Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom ofvan antydts, äro magi och myndighetstro nödvändiga följder af en dualistisk religion; den fria personlighetens inskränkning eller upphäfvande en lika nödvändig följd af myndighetstron.
Och hvem, som betraktar stridshvimlet på Marathons fält, kan undgå att igenkänna tvenne andliga motsatsers, tvenne skilda idékretsars sammandrabbning, då han å ena sidan skådar de från sina agorai (politiska öfverläggningsplatser) och gymnastiksalar utdragna hellenernas skaror, som, glada och bekransade, men utan att underskatta faran, möta österlandets otaliga af sina ledares gissel framdrifna massor?
Å ena sidan den utbildade fria personligheten, som har sin rot i den harmoniska verldsuppfattningen; å andra den blinda undergifvenheten under yttre magter.
Å ena sidan frihet, å andra despotism.
Man kan med stöd af en logisk slutsats tillägga, ehuru detta synes mer aflägset: å ena sidan rationalitet, å andra magi.
Stärkt af segern går Europa att uppsöka fienden i dess eget land.
Alexander kufvar Asien.
Men den nye Akilles fängslas i sin egen slafvinnas bojor.
Medan nämligen den helleniska bildningen utbreder sig på ytan af de eröfrade länderna, tränger den österländska anden på djupet framåt i motsatt riktning.
De begge idéströmmarnes böljor blandas delvis med hvarandra.
I Alexandrias såsom i Pergamus’ bibliotheker sammanflöda österns och vesterns litteraturer; i dess studiesalar mötas österns och vesterns vise; i dess lärosystemer sammansmälta Zoroaster och Plato, fantasi och spekulation, magi och rationalism på underbaraste sätt.
Alexanders seger var krigarens, ej lärjungens af den nyktre Aristoteles.
Den judisk- alexandrinska filosofien blomstrar upp, och gnosticismen, denne vidunderlige bastard af specifikt skilda verldsåskådningar, är redan aflad, då i Palestina kristendomen uppstår, med sig införlifvar judendomens ur Zoroaster-läran flutna dualism och går ut att med trons vapen öfvervinna verlden.
Under tiden har
Rom utbredt och befästat sitt verldsvälde.
Nationaliteterna hafva blandats med hvarandra; deras gudar inflyttats i samma Pantheon; deras idéer korsats.
Verldsväldet har, för att hålla sig uppe, måst centralisera sig i despotism af österländsk art, de fria statsformerna hafva fallit, filosofisk skepticism och eudemonism inom de bildade klasserna upphäft de ärfda religiösa föreställningarne.
Allt detta, jemte sitt bihang af sedeförderf och materiel nöd, har bearbetat vesterlandets jord för emottagande af den nya religionens utsäde.
Tomheten och eländet låta motsatsen mellan ideal och verklighet, mellan godt och ondt tydligare framstå äfven för de monistiska folken.
Dualismen, sålunda förberedd i tänkesättet och känslan, utbreder sig i kristlig form med oemotståndlig styrka öfver de romerska provinserna.
De fattiges och förtrycktes oräkneliga massor hängifva sig åt ”barbarernas och österns filosofi” (såsom en grekisk tänkare kallade kristendomen), emedan de der återfinna sin erfarenhet af lifvet och bekräftas i sitt hopp om förlossning.
Den hellenisk-romerska hedendomen gör fruktlösa motståndsförsök.
Förföljelserna från statens sida endast påskynda kristendomens utbredande.
Hvad staten ej kan uträtta skola kanske sjelfva den hedniska kulten och den helleniska filosofien förmå.
Dessa, förut hvarandras motståndare, försonas inför den gemensamma faran.
Antikens slocknande lampa flämtar upp i en klar låga, då djupa och rena andar, hvilka annars föraktat mytherna som en skadlig vidskepelse, nu omfatta dem såsom symboler af höga sanningar.
Filosofien går såsom nyplatonism till strids mot kristendomen.
Men nyplatonismen sjelf har blifvit ett affall från det monistiska och rationella.
Plotinus och Ammonius Saccas försöka, men förmå ej återupprätta honom.
Han arbetar sjelf sin motståndare i händerna, framför allt när han, för massornas vinnande, nedlåter sig till att täfla med denne i underverk.
Jamblichus och andra idka hemliga konster, för att slå de kristna magerna ur brädet, samt förherrliga Pythagoras och Apollonius af Tyana såsom undergörare täflande med Jesus af Nazareth.
