Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid det förhållande, som nu sist blifvit omförmäldt, och då Rikets Ständer uti sin underdåniga skrifvelse vid sistlidne riksdag, N:o 222, angående reglering af utgifterna under Riks-statens åttonde Ilufvud-titel, utförligen anfört de skäl, hvarpå de grundade sitt beslut att rektoraten vid samtliga elementarläroverken borde blifva ordinarie på stat uppförda tjenster, och så kort tid sedan dess förflutit att någon erfarenhet om detta stadgandes gagn eller skada ännu icke kunnat inhemtas, tinner väl Utskottet betänkligt att häruti föreslå någon bestämd förändring, men då Utskottet anser de skäl, som af motionären och under öfverläggningen i öfrigt inom Ilögvördiga Preste-Ståndet blifvit anförde emot rektorsbefattningarnes uppförande såsom tjenster på stat, vara särdeles tänkvärda, och tillika känner att fruktan för följderna deraf delas äfven af många erfarna skolmän utom representationen, och då dessutom hvad som kan vara ändamålsenligt sedan en ny reglering vunnit stadga, icke alltid kan vara lämpligt under en öfvergångs - Allmänna besvärs- och Ekonomi-Llskollels Betänkande N:o 64. 3 period, och i synnerhet då. på en gång flera nya läroverk organiseras, tillgån gen på erfarna personer således icke alltid torde blifva tillräcklig samt då vådan för läroverken af misstag vid tillsättandet af Rektorer på stat vid de högre läroverken är särdeles stor och långvarigt, verkande, anser Utskottet sig böra tillstyrka: att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet måtto anhålla att vid högre elemcnfar-lärovcrk rektor tillsvidare må tillsättas blott pä förordnande.
H v a er val iu n c r: af Prosten /!.
Lundholm.
Jag kan hvarken gilla det förslag till förändring i nu gällande nådiga Stadga för rikets allmänna elementar-läroverk, sorn af Utskottet blifvit förordadt, ej heller den derföre framställda motiveringen.
Så väl de inom Ilögvördiga Preste-Ståndet afgifna yttranden vid remissen af den motion, som framkallat detta betänkande, som min egen mångåriga erfarenhet såsom lärare, hafva hos mig stadgat den öfvertygelse, att
Rektorer så väl vid högre sorn lägre elementar-läroverk böra hafva en genom fullmagt tryggad och fast ställning.
Till stöd för denna åsigt kan tillika åberopas, att Rikets Ständer, i sin vid sistlidne riksdag afgifna underdåniga skrifvelse angående åttonde Hufvudtiteln, i fråga om huruvida rektoratet vid elementar-läroverken borde vara stadigt eller flyttbart, bland andra motiver anfört: att, om i hvarje annan förvaltningsgren bestämda styresmän med en fast ställning och icke blott tillförordnade för några få år i sender, anses nödige, sä torde behofvet deraf icke mindre göra sig gällande inom läroverken.
Upprätthållandet af ordning ibland ett talrikt. antal lärjungar af olika åldrar fordrar, just för det att mildhetens medel skola företrädesvis vara för ändamålet tillräckliga, en stark myndighet i den styrandes hand.
Uppgiften att. framkalla och befrämja en harmonisk samverkan mellan ett större antal lärare förutsätter icke allenast ett öfverlägset, utan äfven ett längre fortsatt personligt inflytande.
I afseende på undervisningen är det vid den mångfald och det omfång, hvartill denna i sina särskilda grenar numera utvecklat sig, af synnerlig vigt, att enhet vid behandlingen gör sig gällande, hvilken måste i första rummet utgå från läroverkets styresman och från den djupare insigt i undervisningskonsten och undervisningsämnenas inbördes sam - X Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 44. man häri", som han endast genom ett längre fortsatt studium och utvidgad erfarenhet kan förvärfva.
Den farhåga, hvilken synes hafva framkallat motionärens förslag, att ett läroverk kunde få till styresman under en lång följd af år en dertill alldeles olämplig person, synes mig väsendtligen vara undanröjd genom 78 § af den gällande skolstadgan och den i samma stadga utvidgade ansökningsrätten, hvilken numera icke är inskränkt till lärarepersonalen vid läroverket, såsom mången synes hafva föreställt sig förhållandet vara, och hvaraf det försporda missnöjet med ifrågavarande lagförändring torde vara att förklara, hvaremot enligt 1856 års stadga nämnde farhåga snarare kunde synas hafva något skäl för sig, emedan valet af Rektor då var inskränkt inom de vid läroverket anställde lärare.
