Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter mitt förmenande, och jag tror icke att jag misstager mig, kan stället och området för sådana kronoparker i allmänhet icke bestämmas förrän i sammanhang med afvittringen, likasom den af Utskottet, i fråga om förbud för nyhemmans anläggningar å icke afvittrade marker, föreslagna undersökning icke kan ske på annat sätt, än medelst afvittring och i sammanhang med densamma, ty då byar, hemman och nybyggen ligga spridda der och hvar i skogsmarken, ända högt upp i Lappmarkerna, och hvilka, derest lämpliga lägenheter finnas, ega, enligt Afvittrings-stadgan, rättighet att få sina hemman utvidgade till ett mantal, samt dessutom många nybyggen äro beviljade, så blir det i de aldra flesta fall omöjligt, att på annat sätt än medelst ordentlig afvittring bestämma hvilka marker komma att tillhöra kronan, eller icke, så vida man icke vill utan vidare omständigheter och på rak arm, som man säger, uppgöra saken, samt på samma gång betaga hemmansåboerne och nybyggesinnehafvarne den dem i författningarne tillerkända rätt att få sina områden afmätta och bestämda, samt dervid uppkomna tvister, så väl sinsemellan Sorn med kronan, af Egoskilnadsrätten pröfvade.
Följden af Utskottets förslag blir den, att intet hemman får upptagas å de oafvittrade markerna förrän afvittringen är fullbordad, om än hugade odlare dertill anmälde sig.
I de socknar, der afvittring ännu icke är påbörjad, eller särdeles långt framskridit, skulle således all vidare odling för nya hemman undanskjutas för många år.
Utskottet säger: ”att de i 1860 års Kongl.
Bref omtalade afvittrade öfverloppsmarker lära i allmänhet vara till gränser och belägenhet sådana, att de hvarken kunna bevakas, eller med någon fördel för Kronan användas, hvaraf följden blifver, att äfven de måste, efter undersökning om förhållandena, tillspillogifvas.
” Detta är mera, än hvad de myndigheter i de tvänne nordligaste, länen, sorn der handhafva berörda undersökningar, veta.
Utskottet åberopar icke keller några officiela uppgifter till stöd för sitt berörda yttrande, hvilket således måste grunda sig på enskildt meddelande, eller på en subjektiv tro.
Jag är emellertid i tillfälle att medelst bevis, utfärdadt i dessa dagar af Styresmannen för Afvittringsverket. i Norrbottens län, utreda, dels att Kronans genom afvittring derstädes bestämda skogsmarker ännu icke blifvit, enligt 1860 års Kongl. Bref, undersökta i flera socknar än Irenne, ehuru sju socknar äro afvittrade, dels ock Santmans.
Stafs-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Etsk.
Betänkande N:o 50. 8? att
Läns-styrelsen icke ännu afgifvit något underdånigt förslag för nämnde skogsmarkers användande.
Man kan således för närvarande icke känna huru Kronans afvittrade marker i detta län i allmänhet äro beskaffade, än mindre huru dessa, hvaraf många säkerligen hafva ganska stort område, komma att af Kronan användas, eller om de måste tillspillogifvas, såsom Utskottet tror, men hvilket jag deremot tror icke blifva fallet.
Förhållandet i detta afseende tror jag skall vara ungefär detsamma i Westerbottens län som i Norrbottens.
"Då emellertid, på sätt förmäldt är, samtliga dessa förslag (Kongl.
Skogs-styrelsens af Herr Ljungberg såsom motion framlagda), hvilka på Kongl. Maj:ts nådiga befallning blifvit utarbetade, för närvarande äro föremål för den beredning genom vederbörande embetsmyndigheter, som bör föregå deras föredragning i Stats-Rådet, lärer det väl icke vara lämpligt, att Rikets Ständer på enskild framställning pröfva detta ärende, medan det befinner sig i sådant skick.”
Det oaktadt och ehuru Utskottet upplyser, att Kongl.
Kammar-kollegium ännu icke inkommit med underdånigt utlåtande öfver nämnde förslag, har Ut. skottet ingått i pröfning af åtskilliga i förutnämnde förslag förekommande ämnen, bland annat, angående skogsmarkerna i de norra länen.
Utskottet har härvid gjort sig skyldigt till en inkonseqvens; och mig synes, det Utskottet bort vid hålla sin först yttrade åsigt.
På ofvan anförda grunder anser jag Utskottet hafva saknat skäl för sitt tillstyrkande så väl i afseende å kronoparkers ansättande i de norra länen, som förbud för nyhemmansan läggningar derstädes.
