Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tryckfrihetsförordningen i 2 § 4 mom. stadgar: »att ingen må tillåtas att, i andra fall än allmänna lagen och nu gällande författningar utstaka, meddela eller till tryek utlemna utdrag af kyrkoböcker eller af andra själavården och kyrkodisciplinen rörande handlingar, i afseende på enskilda personers lefverne och seder, såvidt de lända dem till skada och förklenande.» Staten, som för egna ändamål begagnat sig af kyrkans anteckningar, har med afseende å medborgarnes säkerhet icke ansett det Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 39. 3 vara rådligt att tillåta enskilda personer, i eller utom kyrkan, att följa exemplet’ och har tillika genom ofvananförda, i Grundlagarne innefattade förbud, åtminstone på ett indirekt sätt, erkänt kyrkans rätt att för sina ändamål föra anteckningar af egenskap att icke böra offentliggöras.
Denna rätt har ej eller motionären uttryckligen bestridt; men han åsyftar att vinna inskränkning i afseende å de fall, der, enligt hänvisningen i ofvananförda § af Tryckfrihets-förordningen till allmän lag och nu gällande författningar, det är presterskapet tillåtet och anbefaldt att meddela utdrag af kyrkoböckerna, äfven om dessa äro för enskilde personer förklenande.
Det tillhör således Utskottet att tillse, i hvilka särskilda fall sådant är medgifvet, och på hvilka skäl sådant medgifvande sig grundar.
Blott i ett enda fall, kan prestbetyg lagligen ega det vidsträckta innehåll, med afseende hvarå motionären rigtat sitt klander mot de nuvarande förhållandena.
Det är nemligen föreskrifvel genom Kongl. Förordningen den 11 Juli 1753, att, så snart någon för begånget brott gripes, skall vederbörande kronobetjent taga skriftligt bevis af presterskapet i socknen, der den angifne vistats, hurudan hans kunskap i kristendomen är, samt huru hans lefverne och förhållande varit, hvilket be vis bör, då den brottslige för rätta ställes, hos domaren ingifvas och sedan ransakningen åtfölja.
I hvarje brottmålsransakning och särdeles vid de grofva brott, der häktning sker, är af vigt, att de fullständiga upplysningar om den tilltalades personliga förhållanden vinnas, som kunna leda såväl till brottets fullkomliga upptäckande och bevisande, som till brottslighetens bedömande.
Lagstiftaren bar — med skäl synes det Utskottet — ansett, att presterskapet, framför andra personer, skulle vara egnadt att meddela dylika upplysningar, och derföre genom nämnda Kongl. Förordning stadgat, att domaren icke må, under inhemtande af upplysningar från andra håll, förbigå presten.
Om i sådana fall prest meddelar uppgifter, hvilka icke kunna af honom med bevis styrkas, eller uttrycka åsigter, som grunda sig allenast på hans enskilda uppfattning, och detta inflyter i ransaknings-protokollen, så sker dermed ingenting annat än med hvarje aflagdt vittnesmål eller hvarje upplysningsvis hörd persons berättelse.
Lagstiftaren har för rättvisans skull ansett nödigt, att ransakningen må äfven i delar af sistberörda beskaffenhet vara offentligheten underkastad, och utan större risk för den tilltalades medborgerliga anseende kan prestens omdöme angående hans person äfven uttalas.
För den oskyldigt anklagade bar lagen i alla fall beredt den upprättelse, som ligger i ett friande utslag.
Utskottet finner alltså icke någon betänklighet vid att den genom ofvananmärkta Kongl. Förordning den 11 Juli 1753 stadgade skyldighet för presterskapet, att meddela yttrande om häktade personers förhållande i deras lefverne, fortfarande varder bibehållen.
I intet annat fall än det här ofvan nämnda eger presterskapet rätt att meddela på kyrkoböckerna grundadl betyg om personers sedlighet och lefverne i allmänhet, så framt det blir af förklenande innehåll.
Genom särskilda författningar är 4 Sammans.
Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande JV§ 39. dock i en mängd fall föreskrifvet dels om prestattester angående kristendomskunskap, hinderslöshet tili äktenskap, vederhäftighet, fattigdom hehof af pension eller annat allmänt understöd m. m., hvaremot motionären icke haft något att invända, och hvarom således nu ej är fråga, dels om betyg angående frejd i dess egentligaste och inskränkta betydelse, d. v. s. huruvida en person varit dömd för vanfrejdande brott eller icke.
