Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kammar-kollegium och Stats-kontoret samt Konungens Befallningshafvande i Upsala län förklarat det icke kunna bestridas, alt boställs— hafvarens ifrågavarande betalningsskyldighet vore särdeles tryckande, isynnerhet då skifteslaget bestode af många delegare, såsom fallet vore med den by. inom hvilken ifrågavarande boställe vore beläget, hvarjemte bemäldc Konungens Befallningshafvande uttalat sin åsigt, att det vore önskligt om boställshafvarne kunde genom Statens mellankomst beredas lindring i de, särdeles numera, dryga skiiteskostnaderne; och hemställde Kongl. Kammar-kollegium och Stats-kontoret i underdånighet om icke Kongl. Majit kunde finna skäligt att genom nådig Proposition föreslå Rikets Ständer alt bevilja länsmannen Sandqvist ett lån af 3,800 Ridr iV.mt, med elier utan ränta, all amorteras på 20 år, räknadt från och med det, då det nya skiftet tillträddes.
Med åberopande af hvad jag ofvan anfört, får jag vördsammast föreslå: ali Rikets Ständer måtte af statsmedel bevilja länsmannen J.
Sandqvist till gäldande af den på länsmansbostället Grillby N o 3 belöpande skifteskostnad, antingen understöd ulan älerbetalningsskyidighet, eller ock ett lån af 3,800 Ridr Ruut, räntefrilt eller med fyra procent ränta, jemte afbetalning ä kapitalet af en tjugondedel för hvarje år.
Handlingar tili bestyrkande af de faktiska uppgilterne är jag beredd att förete: anhållande jag om remiss af denna motion till llöglofliga Stats—Utskottet.
Stockholm den 29 November 1862. J. F. Fredriksson, från Upsala län. m Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af J. F.
Fredriksson från Upsala län, om ändring i Kongl Kungörelsen den 4 Maj 1827, i fråga om skyldighet för boställshavare att förskjuta skifteskostnader.
Kungörelsen den 4 Maj 1827, angående beräkning och fördelning af den ersättning, som boställsinnehafvare, i anledning af verkställda egoskiften, för busflytlning, odling, dikning, ståndskog eller plantering kunna erhålla elier få vidkännas, hvarigenom stadgas, att boställshafvaren bör vidkännas, ej mindre den ersättning, som i sådant hänseende bör af boställe utgå till öfrige delegare i skifteslaget, än ock den för boställets egen räkning uppkommande kostnad af enahanda art, hvartill tillskott af öfrige delegare eller af allmänna medel ej förslå, ålägger den sistnämnde en betalningsskyldighet, hvilken är ganska betungande och, enligt min öfvertygelse, ej fullt rättvis.
Så vidt bostållhafvaren ej är kapitalist, och delta år vål sällan händelsen, måste han upplåna den summa, hvartill de af skiftet föranledda kostnaderne uppgå.
Oftast år denna summa icke liten.
Så uppgår den för en länsman i min hembygd till nära 4,000 R:dr.
För en person, hvilken uti ordinarie inkomst ej har alt påräkna mera än tillhopa 700 R:dr årligen, är räntan å berörda summa en dryg utgift, och om han vill göra någon afbetalning på kapitalet, så nödgas han tillgripa ännu mera af sin lilla Sön, hvilken synes så mycket mindre tåla vid någon afkortning, som den tili sitt belopp icke öfvcrstiger lefnadskostnaderne för ett hushåll å landet.
Långt ifrån alt kunna göra någon afbetalning på kapitalet lärer han nödgas upplåna penningar lill räntans gäldande och får sålunda betala ränta pä ränta samt åt sina sterbhusdelegare öfverlemna kapitalskuldens gäldande.
