Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Kära du, jag skall skicka den på posten så fort jag hunnit med den — så vänligt att du lånade mig den, du har den snart igen. » Snart; ja — den goda hufvudstadsdamen gjorde sig inte vi- dare brådt med den saken — hon hade många, många vänner.
Slutet?
Det öfverlämnar jag åt mina läsare att gissa själfva!
Ett annat exempel: En ung flicka skall resa till G. för att stu- dera, men på sina fristunder vill hon gärna läsa litet lättare lektyr, hon lånar af en » tant » en hel del böcker, som sedan placeras i en garderob i hemmet, där hon är inackorderad.
Där finnes emellertid en jungfru, som med förkärlek idkar romanläsning om nätterna.
Det var så rysligt stiliga " och roliga böcker, de där, så hon lånade dem till Pettersons Karolina, som städar hos bankkamrerns^ " om lördagarna.
Henne känner förresten hela kvarteret, för hon är så duktig — etc, etc.
Katta ägarinnan hade nöjet få veta åt- skilligt mer om Karolina Petterson — men alls inte något mer besked om böckerna.
Hon åter- såg dem aldrig, ej ens i drömmen.
En ung fru fick låna en alldeles ny bok af en väninna; den återkom verkligen — efter tämligen lång tid — men ehuru inte » blodig », såg den ut som om den varit med i trettioåra kriget.
Erun bad om ursäkt — det gjorde hon verkligen — men bon rodnade inte, och det kunde vid detta tillfälle ej varit ur vägen!
Bad om ursäkt, för den var » lite solkig » — men det fattades bestämdt inte mer än 6, högst 8 blad i den, och då var ju ingen skada skedd.
— Denna fru var stark i konsten att låna, men hos den väninnan fick hon inte flere böcker.
Fröken B. lånar ofta, mycket välvilligt, ut böcker till sin väninna, fröken G., men det skulle hon ej göra, ty hon har alltid mycket krångel innan hon, i bästa fall händelsevis, kan återfå dem.
Tio ä tolf gånger säger hon muntligen till om att få igen dem.
Vännen slår döförat till.
Fem å sex gånger skrifver hon små vänli- ga billet-doux — ordalagen variera, temat är detsamma.
Böckerna komma ej.
Fyra gånger har ägarinnans jungfru varit på ort och ställe för att hämta dem, femte gången lyckas det.
» Men säg till fröken, att hon lånar mig några andra i stäl- let. » Jungfruns » fröken » är en mycket godmodig person och samma tragedi upprepas år efter år!
Kanske de uppräknade exemplen nu äro nog — och vi sluta med att tillägga, att vi skulle vara glada om dessa små » samvetsknackningar » kun- de ruska upp något sjukt samvete, vare sig det nu gäller böcker, paraplyer, pengar eller andra saker.
Ja, gå fram till ditt bokskåp och se grund- ligt efter, om alla de böcker där stå äro dina egna!
Det beder vänligen Pax.
hvilken g o d och älskvärd människa den fru Myhrman är.
Jag umgås med henne all- deles som med en mor, hvilket jag äfven kallar henne, då ingen mer hör det.
Du skrattar kanske, o m jag gjorde dig förtro- endet af min passion för hennes yngsta dotter.
Den är dock mera stark än jag förmodat.
Hon söker äfven att underhålla den och ville gärna, att jag kunde få hen- nes A.
M., och har utsatt en tid om åtta år, hvarpå jag kunde bereda mig; men ut- sikten för min framtid är så mörk och så aflägsen, att jag väl ej kan hoppas mycket; men jag vill dock ej öfverge hoppet. »: Esaias Tegnérs maka.
Några minnesblad, hopplockade för Idun af Birger Sefiöldström.
let var vid den vackra, af björkskogar kantade Ramsjön, belägen i Filipstads bergslag, nära gränsen mot Dalarne, som den store skald, hvars minne i dessa dagar återupplifvats i vårt fosterland, första gån- gen såg sitt lifs blifvande ledsagerska.
