Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Ute i skären», som näst »Förbrytare» torde få räknas till det bästa denne författare skrifvit, behandlar ett helt och hållet svenskt ämne.
Landskapet är svenskt, och hufvudpersonen Erikson är till och med typiskt svensk, men sjelfva det lugna, osmyckade, stundom en smula tungsinta framställningssättet påminner mer om norrmännens än om svenskarnes skaplynne.
Det svenska i Geijerstams lynne röjer sig deremot i hans lustspel och stänkvis flerstädes i hans romaner.
Ett sådant litet intermezzo som när Mefistofeles och tomten konversera i Upsala domkyrkotorn smakar svenskt lynne.
Man skulle kunna göra sig rolig öfver detta påstående och säga, att jag endast spårar svenskt lynne i författarnes tillfälliga sidosprång och ej i deras solidaste verk.
Detta beror derpå, att de sällan begagna svenskt lynne som bas för sina solidaste arbeten, utan oftast endast låter det slippa fram i förbigående som af misstag.
Hos Snoilsky röjer sig det svenska lynnet på flere sätt.
Jemföra vi hans Svenska bilder med Fänrik Ståls sägner, visa oss de förra genast ett svenskt måleriskt drag.
Äfven igenkänna vi det svenska lynnet i hans ungdomsdikters ysterhet, i hans konstnärligt öfverlägsna form och hans klara färg.
Våra målare i Paris äro också bekanta för sin klara färg.
Jag anför endast de ofvannämnda tre skriftställarne, emedan deras författarskap synes mig bäst belysa min uppfattning.
Låt oss nu antaga, att naturalismen verkligen har sagt sitt ord och att vi allt mer komma att erfara en lågande lust att icke stå stilla på samma ställe, icke upprepa, icke gå i flock som fåren kring en och samma skällbagge, utan att kasta oss in på nya försök.
I vårt land spåras, som antydts, redan de första tecknen till något sådant.
De modiga banbrytare, som för någon tid sedan framträdde och protesterade mot äldre former, sade allt med ens och ha intet vidare att tillägga.
Att reproducera sig sjelf, att säga något som redan är sagdt, har ingen lockelse.
Om de icke hade protesterat, skulle de eller andra ännu längta att göra denna nödvändiga protest.
Nu är den gjord.
Deras protest var energisk och bestämd, och hade den icke varit det, skulle den icke ha verkat.
När en skola börjar få isterhaka och sitter i länstol, låter hon ej väcka sig af artigheter.
Hon vinkar endast med handen och säger:
Jag har sagt allt, allt i verlden, och det fins intet osagdt kvar för dig.
Jag är sanningen och fullkomligheten.
– För att väcka skolan måste protesten nypa i hennes Achilleshäl, måste afslöja hennes brister och förtiga hennes förtjenster.
Nu gäller det för oss, att icke naturalismen också blir en bedagad matrona, som sätter sig i länstol och befaller.
Utveckling är tidens lösen också på det rent estetiska området.
Vi måste gå vidare, gå beständigt framåt och aldrig betvifla, att det som nu anses fullgodt kan ersättas af något ännu bättre.
Då jag här talar om protest, menar jag den estetiska protest, som yppar sig i förändradt framställningssätt.
Många anse, att sjelfva framställningssättet är en bisak, att det icke lönar att spilla ord på detta ämne.
Bedöma de litteraturen uteslutande ur pedagogisk synpunkt, är en sådan uppfattning förklarlig, men i annat fall är det väl just i sjelfva framställningssättet, som ett arbetes estetiska värde är att söka.
Om jag målar Kristus likt en karrikatyr, som vissa medeltidens konstnärer, eller om jag målar honom med vår tids pensel, föreställer taflan i båda fallen Kristus, men icke äro de olika framställningssätten utan betydelse.
Vi stå nu ändtligen framför den tanke, som jag med alla dessa anföranden ville komma till.
Om verkligen, som allt tycks antyda, den närmaste framtidens litteratur skulle utmärka sig genom sträfvan efter personlig sjelfständighet, låt oss då äfven söka personlig sjelfständighet utan att invänta några signaler från Norges eller Frankrikes skönlitteratur.
Må vi beundra dessa lands stora författare, dertill ha vi skäl, men icke härma dem.
Taktmessiga hurrarop skulle, om vi ej vant oss att höra dem, icke blott verka oestetiskt utan äfven löjligt.
Hurraropet uttrycker nämligen entusiastiskt bifall, men ingen entusiasmeras med jemna mellanrum efter kommando.
