att svedjande i skog och betesmark skall vara förbjudet, icke må vinna kraft af lag innan ytterligare undersökning föregått för utrönande, huruvida ett allmänt förbud i delta hänseende kan anses för alla delar af riket fullt tillämpligt eller om icke för särskilda orter undantag må under vissa vilkor kunnamedgifvas.
Della Utskottets betänkande bifölls af 2:ne Stånd, men afslogs af 2:ne, till följd hvaraf frågan således förföll.
Vid genomseende af Skogs-styrelsens tryckta och utdelade förslag önner jag iKap. C, § 25, alt allt svedjande i skog och betesmark skall vara förbjudet, men förbränning af qvistar och ris tillåtet under sådan årstid, som gör allt svedjande omöjligt lör den ort jag representerar.
Då nu erkännas måste att för skogshushållningen behöfvas provins-författningar, emedan en författning, som passar eller är tillämplig för en ort, är alldeles olämplig för en annan; så får jag såsom ett andra alternativ till min här ofvan åberopade motion vördsamt föreslå: att Rikets Ständer ingå till Kongl. Maj:t med en underdånig anhållan att ingen lag må utfärdas, som ingriper i skaltemannens rätt att fritt disponet*' 438 Motioner i B onde-Ståndet 1862.
N:o 294. öfver sin skog och mark, förrän frågan först varit hänskjuten till landstingets utlåtande.
Af Nils magnäs Pettersson från Calmar län, om ändring i Kongl. Kungörelserna den 20 November 1845 och den 23 Mars 1858, angående ersättning af allmänna medel till vittnen i brottmål.
Om man för en gång möter motstånd i en sak, dock den är rättvis, bör man icke låta modet falla, utan åter förnya sina anspråk derå; det är af dessa skäl jag ånyo vid denna riksdag väcker den motion, som vid sistlidne var till behandling, men då ej kunde vinna någon framgång, nemligen ersättning till vittne i brottmål utöfver hvad de nu äro berättigade att erhålla.
Ehuru uti Kap. 17, § 5, Rättegångs-balken stadgas, att den, som vittne påkallat, skall betala dess resekostnad och täring, har dock sedan urminnes tid undantag från denna föreskrift egt rum, i sådana mål, som af allmänna åklagarne blifvit utförde, derest icke åtalen varit alldeles obefogade.
Grunden lill detta undantag igenfinnes lätteligen deri, att den allmänna åklagaren utförer målet icke å egna vägnar, utan i kraft af sin beställning såsom full— mågtig för sin hufvudman, som är Kronan; alt åter i frågor angående Kronan eller det allmänna en hvar ansetts, utom i undantagsfall, pligtig att utan ersättning tillhandagå med biträde och upplysning; att i fordna tider, då tingen utgjorde mötesplatser för större delen af häradets manliga befolkning, hvilken då vida iner än nu borde sig der infinna för åtskilliga kommunala angelägenheter, inställelse-besväret för afläggande af vittnesmål oftast icke torde ansetts vara med kostnad eller hinder förenadt, och att, enär befolkningen då var vida mindre rörlig än nu, vittnesmåls anläggande vid domstol utom häradet eller staden högst sällan torde hafva ifråga— kommit.
439 Tidens förändrade förhållanden hafva gjort qvarhållandet af berörda undantag obilligt, hvadan ock, genom Kongl.
Förordningarne den 20 November 1845 och den 23 Mars 1858, ersättning af allmänna medel tillcrkännes vittne i gröfre brottmål, då vittnena hafva mer än en mil till tinget.
Men genom dessa stadganden är ofvan antydda obillighet icke undanröjd.
Om man än af den omständighet, att för ett vittne, som blott har en mil till tingsstäl let, olägenheten af inställelse derstädes icke är särdeles stor, skulle tillsvidare kunna vidblifva det undanlag, alt vittne, sorn endast har nyssnämnde väglängd till tinget, icke må, för sin inställelse undfå ersättning af allmänna medel, finnes dock icke något, hvarföre ej vittnen, som hafva mer än en mils tingsväg, skola för inslällelsebesväret undfå ersättning äfven i sådana af allmän åklagare anhängiggjorda brottmål, som icke anses gröfre och för allmänna säkerheten vådliga.
Allmän åklagare åligger, att med lika nit beifra öfverträdelser af gröfre eller lindrigare beskrffenhet, och vittnen kunna icke i saknad af annan bevisning undvaras till den tilltalades öfvertygande, ehvad beskaffenhet brottet ån må hafva.
Alt ålägga åklagarne alt i mindre brottmål bekosta vittnen, då den tilltalade sakfälles, men saknar tillgång, eller ej kan sakfällas, eller fullgör ådömd värjemålsed, skulle alldeles förlama åklagaremagtens bemödande att vidmagthålla ordning, ty de åklagare tillerkända andelar i böter kunna icke på långt när, äfven om dessa bötesandelar alltid utgingo af de sakfällda, ens någorlunda motsvara de för förbrytelsernas upplagande och bevisnings anskaffande nödiga resor och besvär, och åklagaren eger icke att för räliegångsomkostnaderna fordra ersättning af sin hufvudman eller Kronan.