Den unge Esaias ' vistelse på den Myhr- manska bruksegendomen Ramen är närmare skildrad uti Bottigers i klassisk skönhet ännu oupphunna mästerverk: lefnadsteck- ningen öfver Tegnér.
Själf har skalden uppdragit bilder från dessa da ' r, » då mor- gonens dagg låg på lifvet kvar »: Jag minns en tid, fast det är längese ' n, då lifvets vårdag för oss bägge sken vid Ramsjöns gröna strand, där idog hammar slog takt till glädjen mellan björkens stammar.
Vistelsen vid Ramen hade börjat redan under Esaias ' barnaår, och han återvände därifrån till sin moder och för att beredas till sin första nattvardsgång.
Emellertid kom han snart tillbaka till den Myhrman- ska familjkretsen.
Nu hade den ungdom- liga ysterheten hos honom vikit för allvar Två år senare var det Elofs tur att vistas å Ramen som informator, och han skrifver då den 5 maj 1801 till Esse: » A.
(Anna Maria) och jag umgås med ett slags förtrolighet.
Det är en hygglig, kvick och älskvärd flicka. » Och kort därefter samma år heter det: och en okuflig läslust.
Både dagens och nattens timmar funno ynglingen lutad öfver en bok, än någon af de gamla nordiska hjältesagorna, än Homér, ej hälft förstådd, men älskad desto mer.
» Ljusen, som den ordentliga husmodern för dagen lämnade ut, ville på hans rum aldrig förslå, » berättar Bottiger i of van nämnda lefnadsteckning.
» Ljus var det bästa man kunde gifva honom och ljus hans en- stafviga svar, när han tillfrågades, hvarmed man kunde bereda honom något särskildt nöje.
Den af hans lärjungars systrar, som i detta fall ofta visste att hjälpa honom ur förlägenheten, vann också mer och mer hans tacksamma hjärta. » Den tärna, hvilken sålunda i ordets ful- laste mening lyste sig in i det sjuttonåriga skaldehjärtat, var den då fjortonåriga Anna Maria Myhrman.
Då Esaias lämnade Ra- mens björklundar för att vid det sydsvenska universitetet grundlägga sitt rykte och sin lefnadsställning, medföljde främst bland hans bästa tankar och förhoppningar hennes väna bild.
Och äfven hans bild stod i blyg förhopp- nings dager för den unga flickan, hvilken nu gått in i sin knoppande lefnadsvår och som från sina tankars föremål fick dessa skalkaktiga verser: Ljuf och mild och skön som dagen, njut er glada ungdomsvår, som vid edra sjutton år följer glädjen och behagen.
Än bekymmerslös och glad, lik en dans, er dag försvinner, öfverallt ni nöjet finner, till och med i Filipstad.
Utvecklingen af de båda ungas kärlek till hvarandra kan eftervärlden följa i den å Lunds bibliotek förvarade brefväxlingen mellan Esaias Tegnér och hans äldre broder Elof.
Här må ur dessa bref några utdrag meddelas.
Redan i maj 1799 skrifver den då sjutton- årige Esaias från Ramen till brodern: » — — — Du kan aldrig föreställa dig » Men jag gör dig väl, bäste Esse, en allt för stor orättvisa, om jag längre dröjer att nämna något o m Y.
(Anna).
Nå väl då, jag har lyckligt uträttat min kommission.
Efter någon liten förberedelse lämnade jag henne ditt bref.
Hon ville för ett ögonblick ej mottaga det, efter jag, som hon sade, skrifvit det blott för att narra henne.
Emel- lertid rodnade hon starkt och äfven blek- nade.
Ögat visade förvirring och blygsam- het.
Hon tog episteln och sprang upp på sin kammare.
O m någon stund fann jag henne gå till trädgården.
Hon sökte undvika mig.
Jag envisades.
Hon hade gråtit; hela ansiktet var sig olikt.
Hon grät ännu.
Jag beklagade, att jag emot min vilja var en slags orsak till hennes oro och förtrytelse.
Hon försäkrade, att hon ej vore ond eller stött; hon vore endast rörd.
