Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Det var en gång för längesedan en vacker prins.
ja, hör nu blott! » Och när de alla sagor fått, så sucka barnen: » slut nu redan? » De krypa samman i en klunga; i salens skymning tystnad rår, men regnet hårdt på rutan slår och högre vindens andar sjunga.
Det brusar öfver haf och fjäll, om köld och mörker sjunger rösten, om onda tankar och om hösten, som föds vid stormens dån i kväll.
Lyckligtvis hör Anna Lang-Wolseley icke till dem, som för.
framgångarna i ett nytt hemland glömma det gamla.
De starka band, som knyta hennes person och hennes konst vid Sverige, har hon alltid bibehållit och stärkt och vid denna tid skall hon, efter några veckors vistelse hos anhöriga i Väster- götland, åter gifva den svenska hufvudsta- den ett nytt prof på sin konst.
Tyvärr har en tilldragelse af sorglig art drabbat konst- närinnan, i det hennes åldrige fader just i dessa dagar aflidit.
Vi komma sålunda att få ägna de sympatier, som utan tvifvel skola komma konstnärinnan till del, äfven åt den sörjande dottern.
Men genom rutan skimrar röd den sista strålen ifrån härden och bär ett budskap ut i världen om hjärtefröjd och hjärteglöd.
Så flöda tusen blida strimmor från tusen hem i höstens tid och slockna ej, trots mörkrets strid, trots öde hedens tunga dimmor.
H. V. * Bosättning.
Kring aftonbrasan.
ärute håller vinden larm inunder höstens tunga himmel och jagar bladens gula vimmel med prassel upp mot fönstrets karm.
I parkens dunkel regnet tisslar — det droppar ned från stam och gren på mossbelupen bänk af sten, och någonstäds en flöjel gnisslar.
Från salens fönster brasan skiner och kastar ljus på gårdens sand: när näfvern flammar upp ibland, bli regnets droppar till rubiner.
Det lyser rödt på Karos tass, där han i kojans glugg sig ställer och på en bonde sakta skäller, som nöter vägen med sitt lass.
Men pappa drar sin nattrock på med hjälp af Lilly, äldsta barnet, Paralleller af Knut Stenson.
isen Palm och Ida Jonson voro anställda i samma affär med en månadslön af 50 kronor hvardera.
Den förra hade ett godt föräldrahem och fick använda sin lön uteslutande för sin egen person, då däremot Ida var en föräldralös flicka, utan alla an- dra resurser än den knappt tillmätta lönen.
Hon hade därför inte haft råd att inackor- dera sig, utan hyrt sig ett möbleradt rum, » så länge » — hade hon tänkt, när hon först tillträdde sin plats, men åren gingo, och fröken Ida hade ännu icke kunnat för- verkliga sin så lifligt närda önskan att få reda sig ett eget litet bo, om än så an- språkslöst.
I En regnig sommarsöndag sutto de båda kamraterna tillsammans i Lisens hemtrefliga rum, där det inte fanns något, som hon ej kunde kalla sitt.
I sanning, Lisen var bra lycklig, tänkte Ida — men förstod hon väl
1897 att uppskatta sin lycka?
A h n e j, hon tog det allt som det skulle så vara.
» Vet du, » sade Ida, » nu är jag totalt uppledsen på att sitta och titta på andras möbler.
Jag ämnar sätta bo m e d första. » Lisen såg tvinande på kamraten.
Det där hade hon h ö n alltför många gånger för att fästa sig därvid.
» Ja, men den här gången skall det ändå blifva något af, » sade Ida energiskt och gungade häftigt af och an i den stoppade korgstolen. » Jag har redan ett mycket trefligt rum i kikaren, till ett ganska mode- rat pris.
I längden blir det j u också i själfva verket billigare att hyra utan möbler, det är själfva bosättningen, som utgör svårig- heten.
Men jag får försöka att knaggla mig igenom den så godt jag kan — skaffa mig litet i sänder.
