Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
tillkännagivandet En afton pä N y a t e a t e r n u n d e r h e r r E. der Ostens gästspel.
von Man gaf Othello, l i i d å n g å r u p p till andra scenen.
E n g o n d o l g l i d e r sakta fram p å kanalen, den stannar, o c h O t h e l l o stiger i land.
H v a d man d r ö m t sig, d å m a n h ö r t d e g a m l e s u t t r y c k s O l y m - p i e r n », stod här f ö r v e r k l i g a d t framför en.
D e n n e O t h e l l o är en o l y m p i s k gestalt.
H v i l k e t j u p i t e r s - hufvud!
F i d i a s skulle h a varit l y c k l i g, o m h a n haft det s o m m o d e l l till sin Z e v s b i l d i O l y m p i a.
J a g säger e j, att O t h e l l o måste vara s k ö n.
T v ä r t o m; h a n s d r a g b ö r a till o c h m e d vara o s k ö n a, m e n d e t m å s t e h o s h o n o m finnas en o e m o t s t å n d l i g s y m p a - tisk m a k t.
O c h s y m p a t i s k är v o n d e r Ostens O t h e l l o.
V i se h o n o m, det stora, g o d a barnet inför senaten. '
H a n är l u g n; h a n v e t, att D e s d e m o n a sjelf i kärlek k o m m i t h o n o m till m ö t e s, o c h h a n skrattar derför hjertligt ät a n k l a g e l s e n för t r o l l d o m o c h kärleks- drycker.
M a n sänder b u d efter D e s d e m o n a; o c h h ö r h o n o m u n d e r tiden för senaten förtälja » sin kärleks lefnadslopp^!
D e t är intet försvar, ty han har intet att försvara.
H a n endast berättar l u g n t o c h förtro- ligt, j a g skulle vilja säga e p i s k t.
M a n följer o c k s å med hvarje detalj, m a n g l ö m m e r senaten, m a n ser i stället B r a b a n t i o s h e m, o c h m a n ser der O t h e l l o o c h D e s d e m o n a, som m e d deltagande o c h ljusning lyssnar till h o n o m.
Sjelf r y c k e s h a n m e d af sina m i n n e n, o c h d å h a n anför h e n n e s: » U n d e r b a r t!
h ö g s t u n d e r - b a r t!
h v a d d e t v a r s y n d o m e r!
h v a d d e t var s y n d!
» då är det ej O t h e l l o s röst, det är en älskande q v i n - nas s m e k a n d e tonfall.
I a n d r a akten träffa vi h o n o m först på stranden af C y p e r n » s v ä r m a n d e i sin l y c k s a l i g h e t ».
Kriget har han ärofullt fullbordat, o c h han har åter D e s d e - mona i ' s i n famn.
V i återse h o n o m sedan v i d m i d - nattstid, då striden i h ö g v a k t e n påkallar hans n ä r v a r o.
D e t var v e r k l i g e n en h ö g t i d s s t u n d, då h a n k o m i n.
H ä r är h a n endast g e n e r a l e n, hjelten, krigaren i hela sin jättekraft, s o m m e d ett e n d a slag af sin k l i n g a slår v a p n e n ur d e båda stridandes h a n d.
Honom vägrar i n g e n l y d n a d.
knut, slickande och behöfs vår med politik, polemik hon en pricka sticka.
ut, egnar Jean maskorna en i tidens behandla, och strumpor reda i någon hon taklen blå, qvinnofr ägans in kan vid — eller alt — hand Ull punkt som fördjupa sociala få K I | \ Så k o m m e r D e s d e m o n a inför senaten.
Se hur O t h e l l o s m e k e r h e n n e s hår, h e n n e s h ä n d e r, m e d h v i l k e n b a r n s l i g fröjd han lyss till h e n n e s s t ä m m a!
Men k r i g e t kallar h o n o m b o r t, hjelten m o t t a r m e d glädje kallelsen till n y a bragder, o c h ä n n u s a m m a natt skall h a n g å m o t fienden.
E f t e r slutade för- h a n d l i n g a r l e m n a senatorerna salen, o c h O t h e l l o blir e n s a m m e d D e s d e m o n a.
