Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad går ned, Men ock upp?
Liten .interjektion.
båda händer och tryckte en sista på hans panna.
Därefter ilade hon hastigt bort, lilla rum och dörren slöts bakom Så skildes de åt, de båda, som andra öfver allt annat på jorden.
C a t h i n k a G u l d b e r g; a f D.
\ Stockholm, N:r 9 (376) Prenumerationspris pr år: Idun ensam ._ _ kr.
5: — Iduns Modet,, fjortondagsuppl.
&gt; 5: — Iduns Modetidn., månadsuppl.
&gt; 3: — Barogarderoben » 3: — Byrå: Klara Södra Kyrkog.
Marie Charlotte Brun- erona, dotter af öfversten och kabinettskammarher- ren hos konung Oskar 1, Olof A b r a h a m Bruncrona, och hans maka, Kristina Charlotta Lagerheim, föd- des i Stockholm den 24 oktober 1831.
Sina tidi- gare barnaår tillbragte hon delvis i farföräldrar- nes, öfverste N.
Brun- cronas hem i Upsala, lyss- nande med det vaknande barnasinnets lifliga in- tresse till den gamle far- faderns berättelser från sitt skiftesrika lif.
Som officer i arméns flotta Eedaktör och utglfvare: FRITHIOF HELLBERG.
Charlotte Utglfningstid: hvarje Tryckeri Aktiebolag 8:de årg.
Fredagen den 1 mars 1895.
Marie Kärlek och lidande äro ofta förbundna med hvarandra.
Den, som älskar mycket, får vanli- gen lida mycket, men den som lidit mycket, h a r ock därigenom ofta lärt den himmelska konsten att älska mycket.
Ingen h a r älskat högre än den gu- domlige mästare, som fått namn af » smärtornas man » och » lidandets för- trogne ».
Det är denna växelverkan mellan kär- lek och lidande, som på den kristliga filantropiens område framkallar män och kvinnor, hvilka i kär- lek utgifva sig i den lidande mänsklighetens .tjänst.
D e t är en sådan kvinna, hvars lifsgärning vi i dag vilja framhålla.
Muns heigfri fredag.
Lösnummerpris 1 5 öre (lösn:r endast för kompletteringar) Annonspris: 35 öre pr n o n p a r e i l l e r a d.
Modig.
hade han såsom helt ung deltagit i kriget mot Hyss- land år 1788, u t m ä r k t sig för mod och tapper- het, men råkat i rysk fångenskap, hvarur han dock efter ett år blifvii frigifven vid fredsslutet i Värelä 1790.
Sedermera hade han varit statione- rad på Sveaborg, men blifvit förflyttad därifrån, innan den stolta fästnin- gen föll i fiendens härr- der.
Om denna ödes- digra katastrof talade han än i sena ålderdomen med sorg och grämelse.
Efter förflyttningen från Sveaborg hade han tjänst- gjort vid Karlbergs krigs- akademi, där han ut- nämnts först till major och sedermera, till öfver- ste, samt under krigs- åren 1808 — 1809 deltagit i skärgårdsflottans försvar af inloppet till Stockholm.
Slutligen hade han ock varit med om 1814 års krigståg till Norge.
A t t alla dessa minnen skulle gifva åldringen ämnen för ett aldrig ut- tömdt förråd af berättel- ser är lätt att förstå, och den lilla slukade med be- gärlighet orden från hans läppar, under det hon med barnasinnets varma hän- gifvenhet fäste sig vid farfadern.
Från farföräldrarnes
Din v i s d o m v a r e de g r å a h å r s v i s d o m!
Ditt hjärta v a r e det o s k y l d i g a b a r n e t s h j ä r t a!
hem återvände emellertid den lilla Marie Char- lotte till föräldrahemmet i hufvudstaden, då hon hunnit den ålder, att hennes egentliga undervisning borde begynna.
Ä t denna ägna- des ock af enskilda lärare den största omsorg.
Isynnerhet hängaf hon sig med förkärlek och framgång åt musikaliska studier, hvilka hade sin särskilda betydelse äfven för utvecklingen af hennes af naturen blyga och tillbakadragna skaplynne.