» Det är ej så godt för en så ung flicka som jag att emottaga ett sådant bref. » Hon grät åter.
Jag ville tala.
» Lämna mig blott ensam. » Jag gick innerligen nöjd med hvad jag sett.
Ännu samma afton visade hon brefvet för sin mamma.
Dagen därpå var hon munter och förtrolig efter vanligheten eller rättare, litet mer än van- ligt.
Hon berömde mycket brefvet; sade, att det innehöll vers och så mycket, så mycket smicker och artigheter.
Hon tillade: » Denna gången skall jag visst svara, ty det är min skyldighet; men jag tror ej, det skulle vara nyttigt för oss någondera, att vi vidare fortsätta vår påbörjade korrespon- dens. » Jag försäkrade, att du ej ens vågat önska, mindre hoppas en sådan lycka.
Emellertid är jag ganska säker, att hen- nes hjärta och tal åtminstone denna gång voro i stridighet med hvarandra.
Efter hvad jag redan nämnt, kan du ej miss- tänka, att du för henne skulle vara lik- giltig.
Ett ännu tydligare bevis lärer med- följande bref innehålla.
Det må vara än så förbehållsamt det vill: dess öfversändande är ändå en säker pant på hennes tillgifven- het.
Hon har ålagt mig, strängt ålagt mig att på det högsta anmoda dig att icke näm- na ett hälft ord härom för någon dödlig.
Jag behöfver endast, därom är jag säker, hafva nämnt detta, för att vara öfvertygad om din tystlåtenhet.
är verkligen en bra älskvärd flicka.
Munter, liflig, känslo- full, förtrolig, utan nycker eller pretentioner, skall hon visst göra sin tillkommande man rätt lycklig.
Hon är ej vacker, men hygg- lig är hon i bra hög grad.
För läsning har hon mycken smak, som flicka nämligen, och i synnerhet är hon road af vers.
hon är nöjd att få svar på sitt bref, tycker jag är så godt som apodictice bevisadt.
— — Det vore icke omöjligt, att du om sex å sju år blefve vice bibliotekarie med lön.
Sextio tunnor korn göra oftast tvåhundra- femtio rdr cirka.
Med lektioner kunde du utan svårighet förtjäna etthundrafemtio till och med tvåhundra rdr.
Blefve du där- jemte notarius i filosofiska fakulteten, hade du därigenom femtio rdr i lön och visst tjugufem i sportler.
På sådant sätt kunde du bringa dina årliga inkomster till inemot femhundra rdr.
Med den summan lefver mången gift, till och med rätt bra.
Du vet, att jag just ej är synnerligen för luftförsla- ger, men då jag tänker härpå, finner jag din spekulation ej så orimlig.
Om Y.
är dig tillgifven, och det tror jag hon är täm- ligen starkt, skulle hon ännu kunna gärna vänta i åtta år.
Ni vore ändå äfven vid den tiden bägge unga. » Det är med egendomliga känslor man läser dessa broderliga reflektioner, från en tid, då en akademisk lärare som familje- fader kunde lefva på » inemot femhundra rdrs » årlig inkomst, och det » till och med rätfc bra! » Den 30 juni 1802 skrifver Elof: » — — Hvad för öfrigt Y ": s tänkesätt för dig angår, tyckas de mig vara fördelaktiga.
Ännu beständigt berömmer hon dina kvicka bref, skrifver ditt namn på papperslappar, talar ofta om dig, med mera. » Lagerkransen hade samma år satts på den unge magisterns hjässa.
Modern mot- tog hans första besök i hembygden, men från henne ilade han till Ramen, där ett sextonårigt hjärta klappade honom till mötes.
Det var en augustiafton 1802 som Esaias Tegnér och Anna Myhrman växlade sina trohetslöften vid den sten, hvilken ännu synes vid den till Ramens bruk ledande vä- gen, och å hvilken sten inristats bokstäfverna E.
T. och A.
Fyra år därefter, eller den 22 augusti 1806, böjde det unga brudparet knä vid altaret i Ramens kyrka och mottog välsig- nelsen.