H a n skall resa, d e t återstår » b i o t t en t i m m a än till kärligt s a m t a l » — o c h nu s v e p e r h a n en flik af sin m a n t e l o m h e n n e o c h för henne hem.
H a r n å g o n s i n en k o n s t n ä r visat en m a n s ö f v e r s v a l l a n d e ö m h e t för d e n q v i n n a h a n älskar, så g j o r d e v o n der O s t e n d e t här, i d e n n a o f ö r g ä t l i g a sortie.
fliclca: sticka!
sin ibland som henne kan i färgen sysselsättning, så passar aldrig hon kär, livar strumpor ju alt mormor fru, i i \ _) Teater o c h musik.
hennes egen, satte sig vid apparat- som de gick och som förlorat remsa, tecknen rum, glädje, var — i samma det T&gt;erpå g i c k och i — \ \ _J honom expeditionsrummet.
trappan länge i hejda knappast strax derpå öppna förstugudörren, utför omkring i att hon handen ut hörde honom for visste stötte undan öppna om afsked, i | å l:a I tredje akten är han ä n n u vårt g o d a barn.
J a g o s första förgiftade pilar g å h o n o m förbi.
Ä n n u ser han m e d s a m m a ö m h e t p å sin D e s d e m o n a; l e m - nar h o n h o n o m, följa hans b l i c k a r h e n n e, o c h m e d djupt allvar säger han v i d sig sjelf: » D å j a g ej älskar dig, må kaos återvända! » M e n nu sätter O t h e l l o sig v i d sitt a r b e t s b o r d, o c h äfven J a g o börjar åter sitt arbete.
» K ä n d e M i k a e l Cassio er k ä r l e k s h a n d e l med Desdemona? » M e d sitt vanliga l u g n svarar O t h e l l o: » H v i d e n n a f r å g a?
» M e n sedan är d e t slut, pilarne träffa h o n o m, giftet verkar.
M e d ångest se vi, h u r m i n u t för m i n u t O t h e l l o blir en a n n a n.
D e v å l d s a m m a lidelserna h o s h a n s race, naturbarnets o b ä n d i g a kraft b r y t a fram.
H a n tviflar, han älskar, h a n hatar, h a n v r e d g a s, m e n först o c h främst — h a n lider.
H ä r l i g g e r f ö r k l a r i n g e n till d e n djupa sympati, d e n hänförelse, s o m v o n der O s t e n s O t h e l l o v ä c k e r, att han l i d e r m e r än h a n v r e d g a s.
D å D e s - d e m o n a k o m m e r för att h e m t a h o n o m till mål- tiden, vill O t h e l l o ej tro p å h e n n e s b r o t t.
Hvem kan n å g o n s i n g l ö m m a h a n s qvalfulla ångest, då h a n k r a m p a k t i g t försöker att ä n n u en g å n g sluta h e n n e i sin f a m n s o m f ö r r?
M e n det är förgäfves.
Jago har rätt, » hela v i d a v e r l d e n s s l u m m e r d r o p p a r k u n n a ej m e r hjelpa O t h e l l o till r o &gt;.
O t h e l l o vet d e t sjelf.
H a n känner, att källan hvarifrån hans lifskraft ström- m a d e är f ö r t o r k a d; han, den starke, k ä n n e r, att han är n e d b r u t e n.
D e n n a m n l ö s a smärtan h ä r ö f v e r, den bittraste m å h ä n d a s o m m a n kan erfara i lifvet, h u r förstod ej k o n s t n ä r e n att t o l k a d e n!
I n t e t hjerta k u n d e vara o r ö r d t, då h a n efter att h a tagit farväl för alltid af s i n n e s l u g n o c h a f allt, s o m hittills gaf hans lif v ä r d e, snyftande utbrister: » O t h e l l o har tjent u t!
» O c h så v i d a r e i hvarje scen är h a n s ångest n a m n l ö s, h a n s v r e d e förfärlig.
V i k u n n a ej här följa d e m i alla skiftningar, m e n i n s t ä m m a m e d D e s d e m o n a: » o c k s å h a n s v r e d e är s k ö n.