Om man antoge att bostället genom skiftet så betydligt förbättrats, alt tillökningen i afkomst deraf försioge till alt betala ränta å samt på tjugo år amortera den för ifrågavarande kostnaders gäldande af boställshafvaren upptagna lånesumma, vore icke mot ofvan omförmälda Kongl. Kungörelse annat att anmärka, än att det i alla händelser kan blifva svårt för boställshafvaren alt erhålla ett sådant lån.
Men ulan alt tala om de fall, då jordegendom genom skifte icke i någon mån förbättras, torde man tryggt kunna påstå, att boställenas värde i allmänhet icke i så hög grad, som nyss antyddes, genom laga skifte förökas.
Det belopp, hvarmed de genom lånetransaktioner, omsättningar, betalningar af ränta på ränta, på sätt ofvan angif - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
399 vits, boslällshafvarnc förorsakade utgifter öfverstiga tillökningen i afkomst af bostället, blir således en bostållshafvarne pålagd skattebörda, hvilken mäste kännas så mycket tyngre, sorn den icke är rättvist fördelad, ithv att den hårdast drabbar innehafvare af boställe, som är beläget i stort skilleslag, der de Uesta utflyttningar måste ske och skifteskostnaderne alltid blifva störst. ifrågavarande Kongl. Kungörelse berättigar boställshavare, sorn ej sitta qvar å bostället i tjugo år efter nya skiftets tillträde, alt för sitt förskott erhålla ersättning, hvilken bör af efterträdaren gäldas med en tjugondedel af det förskjutna beloppet för hvart och ett af de återstående åren; men dä boställsiunehafvaren ej får utse sin elterlrädare, har denna rättighet ej stor betydelse, enär det alltid beror af efterträdarens vederhäftighet, huruvida företrädaren skall återbekomma hvad ha» förskjutit.
Den förbättring, jordegendom vinner till följd af laga skifte, är af sådan beskaffenhet, alt den måste anses för all framtid öka egendomens värde.
Då så är, framställer sig i afseende på boställen ovilkorligen den frågan: hvarför skall kostnaderne för vinnandet af berörde tillökning i värde gäldas endast af dem, som taga de första tjugo årens afkomst af bostället?
Boslällshafvaren står i hänseende till bostället i samma förhållande till Staten, som arrendatorn till den enskilde jordegaren.
Staten såsom jordegare bör vidkännas deu de! af skifteskostnaderne, sorn på Statens jordegendomar, boställena, belöpa.
Likasom enskild jordegare kan påräkna högre arrende för en gård, sedan egorna till följd af ågånget laga skifte erhållit ett lämpligare läge, har ock Staten rätt att fördra det boslällshafvaren betalar ränta å det kapital, Staten med anledning af verksläidt laga skifte nedlagt å bostället, hvilken ränta må från den kontanta lönen afdragas eller annorledes utgöras.
Skulle jag än medgifva, ali boslällshalvarne må kunna anses i allmänhet hafva större fördel al laga skifte, ån som motsvarar nyssnämnda ränta, samt följaktligen det må rättvisligen åläggas dem alt bidraga till eller gälda kostnaderne för sådant skifte, nödgas jag dock vidhålla min åsigt, dels att Staten i alla händelser bör, såsom jordegare förskjuta ifrågavarande kostnader, dels att skyldigheten för boslällshafvarne att nämnda kostnader gälda icke bör drabba endast dem, som under den inskränkta tidrymden al 20 år från skiftets tillträde innehafva bostället.
Möjligen vore det lämpligt, alt bostållshafvarne utom ränta å det af Staten för skifteskostnaderne förskjutna kapital erlade viss amorleringsprocent.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag vördsamt föreslå: det ltikets Ständer ville för sin del besluta, att, med ändring af föronämnda Kongl.
Kungörelse, boställshavare må på ett eller annat sätt befrias från skyldigheten att förskjuta de å boställe belöpande kostnader för laga skifte samt berörda skyldighet öfvertagas af Staten. 400 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N-.o 268.
Slockholm den 29 November 1002. J. F.