Utskottet återkommer här nedan till frågan, hvad som menas med vanfrejdande brott, och hvilken omfattning dylika betyg rätteligen böra ega.
Ola Olsson har för sin del icke yrkat någon förändring derutinnan.
Det återstår såle des, med hänsyn till Ola Olssons motion, allenast alt pröfva hans förslag om öfverflyttande från presterskapet till domstolarne och mantals-kommissarierne af åliggandet att utfärda frejdebetyg, och Utskottet tror sig, med afseende derpå, endast behöfva erinra, alt, under det, genom Kongl. Kungörelsen den 4 Maj 1895, hvarom vidare här nedan säges, presterskapet genom förmedling af kronobetjeningen från domstolarne erhåller uppgifter på de personer inom de särskilda församlingarne, som genom begångna brott gjort sig till föremål för kyrko-disciplinär behandling, och deri eger en ledning för utfärdande af frejdebetygen, domstolarne och mantals-kommissarierne deremot icke på något sätt äro satte i tillfälle att ega kännedom af de förhållanden, om hvilka frejdebetygen böra innefatta upplysning.
Utskottet har ofvan visat, att presterskapet icke lagligen eger den vidsträckta magt, i afseende på utfärdandet af betyg, grundade på kyrko-böckerna, som Ola Olsson, enligt innehållet af hans motion, synes hafva förutsatt; och om den händelse skulle hafva inträffat, att prestman derutinnan öfverskridit sin befogenhet eller ock tillåtit sig att eljest skriftligen meddela för personers anseende förklen liga omdömen om deras frejd och uppförande, stödjande sig allenast å prestens eget omdöme eller andra personers utsago, kunna sålunda begångna fel i embetets utöfning väl utgöra föremål för laga beifran, men böra icke blifva anledning till förändringar i lagstiftningen.
Utskottet får alltså vördsamligen hemställa, att Ola Olssons ifrågavarande motion mätte lemnäs utan afseende.
Komminister Afzelius, Herr Sundvallson och J.
Hallström åsyfta sammanstämmande, att, med afseende å det för en straffad persons framtid menliga förhållande, att uppgilten om det af honom begångna brottet för alltid qvarstår i prestbetyget, föreskrifter måtte meddelas derom, att denna uppgift efter någon viss eller på särskild pröfning beroende tid måtte ur straffad persons prestbetyg uteslutas.
1 sådant hänseende föreslår Komminister Afzelius: .^»att Rikets Ständer måtte för sin del besluta och hos Kongl.
Maj:t anhålla om utfärdandet af en författning, hvarigenom det må medgifvas, att den, som föröfvat brott, men detsamma djupt och allvarligt ångrat samt derefter under en tiderymd af t. ex. efter första resan brott 5 år, efter andra resan 10 år och efter tredje resan 15 är ådagalagt ett i allo godt och oklandradt Sammans.
Hes k.- och Ekon.-Ulskottets Betänkande M 39. 5 uppförande, må kunna befrias från det klandrande vitsordet om sin frejd i prestbetyget, samt att prestman, som på förr anförda skäl borttager den genom det för längesedan begångna brottet i prestbetyget influtna anmärkning och afgifver vitsord om god frejd, icke derför må kunna under åtal ställas.» eller, derest detta förslag skulle anses ega för stor utsträckning: »att Rikets Ständer åtminstone måtte hos Kongl. Maj:t förorda det lagstadgande, att för prestman icke förefinnes hinder att, då någon efter första resan brott kommit till sann ånger och derefter i 5 eller 10 år ådagalagt ett godt och oklandradt uppförande, från prestbetyget borttaga den genom brottet tillkomna anmärkningen mot frejdén och för den sålunda förbättrade vitsorda, att hans frejd är oklandrad.» Herr Sundvallson åter har föreslagit, »att, derest ej prestbetygen kunna helt och hållet afskaffas, allt omförmälande deruti om undergånget straff må fem år efter bestraffningens verkställande vara alldeles förbjudet, derest den bestraffade icke derförinnan återfallit i förnyad brottslighet af samma art;» och har vid remissen af denna motion Herr Henschen i sitt ofvan omförmälda yt trande yrkat: att den af Herr Sundvallson föreslagna tiden måtte nedsättas till två år.