» D å ridån g å r u p p till sista akten, veta vi alla, att D e s d e m o n a h v i l a r p å sin d ö d s s ä n g.
Othello k o m m e r in, tyst, ljudlöst.
H a n rasar ej längre, det 104 h v i l a r n å g o t re-rgneradt öfver h o n o m, man ser, att lian fattat sitt beslut.
H a n börjar m o n o l o g e n, h a n hviskar, men d e n qvalfylda s t ä m m a n r ö r d o c k hvarje öra.
l i a n nalkas D e s d e m o n a, han kysser h e n n e för sista g å n g e n, han d ö d a r h e n n e.
O c h så k o m m e r hans sista förfarliga k a m p, uttryckt g e n o m m i n s p e l, åtbörder o c h s t ä m m a n s underbara skiftningar, allt k o m a er oss att förgäta, att det är dikt, o c h då h a n till sist ger sig sjelf nådestöten, draga v i en s u c k af lättnad, för att hans q v a l ä n d t l i g e n fått ett slut.
S t o r a teatern å t e r u p p f ö r d e s i s l l i d n e o n s d a g K i c h a r d W a g n e r s härliga o p e r a » T a n n h ä u s e r » m e d h r Sellmau i titelrollen o c h frök.
Ek s o m Elisabeth.
F ö r dagen h i n n a v i ej n ä m n a vidare, än att d e n fullsatta s a l o n g e n m e d Ulligaste intresse syntes följa operan och tfter hvarje akt m e d e l s rikligt bifall hedrade de u p p t r ä d a n d e.
Nya tealern drager fortfarande talrik p u b l i k med h r von der Osten s o m gäst.
Särskildt sevärd är den framstående skådespelaren s o m O t t o K o l b e i » F a m i l - j e n s o l y c k s f o g e l » o c h » O t h e l l o » i d e t Shakespeareska sorgespelet m e d s a m m a n a m n.
V a s a t e a t e r n lär i nästa v e c k a bli färdig med Oflenbasch k ä n d a o p e r e t t » S k ö n a H e l e n a », i hvilken titelrollen naturligtvis k o m m e r att u t f ö a s af teaterns p r i m a d o n n a fröken Anna Peterson.
F i l h a r m o n i s k a s ä l l s k a p e t gifver n ä s t k o m m a n d e tis- dag sin t i o n d e konsert, d e n n a g å n g i den präktiga Sveasalen.
V i d k o n s e r t e n, s o m lofvar att varda af s y n n e r l i g t intresse, k o m m e r att utföras » O d y s s e u s », d i k t af W i l h.
P a u l Grafi ', k o m p o n e r a d för s o l o, kör o c h s t o r orkester af M a x B r u c h.
S o l o p a r t i e r n a ut- föras a f fröknarna A m a l i a R i e g o o c h E l l e n N o r d - g r e n, operasångaren C.
L u n d q v i s t samt m e d l e m m a r af F i l h a r m o n i s k a sällskapet.
D e t hela ledes a f säll- skapets nitiske o c h talangfulle d i r i g e n t hr Andreas Hatten.
S å n g s ä l l s k a p e t » Orfei Drängar » (0.
D.)
gifver sön- d a g e n den 2 2 d e n n e s en k o n s e r t i B e r n s n y a salong.
Ä l s k a r e af d e n y p p e r s t a s t u d e n t s å n g s k o h säkerligen med tillfredsställelse e m o t t a g a d e n n a underrättelse.
En matiné till förmon för de s c e n i s k a a r l i s t e r n a s understSdsfond gifves instundande söndag å N y a teatern.
Ä n d a m å l e t är g o d t, p r o g r a m m e t likaså; vi h o p p a s, att resultatet blir d e t s a m m a.
En konsert till förmon för de genom ö v e r s v ä m - ningarna i norra T y s k l a n d nödlidande gifves i afton i Sveasalen efter ett s y n n e r l i g e n o m v e x l a n d e p r o g r a m s o m utföres af salens orkester o c h en större m a n s k ö r s a m t u n d e r anförande af d i r e k t ö r e r n a C.
G e l l r i c h o c h B. Fexer.