Fredriksson, trän Upsala län.
Af J, F. Fredriksson irån Upsala län, otti ändring i sältet för vppbörd och redovisning af indelta räntor och tiondespanmäl.
Af de skatter och den tionde, som utgå af Svenska jorden, är en icke ringa del anslagen till särskilda verk, stater och inrättningar, som, genom sina uppbördsman, häraf verkställa uppbörden och hvarigenom den skaltedragande nödgas mottaga flere debetsedlar och på olika tider och orter måste parera vid olika uppbördsslämmor.
Följden häraf är en mängd onödiga kostsamma resor och mycken tidspillan, under det alt debitering och uppbörd för ingen del sker säkrare och bättre ån om densamma verkställts af Kronans tjenstemän, sorn hafva den allmänna uppbörden sig anförtrodd.
Med stöd af alia de olägenheter, som föija af uppbördens fördelning på flere händer, får jag sålunda föreslå: att alla rånte- och tiondeanslag till särskilda verk, stater, inrättningar och stiftelser mätte hädanefter af Kronans uppbördsmän uppbäras och af dem i behörig ordning redovisas till Länsstyrelserna, hvarest beloppen skola vederbörande kostnadsfritt tillhandahållas, samt att på enahanda sätt må förfaras med sådaue indelningshafvare, hvilka ej ega rättighet att till leverering in natura uppsäga dem på lön anslagen tiondespanmål.
Stockholm den 29 November 48G2. J. F. Fredriksson, från Upsala län. i ofvanskrifna motion förenar sig. G. Bolin, från samma län.
N:o 2G9.
N:o 269. 401 N:o 269.
Af P. F. Hlengel från Upsala län, om ändring i formuläret N:r 7 i nu gällande B evillnings-för ordning.
1 57 § 2 inom. af nu gällande Bevillnings-stadga, ålägges den så kallade Beredningen att föreslå och uti de längder, som, upprättade i enlighet med formuläret N:o 7, af vederbörande skola aflemnas, införa det fastighetsvärde och det inkomslbelopp, jemte den bevillning, hvilken, enligt 2:drq Art., skall inom Beredningsdistriktct påföras hvarje skattskyldig.
Granskar man detta formulär, så Guner man dess uppställning vara sådan, att all inkomst, för hvilken bevillning påföres, der sammanslås i en summa.
Det synes nng dock vara så mycket olämpligare, ali icke i taxeringslängden angifva och särskilja de olika inkomstkällor, hvarifrån de taxerande myndigheterna ansett den af dem, för hvarje skattskyldig antagna totalinkomst härflyta, ‘sorn det, från den beskattades sida, är ett mera än billigt, ja, oafvislig! anspråk, att kunna få veta för hvad slags inkomst han blifvit beskattad.
På det omsorgsfullaste tiar ock denna hans rätt förut iakttagits, men i samma mån, som den vid 1859—1860 års riksdag antagna nya beskattning för inkomst af kapital gjort samma rätt, om möjligt mera vigtig och dyrbar för den skaltskvldige, har man, om icke alldeles gifvit den till spillo, åtminstone låtit iakttagandet deraf uteslutande ankomma på Beredningarnas och Taxerings-kommitléernas godtycke eller individuela uppfattning om den större eller mindre nödvändigheten att äfven för den skattskyldige visa, det lian icke vid beskattning för inkomst från olika förvärfstitlar blifvit godtyckligt behandlad.
Men om den skattskyldige vid en dylik sammanföring af hans inkomst är urståndsatt, att, uå han anser sig hafva blifvit för högt beskattad, behörigen reda frågan och visa, hvari felet vid öfverbeskaltningen ligger, hvad skall väl då Pröfnings-kommittéen, hos hvilken han klagar, kunna göra åt saken.