Fredrik Hallström har, jemte det han gjort framställning derom, att en straffad person måtte anses hafva åter lörvärfvat medbor gerligt förtroende och alla en medborgares rättigheter, då han visar sig under 5 år efter utståndet straff icke hafva blifvit för nytt brott dömd, eller derifrån i brist af bevis frikänd, öfver hvilken del af motionen Lag-Utskottet i dess Betänkande JV2 35 sig utlåtit, tillika föreslagit. »att den straffade efter ytterligare fem pröfvoår måtte få anmärkningen borttagen från sin prestattest och icke mera kunna tillräkuas sitt förra brott vid någon domstol, eller i hvad angelägenhet det vara må.»
Utskottet kan icke underlåta att tillstyrka Rikets Ständer ett allvarsamt behjertande af de skäl, som föran led t motionärerne till framställande af ofvanberörda förslag.
I det kristliga begreppet af straff ligger tillika ett begrepp om förso ning, och samhället mäste derföre, i följd af sjelfva sin kristliga karakter, förstå ej mindre att straffa, än äfven att förlåta.
Men ingenting kan vara mera egnadt att motverka sistnämnda moment i straffrätten, än det nuvarande förhållandet med frejdebetygen.
Den som en gång gjort sig skyldig till ett brott af den beskaffenhet, att uppgift derom influtit i prestbetyget, kan icke ens genom den fullständigaste bättring blifva fri från den bränmärkning, som sålunda vidlåder honom; genom hela sitt lif måste han vidkännas följderna af sitt brott.
Ingenting kan heller mägtigare än denna bränmärkning för hela lifvet bidraga att qvarhålla den brottslige inom brottslighetens sfer.
Gällande ekonomiska logar utestänga för alltid den van - 6 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 39. frejdade från utöfvandet af vissa yrken och tjenstebefattningar, och enskilde om ån aldrig så varma vänner af menskligheten, måste dock med afseende å sin egen säkerhet hysa farhågor att i sin tjenst eller sitt arbete använda personer, hvilka oskiljaktigt lora med sig ett ä det allmännas vägnar dem meddeladt bevis, att de äro brottslingar.
Dertill kommer, alt den som möj'igen en gång af svaghet felat, och derför af Staten, på enahanda sätt som den grofsta brottsling, stämplats till missdådare, gripen af förtviflan, förhärdas och anser sig för sin återstående lifstid hä nvisad uteslutande till brottets bana.
I detta afseende verka nuvarande förhållanden med frejdebetygen på alldeles samma sätt, som de, just med hänsyn dertill, för längesedan ur lagstiftningen utdömda skam- och kroppsstraffen.
Under striden mellan den förödmjukande känslan af vanära och omöjligheten att blifva ansedd såsom en redlig samhällsmedlem å eria sidan, samt, å den andra, begäret att’ förbättra sin ställning och återvinna förloradt anseende, kommer den straffade ofta i frestelse att genom förfalskning af sitt prestbetyg begå ett nytt brott.
Detta slag af förfalsknigar äro de talrikast förekommande af alla olika förfalskningsbrott, och deras bestraffande är deri motbjudande, att de ofta stå i samband med det allvarligaste uppsåt till bättring.
I betraktande af alla dessa beklagliga omständigheter, måste det för lagstiftningen vara en den vigtigaste uppgift att söka utfinna något medel, hvarigenom, utan kollision med öfriga statsändamål, ofvanberörda för rättstillståndet menliga förhållanden må kunna undanrödjas.
Vid sist hä line riksdag hade Utskottet till behandling en motion, innefattande hulvudsakligen samma förslag, som nu blifvit af Komminister Afzelius framstäldt, eller åsyftande att införa en på presterskapets pröfning beroende rehabilitation.
Utskottet fann då betänkligheter mot att tillstyrka förslaget, hufvudsakligen af följande skäl.
Dels ansågs det vara omöjligt att kontrollera, huruvida en straffad person under loppet af en längre tid, då han tilläfventyrs ofta ombytt vistelseort, oafbrutet visat ett sådant förbät
Irad t uppförande, att han gjort sig förtjent af rehabilitation; dels ansåg man, att, då prestbetyget vore det enda medel, hvarigenom domaren kunde erhålla kännedom derom, huruvida en för något brott tilltalad person förut begått förbrytelse af samma slag, skulle, ifall vittnesbördet derom utelemnades i prestbetyget, lagarne om iteration icke kunna tillämpas; dels slutligen anmärktes det, att, om också en persons frejd under tio år efter ett begånget vanhedrande brott varit den bästa, det likväl icke skulle vara rigtigt att förbjuda allt omnämnande i hans frejdebetyg af förbrytelsen, enär ingen själasörjare kunde åläggas intyga, att en för brott straffad person aldrig varit för sådant tilltalad.