Den första djupa sorg hon genom- gick, vid ende broderns död i unga år, hade oek en fostrande inverkan på hennes karaktär.
I följd af faderns utnämning till chef för Värmlands regemente, flyttade familjen till Karlstad, där efter några år en än djupare sorg träffade den unga flickan genom den äl- skade faderns plötsliga död, midt under det han som ordförande mästare officierade i fri- murarelogen.
A r e t därefter, 1860, ingick Marie Charlotte Bruncrona äktenskap med domhafvanden i A s k e, Dals och Bobergs häraders domsaga, härads- höfding K.
O. Modig, samt bosatte sig i Vad- stena, där hon under några år fick hängifva sig åt hemlifvets stilla lycka.
Snart nog sköf- lades dock denna genom mannens tidigt inträf- fade död, som lämnade den djupt sörjande makan ensam med en minderårig dotter.
K r i n g detta barn koncentrerade sig nu hela det blödande modershjärtats kärlek.
Tidigt visade sig dock hos den lilla icke blott en ovanlig förståndsutveckling och intellektuel mognad, utan ock fröet till den smygande sjuk- dom, som blifvit så många förhoppningars graf.
Öm omvårdnad tycktes dock till en tid h ä m m a utvecklingen häraf.
F r u Modig hade med sin dotter flyttat till Stockholm, där hon nära nog uteslutande ägnade sig åt den upp- växande flickans undervisning och vård.
Själf hade hon vid mannens död genomgått den andliga kris, som haft till följd ett helt nytt lif med ny blick såväl på de närvarande som tillkommande tingen.
Omsider h a d e den unga dottern uppnått konfirmationsåldern, men med detsamma också målet för sin korta jordevandring.
Efter nå- gon tids undervisning på sjuksängen var dagen för hennes första nattvardsgång bestämd, men innan den kom, kallades hon till ett än högre högtidsfirande af honom, som sagt: » Låten barnen komma till mig, ty sådana hörer him- melriket till ».
D e t var våren 1878, och nu stod modern ensam vid den sextonårigas graf, ett rof för outsäglig saknad och smärta, ja, nära att duka under för mörka, kvalfulla tankar.
Hvaråt skulle hon väl nu ägna sig?
Det var ju in- gen på jorden, som längre behöfde henne.
Och med ett hjärta fullt af kärlek och en naturlig verksamhetslust, som icke kunde finna sig i en själfvisk overksamhet, såg hon sig om, än hit än dit, efter » något att lefva för ».
Särskildt stannade hennes tanke vid de sjuka, de lidande, de öfvergifna i denna värld.
En dag yttrade en vän till h e n n e: » Skulle du ej vilja ägna dig åt blomstermissionen, som h a r till uppgift att med lefvande blommor glädja de arma, som försmäkta på våra sjukhus eller i enskilda, ofta fattiga, h e m?
» Och härmed var det ord uttaladt, som skulle gifva uppslaget till Marie Charlotte Modigs lifsgärning, den första lilla grundstenen lagd till ett blifvande konvalescenthem.
Hon följde vännen till sjukhuset, utdelade sina blommor och såg, med hvilken tacksam- h e t de emottogos och hvilka glädjestrålande blickar de framkallade i matta, fcberheta ögon, men hon såg ännu mer, hon såg den begär- lighet, hvarmed en och annan af de sjuka lyssnade till de allvarliga eller uppmuntrande ord, som beledsagade blomstergåfvan.
D e t var ett utsäde, som mångenstädes syntes falla i beredd jord.
Fortsatta besök ledde till sam- tal med åtskilliga af de sjuka, hvarigenom » sanna berättelser ur lif vet » af gripande art kommo till den vänliga besökarinnans kunskap och väckte hos henne den innerligaste åstun- dan att kunna göra något mer för dessa arma, hvilka, när de omsider utskrefvos från sjuk- huset, ofta långt ifrån fullt tillfrisknade, för att snarast möjligt lämna plats åt någon olycks- kamrat i än större behof af omvårdnad, mån- gen gång med en känsla af den djupaste mod- löshet motsågo sin utskrifningsdag.