Härigenom bidraga de till att utbreda det magiska och dualistiska föreställningssättet.
Idéströmmen från österlandet gör ett desto hastigare triumflopp.
Den kristna dualismen känner sig redan stark nog att bekriga ej blott sina förklarade fiender, utan ock de vesterländska bildningselementer, som han i början upptagit i sitt sköte och som förskaffat honom insteg hos de upplystare klasserna.
Instinktivt förnimmer han, att äfven den tänkareskola, som bildat sig inom sjelfva kyrkan, är alltför monistisk och rationel för att kunna i längden fördragas.
Män sådane som Clemens af Alexandria och Origenes, hvilka fattats af det eviga och oförgängliga i kristendomen samt veta skilja detta från dess dualistiska form, kämpa en tragisk strid för trons förenlighet med tänkandet.
Medgifvande, att Kristus är allt, är Guds egen kraft och visdom, vilja de dock rädda den helleniska filosofien undan förstörelsen, som en i uppenbarelsens visshet och sjelftillräcklighet frossande fanatism riktar mot alla yttringar af vesterns kultur: mot statslif och konst såväl som mot vetenskap.
De påpeka, att filosofien kan, om ej annat, gifva goda förnuftsvapen mot trons angripare, att hon kan och bör vara ”vinbergets egentliga mur och omgränsning”.
Deras försvar är fruktlöst.
Filosofien är af djefvulen; ja allt hvad hedningarne besuttit sannt och godt i lefnad och lära förklaras af en kyrkofader10 för härmande djefvulsknep – ”ingenia diaboli quædam de divinis affectantis” – och tron är så långt ifrån att behöfva tänkandet, att man snarare bör säga: ”jag tror derför att det är otroligt, befängdt, omöjligt” (yttrande af samme kyrkofader).
Förgäfves utbrister den döende Clemens: ”Äfven om filosofien vore af djefvulen, kunde Satan bedraga menniskorna blott i drägten af en ljusets engel; han måste genom skenet af sanning, genom blandningen af sannt och falskt locka menniskorna; man bör derför uppsöka och erkänna det sanna, från hvem det än må härröra ...
Och äfven detta meddelande till hedningarne kan blott hafva skett efter Guds vilja, måste alltså vara inbegripet i Guds uppfostringsplan med menskligheten ...
Om man tillskrefve Satan oordningen och synden, huru oerhördt att då göra honom till förlänare af en god sak, filosofien! ...
Gud gaf judarne lagen, hellenerna filosofien såsom förberedelse till Kristi ankomst.”
I sådane ord klingar från Clemens’ läppar det sista bortdöende ekot af hellenisk humanitet och bildning!
Det är ej en tillfällighet, att Clemens och Origenes tillika med filosofien söka rädda monismen, såtillvida som de förkasta helvetesstraffens evighet samt antaga, att djefvulen slutligen skall blifva god och Gud blifva allt i allom.
Men en sådan åsigt kunde ej vinna gehör i en tid, då kristendomen, blott derför att han sjelf ännu icke var nog skarpt och följdriktigt dualistisk, kände sig sväfva i fara för den fullt konseqventa och genomförda dualism, som, bärande Manis namn, än en gång från persiska gränsen frambröt mot Europa.
Manikeismen blef väl till skenet öfvervunnen, men en af dess förre anhängare, Augustinus, ingöt i kyrkan dess ande.
Under det århundrade, som följde på honom, förstörde den germaniska folkvandringen med de sista skolorna de sista spåren af grekisk-romersk bildning.
Barbarerna kristnades, oftast medelst ståt och bedrägerier; deras naturgudomligheter nedsattes, likasom förut Olympens innevånare, till onda demoner.
Hvad som var före kyrkan och utanför kyrkan: de omvända nationernas fäder och minnen – allt detta vardt fördömdt och hänfördt till den onda principens verld.
Den österländska dualismens herravälde i Europa blef fullständigt.
Och så inbröt medeltidens långa natt.
Sex århundraden skilja Proklus, den siste betydande nyplatonikern, och Augustinus, den siste filosofiskt bildade kyrkofadern, från Anselm, skolastikens grundläggare!
Mellan dem ett svalg, i hvilket Gregorius den store och Scotus Erigena äro nära nog de enda stjernorna, och dessa ingalunda af första ordningen.
”Det gifves ödemarker i tiden, likasom i rummet”, säger Bacon.
När det svaga försöket till vetenskaplig verksamhet åter kunde ega rum, var skolasten lycklig nog att i sin ego hafva några på en omväg från araberna erhållna makulerade blad af Aristoteles.