En folkmassas fria, oregelbundna jubel gör deremot ett mäktigt intryck och smittar.
Löjligt skulle det också förefalla, om vi icke vant oss dervid, att höra författare tid efter annan på ett gifvet tecken af någon celebritet stämma upp i samma tonart och samma ord.
Trovärdig verkar deremot den litteratur, som upprinner ur sjelfständighet.
Dertill kommer, att en sjelfständig litteratur också i viss mening är nationell, ty hvad är en af utländska förebilder oberörd individualitet annat än en reflex af sin nations lynne.
Sjelfständigheten är emellertid mer att söka i framställningssättet än i innehållet.
Vi få icke sammanblanda hackadt och malet, icke dogmatiskt fastkedja t. ex. kärleken till friheten och förnuftet vid ett eller annat framställningssätt.
Franska revolutionen predikades in i menniskornas hjertan på, efter våra begrepp, bombastisk prosa och alexandriner.
Det enda som härvid skulle kunna fastställas är, att då ett framställningssätt förhårdnat till mod, smyga sig de konventionella och redan föråldrade åsigterna så småningom äfven in under detta framställningssätt, och derför kommer stabiliteten och konservatismen förr eller senare att dölja sig under hvad jag kallat skomakarerealismen.
»Åsigterna», vetenskapens upptäckter och de nya tankar, som arbeta inom samtidens sociala reformsträfvanden, äro hela tidehvarfvets tillhörighet och ej enskilda nationers; den estetiska omklädnad, i hvilken dessa upptäckter och dessa »åsigter» af skriftställarne införas i skönlitteraturen äro deremot hvar och en nations privategendom.
Modern barbarism
Modern barbarism.
Quod non fecerunt barbari
fecerunt – arkitekterna.
Sprängskotten och hackan grusade vårt operahus med dess hemtrefliga, smakfulla och akustiskt förträffliga salong, hvilken hört knallen från Anckarströms pistol och hvars förebilder i utlandet allt mer och mer bortsopats af år och brand.
Hvar ljöd likväl musiken vackrare?
De fem raderna verkade här liksom i äldre italienska teatrar ytterst liffullt genom att från golf till tak omgifva rummet med skådelystna ansikten, medan däremot de nutida treradiga salongerna verka flackt och kyligt.
Att bryta ned detta hus var som att slå sönder en välkänd gammal cremonesare för att i stället hoplimma ett opröfvadt, men med många sirater utsmyckadt nytt instrument.
Nu skall där resas ett modernt grosshandlarpalats, en närmare eller fjärmare efterbildning af de många dylika, som vi gäspande betrakta i nästan alla större och banaliserade städer.
Det nya huset skall stå grannt och dödt utan minnen.
Hvarje byggnad är ett afrundadt helt, är liksom ett väsen, men den själ, som skall komma att stirra ut genom dessa tråkiga spegelfönster, den spekulationens anda, som kommer att fylla denna bebådade stenkoloss med lif, skall ej längre locka oss till den öfverseende förtrolighet, med hvilken vi fordom kommit.
Och den obetydlige och löjlige lille utländingen, som dåsögd far på bröllopsresa, men för hvars omdöme svensken har en så bugande vördnad, skulle hedra vår hufvudstad med en vaknare blick, om denna ej så enträget vinnlade sig om att bli en efterhärmning, att bli Hamburg och Hannover i stället för Stockholm.
Det är emellertid icke afsikten att längre dröja vid en jämförelsevis så ung byggnad, hvars nedrifvande ju dessutom möjligen kan anses ha goda och öfvertygande praktiska skäl.
Dock är det praktiska icke det förnämsta.
Här skall i sammanträngda ord antecknas några generella invändningar mot dagens ifver att ombygga och restaurera – en ifver, som andra haft före oss och hvilken skall bringa framtidens arkeologer i förtviflan.
Ena morgonen höra vi om en vacker renässansgafvel, som i stilrenhetens fadda namn nyss fått bita i gräset, den andra om en gotisk predikstol, som, för att icke svära mot den schablonmässiga enheten i restaurationsplanen, brytes bort och ersättes med en misslyckad romanisk.
Långt innan ännu Upsaladômens murställningar fallit och kritiken upptäckt att förhållandet mellan detaljernas storlek och det helas ej var det gunstigaste, tisslade rykten om en sammansvärjning mot den smäckra tessinska predikstolen – denna som just vederkvicker och fröjdar midt bland alla dessa massor af intetsägande stilrenhet utan ande och hjärta.