Ty huru många af dem stodo icke då öfvergifna, utan arbetskraft och kanske utan hem och utan bröd för dagen!
Härom må vi höra fru Modig själf b e r ä t t a: » En ännu ung, vacker kvinna, med den mest tragiska lefnadssaga, låg hösten 1878 i en af Serafimerlasarettets sjuksalar.
Hennes ögon strålade dock af frid, ty hon hade vändt sig till G-ud och hon hoppades, att det luftrörs- snitt, som för tillfället räddat hennes lif, men kväft hennes röst, snart nog skulle föranleda hennes öfvcrflyttning till ett bättre hem.
Svåra kväfningsanfall hade föregått kanylens insätt- ning.
Vid sin utskrifning från sjukhuset miss- tröstade hon om att kunna försörja sig, ja, att kunna motstå mötande frestelser.
H v a r skulle man väl finna en tillflykt undan världsstor- marne för denna stackars vinddrifna kvinna?
D e t fanns dock i hufvudstaden en tillflykt, dit några » skeppsbrutna » förut h i t t a t väg, ett litet härberge, underhållet af en anspråkslös förening af några obemedlade kvinnor.
Dit fick hon komma, men den, som förde henne dit, fick också stanna där, ej med sin person, men med sitt intresse oeh den djupa öfver- tygelsen om behofvet af en sådan plats för utblottade konvalescenter. » kostnadsfri massage och gymnastik, men ej äga medel att därunder försörja sig, — dels tjänste- flickor och arbeterskor, hvilka sjuknat i sin tjänst eller under sitt arbete och behöfva en tids hvila och lämplig föda för att återfå arbetsförmåga, — dels ock slutligen några äldre, vanföra perso- ner, under afvaktan på inträde i någon stadens sjukvårds- eller försörjningsinrättning.
Hemmet erbjuder sålunda i de flesta fall en hjälp till » själfhjälp ».
Däremot mottager det icke lastbara, sinnessjuka eller sådana sjuka, som behöfva vår- das på sjukhus.
Dessa bestämmelser gifva en förvissning om, att icke obehöriga vinna inträde.
När förhållandena så medgifva, kunna konvale- scenterna under sin vistelse i hemmet fortsätta ett föregående arbete utom detsamma; de, som kunna, få också deltaga i handarbeten inom hemmet, men som dessa rättas efter hvars och ens krafter och för- måga, är inkomsten af arbetet växlande och kan ej vara mycket inbringande.
Däremot är arbetet i och för sig nödvändigt såsom en häfstång för såväl den audliga som fysiska kraften.
Hemmet är, såsom redan namnet antyder, före- trädesvis afsedt för sådana patienter, som gifva hopp om tillfrisknande, som kunna vårdas och fostras till själfförsörjning, och icke egentligt för kroniskt lidande, hvilkas intagande skulle blifva detsamma som » lifstidsförsörjning ».
I motsatt fall skulle hemmet snart fyllas af sådana, men huru många skulle då tillfriskna?
Och icke må man kalla en tillfällig hjälp, som sätter männi- skor i stånd att för framtiden försörja sig själfva, för blott hatf hjälp?
De flesta af konvalescenterna erhålla fritt vivre på hemmet.
För ett mindre antal betalas 25 kr., för några blott 15 kr.
i månaden, men öfverhuf- vud stiger hemmets utgift för hvar och en till 1 kr.
pr dag, hvilket ju må anses billigt, då man besinnar, att dess skyddslingar måste hafva nä- rande föda och hälsosam, luftig bostad.
Ingen betalar emellertid själf sitt underhåll, utan släk- tingar, vänner eller husbönder hafva hittills be- talt den ringa afgiften, då icke fullständig friplats, hvartill intet doneradt kapital finnes, kunnat lämnas.
I årsberättelsen för år 1892 heter det: » Kon- valescenthemmet har under sistförflutna år visat sig omfattadt med vaknande intresse, enär det där- under blifvit ihågkommet med icke mindre än tre donationer, till ett sammanlagdt belopp af 16,000 kr.
Hittills har det under sin trettonåriga verk- samhet varit hänvisadt till mindre, tillfälliga bi- drag.