Denna kommitté, huru samvetsgrant den än må söka att handla, saknar i de fall att Beredningens förslag blifvit gilladt af Taxerings-kommittéen, då vanligtvis hvarken taxeringslängder eller Taxerings-kommittéens protokoll innehålla någon upplysning, om hvilken inkomst man velat beskatta, all annan ledning för bedömandet, huruvida den öfverklagade taxeringen bör ändras eller fastställas, än de mundtliga uppgifter, som meddelas af tillslädesvaraude personer, de der i Beredningen och Taxerings-kommittéen förut lättat sin åsigt om saken och Bih. till K.
Prot. 1862 # 1863. 11 Sami. 4 Afd. 61 m Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 269. måhända der bestämt utgången.
Men att en så beskaffad pröfning icke är hvad den borde vara, är klart.
Och vid de i städerna esomoftast förekommande tillfällen då, vid tillämpning af 89 § i Bevillnings-förordningen, någon del af bevillninningen för inkomst af kapital eller arbete skall uttagas hos husbonde eller mästare o. s. v., huru skall uppbördsmannen veta, än mindre visa, huru mycket af det påförda utskyldsbeloppet husbonde eller mästare samt tjenstehjon eller arbetare hvar för sig skola vidkännas.
Enahanda svårighet kan ock inträffa vid afkortningar och göra dessa, hvad beloppet angår, beroende på uppbördsmannens urskiljning eller godtycke.
Att här vidare uppräkna de llerfaldiga, högst väsendtliga olägenheter, som måste inmänga sig i taxeringen, om Beredningarnas förslag till skattepåföring icke göras specifika för hvarje olika slags inkomst, torde vara obehöflig!, då förhandlingarne vid sistlidne riksdag rörande denna fråga ännu hos de fleste bland oss äro i friskt minne.
Rikets Ständer blefvo då icke ense derom, utan stannade Stånden, två emot två, i olika beslut.
För att frågan emellertid icke skulle lemnäs öppen och riksdagen ej eller onödigt förlängas, beslöto Ständerna den 28 Oktober 1860, att till Kongl. Maj:t öfverlemna Bevillnings-sfadgan med dertill hörande formulärer och öfriga bilagor, med anhållan alt Kongl. Majit i nåder täcktes tillse, huvuvida några förändringar eller tillägg kunde finnas i afseende på vissa uppgifna formulärer blifva erforderliga, för alt bringa desamma till full öfverensstämmelse med Be villnings-stadgans föreskrifter.
Majit hörde Kongl.
Kammar-rätten, som i algifvet underdånigt utlåtande utförligt ådagalade vigten och nödvändigheten deraf, bland annat, att formuläret
Nio 7 gjordes mera fullständigt, hvartill Kongl. Kammarrätten äfven afgaf särskildt förslag.
— Den 17 Maj 1861 afgjordes ärendet af Kongl. Majit, som lät bero vid det af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet antagna förslaget.
Om detta förslag nu var alltför summariskt, så var kanske det andra, hvarom Preste- oell Bonde-Stånden förenat sig, alltför specifikt. —•
Och det är hufvudsakligast för att bereda den skattskyldige nödigt skydd emot godtycklig beskattning, men också på det att ordningen inom uppbördsväsendet och kontrollerna derå måtte bibehållas oförminskade, som jag nu vördsamt yrkar: att, med ledning af förhandlingarne vid 1859 —1860 års riksdag och de upplysningar i ämnet, som derefter tillkommit och hvaraf Höglofliga Bevillnings—Utskottet, till hvilket jag anhåller alt denna min motion måtte remitteras, lätt kan förskaffa sig del, nytt med Bevillnings-stadgans föreskrifter noga öfverensstämmande förslag till formuläret N:o 7 måtte af bemälde Utskott uppgöras, för att i sammanhang med den nya Bevill— nings-förordning, som bör uppgöras, komma under Riks-Ståndens pröf ning.
Stockholm den 29 November 1862. P. F.
Mengel.