Emot betänkandet, i hvad det rörer häradsallmänningar, må anmärkas, att detsamma icke innehåller huru med sådana allmänningar förfaras skall, om sådan öfverenskommelse icke kan emellan delegarne träffas, sorn af Kongl.
Skogs-styrelsen godkännes, och delegarne icke heller vilja öfverlåta allmänningens vård och förvaltning till Styrelsen.
Det af Utskottet framlagda förslag är således i denna del ofullständigt.
Utskottet har föreslagit, att boställsskog skall, derest den i betydligare mån öfverstiger boställets behof af skogsfång, i dess helhet, eller lämplig del deraf, ställas under vård och förvaltning af Skogs-styrelsen.
Ingenting torde vara att påminna deremot att sådan skog sättes under Skogs-styrelsens kontroll, men skall den förvaltas af Styrelsen, befarar jag att kostnaden derför blir allt för stor i anseende till de många boställen i riket, som sannolikt hafva skog i betydligare mån utöfver behofvet.
Hvad Utskottet i denna del föreslagit anser jag således vara mindre lämpligt.
Jag kan icke heller gilla Utskottets förslag att den enskilde skogsegaren 88 Summans.
Bes v.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 50. skall, i afseende å förvaltningen af sin skog, stå under kontroll af Läns-styrelsen.
Förutom att en sådan lag, som skulle väcka allmän ovilja i hela landet, är obehöflig och i vissa fall skadlig, vore detta ett steg till eganderättens förnärmande, hvilket sannolikt komme att efterföljas af flera, samt återföra den uppfattning, hvaraf Byggninga-balken ännu bär spår, oaktadt man i sednare tider varit ense om att få dem utplånade.
Man kunde med lika skäl sedermera ifrågasätta, att jordegarens sätt att sköta sitt åkerbruk borde kontrolleras och ställas under uppsigt af Läns-styrelsen, ty medgifvas måste, att jordbruket ändock är vigtigare än skogsskötseln.
För öfrigt vore det ytterst svårt, att med rättvisa handhafva en dylik lag, som den föreslagna; hvartill komma ofantliga kostnader för en talrik jägeribetjening.
För min del anser jag således Utskottets åsigt icke vara förtjent af någon uppmärksamhet.
Åtskilligt annat vore visserligen att anmärka emot några i öfrigt uti detta Betänkande uttalade åsigter, deribland om den inskränkning i afverkningsrätten, gom
Utskottet föreslagit för innehafvare af kronohemman med stadgad åborätt, samt om svedjande, eller huruvida ett totalt förbud mot detsamma kan vara fullt lämpligt: men tiden för reservationers afgifvande har varit, jemförelsevis till vidlyftigheten af detta betänkande och sakens vigt, allt för knapp.
Då emellertid, efter mitt förmenande, de frågor, som hos Utskottet behandlats, icke undergått den närmare utredning och grundliga pröfning, som, med afseende å ämnets vigt, deråt bort egnas; då utlåtanden från vederbörande embetsmyndigheter äro i de flesta frågor infordrade, men ännu icke afgifna; då det icke lärer kunna bestridas, att det vore af stor vigt att få inhemta Landstingens åsigter i dessa saker; då de stadgan den, som röra kronoskogar och derå anlagda nybyggen, numera och sedan Kongl. Maj:t i nådigt Bref till Dess och Rikets Kammar-kollegium, den 8 Maj innevarande år, godkänt den af Rikets Ständer vid nästföregående riksdag uttalade åsigt, att nybyggaren bör betraktas såsom egare till det å nybygget nedlagda arbete och hafva fri dispositionsrätt deröfver, icke torde falla inom den rent ekonomiska lagstiftningens område; då önskligt vore, att ett ärende af sådan vigt som det ifrågavarande förekomme hos Ständerna något förr än just vid den tid, då de sannolikt komma att åtskiljas; då förslaget för öfrigt blifvit
Ständerna förelagdt endast i form af motion, hvilken dessutom blott delvis blifvit af Utskottet behandlad, så vågar jag för min del, och under åberopande af hvad förut anfördt är, anse, att något utlåtande i frågans närvarande skick icke bör i någon del af Rikets Ständer lemnäs, men hemställer vördsamt, att Rikets Ständer, med afslag å hvad Utskottet slutligen hemställt, besluta en underdånig skrifvelse med anhållan, det Kongl. Maj:t ville för Rikets härnäst sammanträdande Ständer fram Santmans.