I dessa blad utläste han med häpnad och beundran methoden för en logisk undersökning, För öfrigt var det Hermes Trismegistus, Dionysius Areopagita (öfversatt af Scotus Erigena) och dylika mystiska verk ur obekant källa och med nyplatonsk anstrykning, hvilka stodo grubblaren till buds, då han utifrån behöfde hemta något material till ifyllande af den kosmologi, hvars grunddrag voro honom gifna i kyrkans dogmer.
Det följer af sig sjelft, att medeltiden icke kunde inse, än mindre erkänna det innerliga sammanhanget mellan sin verldsuppfattning och den zoroastriska.
Men en dunkel aning derom spåras dock.
Medeltidens lärde tillskrefvo Zoroaster grundläggningen af de magiska vetenskaperna.
Sprenger (författare till Malleus Malificarum, om hvilket olycksdigra arbete längre fram), Remigius, Jean Bodin, Delrio m. fl. jurister och theologer, hvilka såsom domare i hexeriprocesserna förvärfvat sorglig ryktbarhet, kalla i sina skrifter Zoroaster trolldomens upphof.
Den dualistiska idéen blef, sedan hon ingått i kristendomen, icke mildrad utan skärpt.
Zoroasters religion, som antager ett godt urväsen11, låter det onda, i tiden uppkommet, äfven i tiden förgå; hon slutar med den äfven i nya testamentets skrifter framskimrande läran om ”all tings återställelse” (αποχατασταδις παντων) och nedsätter således det onda till något blott fenomenelt.
I den kristna kyrkoläran deremot, sådan hon genom den manikeiske Augustini inflytande rotfästes, blir det onda, ehuru i tiden uppkommet, förevigadt.”
Denna skiljaktighet är af stor praktisk betydelse och förklarar, att dualismen ej bar samma förskräckliga frukter i sitt österländska hemland som i vesterlandet.
Den skärande kontrast, hvarmed medeltidens divina comedia slutar – de ur helvetet uppstigande eviga veropen och förbannelserna, som skola förhöja de frälstes lycksalighet – är så upprörande, att den ej kunde med tänkesätt och känslor införlifvas, utan att förvilda dem.
Medlidandet, välviljan, kärleken, dessa krafter, i hvilka menniskan annars förnimmer ett samband med det gudomliga, förlora denna sin betydelse, beröfvas det evigas insegel, när de icke återfinnas hos hennes gud annorledes än inskränkta eller rättare upphäfda genom en egenskap, som den fromme vill tvinga sig benämna rättvisa, men som en obetvinglig röst ur det innersta af hans själ kallar grymhet.
Dertill kommer en annan vigtig omständighet.
Ormuzd-tjenaren är lika litet som den jord han trampar djefvulens rättmätiga egendom; han omgifves visserligen på alla sidor af Ahrimans och demonernas försåt, men detta emedan han redan här nere är kallad och med kraft utrustad till att vara det godas stridsman.
Det är såsom sådan han är ställd uti stridens hvimmel.
Kraften till det goda, en gång honom gifven och genom bönen städse förnyad, är dermed tillika hans egen: han brukar henne utan att förlora sig i den förvirrande frågan hvar friheten upphör och nåden vidtager.
Enhvar, som hyllar ljusets lära, står i striden på egna fötter.
Detta gäller om hvarje Ormuzd-tjenare:
Zoroaster har i detta hänseende ingen skilnad gjort mellan prest och ickeprest.
Sjelfva myndighetstron, hvilken såsom sådan är ett intrång på den fria personligheten, bevarar dock i denna form ett visst område oförkränkt åt densamma.
Inom medeltidskyrkan är förhållandet ett annat, och det kan icke målas bättre än med följande ord, som i våra dagar brukas af ”ny-lutheranen”
Vilmar, då han vill uteslutande åt presterskapet häfda ”kraften att med ord, sakrament och nyckelembete sammanhålla församlingen, kraften att med ett enda ord klyfva hufvudet på synden, kraften att nedstiga i en själ, uti hvilken den onde fienden sänkt vansinnets natt, och tvinga den rasandes trotsiga knän att böja sig och de vilda näfvarne att sammanknäppa sig till bön, ja kraften [här kommer klimax, men något matt efter den förra utgjutelsen] att nedstiga i en själ, i hvilken den gamle fienden har uppslagit sin boning, och der kämpa med den hånande jätten från afgrunden panna mot panna, öga mot öga.