N:o 270. 403 N:o 270.
Af 1*. F. Mengel från Upsala län, om ändring i 8 och 83 SS af nu gällande Bevillnings-förordning i fråga om bevillning för inkomst af kapital eller arbete m. m..
Enligt punkterna 1 och 2 i 8 § af nu gällande Bevilluings-förordning utgöres icke bevillning för inkomst af kapital eller arbete, när aila af kapital eller arbete uppkomna årsinkomster, sammanräknade icke uppgå till 400 R:dr, likasom, när de sammanräknade inkomsterna ej öfverstiga 1,800 R:dr, 500 R:dr deraf äro fria från bevillning.
Enhvar finner att dessa stadgande!) blott afse att åt de minst bemedlade bereda dels frihet från och dels lindring i bevillniugen.
Den begagnade ordställningen är dock i de ofvannämnda båda punkterna sådan, att personer, som utom inkomst af kapital eller arbete, besitta faslighet, skulle kunna anse sig ega grundade anspråk att, äfven de, af berörda undanlags-förmåner komma i åtnjutande.
För att undvika detta, som väl icke kan vara meningen, eftersom i annat fall de begagnade talen 400
R:dr och 1,800
R:dr icke vore exakta minimi-belopp, utan, att elter omständigheterna, uttryckte än den eria summan och än den andra, torde den rättelse i ordalagen bär böra göras, att skattskyldig, hvars sammanräknade årsinkomster icke uppgå till 400
R:dr eller icke öfverstiga 1,800 R:ör, eger rätt, i förra fallet, till befrielse från och, i sednare fallet, till lindring i bevillningen.
Visserligen kan härvid invändas, alt egande fastighet kan vara så högt intecknad, alt den i egarens hand lemnar ringa behållning, men då förhållandet kan vara enahanda med all inkomst, utan att detta berättigar till nedsättning i bevillningen, lärer denna anmärkning icke förtjena vidare afseende.
I sammanhang härmed torde jag äfven få fästa uppmärksamheten på en annan oegentlighet, hvartill meranämnda stadgande!) gifvit anledning.
Olika meningar hafva nemligen uppstått i fråga om, huruvida man och hustru, då de drifva särskilda yrken och deraf ega inkomster, hvilka ej hvar för sig, men väl sammanräknade uppgå till 400 R:dr eller öfverstiga 1,800 R:dr, skola tillgodonjuta frihet från bevillning för det hela eller någon del deraf.
I min tanke är all tvekan i dessa fall undanröjd genom de af förra riksdagens Bevillnings-Utskolt anförda motiver för de ifrågavarande båda punkterna i 8 §, men då all lag bör vara klar, hemställer jag om icke lämpligt vore, alt med tillägg af några få ord förtydliga dessa stadganden.
404 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
I 83 § förekommer den föreskriften, att hvarje skattskyldig hör erhålla särskild debetsedel med undantag dock, bland annat, af personer, som, hörande lill skattskyldigs hushåll eller hos honom skattskrifna eller på bans debetsedel upptagna, icke skola utgöra bevillning efter 2:dra Artikeln.
Tolkas nu detta stadgande strängt efter orden, så blir följden deri, alt då skattskyldig hos sig mantalsskrifvit andra personer, som skola erlägga bevillning efter nyssnämnda Artikel, desse sednare, jemte det att deras utskylder, upptagas å den förstnämndes debetsedel, äfven skola hvar för sig erhålla särskilda debetsedlar.
Utom det att delta icke later rätt väl förlika sig med den nästföljande löreskriflen i samma §, att ej mera än en debetsedel får utfärdas för de skattskyldig inom samma taxeringsdistrikt åliggande bevill— nings-afgifter, skulle tillämpningen, i hvarje förekommande fall, af det förra stadgandet medföra oerhördt arbete och trassel såväl vid debiteringen och utskrifningen af debetsedlarne, som vid uppbörden och restanliernas indriliiing.