Det praktfulla altaret i »jesuitstil» har nu burits till ett museum, men detta utesluter icke att det en annan gång kan flyttas tillbaka på sin forna och rättmätiga plats i koret.
I den gamla katedralens ställe reser man en annan, färglagd och ny, som införskrifven genom Leja.
Kring den gamla med sina två Hårlemanska tornhättor hade dock generationer vuxit upp, och den hade gifvit staden en särskild bekant fysionomi.
Att nu se Upsala är som att se ett välkändt porträtt med uppnäsa plötsligt omstiliseradt med romersk kroknäsa.
Man står främmande.
Nu liknar
Upsala en tysk småstad.
De, som varit där under förstörelsearbetet, kunna tro sig minnas en plundringsscen.
Hål upphöggos i murarne, cement ringlade utefter hvalfven som en mjuk hjärnmassa från hufvud, hvilka bråkats sönder under funderingar på stilrena motiv, en evangeliskt fosterländsk ängel hissades i höjden, och i ett hörn stod en fjärding med människoben.
Till och med en Gustaf Vasas och en Katarina Jagellonicas grifter uppbrötos, och det är blott att önska, att det drottningens lårben, hvilket då så omständligt uppmättes, kunde borras till en så gäll hvisselpipa, att den jagade ur riket alla dem, som ej vilja lemna våra minnen jungfruligt oskärade i frid.
Redan förut hade det blifvit bruk att stjäla ur likkistor, att framleta och lägga i glasskåp prydnader och kronor, hvilka enkom förfärdigats till att ännu i grafven hedra de hufvud, inom hvilka tankar, som ledt vårt lands öden, en gång haft sitt boställe.
Jordade som konungar skola våra forna herrar äfven hvila som konungar, och vårt museisekel har ingen rätt att vördnadslöst beröfva dem majestätets insignier.
Det är icke de vetenskapliga explikationerna, icke de konsthistoriska märkvärdigheterna, som gripa oss, när vi beträda en af våra äldre kyrkor.
Det som sätter vår inbillning och vår känsla i dallring är medvetandet om, att detta stycke murbruk bevittnat den eller den tilldragelsen, att denna golfsten skyler det orörda stoftet af en af våra store eller en af våra anförvandter.
Utan detta skola våra äldsta kyrkor, om aldrig så kostbart uppstädade och nymålade, stå inför oss fullt ut så likgiltiga och döda som hvilket annat bönehus som helst.
Den respekt, som jämförelsevis beskyddar de kungliga grafvarna, bekymrar sig föga om de andra, mindre lysande.
Kyrkoråden tyckas ej minnas att de begå kontraktsbrott, att flertalet af dem som graflagts under våra kyrkor köpt dessa sista hviloplatser för att få dem fredade till domedag.
Den har låtit vänta på sig betänkligt länge, det är sant, men själfva fridstörarne kunna snart hoppas på en liten domedagsafton.
Redan från gammalt ha kyrkornas reparationer och ombyggnader varit förödelsebringande.
Fråga i Örebro efter Engelbrekts kista!
Fråga i Köping efter Schéeles!
Båda ha stått under kyrkogolfvet.
Våra förfäders lämningar ha bortskaffats eller hopvräkts som sopor.
Det har skett i Stockholm, det har skett i andra våra städer, och nu erfara vi med en viss nyfiken oro, att det är mot Vadstena ärevördiga klosterkyrka som ett välmenande oförstånd och en falsk princip tänka rikta restaurerandets bräckjärn.
Det är ett olycksöde att vi ej äro ännu fattigare och snålare än vi äro, och det var ett nobelt svar som nyligen en af våra friherrar hade på hand, då han tillspordes om han ej ville skänka penningar till en af dessa ombyggnader.
»Nej,» lär han ha svarat, »jag betalar ingenting för att man leder gasrör genom min stamfars mage!»
Hvarför icke också restaurera Gamla Upsala till ett nordiskt hednatempel med vaxprester, som bära påskriften »Få ej vidröras»?
Hvarför ej restaurera Riddarholmskyrkan i en mer gotisk gotik än gotiken?
Nu är det eljest just de olika grafkoren, hvilka göra denna nekropol till något individuelt allenastående, något som är olikt allt annat.
Särskildt det bjärt afstickande hvita Tessinska kapellet bidrager i första rummet därtill.