Brudens lockar voro — då en från närmaste stad beställd myrten ej hunnit framkomma — smyckade af lingonris från hembygdens skog.
Esaias Tegnérs förening med den brud, han redan som sjutton års yngling valde, blef på det hela taget lycklig.
Visserligen finnes det ingen oblandad lycka här i denna ofullkomlighetens och de växlande ödenas och växlande känslornas värld, och ett äkten- skap som räcker i fyrtio år bjuder van- ligtvis ej endast på sol och värme.
Det är nu mer en känd sak, att Tegnér icke var en mönstergill make, helst på äldre dagar.
Han var en man med starka lidelser, och han var allt för ärlig och äfven i sina för- villelser redlig att kunna hyckla.
Hvad del hustrun, med sitt mer prosaiskt nyktra lynne, möjligen kunde hafva i de häftiga scener, som särskildt på 1820-talet en eller annan gång lära uppstått mellan makarna, ligger mindre öppet för eftervärlden.
Emel- lertid försäkrar man från trovärdigaste håll, att de gamla skvallerhistorier, hvilka under senaste årtiondet från ett visst håll utom Sverige framdragits, äro dels alldeles falska, dels snedvridna och öfverdrifna.
Och angående de dikter, Tegnér skrifvit till andra kvinnor än sin maka, torde utom allt tvifvel om de allra flesta — dock ej alla — bland dem gälla hvad i förra num- ret af Idun en insändarinna på » Svar » - afdel- ningen mycket riktigt påpekar, nämligen att i färd med nordpolsfararne, italienske kron- de ej få anses för annat än poetiska uttryck prinsens förlofning och nykterhetsfrågan.
af det intryck ett eller annat sammanträf- Då jag nickade instämmande, fortfor hon: fande med » föremålet » gjort på skalden samt » Tänk bara, hvad det talas om plikt och således blott gälla för exempel på, huru man plikttrohet.
Och sådana begrepp därom, du!
versifierade artigheter på den tiden.
Såsom t. ex. min vän, fru Andergren, du Huru som helst — då den store skalden vet.
Det är ju ett så arbetsamt och präk- genomgått lidelsens eld och vansinnets natt tigt fruntimmer som någon, och man kunde samt bidade förlossningens stund, var hon, väl tycka, att hon borde förstå, hvad lifvet den vid dödsbädden vakande, åter hans allt, fordrar af oss.
Jag skall relatera litet af hon var åter den brud, hans hjärta valt vårt samtal härom dagen, då hon kom in och funnit bland Ramens björkar, och hennes till mig i förbifarten, då hon varit ute nå- blickar voro de sista som följde honom, när gra ärenden på förmiddagen.
Det kan kan- ske vara nyttigt för dig att också tänka » af norrskens strimmor litet på hithörande. » han lystes hem till evig ungdoms strand. » » Ja, tack, det tror jag nog, » svarade jag.
I sju år öfverlefde Anna Tegnér sin make.
» Ja, då berättar jag!
Jo, då hon kom Hon hade just en högsommardag i Lund in såg hon blek och trött ut.
Mager har öfvervarit aftäckandet af hans staty och hon alltid varit, som du vet.
från » Föreningens » fönster sett, huru, un- » Äh, kära du, » pustade hon, » åh, hvad der kanonernas dån, klockornas klang och jag är trött!
Och hvad ditt rum är tref- folkets jubel, täckelset föll och ligt, » fortsatte hon, under det att hon tungt » med ens ur bronsen trädde dragen sjönk ned i en bekväm länstol.
af solens sångare i solens glans, » Innan jag hann svara, fortsatte hon åter: när hon, under ett besök hos sin dotter, » O, kära du, du kan aldrig tro, hvad jag öfverstinnan friherrinnan Rappe, hastigt af- är klen.
Fem satser järnpiller har jag tagit led i Kellstorp, strax utanför Helsingborg.
in efter hvarandra, och det hjälper inte det Det var den 18 augusti 1853 och hon hade minsta.
