Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(reser sig, tittar ner).
Hvad i hundekulla är det om?
Ska du ligga där och sofva midt på blanke da’n?
Skadar det dig, om jag sofver?
Ja, det skadar mig, när inte drängen kan fås till att göra, hvad han ska, därför att han inte vånnar, hvad jag säger.
Ja, just Jonas, han ligger ju där och sofver, som om han vore herre i huset.
(kommer ner).
Ja, se det duger inte.
För det ska vara ordning med allting.
Opp med dig, din latrygg!
Tyst du!
(Lugnt.)
Du Jonas, du!
(Högre.)
Vakna, säger jag dig.
(ser upp).
Ska du ligga och sofva som en gris i rötmåna’n?
Är det skickligt det?
Jag var litet sömnig, och så la’ jag mig.
Du la’ dig, ja.
Och så somna du.
Men ser du, det skulle du inte ha gjort.
Förty lättjan är alla lasters moder.
Och lat oxe är icke hvilan värd.
Hvad är det, han ska göra, Brita Stina?
Han ska göra väg åt mig, så jag kan komma till lad’gård’n.
Och så ska han –
Ja, se det var en annan sak.
Nej, si det kan’en inte begära.
Ska jag gå fram i snön, när den stiger opp till smalbena?
Ja, se inte kan man skotta snö, innan yrvädret har slutat.
Kors i alla mina da’r, så han talar, han håller med drängen emot mig.
Nehej, det gör jag inte.
För han ska inte sofva ändå.
Men skotta snö, me’n det yr ute, det behöfver han inte.
Det här ska du få igen, när jag lagar aftonvarden.
Jag ska gå efter vatten, om I vill, mor.
(tar oket på sig igen).
Jag ska gå till sjön själf.
Och om jag kommer i och blir liggande, så kan
I få ställa till med begrafning i nästa vecka.
I allt får skotta längre väg i snön än till lad’gård’n.
Utom BRITA STINA. (Paus först.)
Jag tror, hon blef arger.
Ja, vet I, det hade ho också skäl till.
För jag inte vill låta skotta midt i yrvädret?
Ja, det säger jag med.
Nej, men för I inte ställer om, så en kan hämta vatten på skapligt vis nere vid sjön.
Hämtar inte båd’ Petters och Träskålaboarna och Jönssons och änkan sitt vatten där nere?
Jo, det är just, hvad de gör.
Och har de inte hållit på med det nu i så många herrans år?
Och har det inte alltid gått, fast de hvarenda vinter skriker och jämrar sig, så det kan höras öfver hela skogen?
Gå dit själf, får I se, hur det är.
Där är så halt på brädden – I vet väl själf, att den är båd’ brant och hög – så en kan inte gå ner.
Utan då får en rent sätta sig och åka.
Och se’n får en krypa på knäna och skjuta ämbarna för sig för och komma opp.
Ja, hvad ska jag göra vid det?
En kan väl inte spränga bort hela åbrädden.
Nej, men patron har ju kört dit ett helt lass med sand.
Och det ligger, där det ligger.
Och ingen människa kan ta’ undan snön och skotta på litet sand.
Hvarför ska jag göra det?
Det kan väl nå’n annan göra.
Ja, så säger de allihop – båd änkan och Jönssons och Petter och Träskålaboarna.
Och under tiden så ska alla käringarna åka utför i snön, så de bli våta in på bara bena.
Men sandhögen, den ligger, där den ligger, och för hvar enda gång jag ska dit ner, tycker jag, att den ligger där och bara gör spektakel af mig.
Då kunde du ju hösa på sand själf.
Nej, för te skotta sand, det är karlgöra.
Och det befattar jag mig inte med.
Ja, se om jag gjorde’t, så skulle de andra säga, att jag liksom gick och arbetade åt dem.
Det är precis som med den där välsignade gärdsgård’n.
Jag orkar inte höra’t.
Jo, ja sa’ det.
(tar ett steg framåt, mumlar något obegripligt, knäpper så om sig tröjan).
Du är något te säker i truten, du.
Det har jag efter mor.
Men du får allt den, som kväser dig, ska du få se.
Har ho’ fått det då?
(vill svara, gör långsamt helt om och försvinner ut i snöyran).
Jo, du kan sköta om gubben.