Betänkande N:o 50. 89 • framlägga nådig Proposition i skogslagstiftningen och dermed sammanhängande ämnen." af Riksdagsfullmägtigen Jonas Andersson från Östergötlands län, med hvilken Riksdagsfullmägtigen Pehr Nilsson från Christianstads län sig förenat:
"Då Sammansatta Utskottet, med anledning af i ämnet väckta motioner, funnit sig föranlåtet att, i riksdagens sista timma, ingå på pröfning af, samt afgifva förslag till en förbättrad skogshushållning, så vill det synas mig som hade Utskottet bort, åtminstone för närvarande, inskränka sin bearbetning i detta afseende till det område, der Staten utan gensägelse har både rätt och pligt att förfoga och genom lagbud föreskrifva det hushållningssätt, som anses erforderligt för att kunna leda till det önskvärda målet; helst som krono- samt boställsskogarne, både till omfång och derå i allmänhet hittills följda förfaringssätt i hushållsväg, lemna tillräckligt utrymme för samt gifva berättigad anledning till att i första hand blifva föremål för en mera genomförd lagstiftningsåtgärd.
Säkerligen skall också en och hvar inom representationen finna sig något öfverraskad, då man helt oförberedd får emottaga ett så genomgripande, de ömtåligaste punkter vidrörande, lagförslag, som det nu ifrågavarande, just vid den tidpunkt, då man med spänd väntan börjar afvakta riksdagstrumpetens hemförlofningsljud, samt dä allt flere dagligen på förhand aflägsna sig från riksdagsorten, i förhoppning att slippa dit återvända.
Dessutom saknas ännu något utlåtande från regeringens sida öfver det af Skogs-styrelsen upprättade förslag till skogsväsendets ordnande, då likväl ett sådant utlåtande synes hafva bort förekommit till ledning för bedömandet, innan Utskottet företagit sig att behandla frågan i hela dess vidd.
— Att tidpunkten för behandlingen af ett genomfördt skogslagförslag icke är väl vald, torde således af det redan sagda vara tillräckligt ådagalagdt.
Men då förslaget, sådant det nu är, i alla fall kommer att framläggas till Ständernas pröfning och afgörande, vill jag i möjligaste korthet med några ord belysa de delar deraf, mot hvilka jag i alla händelser nödgas reservera mig.
Att en bättre hushållning med skogarne, än den som i allmänhet hittills egt rum, är både önsklig och nödvändig, derom torde alla vara ense; men sättet och medlen att vinna detta mål är just det, hvarom tankarne äro delade.
En sådan skiljaktighet i meningarna angår dock hufvudsakligast hushållningen med de enskildes skogar.
De försök i lagstiftningsväg, som förr varit gjorda, i afsigt att framtvinga ett bättre hushållningssätt å privatskogarne, hafva icke i någon mån lyckats leda till det mål man afsett, och derföre måst öfvergifvas; och ju längre tiden, och med det samma, utvecklingen och upplysningen framskrider, ju mera blir äfven lagstiftning för enskildes hushållning med sin egendom på samma gång lika opraktisk som öfverflödig.
4 Sami 2 Afd, 19 Haft. 13 00 Santmans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon-Utsk.
Utskottéts nu framställda förslag att sätta Konungens Befallningshafvande till kontrollant öfver den enskilde medborgarens hushållningssätt med sina egande skogar (hvarom beslut fattades efter votering med en knapp röstöfvervigt) torde dock befinnas vara nätt upp det minst lyckade försöket att inkräkta pä den enskildes äganderätt.
Likasom jag tror, att hvarje Konungens Befallningshafvande skulle högst ogerna öfvertaga den ifrågasatta inqvisitoriska magten. är jag än mera öfvertygad derom, att. på samma gång ett sådant lagbud skulle, såsom oberättigadt, i allmänhet mötas af den största ovilja, förslaget dessutom lider af sådan brist på tydlighet, hvarigenom blotta försöket att tillämpa denna magt skulle vara tillräckligt öfvertygande örn det lika opraktiska som onyttiga, hvaraf förslaget i fråga är behäfta dt.