Och läkare, söta du, det är då al- i det närmaste uppnatt 68 års ålder.
drig någonting.
Jag har nu på kort tid Vid hennes jordfästning i Helsingborgs varit hos fem, och allesamman sjunga sam- kyrka talade denna stads dåvarande kyrko- ma visa: frisk luft, järn och hög diet. » Då herde, den fräjdade Pehr Wieselgren, och frågade jag, om hon förde hög diet.
» Kära vittnade bland annat: du — äggen kosta 2: 5 0!
Kan du tro, att vårt stora hushåll kan lefva på det sättet?
Såg du hans hus, det länge tarfligt enkla, Att inte jag som husmor vill förbehålla mig fullt af behag, där hvarje veck var skönt i draperit af flit och dygd och kärlek!
det bästa, då inte ' de mina ' kunna få det Hvems var förtjänsten, om ej ädla husfruns?
— det vet du nog, att jag är för plikttro- Såg du den milda i triumfers vimmel, gen till! » såg du den tåliga i pröfningsstunden, hvad skedde?
Allt var lugn och allt var jämn- » Ger du ' de dina ' järnpiller också, » frå- vikt.
gade jag då, spetsigt nog.
» Nej, så du Det var dock ej den känslolösas lugn, skämtar, » fick jag till svar, » det vilja de ej tanklöshetens vanmakt.
Nej, ett hjärta, som kände djupt, en blick, som vidsträckt såg, nog slippa, minsann. » » Men de kosta pen- ej kunde brista skaldens brud och maka.
— gar i alla fall, dina järnsatser, » tyckte jag.
Hon varit i sin hemort, hvar den fanns, » Ja, det kan vara.
Men ingen skall kunna ett fattigdomens stöd, en sorgens ljusglimt, stiga fram och säga, att jag som husmor en föresyn i hvarje husmors dygd, inte gjort min plikt, » svarade hon med en och grundfast i den tron, att tron allena, den kristeliga, föder lifvets kraft energi, som anstått en bättre sak.
och dödens frid.
Jag fick också en blick, som betog mig På Vexiö kyrkogård hvilar hennes stoft, lusten att fortsätta.
bredvid makens.
För att komma ifrån det farliga ämnet, sade jag efter en liten paus: » Nu kan du % likväl vara glad, som har din Anna så stor, att hon kan hjälpa dig med litet af hvarje i hushållet. » » Ja, det kan väl så tyckas, men den har nog rätt som sa ': små barn — små bekym- är jag satt i mitt lilla rum med brasa mer, stora barn — stora bekymmer, » sva- i kakelugnen och en packe skrifböcker rade hon mig då med bekymrad min och framför mig, knackade det på dörren.
Det ögonen mot taket.
Jag kunde just ingen- var fröken Mörk som kom.
Hon var alltid ting invända häremot.
Då fortsatte hon och talade om, att hon välkommen till mig, ty oaktadt olikheten i ålder sympatiserade vi riktigt med hvar- suttit uppe halfva nätterna och sytt brode- andra.
Hon tog af kappan, som blifvit fuk- rier till en öationaldräkt till Anna, tills hon tig af den täta dimman och strök varligt inte visste till sig för trötthet.
sitt slätkammade, gråsprängda hår, som ge- Anna hade nämligen blifvit invald i säll- nom dimman fått lust att helt kokett krusa skapet » X.
» och skulle vara med på en fest där.
Jag vågade då säga, att flickan sig.
Jag satte fram två stolar till brasan, och kunde ha sytt dem själf, men nu råkade så satte vi oss nära intill hvarandra, be- hennes mor i eld och låga.
» Nej, så du pratar!
För det första är låtna med hvarandra och hela världen — inte vårt eget jag ens undantaget.
Eldske- hon inte van att brodera, och för det andra net föll rödt och flammande öfver min väns var hon ute och hjälpte till att anskaffa litet böjda gestalt och bröt sig lekande i och anordna dekorationer — flaggor och hennes lifliga mörkblåa ögon, hvilka allde- hvad det var för skräp. » les inte tycktes höra ihop med håret och » Kunde hon då inte ha haft enklare dräkt, hellre än att du skulle öfveranstränga d i g?