Man tanke sig blott, der en handtverksmästare hos sig mantalsskrifvit tio gesäller, det olika arbetet att uträkna och debitera hvarje afgift i elfva summor i stället för en; att utfärda elfva debetsedlar i stället för en; att vid uppbördsstämman meddela elfva qvittenser i stället för ett o, s. v., under det att hvarken mästare eller gesäller lia något synnerligt gagn af de särskilda debetsedlarne, emedan den förre i ålit fall blir den, som får ansvara för de sednares utskylder, hvilkas belopp, i följd af debetsedelns uppställning, dessutom är för honom lätt att finna.
Vidare slutar §:n med följande ord: fastighetsegare etc. vare ock berättigad att erhålla särskild debetsedel för hvarje honom tillhörande fastighet.
Denna rätt göres här beroende af fastighetsegarnes egen anmälan; men då det i allmänhet bör vara en fördel för den, som inom taxeringsdistriktet eger liera fa stigheter, att få veta ej allenast beloppet af de onera, som vidlåda hvardera fastigheten, utan äfven det värde, hvartill de livar för sig blifvit uppskattade, borde icke såsom allmän regel vara stadgadt, att särskild debetsedel för hvarje fastighet ej må utfärdas.
Ofvan antydda olägenheter skulle, utan förbiseende af den skatt skyldiges fördel, undvikas om 83 § erhölle följande lydelse: med undantag af skattskyldigs hustru och hemmavarande barn samt andra till hans hushåll hörande eller hos honom skattskrifna personer, som icke skola utgöra bevillning för inkomst af kapital, rörelse eller befattning, bör livar och en skattskyldig erhålla särskild debetsedel; men vid ansvar såsom för tjenstefel får icke mera än en debetsedel utfärdas för de skattskyldig inom samma taxeringsdistrikt åliggande bevillnings-afgifter, såvida de icke utgå lör fast egendom, i hvilket lali debetsedel för hvarje sådan utskrifves.
Husbonde eller rörelseidkare vare likväl berättigad alt, efter derom gjord begäran, undfå särskilda debetsedlar för de hos honom Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
405 skattskrifne och på hans debetsedel uppförda tjenstehjon eller arbetsbiträden.
Jag anhåller vördsamt att detta mitt anförande måtte till Höglofliga Bevillningsutskottet varda remitteradt.
Af Jf. O. Sandgren från Stockholms län, att 13 § i Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1824-, angående öfverflyltning af ränta elier andra allmänna skyldigheter från vattenverk, som ulrifves eller frän den del deraf, som genom försämring bortgår, pä den jord, för hvars båtnad sådant verk rifves eller försämras, må upphöra att vara gällande.
Då det flere gånger handt att, på sätt bifogade Kammar-kollegii skrifvelse till Konungens Befallningshafvande i Stockholms län närmare utvisar, skatllagde qvarnar måst utrifvas i anseende til! bristande vattentillgång, uppkommen derigenom alt sjöar blifvit för tillämnade odlingsföretag uttappade elier sänkte, så har likväl den å den utrifna qvarnen hvilanda ränta icke blifvit utur Kronans räkenskaper afskrifven, u'an i stället öfverflyttad på de egendomar som af sjö-uttappningen eller sänkningen haft fördel, ehuru det vill synas såsom skulle Kronan gerna kunna afstå ifrån den utrifna qvarnens ränta, helst
Kronan i allt fall erhåller full ersättning derför medelst de räntor, som komma att utgå af nya qvarnars anläggning.