Så mycken aktning för den enskildes rätt bör väl åtminstone tillerkännas densamma, att de stadganden, som meddelas, gifvas den bestämdhet, rörande hvad den enskilde har i afseende å skogsvård att göra eller låta, att tvetydighet vid tillämpningen i möjligaste måtto undvikes, så att spelrum ej lemnäs för illviljans, egennyttans och det ovisa tjenstenitets störande ingrepp i hans verksamhet; men att hvarken den kontrollerande eller den. som skall kontrolleras, uti detta förslag kan finna någon sådan gränspunkt eller ledning för sitt görande eller låtande, att icke tillräckligt utrymme för trakasseri eller godtycke nästan sjelfmant i hvarje fall genom sjelfva förslagets otydlighet skall kunna framkallas, derom vittnar tillräckligt hela det ifrågavarande lagförslagets innehåll; och jag vill blott påpeka någon del deraf för att derå fästa nödig uppmärksamhet.
Efter förslagets ordalydelse skulle Konungens Befallningshafvandes rätt och Skyldighet att vidtaga hämmande åtgärder vara inne, då någon ”frälse- eller skatte-egare å till skogsbörd egnad mark sköflar och föröder skogen utan ändamål af odling” etc. etc. och vidare: "då en trakt af till skogsbörd egnad mark, i strid mot vil koren för ordentlig hushållning, och utan ändamål af odling, så afbrukas, att hvarken fröträd, ungskog eller vexande plantor finnas qvar & marken till den mängd och beskaffenhet, som sakkunnige män pröfva erfordras för fullgod återvext med afseende å skogens art och öfriga naturförhållanden”.
Vore nu hvarje enskild skog uppmätt, kartlagd och forst messigt taxerad samt på sådan grund indelad, så skulle konstaterandet af en origtig hushållning icke möta särdeles stora svårigheter ; men då så icke är och knappast kan tänkas blifva förhållandet, så torde det blifva lika svårt för vederbörande att af författningen finna någon säker ledning för åtgärders vidtagande, som det i allmänhet skulle för den i de flesta fall i forstväsendet mindre hemmastadde skogsegarcn blifva nästan omöjligt att deraf utleta den gräns, hvaröfver hans sjelfbestämmelse icke finge sträcka sig.
Afven de så kallade sakkunnige männen” torde mer än en gång få anledning att vara tveksamme huru stor eller liten ”en trakt af till skogsbörd egnad mark” finge afverkas, innan så - Santmans.
Siats-, Lag- samt Allni. Besv.- och Ekon.-Zltsk.
Betänkande N:o 50. 91 dant borde hänföras till ”förödelse".
Dessutom, för hvar och eu, som sjelf icke vill hushålla med sin skog, ligger medlet nära tillhands att kunna neutralisera hela detta lagbud på så sätt. att han hastigt och på en gång, innan ens någon undersökning hinner anställas, afverkar alltsammans eller så stor del af sin skogsmark, att återstoden icke ens är tillräcklig för hemmanets behof.
Många flera bevis för det opraktiska och onyttiga uti detta lagstadgande skulle kunna anföras, men jag förmodar det redan sagda i det afseendet kan vara nog.
Att förslaget äfven till principen är förkastligt, hoppas jag de fleste skola medgifva.
Hvarje ingrepp i den enskildes eganderätt, der beliöfligheten af ett sådant icke är mera allmänt insedt och erkändt, kan icke vara välgörande, men verkar oh tast motsatsen af det dermed afsedda, och är i så fall äfven i moraliskt afseende skadligt, ity att frestelsen till öfverträdelse af ett lagbud, hvars berättigande icke erkännes eller inses, just derigenom framkallas, och ligger nära till hands äfven för den i allmänhet mest laglydige.
Må Staten på området af sin orne-* delbara disposition införa och gifva ett godt föredöme för en ändamålsenlig skogshushållning, och exemplet skall säkert förr än man tror sprida sig till efterföljd hos den enskilde skogsegaren, och sålunda på den naturligaste vägen frambringa hvad man önskar, men som genom tvång svårligen skall vinnas.
På nu anförda skäl nödgas jag vördsamt afstyrka Rikets Ständers bifall till hvad Sammansatta Utskottet föreslagit i den del, som rörer enskildes skogshushållning.
" af Riksdagsfullmägtigen Anders Medin från Kronobergs län, mot
Utskottets beslut att inskränka rättigheten till nybyggens anläggande. af Riksdagsfullmägtigen Anders Jonsson från Wermlands län :
"Då det varit kändt och under riksdagens lopp väntats en Kongl Proposition, angående skogslagstiftningen, grundad på vederbörande embetsmyndigheters yttrande, kan jag icke biträda Sammansatta Utskottets betänkande, att vid riksdagens nära slut, dels af Skogs-styrelsens förslag, dels plockvis af enskilde motionärers framställningar, framkomma med ett så genomgripande förslag.