V i antaga alt det behjertansvärda ända- målet o c h det rikhaltiga p r o g r a m m e t i f ö r e n i n g skola l o c k a fullt h u s.
L a d i s l a u s M i e r z w i n s k i, d e n f e n o m e n a l e hjeltetenoren o c h madame Albani, likaledes e n storhet p ä sångens o m r å d e, ä m n a i d e n n a m å n a d gifva korserter här- städes, d e n förra den 18 o c h den s e n a r e d e n 24 dennes.
Upprop till förmon för de genom öfversväm- ningarna i norra Tyskland nödlidande.
Som bekant nar äfven Tyskland under denna vinter liksom v å r t eget land hemsökts af oerhörda snömassor.
Dessa, som nu Dörjat smälta, nafva 1 det förstnämda landet åstadkommit de förfärligaste öfversvämningar, h v i l k a kostat hundratals menni- skolif och beröfvat tusentals af de qvarlefvande all deras egendom.
Nöden bland dem, som drabbats af detta hårda öde, ä r sålunda oerhördt stor och tvingar till snar hjelp.
Af skrifvelser från ilere bland Iduns varmhjer- tade läsarinnor veta vi, att deltagandet för de olyck- liga äfven hos dem är stort, och då de i samma skrifvelser uppmanat oss att om möjligt mottaga och hopsamla de bidrag, som tidningens läsarinnor kunna vara villiga att lemna till de af öfversvämningarna lidande, och hvilka, om än aldrig sä små, dock blifva till välsignelse, är det med verklig tillfredsstäl- lelse vi gå dessa önskningar till mötes.
Bidragen, som böra adresseras till Idims Redak- tion, Stockholm, k o m m a att i tidningen redovisas och att, sedan insamligen afslutats, till t y s k a gene- ralkonsulatet härstädes öfverlemnas.
Iduns liedahtion.
Manuskript, s o m e j a n t a g e s till i n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, s å v i d a p o r t o fogas.
inga ofrankerade försändelser iösas.
bi- i I |~ \ L- / i i K i IN A n n o n s e r m o t t a g a s e n d a s t m o t k o n t a n t liqvid i f ö r s k o t t a f 2 5 öre pr 4 - s p a l t, p e t i t r a d (•- t!
stafvelser).
Ingen a n n o n s införes u n d e r I k r o n a.
längtan dit, så det kan jag aldrig beskrifva och det bara för den der tokiga fixa idéns skull, som jag vet är tomma griller, o c h som jag ändå inte kan låta bli att haka mig fast vid.
Men det är väl derför att jag vet, att det är i Stockholm som mamma har lefvat — der hon har skött mig o c h smekt mig o c h älskat mig — jag mins ännu en liten fransk vaggvisa, som hon sjöng för mig, då jag var liten, men för öfrigt kan jag inte alls minnas något af henne.
Hvarken hennes utseende eller hennes röst.
Ä r det inte besynnerligt?
J a g anstränger mig ibland, så hufvudet värker, att komma ihåg, hur det lät, då hon sjöng för mig, hurudan timbren i hennes röst var, men — det är alldeles borta, utplåuadt, tomt.
J a g mins bara melodien o c h litet af orden.
» Dors, enfaid, dors, mon ange — — »; En l i v s u p p g i f t.
5. let var mycket få passagerare på tåget, och den öppna vagnen var tom äfven i dag, hvilket försatte Erik i bästa lynne.
Fast än han kände sig så förnöjd och glad, det an satt på Iräbänkeu bredvid Ingrid, hade Lan dock ej mycket att säga.
M e n det var i dag ett nöje utan like bara att andas, tyckte lian; att sitta med eo angenäm känsla af slapp- het i alla leder o c h se sig omkring, känna blodet bölja varmt i ådrorna o c h hjertat klappa och hjernan tänka på ingenting; han hade bara en önskan: att få ta Ingrids hand i sin och trycka den sakta o c h hålla den fast hela dagen — men det gick j u icke för sig, Han kände icke igen sig sjelf.
Så der vek o c h ö m till sinnes brukade han just aldrig vara; men det var väl en qvardröjande stämning efter den behagfulla roddturen.