Glädjen blir så mycket större, när mirt lilla hem ändtligen står fär- digt.
A c k, du skall få se!
Med litet upp- finningsförmåga och en smula smak kan man åstadkomma underverk af snart sagdt ingenting.
Ett toalettbord till exempel kan man j u fabricera af en vanlig packlår, litet skärt kambrik och en gammal gardin. » » Jag tror visst jag har en gammal gar- dintrasa att presenta dig med, » sade Lisen välvilligt.
» Tack, lilla d u!
Det var rysligt snällt!
Och så när allt är färdigt, blir du invite- rad på ett finare kaffekalas, » skämtade Ida.
Fröken Lisen log förströdt.
Det såg ut som om hon haft sina tankar på annat håll, något som Ida ofta lagt märke till på sista tiden.
Men hon var nu jämt så upp- tagen af sina egna storartade planer, att hon ej vidare reflekterade däröfver.
Ibland kunde hon ligga vaken timtals och kalky- lera och möblera.
Men framför de stora, eleganta bosättningsmagasinen stannade hon numera aldrig.
Hon hade gjort det förr.
Och i fantasien hade hon utvalt allt det, som slog mest an på hennes skönhetsälskan- de sinne, läckra, dämpade färger — allt som var vackert, fint, mjukt och bekvämt.
Nu gick hon i stället hem och satte upp en prislista på de enklaste och billigaste bohagsting i världen — räknade och strök.
Nej, kunde verkligen en eldgaffel räknas till öfverflödsvaror!
Ja, det såg så ut, för henne åtminstone, efter hon inte tycktes kunna anskaffa den.
Några besparingar på en så- dan lön hade hon naturligtvis inte kunnat göra, den räckte j u nätt och jämt till, hvad skulle hon då sätta bo för?
IDUN dig .. Och så kunde jag j u inte riktigt veta, förstås.
Men i lördags så friade han, och i går bytte vi ringar. » Ida deltog uppriktigt i kamratens glädje.
Lisen gjorde ett utmärkt godt parti, fastän Ida icke tyckte, att fästmannen var vidare sympatisk.
Men när Lisen själf var belåten, var j u allt godt och väl.
Förtjusningen öfver att vara förlofvad, att få ett eget hem, tycktes för öfrigt hos den nyförlofvade, i likhet med hos de flesta flickor, vara så sammanblandad m e d den personliga böjelsen, att det var svårt veta, hvilket som var öfvervägande.
Fästmön lämnade nu affären.
Hon hade så mycket att ställa med sin utstyrsel och bosättning, då giftermålet skulle äga rum på hösten.
» Kanske vi sätta bo samtidigt du, » sade hon leende till Ida.
Och så begaf det sig, att medan fröken Lisen gick omkring med sin fästman och gjorde storartade uppköp i de eleganta möbel- och bosättningsmagasinen, traskade den forna kamraten under sina fristunder omkring i gamla nermöglade klädstånd för att för den minsta möjliga slant pruta sig till en gam- mal rostig eldgaffel eller ett litet skamfiladt bord.
Första lysningsdagen var det stor mot- tagning och stor exposition i Lisens hem.
Hon hade fått mottaga en massa lysnings- presenter.
Ingen bland släkt och vänner hade glömt, att hon skulle sätta bo, och det med en förmögen, solid karl till, då fick man lof att riktigt visa sig på styfva linan.
Till och med den småaktige princi- palen hade slagit sig lös och förärat en prå lig silfverpjäs.
För öfrigt hände det natur- ligtvis här, som alltid vid dylika tillfällen, att åtskilliga saker förekommo i flere exem- plar.
Ida gick omkring och beskådade allt — duktyg, broderier och väfnader, silfver, glas, porslin och prydnadsföremål.
A c k, hvad hennes lilla blomglas, som hon köpt med uppoffring af den vackra frukostkoppen hon så mycket gladt sig åt att få, tog sig tarf- ligt och oansenligt ut bredvid ett halft dus- sin andra!