Om den af Utskottet föreslagna förändringen tillstyrktes af Rikets Ständer och gillades af Kongl. Majit, vore det i min tanke att befara, det lärde och för den magtpåliggande rektorsbefattningen fullt skicklige sökande skulle uteblifva, hvaremot vissheten om fullmagt på den sökta tjensten och en derpå grundad fast och oberoende ställning just skulle framkalla utmärkte mäns ansökningar till befattningen.
Dessutom synes det mig vara inkonseqvent, att, då de öfrige iärarne förses med fullmagt, en olikhet skulle ega rum ensamt i afseende på Rektorerna.
Också finnes, så vidt jag känner, intet annat land, der Rektorer vid elementarläroverken tillsättas blott tills vidare medelst förordnande, under det alla de andre Iärarne innehafva fullmagter på sina tjenster.
I betraktande häraf, och då det enligt min tanke icke blott skulle vittna om ett alltför stort vacklande i grundsatser, utan äfven vore ett nedsättande af representationens värdighet, om Rikets Ständer, då deras åsigt i denna fråga så nyligen, som ofvan är visad t, blifvit i alldeles motsatt riktning tillkännagifven och af Kongl.
Majit i nåder gillad samt i lag den 29 Januari 1859 stadgad, skulle nu ånyo i underdånighet anhålla om förändring i samma nådiga stadga, och detta oaktadt erfarenheten på så kort tid omöjligen kunnat gifva något afgörande vittnesbörd om behofvet af den föreslagna förändringen, finnér jag mig ega all anledning att för min del vördsamt tillstyrka att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.»
Häruti hafva hufvudsakligen instämt: Herrar Uggla, C. G., och Ros, A. E., Kyrkoherden O tierström, Prosten Collén, Prosten Modigh, Kontrakts-prosten Lodell, Kyrkoherden Ternström samt Rektor Selggren. af Herr Rosensvärd, J. H.: »Då Kongl. Majit, med bifall till Rikets Ständers vid sista riksdagen gjorda hemställan, under 29 Januari 1859 stadgat, att vid hvarje elementar-löroverk skall finnas ständig Rektor, synes mig mindre lämpligt, att Ständerne nu, knappast mer än ett år efter den nya författningens ut - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulslcollels Betänkande
N:o 4o. 5 färdande och innan någon erfarenhet om dess verkningar ännu kunnat vinnas, hos Kongl. Majit anhålla om en förändring, hvarigenom Rektorerne skulle komma på ännu mera rörlig fot än då rektoraten genom årliga val tillsattes.» Häruti instämde Grefve Taube, H. A. IT:O 4å Ank. till Exp.-Utsk. den 14 Mars 180 0, kl. 12 mide!.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om åtgärders vidtagande till förekommande af olofligt lotterispel.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet hafva Öfverlemnats två motioner i detta ämne, väckta inom Hederv.
Bonde-Ståndet: l:o af Sven Heurlin från Kronobergs län, som andragit, hurusom, då efter heta strider det Svenska Nummerlotteriet slutligen genom lag upphäfdes, atsigten, om ock icke i bestämda ordalag uttryckt, dervid varit, att alla andra lotterier, vare sig in- eller utländska, skulle för alltid förvisas ur Sverige.
Erfarenheten hade emellertid ådagalagt, att böjelsen för spel på utländska lotterier här i landet betydligt tilltagit.
I de allmänna tidningarne annonserades tid efter annan oblygt om sådana lotterier, och lottsedlar utbjödos under lockande förespeglingar, hvarigenom den enfaldiga, som läte sig tubbas, tillskyndades förlust, sorg och förtviflan öfver felslagna förhoppningar samt penningar droges ur landet.
Till förekommande häraf har motionären föreslagit, att stor plikt och strängt straff mätte stadgas för försäljning af alla slags lottsedlar samt för deras utbjudande till salu i tidningarne eller på annat sätt; 2:o af Josef Oscar Almqvist från Norrbottens län, hvilken, enär erfarenheten visat, att Kongl. Förordningen den 21 Mars 1844 saknade erforderlig tydlighet för att vara fullt verksam för sitt ändamål att förhindra lotterier, hemställt, att, såsom tillägg till nämnde Kongl. Förordning, måtte stadgas ansvar ej mindre G Allmänna Besvärs- och Ekonomi-UlskoUelt Betänkande N:o 46'. för myndighet, hvilken lemnade tillstånd till lotteri i andra än de i lag tillåtna fall, än äfven för den som tryckte eller befordrade inbjudning eller tillkännagifvande till deltagande i olofligt lotteri.
Hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget har Utskottet tagit i öfvervägande; och då Kongl. Förordningen den 21 Mars 1844 stadgar uttryckligt, förbud mot lotterispel, äfvensom ansvarspåföljder för öfverträdelser deraf, hvilka lemna rum för utöfvande af tillbörlig stränghet; samt de i öfrigt föreslagna tilläggen till nämnde författning synas Utskottet dels icke lämpliga, dels ock, hvad särskildt rörer behofvet. af lagbestämmelser emot tryckning och spridning af lotteriannonser, bero på tolkning eller ändring af 2 och 3 §§ i gällande Tryckfri hets-förordning, hvarmed det icke tillkommer Utskottet att taga befattning, får Utskottet vördsamt hemställa att ifrågavarande motioner icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 13 Mars 18(10.
\:o Alik. till Exp.-Utsk. den 14 Ma j 1800, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af vackt motion i fråga om Rotering,‘tskyl digheten inom.
Län och pä Dalsland.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har Ilederv. Bonde-Ståndet remitterat ett af Riksdagsfullmägtigen J.
Smedberg, från Elfsborgs län, väckt förslag, hvaruti Johan Andersson från samma län sig förenat, och har motionären anfört hurusom, till följd af Kongl. Brefvet den 10 September 1811, de inom Elfsborgs län och Dalsland förlagda stamrotar måste lemna deras sol - Allmänna besvärs- neli Ekonomi-Utskottets Betänkande I\'
:o 4G. 7 (later mulbete, bränsle och gödsel utan ersättning eller deltagande af de öfrige rote-intressenterna; ett förhållande sä mycket obilligare som Kongl.
Brefvet den 28 Oktober 1807 synes antyda att stainrotarne icke ensamt dessa förnödenheter böra bestå.
Då föröfrigt vid Indelningsverkets upprättande en jemlildiet i roteringsbördorne varit afsedd, samt det för Elfsborgs regemente fastställda knektekontrakt icke heller ålägger stamroten större skyldighet än de öfriga hemmanen, som stå med i roten, än endast i afseende på sjelfva knektetorpet, har motionären föreslagit: att Rikets Ständer må i underdånig skrifvelse anhålla att Kongl. Maj:t täcktes, med upphäfvande af Kongl. Brefvet den 10 September 1811, förklara det skyldigheten för de inom Elfsborgs län och Dalsland förlagda soldatrotar att lemna mulbete till soldatens kreatur, samt gärdsle och vedbrand, åligger samtlige rote-intressenterna i mån af hemmanens rotering; och att der något hemman är så aflägse beläget att det icke kan in natura utgöra dessa prestanda, billig ersättning till stainrotarne, som sådant bestå, måtte erläggas.
Då Kongl. Maj:t, till följd af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse om nödvändigheten att närmare bestämma de afgifter, som utrotar vid Indelta regementerna borde betala till stainrotarne uti jordlega för soldattorpen och hvarvid Rikets Ständer ansett böra iakttagas, att de stamrotar, hvilka, enligt Indelningsverket, voro förklarade skyldige att, utan ersättning af hjelprotarne, bestå de soldaten tillerkända förmåner, voro till ersättning oberättigade, i Bref till Krigs- och Kammar-kollegierne den 28 Oktober 1817 nådigst förklarat: »Inom Skaraborgs och Elfsborgs län och Dalsland och vid de inom dessa län inroterade Skaraborgs, Westgötha-Dals och Elfsborgs regementen, utstaka ej knektekontrakten något vederlag för soldattorpet, emedan det hemman, på hvars egor detta är anlagdt, vid roteringen mindre andel är påförd; i följd hvaraf och med tili— läinpning af Rikets Ständers (i underdånig skrifvelse den 15 Maj 1815) yttrade grundsats, någon ersättning åt stainrotarne vid dessa tre regemente!- ej kan ega ruin»; och då detta förklarande genom Kongl. Maj:ts nådiga resolution, uppå åtskiilige Riksdagsfullmägtiges af Bonde-Ståndet ansökning den 18 Augusti 1818 blifvit ytterligare bekräftadt; samt enär Kongl. Maj:t i anledning af Rikets Ständers underdåniga hemställan vid 1823 års riksdag, genom nådigt Bref den 15 Mars 1820 bilällit, att Konungens Befallningshafvande i de län, der stridigheter oin planpenningar ännu kunde uppstå, egde i likhet med hvad den 13 Oktober 1812 blifvit föreskrifvet, söka befordra frivilliga överenskommelser emellan stam- och utrotarne, anser Utskottet sig böra hemställa att ifrågavarande motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 12 Mars 1860. 8 Allmänna Besvärs- och Ekon omi-Biskal lett Betänkande N:o 4 7 ■ .VO 47 Ank. till Exp.-Utsk. den 14 Mars 1860, kl. 12 widd.