Jag kan sköta om, hvem jag vill, ska jag säga dig.
Det kan allt jag med, om jag ska tala om’et.
Då ska du allt tala om’et själf också.
Ja, men si, jag behöfde inte skotta snö ändå, fast moster var så påstridig.
Men det var bara illmarighet utaf mig.
Nu är den också illmarig.
Jag vet nog, att jag inte är ensam om’et.
Men si, jag ville få tala litet med dig, Lena.
Det måtte du fälle hinna med.
Ja, men nu var det något särskildt, jag ville tala med dig om.
Du säger det där så konstigt, som om det vore midsommarafton.
Ja, se det är just det, att när kärleken kommer åt en människa, då kan det vara midsommarafton när som helst under hela året.
Hvad pratar han?
Det är just, som det har varit med mig nu hela vintern.
Ja, jag kunde väl tro.
Du har gått omkring mig i flere mån’ar, alldeles som katt omkring het gröt.
Ja, se jag har inte kunnat komma fram med det.
För det har setat alldeles som bly i bröstet på mig.
Men nu står jag inte ut me’t längre.
(Funderar.)
Det börja’ – låt mig se – den där kvällen, när jag träffa dig hos Karl Johan bort i skogen.
Det är inte värdt att tala om den snön, som föll i fjor.
Men då trodde jag, att det skulle bli på annat vis för mig.
(tvärt).
Det är inte lönt, att du håller på längre.
Bocken vet då åtminstone, att han har horn.
Men du begriper inte så mycket, som att jag i alla fall inte vill ha dig.
Kom ihåg, hvad jag säger dig, Jonas.
Den, som sitter lågt och tittar högt, ska akta sig.
För annars kan han få lort i ögona.
(hvisslar).
Främmande mat smakar nog bäst.
Men inte är det värdt, du kommer och försöker med mig.
För det går inte.
Ja, men si jag mente inte dig.
För jag har allt mina andra uträkningar.
Gå då till den, du menar, och låt mig vara i fred.
Ja, men si ho’ vill inte ve’ mig.
För nu håller ho sig till Karl Johan.
Är det Månssons Anna du menar?
(nickar).
Hon som har haft femton kärestar, se’n gubben dog.
Ja, si det var, för att ho inte gifte om sig med detsamma.
För änkor ska en fria till, me’n de sörjer.
Vill du, jag ska fria för dig hos änkan?
Nej, det vill jag precis inte.
Men si nu har hon haft så många –
Jag begriper inte, hvart du vill hän?
– så att om inte hon får Karl Johan, så blir ho allt glad, om ho’ kan få mig.
(sätter sig ned, skrattar).
Nej, nu har jag aldrig hört på maken.
Du vill ha änkan – och därför vill du –
Tala om dig med Karl Johan, ja, –
– och så vill du, att vi –
– ska bli ett par.
För då får jag änkan.
Har Karl Johan bedt dig tala om det här med mig?
Nej, det har han precis inte.
Men jag mötte’n i förra veckan.
Sa’ han något om mig då?
Nej, det gjorde han precis inte.
Men han sa’, att Jan Anders tänkte sig hit en utaf dagarna.
Jo, då ska han allt få veta, att sommastans finns det getingar midt i vintern.
Ja, men han tänkte komma i alla fulla fall.
Ska han vara böneman för Karl Johan?
Nej – det skulle han precis inte.
Han ville bara tala litet med farbror om den där gamla gärd’sgård’n.
Har han inte annat te’ tala om?
Se, jag tror, att han har hört visan.
Har Lena hört den också?
Ja, jag kan den.
Då skulle du sjunga den för gubben.
Det skulle bestämdt göra godt.
Ja, då skulle far min bli glad.
Men det ska jag lofva dig, att får Jan Anders opp gärdsgård’n ihop med far min, då ska Karl Johan få mig, och – då ska jag själf fria för dig hos Månssons Anna.
(slår henne i hand).
Ja, då blir jag båd’ full och mätt, som käringen sa’, när hon doppa gröten i brännvin.
BRITA STINA.
Jag fick ut Lars Anders ändå, – Jonas du!
Hvad vill moster?
Du ska ut och hjälpa Lars Anders med te’ hugga opp vaken.
Skynda dig nu!