» det andra.
Och så pratade vi.
» Ja, kära du, hvad det pratas mycket kom jag åter på tvären.
hit och dit i världen, » sade fröken Mörk » Ja, du säger så, du!
Det hörs minsann, Att bli vald in i plötsligt, just under det vi som bäst voro att du inga barn har!
Själfpålagda bördor.
de, som intressera sig för de » arbetande systrar- nas » sociala lyftning, måste känna sig tacksamma.
* det sällskapet, skall jag säga, står inte till buds för hvem som hälst.
Du vet ju också, att hon lyckats bli bekant med flera fina flickor, och då måste tösen förstås vara klädd som folk, så att de inte känna sig generade.
Och har hon så fått dyrbara dräkter, så måste hon j u också få tillfälle att begagna dem — det inser du nog.
Så någon hjälp i hushållet är inte att påräkna, fast jag nog var så dum och gjorde det, då hon ännu gick i skolan.
Så får jag väl streta och göra min plikt — mera kan man inte göra. » Jag funderade just på ett lämpligt sätt att föra mitt bättre vetande till torgs, då vi genom de öppna dörrarna sågo min vär- dinna lägga en snöhvit duk på matbordet och ordna vackert porslin och snyggt silf- ver.
Midt på bordet stod en vacker blad- växt, och det hela såg trefligt och inbju- dande ut.
Fru Andergren iakttog det noga.
» Så fint i hvardagslag!
Jag tänker på vår servis där hemma, den är både spräckt och annat — men det får gå.
Anna be- höfver vara ute litet och de stora gossarne också, och så få vi ta ' det hemma som vi kan.
Ja, du, sådana plikter får man, när man blir mor och husmor, men det kan väl du knappt sätta dig in i! » Därmed gick hon, utan att jag fått säga, hvad jag tänkte. » Fröken Mörk tystnade och såg tankfull in i glöden.
Jag satt också tyst och tänkte på, huru människor gå suckande öfver själf- pålagda bördor och tro, att nödvändigheten kröker deras rygg.
» Det gör mig innerligt ondt o m fru An- dergren.
Det tycks ju vara den enklaste sak i världen, att hon skulle hålla ordent- lig kost och trefligt i hemmet och så göra medicin, öfveransträngning och extra utgif- ter för ungherrskapet öfverflödiga.
De blefvo bestämdt nöjdare därmed allihop, » sade fröken Mörk till sist, under det hon sakta strök min hand.
» Men det vore kanske inte så det, » tillade hon skälmskt.
Nu var brasan i kakelugnen slut.
Jenny Hallin.
fint, * En svenska, dekorerad i Turkiet.
Våra tidningar ha nyligen innehållit berättel- sen om det behjärtade och för det svenska foster- landet hedrande uppträdande, som vår vice kon- sul i Konstantinopel herr C.
G. Fredholm iakttagit under de där rådande orolighetevna och upprö- rande förföljelserna mot de kristna armenierna.
Nu kommer budskapet, att hr F. till och med från det barbariska landets egen regering erhål- lit ett officielt erkännande för sitt vackra man- namod, i det sultanen tilldelat honom Osmanie- ordens andra klass.
Samtidigt har emellertid äfven hans maka, fru Fredholm, ihågkommits med en ordensutmärkelse, nämligen Ohéfakat- ordén i briljanter, en utnämning som säges ha » väckt stort uppseende ».
Detärej hellerdagligdags, som kvinnor dekoreras, och helt visst torde ve- derbörande därvid haft skäl att hålla före, det makans del i mannens förtjänster varit värd denna ovanliga utmärkelse.
Det är den nu regerande sultanen, som varit nog tidsenlig och chevaleresk att instifta orden Chéfakat, hvilken utdelas endast till damer.