Lisen hade endast kastat en flyktig blick därpå och sagt något o m, att det var alldeles onödigt.
Ja, det hade hon verkligen bra rätt i!
Ida tyckte nu själf, att hon varit dum, och trots sitt goda hjärta kunde hon ej under- låta att göra jämförelser — de kommo för resten alldeles själfmant.
Hvad människor- Ah pytt, hon fick väl taga det ound- na ändå äro underliga, tänkte hon, eller gängligaste, säng och sängkläder, på en kanske snarar?
» bruket », detta outransak- afbetalningsaffär ' och snoka reda på annat liga, allsmäktiga något, hvarunder äfven de i s. k. klädstånd och själf snygga upp det halsstyfvaste slafviskt böja sina nackar.
När den ensamma, fattiga kvinnan vill med litet emaljfärg.
Det skulle nog gå så bra.
Hon var en sådan liten optimist, trots att försöka skaffa sig ett eget litet hem, kunde lifvet varit en riktig smulgråt emot henne.
man j u tycka, att hennes bekanta borde En måndags morgon, just vid detta vik- finna sig lika manade att draga ett strå till tiga skede i fröken Idas lif, trädde Lisen hennes lilla bo som till dens, hvilken ge- nom äktenskapet blir rikligen försörjd.
Men in i affären, mystisk och glittande glad.
» Gissa, hvad jag gjorde i går! » ropade hvem tänker väl därpå!
hon och s p r a D g fram till Ida, som befann En trasig gardinbit, som den öfverlyck- sig ensam inne.
liga bruden förärat henne, samt en gammal Ida gissade på allt möjligt roligt och pall, erhållen som lån af en äldre, välmå- trefligt och angenämt, men utan att nitta ende fru, det var allt, hvarmed hon begåf- det rätta, då Lisen lät sin vänstra hand vats till sin bosättning!
Samma fru hade med en glänsande n y förlofningsring dansa skänkt Lisen den härligaste hvilstol, hon, för kamratens ögon.
» A h, jag är så glad, som redan förut hade så många soffor och så glad, » jublade hon och slog armarna stolar att hvila i!
om henne samt berättade hvem föremålet Men så rätade Ida upp sig och det kom var.
» Det har riktigt bränt mig att inte en glimt af mod och tillförsikt i hennes få säga något, men jag tyckte det skulle förståndiga ögon.
Med ihärdighet och för- bli så förtjusande roligt att få öfverraska sakelse skulle hon genom eget arbete ensam 335 samla hvarje strå till sin lilla stack, och när den ändtligen stod färdig, skulle hon känna större tillfredsställelse öfver att ha skapat den själf och kanske erfara lika mycken glädje däröfver som fru Lisen öf- ver sitt rika, präktiga hem.
* Stor litterär pristäfling för Iduns romanbibliotek.
Ett pris på tvåtusen (2,000) kronor.
Idun har, som käudt torde vara, gjort till en af sina uppgifter att bland sin stora publik inom de skandinaviska ländernas bil- dade klasser väcka intresse för och sprida värdefall originallitteratur.
För detta ända- mål har tidskriften alltid låtit sig angeläget vara att inleda förbindelser med framstående manliga och kvinnliga författare, och våra af slutade årgångar prydas ock af ett stort mångtal af de bästa litterära namn.
För att ytterligare öppna tillfällen till värde fulla förvärf i denna väg ha vi tid efter annan anordnat skönlitterära pristäflingar, hvilka med intresse omfattats inom skrift- ställarkretsar, och ur hvilka som resultat framgått flere gedigna verk.
Vi tillåta oss exempelvis erinra om den som ett fram- stående arbete allmänt erkända berättelse- cykeln » Gösta Berlings saga » af Selma Lagerlöf, hvilken först framträdde som pris- tagande i en af Iduns litterära täflingar, o m Matilda Lönnbergs historiska roman » Fru Holmfrid » m. fl.