I dettas källare, som med sitt stränga, kala hvalf nyss stod där hemskt och kargt, har moderniteten dock redan stigit ned och strukit taket med chokolad samt öfversållat det med kotiljongsstjärnor.
Ha andra hvitmenat, så tyckas vi blinda för det enkla allvar och den ro, som de nu så föraktade, kyskt hvita hvalfven och väggytorna kunna ingifva.
Upp, ornamenthuggare och grafskändare, medan vädret blåser från samma håll som nu!
Om ett par år kastar det om, och kritiken skall då tumma edra verk lika hårdhändt som ni edra föregångares.
Erfarenheten har visat att de flesta restaureringar slutligen fått en bister efterskrift, och till och med från en så nära tid som Oscar I:s eller Karl XV:s visa de sig redan oförståndiga och störande.
Vår tids skola röna samma öde.
Man kan svara att en liknande lott med visshet väntar alla våra estetiska skapelser och att det endast kräfves en tillräcklig ålder för att de sedan åter skola framstå naivt friska och uppskattade.
En så betryggande spådom kan må hända gälla för våra nya byggnader, men ej för våra restaureringar, hvilka gå ut på att återställa något som, strängt sedt, ej längre kan återställas.
I själfva sofrandet af motiv kan ej ens det mest objektiva öga undgå att påverkas af dagens smak, och våra restaureringar få därför ej ens det sekundära värdet af, att vara en verkligen in i det minsta trogen kopiering af en uppgräfd stilart.
De äro ett moderniserande af våra minnesmärken.
Om vi hade inskränkt oss till några smärre tillbyggnader, skulle det lätt blifvit oss förlåtet, men vi bemöda oss om att systematiskt förfalska våra arkitektoniska minnesmärken efter dagens subjektiva uppfattning.
Framtiden skall beskärma sig öfver det oväder, som nu fläker tak och fönster från våra äldsta kyrkor.
Hon skall restaurera våra restauratorer till simpla murmästare utan geni och poetiskt sinne.
En ålderdomlig byggnad är som en högskog, där hvar dag och hvar vind strött sina frön och där vi skulle bli främmande, om någon skogsakademiker förkunnade:
Detta är ej en stilren tallskog från 1852.
Här stå björkar från 1870 och hasselbuskar från 1880.
Och så champignoner här i en barrskog!
– Stilrensningen är ett våldsamt och störande ingrepp i en ålderdomlig byggnads naturliga utveckling och lif.
Arkitekterna äro akademister med dogmatisk skräck för den naturliga stilblandning, som en byggnad vanligen erhåller under tidernas lopp och hvilken förlänar t. ex. ett par af Stockholms kyrkor en viss hemtrefnad, en viss gemytlig och hjärtlig kärvänlighet – allt något som dock ögonblickligen blåses bort af restaurerandets döda och råa stilrenhet.
En restaurerad byggnad är som en liflös, schablonmässig gipsbild af något som nyss stod där lefvande och naturligt, ehuru kanske med många lyten och fulheter.
Stilrenheten har mening endast så länge den är ett fritt och fullkomligt otvunget uttryck för en allt behärskande tidsanda.
Denna är stilrenhetens kohesionskraft, och när den slocknar, falla stilmotiven i sär och ligga på allmänningen till bruk för hvar och en som förmår att subjektivt utvälja de tjänligaste och förena dem till något nytt.
Krafvet på stilrenhet är en fordran att arkitekturen skall förbli ett handtverk och förlora allt innehåll och all växtkraft.
Stilrenhetens sprängande är första villkoret för framträdandet af en ny och själfständig byggnadskonst.
Påståendet att gotiken bäst karakteriserar en religiös byggnad är naturligtvis blott en half sanning.
Gotiken passar icke för islam, icke för buddismen, icke för panteismen och allra minst för protestantismen.
Må hända att den mer dekadentikyla sidan af dagens kynne, att den religiösa mystik, som plötsligen eröfrat diktning och konst, någorlunda kan fördraga vår nygotik, men denna strömning är öfvergående, är liksom fordom romantiken långt mer en nödvändig uppresning mot en föregående tids allt för grötmyndiga materialism än ett utbrott af verklig religiositet.
Vi gå mot hedendom, mot en fördjupad antik, hvars friska naturmystik heter skönhetsdyrkan, och äfven om vi göra visast i att icke bygga för framtiden utan för oss, borde dock den ädelt sköna basilikan med sin prägel af den tidigare kristendomen och sitt närmande till hedendomen långt innerligare och sannare än någon nygotik bilda ett arkitektoniskt porträtt af våra dagar.