Den har redan förut tilldelats fyra svenskor, nämli- gen grefvinnan Elisabeth Iiochschild, friherrin- nan Antoinette Ribbing, drottningens numera aflidna hoffröken Martha Eketrä samt vår mini- sters i Konstautinopel gemål fru Louise Reuter- skiöld.
Vi ha trott, att det skulle, som ett pikant ä propos, intressera våra läsarinnor att se en af- bildning af denna orden för damer, som en af Fröken Cecilia Engstedt, som afled härstä- des den 27 oktober, har jämte sin förut aflidna syster, fröken Emma Engstedt, genom testa- mente förordnat, att efter den förstnämndas död följande storartade donationer skola utgå: Eugeniahemmet 40,000 kr., Stockholms sjuk- hem för obotligt sjuka 10,000 kr., härvarande sjukhuset för fallandesjuka 10,000 kr., asylet för Pauvre honteux 10,000 kr., Borgerskapets gubb- hus 10,000 kr., Borgerskapets änkehus 10,000 kr., härvarande Institut för blinda 5,000 kr., In- stitutet för döfstumma å Manilla 5,000 kr., Stif- telsen för gamla tjänarinnor 5,000 kr., härva- rande Hemmet för kvinnliga idioter 5,000 kr., Kronprinsessan Lovisas vårdanstalt för sjuka barn 5,000 kr., Ålderdomshemmet för blinda kvinnor 5,000 kr., Sällskapet för dygdigt och troget tjänstefolks belönande 5,000 kr., hvarjämte donationer till enskilda personer lämnats med 4,500 kr.
Af två af dessa kapital skall en årlig lifränta utgå till testamentsgifvarnes 25-åriga trotjänarinna med 1,200. de svenska bärarinnorna godhetsfullt satt oss i tillfälle taga.
Den vackra dekorationen bäres i hvit, vatt- rad sidenrosett med gröna och röda kanter.
Det innersta runda fältet är af guld, ramen omkring af guld och grön emalj; stjärnans fem uddar äro emaljerade i rödt med gyllene kanter, den strålande stjärnsolen där bakom är rikt inlagd med briljanter och ametister; halfmånen och stjärnan, som förena rosetten och dekorationen, äro emaljerade i rödt.
Det industriella kvinnoarbetet i Stock- holm har under de senast gångna åren gjorts till föremål för en serie statistiska undersöknin- gar, bekostade af den bekanta Lorénska stiftel- sen.
Öfver dessa höll härom aftonen d:r J. Leffler, den nämnda stiftelsens sekreterare, ett föredrag vid Nationalekonomiska föreningens samman- träde.
Det första uppslaget till en undersökning gafs af d:r D. Bergström 1890, då sömmerskornas förhållanden undersöktes.
Därnäst var det Kvin- noklubben, som gaf impulsen till en mera om- fattande enquéte, och arbetet uppdrogs nu åt fröken Anna Söderberg och fullföljdes sedan med de af stiftelsen anvisade medlen.
Omkring 3,220 arbeterskor hade tillfrågats.
Om man toge hänsyn till de egentligen indu- striella arbeterskorna, kunde man antaga att enquéten omfattade 40 proc.
af hufvudstadens arbeterskor, men medräknades sömmerskor, tvät- terskor och strykerskor, så omfattade den om- kring 20 proc.
Detta vore ett ganska afsevärdt resultat, hvarpå ganska tillförlitliga beräkningar kunde byggas.
Undersökningarna hade hufvudsakligen rört sig om arbeterskornas födelseort, om deras olika yrkesval samt om hälsotillståndet och lönein- komsterna inom olika yrken.
En mängd af siff- ror och grafiska tabeller ha sammanbragts och nppställts, belysande dessa olika förhållanden och helt visst af synnerligt värde för deras be- dömande, ehuru naturligtvis af väl abstrakt na- tur att här i en kort tidningsnotis med fördel mera ingående kunna behandlas.
De komma emellertid att för intresserade snart nog finnas tillgängliga i tryck genom Lorénska stiftelsens försorg.
Talaren slutade med att framhålla, att genom den verkställda undersökningen, som.