Genom nämnda donationer har det vunnit en tryggare ekonomisk ställning samt genom an- tagna stadgar med styrelse och revisorer erhållit en beständigare och fastare tillvaro, hvilket synes lofva godt för dess framtida utveckling.
Af de donerade medlen äro emellertid 8,000 kr.
testamenterade under uttryckligt villkor, att halfva årliga räntan därå skall läggas till kapita- let, som icke fär röras.
Meningen är, att af de öfriga medlen söka bilda en fond, för anskaffande af egen grund och härd för hemmet.
Direktions- ledamoten d:r Welterstrand har åtagit sig upp- sikten öfver konvalescentvården jämte det flere af hufvudstadens läkare välvilligt stått förra pa- tienter till tjänst. » Den nyssnämnda föreningen blef snart upp- löst, endast hemmet kvarstod, och genom fru Modigs verksamma ingripande förändrades det till ett hem för fattiga konvalescenter, där de under längre eller kortare tid fingo genom hvila, god vård oeh närande föda återhämta de genom sjukdomen och kanhända genom föregående öfveransträngning och umbäranden förlorade krafterna.
Flere glädjande exempel på de lyckliga re- sultaten af hemmets verksamhet kunde anfö- r a s, men utrymmet tillåter det e j.
I stället vilja vi meddela något af planen för denna verksamhet, i hvilken stiftarinnan med kärle- kens varma intresse understöddes af sin ål- driga moder, öfverstinnan B r u n c r o n a: Under sistförflutna år vårdades på hemmet 52 kvinnor.
D e t t a hem, som numera är be- läget vid Döbelnsgatan n:r 19, inrymmer på en gång 20 personer, hvartill kom under år 1894 ett annexrum i en annan del af huset för lungsotspatienter.
Stiftarinnans innersta ön- skan och förhoppning är att i en framtid få öppna ett särskildt hem för lungsotspatienter, helst läkare på senare tiden mer och mer betona nödvändigheten af deras skiljande från öfriga sjuka och synnerligast från konvale- scenter.
I konvalescenthemmet intagas dels från sjuk- hus utskrifna konvalescenter, hvilka sakna arbets- kraft eller medel till själfförsörjning under väntan på arbete — dels sådana kroniskt lidande, som blifvit utskrifna från sjukhuset med löfte att åter få inkomma, då sjukdomen blifvit akut eller mo- gen för operation, — dels sådana, hvilka erhålla Medan det lilla konvalescenthemmet, såsom vi sett, under årens lopp obemärkt och stilla utvecklat sig till välsignelse för de många fattiga och sjuka, som inom detsamma funnit en längre eller kortare hvila från den dagliga kampen för tillvaron, h a r också den tomhet,
som efter dotterns död lägrade sig öfver stif- tarinnans lif, mer och mer vikit som dim- man för solen.
Denna verksamhet var en di- r e k t bönhörelse på ett krossadt hjärtas bön om kraft att resa sig u p p ur sorgens förla- mande domning, om hjälp att komma ut ifrån sig själf.
H o n har fått ett stort mål att lefva för och r ä k n a r det som en dyrbar förmånsrätt att i de hjälplösa och svaga få tjäna den him- melske mästare, som sagt: » Hvad I hafven gjort en af de minsta mina bröder, det haf- ven I gjort mig! » L.
S. j h i f s k e d s s å n g.
i^ / jfu som trycken, ledt trycken de kära er vandring händer, och stödt er ty svalkan stiger från flodens och dagen lutar nedergång.