: Ingrid satt länge tyst med sin Adam TIomo i knäet, som hon icke läst ett ord i, hvarken i går eller i dag.
Hennes blick hvilade stel och drömbundeu pä de vexlande naturscenerierna, men hon tänkte bestämdt på något annat.
Och mycket riktigt — om en stund frågade bon Erik: » Kände du någonsin min m o r?
» Han spratt upp, litet obehagligt berörd, men det såg hon lyckligtvis i c k e.
» Nej, » svarade han, » jag kom inte till Stockholm förr än året efter hennes — — » han tystnade o c h sökte efter ordet.
» Hennes d ö d, » ifylde Ingrid.
» J a, säg ut, du, det der ordet svider inte så häftigt nu som förr.
D e t förstås, då hon dog, då var jag ju så liten, att jag inte begrep att sörja, och jag var j u redan då i en främmande o m - gifning, så att jag inte märkte tomrummet.
Men när jag blef äldre o c h började tänka, då vaknade på en gång min kärlek till m a m m a så våldsamt inom mig — j a g kan inte beskrifva, hur det var.
D e t kändes, som om jag i en bast upptäckt, att j a g i flere år omedvetet lefvat fram mitt l i f med ett hälft hjerta — och nu var det s o m om mamma hade dött ifrån mig för andra gången.
Ja, det der förstår du nog, Erik, din mor är j u också död.
M e n det är någonting, som jag inte riktigt kan fatta, och det är, hur de kunde ha hjerta att skicka bort mig, medan mamma var utomlands för att sköta pin helsa.
J a g vet nog, att hon dog der ute vid badorten, men det kunde j u inte hennes närmaste veta på f ö r h a n d?
Tänk, om hon hade ' blifvit bättre o c h kommit hem till Stockholm o c h inte funnit mig der!
Hvad skulle hon då ha s a g t?
» Jaså, Ingrid visste ingenting.
Nej, det var väl det bästa.
E r i k skulle nog akta sig att förråda något, han visste j u för öfrigt så litet, och han kunde med godt samvete säga henne, att han inga upplysningar kunde g e; han hade bara varit en pojke den der tiden, o c h faster Henrika hade just aldrig talat med honom om sådana saker.
» Det der skall jag fråga tant Henrika o m, bara jag kommer till Stockholm, » återtog Ingrid i frånvarande ton.
» V e t du, Erik, det är så besynnerligt; ända sedan det blef be- stämdt i vintras, att jag skulle få k o m m a till Stockholm, har jag haft en så underlig inbill- ning.
D e t är alldeles, som j a g k o m m e mamma närmare, bara jag väl blir S t o c k h o l m s b o igen.
Jag tycker precis, att hon ännu lefver der uppe och väntar mig.
J a g har haft en sådan H o n gnolade sakta på en entonig melodi, försjönk sedan åter i tankar och tycktes all- deles g l ö m m a bort sin reskamrats närvaro.
» O m din mor ännu lefvat, skulle du visst ha hållit mycket af h e n n e?
» fiågade Erik.
» J a, » svarade hon med en exalterad glans i ögat.
» J a g tror inte, att någon dotter i verlden hade kunnat hålla mera af sin mor, än jag skulle ha gjort.
V i skulle ha varit en tanke o c h en själ, hon o c h jag.
A l d r i g skulle jag ha lemnat henne.
O m jag haft henne, hade jag inte behöft någon annan.
Hon skulle ha blifvit min lifsuppgift, som jag talade o m i går.
A t t vara henne nära, andligen o c h kroppsligen, lefva för henne hvarje stund, egna henne hvarje tanke, hvarje känsla odelad — en större uppgift kan jag inte tänka mig, o c h den var säkert den enda jag var skapad till.
Nu, då den tagits ifrån mig, känner jag mig så degraderad, så fattig, så onyttig och obe- höflig — det kan visst aldrig bli något af mig, bara derför att j a g inte har fått vara hvad jag känner att naturen ämnat mig till: min mors dotter. » » A h, det fin » väl andra menniskor i verl- den, som du kan egna dig åt.