Detta allt” – fortfar
Vilmar, sjelf icke olik en rasande besvärjare, som vill mana medeltidens spöke ur sin graf – ”detta allt kan församlingen icke, ej ens de heliges samfund, som ej heller dertill förlänats magt, uppdrag, mandat och kraft.
Församlingen (det är lekmännen) förmår icke skåda in i djefvulens vreda ögon, ty hvad som är profeteradt om de sista tiderna, att, om möjligt, de utvalde skulle förföras, det gäller med vida skarpare eftertryck om djefvulens enskilda uppträdande i vår verld: inför detta skingrar sig församlingen såsom snöflockar, ej förförd, men förskräckt, intill döden.
Blott vi (prester) förskräckas icke och frukta icke, ty han, som utstött denna verldens furste, har ställt oss framför djefvulens dystra ormöga, framför hans lastande och hånskrattande mun, framför hans i helvetesilska förvridna ansigte”12.
Dessa ord, skrifna af en fantasisjuk dualist i våra dagar, återgifva såsom nämndt, förträffligt medeltidens allmänna åsigt och man undre då icke, att dess slägten, uppgifvande personligheten, kastade sig handlöst, för att räddas, i den magiska frälsningsanstaltens och dess tjenares armar.
De företeelser, som i det följande komma att skildras, skola efter denna blick på medeltidens verldsåskådning icke förefalla så godtyckliga och besynnerliga som de vid första påseendet synas vara.
De äro, äfven de, alster af en inre nödvändighet.
Vore det möjligt – och beklagansvärda försök i den riktningen saknas icke – att göra medeltidens trossatser åter lefvande i mensklighetens tankar, känslor och fantasi, skulle vi bevittna dessa till en del förskräckliga företeelsers återkomst.
Att skildra dem har ett rent historiskt intresse, men ock ett praktiskt varnande.
Kyrkans magi.
Magien är vetenskapens förelöpare.
I mensklighetens utveckling föregår den dunklare förnimmelsen den klarare, fantasiens herravälde förståndets.
Innan det sednare kunde förelägga sig den mödosamma uppgiften att i kraft af sina egna lagar förknippa den inre och den yttre erfarenhetens fakta – innan det gafs en filosofi och en naturforskning, var fantasien i rörelse och skapade magien.
I likhet med vetenskapen hvilar magien i sin ursprungliga gestalt på den grundsats, att allt som existerar utgör ett sammanhang.
Vetenskapen efterforskar detta sammanhang på deduktionens eller induktionens väg; magien, stödande sig på några yttre likheter mellan tingen13 och på en dunkel känsla af viljans och ordets kraft, konstruerar det på fri hand medelst godtyckliga associationer mellan inkongruenta föremål.
Den i striden för sin fysiska tillvaro inbegripna menniskan syftar härvid mindre åt ett theoretiskt kännande än ett praktiskt kunnande.
Att blifva behaglig för sin gud, oåtkomlig för skadliga inflytelser, herrskare öfver det nära och fjerran varande, till detta skall den hemliga kunskapen förläna henne medel.
De magiska bruken, hemmastadda hos alla folk, förete en nästan oöfverskådlig rikedom af former.
Ytterst låta sig dessa dock återföra till en enda typ.
Den dagliga erfarenheten har lärt, att en viss kraftproportion eger rum emellan ett medel och dess verkan.
Då nu den verkan, som man vill ernå, i det man anlitar magien, skall vara af utomordentlig art, måste medlet, på hvilket hon ger anvisning, innebära utomordentliga krafter, sådane som förståndet hvarken a priori eller genom induktiv undersökning kan om detsamma predicera.
Vidare lärer erfarenheten, att viljan, såsom en blott hvilande önskan, hvilken ej ännu föryttrat sig i handling, icke uppnår sitt mål.
I blotta viljan såsom sådan kan således den magiska kraften icke ensamt sökas, utan såsom ett nödvändigt moment tillkommer det sinnliga medlet, som viljan anlitar, handlingen, i hvilken hon uppenbarar sig, antingen nu kraften hos detta sinnliga medel, såsom den ursprungliga magien antager, beror af dess mystiska, men nödvändiga sammanhang med motsvarande ting uti en högre verldssfär (t. ex. sammanhanget mellan metallerna och planeterna) eller, såsom i den kyrkliga magien, af ett Guds godtyckliga viljebeslut, som förordnat, att ett gifvet medel, på af honom föreskrifvet sätt användt, skall utöfva en viss för förståndet ofattlig verkan.