Han glor, som en hade kört öfver’n med ett pannkakslass, och han inte hade fått en enda med.
Ja, jag går ju.
Kvitta är god betalning, skulle jag tro.
(i det han går).
Jag springer inte, fast jag vänder ryggen till.
(Brita Stina hotar honom.)
Ja, jag går ju, vet jag.
(Under tiden har det börjat skymma).
Ta, nu fram fotogenlampan, Lena.
Här är ju så mörkt, så det är riktigt anskrämligt.
Det är inte mycket dager vid vintertid.
(Kvinnorna syssla under det följande med att ordna sig för arbetet, som de sedan fortsätta med.)
Nej, det är litet långsamt, förstås.
Men därför får en också lof att sätta lif i karlarna emellanåt.
Ta’ nu fram noten, så börjar vi knyta igen.
Ja, karlarna är ju rent, som de hade sömnsjuka.
Det är då väl, att de snarkar åtminstone, så blir det aldrig riktigt tyst.
Det låter ruskigt, tycker jag.
Precis som om det spöka.
Hvad var det, du hade te’ tala med Jonas om?
Å, det var just ingenting.
I tog hvarandra i hand ändå, när jag kom in.
Hvad var det då, ni svor på?
Han talte om för mig, att Jan Anders ämna sig hit.
Kors i all min tid!
Han ville visst tala om den där gärd’sgård’n.
(med hopbitna tänder). Jaså.
Han tycker väl, det är dumt, att far och han ska vara ovänner, kan jag tänka mig.
Ja, då skulle han väl ha ställt sig på annat sätt.
Det är väl inte värdt att tala om det för far?
Hvarför i Jössu namn då då?
Jo, i fall han inte kommer, menar jag.
Då ska han alltid ha det och tänka på.
Si så där, nu knöt jag fel också.
Det går väl te’ knyta rätt igen.
Det är den förbaskade Jan Anders, som är skulden till alltsammans.
Hör I mor!
Har I hört, att folk har gjort e’ visa om oss?
Om oss?
Jo, jag var öfver till Petters i förra veckan.
Och då hörde jag’na.
Hvem sjöng den för dig?
Jo, det var Petters gumma, som sjöng visan.
Ho’ hade hört den af Månssons Anna, sa’ ho’.
Den leda trollpackan!
En så’n gammal utspekulerad rackarkäring!
Hvad har hon te göra med oss?
Hon sjöng den bara.
Låt dem sjunga, hvad de vill.
Mig kvittar det lika.
Men nog är det väl förargligt ändå, att vi ska vara i hvars mans mun – bara för det där grälet med Jan Anders.
Ja, allt ondt kommer då också från ett håll.
Kunde jag inte tro, att den där grömma Jan Anders skulle ha en trasa med på den byken.
Men låt honom bara hållas.
Jag ska inte ta ett steg för te mota honom.
Ja, men folk skrattar inte bara åt oss.
De skrattar åt Jan Anders också.
Kan du den visan?
Jag har’na oppskrifven.
Vill I höra?
Jag kommer nog ihåg’na utantill, tänker jag.
Skynda dig då, innan Lars Anders kommer in igen.
(sjunger).
Det bodde två gubbar på skogen
sjung faderalla raderadirej.
De voro så våta om foten,
sjung faderallanlej.
För bägge gick det åt fanders –
och bägge hette de Anders. –
Så’na rackare det finns.
De gingo på lappade träskor –
och trätte jämt om en gärdsgård.
Den ena kalla de Janne –
Det var den värsta i lande’.
Den andra kalla de Lasse –
Det var en bondebasse.
(lättad).
Det var då inte värst farligt.
Ja se resten törs jag rakt inte sjunga för er.
Det är väl om mig det.
Sjung du!
Det är ju inte du, som har hittat på’t.
Skyll er själf då.
(Sjunger.)
Och Lasses Brita Stina –
ho liknade Jans Karolina –
Nej, se det var då den värsta lögn, jag har hört i hela mitt lif.
Ja, resten är inte så farligt.
När Brita mjölkade korna
stod Lars och höll dem i horna –
Och den, som visan gjorde –
det var Jan Anders’ Karl Johan.
(Talar.)
Ja, det var många flere verser.
Men dem kommer jag inte ihåg.
Gråter I mor!