Oaktadt alla dessa betänkligheter fann Utskottet dock förslaget vara så behjerlansvärdt, att Utskottet uttryckte önskan, att vid strafflagarnas förestående kodifikation det ånyo måtte komma under öfverläggning
Det nya strafflagförslaget är nu af Rikets Ständer hufvudsakligen antaget, och den tidpunkt således kommen, som, enligt Utskottets vid förra riksdagen yttrade Sammans.
Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 39. 7 mening, är för den ifrågavarande förändringen lämpligast.
Lag-Utskottets ledamöter hafva inom Utskottet gifvit tillkänna, att äfven denna fråga tagits i öfvervägande vid strafflagförslagets granskning, och Sammansatta Utskottet har i vissa stadganden af nämnda förslag trott sig finna en nyckel till frågans lösning, hufvudsakligen på den grund att vanlrejdsbegreppet derigenom erhållit en ny och af beholvet påkallad närmare bestämning.
För att det nya begreppet om vanfrejd lättare må till sin betydelse kunna uppfattas, anser Utskottet sig böra i sammanhang dermed redogöra för den ställ ning, nämnda begrepp intager i nuvarande lagstiftning och lagskipning.
Det förakt och den vanheder, som i det allmänna omdömet åtfölja brottet, ega en så fast grund i rättskänslan, att motsvarande påföljd för brottet äfven måst i lagstiftningen beredas; och har denna förekommit under olika former.
1734 års lag känner allenast en sådan påföljd nemligen ärans förlust.
Strafflaglörslaget har bibehållit denna under det förändrade namnet: förlust af medborgerligt förtroende för alltid, och innehåller i dess 2 Kap. 19 § en beskrifning på denna påföljd af brott i följande ordalag: »Den, som till förlust af medborgerligt förtroende dömd är, håfve förverkat embete, tjenst eller annan allmän befattning, som af honom innehafves; vare ock under den tid påföljden honom ådömd är såsom vanfrejdad ansedd och förty utestängd från alla sådana rättigheter och förmåner, för hvilkas tillgodonjuta tide god frejd erfordras;» hvarigenom lagstiftningen är på väg att vinna en bestämdhet i denna del, som alldeles saknas i 1734 års lag i fråga om »ärans» förlust.
— Men folkets rättsmedvetande har icke, såsom lagstiftningen, åtnöjt sig med en enda art af brotten åtföljande vanheder.
Många brott, som icke varit belagda med påföljd af sådan beskaffenhet, hafva, utan något lagens stadgande derom, blifvit i allmänna omdömet stämplade såsom till en viss grad vanhedrande, och denna föreställning, att vissa brott medföra en till ärans förlust gränsande vanfrejd, har icke varit utan inflytande på lagskipningen.
Sålunda, då 17 Kap. 7 § Rättegångs-Balken stadgar, att den som blifvit »ärelös dömd» icke är vittnesbär, har detta äfven tillämpats å dem, som, utan att hafva mistat äran, blifvit dömda för s. k. vanfrejdande brott.
Benämningarne »vanfrejdad» och dess motsats »välfrejdad» äro äfven kända såväl af allmänna lagen i åtskilliga dess civila och processuela delar,|som af den konslitutionela och ekonomiska lagstiftningen, men ingenstädes i den kriminela delen af lagen förekommer vanfrejd såsom laglig påföljd af brott.
Stor osäkerhet är i följd deraf rådande i fråga om, hvilka brott äro för vanfrejdande att anse, och man torde utan fara för motsägelse kunna påstå, att allmänna rättskänslan och lagskipningen allenast deri äro ense, att stöld bör för sådant räknas.
Dock har i allmänna föreställningssättet till följd af vissa äldre lagstadganden, och i praktiken, t.
ex. vid uppställningen af den judiciela statistiken, i anledning hufvudsakligen af vissa nyare till kyrkotukten hörande förordningar, de s. k. vanfrejdande brottens antal efter hand erhållit en tillökning, som 8 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande M ,39. synes hotande för den nödvändiga vården om statsmedlemmarnes medborgerliga anseende.