Och kyssen, som kyssen hoiska med kårlek ty mörkret och skyn mot ur år dunstfylld Låt i ett famntag allt split, natt emellan hjärtan I kvällen af eld sina moln skall glimta på fjärran Den är nära, snyftar toifoel, nu minnas, fast Skall kinden brinna, skall Lått år att Men sjunken hyddor om som allt, aldrig mig ur fönstret o moder, ögon, tror mig Hvar själ, skall hugnas som hvar jordisk skall strömma din af på plikt!
fromma, dikt: i smärtans Guds som frigjord — skedsblomma, en biblisk känsla, glömma!
till färdens längtar ljuft att drömma de sorgset läsa låga, återser: blir lika mig, går?
vi skola Räck L dina ögat och svårt styrk jag bort jag sol du ej i skilda skaka fråga: ett annat minnas skall båfvar vännen densamme håll.
hårdt såll.
skall är han vaka som i ödets — välta ätt.
och blixtar Nu röd.
försmälta af samma agnar brunnar och oförrätt fläktar oss, arma glöd, djupets ströfvande storm munnar, och sjukligt all misstro en oviss trogna och andas svämmar gång, stränder berg brutet i evig Axel % dalar, en gång; talar, sång.
Kar / fe / dt.
Vid sexton år.
Af I n a Stockenstrand.
M®lu u p p b ä r r e d a n din första l å n g a k l ä d - &lt;å§Sb ning, lilla E l s a, med den v u x n a d a - mens o b e s v ä r a d e h å l l n i n g, d u g l ä d e r dig å t a t t ä n d t l i g e n få slippa b ä r a den obligatoriska flätan och pröfvar framför spegeln, h u r den högt u p p s a t t a h å r k n u t e n t a r sig u t — — d u l i k n a r a n t i k e n s P s y c h e, d ä r d u s t å r och ler m o t din t ä c k a bild.
H e l t visst ä r d u lika f ö r u n d r a d öfver din förvandling som fjäriln, nyas utflugen u r p u p p a n s s k a l.
Du pröfvar med a l l v a r l i g min en stolt och v ä r d i g h å l l n i n g, men a f b r y t e r den lilla komedien helt t v ä r t för a t t g n o l a » V i o l a ».
Stämnin- g a r n a v ä x l a hastigt, och n y a f r ä m m a n d e t a n - k a r u p p s t å och drifva p å flykten de b a r n s l i g a fantasierna.
D i n a ögon glida bort från spe- gelns b l a n k a y t a och b l i c k a d r ö m m a n d e u t i r y m d e n, d u vidrör en flik af framtidens förlåt och helt p l ö t s l i g t smyger sig en a n i n g in i d i t t sinne om lifvets t r a g i k, dess obe- vekliga k r a f p å kraft, mod och försakelse.
D å höjer d u ditt hufvud helt k ä c k t, d u k ä n - ner dig så s t a r k och d å d k r a f t i g, d u f r u k t a r icke de stormfyllda o v ä d e r s d a g a r n e.
D u ä r ä n n u g e n o m t r ä n g d af konfirmations- tidens heliga tjusning, d u d r ö m m e r om v ä r l d s - försoning, ädel offervillighet och h ö g a lifs- s a n n i n g a r, d u eldas a f ett obetvingligt begär a t t få strida mot a l l t l å g t och ondskefullt, a t t få trösta de l i d a n d e och r ä d d a d e m, som v a c k l a, d u vill v a n d r a i M a r i a s s p å r, hon som » u t k o r a d e den g o d a d e l e n », och d u ön- s k a r s t u n d o m a t t d u lefvat p å m a r t y r e r n a s t i d; d u s k u l l e vilja offra ditt lif för kristen- domens heliga p r i n c i p, l å t a sönderslita dig af P h i l i p p o s lejon p å F l a v i s k a amfiteatern eller bestiga b å l e t vid en af N e r o s blodiga fester.
A c k, b a r n, d u vet icke a t t världen, den re- s p e k t a b l a, p r ä k t i g a v ä r l d e n, k a n fordra l å n g t g r y m m a r e offer ä n dem R o m s d e k a d e n t k e j s a r e å d ö m d e de » irrlärige ».
B l a n d den m å n g f a l d af fantasier, h v i l k a sväfvande och d u n k l a g e n o m k o r s a din själ, finns det en som börjar v ä c k a din u n d r a n.