Genom det s. k. Iduns romanbibliotek, som med ett sextonsidigt tryckark hvarje vecka medföljer till tidningens samtliga abonnenter, ha tillfällena att framlägga äf- ven jämförelsevis omfattande skönlitterära verk betydligt utvidgats.
V i ha därför nu ock beslutit att för romanbibliotekets räk- ning ånyo anordna en större litterär täflan och inbjuda härmed skönlitterära skrift- ställare och skriftställarinnor att deltaga i densamma under följande bestämmelser: För en originalroman på svenska språket, med ett ämne och af en halt, som göra den tilltalande för en bildad och vidsträckt publik, samt till ett omfång af ungefär trehundra sidor vanlig bokoktav, betala vi som pris och honorar tvåtusen kronor.
Härför förbehålla vi oss endast rätt att i första hand offentliggöra ar- betet i Iduns romanbibliotek.
Vid de insända arbetenas bedömande ha de kända litteraturkritikerna herrar Georg Nor- densvan och Sven Söderman goähetsfullt lof- vat biträda redaktionen.
Samtliga täflande arbeten skola anonymt vara ingångna till Iduns redaktion, Stockholm, före den 1 maj 1898 samt åtföljas af en förseglad namnsedel, hvars konvolut förses med ett motto, hvilket äfven bör återfinnas å manuskriptet.
Denna namnsedel brytes endast för det arbete, som prisbelönats.
Skulle prisnämnden anse, att ingen af de insända täflingsskriftema besitter sådana egen- skaper, att densamma bör tillerkännas det ut- fästa priset, förbehåller redaktionen sig rätt att i samråd med de öfriga prisdomame öfver detsamma förfoga.
Stockholm i oktober 1897, För redaktionen af Idun Frithiof Hellberg, *
IDUN 336 " F ö r s t a oktober. "
H Skiss für Idun af Daniel Fallström.
vad jag nu ämnar tala om är inte den där otrefliga flyttningsdagen, som ger vår hufvudstad karaktären af ett nyss upp- brutet zigenarläger eller af en stad i be- lägringstillstånd.
Nej, det är någonting helt annat — nå- gonting guldglittrande, någonting mjukt, oändligt mjukt och kvinnligt — ett hitte- barn, kommet Gud vet hvarifrån, men som, där det slog ned som en vacker stjärna från en nattlig hösthimmel, med ens er- öfrade allas hjfrtan.
Det låg det sagolikt oförklarliga öfv 3r henne, om ni så vill — och detta utöf var ännu i dag samma hem- lighetsfulla makt som för tusen år sedan.
Hvem var då den » första oktober »?
Det var, som jag nyss nämnde, en liten kvinnlig varelse, som hittades i ett utrymdt lusthus långt upp på Norrmalm.
Och det var för öfver tjugufem år sedan — således på den tiden det ännu inte var så värst märkvärdigt att bo i vedbodar och lusthus och Stockholm ännu hade en smula af det oregelbundnas poesi öfver sig.
Min familj bebodde då en våning i ett stort fyravåningshus, hvars gård fortsattes af en terrass, ledande ned i en trädgård — ett sådant där vackert oting, som det nu- varande Stockholm ögonblickligen slukar, så snart det ser sig i stånd att förvandla idyllen i en skyskrapande hyreskasern.
Det var den första oktober.
Hela gården var ett kaos af flyttsaker, huset var upp- och nedvändt från källaren upp till vinden.
Det var nya hyresgäster, som kornmo, och gamla, som flyttade.
Skomakarens, som under sommarn bebott det lilla gulmålade lusthuset, hade dragit sina färde ett par dar i förväg och lämnat dörrarna olåsta efter sig.
Detta till stor glädje för husets yngsta ungdom, hvilken genast tog lägenheten i besittning och för- vandlade den till lekstuga.
Det var härliga dagar för alla dessa osty- riga ungar.