Ingendera af de båda stilarna kan likväl tjäna som ett tillfredsställande uttryck för någon annan tid än den som varit deras egen.
Hvad gagnar då att härma dem?
Vår nygotik blir snart banal och tröttande.
Det är den redan.
Den står på lur bakom hvar annan husknut.
Smakens hjul snurrar emellertid allt fortare.
Icke blott imperialstilens möbler och dräkter ha åter blifvit vackra, utan en blick på modeplanscher från adertonhundratrettio- och fyrtiotalen skall öfvertyga, att de åter börja intressera och behaga och alltså stå i begrepp att snart åter göra sig gällande.
Väl rör arkitekturen sina stenfötter långsammare, men midt i vår efterhängsna nygotik är det redan med en viss glad tillfredsställelse man återser Storkyrkans ljusa hvalf och läktare i hvitt och dess italienska fasad mot slottsbacken liksom äfven Stockholms kupolkyrkor.
Restaureringarna skola knappast hinna längre än nu, innan vi komma att sakna de naturligt framvuxna stilblandningarna som de bortsopat.
Den smak för det ytterligt subjektiva, det smäckra ljusa, halft sataniska, som vi kalla fin de siècle, skall helt visst bli stil inför eftervärlden, men det är här vid lag målarne, rumsdekoratörerna och skräddarne som få äran.
Arkitekterna våga lika litet sträcka handen utanför de urvuxna formernas trollring som erinra sig, att först det själfständiga, först stiliserandet af motiv ur vår egen växt- och djurvärld kan höja deras arbete från handtverk till konst.
Men bristen på originalitet i det nya utesluter dock icke att stundens smak blandar färgen vid våra restaureringar, och man må spörja hvartill det tjänar att uppsminka våra gamla kyrkor efter dagens efemera tycke, i stället för att inskränka sig till det här vid lag enda riktiga: att vidmakthålla och vårda.
Om bänkarna i en medeltidskyrka äro från adertonhundratjugutalet, men om min far och farfar suttit där med de sina, äro de mig kärare än de mest oklanderliga nytäljda stilbänkar.
Vid tyska kyrkans senaste invigning, sedan människorna bortskaffat åtskilligt som elden skonat, yttrade predikanten några varma ord om den rörelse med hvilken han sett de gamla bänkarna bäras ut.
Han kunde ha sagt ännu mer.
Han kunde ha ropat:
Vi bära ut minnena för att lyfta in arkitekternas stilrena krimskrams.
Säg allt detta om kyrkorna, och du skall få än mer att invända mot restaurerandet af profana historiska byggnader.
Gripsholm vaktas af sin lyckliga fattigdom.
Kavaljersflygeln, hvilken dock kvarstår från kanske det mest intressanta hof som någonsin dragit in genom slottets port, skulle annars jämnas, därför att den ej stod där redan under Vasa-tiden.
Och hvarför skulle ej äfven taket uppsprättas, om den ena yttermuren är nog litet dogmatisk, att vara lägre än den andra?
Hvarför skulle ej det likgiltiga göras till något väsentligt och hela Gripsholm omändras till ett stilmuseum, som det tråkiga Fredriksborg?
Karl XV befallde gång efter annan att Stålarms fängelse skulle inredas till serveringsrum, men ståthållaren låtsade glömma tillsägelsen och räddade därmed den historiska kammaren.
Konungen tänkte på sina frukostfester, men arkitekterna tänka på sina hemförda skissböcker, och dessa äro långt farligare, ty de hota att måla upp hela borgen i bierkneipestil.
Ett hvitkalkadt rum är och förblir på Gripsholm intressantare om det lämnas som det står, än om det dekoreras, ty det konstnärliga är här bisak.
Till och med blotta ifyllandet af en delvis förstörd väggmålning blir störande, ty här söka vi minnena, och vi skulle helst vilja se det nya kringritadt med svarta streck, så att vi strax utan tvekan kunde särskilja det från det gamla.
Just det, att vi i en restaurerad byggnad icke veta hvad som är gammalt och äkta och hvad som nyss är ditlimmadt, inger köld och misstänksamhet.
Hvart nytt penseldrag är här ett misstag, en irriterande onödighet, ty vi ha icke kommit för att få en kurs i konsthistoria.