(gråtande).
Kan jag annat än gråta, när jag ska höra så’na ord om mig själf?
Jag är femtiett år fyllda, och femtitvå blir jag nästa Olsmässa, om Herren låter mig lefva intill då.
Men aldrig har jag förr varit i folkemun, och aldrig har nå’n kunnat säga på mig, att jag har varit en så’n, som alla haft rättighet te spotta på.
(Upp.)
Men den där Karl Johan, som har gjort visan, den ska jag ge, när jag får tag i’n.
Ja, om jag så skulle basa’n själf, så ska han få lära sig, hvad det vill säga att gå och göra mig till ett spektakel för Gud och hela världen.
(upp.)
Karl Johan har inte gjort den visan.
Jag tror honom inte om’et.
Fansungar kommer ur fansägg, ska jag säga dig.
Jag ska gå och se efter, hvem det är.
(Går och öppnar dörren.)
ANNA (kommer in.)
Gu’ kväll.
Nej, se, är Anna ute och går.
Gu’ kväll och stig fram och sitt.
Tackar.
Jag är bara så snöig om fötterna.
Här ska alltid skuras.
Kom och sitt här.
(sätter sig).
Och snöar gör det, som om en aldrig skulle få se solen igen.
Det är förstås ovägadt i skogen.
Jöss ja.
En får klifva i högt öfver knäna.
Tänk, att Anna är ute och går i så’nt väder.
En blir så led af att sitta inne.
Och så tänkte jag, jag skulle höra efter, hur det var hemma hos ert.
Det var ju snällt det.
Jo tack, vi har det nog bra.
Det var ju tråkigt annars, att den där visa skulle komma ut ibland folk.
Hocka visa?
Har I inte hört den?
Vi har inte hört talas om’na en gång.
Ja, så godt kan det vara.
Tänk hvad folk kan ljuga ändå!
Petters Katrina sad’ då till mig, att ho hade sjungit na’ för Lena.
Ja, en kan ljuga mycket, när dagen är lång.
Jo, det är säkert.
Den sjunger annars alla människor.
Jaså, de gör det.
Ja, jag sa’ tvärt, att det var en skamlighet.
Men se, de ska också lägga sig i allting.
En kan inte ta’ ett steg, förrn det är ute öfver hela socken.
Det har nog Anna fått erfara.
Men jag säger alltid som så!
Tig själf, så tiger de andra.
Och gör de inte det, så kan de göra hvilket de vill.
Men I vet väl, att visan handlar om er och Jan Anders?
Och inte vill jag vet’at heller.
På tjock hundhud biter inga loppbett, säger de.
Men spottar de länge på en sten, så blir han ändå våt.
Och det vill jag vara fri för.
Men att pojken skulle vara så illmarig och skrifva visan, det trodde jag inte.
Hvilken pojke?
Karl Johan, vet jag.
Hur vet I, att det är han?
Det står ju i visan.
Inte allt som är tryckt är sant, och den här visan hon är ju bara skrifven.
För resten har han själf sagt’et.
Stina Brita
(mycket lugnt).
I och Karl Johan var goda vänner.
Anna Månsdotter.
Hvem säger det?
Kors, det säger alla människor i hela byn.
Och rätt nu är det nog ute öfver hela socknen.
Ondt blir snart spordt.
För det är så många, som inte har annat att göra än att ränna i stugorna och tala om’et.
Vore jag som I, skulle jag skynda på och gifta mig med Karl Johan?
(tiger ett ögonblick).
Jag trodde, han gick på friarfötter annorstans.
Ja, vi vet inte, hvar han går.
Så är det det, du har kommit hit för att ta’ reda på, så lyckas det inte.
(behärskar sig).
Hör I, snälla rara mor Brita Stina.
I har väl inte ett kvarter fotogen te låna mig.
Våran har rakt tagit slut.
Det är bäst, du frågar efter hos Jan Anderses Karolina.
Jag får väl gå då.
Och så får jag tacka så mycket för mig.
(nickar utan att resa sig).
(mildt).
(Anna ut.)
Nu var ho len i mun, ska jag säga mig.
Hon är nog inte så halt, som hon linkar till, och inte så vänlig, som hon ser ut.
Hvad i allan da’r ville ho här?
Det vet jag nog, förstås.