Utskottet erkänner detta ganska rigtigt å pag. 7 uti betänkandet, men frångår genast denna uttalade sanning.
Erkännande behofvet af en förbättrad lagstiftning af Statens skogar, är det icke mot den delen i betänkandet jag så mycket nedlägger min reservation, som fastmer mot efterföljande punkter af detsamma.
Plvad beträffar boställsskogarne, sä kan jag icke dela den uttalade åsigten, att, sedan boställsskogarne blifvit regelbundet indelade, boställs-innehafvaren skulle erhålla till och med hälften af den årliga behållna afkastningen; detta skulle blifva en opåräknad inkomst för densamme.
Man har väl anfört, att boställs-innehafvare ofta få utsyningar, men dervid följer skyldigheten för densamme att odla och förbättra bostället för den summa han genom utsyningen erhållit.
Om 92 Santmans.
Lag- samt Allm. Besa.- och Ekon.-Utsk.
Befallningshafvande stundom uraktlåtit att gifva en sådan föreskrift, så är detta stridande mot lag, oell har alltid, örn en sådan uraktlåtenhet icke föreskrifvits för boställs-innehafvaren, blifvit öfverklagadt, ändradt och honom ålagdt,.
För min del anser jag, att boställs-innehafvaren, mot skyldigheten att tillse den föreslagna regelbundna skogshushållningen och vården om boställets skog, blefve tillräckligt ersatt, om det föreslagna maximum af hälften å behållnainkomsten nedsattes till högst en tredjedel.
Mot Utskottets förslag, att lagstifta öfver enskildes skogar, måste jag på det högsta mig reservera.
Om man genomläser Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse till Skogs-styrelsen, då denna blef anbefalld uppgöra förslag till stadga för Kronans skogar, finner man så väl grundade skäl uttalade uti densamma, att icke lagstifta öfver enskildes skogar, att jag icke väntat mig få se Utskottet beträda denna bana.
Icke destomindre har Utskottets majoritet tillstyrkt antagande af 25 § uti 6 Kap. af Skogs-styrelsens förslag, att allt svedjande uti skog och betesmark vore förbjudet.
Jag är ingen vän af svedjande i allmänhet, men här mannas det gamla ordspråket: ingen regel utan undantag, och man måste erkänna, att svedjandet uti de norra och vestra länen samt Wermland och Småland, måttligt begagnadt, är af behofvet påkalladt, helst åkertegen i dessa orter är liten, och den skörd, sorn efter svedjandet fås, är i dessa örter behöflig.
Jag vill icke bestrida, att skäl till klagan öfver misshushållning med skog kunnat på ett och annat ställe förefinnas, men detta är, så vidt jag har mig bekant, uti äftagande, dels genom lättade kommunikationer, dels genom skogens högre värde, samt af upplysningens spridande.
Och jag åberopar såsom skäl härför, åtminstone för det län, jag tillhör, Konungens Befallningshafvandes i Wermland uti sist afgifna femårsberättelse härutinnan lemnade vitsord om skogshushållningen inom samma län.
Uti 2:a momentet af förenämuda 25 § är visserligen undantag föreslaget, men detta är så sväfvande, emedan deri tillåtes svedjande af ris och qvistar på regelbundet indelad skogsmark.
Månne alla hafva så stor och passande skogsmark, att den kan indelas till regelbunden skogshushållning?
Och den, som icke kan införa sådan, skulle således gå miste om denna förmån.
Tiden från den 1
Maj till den 1 Oktober är, hvad synnerligast beträffar
Norrland och de nordvestra delarne af riket, ett totalt förbud, helst snön ofta der ligger pä marken till in uti Maj månad, och om densamma somliga år skulle bortgå i slutet af April, månne qvistar och ris samma dag brinna?
Visst är det föreslaget, att Konungens Befallningshafvande kan få ändra denna tid, men det fordras för innevånarne att söka ändring, och beror det då på Konungens Befallningshafvandes godtfinnande.
Utskottets majoritet har uti detta sitt betänkande utur Skogs-komitéens betänkande infört 27:de och 28:de §§ samt satt den enskilde skogsegaren under Santmans.
Stats-, Lag- samt Ållin.
Bese. och Ekon.-Utsk.
Betänkande E:o 50. 03 Konungens Befallningshafvandes godtyckliga förmynderskap, samt gjort den sednare till fiskal öfver den förre, hvilket jag icke kan förena mig med.