Ett restaureradt
Pompeji vore ett ödelagdt Pompeji, och detsamma skall sägas om ett stiliseradt Gripsholm, med nya vallar och karnaper.
Hellre en ruin! Gustaf Vasas Gripsholm kan härmas, men det är icke en konstlärd efterbildning vi önska se, utan de äkta spillrorna, äfven om dessa stamma från en långt senare tid.
Det fragmentariska i spillrorna vidgar endast inbillningens möjligheter att dubbelt lefvande ersätta det förlorade.
Det värdefullaste vid Gripsholm är den tröskelstock, som åren urhålkat, den icke renoverade tapet, som burit den eller den historiska personens skugga.
Det är det stycke rappning, den golfplanka och den tegelsten, hvilka åtminstone icke äro från i går.
Till och med om de endast äro från Oscar I ha de dock mer af minnen än om de bara äro från arkitekterna.
Samma karnap, som en gång brutits bort och förstörts, kan aldrig mer återställas, och den nya är endast en upphängd illustration.
Den har ej bevittnat några minnesvärda tilldragelser, om icke hur arkitekterna stoppat sina tobakspipor.
Den erbjuder ej mer intresse än hvilken som helst annan karnap på ett modernt stockholmshus.
Den kan roa oss vid Nybrokajen, men på Gripsholm hör den ej hemma, äfven om den aldrig så troget afbildar den karnap, som fordom prydt samma muryta.
Hur likgiltigt är det oss icke, om det ej finnes någon konststil i den odödliga vindsgången med de spökaktiga hästporträtten, där du tycker att någon bakom dig gläntar på dörrarna eller blinkar i hålen på hoffrökenrummens gardiner!
Just sådan han nu står, är han den härligaste gamla slottskorridor, som någon inbillning kunnat uppfinna.
Vill du lära dig förstå detta skall du gå dit upp ensam, och du skall bli mörkrädd på ljusa dagen.
På samma sätt är det med många af de andra rummen, äfven om de sakna allt stilvärde.
Två enstaka medgifvanden äro att bjuda.
Att såsom i rikssalen uppsätta ett återfunnet äkta tak är naturligtvis fullkomligt riktigt.
Och vidare!
Bortskaffandet af ett eller annat nytt pålägg, som skyler äldre, mer betydelsefulla kvarlefvor, kan möjligen, såsom i Vasa-rummen, undantagsvis äga sitt berättigande.
Äfven om detta sker med så stor sakkännedom, blir det dock alltid tvifvelaktigt om icke hvarje ifyllande med ny färg, som sagdt, är ett missgrepp.
Vi komma icke för att se hur en modern pensel lyckas att kombinera renässansmotiv.
Vi komma för att se det äkta, men förfallna och halft förstörda.
Därtill vilja vi dock äfven gärna en stund taga glasögon och studera byggnadens ursprungliga utseende och skulle då bäst vara betjänade af i rummen framlagda ritningar och planscher.
Lämnades själfva byggnaden ouppmålad, skulle vi däremot med så mycket uppriktigare glädje fördjupa oss i åskådandet af små rekonstruktioner i trä eller gips.
Eller kanske arkitekterna föredraga kork.
Föreställ dig, att du äger ett gammalt herrgårdshus!
Så komma några byggmästare och säga:
Om vi skrapa bort tapeterna från adertonhundrafyrtiotalet och det oljefärgsstrukna papperet från käjsartiden, som sitter kvar under dem, skola vi sedan måla upp hela kåken i den mest stilrena barock.
– Jag förmodar att du då borde svara:
Nej, kära herrar, här ha mina föräldrar och farföräldrar kvarlämnat olika tapeter och möbler om hvart annat, och det ligger mig på hjärtat att få behålla allt som det stod när jag ärfde det och som det naturligt och oafsiktligt ordnat sig under decenniernas gång – detta äfven om en eller annan klut skyler en ännu äldre.
Det åter som tillhört mina farföräldrars farföräldrar är förstördt vid en föregående restaurering och kan ej mer återskaffas.
Däremot har jag en oxladugård, som herrarne kunna få restaurera både i barock och gotik, ty den har inga minnen, om inte för oxarne.
Det är dock det glada, att de yngre arkitekterna själfva vid en aftonseidel i hufvudsak instämma med åtskilligt af det ofvan sagda, att de häftigt fördöma de skedda grafplundringarna och snarlika syskonbragder, att de med allt varmare pietet gå till sitt arbete och att en uppsats som denna därför äfven om några år skulle bli en strid om påfvens skägg.