D å m u s i k e n s g u d första gången införde dig i det s k ö n a s r i k e och d u hörde m å n s k e n s - sonatens v e k a h a r m o n i e r d a l l r a genom luften, fick d u en förnimmelse af, a t t det fanns nå- gonting u n d e r b a r t och h ä r l i g t till i v ä r l d e n, n å g o n t i n g sublimt och upphöjdt, som d u förr a l d r i g a n a t; d u t y c k t e dig som en A r i e i s a n d e sväfva i en atmosfär a f ljus och flammor, u n d e r en ljuf förvirring mottog d u k ä r l e k e n s första b u d, och d u v ä n t a r i salig bäfvan p å d e t förunderliga, som s k a l l k o m m a.
D i n a s t ä m n i n g a r b r y t a s s t ä n d i g t af flyktiga h u g s k o t t, liksom v a t t n e t i d a m m e n u p p r ö r e s af hvarje f a l l a n d e b l a d, från det l y r i s k a k ä n s l o s v a l l e t eller den u p p j a g a d e öfverspänd- heten k a n d u helt plötsligt öfvergå till de u p p s l u p p n a s t e barnsligheter.
D u k ä n n e r dig liksom y r af glädje, d u m å s t e d a n s a, sjunga, v a r a nyckfull och begå d å r s k a p e r, men d å b a r n e t t a g i t u t sin r ä t t, blir d u åter k v i n n a.
D e t ä r d e n n a t v å f a l d i g a n a t u r inom dig, som u t g ö r ditt största b e h a g; d u u t t a l a r a l l v a r l i g a och djupsinniga ord, men m u n n e n h a r ä n n u kvar barnets vana att mysa, du har redan a n t a g i t v ä r l d s d a m e n s skick, men d u lefver ä n n u s t u n d t a l s k v a r i de smås u n d e r l i g a d r ö m v ä r l d, d e n n a s ä l l s a m m a fantasivärld, hvil- k e n m å h ä n d a hör s a m m a n med de b l e k n a d e m i n n e n a från en a n n a n tillvaro.
D u förstår ej, hvarför vi g a m l a b e t r a k t a lifvet med en så s v å r m o d i g blick, lifvet, som d u finner så skönt, löftesrikt och ljust.
A c k, b a r n, vi g a m l a äro invalider, vi h a varit med i så m å n g a olyckliga strider, fått en blessyr här, en s k r å m a där, sett de ä d l a s t e af v å r a k a m r a t e r s t u p a och m å n g e n affålling t a g a segerns lön.
T i d e n och l i d a n d e t h a s k ä n k t oss resignationen, och vi k u n n a n u m e r a h e l t l u g n t h ö r a på, d å m a n t a l a r om v å r t lifs stora nederlag, v å r a förhoppningars S v e a b o r g.
V i h a i m i n n e t så m å n g a g å n g e r g å t t ige- n o m h e l a striden, g l a d t oss å t hvarje liten s t a c k a r s seger vi k u n n a t d r a g a oss till min- n e s, gråtit, o, så ofta, öfver de m å n g a, måDga nederlagen, å n g r a t v å r feghet, lidit af a t t k ä n n a de g a m l a såren b l ö d a p å n y t t och u n d r a t, om någon a n a r h v a d som döljer sig b a k o m d e t resignerade leende, h v a r m e d vi möta världens medömkan.
D u tillhör den n y a tidens v a l k y r i o r, E l s a; i ditt lilla hufvud hvälfver sig en hel h o p o m s t ö r t a r p l a n e r och d u tror dig v a r a ut- sedd a t t lösa lifvets s v å r a p r o b l e m.
Barn, det h a r u n g d o m e n d r ö m t om u n d e r m å n g a g e n e r a t i o n e r; ä n h a de u n g a s b a n e r b u r i t in- skriften » jämlikhet », ä n » frihet », ä n » upp- lysning ».
D e n n y a tidens budkafle s k a l l blifva m ä n n i s k o k ä r l e k, säger d u, en k ä r l e k så v i d t o m f a t t a n d e, a t t den förenar de högste med de ringaste i ett e n d a b r o d e r s k a p — b a r m h ä r t i g h e t e n s stora b r o d e r s k a p.
Männi- s k o r n a skola blifva r ä t t v i s a, f ö r d r a g s a m m a och rättskaffens, förnöjsamhet och e n d r ä k t s k o l a r å d a p å j o r d e n, och till s l u t a l l t l i d a n d e och nöd försvinna.