Då detta ämne är af ganska stor vigt för landets jordbrukare samt då jag derjemte blifvit af mina kommiltenter uppmanad att i denna fråga väcka motion, torde det tillåtas mig att vördsamt få anföra följande:
Enligt hvad Häradshöfdingen, Doktor Thurgrens handbok i Svenska Skattläggningsverket lärer, sidd. 262—265, äro frälsesäteriers qvarnar, som hafva damfäste å säteris eller frälse-egor och ej begagna det vatten, som stöter intill kronoallmänningar eller odisponerade öfverloppsjordar, de enda, hvilka njuta befrielse från qvarn - 406 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 271. skattläggning och qvarnränta, hvaremot sådan frihet icke tiligodonjutes, då säteriqvarnar nyttja allmänningsvatten eller å någondera sidan hafva damläste på kronoeller kronoskattejord.
Hvad åter angår vanliga frälsehemman, så är genom det af Herr Thurgren först i tryck meddelade Kongl. Brefvet den A
September 1804 särskildt föreskrilvet, att afgiften tili Kronan för mjöl- och sågqvarnslägenheter bör, utan åtskillnad om hemmanet är rent frälse eller af frälse-skattenatur, å hvars egor qvarnen är anlagd, och icke nyttjar ailmänningsvalten, till rusttjenst beräknas och utgöras, hvadan räntan bör vid skattläggningen ställas i sådana persedlar, att rusttjenst deraf kan presteras.
Men hafva lullqvarnar å frälse-egor damfäste på krono- eller kronoskattejord, så bör qvarnräntan utgöras på vanligt sätt, men icke uti rustljenstmarker.
Vidkommande deremot öfverflyttningen af en utrifven qvams ränta, så är i detta hänseende genom 13 § af Kongl. Förordningen den 20 Januari 1824 föreskrifvet, att Konungens Befallningshafvande eger tillse, att ränta eiler andra allmänna skyldigheter å vattenverk (hvartill qvarnar naturligtvis böra räknas), som utrifvas, eller å den del deraf, som genom försämring bortgår, blifva, efter de för skattläggningar i allmänhet stadgade grunder, i vederbörlig ordning flyttade på den jord, för hvars båtnad verket rifve» eller försämras.
Detta stadgande synes mig numera stå i uppenbar strid mot den genom Kongl. Brefvet den 9 September och Kammar-kollegii kungörelse den 9 Oktober 1857 gifna föreskrift, att afskrifning af grundränta å mjöl- elier sågqvarn må, när egaren lagligen styrker det verket blifvit nedlagdt och utrifvet, af Konungens Befallningshafvande beviljas genom utslag, som bör Kammar-kollegii pröfning underställas.
Men då det likväl visat sig af Kammar-kollegii omförmälda skrifvelse, att Kongl. Kollegium anser anförda 15 § af 1824 års Kongl. Förordning ännu vara gällande, samt då en sådan stridighet emellan olika författningar icke kan betraktas såsom öfverensslämande med ett väl ordnadt skatteväsende, hvartill kommer alt jordegare och boställsinnehafvare, som tillräckligt få vidkännas dryga kostnader för sjöars uttappande och sänkning, icke böra obilligtvis betungas jemväl med utrifna vattenverks räntor, får jag derföre vördsamt föreslå: att 15 § af Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1824 må upphöra alt vara gällande.
Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles ödmjukast.
Stockholm den 29 November 1862. J. 0.
Sundgren, från Stockholms län.
N:o 272. 407 N:o 272.
Af «I.
O. Sundgren frun Stockholms län, om anslag till lön åt en ständig läkare i Blidö skärgård med station i Furusund.
Bland de orter i vårt fädernesland, som i afseende på helsovård äro särdeles vanlottade, intager Blidö församling med deromkring liggande befolkade öar, i skärgården inom Frötuna och Länna skeppslag af Stockholms län, ett framstående rum.
Långt aflägse från Provincialläkare-stationen, som är Norrtelje stad, och helt och hållet omgifne af valten, sakna denna församlings innevånare ofta nog allt tillfälle till och med att få rådfråga läkare, synnerligast höst och vår, då, i följd af naturhinder, hvarken läkaren eller någon annan kan komma tili eller ifrån desse öar.