Betänkande, i anledning af' väckt motion om. andning i liangi.
Förordningen den 1 Oktober i858, angående tillverkning, vård och försäljning af krut.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning har blifvit öfverlemnadt en inom Hederv. Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen Jan sindersson från Kopparbergs län väckt motion, deruti är vordet anförd t att, ehuru, såsom nödigt och tillbörligt vöre, omförmälde Kongl.
Förordning hufvudsakligen och väsendtligen afsåg att meddela de föreskrifter, genom hvilkas iakttagande skulle i möjligaste måtto förebyggas de för menniskors lif och egendom vådliga följder, som eljest kunde uppkomma af vårdslöshet eller oförsigtighet vid krutets handterande och transporterande, hade dock erfarenheten redan visat, att åtskilliga stadganden, som i ordalydelsen äro tvetydiga eller för trafiken med denna vara mer än nödigt hinderliga, behöfde en ändamålsenlig förändring, särdeles hvad angick 20 och 21 §§:na.
Sålunda stadgades i 20 §, att å de kärl, i hvilka krut för transportering inslås, skall med tydliga bokstäfver finnas utsatt »dels ordet krut, dels ock bestämmelseorten samt afsändarens och einottagarens namn».
Hvad beträffade den sista bestämmelsen, hade den vid tillämpningen visat sig så tvetydig, att afsändare, med full afsigt och vilja att ställa sig författningen till noggrann efterrättelse, dock genom det obestämda i ordet »emottagare» äfventyrat icke allenast att förlora afsänd vara, utan äfven att fällas till högst betydliga och i förhållande till den oafsigtliga Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottels Betänkande
N:o 47. 9 oafsigtliga förseelsen ingalunda billiga böter.
— Om till exempel en reqvirent, boende i Stockholm, anmodade fabrikant i Dalarne att för sin räkning till uppgifven kommissionär i Gefle för vidare fortskaffning afsända ett parti krut, kunde med skäl frågas, hvilken vore den rätta emottagaren, hvars namn borde å krutfastaget utsättas; om det vore reqvirenten eller koinmissionären.
Begge kunde anses såsom emottagare, reqvirenten i sista, koinmissionären i första hand.
Afsändaren, sorn icke kunde eller behöfde känna huru mänga och hvilka kommissionärer begagnades för att den reqvirerade varan skulle komma reqvirenten tillhanda, ansåg kanske rådligast att å fastaget såsom mottagare teckna reqvirentens namn.
I sin anmälan till Konungens Befallningshafvande uppgaf afsändaren, i öfverensstämmelse med 21 §, krutets vigt, antalet af de kärl, hvari det förvaras, bestämmelseorten, emottagarens (reqvirentens) namn samt den väg, transporten skulle framgå.
Forbonden, som hade att forsla krutet från fabriksstället till Gefle, medförde äfven behörig forsedel, som dock naturligtvis endast hänvisade varan till aflemnando hos koinmissionären.
Nu trodde sig afsändaren, då han ock i öfrigt iakttagit förordningens föreskrifter, hafva samvetsgrant i alla delar ställt sig densamma till efterrättelse.
Emellertid hände att krutet i Gefle togs i beslag på den grund att forsedeln uppgaf annan emottagare, än den, hvars namn vore å de afsända krutkärlen tecknad t, nemligen reqvirentens, hos hvilken krutet dock i sista hand skulle stadna.