Med tillämpning således af den i Kap. i 7, § 5, Rättegångs-balken stadgade grund, vågar jag således föreslå: att, med ändring af anförda Kongl. Förordningarne, må stadgas, att den, som af allmän åklagare, å tjenstens vägnar, åberopad till vittne i brottmål, inställt sig vid domstol, bör, derest lian sådant äskar och domaren prölvar skäligt, tilläggas ersättning af allmänna medel för dess resekostnad och uppehälle med 50 öre R:mt för hvarje dag, som i och för resan och vistandet vid domstol erfordras, samt skjutspenningar för en häst fram oell åter, i de händelser, då den tilltalade icke kan till ansvar dömas, eller ock sakfälles, men saknar tillgång att ersättningen utgifva; dock att om den tilltalade frikännes och åtalet finnes vara utan skäl anstäldt, nämnde ersättningsskyldighet åligger åklagaren.
Stockholm den 29 November 1862. N. M.
Pettersson, från Calmar län. 440 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 295- N:o 295.
Af Carl Anders Larsson från Östergötlands lån, derom att Rikets Ständer icke mätte bifalla Kongl. Maj.ts nådiga Proposition om stats verkets tillstånd oeh behof i vissa delar m. m.
Då, så vidt kändt är, ingen representant företagit någon närmare granskning af de nya anslagsfordringarne, sorn uti Kongl Maj:ts sednast aflåtna nådiga Proposition, N:o 4, angående Statsverkets tillstånd och behof, förekomma; så skulle det kunna synas som egde man icke någon anledning att påyrka besparing på vissa deri förekommande anspråk.
Det är dock af icke ringa betydelse för ledamöterne i Höglofliga Stats-Utskottet att vinna kännedom om de olika åsigter, som inom representationen kunna vara rådande öfver denna den vigtigaste statshandling, som vid ett riksmöte till pröfning förekommer.
Om man kastar en blick tillbaka på förflutna riksdagars lika beskaffade stats— handlingar, så gör man den vissa erfarenheten alt hvarenda hufvudlilel beständigt stigit.
— Det är visserligen sannt att delta oupphörliga stigande i flere fall slått i harmoni med nationens tillvext och förkofran; men tager man i betraktande att bredvid statsregleringen löper en högst betydlig nationalskuld, som med hvarje år kråfver allt högre anslag för räntor och amortering; så torde det icke kunna anses opåkalladl att i fråga om statsregleringen angifva de opinioner, som i landsorterna äro rådande.
Väl vetande alt Pikets Ständer åt mina framställningar egnar den uppmärksamhet sakens vigt kräfver; får jag på förhand förklara, att de rättelser jag tager mig friheten påyrka, icke äro förestafvade af något slags klanderbegär, utan af rent nit för det allmännas, såväl som den enskildes bästa; förvissad, som jag är, att vår nuvarande regering, hvilken eger hela landets sympatier och förtroende, icke ens önskar att representationen, af någon slags undfallenhet, skänker sitt obetingade bifall till hvarje i statsregleringen förekommande utgiftspost, ulan att de olika åsigterna om dess ändamålsenlighet noga öfvervägas ej mindre inom det respektiva Utskottet, än äfven inom Riks-Stånden.
Till ett sådant antagande är man destomcra berättigad sedan man, för kort tid sedan, hört denna grundsats uttalad af hänne Kongl. Maj:ts Rådgifvare inför ett annat Riks-Stånd.
Beträffande sålunda till en början de af Kongl.
Maj t beräknade inkomsterna, så Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Ml så visar en jemförelse med den på förra riksdagen fastställda inkomstberäkningen: att ordinarie inkomster ökats endast 276,253:.
—— samt extra ordinarie inkomslerne öfverstiga dess förra belopp med 4,399,600: — eller tillhopa pr år beräknadt .
.4,675,858 R:dr.
Häremot kan ingenting vara att invända, ty beråkningarne grunda sig på styrkta fakta; men särdeles betecknande är det dock att största inkomstförökningen skall härleda sig från förbrukningen af lyxartiklar samt bränvinssuperi; ty af inkomstförhöjningen belöper sig på lulluppbörden närmare
Tre millioner och på bränvinstillverknings-afgiften
En million Fyra Hundrade Tusen Riksdaler Riksmynt.
Två tredjedelar af statsverkets hela inkomstsumma eller 23,000,000 Riksdaler hemtas sålunda från Tull- och Bränvinsmedel; men, enligt vanligt menniskoförstånd, kunna dessa vanskliga inkomstkällor icke vara någon säker grund att derpå bygga några särdeles stora förhoppningar för framliden.
Om nu dessa båda, för närvarande ymniga, källor, vid framdeles inträffande ogynnsamma konjunkturer, skulle sina och de beviljade motsvariga utgiftssummorna ersättas med allmän bevillning, hvilken missräkning skulle man då icke hafva gjort?