De brott, som enligt den gamla lagstiftningen medförde skamstraff eller kroppsstraff, eller begge dessa slag af straff i förening, hafva sålunda i första rummet räknats dit, och derjemte alla de brott, hvilka enligt den lagstiftning, som gällde före den 4 Maj 1855, voro belagda med kyrkoplikt, hvilken institution, enligt hvad kändt är, hade urartat till ett skamstraff.
Då sistnämnde dag såväl skamstraffen som kyrkoplikten försvunno ur strafflagarne, trädde i stället för den sednare enskild skrift; och för att bereda verkställighet deraf förordnades särskildt samma dag, huru domstolarne skulle genom kronobetjeningen meddela presterskapet uppgift på de personer, som blifvit dömda för brott, hvilka voro med denna påföljd belagda Enligt Kongl. Kungörelsen angående vederbörandes skyldighet att upprätta och till presterskapet aflemna förteckningar öfver personer, som varda sakfällda eller under framtiden ställda för vissa förbrytelser den 4 Maj 1855, skulle domstolarne sålunda meddela presterskapet förteckning å dem, som blifvit dömda eller under framtiden ställda för gröfre brott, nemligen de, som angå lif eller ära, tjufnader och sådana förbrytelser, som icke blott med penningar få försonas, och i öfrigt alla de, som äro af den beskaffenhet, att den sakfälide icke får komma i åtnjutande af den Heliga Nattvarden, innan han låtit sig enskildt skriftas och aflösas; och räknas till sistnämnda klass, enligt den samma dag utfärdade Kongl. Förordningen angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens upprätthållande, den, som gjort sig skyldig till dödsstraff, men af nåd njuter förskoning till lifvet, eller till hel eller half mansbot, eller till straff för det han obetänkt eller af hastighet lastat Gud, Hans Heliga Ord eller Sakramenten, eller lör rån, der ej dödsstraff derå följer, för stöld eller snatteri, för tvegiftesbrott, för blodskam eller lägersmål i förbudna leder, om dödsstraff derför ej eger rum, för hor eller lönskaläge, för det han varit drucken eller eljest gjort oljud i kyrka under gudstjenst eller annorstädes, der gudstjenst hålles, eller gått drucken eller oskriftad till Nattvarden, eller, sedan han af presten, enligt kyrko ordningen, blifvit varnad att derifrån sig afhålla, eller öfverlallit någon med hugg och slag i kyrka under gudstjenst eller annorstädes der gudstjenst hålles, eller slagit eller smädat sina föräldrar; äfvensom kona, som blifvit dömd för vållande till fosters död efter sednare mom. i 16 Kapitlet 1 § Missgernings-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 januari 1779.
I brist af andra stadganden har man i de äldre lagbuden af ofvan antydt innehåll och i nyssnämnda begge förordningar sökt den lagliga bestämningen af det nuvarande begreppet om vanfrejd. ehuru visserligen de flesta af ofvannämnda brott icke enligt allmänna föreställningssättet äro vanfrejdande.
Då, på sätt ofvan förmäles, presterskapet i vissa fall har sig ålagdt att meddela intyg om personers frejd, har det under förhandenvarande förhållanden inom lagstiftningen otvifvelaktig! varit rättast, att presterskapet grundat sådana betyg på de enligt ofvannämnda Kongl, Kungörelse med delade Sammans.
Lag- Samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utskoltets Betänkande JYs 39. 9 delade officiela uppgifter; och Utskottet kan icke frångå sin vid sista riksdagen uttalade åsigt, att, med nuvarande lagstiftnings ofullständighet i afseende på frejdbegreppet, prest icke skäligen kan anbefallas att vid utfärdande af frejdebetyg fördölja, hvad sorn sålunda officielt blifvit honom meddeladt, en åsigt sorn äfven funnti försvarare vid den diskussion, sorn inom Prés te-Ståndet föregick remissen af Komminister Afzelii motion.
Genom vanfrejds-begreppets härledande
Ur ofvanomförmälda förhållanden erhålla emellertid frejdebetygen en större omfattning, än för de med dem afsedda ändamål erfordras.