För min del tror jag, att om Statens skogar skola indelas till regelbunden skogshushållning, det fordras en så förökad skogs- och jägeribetjening, som står att finna, samt Staten kan aflöna; huru mycket mera fordras icke, om Staten vill befatta sig med de enskildes skogar?
Uti Utskottet åberopades visst, att andra länder, såsom t. ex. Tyskland och Danmark m. fl. lagstifta öfver enskildes skogar; men jag åberopar brödrariket Norrige, der skogslagstiftningen, under en följd af år, varit föremål dels för Storthingets bemedling, dels för andra embetsmyndigheters afgifna utlåtanden, hvarigenom det resultat vunnits, att de ryggat tillbaka för att ingripa uti eganderätten och, mig veterligen, icke beträdt den bana, som Sammansatta Utskottet i den delen begvnnt, och som ingen vet hvar den kontrnc att stadna, om den skulle beträdas.
Skulle Rikets Ständer bifalla Sammansatta Utskottets sammanplockade förslag, till hvilket jag icke kan lemna min röst, hoppas jag regeringen icke sanktionerar detsamma, förr än det blifvit mera sorgfälligt granskadt.
I öfverensstämmelse med Jöns Perssons motion anser jag, att de blifvande Landstingen uti de olika delarne af riket borde blifva i tillfälle att uttala sig i denna vig' tiga fråga, innan den till lag antages." af Riksdagsfullmägtigen Herman Öbom från Norrbottens län, sorn förenat sig med Herr Cygnaeus. af Riksdagsfullmägtigen Henrik Hansson från Wester-Norrlands län:
"Då jag icke kan gilla Sammansatta Stats-, Lag- och Ekonomi-Utskottets beslut, rörande enskilda skogar, och i sammanhang dermed afstyrkaiule af min motion, rörande förbud för Skogsför sälj ning på längre tid än fyra år, nödgas jag vördsamt ingifva följande reservation:
Jag har mig nogsamt bekant, huru de fleste af allmogen inom det län jag tillhör, sträfva efter att kunna afverka och försälja så mycket träeffekter som möjligt, utan afseende på hvad sorn kan vara förenadt med skogens bestånd; men detta kan, enligt min tanke icke lämpligen eller rättvisligen förekommas.”
En annan praxis af ännu betänkligare beskaffenhet håller nu på blifva plägsed, nemligen att hemmansegarne försälja afverkningsrätten å sina skatteskogar på åratal ända till femtio år.
Detta tror jag billigt fordra Ständernas behjertande, och vid min afresa till riksdagen blef jag af många kommittenter uppmanad att söka verka för att vi finge en lag, som förklarade kontrakt om afverkningsrätt å skog icke böra gälla längre än fyra år.
Jag torde få upplysa att i närheten af Nyland, der Ångermannä-elfven har sitt utlopp i stora farvattnet, äro nyligen anlagda sex större ångsågar.
Egarne till desamma äro dels svenskar, dels norrmän samt engelsmän; dessa sågar äro i gång både vinter och sommar.
Erforderligt timmer erhålles för det mesta på så sätt, att disponenten^. till nämnda sågverk uppgöra kontrakt med hemmans - 94 Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon - Utsk.
Betänkande N:o 50. egare om afverkningsrätt å de sistnämndes skogar, då köparne vanligen förstå sig på att uppgöra sådana kontrakt, att de ega anlita äfven den omogna skogen.
Det är äfven vanligt att såkallade halfherrar resa omkring och med list och svek i många afseenden förmå allmogen att underteckna bedrägliga afhandlingar, och, sedan det lyckats dem att få uppgöra ett sådant kontrakt, resa de till sågverks-disponenterna och försälja detsamma, då de stundom kunna betinga sig flera tusende R:dr i förtjenst.
Ett sådant förfarande är så mycket mer vådligt, som å de ställen, hvarest numera finnes någon skog af betydenhet, jorden och klimatet vanligen äro af sådan beskaffenhet, att det i tidernas längd icke är att påräkna någon särdeles afkastning af jordbruket.
Många hemmansegare, som på nämnda sätt förslöst sin skog, hafva redan fallit fattigvården till last, och en aktad man har sagt mig, att, om det icke blir något förbud mot nämnde skogsförsäljningar, nödgas han sälja sitt hemman och flytta från kommunen, emedan han ansåg att fattigdomen, som redan är tryckande, snart blir så stor, att de icke kunna hjelpa hvarandra.