I hvarje magiskt bruk ingå således 1) den subjektiva andliga faktorn: viljan (i det kyrkliga språket tron); 2) det sinnliga medlet: fetischen, amuletten, det vigda vattnet, hostian, besvärjelseformeln, ceremonien o. s. v., samt 3) den obegripliga (»öfvernaturliga») kraft, som detta medel, af viljan eller tron omfattadt, i den magiska handlingen besitter.
Magien återfinnes hos alla folk.
Hos dem med en monistisk verldsåskådning var hon bestämd att alltmer och mer tillbakaträngas af spekulationen och naturforskningen.
Hos dem fanns ej heller mer än en magi, fastän dennas kännare ansågos kunna utöfva henne på både gagneligt eller skadligt sätt.
Först hos de folk, hvilkas verldsåskådning är dualistisk, möter oss en tvåfaldig magi: hos perserna en hvit och en svart – den förra såsom Ormuzds goda gåfva, den sednare såsom Ahrimans onda; hos den kristna medeltiden en himmelsk magi och en diabolisk – den förra ett af Gud åt kyrkan förlänadt privilegium och ett vapen till Satans bekämpande; den sednare en djefvulskonst till otrons och ondskans befrämjande.
Under en monistisk verldsåskådning är magien endast en förberedelse till naturfilosofien och viker efterhand för denna, tills hon stannar inom de lägsta folkklasserna såsom residuet af ett öfverlefvadt utvecklingsstadium.
De dualistiska religionssystemerna deremot försmälta på det innerligaste med magien, gifva henne samma allmänt och evigt gällande kraft, som de tillerkänna sig sjelfva, sätta henne på sin egen herrskarestol, i gestalten af en gudomlig och sakramenterlig hemlighet.
Först då förmår det magiska åskådningssättet trycka sin pregel på hela tider och kulturperioder; först då – efter sin splittring i en himmelsk och en diabolisk och i det kausalförhållande hvaruti hon ställts till menniskans timliga och eviga räddning, timliga och eviga förderf – blir hon allherrskarinna öfver folkens känslo- och fantasilif.
Vår öfverblick af medeltidens magi må börja med en skildring af den himmelska och privilegierade madien, det vill säga den kyrkliga, för att derefter öfvergå till den illa anskrifna lärda magien (astrologien, alkemien, besvärjningskonsten) och den förföljda folkmagien (i hvilken kyrkan såg den egentligen diaboliska) och sluta med en framställning af den förfärliga katastrof, som framkallades af kampen mellan dessa.
Det är icke skildrarens skuld, om läsaren i den kyrkliga magien skall finna en karrikatur af det heliga, en karikatur, i hvilken det komiska öfvervägas af det vidriga.
Ju mer objektiv framställningen vill vara, desto obehagligare blir bilden.
Vi skola derför fatta oss kort.
Lik en omtänksam moder vårdar sig kyrkan om menniskan och omgifver henne från vaggan till grafven med sina magiska skyddsmedel.
Kort efter barnets födelse måste presten vara redo att begjuta det med vatten, som genom bön och besvärjelse renats från de äfven i detta element huserande demonerna, ty den späda varelsen, i synd aflad och af naturen Lucifers egendom, skulle utan dopets nådegåfva vara för evigt förlorad för himmelen, för evigt hemfallen åt helvetets qval14.
Mer än en samvetsgrann kyrkans tjenare var fördenskull betänkt på medel att bringa det räddande vattnet i beröring med fostret, innan det kommit i dagsljuset.
Dock blef detta försigtighetsmått icke kyrkligt bruk.
Dopvattnets kraft är större än vattnets i dammen Bethesda, som helade endast kroppsliga bräckligheter.
Dopet räddar millioner själar från afgrunden.
Förutseende sådant hade den af listiga anslag uppfyllde djefvulen redan före kristendomens uppkomst beslutat neddraga och håna detta mägtiga sakrament; han gjorde, såsom Tertullianus klagar, per anticipationem en kopia af detsamma uti de af honom stiftade Mithras-mysterierna, hvilka äfven i andra stycken oblygt härma kyrkans hemligheter.
I döpelsen samverka med vattnet andra af presten helgade medel: oljan, saliven (som presten efter besvärjelsen spottar på barnet och hvars kraft framgår af Marc. 7, 33), saltet15, mjölken och honungen16.
Dertill komma korstecknet och besvärjelsen, som ur barnet utdrifva den lede djefvulen17 och skaffa rum åt den helige ande.