Hvad nu exempelvis blifvit anförd t hade äfven i verkligheten redan handt, att nemligen, tvärt emot författningens syfte, till följd af en tvetydighet i en af dess bestämmelser, egaren blifvit dömd förlustig sin egendom och derjemte såsom brottslig bötfälld, ehuru ingen afsigt kunnat honom påbördas eller han skäligen misstänkas att hafva velat annorlunda förfara, än i enlighet med författningens föreskrift.
Derföre, och då lagen borde af-e betryggande af hvarje medborgares egande-rätt, syntes nödigt att 20 § så förändrades, att författningens syftemål vunnes, utan att blottställa en i alsigten laglydig medborgare för möjligheten icke allenast att beröfvas sin egendom utan äfven att fällas till betydliga böter.
Då dels genom den föreskrifna anmälan hos Konungens Befallningshafvande, dels genom forsedel eller behörig förpassning, tillräckligen upplystes såväl om krutets bestämmelseort, som ock hvilken vore afsändare och hvilken vore mottagare både i första och sista hand, syntes det för vinnande af trygghet vid transporten, hvilket egentligen åsyftades, vara fullt tillräckligt, om å kärlet, hvari krutet förvarades, allenast funnes utsatt ordet Krut.
Vidare och då i 21 § fem centner uppgåfvos såsom det största qvantum krut, som lofligen kunde transporteras utan iakttagande af de för trafiken hindrande omvägar och omständigheter, sorn denna paragraf föreskref, så syntes denna bestämmelse icke hafva annan grund, än att fem centner blifvit ansedda såsom Bill. till R.
Prot. IS ii 9 & 1860.
S Sami. 13 Hafi. 2 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 47. vanligt lass efter en dragare.
Men då icke blott fem utan ända till tio centner utgjorde ett ganska måttligt enbetslass, och en olycka, som genom fem centners explosion möjligen kan inträffa, redan vore så förödande, att genom explosion af tio centner den icke synnerligen kunde förökas, ansåg motionären att, utan trygghetens förminskande, men till de trafikerandes stora båtnad, detsamma kunde medgifvas för 10 centner, som för fem centner och derunder nu finnes medgifvet.
Slutligen och hvad beträffade kruts transporterande sjöledes syntes författningen erfordra sådana modifikationer uti nu gällande bestämmelser, att sådan transport icke, utöfver hvad tryggheten kunde kräfva, måtte till de trafikerandes skada försvåras.
På grund af hvad nu blifvit anfördt, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om följande förändringar i Kongl.
Förordningen af den 1 Oktober 1858: l:o att 20 § måtte erhålla följande förändrade lydelse: ”krut, som från ort till annan, land- eller sjövägen försändes, skall, då det öfverstiger tio skålpund, vara inneslutet i väl instufvadt och öfvertäckt kärl, så beskaffadt som § 14 föreskrifter, och hvarå med tydliga bokstäfver skall finnas utsatt ordet krut.
Den som häremot bryter &c.» 2:o att 21 § må i första punkten erhålla följande förändrade lydelse: ”Vili någon från ort till annan landvågen fortskaffa krut i större myckenhet än tio centner, gore, inom åtta dagar &c.» 3:o att förordningen, i hvad den rörer kruts transporterande sjöledes, må i allmänhet så omredigeras, att den till trafikerandes skada och betungande icke försvårar eller hindrar sådan transport utöfver hvad nödig och erforderlig försigtighet kan kräfta.
De §§ af förenämnde förordning, uti hvilka ändring är vorden föreslagen, hafva följande lydelse: §. 20. »Krut, som från ort till annan land- eller sjövägen försändes, skall, dådet öfverstiger tio skålpund, vara inneslutet uti väl instufvadt och öfvertäckt kärl, så beskaffadt, som § 14 föreskrifter, och hvarå med tydliga bokstäfver skall finnas utsatt dels ordet krut, dels ock bestämmelseorten samt afsändarens och emottagarens namn.
Den, som häremot bryter, bote från och med femtio till och med ett hundra Riksdaler, och vare krutet förverkadt.» § 21.
»Vill någon från ort till annan landvågen fortskaffa krut i större rnycke.nhet, än fem centner, gore, inom åtta dagar före transportens afgång, derom an - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulsliotlels Betänkande N:o 47.
11 milian hos Yår Befallningshafvande i det län, inom hvilket eller hvarifrån afsändningen är ämnad att verkställas och uppgifve dervid såväl krutets vigt och antalet af de kärl, hvaruti det förvaras, som bestämmelseorten och emottagarens namn, samt den väg transporten skall framgå.