Många af de brott, hvilka äro belagda med enskild skrift, och om hvilka presterskapet af sådan anledning erhåller officiel underrättelse, i synnerhet de, sorn under kyrkopliktens tid voro belagda allenast med den ringare kyrkodisciplinära påföljden af sådan skrift, nemligen snatteri, dråp af vållande, tvegifte och lägersmålsbrott, abses icke egentligen för vanfrejdande, men uppgift om dem inflyter icke dess mindre i prestbetygen, och till följd deraf kan icke den, som gjort sig skyldig till någon af nyssnämnda förseelser, vidare, såsom det efter allmänna språkbruket heter, »få rent prestbetyg.»
Om det också, med afseende å de polisändamål, för hvilka frejdebetyg äro föreskrifna. kan vara skäligt och med god ordning öfverensstämmande, att, der en person gjort sig skyldig till brott möt annans eganderätt och derigenom mot sig sjelf gifvit anledning till misstanke om brottsliga anlag, allmänheten på något sätt beredes tillfälle att taga sig till vara för en sådan person, så förefinnes dock ej skäl, hvarföre en dylik varning skulle qvarstå, äfven efter det den brottslige genom en längre tids obrottslig vändel sjelf undanröjt anledningen till misstanke, helst denna varning, iklädd en officiel form, alltid innebär en förminskning och kränkning äf personens medborgerliga anseende.
Osäkerheten i lagstiftningen angående vanfrejd har sålunda i väsendtlig mån bidragit till de öfverklagade, ofvan anmärkta Svåra olägenheterna, äfvensom sammanbangit mellan denna lagstiftning och åtskilliga för andra ändamål gifna städgäniden hafva utgjort de hinder, som hittills ställt sig i vägen för en förbättring; rtteh ur dessa svårigheter bereder straffiagförslaget en utväg, hvarigenom man kommer till ungefär samma resultat, som motionärérne önskat.
Komminister Afzelius vill åt presterskapet öfverlemna att bedöma, huruvida brottslingens ånger och bättring gjort honom värdig af rehabilitation; men dä det med afseende å de borgerliga sträffens och dermed förenade påföljders rent verldsliga betydelse icke lärer vära lämpligt att för denna pröfning taga presterskapets biträde i anspråk, samt det, på sätt Utskottet vid sednäste riksdagen anmärkte, icke är möjligt att under den längre tid, Sorn för sådan pröfning erfordras, oafbrutet kontrollera brottslingars Uppförande; s'å ligger nära till hands én täbke, sorn n armare ö f v ert1 rt s s t ä m mer med Herrät Sundvallsohs och Henscbens samt J.
Fredrik Hallströths förslag, ehuru deh fratfiför desamma eger det företräde att icke äiltäga eb vid alfa grader af brottslighet lika tid för vanhederns försvinnande, hemligen ätt domstolarne, i sammanhang med brottets béBih. till R.
Prut. 1862 & 1863. 7 Sami. 2 Afd. 17 Haft. 2 10 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Viskottets Betänkande M 39. dömande, tillika skulle kunna, med hänsyn till detsamma?
svårare eller lindrigare beskaffenhet och brottslingens derigenom ådagalagda sinnesart, bestämma, huru länge misstanken oro fortfarande brottslighet eller vanhedern såsom hrottets påföljd bör hvila öfver den straffade, och huru länge följaktligen den offentliga varningen bör qvarstå i prestbetyget.
På denna grund stödjer sig strafflagförslaget, då det tillegriar lagen det från rättsmedvetandet, sederna och lagskipningen hemtade, men hittills föga utvecklade begreppet om vanfrejd under en bestämd lorm och med den nya benämningen förlust af medborgerligt förtroende för viss tid.
Sjelfva det nya namnet uttrycker fullständigt, hvad dermed menas, och dessutom är, på sätt ofvan förmäles, i lagförslagets 2 Kap. 19 § närmare beskrifvel, hvari denna påföljd består.
I motsats mot nuvarande förhållandet med vanfrejden skall aldrig någon tvekan behöfva uppstå, vid hvilka brott denna vanhedrande påföljd eger rum.
Såsom 1734 års lag. i fråga om ärans förlust, så har lagförslaget, i fråga om förlust af medborgerligt förtroende, vare sig för alltid idler för viss tid, uttryckligen utsatt, när sådan påföljd eger rum, äfvensom att den skall ådömas, och icke, såsom hittills, vara en af sjelfva brottets beskaffenhet gifven följd.