Vet du?
Jag säger ingenting.
(ser skarpt på henne).
Hvarför ska du alltid ta’ Karl Johan i försvar?
(rycker till, blir allvarlig, paus).
Det kan jag nog säga er mor, om I vill veta’t.
Det har varit väl en tid oss emellan.
Nå, du min skapare, hvad säger du?
Jo, det var uppgjordt oss emellan, att vi skulle bli ett par.
Men se’n blef vi ovänner.
Ja, du ska alltid ha nå’n att hänga med, när det blir sommar.
Men så fort vintern kommer, så är det slut.
Ja, men den här gången var det något annat.
Och hade jag inte varit dum, så hade jag haft honom kvar än.
Den visan har jag hört förr.
Vi vardt ovänner för eran skull för resten.
Det var den kvällen, när
I mötte Jan Anders i skogen.
Och då gjorde jag slut med honom.
Men ni må tro mig eller inte – se’n den kvällen har jag aldrig haft någon ro.
Jag är rent olycklig.
(Gråter.)
Vore han något att stå efter, så hade han kommit och gjort det godt igen.
Det är just för att han inte gjort det, som jag tycker om’en.
Alla andra har bara lydt mig och krupit för mig och tiggt och bedt.
Men han hade annat lag.
När det var slut, så var det slut.
Och se’n har han inte tittat åt mig.
Och nu tänker jag bara på honom både natt och dag.
Du får alltid nå’n annan.
Har pojken inte jungfrur, så dansar han med madamer.
Och flickorna är inte en smul olika i det kapitlet.
För resten hade far min aldrig velat ha’ Jan Anders’ pojke till måg.
Hade I blifvit fästfolk, hade väl gubbarna fått förlikas – och gummorna med.
Ja, ser du, så var det då.
För det är nog den pojkdrummeln, som har skrifvit visan, det tror jag.
– Nej, men jag tror garnet är rakt slut.
Jag får gå opp på vind efter nytt.
(Går öfver golfvet.)
Se efter Lars Anders, om han kommer in, så han inte super igen.
(ensam).
Det blir nog inte annorledsare.
Jag får nog gå här och sörja.
Men det är många, som har sörjt i världen före mig.
Och bara man kan ta’ sorgerna lätt, så känns de inte så tunga.
(Sjunger en gammal visa.)
Det var en lördagsafton,
jag satt och vänta dig :||:
Du lofva mig att komma
lululiluli komma,
men kom dock ej till mig :||:
Psalmboken som du gaf mig
med röda permar omkring :||:
Den kan du gärna få igen
lululiluli få igen
det gör mig ingenting :||:
Men korgen som du gaf mig,
har mest förargat mig :||:
Den har jag plockat sönder
lululiluli sönder
och kastat efter dig :||:
Sedan JONAS.
(in försiktigt).
(upp). Å, herre Jössus!
Skrik inte!
Jag har stått här ute i snön och väntat.
För jag ville få tala med dig.
Mor kommer strax!
Ho är oppe på vind.
Och far din är inne i ladgård’n.
Jag har ställt Jonas på vakt, så att ingen ska störa oss.
Hvad är det du vill då?
Ja – det är väl inte värdt te tala om det där gamla inte.
Det är inte godt te äta pannkaka, när en ingen har.
Det är inte det, nej.
Och kärleken kommer, och kärleken går – för somliga.
Jag ville bara tala om för dig, att far min kommer hit i dag.
Det gör det inte förstås.
Men jag ville bara be’ dig, att du skulle försöka och tala vid mor din, så att hon hindrar dem från att skiljas som ovänner nu igen.
Hvad skulle det göra då?
Jo, se far min är gammal, och han ta’r väl en dag undantag utaf mig.
Är det uppgjordt det?
Talt om’et har vi i alla fall.
Och då ville jag inte, att vi skulle ha’t grannar emellan, som vi nu har haft’et.
Är det alltihop det?
Ja, jag vet inget mer.
Men vill du göra det, så säger jag tack.
Ja, det kan jag väl göra.
Ja, då får jag väl säga adjö då.
(Karl Johan mot dörren.)
Är det något du vill?
Ja, jag vill veta, om det är sant, att du har skrifvit den där visan.
Tror du, jag skrifver visor om far min?