Där lektes rymmare och fast- tagare, röfvareborg med plundrande lands- vägsriddare, blockhus med öfverfallande röd- skinn.
Och där röktes cigaretter i smyg, och där berättades i höstskymningen de mest hårresande spökhistorier.
Så den förste oktober på morgonen — cn vacker gyllene höstmorgon med hvita, ulliga vårskyar — låg där i det gamla för- fallna lusthuset en liten lekkamrat till.
Det var tvätterskans Lisa, som hittade henne.
Upptü kten spred sig som en löpeld i huset.
Man lämnade flyttsakerna åt sitt öde, skurkäriugarna öfvergåfvo sina ämbar och trasor — ja, jag tror till och m e d krydd- krämaren i huset tog in borsten för ett ögonblick endast för att kunna uppvakta den lilla obekanta i lusthuset.
Det var en rar unge.
Det var man täm- ligen allmänt öfverens om.
Så ' nt vackert hår!
Sådana vackra ögon!
Men hvar i Herrans namn kom den flygande ifrån?
Tänk, just den första oktober!
Alldeles som stort folk.
Men utan möbler och hus- geråd.
Bara virad in i en smårutig skotsk schal och för öfrigt vid strålande lynne.
Det där var mycket att fundera öfver.
Och man funderade också.
Nere hos tvätterskan stod kaffehurran på dagen i ända.
På soffan låg den hittade flickungen, och rundt kring ett stort bord sutto husets alla käringar och bara undrade.
» Hvad kan hon heta? » undrade Berg- strömskan, hon, som hade magasin i hör- net.
» Hvad kan modern vara för en slyna? » » Och hvem är fadern se ' n? » » Och hvad ska ' vi göra m e ' n a?
» Det sista grubblade man mest öfver.
Några mumlade o m att anförtro henne åt polisen.
Men som polisen just inte åt- njöt några vidare sympatier, mottogs icke förslaget med odeladt bifall.
Nu bodde i en af vindskuporna en extra ordinarie i verken — en helt ung man, lång, blek, litet bortkommen af sig, men som ännu aldrig kommit hem full, aldrig klickat med hyran och aldrig haft några fruntim- mers-historier för sig.
Dessa tre moraliska grundstenar hade byggt upp hans anseende, och hans fläckfria ryktes lof sjöngs af hela kvarteret.
Äfven han aflade nu vid hemkomsten på eftermiddagen sin lilla visit nere hos fin- tvätterskan.
» Ar hon inte söt? » frågade Fina.
Notarien stod i drömmar och lät sin hand smekande glida öfver barnets gyllene hår, mjukt som silke.
» Är hon inte söt? » Notarien svarade icke, men upprepade smekningen.
Och så föddes, där han stod inne i det halfmörka rummet, en underlig tanke inom honom.
Om han skulle åta sig detta barn, rädda det undan fattigdomens förödmjukelser, ge det skydd och uppfostran, vaka öfver det som en far?
Som en far!
Han måste småle åt sig själf vid den tanken.
Han var j u endast ett par och tjugu år, knappast torr ännu bakom öro- nen — således en tämligen oerfaren pappa.
Hans pengar skulle bygga en skyddande mur mellan den lilla och världen.
En sådan där liten svalunge kunde inte sluka så värst mycket.
» A propos — hvad heter flickan? » » Ja, se den som det visste! » » Det är ju sant.
Kalla henne Första oktober! » Och från den stunden fick den guld- blonda lilla skönheten sitt namn och ett hem.
» Första oktober » stannade hos tvätter- skan på nedre bottnen in åt gården, me- dan hennes välgörare fortfarande bodde himlen så nära som möjligt.
Hela huset kände snart till, hur historien slutat.
Men så stadgadt var notariens an- seende, att ingen kom fram med några fula gissningar.
Tvärt om höjde det hans aktier i fruntimrens ögon, under det husets herrar visserligen erkände det vackra i handlings- sättet, men också ryckte på axlarna åt slik uppoffrande hjärtnupenhet.