Först o c h främst faster — o c h så — ja, det der ovän- tade, märkvärdiga ödet, som är bestämdt enkom för dig — vet du, hur jag tror det ser u t?
» » Nej? » » J o, som någonting karlaktigt o c h bredaxladt med mustascher eller helskägg — låt oss säga helskägg — o c h med en slät ring på venstra handen. » » J a g skall gifta mig, menar d u?
Ja, det kan j u hända.
Men då vill jag först vara alldeles säker på, att inte alla äktenskap i verlden till sist måste bli så prosaiska o c h torra och — hur skall jag säga?
— operson- liga, som det jag dagligen haft för ögonen i tolf år.
Jag är så ung o c h oerfaren o c h för- står naturligtvis ännu inte det der underliga kapitlet, som handlar om kärlek o c h gifter- mål, men det vet jag, att jag gifter mig aldrig, o m inte jag träffar på en man, som älskar mig, derför att jag är jag — Ingrid Berner — med alla mina egenskaper, goda eller dåliga, o c h inte bara derför att jag är hans hustru.
Ja, som sagdt, det der är så dumt af mig att tala o m, i synnerhet som jag så litet har tänkt på det.
O c h för resten tycker jag allt, att den der lifsuppgiften att vara hustru och sköta ett hus är bra vanlig. » N u kunde Erik icke annat än skratta.
H o n var så komisk, denna lilla sextonåring, som satt der o c h med den snusförnuftigaste min i verlden förklarade, att qvinnans högsta uppgift var för » v a n l i g ».
H o n hade bestämdt läst alldeles för mycket romaner der nere i prest- gården.
Nå, de der öfverspända grillerna skulle väl gå bort, då hon k o m m e ut i lifvet o c h lärde 105 sig skilja på fantasi och verklighet, äkta och oäkta, sundt o c h osundt.
O m hon bara haft ett annat hem att komma i än faster Henrikas!
D e t var bestämdt icke rätta platsen för en sådan liten känslig varelse med brädmoget själs- lif som Ingrid.
Den qvafva kammarluften i den lilla våningen vid Götgatan kände Erik till af erfarenhet, o c h den var icke lämplig för en ungdom, som är stadd i utveckling.
Han funderade hit och dit, huru det skulle kunna ställas.
T y att Ingrid endast en kort tid att börja m e d o c h i brist pä bättre skulle stanna hos faster Henrika, det var för honom en afgjord sak.
H a n tyckte alldeles, att han stod i ansvar för sin unga sysslings framtid, sedan hon talat så oförbehållsamt med honom o m sig sjelf.
O c h detta ansvar var honom nästan kärt, besynnerligt n o g; han, som hittills varit så rädd att få ett enda lillfinger med i andras privatförhållanden.
Ja, hon hade j u ingen annan manlig slägting än han; det var rent af hans pligt att ta sig af henne.
Medan han satt o c h spann vidare i oändlig- het på dessa tankar, koinmo de till Norsholm, och der var det slut med att sitta i öppen vagn.
D e måste nu stiga in i en sluten kupé, som var full med folk, o c h fingo ej ens sitta bredvid hvar andra.
Ingrid tog till sin bok, men hon läste visst ej med något intresse, ty Erik såg henne sällan vända bladen.
Sjelf hade han återtagit sina tankars tråd, der af- brottet tvingat honom att släppa den.
Han lutade sig till baka i sitt hörn o c h funderade med blicken oafvändt riktad på den unga flic- kan, som satt ett långt stycke bort på andra sidan, så långt bort, att de ej kunde talas vid.
D å hon såg upp o c h mötte hans blick, vardt hon icke det ringaste förlägen, hon smålog endast helt kamratlikt, nickade litet o c h åter- tog sedan sin läsning.
Blen från tankarna på Ingrids framtid hade Erik med en omedveten idéassociation öfvergått till att tänka på sin egen.
D e t var dags för honom att sluta sitt vagabonderande l i f o c h slå sig i ro på en god plats med m y c k e t arbete och m y c k e t folk att sköta.
Han var j u gamla karlen, o c h det kuede vara tid på för honom att skaffa sig ett h e m.