Nej – men – det där som står om min far, det kanske du har varit med om?
Hör du – Lena – jag vet inte – hvad du tänker om mig – men du tror väl aldrig –
– du vet väl –
Nej, det är bäst, jag ingenting säger.
(blidare).
Säg’ et ändå.
Kanske det nyttar.
Det har varit en långsam vinter för mig det här.
Jag har velat glömma dig, Lena.
Jag har gjort båd’ det ena och det andra.
Det är, som om du vore fastväxt inne i mig.
Och jag begriper inte, att du kunde gå och göra slut, som du gjorde.
Men det är detsamma nu.
(Vill gå.)
Du är allt bra dum du, Karl Johan.
Jag är väl inte värre än andra.
Jo, det är du.
Du tror, att du alltid har mig, där du släpper mig.
Jag rår inte för, att jag blir som rasande, när sinnet ryker på mig.
Då kan jag skälla och smälla och säga ifrån både om likt och olikt.
Jag kan tala tvärt emot, hvad jag tänker, och göra mig själf alldeles olycklig.
Den här vintern har allt varit långsam för mig med.
Nej, men Lena!
Jag har längtat efter dig både dag och natt.
Och när du nyss kom där i dörr’n, då var jag så rädd, att du skulle börja med att säga, att du kom för att göra det godt igen.
Var du rädd för det?
Ja, för då hade jag inte tyckt om dig så bra som nu.
(Faller honom om halsen och kysser honom.)
Så konstig är jag.
(svänger om henne).
Ja, konstig är du.
Men ingen är ändå som du.
(i dörren).
Nu hör jag moster oppe på vind.
Skynda dig, så hon inte får se dig.
Men jag vill snart se dig igen.
Det ska Jonas få bära bud om.
Det ska gå som en dans, det.
(Karl Johan och Jonas ut.)
(sätter sig vid arbetet igen, sjunger).
Och hören flickor alla,
att om I har en vän,
så ska ni eder vakta
för att förlora den.
Ty det går långt om länge
lululiluli länge,
förr’n ni får en ann’ igen :||:
LARS ANDERS.
Sedan JAN ANDERS.
Det var dalern, hvad det tog tid te få reda på det usla garnet.
Hvem var det du talte vid?
Jag satt ju och sjöng för mig själf.
Förut – innan du sjöng.
Det var Jonas.
Han var bara inne ett tag.
Och så gick han igen.
Nå, är det väg te sjön nu?
Men sand får hvem som vill hösa på.
Jag gör’et inte.
(Går fram till skåpet.)
Ska du supa nu igen?
Och ondt ska med ondt botas.
(Slår i en sup.)
Då ska du väl sofva också?
Hvad ska en göra i yrvädret?
(Lägger sig.)
Du är en riktig kelames.
Sofva klockan fyra på da’n.
Tyst, Brita Stina.
(Somnar.)
Ja, om inte jag vore, skulle du sofva och lata dig, till dess att tarmarna lådde fast vid ryggen på dig, och uschelheta titta fram genom trasorna.
(Snarkningar.)
Han somna’ med samma.
Ja, den konsten kan han.
Och han har inte så mycket som huggit ved en gång.
– Lars Anders! (Högre.)
Ska du sofva hela da’n?
När jag inte har mer än några krokiga granpinnar te elda med i spiseln.
Och de är så sura, så det fräser om dem, när en ska tända eld.
(tittar sig om).
De räcker nog till i morgon.
(Somnar igen.)
Ja, så’n är han.
Bara det snöar, så han har det att skylla på, så är han karl att sofva från morgon till kväll och från kväll till morgon.
Om inte jag vore, skulle han inte vakna annat än vid målena, men då vaknar han lika säkert, som om han hade ett urverk i magen.
Och för hvar gång äter han, som om han arbetat en hel dag.
(framme vid fönstret).
Nu vaknar han nog snart ändå.
Hur då då?
Jag tycker, det är nå’n, som kommer.
Jag tycker, det är Jan Anders.
Kors i Kristinehamn!
Nu ser jag, hur han går och knekar med knäna.
Men hör I mor.
Se då efter, så de inte kommer ihop sig igen.
Ska du gå då?
(Skriker.)
Jag går in i kammarn.
Jag vill inte vara med om det här samtalet.