D e t ä r m ä n n i s k o s l ä k t e t s gyl- lene ålder, som återlösaren d r ö m d e om, d å stenarne p å G o l g a t a s a r g a d e h a n s fötter, som T i t u s t r o d d e p å, d å h a n från v ä r l d s t r o n e n u t s t r ä c k t e sin h a n d öfver t r e n n e v ä r l d s d e l a r, som föresväfvade P a s c a l, som S h a f t e s b u r y och Tolstoi sökt förverkliga, och som hvarje ä d e l m ä n n i s k o v ä n h o p p a t s p å sedan tidernas bör- jan.
H v e m h a r v ä l hjärta a t t krossa din v a c k r a b u b b l a, lilla E l s a?
D u ä r u n g och o m f a t t a r a l l t u p p h ö j d t och ädelt med ett oför- d ä r f v a d t h j ä r t a s s t o r m a n d e ifver.
H v a d du ä r l y c k l i g, barn, som ä n n u lefver k v a r i illu- sionernas u n d e r b a r a v ä r l d!
H v a d d u ä r rik, som äger hoppets a l l a s k a t t e r!
A c k, d u saliga u n g d o m s t i d med d i n a d u n k l a syner om framtida stordåd, d u lifvets här- liga v å r d a g, d å stjärnorna synas helt n ä r a och m å n s t r å l a r n e s k i c k a h ä l s n i n g a r från det o k ä n - das v ä r l d, d å b l o m m o r n a s s t r å l a n d e skönhet ä r lifvets sinnebild, d å den tillfälliga motgån- gens t å r a r förjagas a f h o p p e t s segervissa le- ende, d å omöjligheter icke finnas till, d å verk- ligheten ä r svept i s a g o s k i m m e r och t r o n låter p a r a d i s e t s gyllene p o r t a r s k y m t a b o r t o m dö- dens m ö r k e r.
Våra barn oeh tidnings- läsningen.
ed r ä t t a skulle v å r tid k u n n a kallas t i d n i n g a r n a s tidehvarf, ty p r e s s e n h a r i d e n s a m m a u p p n å t t ett förut ej a n a d t välde.
K a n detta b e t e c k n a s s å s o m något afgjordt glädjande?
J a g dristar mig icke till att be- s v a r a en så kvistig fråga.
Äro t i d n i n g a r n a ett ondt, så m å s t e det å t m i n s t o n e kallas ett nödvändigt ondt.
F ö r en vuxen m ä n n i s k a med n å g o r l u n d a utveekladt o m d ö m e t o r d e fördelarne af tidningsläsandet helt visst öfver- väga skuggsidorna.
D ä r e m o t m å s t e j a g be- k ä n n a, att det b e r ö r mig s m ä r t s a m t, h v a r
g å n g j a g ser ett b a r n h ä n g a öfver en tidning oeh sluka d e s s brokiga innehåll.
Äfven från- sedt den omständigheten, alt till och med de b ä s t a tidningar m å s t e innehålla åtskilligt, som i förtid ö p p n a r b a r n e n s ögon för allt det onda oeh sorgliga, som r y m m e s i d e n n a värld, s å s k ä m m e r själfva tidningarnas s a m m a n s ä t t - ning lätt d e r a s s m a k för gedignare lektyr.
Inom tre eller fyra spalter få de till lifs små- notiser a n g å e n d e tjugu, trettio olika ä m n e n; d e r a s t a n k e fladdrar från föremål till föremål likt en ostadig fjäril, som omsväfvar femtio blommor, förrän h a n slår sig till ro p å någon af d e m.
Därigenom förlora b a r n e n förmågan att k o n c e n t r e r a t a n k a r n e på ett b e s t ä m d t före- mål, oeh få de s e d a n i h a n d e n en bok, som kräfver en s a m l a d u p p m ä r k s a m h e t, så lägga de den s n a r t nog åsido u n d e r p å s t å e n d e t, att den är tråkig.
Deras hjärna, van vid den lösare m a t e n, tål icke d e n n a h å r d s m ä l - t a r e föda; en viss ytlighet blir lätt följden däraf.