Derest krutet är afsedt att försändas till ort utom länet, varde afsändarens berörde anmälan genom Yår Befallningshafvandes försorg delgifven Vår Befallningshafvande i det angränsande län, hvarigenom krutet skall fortskaffas, med underrättelse derjemte 0111 stället hvarest och tiden då kruttransporten kommer att vid lånegränsen inträffa.
Uppgår krutqvantiteten till mera än tjugo centner, ankomme på Vår Befallningshafvande att, om så nödigt anses, förordna tillsyningsman för krut-transportens beledsagande till bestämmelseorten på afsändarens bekostnad.
Arfvode och resekostnad för sådan tillsyningsman bestämmes af Vår Befallningshafvande, derest ej öfverenskommelse derom med afsiindaren uppgöres.
Fordon, hvarpå krut forslas, skall föra röd flagg och må aldrig lemnäs utan tillsyn.
Under färdandet genom stad eller köping får intet uppehåll ega rum.»
De af motionären framställda förslagen hafva af Utskottet blifvit tagna i öfvervägande ; och hvad först angår den ifrågaställda förändringen af § 20, så, enär föreskriften att å de för transport af krut begagnade kärl skall finnas utsatt, jemte ordet krut, bestämmelseorten samt afsändarens och emottagarens namn. lätteligen kan, såsom motionären uppgifvit, leda till oafsigtlig öfverträdelse af författningen, äfvensom till obefogade beslags-åtgärder, och antagas bör att krut i större myckenhet än tio skålpund icke afsändes utan frakt eller forsedel, deraf upplysning erhåiles om bestämmelseorten samt afsändarens och emottagarens namn, anser Utskottet, hufvudsakligen med afseende derå, att en mera omfattande påskrift, som särdeles å mindre kärl svårligen kan med nödig tydlighet utsättas, afleder uppmärksamheten från det egentligen vigtiga ordet krut, sig ega anledning hemställa: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majrti underdånighetanhålla att i § 20 af meranämnde nådiga förordning, orden: »hvarå med tydliga bokstaf ver skall finnas utsatt dels ordet Krut, dels ock bestämmelseorten samt afsändarens och emottagarens namn» måtte förändras till: »hvarå med tydliga bokstaf ver skall finnas utsatt ordet Krut.» Beträffande motionärens yrkande att § 21 måtte undergå den förändring, att, i stället för en krutqvantitet af endast fem centner, tio centner krut må, utan föregående anmälan hos Kongl. Majits Befallningshafvande, kunna från ort till annan få landvågen fortskaffas, sä, enär Utskottet, lika med motionären, har anledning antaga, att bestämmandet af fem centner haft sin grund hufvudsakligen i den omständighet, att denna vigtqvantitet ansetts i allmänhet motsvara ett 12 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-UlskoUels, Betänkande N:o 47. vanligt hästlass, men bekant är, att i bergslagsorter dubbelt så stor tyngd gemenligen fores efter en bäst, och bibehållandet af den nuvarande föreskriften skulle hafva till följd, att för åstadkommande af fullt lass, andra effekter måste forslas i förening med krut, hvilket, enligt Utskottets åsigt, kan gifva anledning dertill, att mindre försigtighet vid transporten iakttages, och att derigenom större fara uppstår, än om en tillökad qvantitet krut föres, utan sammanbland ning med andra varor, anser Utskottet sig kunna tillstyrka Rikets Ständer att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att det i § 21 stadgade belopp af fern centner må, med bibehållande af §:ns lydelse i (ifrigt,
ändras till tio centner.
Hvad slutligen vidkommer motionärens yrkande om ändring af föreskrifterne i afseende på kruts transporterande sjöledes, så, enär ej är vordet uppgifvet i hvilka hänseenden dessa föreskrifter, som innefattas i förordningens 25:te till och med 34:de §, förmenades böra förändras, samt Utskottet för sin del icke anser någon ändring i samma stadganden af behofvet påkallad, hemställes att motionen i denna del ej må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 13 Mars 18G0.
Reserva tion anmäldes af Herr Nordenfelt, E. IV.: »Emot Utskottets beslut i l:a och 2:a punkterna af betänkandet N:o 47 får jag reservera mig, dels derföre, att de af motionären yrkade förändringar i Kongl.