Hvad i helvete är det om nu igen?
Opp med dig!
Jan Anders kommer hit, vet jag.
Hvad hundra vill den här?
Kan jag veta det.
Opp med dig, så han inte behöfver se, hur du ligger här och grisar.
Sätt på kaffepanna, mor, och ta’ fram flaskan, så vi kan få oss en gök.
(blåser på elden).
Nu ska jag säga, det blir lif i latmasken.
Vi ska väl åtminstone höra, hvad han vill.
(Det knackar.
Han öppnar.)
Nej, se Jan Anders.
God dag och välkommen.
God dag, god dag!
Är I ute och går?
(kommer in.)
God dag bägge två och guds fred i stugan.
Stig fram och sitt, Jan Anders.
Tack för det, Lars Anders. (De taga plats.)
Det är ett hiskeligt vargaväder.
Och I har inte åkit?
Är det väg i skogen, Jan Anders?
Men si patron har varit ute och kört.
Hocken patron?
Patron på herrgård’n, förstås.
Å, grömmingen, har han det?
Hvarför har han varit ute och kört då?
Hur ska jag kunna veta det?
Vet jag, hvarför han är ute och kör?
Han hade la inte annat te göra, tänker jag.
Nej, han hade väl inte det.
Det var då väl, att kaffet har stått på hela tiden.
Annars hade
I fått vänta länge.
Ja, det ska bli mums i den här väderleken.
Si för mig var det nog bra, att patron var ute.
För jag fick köra efter ve’n, som låg bort i skogen.
Det var ju bra det.
Det var inte så bra heller.
För vi hade frusit i två da’r, innan vi fick’en.
Det var ju illa det.
Men hvarför hade
I inte farit efter’n förut då?
För det var ingen väg.
Ja, men ni kunde väl skotta väg?
Nej, si det kunde vi inte.
Jo si, för de andra bönderna hade också sin ved ute.
Och di kunde ju skotta lika så väl som jag.
Ja, det kunde de, förstås.
Och hade jag skottat, så hade jag liksom varit dräng åt dem.
Var så god, gubbar, här har I kaffet.
Brännvinet får
I hämta själfva.
Det var rejelt sagdt, du Lars Anders.
(hämtar flaskan).
Det var det, Jan Anders.
Och det super vi på.
(De taga hvar sin gök.)
Det är märkvärdigt, hvad potatisen smakar bra, när han är lagad på det här viset.
Det stämmer, det.
Jag har kommit hit annars, för jag tänkte, vi skulle tala litet om den här gärd’sgård’n.
Om vi skulle tala om det då.
Men vi ska tala med reson och inte vara omedgörliga.
Ja, inte ska jag vara påstridig.
Ja, inte jag heller.
Det ta’r vi oss en gök på.
(Ny gök.)
Och så ska vi inte bry oss om, hvad folk pratar.
Låt Jerusalem brinna, det är inte min stad.
Si det är nu den här gärd’sgård’n.
Si, den borde byggas nu snart.
Innan våren kommer, och vi släpper ut kreaturen.
Just det ja.
Se det är för sent att säga schas, när korfven är uppäten – Tänk hvad vi har haft bråk med de kritterna, som ingen har kunnat hålla reda på.
Ja, det har varit ett elände.
Si, om vi hade den gärd’sgård’n, skulle vi ha det mycket lugnare.
Och goda grannar skulle vi vara.
Vi skulle må rakt som blomma i ägg.
Och du skulle inte behöfva få kalfvar efter min tjur.
Hvad i hunsingen sa’ du?
Jo, jag sa’ som sanningen är.
Har mina kor fått kalfvar efter din tjur?
Ja, de har det.
Hör nu, kanske det inte är din kvinna, som har tjufmjölkat mina kor?
Det var en evig osanning.
Hör nu, Jan Anders.
Vi skulle ju inte bli arga?
Ja, jag är inte arg.
Smörja ska det till, så går det till sist.
Vi är alla smålänningar inför vår herre.
Men si om vi skulle bygga gärd’sgård’n, så skulle vi också komma öfverens om, hur vi skulle bygga’n.
Vi ska bygga hälften hvar, det är ju klart som korfspa’.
Det är ju det, jag alltid har sagt.
Men si hälften och hälften är inte detsamma.