— V i d tiotiden på qvällen rullade tåget in i Stockholms centralstations gasupplysta hall.
Eriks skarpa ögon upptäckte genast faster Hen- rika, der hon stod vid en af sofforna.
Han viftade till henne med näsduken, o c h ett par minuter derefter hade han banat sig väg genom trängseln med sin skyddsling vid armen o c h fört henne fram till fastern.
Derpå försvann han för att skaffa ett stadsbud o c h en droska.
D e bägge fruntimrens helsning var litet stel o c h besvärad.
Tantens ögon hängde så underligt forskande fast vid den unga flickans ansigte, att denna alls icke kom sig för med att visa den vänlighet, hon verkligen kände för sin beskyddarinna.
O c h då denna just ingenting sade, utan endast betraktade henne, måste I n g - rid hålla samtalet flott, till dess Erik k o m till baka.
H o n talade naturligtvis om resan, huru tacksam hon var mot sin reskamrat, som hjelpt henne så bra till rätta.
Han hade varit så outtröttligt nitisk att hålla reda på hennes saker.
» J a, dina saker ligga h o n o m så m y c k e t om hjertat ända in i sista stunden, att han knappast gaf sig tid att helsa på mig nyss, » svarade tanten kallt.
Ingrid visste icke, hvarför hon b l e f så för- lägen; nog kunde Erik ha helsat vänligare på sin faster, men var det hennes f e l?
H o n visste icke, hvad hon skulle säga till hans försvar, och hon kände, att hon rodnade.
I D U N Tanten hade oafvändt hastigt åt hållit fästa till sina stickande kalla ögon på henne, och vände men sig nu ryckte hon bort.
l i v a d kom henne?
henne dimma, rum — försvunnit hon hans klanglösa som som dödsbädd s o m knifvar o c h hörde — älskat obetydligaste sätt att hon blef dra upp nu ännu det — o c h med hennes venstra Henrika fiendtlig, stod der drog hennes på den åter unga o c h letade efter upp Nu kom Erik framkörd » Tack det venstra och räckte » Kärt trifvas honom — sigtigtvis.
Tack ett han gingo håg » Ingrid, » och genom bar säga, innan Hon att till sade fastern nu, Ingrid, att tillade han för- tack för — — ja, vestibulen.
Ingrids något, Han glömde gick bakom Han plädrem.
som han M e n så k o m nödvändigt måste de skildes.
sade han halfhögt.
vände sig o m.
&gt;-Du får hviskade inte han.
bli läserska, lofva.
han hjelpt af dem i vagnen dem, vände han hvi- var o c h tog fasterns det helsning ovänlig.
Tidigt följande morgon reste han norr ut.
(Forts.) mig det, » Från Iduns L ä t s m å b a r n endast få b e g a g n a t u n n a h v i t a m ö s s o r o c h l ä g g b o r t äfven dessa, när barnet är några m å n a d e r g a m m a l t.
L ä g g äfven b o r t l i n d o r n a v i d d e n n a ålder o c h a n v ä n d i stället säkerhets- nålar (sådana finnas n u att få a f ut- m ä r k t beskaffenhet) att fästa o c h o r d n a b l ö j o r o c h m a n t l a r m e d p å bästa sätt.
1 a n v ä n d a n d e t af säkerhetsnålar p å s m å b a r n k u n n a v i taga d e praktiska e n g e l s m ä n n e n till f ö r e d ö m e.
L å t b a r n e t redan från början få s m å y l l e s o c k o r p å s i g.
V a r m a fötter s k o l a rädda d e t från m y c k e t m a g o n d t.
K l i p p håret p å barnen, så snart d e t låter s i g göra, d o c k ej närmare än e n tum från hufvudet.
H å r e t blir då tjockt o c h tätt.
T v ä t t a d e t ö f v e r hela k r o p p e n hvarje m o r g o n i kylslaget vatten, o c h låt d e t få b a d a ett p a r g å n g e r i v e c k a n i 3 0 — 3 0 graders b a d.
L å t barnet, n ä r d e t börjar g å, få skor, s o m ä r o g j o r d a efter foten, så att sulan är v ä l så bred s o m foten, när barnet stöder p å d e n.