Medelst dessa magiska ceremonier blir barnet i kyrkan upptaget och för framtiden delaktigt af det skydd hon förlänar mot det onda.
Dopvatten eller vigvatten, drucket af sjuke och svage, läker och stärker; stänkt på åkern, befordrar det hans fruktbarhet; gifvet åt husdjuren skyddar det dem mot hexeri.
Likasom dopet är det första räddande och helgande nådemedlet, som räckes menniskan, så är smörjelsen med helig olja, företagen på dödssängen, det sista.
En dem emellan städse flödande källa till kraft och helgelse är eucharistien, i hvilken ”brödet och vinet, som ställas på altaret, efter gjord konsekration äro Guds sanna lekamen och sanna blod, hvilken lekamen på sinnligt vis (sensualiter) i sanning beröres och brytes af prestens händer och söndertuggas af de troendes tänder”18.
När presten uttalat det förvandlande ordet, lyfter han hostian19, nu icke längre ett bröd, utan Kristi kött, i höjden, församlingen knäböjer, och klockornas ringning tillkännagifver för nejden, att det största af alla magiska verk är fullbragt.
Ätet af de troende ingår Kristi kött i deras eget kött och blod, samt stärker underbart själ och kropp20.
Kättarne i Arras, som trodde, att rättfärdighet vore nödvändig för saligheten och tviflade på brödförvandlingsläran, läto omvända sig, då biskop Gerhard meddelade dem, att i Gregorii den stores tid hade det konsekrerade brödet inför en tviflande qvinna antagit gestalten af Jesu blödande pekfinger.
En from eremit, som börjat anfäktas af samma tvifvel, återvann sin tro, då han vid en nattvardsgång såg en engel med knifven sönderstycka en Jesus-gosse i samma ögonblick som presten bröt brödet.
Många äro berättelserna i krönikor och legender om judar, som i hemlighet förskaffat sig hostian och, för att hämnas på Jesus, genomstuckit henne med en knif, då blod i ymnighet utrunnit, stundom äfven en skön blödande gosse plötsligt uppenbarat sig.
Sådane berättelser, satta i omlopp, alstrade svåra judeförföljelser (såsom i Namur år 1320)21.
Är eucharistien en måltid, som stärker den troendes krafter till kamp mot det onda, så är korstecknet att betrakta som hans svärd och den kyrkliga amuletten som hans harnesk.
Korset är tecknet, i hvilket den kristne skall segra.
[”In hoc signo vinces.”]
Med detta har han att börja hvarje handling; med detta tillbakaslår han djeflarnes angrepp.
”Den härom vill öfvertyga sig,” säger redan S:t Athanasius, ”han må vid demonernas bländverk, oraklernas bedrägerier och magarnas under endast göra korstecknet, som blifvit hedningarne så löjligt, och han skall straxt se djeflarna fly, oraklerna förstummas, all magi och trolldom hämmas.”
De kyrkliga amuletterna äro af mångfaldigt slag:
Marie-medaljer, vigda bilder och framför allt så kallade Guds-lamm22 (agnusdei), hvilkas förfärdigande och försäljande en påflig bulla af år 1471 förbehåller åt romerska kyrkans eget öfverhufvud.
Om dessa saker inbringa ofantliga penningsummor åt presterskapet, så besitta de ock en stor kraft: de skydda mot eld- och vattenfaror, storm och hagel, sjukdom och hexeri23.
Jemte amuletterna äro de s. k. påfliga konceptionssedlarne, som karmelitermunkar till billigt pris försälja, af mångsidig nytta.
Konceptionssedeln, gjord af invigdt papper, läker, om han nedsväljes, naturliga och öfvernaturliga sjukdomar; lagd i en vagga, skyddar han barnet mot hexeri; nedgräfd i hörnet af en åker, är denne betryggad mot oväder och skadedjur.
Konceptionssedlar instoppas under trösklarne till manbyggnader och uthus, fästes vid smörfat och öltunnor, allt för att skydda mot trolldom.
De förfärdigades af munkarne efter faststäldt formulär, hvilket såsom karakteristiskt och jemförelsevis kort förtjenar meddelas:
„Jag besvärjer dig, papper (eller pergament), du som tjenar till mensklighetens nytta, till upptecknande af Guds storverk och heliga lagar, såsom ock enligt gudomlig förordning äktenskapskontraktet mellan Tobias och Sara på dig gjordes, i det skriften säger: de togo ett papper och upptecknade äktenskapet.