» Det var en kapital dumhet, » mena- de de.
Men det var inte den enda notarien skulle komma att begå i lifvet.
Den som bor i en vindskupa och har en- dast ett par och tjugu år på nacken blir lätt poet.
Det är närheten af vårskyarna och stjärnorna, som gör det.
Och den unge notarien undgick heller inte att hypnoti- seras.
En vacker dag låg där ett litet dikthäfte af en viss Gustaf Drake i bokhandelsfönst- ren.
1897 Och hans vers gjorde lycka, men den gjorde icke hans.
T y det fanns giftiga pilar och dräpande piller i samlingen.
Kritiken berömde, men hans förmän i verken vände honom ryggen.
Och en af dem tog honom en dag förtroligt i knapphålet, drog honom tätt intill sig och rådde honom i all vän- lighet att på fullt allvar ge sig de nio mu- serna i våld.
» Här går ni bara och skräpar, » slutade han.
Drake tog rådet för godt, köpte ett ris Lessebo och började skrifva på en roman.
Men från den dagen var hans rykte som hygglig ung man i nedgående.
Hans skräddare gaf det första hugget.
Så uteblef hyran.
Så lagsöktes han för debetsedeln.
Men det som inte klickade var den lilla summa, han månatligen lämnade tvätterskan Fina på nedre bottnen.
Det var en heders- skuld, tyckte han.
Men Fina var också en ovanlig människa.
När Drake en septemberdag, två år efter sedan den lilla hyresgästen alldeles okänd kommit flyttande till det gula lusthuset, in- ställde sig hos fintvätterskan för att lämna det öfverenskomna beloppet, nekade denna helt enkelt att ta emot några pengar.
» Notarien behöfver dem själf, » sa ' Fina.
» Men så ta ' dem då! » » Inte ett öre vidare.
Notarien behöfver dem själf.
Det var notariens goda hjärta, som från början ådrog notarien den här ut- giften.
Då hade herrn råd till det — nu — ja, notarien vet själf bäst, hur han har det! » » Men flickan då? » » Hon sof ver godt som notarien ser.
Hen- ne skall jag vaka öfver.
Räcker det åt en unge, räcker det åt två. » Och därvid blef det.
Men när Drake gick, kände han sig fat- tigare än någonsin.
Han hade drömt sig mycket vackert om den där flickan, och nu stängdes dörren emellan hennes lif och hans.
» Notarien behöfver själf sina pengar! » Efter ett halfår flyttade f. d. notarien Drake, utan att säga någon hvart.
Fintvätterskan bodde kvar ännu några år — så pass länge, att jag minns » Första oktober » som en vacker tio års flicka med ett par underbart mörkblåa, nästan svarta ögon och ett hår, som gnistrade som sol- strålar, när hon skakade ut det kring ax larna.
Det var sorg i huset, när den unga, gyl- lene höstdagen flyttade — sorg i det stora huset, fastän hästhofven blommade gul nere i trädgården och vildgässen sträckte öfver staden.
Det var julafton många Herrans år efter — en vacker julafton med sakta dalande flingor, grandoft och bjällerklang.
Långsamt kom Drake gående.
Ären hade förändrat honom.
Hans mör- ka hår var nu silfverhvitt, dragen hade blifvit skarpa, gestalten en smula lutande, men blicken lyste lika varm, som när han för första gången syndade på vers.
Han hade nu slutat sitt arbete på redak- tionen och var på väg hem.
Det där lilla ordet trängde sig för ett ögonblick på honom, när han gick genom julgransskogarna på de öppna platserna eller
1897 mötte glädjen i ett par strålande barna- ögon.
Hans hem var ett stillsamt ungkarlshem, där endast pendelurets jämna tick-tack af- bröt tystnaden, där ingen kjol trasade, in- tet skratt klingade.
Ensam hade han hittills gått sin väg ge- nom lifvet, och ensam skulle han också skiljas från det.
Någon gång hade den guldhåriga lilla flickans bild som en solig sky glidit förbi hans minne.
Hans hjärta hade gråtit tyst ett ögonblick — och så hade han med en suck lutat sig fram öfver arbetsbordet och afslutat den mening han börjat.
Arbete — arbete och efter arbetet hvilan.
Han stannade af gammal vana framför ett bokhandelsfönster.
Där utbredde julen hela sin syndaflod af litteratur.
Det glänste af kloth i alla m ö j - liga färger.
Och bladguldet firade verkliga orgier.
Men julliteraturen hade icke förmått att helt och hållet jaga den ädla fotografikon- sten på flykten.
Där fanns hela den kungliga familjen, och där fanns också Anna Falk, den unga firade skådespelerskan.
Drake kom mycket väl ihåg hennes de- but.
Han hade själf recenserat den i sin tidning — en smula strängt, det medgaf han, men rättvist.
Nu hade hon emeller- tid genom ett par roller svingat sig upp till publikens korade gunstling, och hennes tri- umfvagn rullade fram som på mjuka mat- tor, lastad med lager och rosor.
Drake fann henne en smula själfsvåldig som artist, men han kunde icke neka till hennes glänsande begåfning.
Dessutom var det något i hennes uttrycksfulla ögon, som mot hans vilja kom honom att intressera sig för henne.
Han tyckte sig ibland känna igen den där blicken.
» Hvar har jag sett de där ögonen? » bru- kade han fråga sig själf, när han satt på parketten med kikarn för ögat.
Men han fick aldrig något svar på sin fråga.
Det samma hände honom nu framför bok- handelsfönstret.
Och han gick därifrån med hennes bild i tankarna.
Så kom han hem för att spisa sin jul- aftonsmiddag ensam som vanligt.
Men när han öppnade tamburdörren, slog det honom till möte en intensiv doft af vaxljus och gran.
Han stannade alldeles häpen.
Hade Kristin, hans gamla hushållerska, blifvit tokig, eller lekte hon barn på nytt?
Ä n värre blef det, när han kom in i salen.
Där stod bordet glänsande dukadt och för två!
Det var ett öfverflöd af ljus, af doftande violer i höga kristallglas, och i ett hörn af rummet brann en den vackraste julgran.
Han kände inte igen sitt ungkarlshem.
Det var som förklaradt.
» Hvad i Herrans namn är detta? » mum- lade han.
Men svaret kom.
De tunga draperierna till hans arbetsrum slogos åt sidan — och i dörröppningen stod fröken Anna Falk.
Och med framsträckta händer och ett oemotståndligt leende på läpparna, fastän tårarna dallrade i hennes mörka ögonfransar, kom hon honom till mötes.
IDUN » Känner ni inte igen m i g?
» Han stod med hennes händer i sina och såg forskande in i hennes ansikte.
» Minns ni då inte, ni, glömska människa?
Minns ni inte Första oktober? » Och han slöt henne i sina armar, som hade han återfunnit sin egen ungdom.
* P r a t oc \ mat.
337 ligt bli oberoende af denna hjälp och detta skydd.
Kärleken hånar och kränker icke, för icke svag- heterna till torgs och underhåller dem icke af klemande själfvisk ömhet, för att icke skapa van- föra krymplingar. » » Ja, det är just så du skulle tala, det är så sant. » » Nej, jag skall icke tala, vi hafva mycket för mycket af tal, vi behöfva tyst eftertanke, tyst bön, tysta gärningar, tysta jämförande spegel- bilder.
Om det vore jag som behöfde hjälp — och jag behöfver alltid, förr eller senare, hjälp — hur ville jag bli bemött?
När en gammal, fattig, sjuk människa icke kan uppbära lifvets börda, utan kastar den af, må då hvarje hem se till, om icke en lyxartikel uppfyller den vrå, som kunnat och bort erbjudas åt denne broder.
Hvarje sådant dödsfall är en skamfläck på ett samhälle som kallar sig kristet.